Богазнаш
!
Тражи
,
говори
,
слушаћу
!
—
Ти
само
учини
своју
дужност
.
—
Хоћу
,
заклех
се
.
Однећу
и
предаћу
то
несрећно
злато
.
Колико
је
на
свакоме
златнику
суза
и
клетава
!
Али
ће
све
то
бити
мало
према
греху
који
ће
на
њиховим
господарима
остати
!
А
кад
извршим
поруку
учинио
сам
све
што
од
мене
могу
захтевати
.
Од
тог
сам
часа
њихов
непријатељ
!
Још
си
ти
била
дете
које
је
расло
на
милошти
брижног
ода
и
добре
мајке
,
кад
сам
путовао
толико
пута
!
овако
ненадно
и
журно
ноћу
.
Јездио
сам
из
Дренице
Расини
,
Крушевцу
и
отуда
овамо
.
Носио
сам
књиге
и
поруке
од
блаженога
кнеза
Лазара
дреничком
господару
и
његовом
зету
Вуку
.
А
они
се
договараху
о
томе
како
ће
сложно
потаманити
Азијате
.
О
,
ал
’
сам
био
срећан
кад
сам
витешком
кнезу
читао
на
лицу
како
му
гласи
које
му
с
књигом
донех
разведравају
душу
и
како
осмех
заигра
па
уснама
његовим
!
Али
—
Божја
воља
!
Ја
наџивех
све
и
дочеках
да
будем
сведок
како
се
њихови
синови
договарају
да
отворе
врата
њихових
земаља
—
коме
?
Турцима
!
—
Бог
их
клео
!
-
Амин
!
За
тренутком
неме
тишине
опет
рече
Оливера
:
—
Честити
витеже
!
Опрезно
сиђи
,
нађи
заповедника
моје
страже
и
реци
да
се
у
потаји
са
свима
спреми
на
пут
.
До
поноћи
се
морамо
кренути
.
Ако
се
опази
њихова
спрема
нека
се
брже
журе
и
нека
буду
као
и
вазда
готови
на
смрт
.
А
ти
иди
.
С
Богом
!
Ти
си
честит
човек
.
Оливера
му
пружи
руку
коју
Смил
прихвати
и
пољуби
па
се
исправи
и
одлучно
рече
.
—
С
Богом
,
и
до
виђења
у
двору
српскога
деспота
Стевана
!
Кад
оде
Смил
,
Оливера
пређе
у
своју
одају
спаваћу
и
зовну
дворкињу
:
—
Ја
сад
путујем
.
Ти
си
честита
душа
.
Не
плачи
.
Ако
буде
Божја
воља
видећемо
се
и
на
твојим
ће
образима
цветати
ружице
среће
и
милине
.
Помози
ми
да
се
на
пут
спремим
.
Дај
ми
моје
путно
одело
.
Дај
ми
и
железну
мрежу
.
Нс
бој
се
,
ти
си
добра
душа
.
Ти
ћеш
остати
овде
па
ћеш
сутра
поћи
с
мојим
прибором
и
стварима
.
Људи
су
поуздани
што
ће
с
тобом
лагано
путовати
.
Пут
им
је
познат
за
Београд
.
Оливера
таман
бејаше
потпуно
спремна
за
путовање
,
кад
на
врата
закуца
заповедник
њених
копљаника
.
—
Људи
су
спремни
,
рече
кад
уђе
и
поклони
се
.
—
Учинисте
ли
какву
узбуну
?
упита
га
Оливера
.
—
Не
,
али
наше
спремање
опазише
.
Ипак
—
врата
су
градска
већ
отворена
.
Све
може
у
крв
огрезнути
%
.
на
сваком
ножу
може
срце
издисати
,
али
ћеш
ти
при
светлости
спремљених
буктиња
,
чији
се
пламен
одбија
о
светле
оштрице
наших
мачева
,
мирно
из
града
изићи
.
Заповедај
!
—
Боже
помози
!
прекрсти
се
Оливера
и
пође
.
ШЕСНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Клетва
.
Пристаништу
београдскога
града
прилажаше
са
свим
близо
некакав
чамац
који
се
у
мрклој
и
ветровитој
ноћи
месеца
августа
не
могаше
истина
видети
али
се
чујаше
и
добро
разазнаваше
ударање
весала
и
пљусак
захваћене
воде
.
Нико
се
живи
не
чујаше
па
ни
стражар
који
са
своје
мале
стражаре
над
бедемом
више
саме
воде
удвоји
пажњу
на
те
гласове
.
А
кад
познаде
да
мамац
неће
пристати
у
близини
већ
грабљаше
навише
да
уђе
у
Саву
која
га
утичући
натраг
одбациваше
,
он
се
опет
повуче
у
стражару
и
мирно
чекаше
време
да
му
дође
смена
.
Чамац
одиста
уђе
у
Саву
,
па
чим
савлада
њену
отпорну
снагу
при
самом
утоку
повезе
се
и
сам
лакше
,
весла
стадоше
ређе
и
лакше
ударати
и
од
њих
не
допираше
никакав
глас
стражару
.
Још
једном
се
или
двапута
јаче
зачуше
весла
и
пљусак
воде
,
па
се
све
смири
а
чамац
удари
о
крај
самог
пристаништа
.
Из
чамца
лако
и
брзо
искочи
неки
висок
човек
огрнут
великим
плаштом
,
па
се
одмах
саже
и
полугласно
рече
онима
који
у
чамцу
остадоше
:
—
Натраг
!
У
чамцу
свега
и
остадоше
двојица
,
а
обојица
бејаху
веслари
.
Један
се
од
њих
наже
ка
обали
,
дохвати
се
обема
рукама
за
њу
и
,
запевши
јако
,
силно
одгурну
крај
чамца
од
обале
тако
да
се
сам
једва
у
њ
поврати
,
оквасивши
обе
руке
.
Чамац
се
добро
заљуља
,
одмаче
се
од
обале
а
кад
стадоше
весла
запљускивати
поче
навише
уз
воду
одмицати
.
Онај
што
остаде
на
обали
никога
већ
и
не
виђаше
али
слушаше
још
непрестано
лупу
весала
све
слабију
и
слабију
док
се
са
свим
не
изгуби
.
Он
постоја
још
неколико
тренутака
непомично
,
па
се
онда
окрете
и
пробаше
неће
ли
штогод
моћи
да
угледа
.
Али
помрчина
не
пушташе
баш
ни
једну
зраку
оку
.
Тада
он
руком
нађе
један
отесан
и
на
врху
заокругљен
камени
стуб
који
се
за
половину
човекова
боја
подизао
навише
и
који
је
без
сумње
служио
за
везивање
једека
и
паламара
.
За
тим
се
окрете
навише
уз
воду
и
трипут
коракну
па
онда
стаде
и
руком
дохвати
зид
од
бедема
који
ту
готово
са
свим
падаше
у
воду
.
По
зиду
тражаше
подуже
рукама
,
и
онда
стаде
па
пажљиво
ослушну
да
ли
се
ишта
чује
,
а
кад
ништа
не
запази
,
он
снажно
повуче
за
тежак
гвозден
капак
који
спаде
доле
у
земљу
па
уђе
унутра
.
За
тим
се
капак
опет
издиже
и
ужљеби
се
са
свих
страна
у
зид
.
Нити
ко
виде
нити
чу
.
То
је
био
деспот
Стеван
Лазаревић
који
је
сад
зашао
у
тајни
пролаз
што
спаја
његов
узвишени
двор
у
доњем
граду
с
овим
крајем
пристаништа
.
О
њему
знаде
тада
само
Стеван
,
а
доста
доцније
престаде
бити
тајна
,
па
за
њ
записа
и
учени
дворанин
Константин
Костенски
.
Стеван
иђаше
овим
тајним
пролазом
прилично
дуго
,
једно
што
он
и
не
бејаше
кратак
,
а
друго
што
је
Стеван
ишао
по
са
свим
мрачном
и
ако
њему
добро
познатом
путу
.
Напослетку
дође
Стеван
до
краја
и
руком
се
дохвати
за
степенице
па
пође
уз
њих
.
Прешавши
неколико
пречага
он
главом
дохвати
покривач
који
брањаше
даљи
пролаз
.
За
то
обема
рукама
потхвати
оздо
и
издиже
капак
који
се
доста
лако
отвори
јер
и
не
бејаше
забрављен
.
Светлост
озари
деспота
који
тада
изиђе
из
тајног
пролаза
и
нађе
се
у
тврдој
ризници
својој
под
тешким
сводовима
над
којима
се
издизаше
лепи
узвишени
двор
његов
недалеко
и
од
става
Саве
и
Дунава
и
чувеног
трга
београдског
.
Деспот
спусти
капак
који
се
у
поду
са
свим
изгуби
кад
врх
њега
стави
четвртасту
мраморну
плочу
што
међу
осталим
таким
плочама
скриваше
сваки
траг
.
За
тим
поклопи
великом
купом
кандило
што
је
горело
те
својом
светлошћу
очекивало
деспота
који
је
туда
и
отишао
.
Кандило
се
угаси
,
а
деспот
по
помрчини
лако
нађе
врата
,
изиђе
,
забрави
их
и
слободно
пође
уза
степенице
које
га
изведоше
горе
у
собу
где
је
само
он
имао
приступа
и
на
којој
не
бејаше
прозора
.
Из
ње
деспот
уђе
кроз
мала
врата
у
одају
у
којој
је
често
водио
тајне
разговоре
са
својим
људима
.
Она
је
била
осветљена
и
у
њој
је
деспота
чекало
његово
друго
одело
.
Брзо
стави
на
се
знаке
свога
достојанства
па
одбрави
врата
и
изиђе
.
Дворани
га
дочекаше
дубоким
поклоном
нити
устадоше
док
он
не
ступи
кроз
редове
одабраних
копљаника
у
велику
дворницу
у
којој
га
очекиваше
од
њега
позвано
и
искупљено
тајно
веће
.
У
богато
украшеној
дворници
пружао
се
њеном
средином
доста
дугачак
сто
застрвен
застором
од
ружичасте
свиле
а
около
њега
су
стајале
тешке
и
велике
столице
са
дубоким
наслонима
и
оградама
с
обе
стране
.
Столице
су
биле
превучене
на
наслону
и
седишту
плавим
кадивеним
превесом
,
дебелим
и
скупоценим
,
а
она
која
је
стајала
у
зачељу
и
издвајала
од
осталих
како
висином
седишта
и
наслоном
тако
и
тиме
што
је
сва
била
у
кадивеном
превесу
,
имала
је
још
на
самом
врху
наслона
малу
златву
круну
која
се
лепо
висила
над
главом
деспотовом
јер
је
он
ту
седео
.
На
столу
су
били
тешки
тучни
светњаци
са
дебелим
и
прилично
дугачким
воштаним
свећама
,
а
пред
зачељем
је
још
лежало
и
велико
у
злато
увезано
јеванђеље
више
кога
се
сијао
опет
златан
крст
с
левкастом
подлогом
.
Деспотова
је
столица
,
у
зачељу
,
била
празна
,
а
десно
је
од
ње
седела
мајка
деспотова
,
кира
Јевгенија
,
која
болна
и
немоћна
не
могаше
још
отићи
у
своју
задужбину
.
Лево
је
од
зачеља
седео
архиепископ
Никон
.
До
Јевгеније
је
била
Оливера
а
спрам
ње
до
архиепископа
велики
војвода
Радич
Поступовић
који
се
у
двору
деспотову
застао
.
Десно
је
до
Оливере
седео
војвода
Радослав
,
а
два
још
седишта
стајаху
празна
.
Кад
у
собу
ступи
деспот
,
сви
устадоше
и
поклонише
се
,
а
он
поздравивши
их
Богом
приђе
и
пољуби
мајку
у
руку
,
за
тим
приђе
тако
исто
архиепископу
који
га
благослови
.
Деспот
још
позва
мајку
да
седне
у
зачеље
и
сам
је
лагано
намести
,
па
седе
на
столицу
на
којој
је
она
била
,
а
на
дани
знак
и
остали
поседаше
.
Архиепископ
рукама
прекрсти
и
благослови
договор
па
онда
деспот
отпоче
већање
.
Помену
како
Бог
хоће
опет
да
куша
своје
верне
али
је
нада
да
их
неће
оставити
.
Каза
како
је
Вук
оставио
њега
и
отишао
те
кује
заверу
против
земље
и
како
је
први
гласник
била
Оливера
,
а
за
тим
стигоше
још
два
:
један
од
Пријезде
из
Сталаћа
ко
]
и
јавља
по
чувењу
а
други
од
једног
крајишника
.
—
Ми
се
не
смемо
сад
на
мах
уздати
у
Угарску
,
јер
сад
идем
из
логора
угарске
војске
која
је
на
повратку
из
Славоније
пала
ниже
Фрушкогорске
косе
очекујући
бродове
да
је
возе
Будиму
где
је
метеж
и
невоља
.
Ја
сам
сам
ишао
и
видео
све
.
Сад
управо
отуд
и
долазим
.
Говор
деспотов
изненади
све
већнике
.
Јевгенија
,
силно
потресена
,
склопи
руке
на
прса
и
шапуташе
тихо
молитве
.
Тада
се
огласи
Радич
:
—
Нека
високом
деспоту
не
мути
душу
што
нам
сада
савезничка
војска
угарска
не
може
у
помоћ
притећи
.
%
Ако
не
изостане
Божји
благослов
довољна
ће
бити
и
мишица
српска
да
заустави
бесну
навалу
и
—
опростите
ми
јер
смело
говорим
—
казни
издају
.
—
Издајник
је
гори
од
другог
злотвора
,
лагано
говораше
Јевгенија
.
Злотвору
се
може
и
опростити
јер
је
—
злотвор
.
Али
је
од
издајника
вазда
лице
Господње
окренуто
.
Спремајмо
се
!
Али
се
ја
надам
да
ће
се
на
прагу
издаје
опет
покајнички
вратити
заблудели
син
.
—
Боже
дај
!
тихо
проговори
архиепископ
.
—
Немамо
још
гласника
шта
је
све
учињено
и
ко
још
уз
њих
пристаде
,
поче
опет
деспот
.
Али
нам
се
није
у
многе
уздати
.
Шта
смера
прешевски
ћесар
?
Он
је
први
на
ударцу
.
Шта
смерају
моравичка
властела
?
Лобојевић
није
уз
баштину
наследио
и
поштено
јунаштво
свога
оца
.
Он
се
вазда
издваја
,
смера
и
опет
остаје
неодлучан
.
Можда
је
чекао
ову
прилику
.
Ни
Михаило
Ђурђевић
није
поуздан
.
С
Нишем
ће
бити
шта
буде
с
Прешевом
.
Али
Сталаћ
и
Липовац
остаће
верни
и
кад
све
дотле
изда
.
Не
остави
ли
нас
Божја
помоћ
те
се
и
ова
невоља
срећно
оконча
ваља
ми
се
у
земљи
борити
.
Тада
поче
смерно
зборити
Оливера
:
—
Бог
ће
дати
—
буди
света
воља
његова
!
—
да
се
срећно
оконча
,
али
лукавост
турска
неће
мировати
.
Она
је
храна
души
њиховој
кад
је
јунаштво
остави
.
Наћи
ће
она
у
земљи
овој
и
после
срце
поклапно
за
влашћу
и
душу
сујетом
испуњену
.
И
они
ће
растрзати
земљу
ову
и
неће
јој
дати
да
се
смири
.
Узвишени
деспот
добро
мисли
кад
каже
да
му
се
после
ове
војне
ваља
у
земљи
борити
.
Али
ће
се
срећа
и
боља
указати
,
не
остави
ли
нас
сада
.
Дренопољски
цар
Мусулман
има
да
се
бори
и
са
својима
једновернима
.
У
Азији
се
зацарио
султан
Мехмед
против
кога
се
бори
Мусулман
.
Али
и
Мехмед
не
седи
скрштених
руку
.
Он
је
опремао
млађега
брата
Мусу
и
можда
га
је
већ
с
војском
искрцао
на
ове
стране
.
Муса
ће
се
овде
с
Мусулманом
сукобити
и
опет
пружити
згоде
да
васкрсне
снага
српска
.
Време
то
није
далеко
.
Али
кад
су
српском
деспоту
у
његовим
верним
везане
на
дому
руке
,
бранећи
од
браће
домовину
коју
њихове
небратске
руке
растржу
!
Али
кад
нас
прати
клетва
!
Али
кад
левица
устаје
против
деснице
!
Узбуђеном
се
већу
јави
први
дворанин
,
поклонивши
се
према
деспоту
:
—
Један
свети
отац
игуман
сад
је
стигао
и
вели
да
мора
одмах
узвишеном
деспоту
казати
гласове
које
доноси
.
—
Одакле
стиже
.
—
С
Моравице
,
каже
.
—
Пустите
га
,
заповеди
деспот
,
а
сви
и
очекиваху
гласе
с
тих
крајева
.
У
дворницу
уђе
игуман
манастира
Светог
Аранђела
у
Озрену
,
отац
Макарије
.
Дршћући
од
умора
и
бола
у
души
,
старац
коракну
непоуздано
два
три
корака
па
стаде
,
погнувши
се
,
с
рукама
на
груди
склопљеним
.
—
Бог
нек
вам
помогне
!
Благослови
!
Опрости
!
једва
изговори
он
па
се
опет
затресе
.
—
Какву
нам
невољу
гласиш
?
упита
га
крупним
и
звонким
гласом
деспот
узбуђен
и
сам
.
Старац
продужи
:
—
Пођох
да
се
,
Бога
ради
,
жалим
деспоту
на
силу
коју
над
светим
храмом
Господњим
чини
соколачки
и
наш
властелин
.
Али
и
не
одмакох
далеко
од
Моравице
,
кад
на
све
стране
видех
како
се
диже
војна
и
четовање
,
а
властелин
Лобојевић
разгони
све
што
у
манастиру
оставих
и
посла
ми
поруку
да
причекам
док
се
војске
сукобе
па
да
се
жалим
ономе
који
остане
.
Издаја
,
клета
издаја
!
—
Издајник
ће
издају
крвљу
платити
!
громко
прозбори
деспот
.
—
Дакле
се
сумња
наша
обистинила
!
додаде
војвода
Радослав
.
Силно
потресени
и
не
опазише
како
се
кида
живот
у
мајке
Јевгеније
којој
се
лице
мења
а
душа
гаси
.
Јака
вика
пред
вратима
трже
све
,
и
врата
се
упола
отворише
,
а
отуд
се
чу
јасно
:
—
Жив
ил
’
мртав
пред
деспота
!
Неко
гурну
у
врата
јаче
,
она
се
широм
отворише
и
унутра
ступи
уз
дворанина
гласник
.
—
Погибох
али
учиних
што
сам
се
заветовао
.
Војвода
Новог
Брда
шаље
деспоту
поруку
—
и
гласник
,
младић
изнурена
и
тужна
лика
,
пружи
писмо
деспоту
који
бејаше
нагло
устао
а
за
њим
и
остали
осем
Јевгеније
.
Деспот
брзо
кидаше
завој
на
писму
и
за
то
време
рече
гласнику
:
—
Јуначе
,
ти
си
рањен
?
—
Већ
пуна
три
дана
,
опрости
,
господару
%
.
—
—
Водите
га
,
однесите
у
гостопријемницу
и
сва
нега
нека
му
се
учини
,
заповеди
деспот
дворанину
који
прихвати
гласника
да
не
падне
па
га
лагано
изведе
.
Деспот
разви
лист
и
поче
у
себи
читати
а
у
дворници
се
ни
дах
ничији
не
чу
,
и
све
се
очи
у
њ
упреше
.
Лице
се
у
деспота
опет
промени
и
за
тренутним
бледилом
дође
јуначка
румен
са
гневном
срџбом
.
Радич
,
не
скидајући
очију
с
лица
деспотова
,
које
ради
читања
хитно
написаног
листа
бејаше
близо
јасне
светлости
велике
воштанице
,
на
мах
схвати
садржину
свега
писма
по
лицу
деспотову
и
десну
руку
ставивши
на
свој
велики
мач
грчевито
стегну
крстати
балчак
.
Деспот
диже
главу
и
нешто
потмулим
гласом
рече
:
—
Бог
и
част
оружја
нашег
нек
су
нам
у
помоћи
!
Те
речи
у
један
мах
бише
свима
јасне
и
издадоше
тајну
свега
писма
.
Само
Евгенија
задрхта
свом
снагом
и
одупирући
се
рукама
о
сто
полагано
се
дизаше
.
—
„
Моћни
господару
“
—
пише
честити
војвода
новобрдски
—
„
јављам
како
сам
град
звани
Ново
Брдо
и
његово
богатство
затворио
и
кад
деспоте
чујеш
да
мене
није
више
жива
пођи
у
Ново
Брдо
,
а
дотле
ћу
бесну
силу
ломити
јер
кнез
Вук
и
Ђурађ
и
Лазар
Бранковићи
пођоше
у
Турке
и
с
војском
својом
и
њиховом
нагрнуше
на
земље
наше
“
...
С
левом
руком
на
јеванђељу
а
десном
усиљавајући
се
да
подигне
крст
Јевгенија
,
прекидајући
читање
деспотово
,
цикну
:
—
Проклет
!
Сви
јој
притрчаше
а
деспот
је
прихвати
на
своје
руке
.
Она
се
усили
и
понови
:
—
Проклет
!
па
онда
падајући
на
столицу
полугласно
опет
рече
:
—
Проклет
!
Стеван
и
Оливера
падоше
на
колена
поред
ње
;
архиепископ
и
игуман
Макарије
дигоше
руке
небу
у
побожним
молитвама
,
а
војводе
немо
стадоше
поред
свога
господара
,
погружени
тугом
његовом
.
Кнегиња
Милица
—
кира
Јевгенија
—
издахну
.
СЕДАМНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Клетва
се
не
дели
.
Са
страшном
клетвом
на
уснама
издахнула
је
кнегиња
Милица
,
она
која
је
и
пре
и
као
кира
Јевгенија
имала
само
да
благосиља
.
Она
је
одиста
и
благосиљала
.
Кад
јој
је
срце
у
грудима
пуцало
од
бола
—
она
је
благосиљала
оружје
српско
које
је
полазило
у
војну
толико
пута
;
кад
јој
је
душа
од
страха
,
страха
за
част
и
спас
земље
,
премирала
—
она
је
благосиљала
спомене
оних
који
за
њено
добро
падоше
.
Али
је
такав
благослов
бивао
обично
уједно
и
клетва
за
оне
који
не
бејаху
достојни
да
се
он
на
њих
распростре
.
Последњег
тренутка
њеног
живота
окренута
је
судбина
њеног
благосиљања
:
под
тешким
ударом
судбине
која
јој
за
последње
часове
чуваше
најљуће
боље
она
је
клела
и
—
проклињући
благосиљала
,
онако
као
што
је
дотада
благосиљајући
клела
.
Клетва
је
пала
на
сина
јој
Вука
и
унуке
Бранковиће
.
Благослов
је
остао
на
Стевану
и
свима
супатницима
и
трудбеницима
посла
народног
.
Мајчино
је
срце
тада
морало
престати
куцати
.
Упоредо
са
журењем
позива
које
је
деспот
управио
свима
поузданим
великашима
својим
да
похитају
с
војинством
на
заказана
места
,
разносио
се
глас
о
смрти
мајке
његове
,
кнегиње
и
монахиње
.
Била
је
јесен
,
блага
и
богата
јесен
,
кад
се
земљом
,
узбуњеном
и
узрујаном
са
празорја
нових
тешких
дана
,
кретао
од
Београда
ка
Љубостињи
тужан
спровод
тела
кнегињина
.
Спомен
на
блаженога
кнеза
и
косовског
мученика
Лазара
поново
је
оживео
у
свој
јачини
тужног
и
драгог
сећања
.
Са
Милицом
је
заклопљена
књига
у
коју
је
судбина
бележила
рад
Лазарев
и
његове
достојне
му
жене
и
владарке
српске
.
Земља
је
била
потресена
и
усколебана
новом
војном
која
је
била
на
прагу
,
али
се
опет
ништа
не
деси
што
би
тужну
свечаност
ма
колико
реметило
.
Народ
је
у
читавим
зборовима
ничице
падао
на
догледу
великог
спровода
и
плачући
и
сам
ублажавао
боле
и
одуживао
дуг
захвалности
својој
владарци
и
мајци
деспота
на
кога
се
нове
наде
полагаху
.
Велике
литије
и
молепствија
,
владар
са
двором
својим
,
главар
цркве
с
епископима
,
црно
и
бело
свештенство
с
народом
—
допратише
ковчег
до
раније
спремљене
гробнице
у
Љубостињи
и
спустише
га
уз
тихе
богоугодне
молитве
и
тужно
брујање
звона
.
Кад
се
гробница
затвори
,
обли
је
деспот
још
једном
сузама
ражаљенога
сина
па
се
диже
и
изиђе
да
учини
завете
и
милостиње
многе
и
богате
,
а
још
исте
је
ноћи
,
поневши
са
гроба
мајке
своје
благослов
српском
оружју
,
пошао
са
својом
војничком
пратњом
Крушевцу
где
је
било
заказано
главно
збориште
његове
војске
.
У
Љубостињи
остаде
Оливера
с
архиепископом
,
епископима
и
многим
дворанима
,
дворанкама
и
слугама
,
вршећи
завете
деспотове
,
чинећи
дарове
и
молећи
се
Богу
на
гробу
кнегиње
—
монахиње
.
Деспот
је
добро
мислио
кад
се
уздао
да
ће
Липовац
и
Сталаћ
задржати
у
најгорем
случају
Турке
и
њихове
српске
савезнике
од
даљег
продирања
низ
Мораву
,
докле
се
не
би
сва
војска
искупила
.
Само
и
сада
још
бејаше
велика
неизвесност
:
шта
смера
и
куда
ће
поћи
ћесар
Угљеша
.
Деспот
се
сећаше
да
је
у
последњем
сукобу
на
Косову
Угљеша
морао
,
затечен
неспреман
за
отпор
,
пристати
уз
војску
турску
и
одметничку
,
па
се
и
сада
бојаше
таког
догађаја
у
толико
више
што
је
и
Угљеша
отишао
са
сабора
београдског
незадовољан
.
Али
се
он
опомену
и
услуге
коју
му
је
у
истом
боју
косовском
учинио
Угљеша
,
јављајући
му
за
покрете
турске
и
помогавши
му
у
одлучном
тренутку
саме
борбе
.
То
га
је
храбрило
.
У
Крушевцу
је
био
сабран
добар
део
деспотове
властеле
са
повеликом
војском
и
ваљаном
опремом
.
Ту
је
већ
био
и
Радич
и
Радослав
и
све
војводе
које
су
после
саборисања
у
Београду
могле
мислити
да
ће
војна
овако
скоро
доћи
.
Али
тада
необично
осоколи
и
голубачки
војвода
Јеремија
који
је
на
сабору
београдском
онако
гневно
устао
против
угарског
пријатељства
.
Његова
коњица
бејаше
многобројна
а
опрема
њена
јасно
казиваше
како
војвода
не
жаљаше
оставити
с
тога
своје
ризнице
празне
.
Долазак
ове
помоћи
за
коју
се
дотле
не
знађаше
поуздано
хоће
ли
веру
одржати
и
њен
улазак
у
Крушевац
—
јако
развесели
већ
окупљену
војску
,
а
војвода
голубачки
похита
деспоту
кога
затече
у
кули
.
Са
њим
је
уза
степенице
Лазареве
куле
,
идући
деспоту
,
корачало
и
дете
од
дванаестину
година
,
црномањасто
али
бела
лика
са
подужом
косом
што
му
испод
шлема
пада
и
у
одабраном
оделу
ратничком
.
Кад
војвода
Јеремија
приђе
деспоту
код
кога
су
биле
друге
војводе
на
договору
па
га
пољуби
у
руку
смело
и
одрешито
деспот
га
загрли
и
пољуби
у
раме
.
Тада
Јеремија
с
пуно
поноса
проговори
:
—
Рекох
ти
у
Београду
,
зови
ме
да
ти
срце
своје
предам
,
учинићу
радо
и
слободно
.
Ти
ме
позва
сада
на
војну
.
Хвала
ти
!
А
ја
ти
донех
,
доведох
срце
своје
.
Узвишени
деспоте
и
господару
,
ево
живота
мојега
!
Јеремија
ухвати
синчића
за
руку
и
приведе
деспоту
:
—
Допусти
му
прво
да
ти
целива
штедру
десницу
,
па
га
онда
са
благословом
прими
у
непобедно
војинство
своје
.
Ето
ти
мога
Појезде
!
Што
имадох
—
дадох
!
Млади
Појезда
пољуби
деспота
у
руку
а
деспот
га
загрли
и
,
потресен
,
пољуби
у
чело
,
одушевљено
рекавши
:
—
Обнавља
се
снага
%
наше
!
Тако
се
у
Крушевцу
скупи
војска
која
ће
са
деспотом
стати
на
супрот
непријатељу
.
Међу
тим
скоро
сваког
дана
стизаху
гласници
који
јављаху
о
покретима
војске
одметничке
и
турске
,
а
Стеван
очекиваше
тренутак
кад
му
ваља
поћи
на
сусрет
њима
.
—
Најпречи
је
пут
за
њихове
паклене
умишљаје
,
говораше
деспот
при
једном
саветовању
с
властелом
,
да
се
крену
низ
Мораву
,
и
тада
би
нам
пали
у
клопку
јер
би
их
са
две
стране
стеснили
Синиша
из
Липовца
и
Пријезда
из
Сталаћа
.
Нама
би
тада
остало
да
им
преко
висова
што
воде
у
Загрлату
ударимо
с
треће
стране
,
и
онда
би
беда
са
земље
наше
брзо
минула
.
Али
они
не
могу
лако
туда
наићи
,
јер
би
им
ваљало
бити
са
ћесаром
Угљешом
начисто
.
Земљу
би
његову
тада
морали
прегазити
.
А
да
остављају
у
позади
и
увређенога
Угљешу
и
Ново
Брдо
које
је
круна
наше
моћи
,
снаге
и
вере
у
нас
није
тако
мала
погибао
да
би
то
чинили
,
и
ако
бих
ја
то
најволео
.
Али
они
могу
пасти
прво
на
Косово
и
утврдити
власт
браће
Бранковића
па
онда
Топлицом
хитати
овамо
.
Тада
бисмо
друкчије
стајали
,
и
главна
би
погибија
била
у
Клисури
.
У
сваком
случају
они
ће
се
журити
јер
је
у
царству
турском
тако
потресено
,
да
ће
се
морати
они
међу
собом
клати
.
Ах
,
да
је
милости
Божје
само
сада
!
Гласник
који
још
истог
дана
стиже
донесе
од
војводе
топличког
глас
,
да
су
непријатељи
заобишли
Ново
Брдо
и
не
кушајући
да
на
њ
ударе
и
да
су
пали
на
Косово
.
Даље
војвода
јавља
како
их
очекује
да
на
њега
ударе
и
како
се
ћесар
Угљеша
честито
понео
.
Он
је
,
вели
војвода
,
с
војском
својом
изишао
за
њима
на
западну
границу
свога
ћесарства
,
према
правом
Косову
и
непријатељствује
им
и
ако
се
у
бој
не
упушта
.
Ти
гласови
разбише
у
Крушевцу
сваку
сумњу
:
непријатељ
је
изабрао
пут
за
деспота
много
неугоднији
—
и
то
је
зло
;
али
у
његовим
редовима
није
и
моћни
ћесар
—
и
то
је
добро
.
Војска
се
поче
спремати
да
иде
кроз
Клисуру
у
Топлицу
,
а
деспот
одмах
отправи
гласника
војводи
топличком
хвалећи
га
и
бодрећи
га
.
Али
се
још
ни
половина
прибране
снаге
деспотове
не
крете
,
кад
стиже
од
топличког
војводе
и
други
гласник
а
са
њим
и
поклисар
удружене
силе
непријатељске
.
Тврђење
Оливерино
и
веровање
деспотово
испунило
се
.
Цар
дренопољски
Мусулман
већ
је
морао
да
пренесе
бојиште
у
близину
своје
престонице
и
да
се
бори
са
својим
братом
Мусом
који
је
из
Мале
Азије
овамо
прешао
и
огласио
,
и
ако
млађи
,
своје
право
на
престо
Бајазитов
.
За
то
је
Мусулман
морао
да
се
пожури
Дренопољу
а
мало
за
тим
је
послао
налог
своме
везиру
да
се
мири
са
деспотом
.
Одметник
Вук
са
Бранковићима
није
имао
куд
и
морао
је
на
мирење
пристати
.
И
у
Крушевцу
се
,
међу
тим
,
желео
мир
баш
с
тога
што
се
очекивао
тренутак
турске
међусобне
распре
.
Али
се
у
Крушевцу
није
знало
колика
је
невоља
сада
онима
што
деспоту
огласише
непријатељство
.
За
то
деспот
,
тежећи
непрестано
да
у
овој
међусобној
војни
не
изгуби
ни
једнога
ратника
,
радо
прими
понуду
за
мир
,
и
мир
се
одиста
и
закључи
између
деспота
с
једне
и
његових
противника
са
друге
стране
.
У
Крушевац
дођоше
тада
на
позив
деспотов
,
из
Љубостиње
Оливера
и
архиепископ
Никон
.
И
сада
деспот
саслуша
Оливеру
која
је
по
злој
судбини
својој
добро
познала
прилике
у
Турској
и
која
је
деспоту
прорицала
дан
међусобне
турске
војне
.
—
Нек
буде
прво
воља
Божја
па
онда
твоја
,
господара
српској
земљи
,
рече
Оливера
деспоту
.
Ако
могу
још
послужити
васкрсењу
спаса
пале
нам
отаџбине
ево
ме
вољне
да
господару
њеном
и
данас
кажем
шта
слаба
мисао
моја
докучује
.
Мири
се
,
деспоте
.
Можда
би
могао
сада
и
победити
.
Па
опет
—
ко
зна
?
Ако
Бог
хоће
да
миром
сада
спасе
земљу
ову
а
ти
мира
не
прихватиш
—
кршиш
вољу
његову
.
Османској
сили
освићу
све
мутнији
дани
,
и
Господ
можда
хоће
да
будеш
гром
који
ће
из
облачног
неба
пасти
на
досадашњу
снагу
њихову
и
разломити
је
.
Мири
се
,
и
прибери
снагу
да
то
можеш
учинити
.
—
И
ја
тако
мислим
,
одговори
деспот
,
и
вољан
сам
поднети
жртве
.
Али
—
—
Знам
.
И
Бог
тешко
прашта
!
доврши
Оливера
.
После
неколико
тренутака
опет
поче
Стеван
:
—
Још
данас
ће
стићи
овамо
брат
—
небрат
.
Са
њим
ће
доћи
и
Бранковићи
.
Красан
ће
то
сабор
бити
овде
,
у
граду
у
кули
Лазаревој
!
Али
,
Бог
ми
је
сведок
,
ја
чињах
што
сам
могао
.
Некада
су
се
овде
друкчија
саборисања
чинила
.
А
сад
?
—
И
моја
и
твоја
младост
,
брате
мој
,
цветала
је
у
овом
светом
месту
.
Ту
нек
нам
није
тешко
и
горке
чаше
искушења
испити
!
—
Пио
сам
их
,
пила
си
их
и
ти
,
добра
и
мила
сејо
моја
!
Не
страхујем
с
оскудице
снаге
своје
да
истрајем
на
стази
искушења
.
Али
ми
тешко
пада
што
ће
сени
блажених
родитеља
наших
уздрхтати
и
у
рајском
се
спокојству
своме
пренути
,
кад
на
ово
тле
ступи
ногом
издајник
њихове
крви
,
њихова
млека
.
Оливера
погледа
брату
у
очи
,
пружи
му
руку
коју
Стеван
прихвати
,
и
прозбори
:
—
Ти
си
Лазарев
син
!
За
тим
спусти
главу
брату
на
груди
и
проплака
.
Стеван
је
благо
подиже
и
тешаше
.
—
Други
дан
су
дошли
Бранковић
Лазар
и
кнез
Вук
са
добром
пратњом
.
Те
је
вечери
био
заједнички
договор
обеју
страна
о
погодбама
мира
а
сутра
дан
рано
с
јутра
поче
архиепископ
службу
у
маленој
цркви
Лазаревој
.
Са
срџбом
и
болом
у
души
одстојаше
свету
службу
деспот
и
поуздани
стубови
његовог
деспотства
а
уз
њих
Лазар
и
Вук
,
први
охоло
и
пркосно
а
други
збуњен
али
и
сам
одлучан
.
После
свега
одоше
у
дворницу
Лазареве
куле
где
архиепископ
прочита
на
пергаменту
исписане
утврђене
погодбе
.
По
њима
се
признаје
држава
Ђурђа
и
Лазара
Бранковића
коју
сада
држе
и
коју
је
њихов
отац
Вук
држао
.
А
кнез
Вук
%
Лазаревић
добија
,
са
столицом
у
Крушевцу
,
Расину
,
Ибар
и
деспотов
део
Косова
.
И
Вук
и
Бранковићи
су
,
по
уговору
,
према
деспоту
слободни
и
самостални
.
Кад
прочита
,
архиепископ
позва
деспота
,
и
Стеван
приђе
столу
на
коме
је
мећу
воштаницама
стајало
јеванђеље
с
крстом
,
спусти
руку
на
јеванђеље
и
проговори
:
—
Бог
ми
је
сведок
—
али
пристајем
!
Прекрсти
се
,
пољуби
јеванђеље
и
одступи
.
Архиепископ
позва
Вука
и
Лазара
и
они
се
заклеше
.
У
тренутку
кад
је
Вук
дигао
руку
с
јеванђеља
и
прекрстио
се
,
у
дворницу
ступи
Оливера
у
црном
оделу
и
с
прекаљеном
тугом
на
лицу
,
па
ставши
према
деспотовој
и
противној
страни
јаким
али
тужним
гласом
проговори
у
немој
тишини
показујући
прстом
на
Вука
и
Лазара
:
—
Све
поделисте
,
тек
проклество
не
!
Оно
је
само
ваше
!
ОСАМНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Љубав
свуда
доспе
.
Немирна
душа
Лобојевића
плану
на
глас
да
су
кнез
Вук
и
Бранковићи
дигли
покрет
против
деспота
.
Тај
тренутак
он
и
ишчекиваше
и
,
не
размишљајући
даље
,
хоћаше
да
тада
у
мах
сврши
све
своје
умишљаје
.
Тада
виде
колико
би
му
добра
донело
да
је
благо
које
тражаше
већ
дограбио
.
Зато
навали
да
га
што
пре
нађе
,
а
кад
му
с
тога
ваљаше
кидати
и
с
игуманом
Макаријем
он
опоро
сврши
и
тај
посао
.
Окупивши
колико
је
више
могао
војске
у
свој
град
,
Лобојевић
посла
гласника
Вуку
,
јављајући
му
да
је
готов
са
својим
људима
и
да
се
одметнуо
од
деспота
.
Вук
је
на
њега
поуздано
рачунао
,
па
му
одмах
одговори
да
остане
у
Сокоцу
и
да
чека
кад
они
с
војском
,
својом
и
турском
,
ударе
низ
Мораву
,
да
им
се
придружи
онда
кад
им
његова
помоћ
буде
највише
затребала
.
Лобојевић
тако
и
учини
.
Бовански
пак
властелин
Михаило
Ђурђевић
доби
поруку
и
од
одметника
и
од
деспота
.
Он
окупи
војску
али
не
даваше
од
себе
никаква
гласа
ни
једнима
ни
другим
,
већ
очекиваше
шта
ће
даље
бити
.
Кад
је
у
Крушевцу
углављен
мир
између
деспота
и
одметника
кнез
Вук
захтеваше
да
деспот
да
реч
како
ће
све
предати
забораву
и
како
се
деспот
неће
светити
онима
који
уз
Вука
пристадоше
а
који
опет
остадоше
под
влашћу
деспотовом
.
Теже
бејаше
деспоту
то
обећати
јер
му
бејаше
тешко
учинити
,
кипећи
гневом
на
%
неверну
властелу
своју
.
Али
се
нађе
да
и
тај
захтев
засада
треба
примити
.
Тако
Лобојевић
и
Ђурђевић
остадоше
на
својим
местима
и
после
кад
се
мир
утврди
,
и
ако
је
сада
њихов
положај
био
свакоме
јасан
.
Јанко
Угљешић
,
као
што
је
познато
,
вођен
жељом
својом
бану
једне
ноћи
у
Врмџу
,
јако
узбуђен
.
Његов
долазак
би
баш
онда
кад
је
Марини
,
из
њених
разлога
,
само
мио
могао
бити
.
Али
се
Јанко
још
и
не
дотаче
лепо
руке
њене
а
већ
је
морао
одлазити
.
Устопце
је
за
њим
дошао
у
Врмџу
и
глас
о
страшној
међусобној
војни
коју
започиње
кнез
Вук
са
деспотом
.
Марина
је
знала
шта
је
Јанка
у
Врмџу
довело
,
али
за
овај
мах
Јанка
спасе
сам
случај
и
оштро
осећање
дужности
његове
.
Под
видом
склањања
од
непогоде
био
је
Јанко
једне
ноћи
гост
у
Врмџи
,
а
кад
је
зазорило
опростио
се
са
домаћицом
којој
није
стигао
ни
у
очи
да
погледа
јасно
и
ако
му
рука
њена
тако
дуго
остајаше
стегнута
у
његовој
руци
на
растанку
.
Ипак
је
тиме
био
лед
просечен
.
Војвода
липовачки
,
Синиша
,
и
у
овај
мах
оста
на
висини
поузданог
крила
деспотовог
.
Примивши
од
деспота
глас
о
одметништву
и
заповест
да
с
војском
својом
буде
готов
у
свако
доба
,
Синиша
не
трену
док
не
учини
све
што
могаше
.
И
тако
спреман
очекиваше
нове
заповести
деспотове
,
а
сам
међу
тим
гледаше
да
разбере
што
може
више
и
да
деспоту
јави
.
Знајући
добро
ко
му
је
у
суседству
,
Синиша
не
скидаше
ока
с
Лобојевића
и
превртљивог
Ђурђевића
,
држећи
их
тако
непрестано
у
шкрипцу
.
Све
се
ове
војводе
ипак
мирно
састаше
још
једном
у
нишком
граду
.
То
је
било
кад
је
туда
пролазила
жена
зетског
господара
Ђурђа
Срацимировића
Балшића
Јела
.
Жудећи
да
походи
гроб
своје
мајке
Милице
—
Јевгеније
,
племенита
је
госпођа
зетска
тужно
али
стрпељиво
очекивала
доба
кад
ће
се
моћи
кренути
у
земљу
детињства
и
младости
своје
.
Али
то
доба
не
дође
тако
брзо
.
Морало
је
да
прође
више
од
два
месеца
док
је
господар
Ђурђе
уредио
своје
послове
на
северној
граници
зетској
.
А
за
то
доба
мудра
Лазарева
кћи
не
могаше
мислити
да
оставља
своју
другу
отаџбину
Зету
.
Истом
по
свршетку
тих
спорова
у
чије
је
тајне
и
размршаје
била
посвећена
и
зетска
госпођа
,
могаше
Ђурађ
оправити
своју
жену
са
достојном
опремом
у
походе
њеном
брату
деспоту
Стевану
.
Госпођа
се
Јела
крете
из
Скадра
,
и
добро
познатим
трговачким
путем
допутова
до
Косова
где
је
дочекаше
старија
јој
сестра
Мара
и
њени
синови
Ђурђе
и
Лазар
.
Јела
се
мало
позабави
у
њих
па
пође
преко
Прешева
и
онда
низ
Мораву
кроз
ћесарство
Угљешино
.
Говорило
се
тада
да
је
зетска
госпођа
тешко
укоравала
и
Мару
и
њене
синове
за
последњи
њихов
покрет
,
и
да
јој
с
тога
не
бејаше
мило
ни
њихово
гостопримство
које
јој
они
одиста
преобилато
указиваху
ваљада
да
тиме
утврде
боље
везе
са
Ђурђем
Балшићем
.
У
Прешеву
дочека
Јелу
ћесар
Угљеша
са
свима
частима
које
могаше
зетској
владарци
указати
стари
ћесар
.
Угљеша
се
за
тим
крете
са
њом
и
праћаше
је
дуж
свега
ћесарства
свога
с
последњим
одмором
у
Нишу
.
Ту
изиђоше
да
се
поклоне
госпођи
сва
околна
властела
,
али
се
у
пуном
сјају
свога
богатства
нађе
у
Нишу
и
врмџанска
госпођа
Марина
.
Марина
је
преко
Ариза
већ
почела
сазнавати
што
је
имала
чути
а
што
је
нерадо
чула
.
Она
је
већ
утврдо
знала
за
жеље
које
постоје
између
Синише
и
Злате
,
нити
јој
остаде
сакривено
и
непознато
да
је
она
остављена
сама
себи
,
своме
делу
и
својој
борби
.
Али
она
сада
чу
што
не
слућаше
а
што
јој
је
можда
могло
добро
доћи
у
њеним
намишљајима
.
Кад
дође
време
да
Марина
може
поново
прићи
госпођи
Јели
и
са
њоме
говорити
,
Јела
јој
рече
нешто
за
шта
не
мишљаше
да
је
каква
тајна
или
од
значаја
.
Задовољна
хвалом
којом
њену
рођену
земљу
,
сада
деспотство
,
обасипа
војвода
Синиша
,
Јела
хваљаше
некадашњег
свога
крајишника
Марини
и
причаше
јој
тужну
судбину
његове
мајке
,
некадашње
верне
друге
Јелине
.
У
северној
је
Албанији
живела
богата
и
позната
властеоска
породица
Војводићи
која
је
од
стара
земана
била
у
крвној
омрази
са
још
богатијим
домом
Топија
,
драчких
господара
.
Али
дом
Војводића
оста
на
једном
изданку
,
на
младом
властелину
Јовану
Војводићу
који
се
драговољно
потчини
зетским
господарима
Балшићима
баш
пред
крвавом
битком
на
Војуши
где
ће
погинути
Балша
Балшић
који
је
држао
у
тамници
свога
синовца
,
данашњег
господара
зетског
Ђурђа
Срацимировог
Балшића
.
Тиме
Јован
Војводић
навуче
на
се
још
јачу
мржњу
Топија
који
на
њ
поведоше
Турке
.
Ненадним
нападом
,
кад
ни
зетски
господар
не
могаше
помоћи
,
освоје
они
град
Војводићев
,
честити
Јован
погине
а
његова
се
млада
жена
Јевросима
спасе
у
зетске
стране
,
али
јој
не
би
живота
.
Пресвиште
од
туге
за
својим
војном
и
—
тешке
жалости
!
—
за
дететом
које
им
нестаде
у
грозној
ноћи
турског
напада
.
То
је
било
мушко
детенце
од
пет
година
које
више
не
виде
мајке
своје
.
Али
на
две
године
после
смрти
добре
жене
и
мајке
дође
зетском
господару
један
духовник
и
рече
му
:
„
Господару
сваког
ме
часа
може
позвати
Господ
себи
,
а
ова
сирота
(
и
показа
на
детенце
које
је
са
собом
довео
)
остаће
а
да
не
зна
несрећне
али
славне
своје
претке
.
“
И
тада
причаше
духовник
како
му
је
од
добрих
људи
доведено
то
дете
одмах
по
оном
нападу
турском
,
и
да
је
оно
последњи
изданак
лозе
Војводићеве
.
То
дете
оста
у
двору
Ђурђеву
.
То
је
војвода
Синиша
Војводић
,
али
је
његова
судбина
остала
непозната
другима
.
За
њ
не
зна
ни
рођени
брат
његове
мајке
—
челник
Радич
Поступовић
.
То
сада
сазнаде
Марина
...
Дан
се
клонио
крају
кад
Марини
дође
њена
дворкиња
—
некадашња
Вијорика
—
у
одаје
које
је
у
кулама
града
нишког
као
гост
она
добила
.
Вијорика
бејаше
мало
збуњена
,
можда
и
поплешена
.
Марина
познаде
то
па
је
запита
шта
јој
је
.
—
Учиних
нешто
,
а
не
знам
је
ли
по
вољи
мојој
госпођи
!
одговори
Вијорика
.
—
Говори
шта
?
—
Властелин
соколачки
нагони
ме
да
спустим
у
пехар
вина
мађије
—
можда
је
отров
?
—
и
да
тим
послужим
онога
који
буде
са
овдашњим
господарем
седео
у
његовој
одаји
кад
ми
вина
затражи
.
Ја
тако
учиних
,
јер
знам
да
је
он
пријатељ
моје
госпође
.
А
тај
што
прими
,
у
веселом
разговору
и
не
слутећи
,
пехар
,
бејаше
војвода
липовачки
.
—
Несрећнице
!
цикну
Марина
,
а
Вијорика
задркта
.
Где
су
?
—
У
кули
тамо
,
показа
Вијорика
.
Доцне
је
%
.
—
Али
Марина
већ
не
чу
последње
њене
речи
.
Брзо
слете
низ
степенице
и
у
трен
ока
бејаше
тамо
.
Раздраган
срећом
што
се
могао
поклонити
својој
госпођи
Балшићки
и
при
помисли
на
срећу
којој
се
у
души
нада
и
при
погледу
на
место
где
се
налази
—
Синиша
држаше
пехар
у
руци
.
—
За
част
превисоке
госпође
Јеле
!
викну
Јанко
и
куцну
пехаром
.
—
За
част
и
славу
!
одушевљено
прихвати
Синиша
и
диже
пехар
—
кад
унутра
улете
Марина
и
зграби
Синишу
за
руку
.
—
Не
!
писну
па
другом
руком
искрете
пехар
.
Не
!
обмана
је
,
превара
,
отров
!
Синиша
зачуђен
гледаше
Марину
па
Јанка
.
—
Варка
?
рече
Марини
.
—
Истина
!
одговори
она
брзо
...
За
тим
је
Синиша
с
Јанком
чуо
како
је
Марина
сазнала
да
се
овде
плету
неке
замке
и
како
је
похитала
да
га
спасе
.
Топло
јој
захвали
,
али
јој
још
милије
би
што
чу
да
ће
доћи
да
у
њеном
дому
испије
безбрижно
пехар
вина
.
—
Па
свет
је
опет
мио
!
одазва
се
неки
глас
у
души
Марининој
.
ДЕВЕТНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Добротвор
па
злотвор
.
Синиша
је
одржао
своје
обећање
и
походио
Марину
у
њеној
Врмџи
.
То
је
било
наскоро
после
испричаних
догађаја
,
кад
је
ишао
у
Сврљиг
као
деспотов
посланик
до
Хамзе
бега
,
који
је
по
поверљивом
своме
човеку
доставио
деспоту
да
би
се
у
повољном
случају
могао
измирити
са
њиме
и
одвојити
се
од
цара
дренопољског
,
ма
ко
био
на
престолу
.
Хамза
тражаше
од
деспота
уверења
да
ће
му
крај
који
бег
сада
држи
остати
сачуван
и
у
пријатељству
деспотову
.
Деспот
је
то
радо
хтео
чути
,
па
је
опремио
свога
поузданог
војводу
Синишу
да
се
тихо
и
нечујно
састане
са
Хамзом
и
да
му
може
доста
обећања
у
име
деспотово
дати
.
Таком
баш
начину
путовања
згодно
дође
да
се
не
обиђе
ни
Врмџа
одакле
се
може
Синиша
згодније
дохватити
пута
за
Сврљиг
и
део
Тимок
.
Марина
радо
дочека
и
предусрете
Синишу
.
Чињаше
јој
се
да
ипак
није
у
свету
тако
тешко
живети
као
што
јој
је
понекад
изгледало
.
Али
Синиша
,
отворено
изјављујући
да
долази
захвалити
Марини
и
да
у
дому
њеном
слободно
испије
пехар
вина
,
не
сакри
да
му
је
жао
што
не
може
дуго
остати
у
гостољубиве
домаћице
.
То
као
да
жацну
Марину
и
она
стрепљаше
да
јој
и
ова
прилика
не
измакне
учинити
све
што
може
за
себе
.
Зато
,
кад
јој
у
одаји
њене
куле
на
погледу
лепе
равни
моравичке
Синиша
рече
како
у
овој
лепоти
и
мора
цветати
само
тако
мило
цвеће
,
Марина
стави
све
на
коцку
и
испрекиданим
говором
отвори
душу
своју
Синиши
.
—
Замка
се
плела
и
добро
сплела
око
тебе
да
јој
ни
твоја
витешка
снага
не
могадне
избећи
,
рече
Марина
Синиши
и
устаде
са
столице
.
Једва
савлађујући
узбуђеност
своју
,
Марина
погледа
пуним
жаром
своје
жудње
Синишу
који
се
још
не
надаше
свему
што
долази
већ
стајаше
до
прозора
и
слушаше
њене
речи
.
—
Ја
спасох
тебе
,
војводо
,
и
можда
тиме
убих
себе
.
—
Госпођо
,
не
разумем
твоје
речи
,
трже
се
Синиша
.
—
Тешко
ми
је
рећи
,
јер
су
речи
лаке
за
тегобу
душе
моје
,
али
чуј
ме
,
војводо
.
Има
једно
сунце
које
је
таму
што
је
била
настала
у
животу
моме
разгонило
,
јер
је
синуло
необичним
сјајем
.
Има
једно
небо
које
ми
се
види
ведрије
и
лепше
и
у
коме
ми
се
указују
пути
за
вечно
али
земаљско
блаженство
.
Војводо
,
ја
те
спасох
јер
те
волим
!
Синиша
се
прену
,
јер
то
чу
у
тренутку
кад
и
сам
баш
појми
на
један
мах
шта
Марина
хоће
да
му
каже
.
Њена
га
исповест
изненадно
затече
и
он
осети
како
је
и
сам
узбуђен
.
—
Синиша
,
ја
тебе
волим
!
понови
Марина
и
савладана
осећањем
и
узбуђеношћу
дрхташе
као
лист
који
се
спрема
да
са
гране
за
ветром
полети
.
—
Ти
си
моја
избавитељка
,
прибра
се
Синиша
и
прихвати
јој
обе
руке
које
му
је
она
пружила
.
Теби
хвала
што
сам
данас
жив
!
—
Нећу
тако
.
То
је
мало
.
Жив
си
што
си
ми
драг
,
што
бих
и
ја
с
тобом
очи
склопила
.
—
—
Ах
,
ал
’
да
си
знала
.
—
—
Знала
сам
,
знам
,
и
опет
ти
морам
рећи
.
Знала
сам
да
се
други
живот
нада
да
га
ти
усрећиш
,
знала
сам
да
и
сам
можда
идеш
на
сусрет
томе
,
али
зар
сам
могла
друкчије
?
Данас
не
би
ти
био
жив
али
не
би
ни
мене
било
.
А
она
?
Ко
зна
.
—
—
Не
,
немој
то
говорити
.
—
Хоћу
јер
морам
.
Она
те
воли
,
али
њена
љубав
није
моја
љубав
,
њена
љубав
греје
али
не
сагорева
као
моја
дане
живота
овога
.
—
Дадох
реч
.
—
—
Узми
је
натраг
.
—
Не
могу
.
—
Узми
је
натраг
.
Нашој
срећи
тада
не
стоји
ништа
на
путу
.
Синиша
,
ја
ћу
твоју
љубав
заслужити
!
—
Добра
госпођо
!
рече
јој
Синиша
опет
занет
њеном
узбуђеношћу
.
—
Ако
је
мало
—
ево
!
и
Марина
клече
пре
но
што
је
Синиша
могаше
придржати
.
—
Не
дижи
ме
док
ми
не
кажеш
реч
коју
очекујем
и
која
ме
може
усрећити
.
Са
баченом
косом
низ
леђа
светло-румена
лика
и
сјајних
плавих
очију
које
казиваху
јачину
њене
жудње
,
и
груди
,
пуних
груди
које
се
љуљају
као
усколебано
море
—
Марина
у
тренутку
заљуља
сталност
Синишину
,
прикупи
к
себи
руке
које
бејаху
у
његовим
рукама
те
чисто
приђе
ближе
Синиши
.
Он
заусти
да
јој
,
узрујан
па
и
сам
румен
,
одговори
али
му
поглед
падајући
на
очи
Маринине
,
смотри
у
икони
на
зиду
крин
и
љиљан
—
невиност
—
у
руци
Богоматере
па
кад
она
страсно
,
стежући
му
руке
,
готово
прошапта
:
—
Узми
реч
натраг
!
он
јој
,
издржавши
борбу
осећаја
,
прибрано
одговори
:
—
Не
могу
!
Не
могу
и
—
нећу
!
Марина
скочи
као
рањено
звере
:
—
Ах
!
Али
је
снага
издаде
и
она
се
,
готово
немоћна
,
спусти
на
столицу
а
глава
јој
клону
на
мишицу
леве
руке
која
се
на
зид
ослањаше
.
—
С
Богом
,
добротворе
и
злотворе
мој
!
доста
гласно
рече
Синиша
и
изиђе
брзим
корацима
.
Одјеци
његових
корака
низ
камене
степенице
били
су
се
већ
са
свим
изгубили
кад
Марина
дође
себи
и
виде
да
су
јој
на
очима
биле
провреле
сузе
тешког
очаја
.
Оста
још
мало
тако
,
мислећи
о
ономе
што
се
сада
зби
,
па
онда
устаде
,
бледа
али
строга
лика
,
и
баци
поглед
по
одаји
око
себе
,
погледа
на
место
где
је
била
клекла
па
се
мало
стресе
и
полугласно
прозбори
:
—
Досад
добротвор
,
одсада
само
%
—
злотвор
!
Још
тога
је
дана
поуздани
коњаник
понео
од
Марине
писмо
ћесару
Угљеши
.
У
писму
Марина
,
подсећајући
Угљешу
ко
је
био
и
колико
је
за
њега
учинио
њен
покојни
господар
Бан
Крајиновић
,
казује
Угљеши
ко
је
Синиша
и
чијег
је
рода
па
га
опомиње
да
се
чува
нове
замке
коју
му
Радич
Поступовић
тако
вешто
сплеће
.
Ћесар
се
силно
изненади
,
гневно
је
задрхтао
и
пошао
из
Прешева
у
Ниш
.
На
путу
га
сретне
порука
од
деспота
да
би
сви
требали
да
се
нађу
на
страни
Мусе
,
млађег
брата
цара
Мусулмана
који
их
позива
да
са
њим
у
савезу
оборе
цара
дренопољског
.
Можда
је
Хамза
бег
био
поколебан
појавом
Мусином
,
тек
Синиша
не
могаше
са
својим
посланством
успети
те
се
врати
брзо
натраг
.
У
Липовцу
већ
заста
позив
деспотов
за
војну
у
савезу
с
Мусом
%
.
Још
је
успео
да
оде
до
Ниша
али
—
залуд
.
Само
му
стари
дворанин
један
који
је
знао
тајне
своје
младе
госпође
Злате
могаше
рећи
толико
:
да
је
ћесар
наредио
сваку
опрезност
према
липовачком
војводи
,
да
је
Злата
дуго
плакала
и
молила
се
Богу
и
да
су
сви
отишли
некуда
.
У
том
је
стигла
до
Сталаћа
и
војска
деспотова
којој
се
имао
и
Синиша
са
својима
придружити
.
Доцне
је
било
за
свако
даље
разбирање
и
Синиша
пође
на
крваво
разбојиште
са
крвавом
и
тешком
раном
на
срцу
своме
.
ДВАДЕСЕТО
ПОГЛАВЉЕ
Бранка
има
свој
позив
.
Далеко
тамо
на
домак
Цариграда
припремале
су
се
одсудне
битке
између
два
цара
турска
два
брата
рођена
.
У
табору
једног
од
њих
стекла
се
била
и
војска
српска
са
свим
главнијим
војводама
својим
и
са
главарима
раздељене
земље
српске
:
деспотом
Стеваном
,
ћесаром
Угљешом
кнезом
Вуком
и
браћом
Бранковићима
.
А
на
дому
остаде
мир
али
и
стрепња
за
ратницима
који
вођени
злом
судбом
свога
рода
не
могу
се
ни
одморити
честито
у
домовима
својим
.
Тако
се
стиша
и
у
граду
Бовну
,
кад
војвода
Михаило
Ђурђевић
оде
на
бојиште
.
У
граду
је
била
потпуна
тишина
па
ју
је
тек
покадшто
реметио
жагор
који
би
се
на
тргу
подигао
.
Али
и
он
,
такав
какав
је
,
казиваше
јасно
да
је
ратно
доба
,
јер
нити
бејаше
на
избор
купље
за
продају
ни
обилатих
купаца
да
је
купе
.
Мала
и
поготово
незнатна
посада
која
је
могла
у
граду
остати
држаше
град
бодро
и
на
опрези
,
нити
се
велика
врата
могаху
на
бедемима
видети
отворена
ни
мост
преко
рова
спуштен
.
А
колико
је
било
потребно
за
обичну
везу
међу
градом
и
подграђем
могло
се
с
мање
труда
проћи
малим
вратима
поред
озбиљног
стражара
.
У
граду
је
остала
и
госпођа
војводе
Ђурђевића
а
уз
њу
и
—
Злата
коју
је
Угљеша
,
полазећи
опет
тако
хитно
на
војну
,
овде
склонио
.
Прошло
је
већ
било
прилично
времена
од
како
је
Злата
у
Бовну
,
кад
,
у
тузи
својој
зажеле
друштво
већ
раније
поменуте
Бранке
поћерке
бованског
цариника
Марка
.
Видела
је
Бранка
кад
је
Злата
дошла
с
оцем
својим
у
Бован
,
видела
је
како
се
ћесар
сам
вратио
без
кћери
,
чула
је
да
је
у
граду
нека
млада
владика
—
и
знала
је
да
је
то
сестра
тек
у
сну
слободније
погледаног
Јанка
Угљешића
.
Сиротој
девојци
није
била
првина
ићи
тргом
,
гледати
свађу
па
и
бој
,
обилазити
околину
,
па
је
и
у
град
горе
толико
пута
одлазила
.
Невољом
више
пута
нагната
да
се
смела
покаже
,
очврсну
и
слаба
девојка
и
духом
и
телом
,
чему
се
стари
цариник
искрено
радоваше
.
Једног
дана
уђе
Бранка
у
град
и
заиска
да
је
пусте
пред
гошћу
—
Злату
,
носећи
јој
велике
низе
планинских
јагода
.
Од
тог
доба
Злата
тражаше
и
сама
Бранку
,
и
њена
добра
душа
заволе
ову
сироту
и
од
незнатнога
рода
девојку
.
Колико
је
пута
Бранка
поруменела
у
лицу
кад
Злата
спомене
свога
брата
;
колико
се
пута
побојала
издаће
је
срце
које
тако
јако
почне
да
куца
;
колико
ли
је
пута
Злата
своју
пријатељицу
чудно
гледала
како
се
сама
са
собом
бори
да
тајну
сакрије
!
Злата
је
после
неког
времена
казала
Бранци
своје
доживљаје
,
тужила
се
на
судбину
и
заједно
су
оплакале
последњи
догађај
.
—
„
Ја
знам
,
кћери
,
“
тако
ми
је
рекао
отац
кад
смо
хтели
овамо
поћи
%
,
„
да
си
ти
уверена
да
би
те
тек
Синиша
,
војвода
липовачки
,
срећном
учинио
.
И
ја
сам
тако
мислио
и
не
бих
се
много
устезао
дати
свој
благослов
.
Али
је
он
рода
који
је
за
наш
дом
погибаон
.
Он
нам
више
неће
прага
прекорачити
.
“
Јадајући
се
тако
Бранци
,
Злата
се
тужаше
да
ништа
више
није
сазнала
за
Синишу
нити
му
је
ишта
могла
поручити
.
—
Ко
зна
да
ли
неће
он
све
то
мени
у
грех
уписати
!
Он
ме
сад
можда
мрзи
и
назива
невером
!
Тешећи
је
колико
је
и
чим
је
могла
,
Бранка
једном
поведе
Злату
наниже
преко
трга
у
клисуру
па
онда
у
разговору
пођоше
уз
Моравицу
,
залазећи
у
познату
клисуру
,
кроз
коју
се
тако
дуго
пробија
Моравица
.
Бранка
доста
вешто
скакаше
с
једног
камена
на
други
,
вођаше
Злату
те
јој
показиваше
шпиље
где
се
ракови
завлаче
,
%
причаше
о
орловима
који
прелећу
кршеве
и
о
многим
млиновима
који
ту
близо
почињу
на
Моравици
и
трају
,
учестани
,
дуж
целе
клисуре
.
Тако
дођоше
до
прве
бране
,
засноване
дебелим
балванима
више
којих
се
у
два-три
реда
издижу
међу
кољем
преплети
с
обе
стране
засути
крупнијим
камењем
.
А
кад
већ
бејаху
ту
,
Бранка
позва
Злату
да
виде
и
први
млин
.
Злата
бејаше
већ
доста
вољна
и
разговорна
,
те
радо
пође
са
Бранком
и
даље
.
Пред
малим
али
од
јаких
брвана
срезаним
млином
над
којим
се
издиже
кров
од
кровине
горела
је
ватра
а
на
клади
је
до
ње
седео
млинар
и
доста
гласно
разговарао
са
—
Аризом
.
Како
је
чичица
,
млинар
,
био
глув
,
помагао
се
руком
правећи
од
ње
левак
код
увета
којим
се
на
сваки
говор
Аризов
окреташе
к
њему
и
поново
запиткиваше
.
Старац
се
није
Бог
зна
од
кад
никуд
макао
одавде
па
му
сав
свет
бејаше
оно
мало
помељара
што
се
ка
њему
наврну
.
А
од
неког
му
времена
чешће
свраћа
и
Ариз
па
бива
да
ту
и
заноћи
.
Баш
уз
млин
подиже
се
велика
и
стара
рачваста
врба
те
надвишујући
млин
стоји
као
заштитник
више
њега
.
Али
се
и
она
губи
према
странама
ове
,
овде
доста
тесне
,
клисуре
и
изгледа
као
знак
за
оне
,
који
имајући
у
млину
посла
силазе
са
главног
пута
,
што
се
вије
поврх
леве
стране
клисурине
,
па
се
спуштају
узаним
и
мало
удесним
путем
низа
страну
у
саму
Моравицу
и
преко
ње
стижу
у
млин
.
Кад
опазише
Злату
и
Бранку
,
обојица
се
нагло
дигоше
.
Млинар
познаде
да
су
из
града
,
коме
и
млин
припадаше
па
не
знајући
шта
да
чини
уђе
у
млин
а
Ариз
се
упути
за
њим
.
Злата
и
Бранка
стигоше
до
млина
,
Бранка
закуца
на
врата
па
их
онда
сама
отвори
.
Млинар
се
мало
помете
али
опет
скиде
капу
и
покоран
стаде
пред
њих
.
—
Помози
Бог
,
чико
!
поздрави
га
Бранка
.
Чича
диже
руку
да
је
метне
на
уво
,
али
се
присети
да
не
треба
,
збуни
се
па
лагано
,
развлачећи
,
одговори
:
—
Окреће
се
,
окреће
!
—
Има
ли
доста
посла
?
опет
упита
Бранка
.
—
Ако
,
ако
!
одговори
чича
.
—
Добар
је
сиромах
,
али
не
чује
,
рече
Бранка
Злати
која
благим
погледом
чисто
жељаше
помоћи
старцу
.
За
тим
Бранка
рече
млинару
:
—
Добра
је
наша
нова
владика
!
и
показа
руком
на
Злату
.
Старац
разумеде
и
проговори
:
—
Богу
хвала
!
—Њен
је
родитељ
велики
ћесар
Угљеша
додаде
Бранка
.
Старац
и
то
чу
,
али
не
знађаше
шта
ће
друго
рећи
већ
понови
:
Богу
хвала
!
Ариз
се
који
досад
стајаше
у
дну
млина
и
неугодно
гледаше
девојке
,
прену
и
стеже
обе
песнице
.
—
Сад
је
готово
!
одјекну
му
у
души
,
и
он
више
не
скидаше
,
у
потаји
,
очију
са
Злате
.
Девојке
се
мало
после
кретоше
преко
реке
и
уз
онај
пут
што
иде
млину
изиђоше
на
главни
пут
куда
ће
венцем
озго
право
у
град
Бован
.
Са
њима
изиђе
навише
и
млинар
па
се
онда
врати
млину
,
а
девојке
пођоше
граду
у
веселом
разговору
.
Али
их
недалеко
од
града
очекиваше
у
заседи
Ариз
.
Чим
су
се
из
млина
кренуле
,
Ариз
одмах
похита
познатим
му
стазама
и
пролазима
да
их
на
путу
пресретне
,
али
стрменита
осека
не
даваше
му
изићи
на
пут
нигде
пре
већ
тек
близо
града
.
Скривен
под
дивљу
врежу
што
се
испела
око
једног
изданка
више
омање
стене
,
Ариз
стајаше
на
самом
обронку
и
чекаше
њих
.
Срце
му
од
умора
нагло
удараше
а
у
руци
му
стајаше
његов
поуздани
нож
.
Мало
за
тим
чу
да
неко
иде
и
познаде
да
су
оне
.
Приправи
се
и
кад
,
идући
путем
што
туда
савија
и
мало
доле
косо
и
према
Моравици
пада
у
подграђе
,
наиђе
Злата
,
која
је
ишла
напред
,
искочи
у
један
скок
пред
њу
Ариз
на
је
левом
руком
зграби
за
њено
десно
раме
.
Злата
цикну
и
несвесна
се
поведе
да
падне
.
У
Ариза
заблиста
нож
.
—
Тат
!
убица
!
викну
Бранка
,
па
,
и
сама
преплашена
,
измахну
руком
и
како
је
ишла
неколико
корачаји
за
Златом
пусти
из
руке
камен
који
звизну
Ариза
посред
чела
.
Ариз
јекну
и
оде
стрмоглав
с
обронка
доле
у
крш
;
нож
му
оста
горе
,
а
Бранка
прискочи
и
придржа
Злату
.
ДВАДЕСЕТ-ПРВО
ПОГЛАВЉЕ
Клетва
стиже
своје
.
Први
гласник
са
бојишта
на
коме
се
сударају
Бајазитови
синови
да
одлуче
на
коме
је
од
њих
царство
био
је
благоразумни
и
поуздани
војвода
Радослав
.
Он
оде
Оливери
у
Београд
куда
се
надаше
затећи
или
преухитрити
те
дочекати
деспота
.
Дошавши
,
Радослав
одмах
причаше
Оливери
крваве
догађаје
.
—
Било
је
као
што
си
,
превисока
госпођо
,
предвиђала
и
очекивала
,
говораше
Радослав
.
Бајазитов
син
Мехмед
створи
посла
своме
брату
Мусулману
,
цару
дренопољском
.
Тако
је
,
ваљда
,
сам
Господ
хтео
,
да
се
и
они
почну
међу
собом
крвити
.
Мусулман
не
даде
Мехмеду
мирно
царовати
у
азиским
странама
,
већ
му
хтеде
загорчати
и
одузети
земље
те
посла
на
њега
војску
.
Али
ни
Мехмед
не
скрсти
руке
,
већ
подговори
најмлађега
међу
браћом
,
Мусу
,
да
иде
у
грчке
,
дренопољске
,
стране
и
да
сатире
Мусулмана
.
Муса
,
љути
Муса
,
узе
војску
и
богме
дође
.
Он
још
позва
,
као
што
знаш
,
и
високог
деспота
и
кнеза
Вука
и
Бранковиће
и
ћесара
Угљешу
па
и
војводу
Богдана
,
јужног
господара
.
И
они
одоше
,
јер
деспот
држаше
да
је
добро
што
се
злотвори
међу
собом
кољу
,
а
Вук
и
Бранковићи
—
хе
,
ко
зна
шта
ли
они
мислише
!
—
Али
и
Мусулман
се
не
даде
лако
.
Он
се
спријатељи
и
учини
завет
са
цариградским
царем
.
И
војске
,
богме
две
силне
војске
,
стадоше
једна
према
другој
.
—
Ама
рекох
за
кнеза
Вука
и
Бранковиће
!
Ти
већ
знаш
како
су
прошли
.
Божја
воља
...
—
Стигла
их
клетва
!
болно
али
мирно
проговори
Оливера
.
—
Кнез
Вук
седе
и
написа
писмо
цару
Мусулману
и
нуди
му
се
да
опет
буду
пријатељи
.
Али
то
писмо
не
оде
коме
је
намењено
већ
Муси
,
љутом
Муси
,
паде
у
руке
.
То
је
било
баш
у
очи
боја
.
Зовне
Муса
деспота
па
му
рече
,
а
очи
му
севају
од
љутине
:
„
Кад
се
вратиш
,
све
што
је
сад
твога
брата
нек
буде
твоје
;
ја
ћу
њега
да
погубим
јер
сам
ухватио
његово
издајничко
писмо
.
“
А
добра
се
душа
нашег
деспота
опет
сажали
на
брата
и
одговори
га
у
Мусе
и
подвеза
се
за
његову
верност
.
Него
Вук
баш
учини
што
је
наумио
,
и
још
исте
ноћи
са
својима
и
Лазарем
Бранковићем
пребегне
Мусулману
.
Сутра
дан
је
зором
почела
крвава
битка
.
Што
ћу
ти
говорити
за
деспота
и
за
нас
!
%
Војска
цара
дренопољског
не
могаше
да
се
одржи
.
И
деспот
и
челник
Радич
и
ћесар
Угљеша
и
војвода
Синиша
и
други
наши
разнеше
је
на
својим
мачевима
као
ветар
дим
што
разноси
.
Али
,
то
не
бејаше
наша
кривица
.
Мусулман
зађе
за
леђа
и
разби
осталу
војску
Мусину
.
Муса
утече
у
балканске
горе
а
деспот
са
својима
и
ћесар
Угљеша
одоше
у
Цариград
.
И
ту
цар
Манојло
лепо
прими
деспота
,
и
поново
га
венча
венцем
деспотским
,
јер
је
говораше
,
онај
први
венац
добно
не
од
њега
,
цара
,
већ
од
његовог
намесника
док
је
цар
далеко
морима
путовао
.
Одатле
се
на
добрим
корабљима
крену
морем
,
и
деспот
рече
да
ће
походити
влашког
војводу
Мирчу
и
са
њим
се
договорити
,
па
онда
доћи
овамо
.
—
Али
се
кнез
Вук
и
Лазар
побојаше
да
им
деспот
не
узме
земље
,
па
поискаше
од
Мусулмана
војске
да
они
пре
освоје
и
све
деспотство
.
Он
им
даде
,
и
они
тако
и
по
други
пут
пођоше
са
турском
војском
против
деспота
.
Али
ни
Бог
не
прашта
увек
.
Наиђу
они
на
Мусу
који
]
е
опет
прикупио
повећу
војску
.
Муса
их
разбије
и
обојицу
ухвати
.
„
Како
да
му
судимо
?
“
питаше
Муса
своје
људе
,
па
као
звер
рикну
на
Вука
.
Тешко
бејаше
то
гледати
онима
који
заједно
с
Вуком
допадоше
ропства
а
још
имађаху
при
себи
скривена
оружја
,
па
се
за
њ
и
машише
.
Тада
Вук
рече
:
„
Скривио
сам
Господу
,
нек
буде
воља
његова
!
Будите
мирни
!
“
Као
да
то
дирну
мало
и
љутога
,
без
срца
,
Мусу
,
те
се
узе
за
часак
премишљати
.
Тада
повикаше
гневно
његови
верни
и
управише
мачеве
на
Вука
:
„
Да
он
није
у
Цариград
побегао
,
ми
бисмо
доиста
победили
;
погубимо
га
!
“
И
погубише
га
,
госпођо
,
а
људи
добре
душе
и
нашега
закона
узеше
га
и
погребоше
у
шуми
тихо
и
нечујно
...
После
малог
