,погледајте
оног
дебељка
са
белом
хризантемом
у
првој
рупици
од
дугмета
на
капуту
,
који
испод
руке
води
ону
сваког
поштовања
достојну
даму
.
За
њега
причају
да
је
најпримернији
и
највернији
муж
у
Паризу
.
То
цео
свет
верује
,
а
његова
жена
највише
.
Али
ја
познајем
једну
младу
питомицу
нашег
балетскога
кора
,
за
коју
је
тај
уважени
супруг
најмио
врло
кокетан
квартир
,
и
којој
је
он
купио
чак
кола
и
коње
,
а
тај
је
господин
много
старији
од
Вас
.
—
То
је
ствар
укуса
,
госпођо
,
на
који
ће
се
начин
какав
старац
срамотити
,
да
му
се
сви
паметни
људи
смеју
.
Ја
не
марим
за
тај
његов
начин
.
Свако
доба
живота
има
своја
задовољства
,
и
ја
мислим
да
сам
их
редом
уживао
,
и
да
никоме
и
ничему
нисам
остао
дужан
.
Према
томе
не
треба
ми
ни
да
доказујем
да
ми
је
у
овим
годинама
милија
чаша
доброг
старог
вина
,
него
најмлађа
Венус
,
јер
докле
гутљај
доброг
вина
прави
лек
за
старце
,
Венус
је
за
њих
сладак
отров
који
брзо
убија
!
—
Јес
,
јес
—
смеје
се
Зебра
као
луда
—
неће
мачка
сира
!
—
Чак
и
мачка
,
која
је
облапорнија
од
свију
животиња
,
не
једе
ни
сира
више
него
што
јој
треба
,
јер
ни
једна
животиња
није
урадила
оно
што
је
човек
урадио
,
да
од
јела
и
пића
направи
спорт
.
Животиња
тиме
само
подмирује
нужду
.
Само
цивилизован
човек
једе
,
пије
и
љуби
много
,
много
више
него
што
му
треба
,
и
за
то
болује
десет
пута
више
и
умире
десет
пута
брже
.
—
Ху
,
докторе
,
ко
ће
још
и
на
тркалишту
говорити
о
болести
и
о
смрти
?
Чекајте
,
довече
,
само
док
дођете
иза
наших
кулиса
,
научиће
вас
памети
моје
другарице
!
—
Та
претња
,
госпођо
,
за
ме
је
врло
ласкава
,
али
се
бојим
да
је
нећу
ни
мало
заслужити
!
У
том
се
Емилијан
врати
у
своју
ложу
и
поздрави
се
са
својом
малом
пријатељицом
.
—
То
је
врло
љубазно
моја
мила
Зе
...
што
си
забављала
мог
земљака
,
док
сам
ја
био
да
укажем
моје
поштовање
уваженој
старици
.
Збиља
,
Ђоко
херцегиња
ме
је
молила
да
јој
те
представим
.
—
Драге
воље
.
Госпођица
Зебра
устаде
и
рече
:
—
Ја
нећу
да
сметам
.
-
—
Седи
ти
мирно
—
рече
Емил
—
јер
ћемо
ми
тек
после
друге
трке
ићи
Херцегињи
,
а
дотле
учини
нам
задовољство
да
у
нашој
ложи
имамо
најелегантнију
и
једну
од
најлепших
парискиња
.
Гледај
како
нам
завиде
они
што
продају
зјала
!
—
Мени
се
чини
,
Ми
,
ти
ми
се
ругаш
?
—
Не
,
срце
,
ја
говорим
истину
.
Нисам
ја
казао
„
најлепшу
“
то
би
било
ласкање
,
него
сам
казао
„
једну
од
најлепших
“
а
то
је
истина
.
Природно
је
да
међу
милионима
овакве
џиновске
вароши
има
још
таквих
лепотица
као
што
си
ти
,
али
да
си
ти
данас
на
целом
тркалишту
најелегантније
обучена
,
то
ми
је
врло
пријатно
.
Ко
год
те
погледа
мора
рећи
:
баш
је
краљевска
појава
!
Ово
је
Шпањолки
било
тако
слатко
да
га
у
мал
није
пред
свима
оним
стотинама
хиљада
гледалаца
загрлила
,
али
ју
је
Емилијан
једним
погледом
натерао
да
седи
с
миром
.
Звоно
опет
зазвони
,
публике
нестаде
с
оне
шетнице
пред
тркачком
стазом
,
нове
тркаче
проведоше
поред
публике
па
их
онда
на
други
знак
звона
пустише
у
трк
.
Интересовање
публике
,
и
њено
узбуђење
при
крају
ове
трке
беше
још
веће
него
за
прву
.
У
живом
разговору
и
млатарању
рукама
појурише
гледаоци
са
трибине
доле
,
а
и
г-ђица
Зебра
одјури
,
јер
она
на
победиоцу
друге
трке
беше
добила
неколико
златника
.
Емилијан
и
Ђорђе
одоше
у
ложу
старе
херцегиње
.
—
Допустите
ми
,
Херцегињо
,
да
вам
представим
мога
пријатеља
доктора
...
—
Пријатељи
наших
пријатеља
и
наши
су
пријатељи
.
Добро
нам
дошли
драги
г
.
докторе
!
—
и
старица
му
пружи
руку
.
—
Срећан
сам
,
госпођо
,
што
могу
да
пољубим
руку
велике
патриоткиње
,
која
је
држала
мач
,
са
којим
је
хтела
да
ову
велику
и
лепу
земљу
ослободи
од
охлократије
!
—
На
жалост
,
драги
господине
,
тај
се
мач
сломио
у
мојој
руци
пре
него
што
сам
њиме
могла
замахнути
!
—
насмеја
се
херцегиња
,
али
тај
јој
смех
није
ишао
од
срца
.
—
У
великим
и
тешким
предузећима
довољно
је
и
само
хтети
велике
ствари
.
Барсм
се
ја
тешим
латинском
изреком
in
rebus
arduis
Magna
voluisse
sat
est
,
јер
сам
и
ја
,
и
ако
у
много
мањим
размерама
,
био
исте
судбине
.
И
ја
сам
цео
мој
живот
поклонио
једном
човеку
,
јер
сам
веровао
да
ће
он
бити
велики
човек
,
па
сам
мој
живот
проиграо
!
—
Као
што
видите
—
рече
Емилијан
—
ја
морам
већ
да
се
чистим
из
ваше
ложе
Херцегињо
.
Овај
човек
толико
ме
воле
,
да
ће
ме
сада
нацртати
што
може
црње
.
За
то
ја
бежим
да
видим
шта
раде
моји
коњи
!
—
До
виђења
,
Монсењеру
—
рече
Херцегиња
,
рукова
се
са
Емилијаном
,
па
кад
овај
оде
,
она
привуче
доктора
да
седне
поред
ње
,
па
му
онда
рече
:
—
Верујте
једној
старој
жени
,
драги
господине
,
да
се
све
мора
опростити
кад
човек
узме
на
се
толико
труда
,
да
све
разуме
.
—
Бог
ми
је
сведок
,
Херцегињо
,
да
нисам
жалио
труда
само
да
разумем
како
може
један
ванредно
даровит
човек
,
који
је
могао
усрећити
једну
лепу
државицу
и
један
племенит
народ
,
како
такав
човек
може
,
у
место
тако
узвишеног
задатка
,
претпоставити
да
на
другом
крају
света
усрећава
једну
малу
играчицу
.
Најзад
сам
разумео
,
али
сама
чињеница
,
боли
ме
до
дна
душе
!
—
Ја
то
можда
боље
разумем
него
ико
други
,
за
то
вам
кажем
да
не
треба
да
очајавате
.
Ја
тачно
посматрам
Вашега
Господара
од
како
међу
нама
живи
.
У
тренутку
људске
слабости
он
је
пао
у
једну
судбоносну
погрешку
,
али
он
је
довољно
брзо
увидео
,
да
сва
ова
задовољства
и
уживања
,
за
којима
је
он
на
престолу
прижељкивао
,
нису
у
стању
да
задовоље
његову
душу
.
И
ја
би
се
морала
веома
варати
ако
се
он
већ
сад
неби
осећао
врло
несретан
што
се
тако
разочарао
,
—
Ви
га
,
госпођо
Херцегињо
,
сувише
благо
судите
.
Ја
сам
нарочито
за
то
овамо
дошао
да
му
нацртам
жалосно
стање
у
земљи
,
које
је
створено
његовом
абдикацијом
.
Сем
тога
казао
сам
му
и
опасности
које
прете
нашем
младом
Краљу
,
његовом
јединцу
.
Ово
последње
као
да
га
је
мало
потресло
,
али
само
за
толико
да
шифрира
једну
депешу
,
па
одмах
за
тим
представио
ми
је
своју
играчицу
,
водио
ме
у
инглеску
кавану
,
вукао
ме
је
на
Берзу
па
сад
и
овамо
.
Ето
то
је
цео
његов
одговор
на
невољу
наше
отаџбине
коју
сам
му
насликао
.
—
Он
хоће
и
себе
и
вас
да
превари
,
јер
га
је
стид
да
призна
,
он
хоће
да
се
замори
и
забуни
само
да
не
мисли
на
своју
судбоносну
погрешку
оног
слабог
тренутка
.
Посматрајте
га
пажљиво
,
па
ћете
се
уверити
да
је
овако
како
вам
кажем
.
Звоно
са
победног
стуба
зазвони
.
Доктор
устаде
.
—
Не
,
останите
код
мене
до
наредне
трке
.
Монсењер
ми
је
тако
много
о
Вама
говорио
,
да
бих
ја
желела
с
Вами
да
о
много
којечему
разговарам
.
Наравно
да
овде
није
место
за
такве
разговоре
,
али
ја
се
надам
да
ћу
Вас
видети
и
у
мојој
кући
?
—
То
би
за
мене
била
велика
част
—
рече
доктор
па
опет
седе
.
—
Ја
сам
дома
сваки
дан
после
5-ог
часа
.
Дођите
да
код
мене
попијете
шољу
чаја
.
Код
мене
ћете
увек
наћи
веће
друштво
,
у
коме
духовитом
човеку
неће
бити
дуго
време
,
јер
ћете
код
мене
наћи
не
само
изнурене
потомке
некадашњих
силних
крстоноша
,
него
и
све
оне
који
су
својим
трудом
постали
најугледнији
преставници
политике
,
финансија
,
наука
и
уметности
.
Оно
истина
ја
немам
претензија
да
држим
прави
књижевни
и
естетски
салон
,
али
ипак
први
духови
моје
отаџбине
указују
ми
част
да
се
у
мојој
кући
познају
с
најодличнијим
странцима
,
који
нашу
велику
варош
посећују
.
—
И
ако
је
за
ме
врло
привлачно
да
макар
један
пут
гледам
те
сјајне
ватромете
духа
,
опет
ме
неће
то
,
него
са
свим
нешто
друго
довести
у
ваш
из
давне
старине
високо
уважени
дом
!
—
А
то
би
било
?
—
Страхопоштовање
према
Вашим
седим
власима
,
побелелим
од
брига
за
ову
красну
земљу
,
и
благодарност
за
безграничну
доброту
душе
,
која
се
у
Вашим
очима
блиста
.
Ја
овако
мислим
:
ако
на
овако
широком
свету
има
икога
,
који
би
се
могао
сажалити
на
несрећу
једног
,
макар
и
туђег
народа
,
то
би
било
срце
које
са
таквим
очима
у
свет
гледа
.
Ја
ћу
у
Ваш
дом
доћи
,
госпођо
херцегињо
,
да
од
Ваших
седих
власи
и
од
вашег
болећивог
срца
измолим
савета
како
да
спасем
једног
ђенијалног
човека
од
овог
самоспаљивања
у
саможивој
сладострастности
,
и
да
га
вратим
дужности
.
—
Ах
да
,
—
рече
старица
са
много
искрене
срдачности
—
дођите
,
дођите
ми
чешће
,
па
ћу
вам
у
тако
племенитом
послу
свом
душом
помагати
—
и
она
му
пружи
руку
,
коју
доктор
са
дубоким
поштовањем
целива
,
па
онда
изађе
из
Херцегињине
ложе
.
Међутим
беше
и
трећа
трка
у
сред
урнебеса
људских
узвика
свршена
.
Емилијан
беше
опет
у
својој
ложи
,
кад
се
Ђорђе
у
њу
вратио
.
—
Како
ти
се
старица
допала
?
—
Ја
мислим
да
међу
милионима
жена
ове
високо
цивилизоване
земље
неће
бити
много
оваквих
.
—
У
овој
милионској
вароши
,
она
је
најплеменитија
—
рече
Емил
па
узе
доглед
да
нешто
види
.
Сад
утрча
у
њихову
ложу
један
задуван
човек
.
Доктор
познаде
у
њему
оног
агента
са
берзе
.
—
Монсењеру
—
говораше
задувани
.
—
Оријенталци
и
њихове
железнице
скачу
у
цени
тако
рапидно
да
сам
сматрао
за
дужност
узети
кола
и
дојурити
овамо
,
па
макар
ме
за
то
избрусили
...
—
Каква
им
је
сада
цена
?
—
упита
Емил
равнодушно
.
Кулисије
му
пружи
једну
цедуљу
.
Емил
прелете
погледом
преко
цифара
на
тој
цедуљи
,
врати
му
је
,
узе
опет
доглед
,
и
гледајући
у
једну
групу
госпођа
и
господе
у
шетници
,
само
рече
:
—
Продајте
све
!
—
Можда
би
много
више
добили
,
Монсењеру
,
ако
би
чекали
за
сутра
у
подне
?
—
Не
.
Одмах
продајте
!
—
Разумем
Монсењеру
—
рече
агент
па
одјури
.
—
Јеси
ли
много
добио
?
—
упита
Ђорђе
.
—
Јесам
—
рече
Краљ
равнодушно
не
скидајући
дурбина
.
Звоно
огласи
последњу
,
препонску
трку
.
—
Тако
;
сад
ћеш
видети
моју
„
Љубицу
“
—
рече
Емил
и
спусти
доглед
на
кадифску
поставу
наслона
.
Тркачи
се
постројише
,
звоно
зазвони
,
и
они
јурнуше
.
Гледаоце
као
да
ухвати
врућица
,
тако
су
викали
.
Само
Емил
досадно
гледа
преда
се
па
рече
:
—
Како
су
се
ипак
мало
променила
уживања
гомиле
за
последњих
две
хиљаде
година
!
...
—
Па
ипак
су
се
променила
,
постала
су
питомија
.
У
Риму
,
у
циркусу
Колосеуму
,
од
кога
се
до
нас
одржао
само
џиновски
скелет
,
напуштане
су
најкрвожедније
животиње
,
најдивљији
зверови
на
бедне
Хришћане
и
друге
бунтовнике
противу
цезаријанства
.
Сурова
људска
гомила
вриштала
је
од
задовољства
гледајући
како
тигрови
раздиру
гола
тела
првих
жртава
Хришћанства
и
како
оне
у
тим
страшним
мукама
непрестано
окрећу
своја
идеализмом
обасјана
лица
небу
,
и
певају
своје
нове
верске
песме
.
Тако
је
било
онда
,
а
сада
муче
само
коње
.
Сада
гледаоци
радосно
кличу
када
твоја
„
Љубица
“
крајњим
напрезањем
све
своје
снаге
прескочи
преко
дубоког
и
широкога
јендека
,
напуњеног
водом
,
или
преко
других
високих
као
човек
препона
—
па
ипак
не
сломије
врат
ни
себи
ни
свом
јахачу
.
То
је
без
сваког
поговора
,
веома
висок
ступањ
цивилизације
!
Бура
људских
гласова
ваљала
се
заједно
с
тркачима
све
ближе
и
ближе
.
Испрва
се
из
тог
хаоса
само
једно
име
могло
разабрати
.
Са
свим
јасно
се
чуло
само
„
Љубица
“
.
За
тим
се
чуло
још
једно
име
„
Егмонт
!
“
Мало
доцније
сви
су
гласови
изговарали
само
та
два
имена
.
Трка
се
беше
свела
на
утакмицу
између
та
два
имена
.
Спортлије
,
који
распознаваху
јахаче
по
цвету
њихових
блуза
клицаху
:
—
Силванске
су
боје
напред
!
—
Нису
,
нису
!
Егмонт
је
први
!
—
Шта
је
то
?
Љубица
заостаје
?
!
—
То
је
ујдурма
Джонова
,
само
да
први
стигне
!
Чак
и
доктор
Ђока
,
који
је
дотле
равнодушно
седео
,
скочи
на
ноге
да
боље
види
.
—
Љубица
је
опет
прва
!
—
викну
доктор
.
—
Па
ипак
неће
она
стићи
као
прва
него
као
друга
!
—
рече
Емилијан
са
свим
мирно
.
—
У
шта
да
се
кладимо
?
—
рече
Ђока
у
својој
узбуђености
.
—
Зар
и
ти
Бруте
,
сине
мој
?
—
насмеја
се
Емил
.
—
Зар
и
ти
хоћеш
да
се
кладиш
?
Ђока
поцрвени
до
иза
ушију
,
седе
,
спусти
доглед
па
само
рече
:
—
Та
је
болест
прилепчива
!
Пароксизам
дреке
међу
гледаоцима
беше
достигао
врхунац
.
Све
ређе
се
чуло
име
„
Љубица
“
док
се
на
један
пут
провали
суманута
дерњава
:
—
Егмонт
,
Егмонт
!
Емил
је
добро
прорекао
.
Први
стиже
Егмонт
па
онда
Љубица
као
друга
.
Цела
публика
са
трибине
јурну
на
ниже
тапшући
рукама
и
вичући
„
браво
“
.
Једна
група
високе
властеле
и
страсних
спортиста
гураше
се
уз
ту
људску
реку
трудећи
се
да
продре
до
Емилијанове
ложе
.
Још
пре
него
што
до
ње
допреше
људи
из
те
групе
довикиваху
Емилу
:
—
То
је
нечувено
!
То
је
стидно
што
се
ради
!
_
—
Силванијо
,
твој
те
је
џокеј
издао
!
—
Он
је
сигурно
потплаћен
да
не
стигне
први
!
—
Варате
се
господо
—
рече
им
Емилијан
мирно
смешећи
се
—
варате
се
.
Мој
је
џокеј
веран
и
поуздан
,
он
је
прави
бисер
међу
својим
друговима
.
Одмах
ћете
се
уверити
.
Хајдемо
у
седлариште
!
И
цела
она
група
,
живо
гестикулишући
пође
за
њим
и
његовим
земљаком
.
Емил
се
упути
право
својој
„
Љубици
“
па
је
потапша
по
врату
.
Јадна
животиња
окупана
у
пени
,
врло
је
тешко
дисала
,
и
очевидно
беше
захвална
за
ово
миловање
.
Джон
је
стајао
мало
даље
као
човек
који
је
нешто
тешко
згрешио
па
чека
своју
пресуду
.
—
Господару
,
ја
нисам
крив
.
При
последњем
савијутку
тркачке
стазе
...
—
Све
сам
тачно
видео
Джоне
.
Ви
сте
добро
радили
Джоне
.
Врло
сам
задовољан
са
вама
Джоне
!
—
Хвала
Господару
!
—
рече
Джон
уздахнувши
дубоко
.
—
Хајдемо
,
Ђоко
,
у
кладионицу
.
До
виђења
господо
!
Господа
га
поздравише
скидајући
своје
цилиндре
дубоко
.
.
Кад
одоше
Емилијан
и
Ђока
,
један
од
оних
аристократа
само
рече
:
—
Гледајте
га
,
молим
вас
!
Свако
парче
је
на
њему
краљевско
.
Па
како
је
великодушно
опростио
свом
џокеју
који
га
је
баш
сад
оштетио
за
сто
хиљада
франака
!
—
Којешта
—
рече
други
.
—
Све
је
то
намештено
.
Джон
је
врло
добро
знао
да
ми
ни
један
нисмо
Егмонта
ни
у
што
рачунали
,
и
да
за
то
нисмо
ни
крајцаре
на
њега
писали
,
а
знао
је
врло
добро
да
је
његов
газда
за
огромну
суму
кладио
се
да
ће
Егмонт
први
стићи
,
па
је
за
то
пропустио
Егмонта
,
само
да
његов
Господар
више
добије
!
У
кладионици
исплатише
Емилијану
читаву
хрпу
хиљадарака
.
Да
их
је
лепо
сложио
могле
би
стати
у
његов
грудни
џеп
од
капута
.
Али
он
згужва
све
оне
хиљадарке
као
да
су
хартије
без
икакве
вредности
па
их
стрпа
као
мараме
у
позадне
шпагове
,
поздрави
чиновнике
у
кладионици
,
који
се
беху
пресамитили
пред
њим
,
дотакнувши
се
свог
шешира
,
па
онда
прође
са
Ђоком
кроз
ресторан
до
свог
ландауера
,
који
је
пажљиви
ћирица
већ
дозвао
био
.
—
Кући
!
—
рече
за
тим
свом
„
јегеру
“
кад
је
и
Ђока
сео
поред
њега
.
—
Хвала
Богу
—
да
се
бар
мало
дахне
душом
—
рече
доктор
.
—
Али
не
за
дуго
—
рече
Емилијан
погледавши
у
часовник
.
—
Таман
имамо
толико
времена
да
се
пресвучемо
за
вече
.
—
Па
онда
?
—
Онда
најпре
на
ручак
,
па
онда
у
оперу
.
—
Зар
опет
да
се
једе
?
Богме
ти
ја
не
могу
зинути
.
—
А
зар
ти
мислиш
да
сам
ја
гладан
?
Ручак
је
друштвена
обвеза
.
Човек
из
високог
друштва
мора
у
одређено
доба
дана
и
ноћи
бити
на
извесном
месту
,
у
нарочитом
оделу
,
и
мора
јести
макар
и
не
био
гладан
.
—
Па
то
је
робија
?
Ако
се
не
варам
један
од
разлога
за
твоју
абдикацију
беше
и
твоја
жеља
да
се
курталишеш
једном
робијања
дворском
церемонијалу
?
Емилијан
само
слеже
раменима
и
потону
у
некакве
тешке
мисли
.
Није
више
са
својим
гостом
ни
речи
проговорио
док
њихова
кола
не
улетеше
у
башту
те
се
у
елегантном
луку
зауставише
пред
степеницама
од
палатице
.
Горе
на
прагу
,
поред
послуге
која
беше
јурнула
на
сусрет
,
угледа
Ђока
једног
младог
господина
у
елегантној
црној
рутавој
реденготи
.
—
Здраво
Мишо
!
—
поздрави
га
доктор
радосно
и
пружи
му
руку
.
—
Добар
дан
Г
.
Министре
!
—
одговори
секретар
Емилијанов
и
поклони
се
дубоко
пред
некадашњим
својим
старешином
.
—
Славно
изгледаш
,
Мишо
!
Мило
ми
јо
што
те
видим
у
тако
добром
здрављу
!
Емилијан
међутим
беше
млађима
раздао
своје
наредбе
па
се
и
он
попе
горе
.
—
Мора
бити
,
Мишо
,
да
имаш
нешто
важно
,
кад
си
ме
чекао
на
пресвлачењу
само
да
ти
опет
не
умакнем
?
—
Тако
је
Величанство
—
рече
секретар
.
—
Стигла
је
веома
важна
депеша
из
Сингидунума
,
коју
сам
дешифровао
—
и
он
му
предаде
неколико
телеграфских
листова
и
дешифровану
депешу
.
—
Ходите
обојица
у
мој
кабинет
—
рече
Емилијан
предавајући
шешир
,
штап
и
рукавиде
Жану
,
који
му
поднесе
на
једном
сребрном
послужавнику
једну
посетницу
.
—
Ко
је
то
долазио
?
„
Госпођа
и
г
.
Здравковић
“
.
Е
то
је
лепо
од
ове
красне
деце
што
су
долазили
да
ме
потраже
.
Чујете
,
Жане
,
кад
одете
у
Фосатијеву
цвећарницу
за
вечерашњи
венац
,
узмите
и
једну
лепу
котарицу
пуну
свежег
цвећа
па
однесите
у
хотел
као
моју
добродошлицу
младој
госпођи
.
А
ти
Мишо
,
буди
тако
љубазан
да
још
раније
потражиш
младенце
,
па
ако
су
вечерас
слободни
доведи
их
у
Оперу
у
нашу
ложу
.
Ако
су
данашње
вече
на
друго
што
одредили
,
или
их
не
затечеш
у
хотелу
,
напиши
им
две
речи
да
их
очекујем
сутра
у
подне
на
доручак
овде
у
нас
!
Жана
на
мах
нестаде
,
а
Господа
уђоше
у
кабинет
домаћинов
.
Он
седе
за
сто
па
стаде
читати
велику
депешу
,
пружајући
сваки
прочитани
лист
Ђорђу
,
који
беше
сео
поред
стола
.
Секретар
је
стојећки
чекао
заповести
свога
Господара
.
Депеша
је
гласила
:
„
Далеко
пре
данашњег
телеграма
Вашег
Величанства
,
Намесништво
је
увидело
опасност
за
Краља
и
тражило
је
начина
да
је
уклони
,
т
.
ј
.
да
Краљицу
-матер
—
уклони
из
двора
.
Због
њеног
пачања
у
политику
,
које
је
раздражило
већину
народног
представништва
,
влада
је
била
принуђена
да
од
њеног
уклањања
из
двора
направи
кабинетско
питање
.
Ризиковали
смо
врло
дирљиве
сцене
при
растанку
мајке
и
сина
,
када
Краљу
саопштисмо
ултиматум
владе
.
На
наше
изненађење
Краљ
рече
да
влада
има
право
,
и
да
његова
мајка
треба
да
се
настани
у
каквој
приватној
кући
,
па
је
чак
узео
на
себе
да
је
сам
убеди
,
и
истога
дана
Краљица
-
мајка
се
преселила
“
.
—
Зар
не
стоји
куда
?
—
упита
доктор
.
—
У
једну
кућу
која
се
издавала
под
кирију
,
а
која
припада
блиским
рођацима
Црне
Руже
.
—
О
иронијо
судбине
—
промрмља
доктор
.
Емилијан
читаше
даље
:
„
Овим
окуражена
,
а
изразима
Краљеве
мајке
још
више
раздражена
,
већина
нар
.
представништва
захтевала
је
да
се
она
протера
из
земље
.
Она
изјави
да
ће
само
суровој
сили
покорити
се
.
Кад
је
јуче
управник
вароши
дошао
к
њој
да
је
моли
да
се
покори
жељи
нар
.
представништва
,
он
је
њеним
понашањем
био
принуђен
да
је
силом
метне
у
спремни
екипаж
.
Међутим
беху
њене
присталице
узбуниле
целу
варош
,
и
они
су
трчали
за
колима
вичући
„
Протерују
Краљеву
мајку
“
,
зауставише
кола
,
испрегоше
коње
,
и
провукоше
је
у
тријумфу
кроз
главне
улице
,
Руља
која
их
је
пратила
викала
је
„
У
двор
!
У
двор
!
“
Министар
председник
,
у
одсуству
министра
војног
,
наредио
је
да
измашира
један
пук
коњице
са
заповешћу
да
спречи
руљу
да
је
врати
у
двор
.
Пук
је
међутим
нашао
све
дворске
капије
закључане
,
јер
је
сам
Краљ
наредио
да
се
затворе
.
Сад
је
руља
напала
на
коњицу
,
која
је
своје
карабине
испалила
у
ваздух
само
да
је
застраши
,
али
је
руља
на
то
одговарала
кишом
каменица
.
Једна
је
погодила
команданта
пука
у
главу
и
оборила
га
крвавог
с
коња
.
У
забуни
која
је
због
тога
настала
руља
провали
коњички
кордон
и
одведе
Краљеву
мајку
у
приватан
стан
.
После
пола
ноћи
метнула
ју
је
полиција
у
затворена
кола
,
одвезла
ју
је
на
железничку
станицу
,
и
сеператним
возом
пребацила
је
преко
границе
“
.
На
тој
депеши
беху
потписи
сва
три
Краљева
Намесника
.
—
Лепо
—
рече
Емилијан
замишљено
.
—
Сад
се
Јерина
још
једном
уверила
да
није
више
Краљица
.
То
је
једно
.
А
друго
је
да
ће
црвењаци
овим
насиљем
,
извршеним
над
Краљевом
мајком
,
изгубити
велики
део
своје
измајсторисане
популарности
!
—
и
сад
се
он
осмехну
,
—
На
жалост
—
рече
доктор
забринуто
—
ја
из
ове
депеше
видим
нешто
важније
од
обојега
,
и
то
није
ни
мало
пријатно
.
Ја
видим
да
твој
син
нема
срца
,
а
владалац
без
срца
,
то
је
велика
несрећа
за
сваку
државу
.
Мрачан
облак
спусти
се
на
чело
Емилијаново
.
Он
ућута
за
неколико
тренутака
и
трљаше
руком
чело
као
да
хоће
да
изглади
дубоку
бразду
,
коју
је
буран
живот
на
њему
урезао
.
—
Неће
бити
тако
,
Ђоко
.
Онакву
мајку
не
може
ни
једно
дете
волети
.
У
том
тренутку
дође
Жан
и
поднесе
опет
једну
посетницу
.
Емилијан
је
узе
и
прочита
.
—
Директор
„
Вечера
“
.
Шта
ће
тај
новинар
код
мене
?
Уведите
га
у
салон
нека
чека
!
—
Жан
оде
.
—
Познајеш
ли
Мишо
тога
човека
?
—
Познајем
Господару
.
Сретали
смо
се
често
у
најбољем
друштву
.
Он
има
у
рукама
лист
од
кога
се
цео
свет
боји
,
јер
у
њему
пише
отрованим
пером
.
Има
један
сахат
како
је
био
код
мене
да
ми
покаже
депешу
свога
дописника
из
Сингидунума
о
јучерашњим
и
јутрошњим
догађајима
.
У
њој
се
ти
догађаји
тако
представљају
као
да
је
крв
потоцима
текла
...
Стотине
мртвих
и
рањени
...
грађански
рат
је
већ
букнуо
...
У
исти
мах
показао
ми
је
тај
„
директор
“
један
уводни
чланак
како
ги
отровнијег
наш
Перић
није
целога
живота
написао
,
и
рекао
ми
је
,
да
је
за
своју
дужност
сматрао
да
ми
тај
чланак
претходно
покаже
,
јер
ако
Његово
Величанство
жели
,
он
тај
чланак
неће
пустити
у
лист
.
Молио
сам
га
да
дође
после
једног
часа
,
док
ја
узмем
заповести
Вашег
Величанства
.
Ово
је
коректура
тог
опасног
чланка
.
—
Не
треба
—
рече
Емилијан
па
извади
из
џепова
једну
гужву
банака
.
—
На
,
узми
колико
треба
па
му
запуши
уста
.
—
То
не
иде
Господару
.
Он
је
већ
врло
богат
човек
,
и
живи
као
прави
grandseigneur
.
Он
ми
је
рекао
да
би
са
овим
чланком
насигурно
прибавио
своме
листу
нових
сто
хиљада
претплатника
,
али
њему
је
милије
да
Силванији
и
В
.
Величанству
учини
једну
велику
услугу
.
—
До
ђавола
,
па
шта
тражи
тај
новинарски
разбојник
?
—
Врло
велики
орден
.
Он
већ
има
Белу
Ружу
о
врату
.
Сад
хоће
ленту
нашег
Орла
!
—
Хм
.
Много
је
за
мачка
говеђа
глава
.
Он
зна
да
се
та
лента
даје
само
владаоцима
и
државним
кавцеларима
,
па
у
својој
уцењивачкој
скромности
налази
,
да
и
он
,
као
краљ
штампе
,
има
права
на
ту
ленту
...
Али
с
друге
стране
,
ако
овај
чланак
изађе
,
он
ће
се
прештампати
у
целој
дрекавачкој
штампи
целе
Европе
,
и
силванске
државне
хартије
пашће
на
свима
берзама
тако
ниско
,
да
ће
државна
штета
изнети
неколико
милиона
.
То
несмемо
допустити
.
Ти
имаш
још
неколико
указа
потписаних
од
Канцелара
Краљевских
Ордена
.
На
њима
је
празно
место
за
име
одликованог
.
За
овако
хитне
случајеве
ми
имамо
те
декрете
,
јер
смо
ја
и
намесници
предвиђали
и
такве
случајеве
.
Напиши
на
једном
од
тих
декрета
име
тога
ниткова
,
па
ми
га
скини
с
врата
!
—
Разумем
,
Величанство
—
рече
Миша
и
хтеде
да
пође
.
—
Још
нешто
,
Мишо
.
Кад
сам
већ
извадио
ову
гужву
банака
,
узми
и
њу
и
ово
...
и
ово
...
—
и
Емилијан
испразни
све
своје
џепове
бацајући
банке
на
сто
—
изброј
колико
има
,
па
ћеш
све
то
однети
у
моју
Банку
да
се
заведе
у
корист
мог
текућег
рачуна
код
ње
.
Секретар
отвори
све
оне
гужве
,
изглача
банкноте
и
хтеде
одмах
да
броји
,
али
Емилијан
устаде
и
рене
.
—
Ти
ћеш
то
у
твојој
соби
избројати
.
—
Молим
Величанство
—
замуца
сиромах
секретар
—
како
ћу
ја
оволику
суму
новаца
примити
неизбројену
?
—
Немој
да
се
правиш
смешан
.
Када
бих
ја
имао
све
благо
свију
Ротшилда
,
ја
би
их
теби
поверио
без
признанице
,
разумеш
?
А
сад
чисти
се
одавде
,
и
гледај
да
ми
ону
новинарску
свињу
тако
брзо
скинеш
с
врата
,
да
јој
не
угледам
прљаву
њушку
.
Миша
зграби
оне
гомиле
банака
па
побеже
,
—
Тако
.
А
сад
,
Ђоко
да
се
облачимо
за
ручак
!
—
Само
још
две
речи
Емилијане
!
У
роману
који
је
Алфонз
Доде
написао
о
раскраљевима
читао
сам
да
је
један
од
твојих
колега
продао
једну
ленту
своме
берберину
за
велике
паре
.
Ја
сам
мислио
да
је
то
Доде
измислио
само
да
чорба
буде
гушћа
,
и
одбио
сам
му
то
на
дару
,
која
се
зове
појетичка
лиценција
.
А
сада
сам
се
морао
уверити
да
има
и
таквих
чуда
.
Знаш
ли
ти
,
или
си
већ
заборавио
,
да
су
први
државници
наше
отаџбине
морали
служити
по
тридесет
и
више
година
док
су
заслужили
најмању
класу
тога
ордена
,
од
кога
ти
даде
велики
крст
с
лентом
за
један
поган
новинарски
чланак
?
—
Знам
,
и
нисам
заборавио
.
И
други
људи
морају
да
се
муче
и
да
са
крајњим
напрезањем
целога
живота
раде
док
зараде
толико
да
имају
коју
цркавицу
у
старости
и
болести
,
а
друмски
разбојници
који
нападају
с
укликом
„
Новце
или
живот
“
долазе
много
лакше
до
богате
„
зараде
“
.
Овде
је
ствар
мното
равнодушнија
.
То
парче
тенећке
и
свилена
пантљика
о
којој
оно
виси
има
само
онда
вредности
,
ако
је
одликовање
одиста
заслужено
.
А
друга
твоја
реч
?
—
Ово
је
:
За
што
стављаш
оног
поштеног
младића
,
који
од
своје
секретарске
плате
одплаћује
дугове
свог
оца
—
у
онако
безбожно
искушење
?
—
Да
још
једном
опробам
његово
поштење
.
Ја
тачно
знам
колико
је
било
новаца
у
оним
гужвама
банкнота
,
Ако
се
признаница
коју
ће
ми
он
донети
потпуно
слаже
са
сумом
коју
сам
му
дао
,
онда
ћу
бити
потпуно
сигуран
са
човеком
коме
ја
поверавам
и
свари
које
више
вреде
него
новац
!
7
.
Кад
је
Ђока
ушао
у
своју
спаваћу
собу
,
нашао
је
и
рубине
,
и
одело
све
тако
спремљено
да
чак
није
фалио
ни
бели
цвет
,
којим
беше
фрак
закићен
.
За
тили
час
беше
и
он
обучен
и
Емилијан
готов
за
полазак
,
те
уђоше
у
врло
елегантан
„
купе
“
који
је
стајао
пред
кућом
.
Слуга
који
је
затворио
врата
,
оста
са
тророгим
шеширом
у
руци
да
чека
заповест
.
—
А
,
нисам
казао
.
Терајте
Пајару
.
Купе
излете
на
капију
.
—
Чудно
име
—
рече
доктор
.
—
Сви
Парижани
који
живе
само
да
уживају
,
сви
су
више
или
мање
љубитељи
исвесне
воћке
т
.
ј
.
пајари
.
Од
куда
твој
момак
зна
коме
пајару
хоћеш
да
те
вози
?
—
То
је
каламбур
достојан
оног
нашег
песника
коме
су
звезде
„
штрецави
жуљеви
на
Божјој
нози
“
.
Овај
Пајар
,
коме
сад
идемо
,
то
је
врло
уважени
ресторатер
који
врло
успешно
конкурише
инглеској
кавани
.
—
За
што
сад
идемо
к
њему
а
не
ономе
лорду
са
ланцем
око
врата
?
—
За
то
што
хоћу
сада
да
ти
покажем
са
свим
другу
публику
.
Истина
Пајару
долази
и
највећа
госпоштина
,
али
тек
главну
масу
његових
гостију
састављају
представници
високих
финансија
.
—
Ја
истина
нисам
антисемит
,
напротив
ја
се
дивим
њиховој
даровитости
на
свима
пољима
јавнога
рада
,
али
ја
не
тражим
јеврејско
друштво
,
није
ми
симпатично
.
—
Нису
сви
новчани
барони
Јевреји
.
Има
међу
њима
и
правих
Хришћана
,
који
су
препреденији
од
свију
Семићана
.
Један
од
ових
ручаће
с
нама
.
—
Сигурно
имаш
с
њиме
некакав
берзански
посао
или
другу
неку
шпекулацију
?
—
Немам
,
али
ми
се
често
виђамо
,
јер
је
он
врло
мудар
човек
,
од
кога
се
може
много
научити
.
Он
је
једна
џиновска
радна
снага
.
Почео
је
врло
скромно
као
кулисије
на
Париској
Берзи
,
а
данас
је
парњак
Ротшилду
,
а
ако
буде
и
даље
тако
напредовао
,
он
ће
постати
неограничени
господар
овдашње
повчане
пијаце
.
—
Како
се
зове
то
чудо
од
човека
?
—
Барон
Ван
ден
Маркен
.
Мислим
да
је
родом
из
Холандске
.
Пошто
је
одиста
од
племићског
рода
,
то
му
је
лако
било
продрети
у
највише
кругове
најстарије
властеле
,
а
преко
ове
доћи
до
огромних
капитала
којима
црква
располаже
.
Он
је
испрва
имао
само
једну
али
велику
и
здраву
мисао
:
Коалицију
свију
хришћанских
капитала
противу
свемогућне
јеврејске
плутократије
.
Он
је
руковаоцима
огромних
црквених
имања
умео
да
докаже
рачунски
тачно
да
би
они
могли
отети
од
свију
Ротшилда
њихову
превласт
на
свима
новчаним
трговима
.
Присталицама
Монархије
најмодрије
крви
умео
је
доказати
да
би
општи
избори
у
овој
земљи
са
свим
друкчије
испадали
кад
би
у
рукама
велике
властеле
и
цркве
била
највећа
новчана
сила
,
и
да
би
онда
крај
републике
и
васкрс
монархије
било
само
питање
времена
.
Црква
и
богата
властела
дадоше
му
неколико
милиона
,
колико
да
га
опробају
,
и
он
је
са
тим
новцем
основао
једну
Хришћанску
Банку
.
Одмах
после
прве
године
та
је
банка
дала
својим
акционарима
тако
нечувене
дивиденде
,
да
су
црква
и
властела
стекле
велико
поверење
у
њу
,
и
све
нови
и
нови
милиони
утичу
у
ту
банку
,
тако
да
данас
барон
Ван
ден
Маркен
располаже
стотинама
милиона
,
он
може
имати
на
расположењу
колико
год
хоће
новаца
.
—
Зар
се
тај
човек
не
би
могао
придобити
за
инвестиције
у
нашој
земљи
?
—
Баш
за
то
хоћу
да
те
познам
с
њиме
.
Зар
ти
мислиш
да
су
у
мојој
глави
само
играчице
и
коњи
тркачи
?
—
Бојах
се
да
је
тако
...
Кола
се
зауставише
на
великим
булеварима
пред
једном
кућом
на
углу
.
Из
јако
осветљеног
уласка
у
приземне
просторије
искочише
два
дечка
у
лепим
униформама
са
капицама
на
којиме
беше
златом
извезено
име
„
Пајар
“
,
притрчаше
купеу
и
отворише
на
њему
врата
,
пре
него
што
је
ћирица
скочио
с
кола
на
земљу
.
Емил
и
Ђорђе
уђоше
у
једну
велику
ресторационску
дворану
,
у
којој
за
многим
већим
и
мањим
столовима
затекоше
много
господе
и
госпођа
у
вечерњој
тоалети
.
Сам
домаћин
изађе
пред
њих
,
поздрави
Емилијана
са
великим
поштовањем
и
одведе
их
„
његовом
“
столу
који
беше
раскошно
окићен
најлепшим
цвећем
.
—
Драги
Пајаре
,
зар
није
дошао
барон
Ван
ден
Маркен
?
—
Господин
барон
баш
сад
стигоше
и
упиташе
за
Монсењера
.
Ја
ћу
га
потражити
у
салонима
и
известити
.
—
Па
онда
наредите
да
нам
се
служи
ручак
као
за
људе
који
нису
гладни
!
—
Разумем
Монсењеру
.
После
неколико
тренутака
приђе
столу
крупан
човек
гдатко
избријаног
енергичног
лица
,
са
очима
које
чисто
пробуразе
човека
,
и
са
мислилачким
великим
челом
,
које
можда
и
зато
изгледаше
сувише
велико
што
је
прелазило
у
велику
ћелавост
на
глави
.
Он
се
поклони
пред
Емилијаном
и
рече
:
—
Монсењеру
...
—
А
,
добро
вече
г
.
Бароне
!
—
рече
Емилијан
,
устаде
и
пружи
му
руку
.
—
Допустите
господо
да
вас
упознам
једног
с
другим
.
И
он
их
представи
.
—
Господине
Бароне
—
рече
Ђорђе
,
који
такође
беше
устао
рукујући
се
с
њиме
.
—
Ја
сам
врло
задовољан
што
ми
се
дала
прилика
да
се
познам
са
вама
.
—
А
ја
сам
,
г
.
Министре
,
срећан
да
лично
познам
државника
са
тако
здравим
привредним
програмом
као
што
је
ваш
.
—
Гле
?
—
рече
Емилијан
зачуђено
.
—
Од
куд
чак
Ви
знате
за
привредни
програм
мога
пријатеља
?
Али
да
седнемо
господо
.
Они
седоше
и
послута
поче
им
служити
разне
закуске
које
„
отварају
апетит
“
.
—
То
је
—
настави
Емилијан
—
у
толико
интересантније
што
,
у
колико
ја
знам
,
тај
програм
није
изашао
ни
ни
на
каквом
страном
језику
...
—
Ја
сам
га
читао
у
нашем
министарству
спољних
послова
,
јер
га
је
наш
посланик
у
Силванији
послао
заједно
са
свима
законским
предлозима
који
су
му
приложени
били
.
—
И
нашли
сте
много
онога
што
се
зове
музика
будућности
?
—
Ако
ћу
искрено
говорити
...
—
Ја
Вас
молим
за
то
—
рече
Емилијан
мој
је
пријатељ
велики
фанатик
истине
.
—
На
елаборату
се
види
да
га
није
радио
стручњак
,
али
при
свем
том
поједине
партије
као
н
.
пр
.
мрежа
друмова
и
локалних
желесница
,
рудници
,
трансверзалпа
железница
између
црног
и
јадранског
мора
,
одлично
су
израђене
.
—
Те
су
партије
израдили
начелници
одељења
—
рече
доктор
чудећи
се
да
ипак
може
да
руча
.
—
Од
мене
је
само
салата
за
то
печење
.
—
Били
су
ти
исти
начелници
и
пре
тебе
на
тим
местима
и
остали
су
и
после
тебе
на
њима
.
Па
као
што
пре
тебе
не
узеше
иницијативу
за
тај
посао
,
нису
ни
иосле
тебе
ништа
урадили
за
извршење
тога
програма
—
рече
Емилијан
.
—
У
тако
великим
стварима
.
одиста
је
Монсењеру
главно
иницијатива
,
главно
је
мисао
,
а
израла
детаља
долази
тек
на
друго
место
.
А
мисао
у
поменутом
елаборату
тако
је
здрава
,
да
би
Силванија
,
кад
би
се
у
њој
извршио
тај
програм
,
за
неколико
десетина
година
постала
једна
од
најимућнијих
и
најсрећнијих
земаља
у
Европи
,
—
Ама
да
не
претерујете
по
мало
г
.
бароне
?
—
упита
Емилијан
смешећи
се
.
—
Ни
мало
,
Монсењеру
.
Земља
је
приморана
да
гради
једну
велику
железницу
немајући
за
то
ни
својих
стручњака
ни
својих
капитала
.
Она
се
морала
задужити
,
а
страни
предузимачи
зарадили
су
на
томе
послу
сто
на
сто
.
Међутим
цео
тај
грдан
дуг
наваљен
је
на
ту
државицу
поглавито
за
угодност
запада
при
његовим
путовањима
на
исток
,
јер
од
земаљских
производа
могу
да
се
извозе
том
железницом
само
они
који
се
налазе
близу
и
дуж
те
линије
.
Због
тога
та
железница
не
зарађује
ни
толико
колико
износе
њени
велики
режијски
трошкови
,
и
држава
не
само
што
нема
никакве
користи
од
железнице
за
коју
се
толико
задужила
,
него
мора
још
да
додаје
од
својих
прихода
из
других
државних
извора
и
тако
је
дошло
до
тога
,
да
Силванија
која
нема
више
од
70
милиона
државних
прихода
годишње
,
мора
и
од
те
суме
да
одваја
20
милиона
на
ануитете
државног
зајма
.
Кад
би
се
извршило
само
оно
што
је
у
програму
Г
.
Министра
било
предложено
за
поправку
земљорадње
,
сточарства
,
шумарства
,
воћарства
и
винарства
,
удесетостручили
би
се
земаљски
производи
Силваније
,
а
кад
би
се
извршила
предложена
мрежа
друмова
и
железница
,
удесетостручио
би
се
и
њихов
извоз
.
Поред
тога
,
толика
нова
саобраћајна
средства
учинила
би
тек
могућном
експлоатацију
нађених
и
откривање
нових
рудничких
блага
земаљских
.
Само
то
богаство
руда
,
кад
би
се
како
треба
експлоатисало
,
било
би
у
стању
за
неколико
деценија
исплатити
све
државне
дугове
.
—
У
целом
том
рачуну
,
драги
бароне
,
Ви
заборављате
само
једну
ситницу
,
само
оно
неколико
стотина
милиона
колико
би
било
потребно
да
се
изврши
цео
програм
мога
пријатеља
.
—
Извините
,
монсењеру
,
али
за
привредне
инвестиције
може
се
данас
наћи
новаца
колико
год
се
хоће
.
Страх
сиромашних
људи
као
и
малих
држава
од
задуживања
није
основан
.
Све
зависи
од
начина
како
се
употреби
узајмљени
новац
.
И
то
је
једина
замерка
коју
имам
да
вама
учиним
,
г
.
Министре
,
што
сте
хтели
све
те
радове
да
распоредите
на
читав
низ
година
.
Требало
је
једним
великим
зајмом
извршити
све
једновремено
.
—
А
ко
би
—
рече
доктор
—
једном
малом
већ
добро
задуженом
краљевству
позајмио
тако
колосалне
суме
?
—
Ја
—
одговори
барон
са
свим
мирно
.
—
Гарантујте
ми
за
мир
и
ред
,
за
поштену
администрацију
и
неподмитљиве
судије
у
Силванији
,
па
ћу
јој
ја
нећу
колико
јој
год
треба
милиона
.
—
Гарантију
—
насмеја
се
доктор
,
али
горким
смехом
—
гарантију
за
све
тп
тражите
?
Ја
бих
вам
је
с
места
дао
,
кад
би
сте
Ви
хтели
да
будете
тако
добри
да
ми
кажете
,
где
би
се
могао
наћи
један
просвећени
деспот
,
или
бар
један
савестан
радник
који
зна
шта
је
дужност
,
па
да
га
посадимо
на
престо
Силваније
.
На
жалост
сад
је
и
старе
и
младе
владарске
династије
захватила
једна
болест
,
од
које
нема
лека
.
—
Аха
—
рече
Емилијан
—
сад
ћу
ја
извући
фуру
!
—
То
ни
у
нас
више
не
помаже
—
одговори
Ђока
—
јер
смо
и
ми
већ
на
путу
да
стигнемо
у
једино
спасоносну
републику
.
Разговор
се
прекиде
,
јер
онај
Емилијанов
агенат
на
берзи
дође
.
Емилијан
устаде
,
одвоји
се
с
кулисијером
на
страну
,
где
му
је
овај
предао
„
реализирану
“
добит
од
данашње
„
операције
“
и
где
је
примио
свој
провизион
.
—
Врло
сам
задовољан
како
Ви
свршавате
послове
.
—
Бићу
срећан
,
ако
ме
Монсењер
и
од
сада
буде
одликовао
својим
наредбама
.
—
То
вам
је
осигурано
драги
мој
.
До
виђења
.
Агенат
оде
све
натрашки
,
а
Емилијан
се
врати
своме
столу
.
—
Колико
је
донело
данашње
разбојништво
на
берзи
?
—
упита
доктор
.
—
Толико
—
насмеја
се
Емил
—
да
ћу
ноћас
у
клубу
моћи
богато
накнадити
штету
мога
партнера
у
игри
,
а
да
не
дирнем
ни
једну
пару
од
оног
„
народног
зноја
“
који
ми
народ
даје
као
пензију
за
двадесет
година
службе
.
Помислите
,
драги
бароне
,
овај
дивљак
зове
разбојништвом
и
најпоштенију
операцију
на
берзи
.
—
Са
извесног
гледишта
—
рече
Ван
ден
Маркен
—
цео
живот
није
ништа
друго
него
разбојништво
и
отимање
.
Монсењер
је
сигурно
радио
с
оријенталцима
?
Била
је
врло
подесна
констелација
.
Наша
је
кућа
на
њима
данас
један
милион
зарадила
!
—
Хм
,
„
зарадила
“
—
прогунђа
Ђорђе
љутито
и
развали
кашичицом
једну
јабуку
сладоледа
на
свом
тањиру
—
допада
ми
се
тај
еуфемизам
:
„
зарадила
“
.
Барон
се
само
фино
осмехну
а
Емилијан
окрете
разговор
на
другу
страну
,
док
није
случајно
погледао
у
часовник
.
—
Драги
бароне
,
ја
бих
Вас
и
гладан
слушао
,
а
камо
ли
после
ручка
,
али
на
жалост
ја
морам
у
оперу
куда
сам
дао
позвати
један
млад
пар
наших
земљака
.
Хоћемо
ли
се
видети
у
опери
?
—
Жалим
,
Монсењеру
што
не
могу
имати
ту
част
,
али
ноћас
морам
још
неколико
часова
радити
!
—
Е
,
онда
,
до
виђења
драги
бароне
!
—
До
части
да
вас
опет
видим
Монсењеру
!
Кад
се
барон
праштао
са
доктором
изјавио
је
жељу
да
се
нарочито
састану
њих
двојица
те
да
у
појединостима
претресу
цео
докторов
привредни
програм
.
8
.
Када
су
пријатељи
ушли
у
прву
просценијумску
ложу
велике
опере
нађоше
у
предсобљу
ложе
Др
.
Мишу
,
мајора
Здравковића
и
његову
младу
,
који
са
страхопоштовањем
поздравише
старог
Господара
.
—
Помози
Бог
децо
!
Добро
сте
ми
дошли
!
Добарвече
Мишо
!
Ходите
да
заузмемо
наша
места
!
И
сви
уђоше
у
ложу
.
Емилијан
намести
младу
госпођу
десно
,
а
доктора
лево
од
себе
.
Секретар
и
мајор
седоше
на
два
фотеља
иза
њих
.
—
Еле
,
децо
,
ваша
жива
жеља
се
испунила
,
чим
је
нестало
оног
караконџуле
који
је
сметао
вашој
срећи
?
Млада
госпођа
погледа
зачуђено
свога
мужа
.
Овај
само
поцрвени
па
рече
:
—
Ми
не
знамо
ни
за
каквог
караконџулу
Величанство
.
Наша
свадба
морала
се
одложити
за
годину
дана
због
жалости
за
покојном
старамајком
.
—
А
друга
година
?
...
—
Њу
сам
ја
употребио
да
на
техничком
факултету
проширим
и
довршим
моје
енжењерске
студије
.
—
Нашли
сте
да
је
енжењерска
диплома
солиднија
основа
за
нову
породицу
од
мајорског
указа
?
—
Тако
је
Величанство
.
—
Свако
зло
има
и
своје
добро
,
само
треба
умети
наћи
и
извући
то
добро
.
Ја
сам
сад
врло
задовољан
што
је
онај
ваш
зао
дух
учинио
да
дођете
на
тако
сретну
мисао
.
Млада
госпођо
,
ја
вам
од
свега
срца
честитам
што
сте
добили
тако
доброг
мужа
!
—
О
,
он
је
тако
добар
према
мени
—
рече
млада
па
сад
она
поцрвени
.
—
То
вам
верујем
и
да
се
не
кунете
—
насмеја
се
Емилијан
—
а
шта
раде
ваши
поштовани
родитељи
?
—
Хвала
Богу
,
здрави
су
.
Од
како
је
тата
намесник
долази
тако
много
света
у
кућу
,
да
мама
има
врло
много
посла
.
—
А
ваша
браћа
?
—
Милош
издаје
новине
и
врло
ретко
долази
кући
,
а
Мијаило
је
адвокат
.
—
Чудновато
да
није
примио
државну
службу
коју
су
му
нудили
?
—
Није
хтео
,
вели
,
што
има
рђаво
искуство
са
државном
службом
.
Овако
,
вели
,
зарађује
више
,
а
не
мора
никога
да
слуша
,
вели
,
овако
је
слободан
човек
.
—
А
мој
имењак
?
—
Он
хоће
кад
сврши
матуру
у
војну
академију
.
—
Браво
!
—
Али
тата
неће
допустити
.
Он
хоће
после
да
га
да
у
трговину
.
—
Штета
.
—
Тата
каже
да
је
за
свакога
државна
служба
права
несрећа
,
барем
у
нас
.
—
Можда
ваш
тата
има
право
—
уздахну
Емилијан
и
нехотице
помисли
колико
је
он
за
то
крив
.
Срећом
у
тај
мах
отпоче
оркестар
да
свира
увертуру
те
се
тако
прекиде
овај
разговор
.
Мајор
Здравковић
посматраше
целу
сјајну
дворану
велике
опере
.
Др
.
Ђока
разгледаше
партер
,
из
кога
многи
догледи
беху
наперени
баш
на
њихову
ложу
.
Појава
младе
,
врло
лепе
жене
,
и
то
врло
скромно
обучене
жене
,
у
ложи
графа
од
Бруснице
,
беше
направила
читаву
сензацију
.
Али
млада
госпођа
није
ништа
од
тога
приметила
јер
је
она
сада
само
слушала
.
Тако
силну
музику
не
беше
она
до
сад
никад
чула
.
Седела
је
непомично
као
да
је
очарана
.
Кад
је
довершена
увертија
,
она
само
дубоко
уздахну
па
рече
.
—
Ах
,
како
је
то
лепо
било
.
Како
су
,
срећни
људи
који
могу
чешће
да
слушају
такву
музику
.
—
Јел
’
те
?
—
рече
Емилијан
расејано
разгледајући
на
доглед
публику
по
ложама
,
поздрављајући
и
одпоздрављајући
.
Поздрав
из
једне
ложе
мора
бити
да
је
значио
некакво
питање
,
на
које
Емилијан
љутито
одмахну
главом
у
знак
да
није
тако
.
Велика
завеса
пред
позорницом
диже
се
у
вис
.
На
позорници
указа
се
права
вилинска
сценерија
која
је
г-ђу
Здравковићку
тако
пријатно
изненадила
да
је
и
нехотице
узвикнула
„
А
!
“
На
сцени
беху
виле
и
некакви
човечуљци
који
се
с
њима
мутавачки
споразумеваху
,
т
.
ј
.
рукама
.
—
То
је
сигурно
пантомима
?
—
То
је
балет
,
госпођо
.
—
А
зар
се
у
балету
не
игра
!
—
Сад
ће
одмах
почети
игра
.
У
том
тренутку
јурну
иза
свију
кулиса
многобројни
балетски
кор
опере
.
Млада
госпођа
и
нехотице
саже
главу
до
испод
наслона
ложе
,
па
се
онда
диже
и
оде
у
предсобље
ложе
.
Емилијан
помисли
да
млада
хоће
нешто
да
извади
из
џепа
свог
огртача
у
предсобљу
,
па
разгледаше
даље
стотине
младих
девојака
на
позорници
.
Здравковић
и
доктор
одоше
за
њом
у
предсобље
.
—
Да
ти
није
што
позлило
срце
моје
?
—
упита
муж
.
—
Можда
врућина
у
дворани
?
—
рече
доктор
.
—
Ни
једно
,
ни
друго
.
Мене
је
само
срамота
.
—
Срамота
?
За
што
?
Ваљда
се
не
стидиш
што
ниси
надодољена
као
остале
госпође
по
ложама
?
—
Боже
сачувај
.
Ја
нисам
имала
жаде
ни
да
видим
како
су
те
даме
обучене
.
Ја
се
стидим
и
не
могу
да
гледам
онолике
младе
девојке
које
скоро
са
свим
голе
излазе
пред
цео
свет
,
па
се
још
онако
безобразно
бацакају
голим
ногама
.
-
Лудице
моја
—
насмеја
се
њен
муж
.
—Оне
девојке
нису
голе
,
него
само
имају
кратке
сукње
и
панталоне
од
ружичастога
трикоа
,
па
само
изгледа
да
су
им
ноге
голе
,
а
оне
су
у
ствари
потпуно
обучене
.
У
пркос
овом
објашњењу
имао
је
мајор
муке
док
је
својој
млади
доказао
да
би
за
старог
Господара
била
увреда
,
кад
би
она
још
у
почетку
представе
отишла
из
његове
ложе
.
Да
вређа
Краља
-оца
,
то
није
никако
хтела
.
И
за
то
се
вратила
на
своје
место
,
али
није
више
гледала
на
позорницу
него
је
гледала
предасе
и
само
је
слушала
лепу
музику
која
је
пратила
игру
.
На
један
пут
проломи
се
дворана
од
тапшања
хиљада
руку
тако
бурно
да
је
и
млада
нехотице
морала
да
дигне
главу
и
да
погледа
.
—
Аха
—
рече
доктор
—
То
је
поздрав
публике
првој
играчици
.
Погледајте
,
госпођо
,
то
вам
је
лепа
зверка
!
Плашљиво
погледа
млада
жена
на
позорницу
.
У
огромном
полукругу
лепих
девојака
играла
је
госпођица
Зебра
своју
најлепшу
соло-игру
па
је
тако
страсно
играла
да
је
чак
госпођа
Здравковићка
заборавила
на
њену
голишавост
и
савладавши
свој
„
паланчански
стид
“
пажљиво
пратила
целу
њену
игру
,
па
је
на
крају
и
нехотице
тапшала
рукама
као
и
цела
публика
кад
се
завеса
спустила
.
—
Та
то
није
игра
—
подсмевао
се
Др
.
Ђока
—
то
је
узвишен
спев
ногу
у
ружичастим
панталонама
!
—
Ругај
се
ти
колико
хоћеш
—
рече
Емилијан
—
Она
одлично
игра
.
Шта
ви
мислите
,
г
.
мајоре
?
—
Ја
сам
,
Величанство
,
још
сувише
мало
балета
видео
да
бих
о
њима
могао
имати
своје
мишљење
,
али
као
гимнастичар
налазим
да
ова
играчица
има
ванредну
покретљивост
у
зглавцима
.
—
О
ти
прозаични
човече
—
прихвати
Др
.
Ђока
—
какви
те
зглавци
напали
?
Та
женска
игра
као
да
у
њеном
телу
,
осем
зуба
,
у
опште
нема
никаквих
костију
.
За
то
се
она
и
увија
као
каква
змија
,
што
и
јесте
у
ствари
.
—
Змија
?
—
зачуди
се
г-ђа
Здравковићка
.
—
Она
ни
мало
не
изгледа
као
змија
.
Ја
налазим
да
је
то
врло
мила
девојка
,
а
кад
се
смеје
виде
јој
се
врло
лепи
,
као
снег
бели
зуби
!
—
Што
се
девојаштва
тиче
—
рече
доктор
—
ту
имате
потпуно
право
.
Госпођица
Зебра
тако
је
ненина
девојка
као
да
још
није
видела
сунца
ни
месеца
,
и
она
још
не
зна
на
чем
жито
расте
.
А
већ
што
се
тиче
њених
зубића
,
то
су
не
само
два
низа
бисера
него
и
две
врло
снажне
вилице
за
жвакање
,
и
она
је
са
она
два
низа
бисера
до
сада
скрцкала
неколико
милиона
као
да
су
били
ораси
или
лешњици
.
—
Драго
дете
,
не
верујте
му
ништа
—
рече
Емилијан
па
устаде
.
—
Он
је
.
од
како
су
га
црвењаци
бацили
у
пензију
,
постао
зла
жена
која
само
оговара
цео
свет
—
и
он
изађе
из
ложе
.
—
Је
ли
се
Краљ
-отац
наљутио
на
нас
,
па
отишао
?
—
упита
млада
жена
уплашено
.
—
Боже
сачувај
.
Он
је
отишао
да
између
чинова
посети
познате
госпође
у
њиховим
ложама
,
а
за
други
чин
опет
ће
доћи
к
нама
.
—
А
,
тако
.
Онда
да
се
вратимо
на
наш
разговор
.
Оно
с
милионима
не
разумем
.
Зар
је
та
девојка
тако
богата
?
—
На
то
питање
,
госпођо
,
врло
је
тешко
одговорити
.
Она
покадшто
нема
ни
толико
пара
,
колико
њеној
куварици
треба
за
пијацу
,
а
одмах
сутра
дан
има
огрлицу
од
брилијаната
која
вреди
2—300
.
000
франака
!
—
Ах
да
,
видела
сам
њену
огрлицу
!
Ако
је
оно
истинско
драго
камење
,
онда
мора
бити
да
она
огрлица
кошта
страшно
много
новаца
?
—
И
кошта
,
јер
оно
су
прави
брилијанти
.
Али
то
ни
мало
не
смета
да
их
она
сутра
заложи
,
и
око
врата
да
метне
огрлицу
од
лажног
камења
,
од
симили-дијаманата
!
—
Чудновато
је
,
г
.
докторе
,
како
Ви
већ
добро
познајете
ту
играчицу
,
као
да
нисте
тек
јутрос
стигли
.
Изгледа
да
се
и
она
за
вас
такође
много
интересује
.
—
Она
?
За
мене
?
Од
куда
вам
то
паде
на
памет
?
—
Па
она
је
и
за
време
игре
,
и
кад
ју
је
публика
изазивала
увек
само
у
вас
гледала
!
—
А
,
тако
?
—
насмеја
се
доктор
.
—
Ко
зна
да
ди
су
они
ватрени
погледи
мале
Шпањолке
били
мени
намењени
,
или
једном
много
млађем
и
много
лепшем
господину
у
нашој
ложи
?
Нехотице
зграби
млада
госпођа
свога
мужа
за
руку
и
страшљиво
га
погледа
у
очи
.
—
Срце
моје
,
немој
да
си
тако
детињаста
—
насмеја
се
мајор
.
—
Ти
заборављаш
да
је
и
Др
.
Миша
с
нама
...
Младици
као
да
тежак
камен
паде
с
груди
.
Она
дубоко
уздахну
,
и
врло
се
радосно
смешила
на
секретара
краљевог
.
—
Није
немогућно
—
рече
Миша
с
угурсуским
осмехом
—
да
су
се
они
тицали
моје
маленкости
!
—
Чувајте
се
младићу
—
рече
Др
.
Ђока
—
она
лепа
мала
змија
спада
у
фелу
отровних
.
—
Не
бије
мене
та
пушка
!
—
осмехну
се
Др
.
Миша
.
Врата
од
ложе
отворише
се
и
један
елегантно
ливреисан
слуга
донесе
разних
посластица
на
великом
послужавнику
од
сребра
,
па
их
стаде
служити
.
Здравковићка
узе
сладоледа
,
господа
узеше
бонбона
и
слуге
нестаде
.
—
Е
то
је
паметно
—
рече
доктор
.
—
Овај
наш
стари
Господар
ништа
не
заборавља
.
Пошто
нам
је
прибавио
тако
много
душевног
уживања
,
он
се
стара
и
за
наше
телесно
благостање
у
овој
африканској
врућини
.
—
Баш
сте
Ви
,
Г
.
Министре
неизлечиво
подсмевало
—
рече
младица
—
кад
и
балет
рачунате
у
душевна
уживања
,
—
Морам
,
госпођо
,
јер
данас
сви
високообразовани
људи
тврде
да
је
балет
веће
душевно
уживање
него
драме
Шекспирове
или
музика
Бетховенова
,
јер
,
веле
,
праве
уметнице
у
балету
,
својим
ногама
боље
изражавају
најузвишенија
људска
осећања
него
и
сама
Вагнерова
дела
у
којима
су
све
уметности
спојене
.
У
томе
тону
шалио
се
доктор
даље
док
се
није
вратио
Емилијан
у
своју
ложу
.
У
предсобљу
упитао
је
свог
секретара
да
ли
је
оне
новце
предао
у
банци
?
—
Јесам
Величанство
.
Ево
признанице
!
Емилијан
погледа
само
цифру
,
стрпа
признаницу
у
џеп
,
пружи
секретару
руку
,
рече
му
„
хвала
Мишо
“
па
онда
седе
на
своје
место
пришанувши
доктору
„
тачно
на
једну
пару
“
на
што
овај
одговори
„
алал
му
вера
“
.
—
Па
како
се
проведосте
,
госпођо
?
Доктор
је
сигурно
као
и
увек
био
несносан
?
...
—
На
против
,
Величанство
,
само
...
У
том
тренутку
диже
се
завеса
с
позорнице
.
Други
чин
балета
отпоче
.
У
њему
је
госпођица
Зебра
превазишла
саму
себе
.
То
беше
„
колосалан
успех
“
.
Цела
је
публика
викала
„
браво
“
и
тако
дуго
френетички
аплодирала
,
да
се
играчица
небројено
пута
морала
појављивати
пред
завесом
да
благодари
за
толике
овације
.
—
Е
,
господо
—
рече
Емилијан
—
после
оваког
успеха
ваља
ићи
иза
кулиса
да
се
честита
уметници
.
Ко
ће
самном
?
—
Само
ја
—
рече
доктор
.
—
Ова
два
млада
господина
правиће
друштво
младој
госпођи
,
ја
сам
једини
коме
чак
ни
кулисе
велике
опере
не
могу
нахудити
!
Један
врло
захвалан
поглед
из
лепих
очију
младе
мајорице
беше
награда
доктору
за
те
његове
речи
,
јер
се
она
беше
љуто
препала
кад
је
стари
Господар
упутио
оно
питање
„
господи
“
дакле
и
њеном
мужићу
.
Беше
јој
хладно
око
срца
да
не
пође
и
он
„
иза
кулиса
“
.
Емилијан
беше
опазио
ефекат
који
беше
његово
питање
направило
,
као
и
онај
младин
захвални
поглед
доктору
па
се
само
осмехну
и
упита
свог
секретара
.
—
Зар
и
ти
,
Мишо
,
нећеш
с
нама
?
—
Ако
Величанство
заповеда
,
поћићу
.
Иначе
волим
остати
овде
да
правим
друштво
госпођи
и
г
.
Зравковићу
.
—
Врло
добро
,
остани
ти
ту
,
а
ми
Ђоко
хајдемо
!
И
њих
двојица
одоше
иза
позорнице
.
Простор
између
и
иза
кулиса
беше
пун
устумараних
људи
као
какав
мравињак
.
Између
многобројних
радника
у
прљавим
блузама
,
који
су
извлачили
старе
и
намештали
нове
кулисе
,
или
су
доносили
декорације
за
трећи
чин
,
налажаху
се
веће
и
мање
гомилице
играчица
,
а
код
сваке
таке
групе
по
један
или
по
неколико
старије
,
ћелаве
господе
у
беспрекорном
вечерњем
оделу
у
фраковима
,
сви
закићени
,
сви
у
живом
разговору
с
играчицама
.
—
Аха
—
рече
доктор
—
главна
пијаца
за
живо
месо
.
Штета
што
ове
ћелаве
муштерије
немају
више
зуба
за
овакво
тврдо
месо
!
—
Немој
тако
гласно
говорити
Ђоко
.
И
ако
ти
говориш
нашки
,
опет
ђаво
не
спава
,
може
се
у
овом
међународном
Вавилону
наћи
који
човек
који
разуме
нашки
,
па
можеш
да
навучеш
себи
на
врат
врло
непријатне
ствари
.
—
Дуел
?
Само
би
ми
то
фалило
.
Срећом
ти
си
ту
и
г
.
мајор
,
готови
секунданти
.
Емил
прође
поред
читавог
низа
глумачких
облачионица
одпоздрављајући
на
све
стране
врло
милостиво
,
јер
се
цео
свет
пред
њим
клањао
,
док
не
стиже
до
облачионице
прве
соло-играчице
.
Пред
вратима
те
собе
беше
једна
баба
,
која
пред
Емилијаном
направи
тако
дубоко
чучање
,
као
што
их
је
правила
пре
40
година
,
када
је
била
и
она
играчица
,
отвори
врата
и
рече
.
—
Наша
божанствена
с
нестрпљењем
очекује
г
.
грофа
.
Њих
двојица
уђоше
у
јелну
малу
,
али
врло
луксузно
намештену
собу
,
у
којој
беше
такав
вашар
да
се
просто
не
може
описати
.
Пред
једним
столом
за
тоалету
,
на
коме
беше
пуно
најразличнијих
боца
и
теглица
,
читава
апотека
за
прављење
женске
лепоте
,
седела
је
славна
играчица
купећи
једном
четкицом
од
паперја
зној
са
свога
нафраканог
лица
.
—
Добро
вече
,
драга
Зе
!
Мој
пријатељ
и
ја
,
очарани
твојом
игром
,
долазимо
да
ти
честитамо
на
феноменалном
успеху
.
Гле
шта
сам
ти
донео
!
—
И
Емилијан
извади
из
џепа
свога
фрака
јадну
врло
елегантну
,
кадифом
превучену
кутију
,
коју
јој
отворену
пружи
.
Госпођица
Зебра
није
ни
погледала
драгоцену
белензуку
која
се
блистала
из
отворене
кутије
.
Она
скочи
,
погледа
презриво
од
главе
до
пете
„
њеног
“
Краља
,
па
му
онда
рече
уздрхталим
гласом
:
—
Са
вама
,
г
.
грофе
немам
ја
више
никаква
посла
.
Ви
сте
једно
чудовиште
,
од
кога
мени
никакви
поклони
не
требају
.
Носите
Ви
ту
белензуку
оној
лутки
што
седи
у
Вашој
ложи
!
—
Ха
,
ха
,
ха
—
насмеја
се
Емилијан
на
сав
глас
,
спусти
кутију
са
белензуком
на
њен
сто
за
тоалету
,
и
заценивши
се
од
смеха
паде
у
једну
нвслоњачу
—
„
но
...
то
је
дивота
!
...
Мала
Зе
је
суревњива
...
ха
,
ха
,
ха
!
Овај
силан
,
тако
природан
смех
учини
да
се
играчица
збуни
.
Гледала
је
час
у
Емила
час
у
доктора
не
знајући
ни
шта
да
мисли
ни
шта
да
каже
?
—
Чујете
ви
№
три
!
Ви
имате
отворено
,
поштено
лице
.
Ви
ћете
ми
истину
казати
.
Ко
је
она
лепа
лутка
?
—
Пре
него
што
приступим
питању
о
лутци
,
допустите
,
узвишена
богињо
Терпсихоро
да
вам
кажем
како
ни
у
једној
галерији
слика
на
свету
нисам
видео
живљу
слику
људске
страсти
од
оне
коју
сте
Ви
мало
час
написали
вашим
дражесним
ножицама
!
-
—
Тај
си
комплименат
тако
лепо
изолучио
да
морам
одмах
да
ти
платим
.
На
!
—
рече
госпођица
Зебра
и
притисну
староме
доктору
један
бесан
пољубац
на
уста
.
—
Укус
од
ананаса
—
рече
доктор
облизујући
усне
.
—
Тако
,
било
је
слатко
је
ли
?
—
насмеја
се
она
.
—
А
сад
истину
на
среду
.
Ко
је
она
млада
дама
?
—
То
је
ћерка
грофа
од
Бруснице
.
За
то
се
он
сад
смеје
као
луд
!
Играчица
зину
од
чуда
.
—
Природна
кћи
,
хоћу
рећи
ванбрачна
кћи
?
...
—
Неприродних
ћерака
у
опште
нема
госпођице
.
Али
баш
кад
она
млада
дама
не
би
била
ни
природна
ни
неприродна
кћи
његова
,
за
вас
нема
никакве
опасности
,
јер
она
тек
што
се
удала
за
оног
лепог
,
здравог
,
и
као
што
сте
сигурно
изволели
приметити
врло
младог
господина
,
који
је
са
нама
у
ложи
,
и
са
