науништеном
пароброду
„
Атланту
.
“
Од
те
мисли
никад
се
није
раздвајао
.
Дагађаји
,
што
га
задесише
на
„
Колумбији
,
“
само
су
по
каткат
прекидали
његове
црне
и
паклене
мисли
о
пропасти
његове
Аранке
,
о
којој
ништа
апсолутно
ништа
није
чуо
,
ни
знао
.
—
Пропала
је
,
морала
је
пропасти
у
оној
гунгули
,
када
се
свет
тискао
у
чамце
доле
.
Тако
је
по
каткад
узвикнуо
Бер
,
нарочито
сада
када
беше
са
свим
усамљен
и
издвојен
.
—
Отргнута
из
загрљаја
свога
оданога
мужа
само
за
то
,
што
је
била
и
мени
одана
,
она
је
дакле
пропала
на
мору
,
баш
онда
када
је
мислила
,
да
ће
навек
остати
крај
мене
!
Да
,
она
је
жртва
своје
љубави
према
мени
...
...
.
Ваљда
ју
је
стигла
клетва
њенога
мужа
,
кога
је
изневерила
,
мени
за
љубав
?
!
...
...
Јесте
,
она
га
је
изневерила
,
ја
сам
преступник
.
Обоје
се
огрешисмо
о
заповест
Божју
,
за
то
смо
обоје
овако
и
кажњени
.
Бог
,
који
све
види
и
зна
,
пред
којим
се
ништа
сакрити
не
може
,
води
бригу
о
онима
,
који
слушају
његове
заповести
;
награђује
их
,
а
љуто
казни
оне
,
који
га
не
слушају
...
...
Да
,
да
,
освета
је
у
Божјим
рукама
:
тако
је
давно
,
врло
давно
речено
...
...
Аранка
је
дакле
пропала
за
навек
ни
код
своје
,
ни
код
моје
куће
...
...
.
.
И
ја
ево
пропадам
...
...
.
.
ја
сам
виновник
њеној
невиној
пропасти
!
...
...
У
тим
мислима
сиђе
Бер
из
своје
собе
доле
у
хотел
,
у
читаоницу
,
где
је
обично
прекраћивао
несносне
часове
живота
свога
,
читајући
разне
новине
.
Читао
их
је
све
редом
,
неби
ли
где
год
нашао
ма
каквог
трага
о
неприликама
што
их
претрпеше
оне
две
лађе
на
мору
„
Атлант
“
и
„
Колумбија
“
,
да
ли
се
зна
,
да
је
когод
спасен
и
шта
је
најзад
било
.
Прелиставајући
тако
поједине
новине
,
пажња
његова
беше
се
зауставила
на
једној
нотици
„
Њујоршког
Хералда
“
,
која
је
носила
наслов
:
„
Бродолом
“
.
Бер
је
стаде
пажљиво
читати
.
Она
је
гласила
:
„
Бродоломи
на
мору
нису
тако
необичне
,
а
ни
тако
ретке
појаве
.
Ретко
кад
да
прође
година
дана
,
а
да
се
на
њеном
крају
не
изведе
сума
о
пропасти
бар
три
,
до
четири
и
више
бродова
.
Последња
два
месеца
канда
су
се
најмила
,
да
тај
број
жалосних
слика
навлаш
повећају
.
Колико
се
до
сада
сазнало
,
на
мору
су
пропала
два
пароброда
.
Брод
„
Колумбија
“
кренуо
се
из
Њујорка
још
15
.
септембра
за
Хамбург
.
До
сада
се
о
њему
није
ништа
сазнало
осим
то
,
да
у
Хамбург
није
приспео
.
Зна
се
за
извесно
,
да
је
морао
негде
пропасти
на
мору
.
По
неки
трагови
,
растурени
по
мору
,
на
које
су
друге
лађе
наилазиле
,
утврђују
последње
мишљење
.
Путници
су
такође
морали
пропасти
без
спасења
!
Има
већ
неколико
дана
,
из
Шпаније
стижу
гласови
,
да
је
отуда
са
стације
Деве
пошао
један
пароброд
јукатанског
друштва
,
по
имену
„
Атлант
,
“
пут
бахамских
острва
:
Више
од
месец
и
по
дана
о
томе
пароброду
није
се
у
Шпанији
ништа
сазнало
.
Ми
смо
у
стању
известити
своје
читаоце
,
да
је
„
Атлант
“
изгорео
.
Многи
путници
,
који
су
на
њему
били
,
пропали
су
нешто
приликом
пожара
,
нешто
приликом
тискања
у
оно
неколико
случајних
чамаца
,
што
их
је
овај
брод
имао
уза
се
.
Сразмерно
мали
део
путника
,
спасен
чамцима
,
лутао
је
неко
време
по
мору
,
док
на
њих
није
наишла
једна
крстарица
и
примила
их
у
своју
заштиту
.
Крстарица
,
„
Клија
“
ишла
је
пут
Кубе
и
оставила
је
спасене
путнике
у
Хавани
,
одакле
су
се
после
неки
разишли
,
а
неки
се
још
и
данас
налазе
у
том
месту
.
Нека
је
с
наше
стране
изражена
искрена
захвалност
„
Клији
“
на
тако
хуманој
помоћи
,
указаној
оним
бедним
путницима
,
које
би
силни
Нептун
халапљиво
прогутао
у
своје
таласе
,
да
им
се
„
Клија
“
није
нашла
у
помоћи
и
изнела
их
из
чељусти
очевидне
пропасти
.
“
Тим
речма
је
завршена
ова
нотица
.
Она
је
Беру
врло
много
казивала
.
Она
му
је
,
као
феникс
,
из
пепела
пропалих
и
уништених
нада
,
ускрснула
нове
наде
,
дала
му
је
ноне
утехе
.
Неколико
пута
прочитао
је
Бер
ову
нотицу
,
а
најпажљивије
читао
је
оно
место
,
где
се
вели
,
да
су
ти
путници
доведени
у
Хавану
,
од
којих
се
неки
још
данас
налазе
.
—
Дакле
овде
,
у
овом
истом
месту
још
има
путника
са
пропалог
„
Атланта
“
!
весело
узвикну
Бер
,
ја
их
морам
наћи
,
ја
их
познајем
:
они
ће
ми
макар
што
год
објаснити
.
Решен
на
овај
корак
,
Бер
устаде
са
стола
на
коме
је
читао
,
спреми
се
и
оде
у
главну
полицију
,
где
је
држао
,
да
ће
се
детаљније
моћи
,
известити
о
самим
личностима
,
које
су
дошле
овде
на
крстарици
„
Клији
“
.
Знао
је
дакле
,
да
је
полиција
свакако
морала
прикупити
најверније
податке
о
томе
.
Дошав
у
зграду
полиције
,
Бер
уђе
у
чекаоницу
за
отменију
публику
и
саопшти
вратару
,
да
га
пријави
г
.
шефу
полиције
.
Вратар
оде
,
Бер
остаде
у
чекаоници
са
још
неком
господом
,
која
већ
беху
тамо
.
За
то
време
разгледаше
неке
објаве
,
које
беху
тамо
по
зиду
намештене
.
Читао
их
је
механички
,
колико
да
прекрати
време
.
Код
једне
објаве
Бер
се
задржа
необично
дуго
,
читао
ју
је
такође
неколико
пута
,
а
да
га
је
когод
посматрао
,
видео
би
како
се
јако
мењао
у
лицу
,
док
ју
је
гледао
.
У
тој
објави
стајало
је
:
„
Ноћу
између
15
.
и
16
.
октобра
нечувеним
начином
нестала
је
жена
г
.
Петра
Бауера
,
по
имену
Аранка
са
његове
виле
код
Гетарије
у
Шпанији
.
Он
је
лежао
болестан
,
а
она
је
до
некле
била
крај
њега
.
Кад
је
он
заспао
,
ње
је
на
мах
нестало
.
Сутра
дан
,
г
.
Бауер
је
нашао
на
своме
нахткастену
,
једно
писманце
њено
,
из
кога
се
видило
,
да
је
она
имала
времена
,
да
га
напише
,
дакле
,
да
је
она
била
спремна
за
тај
чин
.
Изгледа
,
да
је
и
она
сама
била
помешана
у
ту
заверу
.
У
писму
је
стајало
„
Збогом
,
Петре
,
ја
одлазим
вољно
и
невољно
.
Одлазим
с
тога
,
што
ти
желим
добро
,
жалећи
из
дна
душе
што
те
морам
оставити
сада
.
“
Није
се
могло
ући
у
траг
ономе
злочинцу
,
који
је
одвео
госпођу
Аранку
.
С
тога
се
умољава
сваки
,
који
би
ма
шта
сазнао
о
овој
госпођи
,
да
јави
одређеном
чиновнику
овде
у
полицији
,
како
би
се
ушло
у
траг
завера
и
госпођа
вратила
своме
мужу
,
који
је
тражи
.
“
Бера
је
јако
мучила
садржина
ове
објаве
,
у
толико
већма
,
што
ни
он
сам
није
знао
више
шта
је
са
Аранком
.
Упрепастило
га
је
и
то
,
да
за
њом
трагају
полиције
чак
овамо
,
по
Америци
,
где
је
он
мислио
проводити
миран
живот
.
Он
ја
стрепио
од
ове
објаве
,
али
ипак
је
смело
очекивао
позив
шефа
полиције
,
коме
се
пријавио
био
.
Овде
га
нико
не
познаје
,
нико
не
зна
од
куда
и
како
долази
,
те
је
могао
бити
сигуран
,
да
му
се
у
овој
прилици
не
може
ништа
учинити
.
Али
,
да
је
морао
што
пре
отпутовати
,
сам
је
био
на
чисто
,
јер
мноштво
тајних
агената
полицијских
мораће
најзад
пронаћи
у
чему
је
ствар
.
Он
се
дакле
још
ту
реши
,
да
брзо
отпутује
,
па
сазнао
или
не
сазнао
о
ономе
,
ради
чега
је
дошао
у
полицију
.
Кад
га
је
шеф
позвао
к
себи
,
Бера
и
нехотично
ухвати
нека
студен
око
срца
,
али
ипак
стеже
се
и
уђе
,
трудећи
се
,
да
што
већма
прикрије
своју
узбуђеност
и
да
ни
у
чему
не
би
дао
знака
,
да
се
на
њега
што
год
посумња
.
—
Шта
желите
,
господине
?
улита
га
шеф
.
—
Желео
бих
да
сазнам
списак
оних
путника
,
који
су
спасени
са
лађе
„
Атланта
,
“
који
је
изгорео
на
мору
.
—
А
због
чега
вам
то
треба
?
упита
га
шеф
даље
.
—
И
ја
сам
био
на
тој
лађи
,
када
је
буктала
у
пламену
,
многи
путници
потонуше
,
неки
се
спасоше
на
чамцима
,
а
ја
се
спасох
на
једној
дасци
.
Дуго
сам
тако
лутао
,
па
сам
овде
дошао
на
пароброду
„
Дијани
“
пре
три
дана
.
Рад
сам
да
сазнам
,
да
ли
је
који
од
мојих
пријатеља
спасен
или
је
пропао
.
Ради
тога
сам
и
дошао
к
вама
,
господине
.
—
Ваше
часно
име
?
!
упита
шеф
.
—
Бер
од
Уљома
,
докторанд
Философије
из
Хајделберга
у
Европи
!
Шеф
разгледа
књигу
пријављених
путника
,
који
су
дошли
у
Хавану
,
па
подигнувши
главу
према
Беру
,
настави
даље
:
—
Ви
сте
одсели
овде
у
хотел
„
Националу
“
!
—
Јесам
,
господине
,
одговори
Бер
.
—
Добро
је
,
рече
шеф
,
па
извади
ону
књигу
у
којој
беху
прибележени
путници
са
„
Атланта
“
—
Ти
су
путници
приспели
у
Хавану
17
.
октобра
,
настави
шеф
,
и
ово
су
њихова
имена
:
Едвард
Анаре
из
Бордоа
:
још
је
овде
,
стан
у
хотелу
„
Мира
.
“
Декен
Гајер
са
госпођом
из
Хамбурга
:
отпутовао
је
за
Хамбург
натраг
.
Фердинанд
Пакс
са
госпођом
и
сетром
из
Лиона
,
отпутовао
натраг
.
Др
Ризе
Бринкмајер
из
Лајпцига
:
отпутовао
натраг
.
Алфонзо
Магајо
,
трговац
из
Мадрида
,
још
је
овде
,
хотел
„
Фортуна
,
“
Соломон
Леви
,
трговац
из
Милана
:
још
је
овде
хотел
„
Национал
“
.
Тома
Пит
,
чиновник
из
Лондона
:
отпутовао
натраг
.
Павле
Римплер
са
госпођом
из
Сан
Себастијана
:
отпутовао
.
Атахалп
са
госпођом
,
трговац
из
Мадрида
,
још
је
овде
;
хотел
„
Фортуна
“
.
Даул
Јегер
,
инжињер
из
Бремена
са
госпођом
,
још
је
овде
;
хотел
„
Бристол
“
...
.
Шеф
је
и
даље
читао
имена
дошавших
путника
,
с
напоменама
,
да
ли
је
ту
или
је
отпутовао
;
али
га
Бер
више
није
слушао
,
чим
је
чуо
,
да
је
овде
„
Атахалп
са
госпођом
“
.
Помислио
је
одмах
,
да
је
то
његов
пратилац
са
Аранком
.
Цела
она
канцеларија
шефова
одједаред
се
окрете
око
њега
.
Он
беше
у
неком
необичном
расположењу
;
само
је
посматрао
шефа
,
али
га
ни
шта
није
чуо
,
нити
разумео
.
Кад
је
довршио
овај
списак
,
упита
Бера
,
да
ли
је
запазио
ту
кога
од
својих
пријатеља
.
Бер
га
само
посматраше
,
не
одговори
ни
речи
;
мислио
је
,
да
шеф
још
чита
списак
.
—
Но
г
.
Бере
,
упита
га
шеф
понова
,
има
ли
у
овоме
списку
кога
од
ваших
пријатеља
?
Бер
ћуташе
и
даље
.
Шеф
га
опет
ослови
речма
:
—
Шта
вам
је
,
господине
,
те
ништа
не
одговарате
,
шта
вас
је
то
потресло
?
Бер
се
трже
на
ове
речи
па
одговори
.
—
Господине
,
извините
ме
што
се
за
тренутак
један
преносох
у
патње
мојих
пријатеља
,
који
су
сви
тамо
пропали
у
океану
.
—
Зар
ни
једнога
нема
у
овоме
списку
?
—
Нема
,
господине
,
ни
једнога
,
сви
су
дакле
пропали
тамо
...
...
.
—
Дубоко
жалим
тај
случај
!
одговори
шеф
даље
.
Бер
се
учтиво
захвали
на
указаној
му
услузи
,
па
изађе
из
канцеларије
.
Крупним
корацима
ишао
је
он
преко
улице
,
не
осврћући
ни
главе
ка
полицији
.
Ишао
је
право
ка
хотелу
„
Фортуни
“
,
тамо
где
је
био
одсео
Атахалп
са
госпођом
,
коју
он
збиља
сматраше
,
да
је
то
његова
Аранка
.
Па
ипак
му
по
који
пут
прелети
црна
слутња
преко
чела
,
при
помисли
,
да
то
може
и
не
бити
његов
Атахалп
и
Аранка
.
На
ту
сумњу
навлачило
га
је
оно
,
што
у
списку
стоји
,
„
трговац
из
Мадрида
.
“
И
крај
свега
тога
он
је
с
поуздањем
ишао
тамо
.
Када
је
Бер
стигао
у
хотел
„
Фортуну
“
,
одмах
се
обратио
хотелијеру
с
молбом
да
га
извести
,
да
ли
се
налази
ту
неки
Атахалп
са
госпођом
,
трговац
из
Мадрида
у
Европи
.
Хотелијер
прелиста
своју
књигу
у
којој
је
бележио
своје
путнике
и
окренув
се
Беру
,
рече
му
:
—
Господине
,
још
се
у
овоме
хотелу
бави
г
.
Атахалп
са
госпођом
.
—
Дакле
су
још
ту
?
!
узвикну
Бер
радосно
.
—
Јесу
,
господине
.
—
Молим
вас
за
извештај
о
нумери
њихове
собе
,
коју
сте
им
ставили
на
расположење
,
упита
Бер
.
—
Њихова
је
соба
на
трећем
спрату
десно
,
други
ходник
Но
.
17
собе
.
Желите
ли
их
наћи
?
—
Да
,
рад
бих
био
видети
се
с
њима
,
рече
Бер
.
—
Онда
ћу
бити
слободан
ставити
вам
на
расположење
једнога
момка
,
који
ће
вас
одвести
управо
тамо
,
рече
хотелијер
.
—
Тиме
бисте
ме
много
задужили
,
одговори
Бер
учтиво
,
а
по
речима
његовим
могла
се
опазити
века
особита
радозналост
и
раздраганост
.
—
Фердинанде
!
викну
хотелијер
једноме
послужитељу
,
одвешћете
господина
у
собу
бр
.
17
на
трећем
спрату
десно
,
парцела
друга
.
Фердинанд
приђе
к
њему
и
рече
:
—
Изволите
,
господине
!
Бер
пође
,
топло
захваливши
хотелијеру
на
учињеној
му
услузи
.
Ишао
је
уз
степеницо
,
а
срце
му
је
силно
куцало
.
Играло
је
тако
силно
,
као
да
ће
му
груди
препући
.
Крај
срца
је
опажао
хладну
санту
леда
,
пред
очима
му
је
лебдила
црна
слутња
и
страшна
неизвесност
.
Корачајући
тако
за
дуго
уз
оне
дугачке
и
многобројне
степенице
,
послужитељ
га
најзад
заустави
пред
једним
вратима
.
—
Овде
је
та
соба
,
рече
он
Беру
.
Беру
штрекну
на
срцу
.
Грчевито
и
као
уплашено
трже
се
и
механички
,
без
размишљања
,
захвали
се
послужитељу
,
давши
му
напојницу
.
—
Слуга
!
рече
послужитељ
примивши
бакшиш
и
оде
доле
низ
степенице
.
Бер
остаде
сам
у
ономе
пространоме
ходнику
.
Дугачки
низови
соба
пружали
су
се
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Загледа
нумеру
на
вратима
,
код
којих
беше
заустављен
:
тамо
је
лепо
стајало
Но
.
17
.
Лагано
подиже
руку
и
куцну
у
врата
.
Изнутра
се
није
чуо
никакав
глас
.
Бер
куцну
опет
мало
јаче
.
—
Ко
је
то
?
чу
се
танак
женски
глас
,
из
собе
.
Бер
познаде
Аранкин
глас
,
те
одмах
викну
:
—
Ја
сам
,
Бер
...
.
и
сам
отвори
врата
,
те
уђе
унутра
.
—
Ах
!
ти
си
драги
Бере
!
викну
она
.
Аранка
беше
јако
изненађена
овим
догађајем
.
Кад
се
Бер
појави
у
соби
,
од
сувишне
радости
и
раздраганости
,
Аранка
потрча
му
у
сусрет
у
загрљај
,
и
у
том
тренутку
онесвешћено
спусти
своју
лепу
главу
на
усталасане
груди
Берове
.
Бер
је
прихвати
нежно
у
загрљај
и
полако
је
донесе
до
кревета
.
Она
није
знала
ништа
за
себе
.
Бер
је
зовну
неколико
пута
по
имену
.
Од
ње
се
није
чуо
никакав
одзив
.
Бер
брзо
дохвати
бокал
с
водом
и
стаде
јој
својом
мокром
руком
трљати
чело
,
слепе
очи
да
би
се
повратила
.
После
неколико
минута
Аранкино
се
лице
зажари
и
почеше
се
опажати
знаци
освежавања
.
Мало
по
мало
она
дође
к
себи
и
пробуди
се
.
Чим
је
прогледала
,
први
јој
поглед
беше
управљен
на
Бера
,
који
је
непрестано
гледао
у
њу
и
пратио
сваки
покрет
њенога
тела
.
—
Аранка
,
Аранка
!
упита
је
Бер
на
први
поглед
њен
,
како
остаде
жива
оне
паклене
ноћи
,
која
нас
је
до
сада
раздвајала
,
како
си
претрпела
патње
од
онога
кобнога
часа
кад
нас
светина
растави
на
оној
проклетој
лађи
у
океану
?
...
...
Ах
;
ти
си
се
морала
грозно
намучити
,
ти
си
морала
много
претрпети
!
...
...
Признајем
ти
,
да
сам
ја
свему
томе
крив
...
...
да
,
мојим
је
узроком
све
то
претрпљено
,
за
то
те
пре
свега
молим
за
опроштај
!
—
Какав
опроштај
,
драги
Бере
?
упита
га
она
,
устајући
с
кревета
.
—
Молим
за
твој
опроштај
,
Аранка
!
—
Мој
опроштај
!
зачуђено
упита
она
.
—
Да
,
твој
опроштај
ми
је
потребан
,
јер
тежак
грех
притискује
душу
моју
!
настави
Бер
.
Какав
опроштај
...
.
какав
грех
?
испрекидано
питаше
Аранка
.
—
Не
мучи
ме
више
,
Аранка
,
опрости
ми
за
грехове
,
које
учиних
према
теби
,
јер
сам
тешко
сагрешио
;
одговори
Бер
даље
.
Мени
ниси
ништа
сагрешио
,
Бере
...
.
те
ме
твоје
речи
доводе
у
забуну
,
шта
ти
је
?
питаше
она
.
—
Сагрешио
сам
ти
,
јер
си
због
мене
много
препатила
,
због
мене
,
само
због
мене
!
—
И
опет
ти
кажем
,
да
према
мени
немаш
никаквих
грехова
,
све
што
сам
чинила
и
претрпела
,
чинила
сам
и
трпела
из
љубави
и
искрености
,
коју
према
теби
осећам
.
Љубав
ме
је
тешила
у
најкритичнијим
тренуцима
мога
живота
:
она
ме
је
и
одржала
.
Зар
у
томе
може
бити
твојих
грехова
?
Не
,
не
,
Бере
,
ту
грехова
твојих
нема
.
Није
љубав
само
за
весеље
и
пријатне
дане
,
она
највише
треба
за
дане
мучне
и
суморне
и
љубав
,
која
се
највећом
силином
баш
тада
распламти
и
јесте
права
,
истинска
љубав
,
иначе
...
то
је
проста
варка
и
обмана
.
Буди
убеђен
,
драги
Бере
,
у
то
и
немој
више
тражити
опроштења
мојега
.
Сматрај
ово
као
печат
моје
праве
љубави
према
теби
.
—
А
чиме
да
ти
ја
своју
љубав
засведочим
?
расејано
упита
Бер
.
—
То
ми
није
потребно
,
настави
Аранка
.
Ти
си
због
мене
напустио
своје
школовање
и
прекинуо
започете
радове
на
научном
пољу
,
отиснуо
си
се
неизвесној
будућности
;
али
,
...
али
доста
о
томе
,
томе
није
сада
време
...
.
—
Аранка
,
драга
Аранка
,
причај
ми
о
начину
како
си
се
спасла
са
оне
несрећне
лађе
и
како
си
дошла
довде
?
—
Да
ти
причам
!
...
.
Немам
ти
много
причати
.
Бављење
наше
на
мору
,
није
трајало
дуго
.
Срећа
нас
је
добро
служила
до
некле
.
Хвала
буди
вештини
Атахалповој
;
он
је
у
овој
прилици
показао
највећу
своју
храброст
.
Кад
нас
је
гомила
отиснула
на
ниже
и
кад
дођосмо
до
последњих
степеница
,
хитро
ме
спусти
он
у
један
чамац
,
за
тим
скочи
и
сам
,
дохвати
весло
од
једнога
морнара
,
те
не
чекајући
да
још
когод
уђе
,
одгурну
чамац
и
заплива
у
морске
таласе
.
Ноћ
беше
хладна
.
Ја
бејах
у
грозничавом
стању
,
о
теби
нисам
ништа
знала
,
а
била
сам
у
друштву
са
човеком
,
кога
још
добро
не
познајем
.
Та
усамљеност
и
тежак
положај
мој
,
изазваше
ми
сузе
на
очи
и
тада
,
само
тада
клела
сам
судбину
своју
,
тада
у
грозним
тренуцима
оним
оплакивала
сам
зар
срећну
прошлост
своју
.
Атахалп
ме
је
истина
тешио
надом
на
лепше
дане
,
али
је
то
било
мало
,
не
осетно
за
онако
грозан
положај
мој
.
И
кад
су
ми
најцрњи
тренуци
излазили
пред
очи
,
сијне
ми
по
који
зрак
наде
,
да
ћемо
се
опет
видети
,
тада
сам
молила
Бога
,
уздала
се
на
њега
и
он
је
ево
услишао
молбе
и
преклињања
моја
.
Твоје
последње
речи
,
што
их
за
нама
изговори
на
лађи
,
једнако
су
лебдиле
око
мене
:
оне
беху
та
непобедна
сила
,
која
ми
је
наде
уливала
,
оне
су
ме
уздржале
,
те
нисам
запливала
у
црне
таласе
пакленог
океана
,
оне
су
ме
храбриле
за
све
време
и
сада
,
овог
тренутка
,
када
си
ти
на
вратима
куцао
,
бејах
обузета
мислима
о
оним
твојим
речима
.
Целу
ноћ
ону
тренула
нисам
ишчекујући
једнако
да
се
од
некуд
јавиш
.
Тако
смо
и
зору
дочекали
.
Кад
је
свануло
било
,
од
лађе
„
Атланта
“
није
се
опажао
никакав
траг
.
Неколико
чамаца
са
путницама
,
расејани
пловили
су
готово
заједнички
,
као
каква
разбијена
војска
по
оном
океану
.
И
ми
смо
били
међу
тим
чамцима
.
Блудећи
тако
по
мору
без
циља
целога
дана
,
тек
пред
залазак
сунчев
,
далеко
тамо
на
хоризонту
,
спазисмо
како
се
диже
густ
дим
.
—
Пароброд
!
...
...
пароброд
!
повикаше
многи
путници
упревши
сви
своје
погледе
тамо
на
ту
страну
.
Међу
нама
се
одмах
чуо
неки
весели
жагор
.
—
Кад
већ
спазише
,
да
је
одиста
то
лађа
,
брзо
прегоше
веслати
сви
свим
силама
и
тераше
чамце
у
присрет
њој
.
Многи
су
викали
,
довикивали
,
тобож
певали
,
еда
би
се
макар
што
год
с
наше
стране
чуло
тамо
,
али
бесмо
врло
далеко
,
те
први
напори
осташе
без
успеха
.
Међу
тим
чамци
су
се
наши
непрестано
примицали
лађи
,
а
и
она
је
долазила
ближе
нама
.
Усклици
и
подвици
са
чамаца
нису
никако
престајали
.
—
Беше
већ
почео
и
сумрак
хватати
,
а
на
оној
лађи
видесмо
где
сену
црвенкаста
ватра
а
наскоро
за
тим
чули
смо
и
пуцањ
топа
.
То
беше
знак
,
да
су
нас
са
лађе
спазили
.
О
,
колико
веселих
усклика
писну
из
оних
чамаца
:
колико
се
веселих
песама
заори
на
оној
океанској
пучини
и
како
се
чаробно
губише
они
звуци
на
све
стране
око
нас
.
Та
нас
је
лађа
избавила
.
Звала
се
„
Клија
.
“
Она
нас
је
и
оставила
овде
у
овој
вароши
,
где
ево
седесмо
без
икакве
наде
у
правој
не
извесности
...
.
.
—
А
,
збиља
,
где
је
Атахалп
?
упита
Бер
.
—
И
он
је
овде
!
—
Где
је
његова
соба
?
—
Одмах
до
моје
,
одговори
Аранка
.
—
Је
ли
он
сада
у
својој
соби
?
—
Није
!
—
А
где
је
?
—
Отишао
је
у
хотел
„
Национал
“
.
Јутрос
смо
прочитали
у
„
Хаванском
Дневнику
“
списак
дошавших
путника
,
а
то
смо
и
до
сада
редовно
пратили
,
па
нађосмо
тамо
твоје
име
.
Он
је
отишао
да
види
,
јеси
ли
то
ти
или
ко
други
.
—
Је
ли
отишао
одавно
?
упита
Бер
.
—
Отишао
је
око
9
сати
јутрос
,
мислим
да
ће
се
вратити
кроз
кратко
време
и
изненадиће
се
,
да
си
ти
дошао
пре
њега
овамо
.
А
збиља
,
ја
те
не
питах
,
од
куда
и
како
ти
дође
овде
?
—
Е
,
моја
је
историја
дугачка
много
.
Причаћу
ти
је
,
кад
будемо
више
времена
имали
на
расположењу
.
У
полицији
сам
разабрао
за
путнике
,
који
дођоше
амо
на
„
Клији
“
.
Ту
сам
сазнао
и
за
вас
,
те
се
одмах
и
упутих
управо
овамо
.
—
Дакле
ти
си
за
нас
сазнао
преко
полиције
...
.
како
је
то
лепа
установа
у
свету
!
клицаше
Аранка
од
радости
.
—
Али
сам
у
тој
истој
полицији
сазнао
и
још
нешто
,
озбиљним
тоном
настави
Бер
.
—
А
шта
си
то
сазнао
,
драги
Бере
?
упита
га
она
весело
,
—
Сазнао
сам
нешто
,
што
вам
неће
бити
пријатно
!
—
Шта
би
то
могло
бити
?
Овде
смо
бар
усамљени
,
непознати
.
Од
сада
ћемо
почети
свој
срећни
живот
,
зарад
кога
смо
толико
препатили
.
—
Да
,
да
,
све
би
то
могло
бити
,
да
нисам
ово
сазнао
,
замишљено
је
говорио
Бер
.
—
Па
шта
је
то
тако
непријатно
?
нестрпељиво
га
упита
Аранка
.
—
Сазнао
сам
да
се
за
нама
трага
!
—
Да
се
за
нама
трага
?
!
уплашено
и
зачуђено
упита
она
.
—
Да
,
по
свима
полициским
надлештвима
и
у
Европи
и
овде
на
острвима
има
објава
,
у
којој
се
каже
о
теби
,
како
си
оставила
свога
мужа
,
како
те
је
нестало
и
полиција
трага
за
зликовцем
,
који
те
је
одвео
,
како
би
тебе
пронашли
и
предали
те
твоме
мужу
Бауеру
,
који
те
на
све
стране
тражи
!
Аранка
пребледе
на
ове
речи
.
Лице
јој
се
непрестано
мењало
.
Била
је
јако
збуњена
.
Само
је
без
размишљања
понављала
поједине
речи
,
што
их
је
Бер
доста
одсечно
изговарао
:
—
Потера
за
мном
...
.
тражи
ме
мој
муж
...
зликовац
ме
одвео
!
...
—
Да
,
Аранка
,
тако
стоји
написано
на
оној
објави
,
коју
сам
ја
читао
својим
рођеним
очима
.
Бојати
је
се
дакле
,
да
нам
полиција
некако
не
уђе
у
траг
...
.
—
Па
шта
да
радимо
?
упита
Аранка
.
—
Шта
да
радимо
?
...
.
Наш
је
опстанак
овде
врло
критичан
.
Многобројни
полициски
агенти
који
су
овуда
расејани
,
могу
чуда
починити
.
Довољно
је
,
да
сазнају
само
за
твоје
име
,
а
после
...
после
ствари
се
не
могу
никако
довести
до
доброга
.
Ми
дакле
не
можемо
овде
остати
;
ми
морамо
бегати
одавде
што
пре
,
како
после
неби
било
касно
...
—
Да
бегамо
...
.
али
куда
?
упита
она
.
—
Тамо
куда
смо
пошли
били
,
тамо
на
Хајити
,
на
имање
мога
стрица
.
Ту
ћемо
бар
бити
заштићени
.
—
Да
идемо
и
то
још
ових
дана
!
рече
она
.
—
Још
данас
,
првом
лађом
,
која
пође
за
Хајити
,
поћићемо
и
ми
на
њој
,
рече
Бер
.
Ја
сам
депешом
известио
свога
стрица
о
нашем
доласку
.
—
То
је
добро
...
Ах
,
те
лађе
...
.
чисто
стрепим
од
њих
,
јетко
проговори
Аранка
.
—
Морамо
на
њима
;
друкче
се
не
може
.
—
А
када
ће
поћи
та
лађа
?
упита
она
.
—
После
подне
око
4
сата
,
а
стиже
тамо
сутра
после
подне
од
прилике
опет
у
исто
доба
,
рече
Бер
.
Од
пристаништа
,
до
палате
мога
стрица
има
један
и
по
сахат
на
колима
,
тако
,
да
ћемо
сутра
око
5
—
6
сати
већ
бити
на
плантажу
„
Викторији
.
“
Ту
ћемо
се
једном
смирити
и
завршити
са
овим
несрећним
трзавицама
,
које
нас
одавно
прате
.
—
Ваљда
је
већ
дошло
време
,
да
се
и
нама
срећа
окрене
на
боље
!
задовољним
изразом
тешила
се
Аранка
.
—
Патње
наше
прилазе
своме
крају
,
продужи
Бер
.
—
Нека
би
Бог
дао
,
да
тако
буде
.
Ја
сам
жељна
мира
и
једва
чекам
да
једном
осетим
све
сласти
мирнога
живота
,
јер
овако
...
.
Њен
говор
прекиде
неко
куцање
на
вратима
.
Она
се
трже
и
престрављено
упита
:
—
Ко
то
лупа
?
—
Та
ја
сам
,
госпођо
,
чу
се
на
пољу
глас
Атахалпов
,
доносим
вам
радосну
вест
!
...
.
—
Уђите
унутра
,
Атахалпе
,
реча
она
.
Атахалп
весело
отвори
врата
,
па
одмах
још
с
врата
отпоче
говорити
.
—
Гопођо
,
пронашао
сам
нашега
господина
у
„
Фортуни
.
“
То
је
он
,
други
нико
не
може
бити
!
јер
...
.
Овде
Атахалп
застаде
и
изнађено
посматраше
у
Бера
.
—
Што
се
чудиш
,
Атахалпе
,
упита
га
Бер
,
зар
ја
тако
страшан
изгледам
?
—
Је
ли
могућно
,
да
сте
ви
мој
господар
,
или
ме
очи
варају
?
упита
Атахалп
.
—
Ја
сам
...
.
не
мој
се
чудити
!
одговори
Бер
.
—
О
,
господине
драги
,
допустите
ми
,
да
вам
пољубим
руку
,
које
сам
тако
давно
жељан
.
—
Хвала
ти
верни
Атахалпе
,
на
свеколиким
услугама
,
које
си
до
сада
учинио
мени
за
љубав
.
Хвала
ти
,
по
сто
пута
ти
хвала
!
Ја
ћу
те
за
то
богато
наградити
,
док
само
стигнемо
на
мој
плантаж
,
на
Хајити
.
—
А
хоћемо
ли
скоро
тамо
?
весело
упита
Атахалп
.
—
Још
данас
око
4
сата
по
подне
кренућемо
тамо
,
рече
Бер
.
—
О
,
како
с
нестрпљењем
очекујем
тај
свечани
часак
поласка
,
настави
Атахалп
.
—
Ево
ти
,
Атахалпе
,
извесна
сума
новаца
,
па
набави
себи
пристојно
одело
,
спреми
што
треба
за
пут
,
па
пожури
амо
,
да
не
закаснимо
,
рече
му
Бер
.
—
Хвала
вам
,
драги
господине
,
захвали
се
Атахалп
,
па
изађе
,
оставивши
њих
да
наставе
започети
разговор
о
својим
патњама
.
Ведар
и
чист
беше
онај
дан
.
Велика
врућина
беше
овладала
на
пољу
,
у
овом
жарком
крају
.
Сунце
је
већ
стајало
на
подне
,
те
је
и
иначе
повећавало
запару
онога
дана
.
Слаби
поветарац
духне
каткад
,
али
је
и
он
несносан
,
загушљив
.
Сваки
се
завукао
у
своју
собу
,
направио
вештачку
ладовину
и
ту
проводи
тај
најнесноснији
део
дана
.
По
улицама
се
се
слабо
ко
могао
видети
...
.
.
Око
неког
доба
после
подне
опажало
се
извесно
кретање
у
вароши
и
поред
тога
што
дневна
припека
притискиваше
највећом
досадом
.
Све
то
кретање
ишло
је
у
једном
правцу
.
То
беху
путници
,
који
журише
ка
источном
пристаништу
вароши
Хаване
.
Међу
онима
,
који
већ
беху
стигли
на
пристаниште
видео
се
Бер
и
Аранка
са
Атахалпом
.
Ту
сви
очекиваше
полазак
лађе
„
Јупитера
“
на
исток
ка
острву
Хајити
и
даље
.
ВИ
На
вили
Гетарији
Оставимо
сада
Аранку
и
Бера
нека
срећни
и
задовољни
плове
на
таласима
бујнога
океана
и
нека
се
крећу
ка
мети
својих
блажених
нада
,
нека
се
с
усхићењем
приближују
плантажи
његовог
стрица
,
нека
уз
пут
снују
најлепше
наде
о
безбрижном
животу
на
острву
Хајити
а
на
просторијама
оне
величансвене
и
чаробне
плантаже
„
Викторије
.
“
Нека
их
у
њихову
блажену
загрљају
ништа
не
узбуњују
догађаји
,
који
се
око
њих
плету
амо
на
континенту
,
на
обалама
заносног
бискајског
залива
,
чије
воде
онако
хучно
запљускују
у
зидове
видинске
палате
Петра
Бауера
!
Нека
их
...
.
нека
још
за
који
часак
уживају
у
зори
њихових
зар
срећних
дана
,
да
неби
први
часови
састанка
после
грдних
окршаја
били
помућени
оним
грозничавим
полицијским
истрагама
,
које
већ
поодавно
занимају
становнике
бискајских
обала
.
Да
,
претрпљене
патње
њихове
и
сувише
су
јаке
биле
,
те
им
треба
мира
и
одмора
.
Бар
док
их
носе
таласи
оног
ћудљивог
океана
,
нека
још
не
знају
,
да
им
је
траг
откривен
,
да
је
један
од
чамџија
проказао
бегство
њено
са
једним
господином
,
када
је
овај
хтео
најмити
чамац
од
њега
.
Нека
Аранка
још
не
зна
,
да
је
слика
њена
разаслата
свима
полицијама
,
да
је
траже
...
.
кога
?
...
.
неверницу
Петра
Бауера
!
А
он
!
...
.
.
Бауер
,
да
ли
је
жалио
за
својом
Аранком
,
која
са
својих
мишица
скиде
његову
болну
главу
,
остави
је
на
јастук
болесничког
кревета
и
оде
...
.
са
преступником
?
Да
ли
је
пустио
сузу
жалости
или
гнева
за
оном
,
коју
је
волео
из
дна
своје
душе
,
коју
беше
узео
за
сапутницу
живота
свога
!
Да
ли
је
Бауер
могао
поднети
у
болести
овај
тежак
удар
,
који
му
притискиваше
оне
искрене
и
одане
груди
његове
!
Не
,
он
није
заплакао
.
Осећај
тешкога
бола
и
помисао
на
ову
страшну
драму
у
првим
данима
његовога
брачног
живота
испили
су
му
сваки
траг
сузних
капљица
;
очи
његове
не
засузише
.
Срце
његово
не
даде
јаука
од
себе
,
јер
беше
болом
одвећ
стегнуто
,
а
да
би
и
могло
покренути
ма
какав
знак
на
изразу
лица
његова
.
Ни
уздаха
пустио
није
...
.
та
уздах
је
још
и
најслабији
израз
унутарњег
бола
!
Непомичан
као
стена
,
блед
као
јесење
лишће
,
које
се
откида
с
гранчица
,
пада
на
земљу
или
се
подаје
и
најслабијем
поветарцу
—
стајао
је
Бауер
и
држао
у
руци
лист
хартије
на
коме
беше
исписана
трагедија
брачног
му
живота
.
Једна
крупна
бора
на
бледом
му
челу
била
је
израз
његове
тешке
унутрашње
борбе
и
показивала
је
одвећ
јасно
,
да
би
он
рикнуо
као
рањени
лав
,
да
му
срце
не
беше
онако
спутано
увредом
његове
љубави
.
Али
та
је
бора
казивала
и
још
нешто
.
Кад
би
се
могло
завирити
у
то
његово
замрзнуто
срце
,
видела
би
се
једна
грдна
рана
,
отровном
стрелом
невернице
задана
,
али
му
оно
ипак
куца
једним
кријичком
својим
.
И
тај
последњи
куцањ
диктира
му
не
тугу
за
изгубљеном
срећом
,
не
очајање
за
ненакнадном
штетом
,
не
љубав
и
сажаљење
према
краљици
свога
срца
,
не
тежњу
за
њеним
топлим
загрљајем
...
.
већ
једино
освету
над
неверницом
!
И
крај
свих
ових
бораба
и
премишљања
,
Бауер
имађаше
и
једну
жељу
,
а
та
је
,
да
за
навек
заборави
трагичну
успомену
свога
брачног
живота
,
да
изгуби
из
вида
све
оно
,
што
би
га
макар
чиме
сећало
на
прошлост
,
да
оде
далеко
од
овог
места
,
да
у
туђем
,
непознатом
свету
отпочне
живети
новим
животом
.
Ова
мисао
сену
му
као
муња
кроз
главу
и
обасја
мрачне
мисли
његове
,
као
год
што
муња
ноћу
осветљава
густе
и
тамне
облаке
када
олуја
са
непогодом
бесни
.
—
Да
продам
све
своје
имање
,
да
одем
у
свет
,
да
купим
друго
насеље
...
.
тако
размишљаваше
Бауер
с
времена
на
време
...
.
—
Ади
брак
са
Аранком
имао
је
још
законску
важност
.
Још
је
она
по
законима
била
госпођа
Бауер
...
.
—
Да
,
та
неверница
још
носи
и
срамоти
моје
име
...
.
ја
јој
га
више
не
могу
давати
на
послугу
...
.
она
га
мора
изгубити
,
а
како
ће
то
бити
,
то
је
моја
ствар
.
Тако
је
Бауер
размишљао
о
одбеглој
жени
својој
.
Он
беше
тврдо
решен
,
да
разведе
брак
с
њом
,
да
више
никада
не
чује
о
њој
...
не
,
не
,
он
је
тајно
у
дну
своје
душе
скривао
жељу
,
да
је
ипак
види
,
да
јој
погледа
у
оно
неверничко
лице
...
,
да
јој
...
.
ах
,
да
покаје
увреде
што
му
их
она
нанесе
:
да
јој
се
само
једним
погледом
освети
.
У
њему
је
расла
чежња
за
осветом
,
али
је
ипак
почео
осећати
неко
бледо
сажаљење
према
неодређеној
му
будућности
њеној
,
осећао
је
по
мало
неке
хладне
симпатије
према
њој
,
али
та
симпатија
,
назовите
је
и
љубав
,
беше
исто
онако
развијена
,
како
се
само
може
волети
гроб
,
оно
место
на
земљи
,
које
нам
скрива
нешто
,
што
нам
је
и
мило
и
драго
.
Нико
од
нас
не
воли
да
у
гроб
спушта
своје
миле
.
То
нам
је
место
мрско
кад
на
њ
помислимо
,
па
ипак
осећамо
неку
оданост
према
оној
црној
земљи
,
која
нам
узме
из
наручја
нашег
које
смо
љубили
и
поштовали
.
Ето
таква
беше
љубав
Бауерова
према
Аранци
,
у
којој
је
сахрањена
за
навек
она
душа
,
која
га
је
,
док
беше
уза
њ
,
очаравала
благостима
срца
свога
,
у
коју
он
гледаше
као
на
анђела
хранитеља
својих
нада
,
коју
је
чувао
као
зеницу
ока
свога
.
Али
тој
блаженој
души
беше
суђено
да
за
мало
времена
буде
крај
њега
.
Ње
нестаде
брзо
са
лица
виле
Гетарије
,
она
би
сахрањена
код
последње
капије
,
којом
се
излазило
на
приморје
,
да
са
тог
места
,
уз
хучање
морских
таласа
,
довикује
господару
Бауеру
,
да
је
до
тог
места
још
помишљала
на
њега
,
док
је
не
подухватише
хладни
таласи
животног
океана
и
одведоше
тамо
уз
приморје
!
Ту
је
на
том
месту
отворен
гроб
оној
души
,
која
провођаше
медене
дане
своје
на
балкону
виле
Гетарије
,
и
која
се
као
феникс
препороди
из
тога
гроба
и
тако
преображена
пада
у
загрљај
другога
човека
.
На
тај
гроб
идеала
,
неверницу
Аранку
,
помишљао
је
Бауер
и
осећаше
неку
потајну
љубав
к
њој
,
као
према
нечем
што
гроб
схвати
једном
за
свагда
,
и
што
се
више
никада
не
повраћа
.
Такве
се
мисли
врзоше
по
глави
Бауеровој
,
али
су
оне
по
каткад
проткиване
грозничавом
чежњом
,
да
освети
нанесену
повреду
,
да
са
срца
замрзнутог
поскида
оне
везе
што
га
спутаваху
,
да
залечи
отровану
рупу
и
да
маха
срцу
да
закуца
весело
испунивши
завет
свој
...
.
Ах
,
како
би
он
желео
,
да
се
сви
ови
догађаји
,
да
се
све
ове
мисли
не
врше
на
јави
!
Половину
свега
свога
имања
дао
би
,
када
би
га
ко
уверио
,
да
је
све
то
само
санак
био
,
да
је
крај
њега
она
Аранка
,
која
му
заслађиваше
прве
дане
заједничкога
им
живота
!
како
би
се
сада
после
ових
напора
слатко
одморио
на
крилу
њезину
и
причао
јој
о
своме
страховитом
и
ужасном
сну
,
како
би
задовољан
погледао
у
оне
,
као
небо
плаве
очи
њене
,
опипао
уснама
својим
и
уверио
се
да
су
и
оне
ту
,
крај
њега
.
Како
би
се
сада
блажен
осећао
када
би
њене
топле
усне
додирнуле
ово
његово
хладно
чело
и
прозбориле
му
оне
речи
,
као
онда
,
када
ју
је
први
пут
увео
у
салоне
чаробне
виле
Гетарије
!
Ах
,
како
би
!
...
.
И
одиста
,
на
крилу
Аранкину
одмарао
се
један
човек
,
њене
топле
усне
грејале
су
хладно
чело
његово
,
а
он
јој
је
одиста
причао
о
борбама
што
их
претрпе
,
плаве
очи
њене
напајале
су
жедне
погледе
његове
,
и
он
се
је
уверио
да
су
оне
ту
крај
њега
.
Ето
,
ту
је
слику
Бауер
гледао
својим
очима
у
својој
рођеној
кући
и
у
оној
истој
соби
у
којој
је
болестан
лежао
некад
.
О
,
како
му
весело
закуца
срце
тога
тренутка
,
како
му
соба
засија
необично
чаробним
блеском
неким
.
Он
се
на
мах
покаја
што
је
своју
драгу
Аранку
,
коју
ето
гледа
пред
собом
,
назвао
онако
тешким
и
лажним
именом
и
пође
к
њој
,
да
јој
се
исповеди
као
пред
светим
олтарем
,
да
је
замоли
за
опроштај
,
што
је
сумњао
у
њену
оданост
.
Он
ју
је
викнуо
по
имену
...
.
потрча
јој
у
загрљај
...
,
али
у
том
зашушта
нешто
тихо
.
Бауер
се
прену
на
тај
шум
и
спази
у
својој
руци
лист
хартије
,
који
одаваше
онај
тихи
звук
када
је
он
нагло
испружио
руке
.
На
тој
хартији
беше
исписано
оно
последње
писмо
Аранкино
,
које
му
понова
даде
доказа
,
да
је
она
ипак
неверница
.
Оно
што
беше
видео
у
својој
соби
беше
само
јака
халуцинација
.
Он
погледа
у
том
тренутку
кроз
прозор
и
угледа
узнемирено
море
како
ваља
грдне
таласе
и
разбија
их
доле
о
зидове
,
простирући
потмуле
звуке
на
све
стране
.
Таква
бура
владаше
и
у
мислима
господара
виле
Гетарије
!
ВИИ
На
лађи
Пароброд
„
Јупитер
“
највећом
парном
снагом
разбијао
је
таласе
карибскога
мора
.
Два
дана
већ
путници
не
видеше
суве
земље
и
већ
жељно
очекиваху
и
изгледаху
да
ли
ће
где
год
на
хоризонту
спазити
високе
палме
,
које
би
им
били
весници
скорога
искрцавања
на
копно
,
на
чврсту
земљу
,
да
се
што
пре
ослободе
господарства
Нептунова
.
Многи
су
путници
стрепили
,
јамачно
искуством
научени
,
да
се
овај
силни
Бог
мора
не
разгневи
што
год
на
смелог
човека
,
који
је
измислио
справу
,
да
се
бори
са
таласима
његовога
царства
,
да
пркоси
његовоме
најомиљенијем
делу
.
И
заиста
је
море
на
јужној
обали
велико-атланских
острва
готово
увек
узнемирено
,
некад
јаче
,
некад
слабије
.
Нарочито
се
јаки
покрети
опажају
према
оном
мореузу
,
који
се
пружа
између
острва
Кубе
и
Хајити
.
Ну
и
ако
су
оваке
прилике
владале
на
овоме
клизавоме
путу
,
до
најближега
пристаништа
имало
се
још
пловити
.
Путници
су
то
добро
знали
,
па
ипак
су
сваки
час
бленули
,
час
на
једну
час
на
другу
страну
оног
пустог
хоризонта
,
на
коме
се
видела
само
вода
и
само
вода
.
Шта
су
знали
радити
,
него
да
време
прекрате
разним
играма
у
салону
паробродском
.
На
то
их
је
још
највише
натерало
рђаво
време
које
се
на
пољу
почело
кварити
.
Небо
се
беше
наоблачило
и
бивало
је
постепено
све
мутније
и
мутније
.
И
ако
је
машина
великога
„
Јупитера
“
правила
својим
кретањем
врло
велику
ларму
,
ипак
се
с
времена
на
време
могла
чути
и
грмљавина
.
Муње
се
јављаше
често
,
најпре
лагано
а
за
тим
све
чешће
и
чешће
те
целокупном
стању
наших
путника
даваше
неки
чаробан
,
али
ипак
суморан
изглед
.
Та
тајанственост
њихова
положаја
уливала
им
је
зебњу
,
да
се
непогода
не
развије
у
јачој
мери
,
да
силни
Нептун
не
подигне
свој
тророжац
и
разбукти
бесне
таласе
неумољивог
океана
.
Сваки
је
стрепио
од
бродолома
,
јер
је
тај
баук
плашио
и
најсмелијег
путника
—
томе
се
страшилу
океанских
валова
не
може
нико
одупрети
па
ни
сам
„
Јупитер
“
,
овај
пароброд
и
ако
му
је
назив
носио
име
бога
над
боговима
,
који
некада
управљаху
судбином
људском
с
поноснога
Олимпа
!
Како
ли
се
тек
плашио
непогоде
онај
,
који
је
до
сада
издржао
толике
несреће
на
мору
;
коме
путовање
на
пароброду
није
уливало
ни
мало
романтике
,
коме
још
не
беху
из
мисли
ишчезли
догађаји
на
оној
олупини
„
Колумбији
“
,
која
му
је
указала
и
у
таквом
свом
стању
толико
услуга
и
у
онај
час
,
када
му
то
одиста
беше
потребније
и
од
насушнога
хлеба
!
А
како
се
тек
осећала
она
,
којој
први
часови
првог
састанка
са
њим
—
Бером
беху
завршени
оним
пожарем
на
„
Атланту
“
и
то
још
ноћу
,
којој
лебдише
пред
очима
они
црни
тренутци
,
када
се
у
сред
мркле
ноћи
,
у
сред
океанске
пучине
нађе
усамљена
на
једноме
чамцу
—
са
једним
простим
чамџијом
и
то
она
...
.
кћи
Густава
Пола
,
богаташа
испод
Пиринеја
!
Време
се
на
пољу
беше
сасвим
искварило
.
Почео
је
дувати
јак
ветар
тако
,
да
се
већ
није
могло
стајати
на
крову
лађе
,
а
још
мање
гледати
на
хоризонат
,
који
сад
доби
мутан
и
суморан
вео
.
Сви
путници
,
који
још
осећаше
снаге
да
пркосе
гневу
Нептуна
,
бога
морских
валова
и
претњи
Еола
,
бога
ветрова
,
увидеше
своју
немоћ
па
и
сами
сиђоше
у
унутрашњост
лађе
.
Неки
се
растурише
по
кабинама
да
отпочину
или
да
своје
ствари
доведу
у
ред
,
неки
пак
одоше
у
салон
за
играње
,
где
се
већ
за
столовима
седело
,
играло
,
пило
,
разговарало
.
Оваки
тренуци
,
када
су
у
изгледу
догађаји
што
ће
задесити
све
на
исти
начин
и
истом
жестином
,
некако
необично
утичу
на
расположење
појединаца
.
Сваки
осећа
да
ће
што
пропатити
,
али
у
исто
време
као
да
гледа
пред
собом
како
то
исто
сналази
и
остале
сапутнике
му
,
те
жалећи
себе
,
узима
учешћа
и
у
патњама
оних
других
.
То
га
већма
привлачи
осталима
,
а
и
њих
к
њему
.
Сви
се
онда
сматрају
као
давнашњи
познаници
,
као
искрени
пријатељи
и
са
много
мање
етикеције
приступају
један
другом
.
И
нехотично
,
такво
једно
стање
,
може
човека
необично
јако
расположити
.
Такво
је
стање
владало
у
унутрашњим
просторијама
пароброда
„
Јупитера
.
“
Аранка
се
није
осећала
најбоље
,
обарао
ју
је
неки
умор
,
те
с
тога
је
Бер
одведе
у
њихову
кабину
да
се
одмори
,
а
он
оде
у
салон
,
где
сви
столови
беху
пуни
путницама
,
који
се
забављаху
разним
играма
.
Бер
се
обазираше
свуда
у
наоколо
,
не
би
ли
умотрио
који
празан
сто
,
или
бар
такав
,
где
би
могао
сести
те
пристати
на
какву
игру
на
коју
наиђе
.
—
Изволите
,
можете
овде
,
ако
желите
места
!
чуо
се
један
глас
са
оближнег
стола
,
за
којим
сеђаше
један
свештеник
и
два
путника
.
—
Захваљујем
лепо
,
одазва
се
Бер
и
приђе
столу
.
Представи
се
путницима
и
седе
.
Свештеник
беше
Дон
Лијего
,
а
два
путника
Пиједро
и
Лоренцо
беху
трговци
из
Сантијага
пристанишне
вароши
на
југоисточној
обали
Кубе
.
То
беше
прва
станица
,
где
је
лађа
имала
стати
,
па
тек
одатле
ноћи
мореузом
непосредно
на
острво
Хајити
.
—
Ви
путујете
из
Хаване
,
г
,
Бере
,
упита
свештеник
.
—
Да
,
у
Хавани
сам
се
укрцао
у
овај
пароброд
,
али
до
Хаване
променио
сам
неколико
бродова
,
одговори
Бер
.
—
Како
то
?
Ви
не
долазите
,
директно
из
Хаване
!
упита
свештеник
даље
.
‘
—
Не
,
одговори
Бер
.
—
Ваше
путовање
траје
нешто
дуже
.
—
Већ
три
месеца
!
—
Три
месеца
!
—
Да
,
три
месеца
и
нешто
више
,
додаде
Бер
.
—
И
све
по
мору
?
!
упита
Дон
Лијего
.
—
Све
по
мору
и
то
по
оном
бурном
мору
,
које
беше
према
мени
онако
исто
ћудљиво
,
као
и
сам
живот
мој
,
одговори
Бер
сетно
.
—
Па
сад
желите
да
се
мало
освежите
путовањем
,
зар
не
?
упита
свештеник
.
—
На
против
,
путујем
да
се
смирим
.
—
Онда
нам
можете
причати
какве
чудновате
доживљаје
своје
,
у
колико
су
оне
за
јавност
...
.
упаде
им
у
реч
путник
Пиједро
.
—
Да
прекратимо
ово
дуго
време
...
.
додаде
други
путник
,
Лоренцо
.
—
Верујте
ми
,
пријатељи
,
та
вас
историја
неби
ни
мало
занимала
,
јер
је
врло
дугачка
и
сва
је
проткана
бедама
и
невољама
.
Зар
у
томе
можете
наћи
какве
забаве
?
упита
Бер
.
После
овога
сви
заћуташе
.
За
време
те
мале
паузе
Бер
се
мало
затури
на
столици
,
подиже
главу
па
јетко
настави
:
—
Ја
не
желим
,
да
ми
пред
очи
још
који
пут
изађу
оне
слике
,
па
ни
у
сну
да
их
не
сањам
,
какве
ме
морише
на
овоме
дугачкоме
путу
по
водама
Атланског
океана
.
—
Ви
сте
нас
сада
и
нехотично
заинтересовали
,
г
.
Бере
,
изгледа
да
су
вам
много
дојадили
морски
таласи
од
Америке
довде
!
упита
га
свештеник
Дон
Лијего
мало
смотреније
но
иначе
.
—
Од
Америке
!
...
.
изговори
Бер
нешто
јаче
.
Од
Америке
...
.
не
.
—
Не
долазите
из
Америке
?
запита
свештеник
.
—
Не
...
.
пошао
сам
из
Хајделберга
у
Европи
,
а
сад
долазим
од
некле
,
а
одакле
је
то
...
.
то
вам
не
умем
ни
сам
казати
,
одговори
Бер
.
—
Из
Хајделберга
!
сви
тројица
узвикнуше
у
један
мах
не
како
и
нехотично
.
—
Да
из
Хајделберга
!
...
.
Пошао
сам
отуда
још
септембра
месеца
прошле
године
за
Хајити
.
Ево
сада
је
већ
нова
година
отпочела
и
ево
ме
сада
где
путујем
на
острво
.
—
Како
то
може
бити
?
зачуђено
упита
свештеник
.
—
Ето
видите
,
било
је
...
.
одговори
Бер
.
—
Из
Хајделберга
поћи
за
Хајити
пре
више
од
три
месеца
,
па
тек
сада
се
приближујете
мети
и
то
долазите
са
запада
,
у
место
да
сте
се
непосредно
искрцали
на
жељено
острво
!
Поред
њега
сте
морали
проћи
,
кад
сте
приспели
чак
на
западну
обалу
острва
Кубе
,
које
западније
лежи
од
острва
Хајити
...
.
доста
зачуђено
упита
свештеник
.
—
Имате
права
,
одговори
Бер
.
Мислио
сам
да
тако
учиним
,
али
ето
...
.
нисам
учинио
.
—
То
је
заиста
интересно
путовање
!
упаде
у
реч
трговац
Лоренцо
.
—
Јесте
интересно
мало
...
.
више
је
страховито
,
настави
Бер
.
—
Страховито
!
—
Ужасно
и
страховито
!
додаде
Бер
.
—
Па
шта
је
онда
у
самој
ствари
?
Да
нисте
преко
своје
воље
отишли
странпутицом
!
упита
Пиједро
.
—
Сасвим
противу
моје
воље
!
Ви
знате
за
пословицу
:
„
човек
суди
,
а
Бог
расуђује
.
“
Мени
је
пало
у
део
да
осетим
сву
тежину
оваке
једне
Божје
пресуде
...
.
одговори
Бер
.
—
Па
какве
сте
препреке
имали
...
.
да
није
какав
бродолом
?
упита
опет
свештеник
.
Јесте
оче
и
Доне
Лијеже
,
бродолом
...
.
а
то
не
само
један
,
већ
управо
два
бродолома
...
.
одговори
Бер
.
—
Два
бродолома
!
узвикнуше
сви
троје
.
—
Да
,
господо
и
пријатељи
,
ја
сам
за
ово
време
претрпео
два
бродолома
...
.
Читали
сте
ваљда
у
новинама
да
је
пре
кратког
времена
нестало
на
мору
два
пароброда
и
да
се
о
њима
готово
ништа
још
није
сазнало
,
причаше
Бер
.
—
Да
није
„
Колумбија
“
и
„
Атлант
“
?
упита
свештеник
.
—
Јесте
...
„
Атлант
“
је
изгорео
на
сред
морске
пучине
:
на
њему
сам
се
кренуо
из
Европе
.
Са
њега
сам
се
спасао
помоћу
једне
даске
,
која
ме
однесе
на
олупину
већ
размрскане
„
Колумбије
“
.
За
тим
им
Бер
у
кратко
црташе
своје
чудновате
доживљаје
на
олупини
овог
брода
.
За
време
причања
свештеник
,
Дон
Лијего
тако
је
пажљиво
слушао
речи
Берове
,
е
је
изгледало
да
му
сваку
реч
,
тако
рећи
,
халапљиво
гута
.
У
том
се
на
пароброду
чу
неки
сигнал
.
Путници
погледаше
на
прозоре
и
са
неколико
страна
долазио
је
весео
усклик
:
—
Ево
!
...
.
Ево
тврде
земље
!
...
.
Ево
пристаништа
Сантијаго
!
На
ове
узвике
Бер
се
извини
својим
пријатељима
и
сиђе
доле
у
кабине
,
да
обиђе
Аранку
.
Тек
је
почео
силазити
низ
степенице
,
а
она
беше
већ
спремна
и
била
се
упутила
к
њему
у
салон
.
Обоје
се
вратише
горе
у
салон
.
Тако
је
Бер
упознаде
са
својим
пријатељима
,
према
којима
осећаше
неку
приврженост
већ
тим
самим
,
што
им
је
саопштио
један
део
својих
доживљаја
,
а
који
,
како
је
изгледало
,
потпуно
участвоваше
у
пропричаним
незгодама
његовим
.
На
знак
да
се
лађа
приближује
своме
првом
пристаништу
сви
се
путници
ужурбаше
и
спремаше
своје
ручне
торбе
и
пртљаге
.
Пароброд
већ
прилажаше
самој
станици
,
са
које
се
већ
чуо
глас
звона
,
којим
је
послуга
призивана
.
На
пристаништу
Сантијаго
,
овај
се
пароброд
задржава
само
неколико
минута
,
колико
да
се
скину
путници
који
ту
остају
,
да
се
нови
укрцају
и
да
се
прегледају
путне
исправе
.
Кад
је
„
Јупитер
“
стао
на
своје
пристаниште
и
кад
пролаз
би
слободан
,
кренуше
путници
за
Сантијаго
.
Ту
се
растаде
Бер
са
Пиједром
и
Лоренцом
.
Свештеник
Дон
Лијего
остаде
на
„
Јупитеру
“
јер
је
имао
наставити
пут
по
свој
прилици
и
он
ка
острву
Хајити
.
Ту
је
стајао
и
Бер
са
Аранком
.
Док
су
се
путници
истоваривали
у
пристаниште
,
дотле
је
Бер
с
Аранком
посматрао
варош
,
у
колико
се
могла
са
пароброда
прегледати
.
У
таком
положају
беху
и
нехотице
окренути
леђима
ка
свештенику
,
кога
се
канда
није
много
тицала
ова
варош
,
нити
се
освртао
много
на
гунгулу
путника
који
силазише
и
који
се
укрцаваше
на
пароброд
.
За
све
то
време
,
Дон
Лијего
,
претурао
је
своју
торбу
и
необично
дуго
посматраше
Аранку
и
често
загледао
у
једну
књигу
.
Та
књига
изгледала
је
по
спољнем
изгледу
као
сваки
свештенички
требник
.
Кад
би
је
отворио
...
.
на
листовима
њеним
неби
могао
ништа
—
Шта
мислиш
,
Бере
,
да
је
понудимо
да
путује
с
нама
,
да
је
задржимо
у
госте
код
нас
...
.
или
да
је
сматрамо
као
сасвим
непознату
...
.
предлагаше
Аранка
.
—
Можемо
је
задржати
,
јер
налазим
да
је
и
сувише
рано
да
она
оде
на
бискајске
обале
.
Она
мене
врло
добро
зна
,
причаће
Мору
и
Орики
о
мени
,
па
ће
,
бојим
се
и
тако
наивним
путем
открити
нашу
тајну
,
која
је
још
скривена
за
пределе
бискајског
залива
.
Ја
те
њој
морам
представити
,
а
са
њом
се
морам
састати
и
не
могу
допустити
да
ти
останеш
према
њој
непозната
.
Нећеш
ваљда
тражити
од
мене
,
да
се
сада
њој
покажем
као
непознато
лице
,
кад
је
читав
низ
успомена
проткан
између
њенога
живота
и
мога
спасења
.
Тако
рече
Бер
Аранки
.
—
Не
,
на
против
ја
желим
њено
познанство
,
оно
ми
је
чак
и
потребно
као
год
и
њено
друштво
,
које
би
ми
кратило
дане
на
плантажи
,
јер
тамо
нема
никога
познатога
.
Она
би
ми
добро
дошла
у
толико
пре
,
што
знам
да
на
себи
носи
жиг
твојих
патња
.
У
нашем
је
нарочитом
интересу
да
она
не
оде
у
бискајско
приморје
пре
нашег
венчања
.
—
Да
,
имаш
право
,
Аранка
,
пре
нашег
венчања
она
би
нам
код
своје
сестре
и
околине
била
од
штете
...
.
У
том
разговору
Амалија
прође
мимо
Бера
па
се
нагло
осврне
.
—
Јесте
ли
ви
то
г
.
Бере
?
!
зачуђено
упита
она
.
—
Јесам
,
госпођице
,
одкуда
ви
овде
?
упита
Бер
доста
збуњено
.
—
Од
нашег
растанка
у
парку
,
кренула
сам
на
пут
по
обећању
,
али
се
у
путу
разболим
понова
те
сам
морала
овде
прекинути
вожњу
до
опорављења
,
и
ево
ме
сада
настављам
даље
.
—
Да
вас
упознам
,
госпођице
,
рече
Бер
.
—
Молим
!
одговори
Амалија
.
—
Моја
вереница
Аранка
!
рече
Бер
Амалији
.
—
Моја
искрена
и
једина
пријатељица
Амалија
!
рече
Бер
окренувши
се
Аранки
.
Оне
се
две
пријатно
погледаше
,
пријатељски
руковаше
и
усрдно
измењаше
неколико
општих
питања
.
Том
приликом
Аранка
позва
Амалију
собом
у
госте
на
неизвесно
време
:
да
буду
искрене
пријатељице
у
миру
и
тишини
,
као
што
она
и
њен
Бер
беху
на
ћудљивом
мору
.
Амалија
је
радо
примила
овај
позив
.
Та
од
Бера
је
није
могла
одвојити
никаква
сила
.
Она
беше
задовољна
и
само
једним
погледом
његовим
.
После
свега
овога
,
Аранка
представи
Амалију
и
свештенику
,
Дону
Лијегу
,
који
се
—
чудновато
—
не
одвајаше
од
њих
.
За
то
време
,
један
полициски
чиновник
с
пристаништа
већ
беше
отпочео
преглед
путних
исправа
код
свију
путника
редом
.
Дон
Лијего
поднесе
му
своју
исправу
,
коју
овај
чиновник
тек
овлаш
прегледа
,
па
се
окрете
Беру
.
Бер
му
показа
исправу
,
коју
је
добио
у
Хавани
за
себе
,
Аранку
и
Атахалпа
.
Чиновник
загледа
у
ту
исправу
мало
пажљивије
,
него
код
осталих
,
па
најзад
запита
Бера
:
—
Ваше
име
,
молим
?
—
Бер
од
Уљома
,
господине
!
—
Занимање
,
молим
?
—
Докторанд
Философије
из
Хајделберга
у
Европи
!
—
Путејете
?
—
Из
Хаване
!
—
Куда
,
молим
?
—
На
острво
Хајити
!
—
На
острво
Хајити
?
Молим
за
место
?
—
Вега
Реал
...
.
Плантаж
„
Викторија
“
,
одговори
Бер
одлучно
.
—
Познајете
ли
поседника
плантажа
„
Викторије
“
?
упита
чиновник
.
—
Познајем
!
...
.
То
је
мој
стриц
Джемс
од
Уљома
!
одговори
Бер
готово
љутито
,
због
толиких
запиткивања
,
па
се
најзад
и
реши
,
те
упита
чиновника
:
—
Ако
смем
молити
за
објашњење
,
зашто
ме
толико
запиткујете
,
кад
то
нисте
чинили
ни
с
једним
путником
,
у
колико
сам
ја
могао
запазити
?
—
Треба
ми
да
тачно
сазнам
податке
о
вашој
личности
,
одговори
чиновник
.
—
Па
ја
сам
вас
баш
то
и
молио
да
ми
кажете
,
на
шта
вам
ти
подаци
о
мени
,
кад
их
не
тражите
од
других
путника
,
који
имају
исправе
путне
оваке
исте
,
као
и
ја
?
—
Један
Црнац
тражи
једнога
човека
,
са
таквим
подацима
какве
сте
ми
ви
о
себи
подавали
.
Ја
сам
морао
сазнати
што
више
о
вама
,
да
неби
настала
каква
збрка
,
одговори
чиновник
озбиљним
тоном
.
Све
је
то
збунило
Бера
,
толико
,
да
се
у
том
тренутку
не
умеде
извући
из
забуне
,
те
онако
као
полугласно
стаде
говорити
:
—
...
.
Црнац
?
!
...
.
и
тај
Црнац
мене
баш
тражи
!
—
Јесте
господине
!
продужи
чиновник
.
—
Извините
,
господине
,
али
мени
је
то
загонетно
...
.
ја
с
Црнцима
немам
никаквих
веза
...
ја
не
познајем
ни
једнога
Црнца
...
.
Молим
вас
,
објасните
ми
у
чему
је
сва
та
забуна
?
...
.
То
је
пометња
!
...
.
то
се
на
мене
не
може
односити
;
испрекидано
говораше
Бер
,
—
Један
Црнац
,
по
имену
Годон
,
дошао
је
овамо
с
плантажа
„
Викторије
“
пре
два
дана
,
пријавио
се
полицији
да
чека
једног
путника
који
долази
из
Хаване
лађом
„
Јупитер
“
и
зове
се
Бер
од
Уљома
из
Хајделберга
.
Јесте
ли
ви
та
личност
?
упита
љутито
чиновник
...
.
—
По
свему
томе
...
.
изгледа
...
.
да
јесам
!
испрекидано
и
преплашено
одговори
Бер
.
—
Онда
ћу
вам
послати
Црнца
,
па
се
о
даљему
ви
сами
објасните
с
њим
.
Он
ће
и
сам
овом
лађом
путовати
натраг
,
те
ћете
имати
времена
за
разговор
.
Ја
се
на
овоме
не
могу
више
задржавати
.
Тако
рече
чиновник
доста
одсечно
,
па
се
окрете
и
оде
.
Бер
остаде
на
прагу
највеће
неизвесности
.
Хиљадама
комбинација
пројурише
му
за
неколико
тренутака
,
кроз
ону
намучену
главу
његову
,
која
је
већ
била
навикла
на
патње
,
невоље
,
изненађења
,
искушења
.
У
мислима
га
прекиде
онај
исти
чиновник
,
који
беше
довео
једнога
Црнца
,
остави
га
крај
Бера
,
рекавши
у
повратку
само
:
—
Ето
вам
тога
Годона
,
који
вас
тражи
.
И
за
тим
оде
брзо
на
обалу
,
јер
се
лађа
већ
спремала
да
отисне
с
пристаништа
и
отпутује
даље
на
исток
.
Већ
се
чуо
и
сигнал
за
полазак
.
У
салону
измећу
осталих
путника
беху
и
наши
;
Бер
и
Аранка
са
Годоном
и
Атахалпом
.
Чим
је
Годон
ступио
пред
Бера
,
отпочеше
разговор
.
—
Па
ко
сте
ви
,
те
ме
овде
преко
полиције
тражите
?
упита
Бер
Годона
.
—
Ја
сам
Годон
,
слободни
роб
вашега
стрица
,
маса
;
дошао
сам
амо
по
његовој
наредби
,
да
вас
сачекам
овде
,
јер
му
је
депеша
,
коју
је
од
вас
,
милостиви
маса
добио
,
казиваше
да
ћете
овим
паробродом
доћи
.
-
Па
какво
добро
доносиш
?
...
—
Е
!
.
.
е
!
добри
маса
,
мој
преблаги
и
премилостиви
маса
Джемс
болестан
је
тешко
...
Готово
је
на
умору
остао
пре
два
дана
,
кад
сам
по
милостивој
наредби
његовој
узео
