давечера
ми
ћемо
се
увући
на
таван
и
спавати
,
а
у
јутру
,
чим
се
капија
отвори
,
ми
ћемо
загрепсти
,
—
рече
Пера
махнув
руком
.
Тога
се
вечера
сретно
увукосмо
на
таван
где
смо
у
једном
углу
на
меком
сену
славно
спавали
,
нарочито
ја
...
До
саме
зоре
нисам
ничим
мрднуо
и
,
Бог
зна
,
докле
бих
тако
спавао
,
да
ме
Пера
не
пробуди
.
—
Хајде
!
Устај
!
...
Свануло
је
одавно
,
—
виче
он
полако
дрмајући
ме
.
—
Чекај
још
мало
,
...
само
малко
!
—
Море
хајде
,
може
момак
доћи
за
сено
,
а
и
кад
двориште
оживи
како
ћемо
изићи
?
—
Хајде
кад
мора
бити
,
—
рекох
устајући
.
Ми
се
полако
скидосмо
низ
степенице
па
поред
зида
изиђосмо
на
улицу
,
јер
је
капија
била
већ
отворена
,
пошто
кочијаши
с
колима
морају
рано
да
излазе
.
Пуних
осам
ноћију
преноћили
смо
на
томе
тавану
...
Хтели
смо
и
даље
,
али
нас
приметише
...
Мени
је
већ
било
добро
...
Од
грознице
ни
трага
,
али
је
и
кутија
с
кинином
била
празна
.
Бејах
се
толико
опоравио
,
да
сам
опет
могао
издржати
највећу
незгоду
.
—
Све
бадава
,
овако
се
више
не
може
,
—
рече
Пера
последњег
јутра
кад
изиђосмо
на
улицу
.
—
И
сам
видим
.
—
Па
шта
да
се
ради
?
!
—
Бога
ми
не
знам
...
Мени
је
овакав
живот
досадио
,
—
одговорих
немарно
.
—
Ето
,
већ
довече
немамо
где
преноћити
...
Ово
време
као
за
инат
захладнило
.
—
Морамо
гледати
шта
ћемо
...
Још
је
једина
срећа
што
нас
другови
колико
толико
хране
.
—
Ама
и
то
се
досади
.
—
Па
зар
ја
не
видим
.
До
осам
сахати
проведосмо
време
шврљајући
по
улицама
,
разговарајући
се
и
мислећи
о
ономе
чега
немамо
,
а
у
осам
одосмо
у
школу
.
Увече
,
после
школских
часова
,
опет
се
састасмо
код
Димчета
.
Ја
сам
пре
стигао
и
седео
у
једном
углу
мислећи
о
свему
ономе
што
сам
од
почетка
па
дотле
преживео
...
Пера
ми
,
кад
дође
,
исприча
како
је
видео
једну
кућу
(
у
Фишеклији
)
,
која
се
довршује
и
сада
само
столари
раде
те
има
доста
шушке
,
да
можемо
ту
спавати
као
у
перју
...
Пошто
мало
повечерасмо
упутисмо
се
Фишеклији
.
Обазриво
уђосмо
у
кућу
,
најпре
један
,
па
онда
други
.
До
пред
саму
зору
спавали
смо
врло
добро
и
ако
бејаше
доста
хладно
и
загушљиво
од
малтера
.
Пошто
кроз
прозор
добро
осмотрисмо
улицу
изиђосмо
на
поље
.
У
тој
кући
проведосмо
три
ноћи
а
ништа
нам
се
значајно
не
деси
.
Четврте
ноћи
били
смо
узнемирени
...
Као
обично
дошли
смо
у
вече
на
преноћиште
нешто
мало
раније
,
па
како
нисмо
могли
одмах
заспати
разговарали
смо
се
шапатом
ваљада
читав
сахат
...
Најзад
заћутасмо
...
Тишина
владаше
свуда
као
у
гробници
...
Наједаред
се
у
предсобљу
чу
:
—
Пази
!
...
Полако
!
Мене
Пера
стеже
за
мишицу
и
на
ухо
прошапта
:
„
Не
мрдај
“
...
Страх
нас
обојицу
обузе
;
нисмо
знали
ко
је
.
—
Не
види
се
ништа
,
помрчина
као
тесто
,
хоћу
очи
да
истерам
,
—
одговори
други
глас
.
—
Чекај
ја
ћу
напред
.
Они
корак
по
корак
и
уђоше
у
собу
где
смо
ми
били
.
Пера
ме
опет
стеже
за
мишицу
.
—
Ево
,
има
овде
доста
шушке
,
—
рече
први
,
—
хајде
да
скупимо
што
већу
гомилу
.
Они
почеше
згртати
шушку
са
свију
страна
и
ми
за
часак
бесмо
са
свим
затрпани
.
Најзад
завукоше
се
и
они
;
један
ми
леже
на
ногу
тако
незгодно
,
да
сам
једва
могао
издржати
,
а
нисам
смео
ничим
мрднути
.
Из
њиховог
разговора
сам
већ
био
начисто
да
су
прави
лопови
...
Нисам
знао
шта
да
радим
,
а
најгоре
ми
беше
што
се
с
Пером
не
могах
споразумети
.
—
Али
нека
,
—
продужује
започети
разговор
онај
што
ми
лежаше
на
нози
,
—
накнадићемо
ми
то
други
пут
двоструко
,
само
кад
не
дођосмо
полицији
у
руке
.
—
И
ја
се
надам
,
—
одговори
онај
други
,
—
упамтиће
ме
она
матора
рђа
!
—
До
зла
Бога
је
гадан
човек
,
—
одговори
први
намештајући
се
,
којом
ми
приликом
,
за
моју
срећу
,
ослободи
ногу
,
—
ето
,
ово
нам
је
трећи
пут
па
ништа
!
...
Спава
као
мачка
!
Тако
су
они
у
разговору
скрајали
планове
о
новим
крађама
,
па
најзад
заћуташе
.
—
Збиља
,
јеси
ли
гледао
да
ли
нам
је
новац
на
месту
где
смо
га
оставили
?
—
наједанпут
први
прекиде
ћутање
.
—
Јесам
.
Ни
бриге
те
није
,
...
не
би
га
онде
ни
онај
куси
нашао
!
...
Ко
ће
се
још
сетити
да
прегледа
црквене
олуке
,
а
и
шта
ће
му
?
нарочито
кад
су
пре
петнаест
дана
оправљени
.
Ја
сам
ону
гужву
замршене
жице
добро
загурао
у
олук
,
да
је
ни
највећи
пљусак
не
може
истерати
на
поље
,
а
међутим
вода
може
комотно
да
пролази
...
Нека
,
нека
стоје
онде
за
црне
дане
...
Да
случајно
паднемо
полицији
шака
а
да
је
новац
код
нас
одузели
би
нам
сав
,
па
бисмо
после
дували
у
песнице
,
а
овако
смо
сигурни
да
не
можемо
оскудевати
.
—
Мени
се
од
дремежа
већ
очи
залепиле
,
—
рећи
ће
по
том
први
.
—
Пази
само
да
се
не
успавамо
.
Мене
Пера
стеже
за
мишицу
...
Ни
ја
ни
он
нисмо
смели
ни
мрднути
...
Страховао
сам
да
кога
од
нас
не
надражи
кашаљ
.
Није
прошло
ни
десет
минута
они
почеше
наизменце
да
хрчу
,
што
је
био
знак
да
тврдо
спавају
.
Причекасмо
још
један
четврт
сахата
,
па
онда
почесмо
и
ми
слободније
дисати
...
Најпосле
ми
Пера
врло
лагано
,
тако
,
да
сам
једва
чуо
,
пришану
на
ухо
:
—
Морамо
неопажени
одавде
изићи
и
то
што
пре
.
Ја
ћу
се
полако
извући
и
бићу
спреман
за
сваки
случај
,
па
ћеш
после
ти
за
мном
.
Ја
му
стегох
руку
за
знак
да
сам
разумео
...
После
два-три
минута
Пера
се
поче
полако
усправљати
,
тако
полако
,
као
казаљка
на
сахату
...
Оволика
опрезност
није
му
требала
,
јер
су
они
хркали
,
да
се
и
јачи
шум
не
би
могао
чути
...
Полако
се
извучем
и
ја
,
напипам
Перу
па
се
ухватимо
за
руке
и
сретно
,
поред
зида
,
неопажени
изиђосмо
у
двориште
...
—
Чекај
молим
те
,
—
рече
Пера
,
—
да
мало
данем
,
хтедох
се
угушити
.
—
Море
мани
се
...
могли
смо
настрадати
...
—
За
мало
је
остало
...
—
Хајдемо
полако
...
ја
ћу
први
изићи
па
онда
ти
.
Пера
прво
помоли
главу
на
улицу
,
па
пошто
добро
разгледа
на
све
стране
рече
:
—
Хајде
и
ти
,
брзо
!
...
За
тренутак
смо
били
на
улици
,
на
којој
не
беше
ни
живе
душе
.
—
Хвала
Богу
,
сад
се
не
бринем
,
—
рече
Пера
пошто
добро
зену
,
само
што
нам
гадови
покварише
сан
,
али
платиће
они
то
...
—
Па
куда
ћемо
сад
?
—
Шетаћемо
још
један
сахат
по
улицама
,
...
тако
до
поноћи
,
па
ћемо
после
отићи
на
гробље
.
—
На
гробље
?
!
!
—
Да
,
на
гробље
,
шта
се
чудиш
?
—
Па
шта
ћемо
тамо
?
—
Ја
бих
и
сад
одмах
ишао
,
само
би
нам
било
до
ујутру
дуго
,
а
овако
ћемо
се
шетати
и
тиме
време
прекратити
,
док
још
има
света
по
улицама
.
—
Зар
се
не
бисмо
могли
где
на
друго
место
завући
?
—
Тамо
смо
најсигурнији
,
а
баш
и
да
бисмо
могли
не
бисмо
.
—
Што
?
—
Види
се
да
си
још
деран
.
—
Како
?
...
Ја
те
не
разумем
.
—
Хоћу
да
потражим
онај
новац
што
су
га
у
олук
црквени
сакрили
.
—
Па
има
у
Београду
више
цркава
...
—
Најпре
ће
бити
у
овој
палилулској
,
.
.
у
осталом
прегледаћемо
све
.
—
Зар
те
није
страх
да
ноћу
тумараш
по
гробљу
?
—
Тамо
су
сви
мирни
...
нико
ништа
не
тражи
нити
им
треба
!
...
Зар
је
тебе
страх
?
.
—
Јесте
...
То
је
глупо
!
...
Живих
се
треба
бојати
и
чувати
.
Тако
у
разговору
дођосмо
до
гостионице
„
Лондон
“
,
па
одатле
скренемо
лево
ка
Цветном
Тргу
.
Прођосмо
поред
војне
болнице
па
улицом
стигосмо
на
садањи
Марвени
Трг
позади
старог
гробља
.
—
Ово
је
за
нас
врло
добро
што
је
оваква
помрчина
,
—
рече
Пера
,
—
хајде
ти
за
мном
а
ја
ћу
напред
,
...
знам
ти
ја
овде
сваки
кутић
,
...
могао
бих
са
везаним
очима
свуда
проћи
.
И
заиста
ишао
је
тако
сигурно
као
у
по
дана
.
Стигосмо
пред
цркву
коју
са
северне
стране
слабо
осветљаваше
један
чађав
фењер
.
Пера
скиде
капу
па
се
прекрсти
и
целива
десни
стуб
западних
врата
.
Инстинктивно
учиним
то
исто
и
ја
,
а
сав
сам
дрхтао
:
нешто
од
зиме
,
а
нешто
од
страха
.
—
Сад
ћу
да
видим
,
—
поче
Пера
,
—
да
ли
су
овде
оставили
паре
...
—
Како
хоћеш
,
—
рекох
немарно
зверајући
на
све
стране
,
јер
што
више
посматрах
оне
тамне
споменике
и
светлуцање
кандила
,
који
имађаху
нешто
тајанствено
,
све
ме
већи
страх
обузимаше
.
Пера
приђе
једном
олуку
и
завуче
у
њега
руку
—
ништа
;
у
други
—
ништа
,
у
трећи
.
.
„
Ха
ту
смо
“
,
рече
више
за
себе
,
па
после
краће
паузе
извуче
један
замотуљак
.
—
Добро
је
,
овде
су
паре
,
—
рече
он
трпајући
замотуљак
под
пазух
испод
капута
,
—
хајд’мо
сад
!
...
—
Куда
ћемо
?
—
Хајд’мо
у
звонару
.
—
Шта
ћемо
тамо
?
!
—
Па
не
можемо
,
ваљада
,
овде
остати
до
у
јутру
!
У
звонари
није
тако
хладно
,
а
и
прикривени
смо
...
До
душе
од
спавања
нема
ништа
.
Уђосмо
у
звонару
и
шћућурисмо
се
у
један
угао
.
—
Колико
ли
има
овде
?
—
упита
Пера
после
краће
паузе
као
да
одмераваше
на
длану
тежину
оног
замотуљка
,
—
доста
тешко
.
—
Ко
зна
?
...
—
Видећемо
сутра
.
—
Шта
мислиш
да
радимо
с
тим
новцем
?
—
Ја
мислим
да
вратимо
ономе
чији
је
.
—
Зар
оним
лоповима
!
—
Не
њима
,
већ
ономе
од
кога
су
га
украли
.
—
Ко
ће
знати
кога
су
покрали
?
...
—
Без
сумње
полиција
зна
.
Ја
се
промислих
мало
па
рекох
:
—
Збиља
имаш
право
...
Не
би
од
нас
било
лепо
да
овај
новац
прикријемо
...
Ми
ћемо
свакојако
што
добити
у
име
награде
,
а
то
је
боље
и
пријатније
ма
и
мање
било
.
—
Сасвим
је
тако
,
јер
бисмо
иначе
и
ми
били
лопови
.
—
Сад
знам
шта
нам
ваља
радити
.
Лако
ћемо
наћи
онога
чије
су
паре
,
—
продужи
Пера
.
—
Како
мислиш
?
—
Одавде
ћемо
отићи
пре
но
што
сване
па
ћемо
у
кратко
казати
патролџији
како
је
ствар
текла
и
тражити
,
да
оне
у
кући
похвата
и
дотера
у
кварт
,
а
ми
ћемо
тамо
отићи
сами
.
Испричаћемо
чиновнику
праву
истину
и
,
ја
се
надам
,
да
нам
неће
ништа
,
већ
ће
нас
похвалити
,
што
и
треба
да
учини
.
У
осталом
ми
ћемо
учинити
нашу
дужност
а
он
нека
ради
шта
хоће
.
—
Шта
мислиш
,
колико
ли
ће
нам
онај
дати
?
—
Ма
колико
да
да
,
бићемо
тиме
осигурани
најмање
за
петнаест
дана
.
—
Дај
Боже
!
Пред
саму
зору
изиђемо
из
звонаре
и
упутимо
се
преко
гробља
на
улицу
.
Помрчина
,
чини
ми
се
,
још
већа
него
кад
смо
дошли
,
а
хладан
ветар
фијуче
кроз
голо
грање
;
тужно
све
као
и
оно
гробље
што
је
...
Мало
се
бејах
навикао
и
не
беше
ме
толико
страх
као
у
почетку
.
За
Пером
сам
доста
слободно
и
сигурно
корачао
,
ну
беше
ми
толико
хладно
,
да
сам
чисто
подскакивао
.
Изиђосмо
на
улицу
...
Пред
каваном
код
„
“
нађосмо
патролџију
,
коме
Пера
слободно
приђе
и
назва
Бога
.
—
Бог
ти
помогао
,
—
одговори
овај
посматрајући
нас
подозриво
наспрам
слабе
светлости
која
долазаше
од
фењера
испред
каване
,
—
шта
ћете
и
куда
ћете
овако
рано
?
.
.
Где
сте
били
?
—
Ми
смо
баш
пошли
да
потражмо
кога
патролџију
у
овој
улици
,
—
рече
Пера
.
—
Шта
ће
вам
?
Пера
му
исприча
врло
искрено
каква
нас
је
невоља
нагнала
да
потражимо
крова
у
тој
недограђеној
кући
и
како
смо
тамо
наишли
на
два
лопова
.
Исприча
даље
у
неколико
њихов
разговор
(
прећутао
је
замотуљак
с
новцима
)
и
замоли
патролџију
да
их
потражи
тамо
у
кући
(
док
су
још
у
гнезду
)
и
да
их
поапси
.
—
Остало
ћете
све
чути
у
кварту
!
—
заврши
Пера
.
Патролџија
нас
подозриво
погледа
,
па
за
тим
звизну
у
пиштаљку
,
на
што
се
из
споредне
улице
појави
једна
црна
прилика
која
постајаше
све
јаснија
и
јаснија
што
нам
се
више
приближаваше
.
На
моје
велико
изненађење
у
долазећем
познадох
мога
Чича
Мирка
,
који
ми
се
нађе
на
помоћи
кад
сам
оно
залутао
дошав
први
пут
у
Београд
.
И
нехотице
ми
ноге
заклецаше
,
а
за
што
не
знам
.
—
Да
л
’
да
му
се
јавим
?
—
упитам
се
,
—
не
,
нећу
,
...
доцније
...
—
Шта
је
?
—
упита
Чича
Мирко
.
—
Одведи
ове
у
кварт
,
а
ја
ћу
пазити
да
она
двојица
не
изиђу
из
куће
док
се
ти
вратиш
...
Има
доле
у
оној
новој
кући
две
скитнице
на
преноћишту
,
како
ми
бар
ови
рекоше
,
—
одговори
онај
први
чувар
.
—
А
што
да
нас
води
у
кварт
?
!
...
—
упита
Пера
зачуђено
,
—
ми
да
смо
неваљали
,
не
бисмо
вам
се
ни
јављали
!
...
Отићићемо
и
сами
,
...
гледајте
те
похватајте
ону
двојицу
,
а
за
нас
се
не
брините
.
—
Хоћете
ли
ићи
у
кварт
?
—
Да
Богме
.
—
Онда
идите
,
а
ти
Мирко
хајде
са
мном
.
Њих
двојица
упутише
се
к
новој
кући
,
а
нас
двојица
у
кварт
.
—
Хуља
једна
,
—
поче
Пера
кад
остасмо
сами
,
—
хоће
још
да
нас
тера
...
Стигосмо
у
кварт
.
У
ходнику
на
клупи
дремаше
један
жандарм
,
који
се
трже
кад
луписмо
вратима
и
скочи
.
—
Добро
јутро
!
—
рече
Пера
улазећи
.
—
Добро
јутро
!
...
Шта
ћете
?
—
Има
ли
ту
кога
од
чиновника
?
—
Има
дежурни
писар
али
спава
,
...
шта
хоћете
?
!
...
—
Хоћемо
с
њим
да
говоримо
.
—
Не
може
сад
,
—
одговори
жандарм
љутито
,
па
се
за
тим
протегли
и
зевну
тако
да
би
му
пола
хлеба
у
уста
стало
.
—
А
што
да
не
може
?
!
—-
опет
ће
Пера
.
—
Не
може
кад
ти
кажем
...
Ко
сте
ви
?
.
.
—
упитаће
најзад
искривив
главу
на
једну
страну
,
па
нас
некако
чудновато
,
са
пола
затвореним
очима
гледаше
.
—
Шта
нас
сад
овај
овако
гледа
?
...
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
имамо
важна
посла
са
г
.
писаром
.
—
Е
,
баш
важна
?
!
...
—
Да
!
...
—
За
то
ћете
опет
чекати
,
а
ако
вам
се
то
не
допада
,
онда
изволте
на
поље
.
У
томе
се
отворише
побочна
врата
и
на
њима
се
појави
дежурни
писар
,
који
је
сигурно
обучен
лежао
на
кревету
.
Кроз
отворена
врата
продираше
јача
светлост
од
лампе
која
је
на
столу
горела
.
—
Шта
је
?
...
Шта
се
препирете
ту
?
—
упита
писар
.
—
Ето
,
’
оће
ови
код
вас
!
—
одговори
жандарм
трудећи
се
да
стане
„
мирно
“
.
—
Хоћемо
код
вас
,
—
потврди
и
Пера
,
—
имамо
важна
посла
.
—
Па
уђите
унутра
.
Уђосмо
.
—
Које
добро
?
—
упита
писар
благо
пошто
седе
за
сто
.
Ми
обојица
,
један
поред
другог
стадосмо
на
два
корака
пред
њим
,
а
за
тим
Пера
поче
причати
све
до
најмањих
ситница
...
Кад
најзад
би
готов
извуче
испод
пазуха
онај
замотуљак
са
жицом
и
спусти
га
на
сто
пред
писара
.
—
Ево
,
господине
,
ту
су
паре
,
колико
има
не
знамо
.
Писар
узе
,
чудећи
се
:
—
Охо
,
ово
је
доста
тешко
,
колико
ли
може
бити
?
—
Не
знам
,
—
одговори
Пера
смагнув
раменима
.
—
Биће
прилична
сумица
,
—
рече
писар
спуштајући
замотуљак
у
фијоку
.
—
За
што
не
видите
колико
има
?
—
излете
и
нехотице
Пери
реч
из
уста
,
јер
не
могаше
савладати
своју
радозналост
.
—
Нека
,
...
после
ћу
.
У
том
се
чуше
неки
гласови
у
ходнику
.
—
То
су
сигурно
њих
дотерали
,
—
рече
писар
устајући
,
—
ходите
ви
овамо
.
Ми
пођосмо
за
њим
и
он
нас
уведе
у
једну
неосветљену
собу
која
је
била
до
ове
,
па
навлаш
остави
врата
одшкринута
:
—
Останите
овде
док
вас
не
позовем
,
—
рече
писар
полако
па
се
за
тим
врати
на
своје
место
.
Дотераше
ону
двојицу
.
Писар
нареди
жандарму
да
их
уведе
у
његову
собу
.
—
Разумем
,
—
викну
жандарм
дремљиво
па
изиђе
у
ходник
,
а
после
неколико
тренутака
уђе
патролџија
разгледајући
по
соби
као
да
некога
очима
тражи
...
—
Шта
гледаш
?
—
упита
писар
,
—
кога
си
дотерао
?
—
Ама
јесу
ли
била
код
вас
каква
деца
?
—
Јесу
,
па
?
—
Ама
изгледала
су
ми
сумњива
,
па
,
рекох
,
да
нису
какву
превару
учинила
.
Истина
потказаше
ми
двојицу
...
—
Знају
ли
они
да
су
потказати
?
—
Не
.
—
Добро
...
О
деци
немој
ништа
говорити
,
—
рече
писар
па
зазвони
.
Врата
се
отшкринуше
и
жандарм
помоли
главу
.
—
Изволте
!
—
Дај
те
овамо
кад
сам
ти
већ
једаред
казао
.
—
Уласте
унутра
,
—
викну
жандарм
отварајући
врата
широм
.
-—
Охо
!
—
узвикну
Пера
полако
кад
ови
уђоше
.
—
Шта
је
?
...
Познајеш
ли
их
?
—
упитам
Перу
полако
.
—
Не
,
него
видиш
како
их
је
чича
лепо
спутао
!
И
,
збиља
,
бејаху
везани
за
руке
један
за
другога
.
—
Па
како
лепо
изгледају
,
—
шану
Пера
опет
,
—
права
господа
!
...
Бог
их
убио
за
што
су
морали
ноћивати
које
где
код
толиких
новаца
,
...
зар
је
мало
гостионица
?
—
Где
си
нашао
ове
?
—
упита
писар
патролџију
.
У
једној
новој
кући
у
Фишеклији
.
—
На
спавању
?
—
Да
.
Писар
их
упита
за
имена
и
поче
испитивати
.
Ови
су
на
питања
или
ћутали
или
одговарали
неистинито
.
Одрицали
су
све
што
би
им
могло
шкодити
.
Њихово
упорно
одрицање
наљути
писара
и
овај
зазвони
.
Жандарм
уђе
.
—
Заповедајте
,
господине
!
—
Терај
ове
у
затвор
,
али
сваког
обашка
,
па
ћу
се
ја
с
њима
рачунати
како
знам
...
—
Напред
!
—
викну
жандарм
оној
двојици
и
поче
их
гурати
...
Старији
се
окрете
и
пође
,
али
млађи
остаде
као
прикован
.
—
Шта
је
,
што
не
идеш
?
—
упита
писар
,
а
жандарм
заустави
оног
што
је
пошао
и
ако
су
још
били
везани
.
—
Јест
,
јест
,
господине
,
хоћу
да
признам
,
.
.
криви
смо
,
—
поче
млађи
да
муца
,
—
све
је
као
што
сте
казали
;
...
у
томе
завијутку
има
350
динара
које
смо
украли
од
пензионера
Н
...
Признај
,
Мишо
,
признај
,
не
вреди
нам
ништа
више
лагати
,
...
ухваћени
смо
.
—
Не
знам
ја
ништа
,
ако
си
ти
то
је
друга
ствар
и
то
ми
се
ништа
не
тиче
;
јер
ја
знам
да
нисам
,
—
одговори
Миша
још
упорније
него
до
сада
...
Писар
се
не
осврташе
на
Мишино
одрицање
већ
забележи
на
једном
плавом
табаку
хартије
цео
Здравков
исказ
,
па
кад
би
с
тим
готов
,
он
изненада
упита
Мишу
:
—
Па
добро
,
Мишо
,
ти
велиш
да
о
овоме
ништа
не
знаш
.
—
Да
.
—
Онда
шта
ћеш
са
Здравком
кад
си
ти
поштен
?
...
—
Ни
сам
не
знам
,
...
случајно
сам
се
удружио
с
њим
...
—
Лаже
,
господине
,
са
мном
је
заједно
крао
,
—
прекиде
га
Здравко
,
—
ја
потпуно
признајем
своју
кривицу
,
коју
сам
скоро
без
своје
воље
учинио
,
и
кајем
се
,
што
одмах
нисам
признао
...
Знам
само
толико
,
да
овде
сада
не
бих
стајао
,
да
њега
није
било
!
—
(
ту
показа
руком
на
Мишу
)
.
—
Шта
велиш
ти
,
Мишо
,
а
?
—
упита
писар
више
као
од
беде
.
—
Ја
не
велим
ништа
,
јер
ништа
нисам
ни
крив
.
За
све
време
патролџија
само
преносаше
тежину
тела
с
једне
ноге
на
другу
.
Писар
узе
онај
замотуљак
и
прво
скиде
читаву
гужву
подебеле
жице
,
за
тим
разви
једно
платно
од
танке
жице
,
које
је
сигурно
било
од
неког
старог
сита
,
—
у
коме
се
забеле
сребро
.
—
Један
,
два
,
три
,
—
бројаше
писар
,
—
равно
:
три
стотине
и
педесет
динара
!
—
рече
кад
би
готов
...
—
Толико
је
,
—
потврди
Здравко
.
—
Одрешићеш
их
,
—
рече
жандарму
,
—
и
затворити
,
али
обашка
;
...
конопчић
подај
патролџији
;
...
нека
ти
и
он
помогне
.
—
Разумем
!
—
викну
жандарм
,
па
се
за
тим
окрете
оној
двојици
:
—
хајте
!
...
Напред
!
...
.
Кад
изиђоше
,
писар
приђе
к
вратима
иза
којих
смо
стајали
и
позва
нас
да
дођемо
к
њему
.
—
Вама
награда
не
фали
,
сад
можете
ићи
,
јер
је
свануло
,
па
гледајте
те
себи
што
пре
место
нађите
и
владајте
се
као
што
треба
,
.
.
ви
сте
се
сада
врло
лепо
показали
...
—
Кад
ми
будете
требали
ја
ћу
вас
позвати
...
Како
вам
је
име
?
...
Ми
му
казасмо
наша
имена
и
он
их
забележи
,
за
тим
се
поздрависмо
и
одосмо
...
Било
је
лепо
свануло
.
До
седам
и
по
сахати
шврљали
смо
по
улицама
и
ако
је
било
веома
хладно
;
време
нам
је
доста
брзо
прошло
у
разговору
о
прошлоноћашњем
догађају
.
XИИ
.
Трећег
дана
,
после
овог
чудног
догађаја
,
ступим
на
послуживање
код
једне
удовице
,
којој
се
и
данас
чини
да
је
млада
и
врло
лепа
.
Њено
ћу
ти
име
прећутати
и
зваћу
је
просто
:
Госпођа
,
па
квит
;
јер
је
још
удовица
,
па
јој
може
што
срећи
шкодити
поред
све
њене
„
лепоте
“
и
„
младости
!
“
Сматрам
за
дужност
да
ти
је
опишем
,
кад
јој
име
не
могу
казати
,
али
сумњам
да
ће
ми
то
испасти
за
руком
,
ну
ти
се
задовољи
па
како
буде
.
Еле
,
моја
нова
госпођа
,
каква
је
била
онда
таква
је
и
данас
после
толико
година
,
...
просто
на
њој
никакве
,
ама
ни
најмање
промене
,
а
од
куда
то
и
како
ђаво
ће
знати
.
Сигурно
зна
неког
белаја
,
часни
је
убио
,
што
друге
смртне
не
могоше
докучити
!
...
Пре
пуних
петнаест
година
имала
је
равно
тридесет
и
осам
.
Кад
је
човек
онда
гледаше
није
знао
чему
пре
да
се
диви
:
да
ли
оној
лепој
,
као
гар
црној
коси
,
или
оном
пустом
белом
лицу
које
превазилазаше
албастар
,
на
коме
је
природа
сву
своју
моћ
показала
,
или
оном
лепом
и
правилном
носићу
?
!
.
.
Не
знам
,
тек
могу
посигурно
тврдити
,
да
јој
је
нос
најлепши
на
свету
...
Мени
се
бар
тако
чинило
а
и
сада
могу
рећи
,
да
ће
се
само
због
њега
и
по
трећи
пут
удати
...
Чудо
од
носа
!
!
...
А
шта
,
тек
,
да
кажем
за
очи
и
уста
,
нарочито
очи
,
које
су
увек
смерно
к
земљи
оборене
,
особито
кад
с
ким
говори
?
!
...
Тешко
ономе
кога
изненада
погледа
!
.
.
То
су
очи
које
пале
!
.
.
Срећа
моја
те
тада
нисам
био
старији
бар
за
пет
година
,
иначе
бих
се
на
њиховој
ватри
жив
испекао
!
Одело
какво
је
носила
онда
,
носи
и
данас
—
српско
.
А
што
јој
лепо
стоји
мани
се
,
а
што
и
да
не
,
кад
је
скројено
као
саливено
!
.
.
Шушти
свила
,
Боже
,
мислиш
морски
су
таласи
!
Имала
је
ту
манију
,
да
увек
носи
,
и
лети
и
зими
,
црвене
чарапе
и
плитке
ципеле
од
којих
се
врвце
на
улици
често
пута
одреше
,
те
је
принуђена
кога
молити
да
јој
исте
веже
,
пошто
јој
је
било
не
могуће
сагнути
се
,
а
и
ја
сам
једаред
,
пре
четири
године
,
имао
ту
срећу
...
При
сваком
говору
,
као
увод
,
биле
су
јој
речи
:
„
Ми
сироте
и
слабе
удовице
без
ичије
заштите
“
,
па
и
онда
,
кад
би
у
деликатеској
радњи
тражила
за
пет
пара
швајцарског
сира
или
саламе
...
Моја
госпођа
била
је
онда
,
а
и
данас
,
богата
и
велика
тврдица
.
Једино
новац
није
жалила
за
„
растоку
“
,
белило
и
купатило
.
Због
свога
цицијашлука
она
је
више
пута
настрадала
.
Ево
само
једног
случаја
који
сам
из
њених
уста
слушао
кад
је
женама
причала
:
—
Једног
вечера
,
—
прича
она
,
—
задржим
се
до
једанаест
сахати
код
прија
Милке
и
не
слутећи
шта
се
на
пољу
дешава
...
Тачно
у
једанаест
устанем
,
па
док
обукох
бунду
,
па
док
се
спремих
и
поздравих
,
прође
још
пола
сахата
...
Кад
изиђох
на
поље
имам
шта
и
видети
:
дува
хладан
ветар
као
помаман
,
а
киша
шиба
да
очи
истера
.
За
пет
минута
била
сам
до
коже
мокра
,
...
јер
кишобран
никако
нисам
могла
отворити
,
а
и
да
сам
,
шта
би
ми
помогло
?
...
.
ништа
.
Једва
дођох
до
прве
фијакерске
станице
...
Нисам
могла
даље
и
ако
ми
кућа
беше
близу
.
—
„
Еј
,
кочијашу
!
“
—
викнем
једног
кочијаша
с
краја
,
који
се
беше
увио
у
мекинтош
,
—
„
можеш
ли
ме
одвести
до
куће
?
...
ту
је
близу
“
...
—
„
Могу
,
могу
,
изволте
у
кола
“
—
рече
и
отвори
врата
,
—
„
која
је
улица
и
број
?
“
—
„
М
...
.
ска
,
број
14
,
...
а
колико
ћеш
ми
узети
?
“
—
„
Та
улазите
у
кола
да
не
киснете
,
...
два
динара
то
се
зна
“
...
—
„
Ју
,
два
динара
!
Та
ето
ту
је
,
.
.
друга
улица
,
...
грош
доста
је
(
!
)
“
рекох
.
—
Он
хтеде
затворити
врата
,
па
се
предомисли
и
рече
:
—
„
Добро
,
уђите
“
.
—
Ја
,
несретница
,
и
не
слутећи
шта
он
мисли
,
уђем
и
кола
се
крену
...
Седим
ја
у
колима
а
вода
све
цури
с
мене
на
седишта
...
—
Почнем
спремати
новац
да
му
одмах
платим
те
да
не
стојимо
пред
капијом
,
па
у
томе
и
не
обратих
пажњу
колико
се
возимо
али
ипак
ми
се
учини
веома
дуго
.
Очекивах
да
се
сваког
тренутка
зауставе
кола
,
али
бадава
,
она
се
кретаху
веома
брзо
,
а
при
томе
беше
јака
помрчина
...
Најзад
стадосмо
...
Кочијаше
сиђе
и
отвори
врата
.
—
„
Дошли
смо
госпођо
“
,
—
рече
он
.
—
„
На
ево
ти
грош
“
,
—
рекох
му
из
кола
,
—
„
и
двадесет
пара
да
попијеш
...
заслужио
си
,
нека
ти
је
алал
.
“
—
„
И
вама
“
—
одговори
он
узимајући
новац
.
—
Ја
изиђох
из
кола
,
а
ветар
дува
још
јаче
и
киша
шиба
као
бичем
...
Он
у
тренутку
затвори
врата
па
седе
и
одјури
као
помаман
.
Помрчина
је
тако
јака
била
,
да
нисам
ништа
видела
,
...
само
ми
ноге
упадаху
дубоко
у
мекано
блато
...
Нигде
куће
!
...
—
„
Шта
је
ово
?
...
Где
сам
ја
?
“
—питах
се
батргајући
час
лево
час
десно
по
ономе
блату
...
Поче
ме
страх
хватати
...
На
двадесет
корака
од
мене
викну
неко
што
игда
може
:
„
слушај
!
“
...
.
Ја
стадох
као
укопана
...
После
овога
чух
с
друге
стране
али
слабије
:
„
слушај
!
“
.
У
мало
ме
свест
не
остави
...
Напрегнем
сву
снагу
и
упутим
се
једном
фењеру
који
је
био
далеко
од
мене
тако
,
да
је
се
светлост
једва
могла
распознати
...
У
зло
доба
приспем
до
фењера
који
је
био
на
једној
кући
,
пошто
сам
газила
баре
до
колена
.
После
четврт
сахата
једва
разабрах
где
сам
била
,
...
више
војног
сењака
и
барутане
код
луднице
!
“
...
Ова
моја
госпођа
имала
је
рођену
мајку
и
две
сестре
,
али
је
сама
самцита
седела
у
својој
великој
кући
,
док
ја
нисам
код
ње
дошао
...
Све
собе
,
шест
на
броју
,
биле
су
врло
лепо
намештене
,
нарочито
њена
спаваћа
соба
са
два
дивна
кревета
,
...
сигурно
је
један
био
њеног
покојног
мужа
,
на
коме
је
сада
лежао
један
грдно
велики
пас
.
Ја
сам
спавао
у
кујни
на
једном
исцепаном
,
кожном
канабету
,
управо
на
голим
федерима
од
јаке
жице
,
који
су
ме
ужасно
жуљили
и
помагали
да
дрхтим
кад
су
ладне
ноћи
.
Наступи
јака
зима
и
цича
као
за
инат
,
а
ја
међутим
го
што
’
но
кажу
као
фишек
.
Целу
боговетну
ноћ
предрхтим
на
оним
проклетим
федерима
док
се
„
Бубица
“
,
тако
је
госпођа
звала
ону
псину
,
теглила
и
зевала
у
мекој
и
топлој
постељи
!
—
Боже
мој
,
—
говорах
сам
себи
,
—
какви
су
ово
људи
без
срца
и
душе
?
Радим
по
цео
дан
као
роб
:
и
го
и
бос
,
и
гладан
и
жедан
,
па
поред
тога
ноћу
да
се
смрзнем
у
хладној
кујни
,
несмејући
ватру
наложити
,
а
она
увукла
ону
псину
у
собу
па
га
покрива
и
топли
,
и
два
пута
недељно
купа
и
чешља
!
...
Храни
га
најбољим
парчетом
меса
а
мени
да
да
глођем
кости
!
...
Два
месеца
издржах
како
му
драго
,
али
кад
наступише
они
љути
мразеви
,
не
могах
даље
,
ваљало
ми
је
се
овога
зла
спасавати
али
како
?
...
Куда
ћу
у
ово
најгоре
зимње
доба
?
...
Свако
чува
своје
скровиште
,
...
те
је
мука
наћи
друго
место
.
Често
пута
госпођа
оде
к
матери
и
код
ње
проведе
по
недељу
дана
,
а
мене
остави
самога
у
целој
кући
(
разуме
се
да
су
собе
све
закључане
)
;
са
собом
одведе
и
Бубицу
да
је
тамо
тимари
и
храни
,
а
ја
за
све
то
време
чешем
сув
хлеб
у
ладној
кујни
,
пошто
су
и
дрва
под
кључем
.
Сећам
се
,
као
да
је
то
сада
било
,
кад
једног
четвртка
после
подне
оде
госпођа
к
својој
матери
,
а
ја
остах
код
куће
...
Седећи
на
ономе
дроњавом
канабету
дуго
сам
размишљао
шта
ћу
да
радим
и
,
најзад
,
дођох
до
закључка
да
идем
на
занат
,
и
ако
сам
знао
,
да
се
и
шегрти
тако
,
ако
не
и
горе
,
муче
,
али
само
за
краће
време
.
Чисто
као
да
се
неког
терета
отресох
кад
се
на
то
реших
,
па
устанем
са
„
канабета
“
и
почнем
се
шетати
по
кујни
...
Нисам
три
пута
прешао
тамо
и
амо
,
кад
поред
залеђеног
прозора
спазим
једну
сенку
где
промаче
...
Брзо
приђем
к
вратима
и
кад
их
отворих
на
прагу
стајаше
жандарм
са
великим
леденицама
на
брковима
.
—
Добар
дан
!
—
поздрави
ме
кад
се
појавих
на
вратима
.
—
Добар
дан
,
—
отпоздравим
га
,
—
шта
желите
?
—
Седи
ли
овде
Н
.
Н
.
удова
?
—
Седи
.
—
Јеси
ли
ти
ђак
Милан
Н
...
,
што
код
ње
послужује
?
—
Јест
,
ја
сам
...
—
Тражио
сам
те
у
школи
,
па
,
овај
,
четвртак
,
...
рекоше
ми
по
пријави
да
си
овде
.
—
Да
,
овде
сам
.
—
Ево
,
потпиши
овде
,
да
си
овај
позив
примио
,
па
дођи
одмах
у
кварт
.
—
Шта
ћу
ја
тамо
?
—
упитах
зачуђено
.
Жандарм
оде
,
а
ја
остах
читајући
позив
...
После
краћег
времена
упутим
се
у
кварт
.
—
Гле
,
и
ти
си
ту
!
—
викну
Пера
кад
уђох
у
ходник
,
—
нисам
знао
да
су
и
тебе
позвали
...
Сетили
смо
се
од
прилике
да
је
због
оне
награде
.
—
Ево
ти
и
мој
позив
па
нека
жандарм
оба
заједно
унесе
,
—
рекох
Пери
пружајући
му
позив
...
Таман
Пера
беше
заустио
да
нешто
рекне
,
а
звонце
изненада
зазвони
више
мене
од
кога
се
тргох
и
одскочих
на
сред
ходника
,
чему
се
сви
присутни
грохотом
насмејаше
,
док
ја
међутим
не
скидах
очи
са
звонцета
.
—
Нека
уђу
та
двојица
,
—
чу
се
познати
нам
писарев
глас
кроз
врата
,
која
беше
жандарм
отворио
држећи
се
десном
руком
за
браву
а
левом
за
зид
.
—
Хајде
,
улазите
вас
двојица
!
—
продера
се
жандарм
правећи
нам
место
да
прођемо
не
скидајући
руку
с
браве
.
—
Добар
дан
!
—
процедисмо
кроза
зубе
.
—-
Бог
вам
помогао
!
—
отпоздрави
нас
писар
,
—
како
је
?
Јесте
ли
нашли
послуживања
?
—
Јесмо
.
—
То
је
лепо
!
...
Него
ја
сам
вас
звао
да
вам
предам
новац
који
вам
је
г
.
Т
...
пензионер
,
у
име
награде
дао
...
Пера
ме
погледа
са
радосним
лицем
,
а
ја
међутим
почех
брже
окретати
капу
у
рукама
...
—
Хвала
,
—
одговорисмо
у
један
глас
...
—
Г
.
Т
...
је
казао
да
вам
ја
новац
поделим
...
Дао
вам
је
100
динара
.
—
Сто
динара
!
—
узвикнусмо
скоро
у
један
исти
тренутак
и
у
мало
што
не
прискочисмо
писару
да
га
загрлимо
,
а
то
би
сигурно
учинили
само
да
нисмо
били
на
томе
месту
и
да
он
није
представљао
власт
...
—
Да
,
сто
динара
,
—
поче
опет
писар
,
—
вели
да
је
богат
човек
и
да
може
и
хоће
поштење
да
награди
!
...
Веома
му
је
било
мило
кад
сам
му
о
вама
причао
.
—
Хвала
му
!
...
—
Али
он
је
новац
оставио
код
мене
под
условом
да
вам
га
тек
онда
предам
,
кад
ми
обећате
,
да
ћете
вазда
остати
поштени
и
ваљани
...
—
Хоћемо
,
хоћемо
,
господине
,
увек
...
целог
века
!
—
Е
,
лако
је
то
обећати
,
ама
треба
и
испунити
.
—
Бога
ми
хоћемо
!
—
Наравно
,
ја
вам
морам
веровати
...
Истина
ви
сте
још
мали
,
али
ипак
не
толико
да
не
можете
разликовати
добро
од
зла
...
Ето
,
зар
ви
нисте
сад
задовољнији
него
Миша
и
Здравко
,
који
су
у
затвору
.
—
Да
богме
да
смо
задовољнији
,
...
а
ко
не
би
био
?
...
Ми
да
смо
хтели
бити
неваљали
,
ми
би
сав
новац
,
кад
смо
га
нашли
,
задржали
,
—
одговори
Пера
преносећи
тежину
тела
час
на
једну
час
на
другу
ногу
.
—
Тако
је
...
Ево
теби
50
,
а
ево
и
теби
,
—
рече
писар
пружајући
најпре
Пери
па
мени
по
један
замотуљак
које
извади
из
фијоке
,
—
па
купите
шта
вам
треба
...
Хтедосмо
писара
пољубити
у
руку
пошто
примисмо
новац
,
али
нам
он
не
допусти
.
Пера
се
од
радости
беше
толико
збунио
,
да
у
канцеларији
метну
капу
на
главу
.
—
Сад
збогом
!
—
рече
писар
,
—
учите
добро
и
владајте
се
као
што
треба
...
Немојте
заборавити
што
сте
обећали
!
—
Нећемо
,
господине
,
...
збогом
и
хвала
!
—
Збогом
!
Одистине
нашој
радости
не
беше
краја
...
Кад
на
улици
развисмо
замотуљке
и
видесмо
онолики
новац
,
—
па
све
дводинарци
,
просто
нисмо
могли
својим
рођеним
очима
веровати
...
Срећа
!
...
Кажем
ти
срећа
,
какву
дотле
никад
немадосмо
...
—
Шта
мислиш
да
купиш
?
—
упита
ме
Пера
пошто
новац
вратисмо
у
џепове
.
—
Рукавице
!
...
А
ти
?
—
Ја
ти
не
могу
ни
избројати
шта
ћу
све
да
купим
...
Само
знам
да
ћеш
се
зачудити
кад
ме
будеш
видео
.
—
Па
и
ја
ћу
,
наравно
,
поред
рукавица
купити
и
остале
најнужније
потребе
.
—
У
недељу
после
подне
дођи
код
мене
,
...
знаш
где
сам
,
а
сад
морам
да
се
журим
,
...
чека
ме
госпођа
...
Збогом
!
—
Збогом
!
...
Уз
пут
до
куће
непрестано
сам
бројао
ствари
које
сам
требао
да
купим
,
а
при
том
сам
био
чврсто
стегао
новац
у
џепу
,
и
,
кад
уђох
у
кућу
чисто
одахнух
.
Извадим
новац
и
све
комад
по
комад
поређам
по
столу
па
почнем
бројати
:
најпре
с
једне
,
па
с
друге
стране
:
25
комада
по
два
равно
50
...
Срећа
над
срећама
!
Моја
одлука
пре
два
сахата
да
идем
у
шегрте
не
беше
ми
ни
на
крај
памети
...
Шта
ће
ми
то
?
!
...
Бејах
богат
!
!
...
У
тој
срећи
не
осећах
ни
хладноћу
...
Час
седнем
на
„
канабе
“
те
се
на
оним
федерима
мало
проклацкам
,
час
устанем
и
шетам
по
кујни
мислећи
:
шта
ми
треба
а
шта
не
,
шта
морам
купити
а
шта
не
,
колико
ћу
потрошити
а
колико
ће
ми
остати
,
час
се
зауставим
на
сред
кујне
са
рукама
у
џеповима
па
неко
време
гледам
у
новац
,
који
је
непрестано
на
столу
стајао
,
за
тим
пљунем
на
страну
и
и
почнем
звиждати
...
Главно
је
да
се
на
једном
месту
нисам
могао
смирити
ни
два
минута
!
—
Данас
нећу
госпођи
ништа
говорити
да
сам
новац
примио
нити
што
купити
,
...
сутра
ћу
,
—
рекох
купећи
новац
,
који
тек
што
спустих
у
џеп
чух
госпођин
глас
:
—
Милане
!
...
Милане
!
...
—
Изволте
,
госпођо
!
—
одазовем
се
и
истрчим
на
поље
.
—
Јеси
ли
ту
?
...
—
Јесам
,
...
а
и
где
би
,
врага
,
био
на
овакој
зими
?
!
...
—
Ју
,
ју
...
баш
је
зима
!
...
—
Кад
је
теби
у
бунди
и
у
три-четири
сукње
зима
,
а
како
ли
је
мени
у
сегелтуху
и
исцепаној
кошуљи
,
па
још
у
хладној
кујни
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—ја
сам
се
укочио
!
...
—
Ју
,
ју
]
,
бааш
,
...
ово
је
да
Бог
сачува
!
...
Хајд
’
запали
лампу
већ
је
мрак
,
па
да
ми
скинеш
ципеле
...
Док
ја
запалих
лампу
у
кујни
,
она
дотле
откључа
врата
од
собе
и
уђе
унутра
а
и
ја
одмах
за
њом
те
запалим
и
другу
лампу
.
У
соби
беше
врло
топло
и
пријатно
;
јер
је
велика
порцуланска
пећ
држала
топлоту
цео
дан
...
—
Хајде
,
прво
ми
скини
ципеле
,
молим
те
,
јако
ме
стежу
,
па
после
ложи
ватру
,
—
рече
госпођа
седајући
на
једну
столицу
поред
стола
.
После
малог
напрезања
скидох
јој
ципеле
,
и
док
је
она
скинула
горњу
хаљину
,
ватра
је
већ
пуцкала
у
пећи
.
—
О
,
о
,
ала
је
ово
хладно
,
—
рече
госпођа
седајући
поред
пећи
,
—
презебле
су
ми
ноге
!
Пошто
ми
је
и
сувише
било
хладно
,
то
и
без
њене
дозволе
седнем
поред
пећи
на
једну
шамлицу
и
почнем
се
грејати
:
ја
руке
а
она
ноге
...
„
Ваљада
се
неће
љутити
“
рекох
,
„
кад
види
каква
је
зима
“
.
Ох
како
ми
поред
пећи
тада
беше
пријатно
!
...
Никад
заборавити
нећу
...
Просто
сам
се
од
те
пријатности
и
данашње
среће
топио
!
...
Све
ми
некако
око
мене
постаде
мило
...
За
тренутак
заборавих
на
све
беде
,
али
то
трајаше
само
неколико
секунада
па
ми
на
памет
дође
исцепано
канабе
са
голим
федерима
и
хладна
кујна
,
па
и
нехотично
погледах
на
кревет
где
је
оно
проклето
псетиште
лежало
и
упитах
се
:
за
што
не
бих
ја
ту
спавао
а
псето
у
кујни
?
!
...
Док
се
ја
тако
питах
и
гледах
на
кревет
,
паде
ми
у
очи
да
Бубице
нема
на
кревету
,
и
,
за
моју
несрећу
,
упитам
госпођу
:
—
А
где
вам
је
Бубица
кад
је
с
вама
отишла
?
Госпођа
се
окрете
тако
,
као
да
је
неко
убоде
и
погледа
на
кревет
узвикнув
:
—
И
ју
!
...
—
за
тим
скочи
,
—
ју
,
ју
!
.
.
Бубице
,
Бубице
!
...
Пст
,
пст
!
.
.
Бубице
!
ју
,
ју
,
где
ли
је
сирота
?
!
.
.
Разгледа
по
целој
соби
испод
кревета
,
па
за
тим
,
онако
у
чарапама
,
као
помамна
истрча
у
кујну
а
из
ове
напоље
под
трем
.
Шта
сам
знао
,
морадох
и
ја
устати
и
Бубицу
тражити
,
а
у
срцу
сам
се
радовао
што
је
нема
,
и
не
знајући
шта
ме
чека
.
—
Нема
,
па
нема
!
.
.
Бубице
!
.
.
Милане
!
.
.
Бубице
!
—
До
ђавола
,
шта
ме
мешаш
са
кучетом
!
—
рекох
за
себе
,
—
изволте
,
госпођо
!
!
—
Трчи
,
трчи
одмах
!
—
Но
,
хвала
лепо
...
куда
?
!
—
Трчи
!
...
—
Ама
куда
?
!
—
К
мојој
матери
!
...
Види
је
ли
само
тамо
!
...
Брзо
,
брзо
!
—
Нека
вас
обе
ђаво
носи
,
—
прогунђах
за
себе
и
одох
...
Штаћеш
?
У
млађег
поговора
нема
.
За
мало
што
не
одох
па
да
се
никад
више
не
вратим
...
Имао
сам
доста
и
сувише
новаца
,
али
ме
нешто
и
преко
воље
задржа
...
Сад
замисли
како
ми
је
било
:
тек
што
сам
се
поред
пећи
раскравио
и
почео
онај
благодет
топлоте
да
уживам
,
—
хајд
’
преко
целог
Београда
по
оној
цичи
,
да
је
бар
за
шта
него
ни
за
шта
...
Кад
стигох
код
куће
њене
матере
нађем
капију
закључану
...
Читав
сам
сахат
лупао
и
облетао
око
куће
,
а
за
читаву
сам
пед
подскакивао
од
зиме
,
док
се
,
у
зло
доба
,
она
бабетина
не
појави
на
прозору
.
—
Ко
је
то
?
—
упита
крештећим
гласом
.
—
Што
лупаш
као
луд
?
—
Луд
ти
је
дека
био
,
па
си
и
ти
,
—
мислим
се
.
—
Молим
вас
је
ли
госпођина
Бубица
остала
код
вас
?
...
—
Није
;
кад
ти
је
одавде
госпођа
у
три
сахата
отишла
код
Мице
,
отишла
је
и
Бубица
с
њом
.
—
Знате
ли
за
цело
?
—
Та
да
,
...
за
цело
,
...
носи
те
ђаво
,
озебох
!
—
продера
се
баба
и
залупи
прозор
.
Да
си
проклета
да
Бог
да
,
и
ти
твоја
ћерка
и
њена
Бубица
!
—
кунијах
уз
пут
као
да
ми
то
нешто
помагаше
.
Вратим
се
кући
.
Коса
ми
се
од
зиме
беше
накострешила
као
у
топовске
четке
.
—
Шта
је
?
...
Је
ли
тамо
?
...
—
питаше
госпођа
из
собе
чим
чу
да
долазим
.
—
Није
тамо
,
—
одговорих
дувајући
у
нокте
.
—
И
ју
,
и
ју
!
...
Шта
је
могло
с
њом
бити
?
!
.
.
Слатко
,
добро
моје
куче
!
—
До
ђавола
и
ти
и
оно
кад
ти
је
слатко
,
—
мишљах
.
—
Па
баш
је
нема
?
!
...
—
Нема
;
госпођа
вели
да
је
данас
отишло
с
вама
кад
сте
пошли
госпођи
Мици
...
—
И
ју
,
мени
црној
,
па
ја
је
тамо
нисам
никако
видела
!
...
О
,
о
,
Боже
,
како
то
да
се
...
—
Махните
се
молим
вас
,
госпођо
,
—
усудих
се
да
је
прекинем
,
—
та
да
је
најбоље
швајцарско
теле
не
би
било
вредно
толиког
кукања
!
—
Гејаче
!
...
И
ти
ми
разумеш
нешто
!
...
Београд
да
даш
не
би
нашао
онако
благодарно
и
паметно
псето
!
...
—
За
то
ли
оно
спава
на
онаком
кревету
,
—
рекох
у
себи
,
—
не
знам
,
госпођо
,
али
ја
...
—
Иди
!
.
.
Трчи
одмах
!
...
—
Куда
?
—
Код
Мице
и
види
је
ли
тамо
,
али
брзо
!
.
.
Знаш
,
у
Орашкој
улици
код
„
Славије
“
...
—
О
,
да
Бог
да
,
да
поцркате
обе
,
.
.
куда
ћу
сад
поново
?
...
Зар
је
мало
што
идох
до
бабе
и
прошпартах
цео
Београд
?
!
Да
сам
се
бар
сетио
па
да
одмах
свратим
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
,
—
ако
је
Бубица
тамо
онда
јој
до
сутра
неће
ништа
бити
.
Зар
морам
баш
сад
ићи
?
...
Хладно
је
...
—
Трчи
кад
ти
кажем
,
јер
целу
ноћ
не
могу
заспати
.
Несмедох
више
ни
зуба
обелити
,
него
запнем
на
Врачар
.
И
тамо
сам
око
куће
облетао
више
од
сахата
,
док
се
једва
милостива
не
накани
да
отвори
прозор
као
и
она
баба
.
—
Ко
је
то
?
...
Шта
је
?
...
—
Ја
сам
...
—
Ко
си
ти
и
шта
хоћеш
?
...
Не
могу
ја
овде
да
зебем
!
—
Та
ја
сам
,
Милан
,
...
ђак
гђе
Н
.
Н
...
Послала
ме
је
да
видим
,
да
није
код
вас
остала
њена
Бубица
...
—
Није
,
није
овде
ни
била
,
.
.
ја
је
нисам
ни
видела
...
Поздрави
госпођу
,
—
рече
и
залупи
прозор
.
—
Бог
да
прости
!
...
Баш
ми
је
ћеф
!
...
И
ова
хоће
да
озебе
,
—
рекох
трчећи
низ
улицу
...
—
Шта
је
?
...
Је
ли
тамо
?
—
упита
госпођа
кад
дођох
.
—
Није
.
Гђа
Мица
каже
да
није
ни
била
тамо
...
—
Еј
куку
мени
!
...
Госпођа
је
непрестано
,
док
нисам
без
вечере
заспао
,
јадиковала
за
Бубицом
,
а
кад
се
умирила
не
знам
...
Сутра
дан
,
због
Бубице
,
не
одох
ни
у
школу
.
Обоје
смо
се
дали
у
потеру
за
њом
али
узаман
,
као
да
је
у
земљу
пропала
...
Неко
јој
беше
поштено
смрсио
конце
...
Недељу
дана
је
госпођа
за
њом
кукала
,
као
да
јој
је
неко
,
Боже
ми
опрости
,
умро
,
док
сам
се
ја
,
међутим
,
од
срца
радовао
,
а
како
да
се
и
не
радујем
:
кад
почех
добијати
већу
и
бољу
порцију
јела
,
а
и
госпођа
из
дана
у
дан
постајаше
све
милостивија
наспрам
мене
...
Мољах
се
Богу
да
јој
ја
заменим
—
Бубицу
,
те
да
се
дочепам
оне
топле
собе
и
меког
кревета
...
Бог
ми
је
молбу
услишио
,
ако
не
са
свим
,
оно
бар
у
пола
.
Дани
су
пролазили
без
икаквог
важнијег
догађаја
,
сем
ако
се
може
сматрати
као
догађај
:
што
сам
имао
и
рукавице
и
ципеле
и
први
пут
у
животу
—
нов
капут
...
Али
,
једно
после
подне
,
госпођа
оде
к
матери
као
обично
и
тамо
се
дуго
задржа
.
Ја
сам
,
међутим
,
седео
у
хладној
кујни
,
читао
и
грчио
се
од
зиме
.
Могло
је
бити
седам
сахати
кад
госпођа
јако
закуца
на
кујнска
врата
.
—
Милане
!
...
Милане
!
...
—
Изволте
,
госпођо
!
—
одазовем
се
и
журно
отворим
врата
на
која
она
упаде
као
да
је
неко
гурну
,
а
у
лицу
беше
бледа
као
крпа
.
—
Шта
је
,
госпођо
?
—
упитам
гледајући
је
онако
усплахирену
.
—
Је
ли
био
ко
код
тебе
?
—
Није
...
—
Ама
сад
,
сад
?
!
...
—
Нико
није
долазио
одкад
сте
ви
отишли
.
—
Ју
,
ју
!
...
Трчи
!
...
—
Опет
да
трчим
!
...
Куда
?
!
—
Закључај
капију
.
—
Хвала
Богу
само
кад
нећу
ићи
да
тражим
Бубицу
,
—
рекох
за
се
.
—
И
добро
разгледај
по
дворишту
да
нема
кога
...
Види
је
ли
и
подрум
закључан
,
—
виче
она
с
врата
.
—
Кога
ће
бити
,
врага
,
шта
има
овде
посла
?
—
рекох
за
себе
.
—
Умрла
сам
жива
од
страха
.
.
Сад
кад
сам
у
двориште
ушла
видех
једног
човека
где
у
мој
прозор
гледа
,
па
кад
ме
спази
побеже
у
трку
на
улицу
...
Сад
разумедох
госпођин
страх
и
тиме
хтедох
да
се
користим
.
Пошто
закључах
капију
и
вратих
се
унутра
рекох
:
—
Бога
ми
нису
чиста
посла
...
Сад
кад
изиђох
у
двориште
и
ја
видох
једног
човека
где
се
шуња
око
капије
...
—
Ох
,
Боже
,
па
то
су
лопови
,
разбојници
!
—
Нико
други
!
.
.
Разбојници
!
—
додадох
плашљиво
и
ако
ме
ни
најмање
није
било
страх
,
јер
нисам
имао
ништа
да
изгубим
,
а
моја
гола
душа
никоме
не
треба
,
—
ваља
нам
од
сад
увек
закључавати
капију
чим
се
мрак
спусти
,
...
али
која
је
и
то
вајда
,
кад
лупежи
могу
прескочити
преко
плота
.
—
Ах
,
Боже
,
зар
могу
?
!
...
—
Да
како
,
могао
бих
и
ја
.
—
Тешко
мени
!
...
Види
,
види
,
да
ли
си
добро
закључао
кујну
,
па
дођи
да
ми
скинеш
ципеле
.
—
Хоћу
ли
да
метнем
вечеру
да
се
греје
?
—
упитам
пошто
скидох
ципеле
и
наложих
пећ
.
—
Црно
ми
јело
!
.
.
Разбојници
!
.
.
Не
могу
ништа
окусити
...
Метни
,
ради
шта
знаш
...
—
Не
брини
се
,
—
мишљах
,
—
ја
ћу
те
заменити
.
Пошто
у
прозорчић
на
пећи
метнух
вечеру
да
се
греје
,
седнем
и
ја
на
столичицу
да
се
грејем
исто
онако
као
и
пре
кад
је
нестало
Бубице
...
—
Све
си
добро
закључао
?
—
пита
она
.
—
Све
...
Него
,
овај
,
прозори
су
ови
и
сувише
велики
,
...
на
једно
окно
рахат
да
се
човек
провуче
...
—
И
ју
!
—
узвикну
госпођа
подскочив
од
страха
,
као
да
је
се
неко
већ
увукао
,
—
ја
бих
прецркла
од
страха
!
—
Могло
би
,
Бога
ми
,
свашта
да
буде
док
би
се
ја
пробудио
у
кујни
,
...
а
има
тако
вештих
лопова
,
како
сам
слушао
,
да
могу
без
икакве
лупе
разбити
стакло
на
прозору
и
...
—
И
ју
,
и
ју
,
...
куку
мени
!
—
Обешењаци
,
...
намажу
крпу
са
тестом
па
је
прилепе
на
окно
од
прозора
и
само
притисну
,
па
је
за
тренут
свршено
и
пролаз
слободан
.
,
.
без
и
најмањег
шума
,
...
кажем
вам
!
.
.
—
О
,
несретници
!
Мајка
их
божја
убила
!
—
куне
госпођа
не
скидајући
очију
с
прозора
,
—
умеш
ли
ти
из
револвера
да
пуцаш
?
.
.
—
Како
не
?
!
...
Нисам
ја
тако
мали
...
Код
нас
деца
из
ране
младости
имају
посла
са
оружјем
,
—
одговорим
хвалисаво
и
ако
дотле
револвер
никад
у
руке
нисам
ни
узео
.
—
А
би
л
’
те
било
страх
да
спаваш
на
оном
кревету
кад
је
до
прозора
?
!
.
.
—
То
сам
и
хтео
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
Бог
с
вама
,
госпођо
,
какав
страх
?
!
...
Па
још
кад
имам
револвер
!
.
.
Десет
њих
да
дође
не
бојим
се
...
Видите
,
кад
би
неко
случајно
и
провалио
прозор
,
морао
би
мене
нагазати
,
када
би
му
ја
,
валах
,
за
свагда
смрсио
конце
!
!
...
—
О
,
Бог
те
чуо
,
дете
,
...
мало
ми
лакну
...
Од
вечерас
ћеш
спавати
на
овоме
кревету
,
...
лепо
ћу
га
наместити
...
—
Кад
сам
ја
ту
не
брините
се
ништа
(
!
)
—
Ако
си
гладан
узми
па
вечерај
,
ја
не
могу
ништа
окусити
...
Овде
ћеш
од
сад
и
и
учити
,
...
можеш
седети
докле
ти
је
воља
,
.
.
некако
сам
слободнија
кад
гори
лампа
...
Да
је
нешто
и
сирота
Бубица
овде
она
би
осетила
лопове
...
—
А
која
би
вајда
била
што
би
их
осетила
,
кад
не
би
ни
репом
мрднула
!
...
Не
би
,
валах
,
па
да
читав
батаљон
на
кућу
нападне
!
...
Веома
је
била
лења
.
—
Е
,
ко
зна
,
псето
познаје
непријатеља
куће
.
Главно
је
,
ја
сам
био
постигао
свој
циљ
,
ништа
ми
се
више
није
тицало
,
а
најмање
Бубица
.
Пошто
госпођа
не
хте
ништа
јести
,
ја
узмем
шерпу
с
јелом
и
понесем
у
кујну
да
вечерам
.
—
Вечерај
ту
,
—
рече
ми
она
,
—
куда
ћеш
?
...
Хладно
је
у
кујни
!
—
О
,
о
,
од
куда
толика
милост
?
!
...
чуђах
се
.
Није
да
сам
јео
,
него
сам
просто
,
што
но
кажу
,
трпао
,
јер
бејах
веома
гладан
...
Лепо
се
усправих
на
столици
као
да
ми
је
колац
у
леђима
.
Док
ја
вечерах
госпођа
намести
кревете
,
најпре
њен
па
мој
...
Гледам
ја
па
никакве
разлике
:
бели
се
и
један
и
други
као
снег
;
какви
јастуци
и
јорган
на
једном
такви
и
на
другом
...
Чисто
неверујем
да
ћу
у
такву
постељу
лећи
.
Најзад
успремих
судове
и
метнух
још
дрва
у
пећ
...
Док
сам
то
радио
и
у
кујни
се
бавио
,
дотле
је
госпођа
легла
...
—
Седи
сад
па
учи
,
—
рече
ми
она
,
—
а
кад
будеш
хтео
лећи
ослушни
да
се
ко
не
шуња
по
дворишту
...
Пази
на
лампу
!
...
—
Не
брините
се
,
госпођо
...
Кад
је
овако
чист
кревет
пресвућићу
рубље
.
—
Можеш
.
Тако
сам
и
радио
:
обукао
сам
све
ново
што
сам
пре
купио
.
Нисам
смео
лећи
док
госпођа
не
заспи
,
а
у
нестрплењу
сам
очекивао
,
да
се
на
оном
дивном
кревету
испружим
...
Дође
и
тај
жељени
час
,
те
пошто
се
прекрстих
и
свесрдно
Богу
помолих
,
легнем
.
Боже
,
како
се
осећах
пријатно
и
задовољно
...
Шта
ми
тада
на
памет
не
дође
...
Мислио
сам
о
свему
;
у
памети
ређах
све
дан
за
даном
,
догађај
за
догађајем
које
сам
дотле
преживео
.
—
Да
ли
сам
будан
и
да
ли
заиста
лежим
у
овакој
постељи
?
!
Јест
,
будан
сам
...
О
,
о
,
среће
!
—
говорах
сам
са
собом
,
—
али
да
не
однесе
ђаво
оно
кучиште
,
још
бих
се
ја
грчио
на
федерима
у
кујни
...
Претресајући
тако
све
до
најмање
ситнице
дуго
нисам
могао
заспати
.
—
Сигурна
одбрана
,
—
рекох
у
себи
,
кад
ме
у
јутру
госпођа
пробуди
дрмајући
ме
свом
снагом
,
—
могли
су
ме
лопови
однети
на
Торлак
,
па
и
зид
место
окна
провалити
,
не
бих
ништа
осетио
!
—
Ала
ти
спаваш
тврдо
!
!
—
Чуди
се
госпођа
.
—
И
не
спавао
!
—
А
што
?
—
Целу
ноћ
,
до
пред
саму
зору
,
нисам
тренуо
,
јер
сам
непрестано
ослушкивао
да
нема
кога
,
и
заспао
сам
кад
је
већ
хтело
сванути
...
Ви
сте
поред
мене
тако
сигурно
спавали
као
у
граду
!
...
—
Е
,
е
,
онда
добро
,
добро
!
—
А
да
ме
је
нешто
ноћас
звала
било
би
сада
:
„
куку
мени
“
после
ове
лажи
...
Шта
сам
знао
да
радим
,
морао
сам
тако
рећи
за
љубав
онога
кревета
,
јер
да
је
знала
,
да
сам
целу
ноћ
онако
тврдо
спавао
рђаво
бих
прошао
.
Тако
сам
ти
ја
овде
царски
живео
...
Дугим
временом
госпођа
се
навикну
на
мене
,
па
поче
,
богме
,
по
мало
чак
и
да
ме
мази
и
тепа
,
што
је
за
мене
било
као
неко
предовољство
...
До
душе
није
био
редак
случај
да
ме
по
добро
и
за
уши
повуче
...
Једно
вече
,
кад
хтеде
госпођа
лећи
,
рече
ми
:
—
Милане
,
сутра
у
седам
сахати
морам
бити
код
матере
,
имам
важног
посла
,
па
с
тога
морамо
устати
раније
...
—
Добро
,
госпођо
,
кад
год
хоћете
.
—
Ја
ћу
те
већ
пробудити
,
па
ћеш
ићи
на
пијац
да
купиш
кифле
и
још
шта
треба
,
...
видићу
,
...
сад
одмах
легни
.
Ја
се
одмах
стрпам
у
кревет
и
ако
је
дуварни
сахат
показао
тек
шест
а
други
нисмо
у
кући
ни
имали
,
...
он
нам
је
био
један
једини
.
Обоје
смо
брзо
заспали
.
Колико
сам
спавао
и
које
је
доба
било
не
знам
,
кад
кроза
сан
чух
госпођин
глас
:
—
Милане
!
хајде
устани
одавно
је
свануло
!
...
Протрљам
очи
,
које
ми
беху
,
чинами
се
,
пуне
труња
...
Зевнем
једаред
,
други
пут
и
устанем
...
Заиста
беше
већ
доста
видно
.
Брзо
се
обучем
и
умијем
.
Госпођа
је
још
лешкарила
.
—
Запали
овде
у
соби
лампу
,
...
не
види
се
најбоље
—
рече
ми
она
што
и
учиних
.
—
Колико
је
то
сахати
?
Приђем
ближе
к
сахату
и
погледам
.
—
Шест
и
четврт
...
—
Охо
,
ми
смо
се
успавали
.
Хајде
пожури
,
...
на
,
ево
ти
паре
;
...
узми
за
двадесет
пара
кифла
и
за
тридесет
пасуља
,
те
да
скувам
кад
се
од
матере
вратим
...
Закључај
капију
кад
пођеш
!
—
рече
госпођа
пружајући
ми
новац
који
извади
испод
јастука
.
—
Хоћу
,
госпођо
,
...
сад
ћу
се
вратити
.
Обучем
зимски
