ПЕРА
С
.
ТАЛЕТОВ
НОВАЦ
РОМАН
ИЗ
БЕОГРАДСКОГ
ЖИВОТА
У
МОСТАРУ
,
1906
.
ШТАМПАРСКО
УМЈЕТНИЧКИ
ЗАВОД
ПАХЕРА
И
КИСИЋА
.
И
.
То
је
други
пут
што
лекар
тога
дана
долази
.
Он
је
,
опет
,
као
јутрос
,
као
јуче
и
као
што
је
већ
месецима
радио
,
добовао
по
бабиним
леђима
,
наслањао
ухо
на
њезину
увехнуту
и
смежурану
кожу
и
мрштио
се
,
као
да
је
и
њему
већ
била
досадна
ова
баба
,
коју
је
,
по
својем
занату
,
морао
увек
,
кад
год
дође
,
да
прегледа
и
ако
је
и
он
сам
био
уверен
,
да
јој
његови
лекови
ништа
не
помажу
.
Али
он
је
опет
преписао
један
лек
,
јер
је
рецепт
,
у
неку
руку
,
био
сведочанство
лекарске
савесности
.
Да
ли
ће
тај
лек
што
помоћи
или
не
,
то
је
њему
,
готово
,
било
свеједно
.
Он
је
седео
преко
пута
болеснице
и
посматрао
ју
је
преко
својих
златних
наочара
.
Једна
велика
мува
безбрижно
је
шетала
по
покривачу
и
он
ју
је
погледима
пратио
,
као
да
га
је
живо
интересовала
екскурзија
,
коју
мува
прави
по
покривачу
.
Наједном
слети
једна
друга
мува
и
стаде
крај
оне
прве
.
Обе
почеше
да
се
чисте
крилцима
и
,
као
да
су
се
нешто
споразумеле
,
одлетеше
напоље
кроз
широм
отворена
врата
.
Најзад
се
диже
.
Хукну
два
три
пута
и
то
хукање
је
јасно
илустровало
његову
старост
,
дебљину
,
врућину
,
бескрајну
досаду
.
Узеде
доста
дебео
,
трешњев
штап
,
који
је
био
на
столу
крај
његова
бесформаста
сламна
шешира
,
натуче
га
на
потиљак
и
пође
.
Погрбљена
гојазна
плећа
,
међу
којима
је
,
као
силом
,
била
усађена
велика
,
готово
,
четвртаста
глава
,
почеше
да
се
клате
тамо
и
амо
и
ужасно
велике
и
широке
ципеле
малаксало
су
се
дизале
и
спуштале
.
Он
је
ишао
лагано
и
пажљиво
као
по
поледици
.
Зној
је
киптио
с
црвена
чела
уоквирено
тамнориђим
улепљеним
залисцима
.
Свакога
часа
је
сагињао
главу
да
се
не
удари
о
османлук
,
који
је
,
као
каква
мрежа
,
био
распрострт
по
целом
дворишту
.
Марија
је
ишла
за
њиме
.
Када
је
дошао
до
капије
,
он
застаде
.
Сетио
се
,
да
је
ред
у
лекара
,
да
,
пре
него
што
оде
,
каже
нешто
о
болесници
.
Нешто
,
што
се
,
тобоже
,
пред
болесницом
не
сме
рећи
.
Нешто
,
што
би
било
као
нека
врста
лекарева
убеђења
,
стечено
савесним
проучавањем
болести
.
Али
баш
у
истом
часу
,
када
је
он
мислио
о
стереотипним
обичајима
својега
заната
,
Марија
га
упита
.
—
Има
ли
наде
,
господин
докторе
?
Она
поцрвени
,
као
да
је
саму
себе
ухватила
у
лажи
.
Затим
погледа
у
лекареве
очи
,
односно
у
његове
наочари
.
Наочари
,
за
време
дугог
ношења
,
направиле
су
на
лекареву
носу
овећу
бразду
,
која
је
била
црвено-модра
,
и
она
се
чудила
како
то
лекара
не
боли
,
и
како
он
ту
рану
није
већ
одавно
излечио
.
—
Па
...
како
да
вам
кажем
?
...
Мали
Света
,
који
је
био
пошао
за
мајком
,
али
га
она
,
гневним
погледом
,
вратила
,
стао
је
недалеко
од
ње
и
почео
да
плаче
.
—
Мајка
,
дај
ми
’
леба
...
Кецељица
му
је
била
сва
прљава
и
ако
му
је
мајка
јутрос
сасвим
чисту
обукла
,
нос
и
лице
били
су
убрљани
,
као
да
је
рио
по
земљи
.
Кроз
ципеле
је
вирио
прљав
прстић
,
а
преко
ципела
су
пале
дроњаве
и
прљаве
чарапе
.
—
Мајка
,
дај
ми
'
леба
.
Лекар
се
намршти
и
баци
на
дете
један
поглед
пун
презрења
.
Није
могао
трпети
дечје
плакање
,
зато
отвори
капију
и
пође
.
—
Је
ли
,
Свето
,
да
си
ти
добар
?
...
Ти
слушаш
маму
,
је
ли
?
Сад
ће
мама
да
ти
да
хлеба
.
На
тако
убедљиве
разлоге
,
Света
је
одговорио
цикањем
,
које
је
заглушавало
уши
.
—
Ако
не
слушаш
,
господин
доктор
ће
однети
твоју
бабу
...
Света
ућута
.
Зачуђено
је
гледао
у
мајку
и
лекара
.
Метну
прст
у
уста
и
тако
је
непомично
стајао
,
а
сузе
су
му
тромо
милеле
низ
прљаво
лице
.
—
Ако
овај
лек
не
помогне
,
онда
нема
никакве
друге
помоћи
.
То
је
сада
најновији
лек
за
ту
болест
.
Тхе
...
видећемо
сутра
...
Лекар
није
ни
најмање
поцрвенио
када
је
то
рекао
,
и
ако
је
врло
добро
знао
,
да
он
своју
науку
,
од
када
је
изишао
из
школе
,
није
никада
пратио
.
Медецина
,
судећи
по
њему
,
за
ових
тридесет
година
,
од
када
је
он
лекар
,
није
ни
за
длаку
коракнула
у
напред
.
Он
је
своју
спрему
хвалио
,
као
трговац
што
хвали
своју
робу
и
ако
је
уверен
да
је
рђава
.
И
он
је
,
у
осталом
,
био
трговац
само
што
је
свака
његова
болесничка
кућа
била
за
њега
дућан
.
Марија
га
је
гледала
неким
погледом
,
који
је
врло
убедљиво
говорио
о
њезину
незадовољству
са
лекарем
и
са
болесницом
.
Боже
мој
,
она
никоме
не
жели
зла
,
а
најмање
својој
мајци
,
али
би
ипак
боље
било
да
умре
,
него
да
се
овако
мучи
.
Она
је
доста
стара
.
Зар
она
помишља
на
себе
што
се
мучи
око
болеснице
или
на
новац
,
који
је
мајка
,
можда
,
годинама
крила
по
кући
?
Боже
сачувај
?
Није
она
таква
,
да
жели
туђе
.
А
зар
је
она
туђа
?
А
зар
она
није
њезина
?
Марија
подиже
кецељу
до
очију
и
трљаше
их
,
као
да
је
из
њих
силом
хтела
да
истисне
коју
сузу
.
Затим
се
окрете
Свети
,
намршти
се
на
њега
,
као
да
је
он
био
крив
,
што
мајци
пролазе
кроз
главу
тако
грешне
мисли
.
—
Сутра
ћемо
видети
,
ја
ћу
доћи
...
Дакле
:
свака
два
сата
једну
велику
кашику
...
а
ако
ипак
не
заспи
,
сваког
сата
.
Пред
капијом
су
чекала
његова
кола
,
налик
на
какав
велик
олупани
сандук
.
Црна
боја
се
понегде
ољуштила
и
кроз
те
велике
рупе
видео
се
жути
костур
од
тих
грдних
и
вечито
затворених
кола
.
Углови
од
тога
великог
сандука
су
,
готово
,
сви
били
изубијани
и
на
њихово
место
су
дошле
закрпе
од
белога
плеха
који
су
се
,
према
сунцу
,
светлиле
као
огледала
.
Две
мрцине
,
једва
кадре
себе
да
вуку
,
биле
су
упрегнуте
у
кола
.
Покуњено
су
гледале
у
земљу
,
као
створења
,
која
су
се
одавно
помирила
са
својом
судбином
,
па
су
према
њој
постала
савршено
равнодушна
.
Кочијаш
је
вечито
дремао
и
тек
се
онда
будио
,
када
га
лекар
муне
штапом
.
Лекар
таман
хтеде
да
га
гурне
својим
дебелим
штапом
,
а
кочијаш
се
диже
,
протрља
очи
и
окрете
се
лекару
,
не
силазећи
с
кола
.
Шајкача
хтеде
да
му
падне
,
а
он
,
врло
вешто
,
климну
главом
и
тако
је
опет
намаче
.
Лекар
му
нешто
рече
и
уђе
у
кола
.
Још
једном
се
,
кроз
прозор
,
окрете
Марији
,
која
је
стајала
на
капији
,
и
рече
брижним
лицем
:
—
Ако
не
заспи
,
сваког
сата
.
Лекар
лупну
у
прозор
.
Коњи
са
великим
напором
повукоше
кола
и
овај
стари
и
олупани
сандук
љуљао
се
тамо
и
амо
и
,
као
бесомучан
,
одскакао
је
од
неравне
калдрме
,
јечући
и
стењући
при
том
.
Дан
се
већ
примицао
крају
.
Врућина
је
,
на
једном
,
престала
и
вече
је
бивало
пријатније
од
како
је
,
с
времена
на
време
,
почео
подухивати
пријатан
ветрић
.
Света
је
пошао
мајци
у
сусрет
,
ухватио
се
за
сукњу
и
тако
иде
поред
ње
.
Даница
је
,
такође
,
пошла
у
сусрет
.
—
Хајде
,
нано
,
зове
те
баба
.
Марија
се
намршти
.
Једним
покретом
ишчупа
сукњу
из
детињих
руку
и
пође
брже
.
—
Шта
хоће
опет
?
Само
човек
њу
да
двори
.
Даница
је
,
са
страхом
,
погледа
,
порумени
и
обори
очи
.
—
Ти
ништа
не
видиш
...
Ето
,
видиш
;
у
мало
нисам
скрхала
врат
преко
овог
проклетог
ватраља
.
И
она
узеде
ватраљ
и
баци
га
на
сред
дворишта
.
—
Све
треба
човек
сам
да
ради
.
Даница
подиже
ватраљ
.
Лице
јој
облила
румен
,
а
очи
су
се
засветлиле
.
Света
је
стао
на
сред
дворишта
,
раскречио
ноге
и
почео
да
плаче
.
У
соби
је
била
ужасна
запара
и
мирисала
је
на
устајали
ваздух
.
Баба
је
лежала
на
леђима
,
поглед
је
припила
за
таваницу
и
јечи
.
Марија
нагло
отвори
прозор
а
само
неким
чудом
остадоше
окна
здрава
и
читава
.
Болесница
се
трже
.
—
Шта
каже
доктор
?
Марија
је
ћутала
,
тумарала
по
соби
и
растребљивала
је
,
трескајући
и
лупајући
предметима
који
јој
дођу
до
руке
.
Кандило
,
које
је
у
углу
,
пред
иконом
,
стално
горило
од
како
је
баба
легла
у
постељу
,
почело
да
се
гаси
.
Сенка
од
кандила
лебдела
је
преко
целе
собе
као
каква
горостасна
мрачна
прилика
.
Жижак
кад-кад
јаче
засветли
,
затим
се
опет
притаји
и
фитиљ
,
када
жижак
дође
до
зејтина
,
прска
и
пуцка
.
—
Не
знају
ни
ти
доктори
ништа
.
Само
ме
кљукају
којекавим
медецинама
и
дижу
паре
.
И
то
ми
је
нека
наука
.
Ето
,
у
старо
време
...
—
Јесте
,
онда
је
све
било
боље
.
Сада
ништа
не
ваља
.
Баба
дубоко
уздахну
и
у
њезиним
упалим
грудима
закркља
нешто
.
—
Дабоме
да
је
било
боље
.
Бапски
лекови
боље
помажу
.
—
Па
шта
ће
ти
,
онда
,
доктор
?
Ти
си
хтела
да
се
зове
.
Ја
нисам
,
мени
не
треба
.
Баба
се
подиже
,
наслони
се
на
руку
,
танку
као
трска
,
и
поче
брзо
говорити
,
као
у
своје
време
,
када
је
била
здрава
и
када
се
,
са
успехом
,
с
целим
светом
свађала
:
—
Знам
ја
да
је
вама
криво
што
ја
не
умирем
.
Знам
ја
то
,
врло
добро
ја
то
знам
.
На
терету
сам
вам
.
Сви
ви
једва
чекате
,
да
ја
одем
на
онај
свет
.
Сада
свима
сметам
.
—
То
ти
нико
не
каже
.
—
Зар
ја
то
не
осећам
?
Свима
сам
ја
сад
трну
оку
.
Криво
вам
је
што
сам
болесна
,
не
можете
да
ме
негујете
,
а
ја
сам
толико
вас
однеговала
.
Па
,
ето
,
твоју
децу
сам
однеговала
.
—
Што
си
?
Нико
од
тебе
није
тражио
.
—
Тако
ми
се
сад
говори
?
Сад
не
ваљам
.
Али
пре
сам
била
добра
,
док
се
цела
пензија
трошила
у
кући
.
Сад
треба
да
се
троши
на
лекове
.
А
то
вама
није
право
.
Зато
ви
сви
и
желите
да
ја
што
пре
умрем
.
Ах
,
тешко
мени
!
Ето
,
тако
су
данашња
деца
,
благодарна
своме
родитељу
.
—
Зар
сам
ја
тражила
да
ме
родиш
?
—
И
ја
се
сад
кајем
.
Боље
да
сам
камен
родила
,
него
тебе
.
—
Боље
,
дабоме
,
бар
се
ја
не
бих
мучила
.
Говорећи
,
Баба
је
махала
рукама
.
Махрама
на
глави
била
се
олабавила
и
чуперци
седе
косе
падали
су
јој
на
очи
и
лице
.
Она
их
је
грчевито
склањала
,
али
они
су
се
опет
упорно
спуштали
.
Жижак
у
кандилу
још
једном
засветли
,
затим
,
давећи
се
у
зејтину
,
поче
прскати
и
,
наједном
,
се
угаси
.
У
соби
је
била
,
готово
,
помрчина
.
Баба
се
грувала
у
груди
,
почела
да
чупа
косу
и
грца
у
сузама
.
Даница
уђе
у
собу
,
угаси
кандило
,
прекрсти
се
пред
њиме
,
баци
тужан
поглед
на
бабу
и
изиде
напоље
.
Марија
је
,
такође
,
изишла
из
собе
,
ухватила
Свету
и
душмански
га
истукла
.
Он
се
дере
и
треска
ножицама
о
земљу
,
као
да
хоће
са
себе
да
стресе
болове
.
На
капију
уђе
Сима
,
носећи
у
рукама
једна
клешта
,
један
гвозден
обруч
и
неко
сандуче
.
Све
те
ствари
,
с
којима
се
Света
играо
,
нашао
је
пред
капијом
и
сад
их
баци
у
један
угао
дворишта
.
Затим
седе
за
сто
,
наслоњен
уз
један
зид
од
дворишта
.
Даница
донесе
папуче
и
упаљену
лампу
.
Сима
скиде
ципеле
и
капут
,
седе
поново
за
сто
и
узе
читати
новине
.
Када
је
Даница
пришла
столу
да
мало
уврне
фитиљ
од
лампе
,
он
указа
главом
на
бабину
собу
и
рече
:
—
А
она
тамо
опет
кука
?
И
опет
се
удуби
у
новине
.
Вече
је
било
врло
пријатно
.
На
небу
се
помаљао
месец
.
Звезда
се
појављивала
за
звездом
.
Баба
је
још
непрестано
јецала
.
Света
,
савладан
плачем
,
задремао
на
једној
столичици
и
у
мало
што
није
пао
,
да
га
Даница
није
подигла
и
унела
унутра
.
ИИ
.
Марија
је
била
у
кухињи
и
гледала
око
ручка
.
Даница
је
распремала
собе
и
када
је
из
њих
истерала
муве
,
она
је
спустила
завесе
.
Имала
је
још
да
обуче
Свету
,
па
да
и
она
оде
у
кухињу
да
помогне
мајци
.
И
када
је
хтела
да
се
упути
у
кухињу
,
она
се
сети
да
сврати
код
Бабе
.
—
Бабо
,
требали
ти
што
?
Она
је
била
бабина
љубимица
а
Баба
ју
је
увек
радосно
гледала
,
—
развлачећи
испуцане
усне
у
знак
осмејка
.
Она
је
била
сасвим
увела
.
Сама
кожа
и
кост
,
ма
да
је
узимала
најновији
лек
,
што
јој
га
је
лекар
преписао
.
Седа
коса
вирила
је
из
мараме
и
уоквиравала
је
жуто-црно
испијено
лице
.
—
Не
треба
ми
ништа
,
чедо
.
Даница
јој
намести
узглавље
,
убрали
је
и
,
смешкајући
се
,
изиде
из
собе
.
Баба
је
гледала
за
њоме
и
нешто
се
била
замислила
.
Укочен
поглед
био
је
као
прикован
за
врата
,
која
су
се
за
Даницом
затворила
.
Поче
лагано
климати
главом
као
да
некога
сажаљева
,
а
две
крупне
сузе
споро
су
клизиле
низ
смежурано
лице
.
Звонце
над
капијом
одјекнуло
је
прво
двапут
а
после
једанпут
.
Сима
је
долазио
из
цркве
.
Чим
је
затворио
капију
,
он
је
почео
да
се
скида
.
Црн
герок
савије
,
скине
крагн
и
црвену
оксфордску
краватну
,
натенане
поче
откопчавати
црни
прслук
са
окецаним
дугметима
и
све
то
остави
на
сто
у
дворишту
.
Даница
му
,
за
то
време
,
донела
једну
белу
војничку
блузу
и
папуче
.
У
часу
скиде
ципеле
,
не
додирнувши
их
рукама
.
Није
ништа
говорио
,
али
увек
,
и
када
је
ћутао
и
кад
је
говорио
,
чуло
се
неко
мрмљање
,
као
хм
,
хм
,
које
му
је
прешло
у
другу
нарав
,
па
је
то
радио
сасвим
инстинктивно
.
Када
се
свлачио
,
шешир
је
напослетку
скидао
,
а
када
се
облачио
,
прво
је
шешир
метао
на
главу
.
Ма
скиме
да
је
говорио
,
он
је
жмирио
као
да
му
је
труње
у
очима
.
Над
левом
обрвом
има
овећи
ожиљак
,
који
је
некад
бео
некад
црвен
.
Нико
му
живи
није
веровао
,
да
му
је
то
успомена
из
рата
,
ма
да
је
сваког
уверавао
и
ко
га
питао
за
тај
ожиљак
и
ко
није
ни
приметио
да
он
има
тамо
нешто
над
левом
обрвом
.
Бркове
је
стално
грицкао
и
,
како
му
једном
рече
један
његов
друг
,
већ
готово
сасвим
обрстио
.
Пође
у
собу
,
али
се
одмах
врати
.
—
А
дрва
?
Опет
заборављаш
.
Све
човек
сто
пута
да
ти
каже
.
Он
се
врати
врло
куражно
,
стаде
једном
ногом
у
собу
,
а
другом
у
двориште
и
одговори
својој
жени
:
—
Нек
си
ти
жива
и
здрава
...
хм
...
хм
...
исцепао
сам
ја
још
јутрос
.
Насмеја
се
и
оде
у
собу
.
Тамо
,
где
је
он
спавао
,
била
је
под
постељом
једна
велика
кутија
од
хартије
у
којој
се
обично
држе
женски
шешири
.
Он
је
повуче
,
извади
из
ње
једну
овећу
књигу
и
још
две
мање
дрвене
кутије
у
којима
су
некада
стајале
цигаре
,
изиде
напоље
и
седе
за
сто
.
Лагано
,
готово
,
побожно
поче
отварати
књигу
,
лист
по
лист
,
и
стаде
.
Из
једне
кутије
узеде
једну
марку
,
пажљиво
је
гледао
,
час
у
њу
а
час
у
књигу
,
затим
је
остави
,
па
узеде
другу
,
тако
и
с
њоме
,
док
,
најзад
,
после
дугог
испитивања
и
загледања
лупом
,
не
залепи
ону
прву
марку
,
у
албум
за
поштанске
марке
.
—
Хм
...
хм
.
.
Хм
,
хм
,
и
марку
је
лепио
за
марком
и
албум
се
неосетно
пунио
.
Ето
,
као
да
је
јуче
почео
да
скупља
марке
,
а
сад
какав
му
је
већ
албум
!
Па
тек
реткости
!
Хм
,
хм
!
Нико
у
Београду
није
имао
такав
албум
,
сасвим
природно
,
да
је
његов
албум
био
најбољи
у
Србији
.
Један
Француз
му
је
за
њ
нудио
пет
хиљада
,
а
један
Енглез
(
Сима
је
смео
да
се
клади
да
је
био
Американац
)
девет
хиљада
и
три
стотине
педесет
динара
.
Али
—
хм
,
хм
—
Сима
га
није
дао
,
јер
је
био
уверен
,
да
ће
његов
албум
,
кад-тад
,
можда
у
врло
блиској
будућности
,
представљати
већу
вредност
од
албума
оног
надувеног
Француског
Маркиза
,
који
марке
купује
,
а
не
скупља
их
као
он
.
Око
њега
је
била
тишина
.
Он
је
био
удубљен
у
свој
посао
и
ништа
се
друго
није
чуло
,
до
превртање
листова
и
његово
бескрајно
хм
,
хм
.
Даница
,
која
је
била
спремала
собу
са
улице
,
изишла
је
у
двориште
румена
лица
.
Окренула
се
два
три
пута
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
затим
се
нашла
у
некакву
послу
и
пажљиво
је
нешто
очекивала
.
Над
капијом
одјекну
звонце
.
Она
се
трже
.
Румен
не
ишчезава
с
њезина
лица
,
руке
су
јој
биле
хладне
и
влажне
,
очи
се
светлиле
,
а
неколико
праменова
косе
залепише
се
за
румено
и
знојаво
чело
.
Уклањајући
косу
с
чела
,
она
је
упрла
погледе
према
капији
.
Срце
је
куцало
снажно
и
брзо
и
она
,
најзад
,
није
знала
шта
ће
с
рукама
.
Очевидно
су
јој
сметале
у
овом
часу
.
—
Добар
дан
,
госпођице
!
—
Ах
,
гле
,
сви
сте
!
—
Зар
ме
нисте
видели
с
прозора
?
—
Ја
?
...
Не
.
Нисам
вас
видела
.
Крв
јој
појури
поново
у
главу
,
у
слепим
очима
нешто
куца
,
брзо
,
стално
и
несносно
.
Он
је
погледа
за
часак
,
брзо
и
,
њој
се
учинило
,
прекорно
.
Руковаше
се
и
обоје
су
ћутали
један
трен
,
који
је
њој
изгледао
дугачак
,
досадан
,
као
да
је
читав
сат
.
—
Тата
је
тамо
,
нана
је
код
бабе
,
а
ја
...
ја
имам
посла
.
Извините
.
И
не
погледавши
га
,
она
се
окрете
и
оде
.
Он
је
чупкао
брчиће
и
наједном
,
када
се
она
окрете
од
њега
,
повуче
за
један
брк
и
то
га
је
јако
заболело
.
Затим
се
упути
Сими
.
—
Добар
дан
.
—
Хм
,
хм
...
Гле
,
а
од
куд
ти
?
Ђорђе
на
ово
питање
није
ништа
одговорио
,
јер
му
се
учинило
глупо
,
и
јер
је
знао
да
то
није
никакво
питање
,
које
изискује
одговор
.
То
је
,
тек
да
се
нешто
каже
.
—
Видиш
,
ово
је
кнез
Михајло
.
Прва
марка
за
време
кнеза
Михајла
.
Хм
.
хм
.
Ето
,
види
.
Ђорђе
узеде
марку
погледа
је
и
нашао
је
да
нема
нечег
особитог
.
Марка
као
и
свака
друга
марка
.
—
Јеси
био
у
цркви
?
—
Шта
ћу
тамо
?
Он
се
одмах
покајао
што
је
то
рекао
,
јер
је
био
уверен
,
да
Сима
није
чуо
,
шта
му
је
он
одговорио
.
Тек
по
томе
,
што
је
он
мрмљао
:
хм
,
хм
,
не
може
судити
да
то
треба
узети
као
неку
врсту
примања
к
знању
.
—
А
зашто
ви
скупљате
марке
?
Питао
је
он
мало
гласније
.
Ожиљак
над
Симином
левом
обрвом
је
поцрвенио
.
—
Зашто
?
То
је
задовољство
,
једно
велико
задовољство
.
—
И
велика
беспослица
.
Сима
није
чуо
шта
је
Ђорђе
рекао
,
јер
се
баш
тога
часа
био
задубио
у
посматрање
једне
марке
.
Дуго
ју
је
гледао
лупом
.
Ожиљак
је
црвенио
и
бледио
.
Бркове
је
нервозније
грицкао
.
—
Фалсификат
...
хм
,
хм
...
Ето
,
фалсификат
.
Ђорђе
је
запалио
цигарету
и
иронично
је
гледао
у
њега
.
—
То
не
мења
ствар
.
Мени
је
то
свеједно
.
Сима
га
је
занесено
гледао
.
Да
га
је
у
том
тренутку
Ђорђе
запитао
:
да
ли
га
воли
,
он
би
му
,
без
оклевања
,
одмах
одговорио
:
да
га
,
на
против
,
мрзи
.
Ђорђе
је
,
од
дуга
времена
,
гледао
неке
марке
.
Једно
затворено
писмо
било
је
под
гомилом
марака
.
—
А
какво
је
ово
писмо
?
—
Из
Америке
.
—
Па
одкуд
овде
?
То
није
за
вас
,
бар
није
упућено
на
вашу
адресу
.
—
Није
.
Ја
сам
га
узео
због
марке
.
Немам
ту
марку
.
—
Зар
ви
,
као
поштар
,
имате
права
да
узимате
туђа
писма
?
—
Хм
,
хм
...
Није
право
...
него
...
онако
.
Требала
ми
марка
.
Сима
је
поцрвенио
.
Ђорђе
је
нагло
пушио
,
затим
баци
цигарету
далеко
од
себе
.
—
Да
сам
хтео
,
ја
сам
могао
овај
албум
да
продам
за
9350
дин
.
Нудио
ми
један
Француз
.
—
И
ви
га
нисте
дали
?
—
Хм
,
хм
.
Ваљда
сам
луд
...
А
један
Американац
нудио
ми
је
више
.
Имам
баш
писмо
у
коме
ме
моли
и
преклиње
,
да
му
продам
овај
албум
.
Ђорђе
га
је
у
први
мах
иронично
гледао
и
смешкао
се
,
а
после
му
дође
,
да
овом
човеку
рече
нешто
,
не
зна
ни
сам
шта
,
нешто
опоро
,
нешто
што
би
га
наљутило
,
увредило
,
заболело
.
—
Чини
ми
се
11
.
000
...
тако
нешто
,
не
сећам
се
сад
...
а
ко
ће
и
да
се
сети
,
кад
ја
често
добијам
...
хм
,
хм
...
такве
понуде
.
И
Ђорђу
би
смешан
овај
човек
,
који
има
два
одела
,
једно
излизано
и
отрцано
за
сваки
дан
и
једно
празнично
,
које
је
пре
толико
година
направио
и
које
је
било
врло
углађено
и
усијано
,
овај
човек
,
чија
кућа
,
тешком
муком
,
живи
,
стењући
под
јармом
дугова
,
једним
елегантним
покретом
руке
,
као
какав
неизмеран
богаташ
,
отурује
импозантну
своту
од
11
.
000
дин
.
—
Хм
,
хм
...
Нећу
да
се
хвалим
,
али
ипак
ћу
да
ти
кажем
,
да
ме
сматрају
за
најбољег
познаваоца
марака
у
Србији
,
па
и
на
страни
.
Например
,
један
немачки
трговац
марака
,
нуди
ми
600
марака
месечно
плате
,
да
му
будем
у
радњи
и
само
да
прегледам
марке
...
Ђорђе
га
гледао
чудноватим
погледом
.
Он
није
знао
шта
да
мисли
о
овом
створењу
,
које
ужива
у
лажи
и
које
се
опија
лажима
и
оне
га
све
даље
носе
у
неке
фантастичне
пределе
,
где
новац
нема
никаквога
значаја
и
где
се
бројање
почиње
тек
од
стотине
.
Није
знао
шта
да
мисли
о
овом
човеку
,
који
га
или
сматра
за
луда
или
за
каква
дечка
,
којем
живот
није
ни
најмање
познат
.
И
,
на
крај
крајева
,
место
да
мрзи
овога
чудног
својег
будућег
таста
,
он
је
уживао
у
томе
,
како
се
подао
лажи
,
да
га
носи
где
је
њојзи
воља
,
а
највише
је
уживао
у
томе
,
што
је
осећао
,
да
Сима
верује
у
своје
лажи
,
које
моменат
ствара
,
одржава
и
незграпно
умножава
.
У
дну
дворишта
,
где
је
становао
још
један
кирајџија
,
свирао
је
неки
стари
аристон
,
који
је
,
сасвим
комотно
,
прескакао
по
неку
ноту
,
и
на
место
тога
чуло
се
само
обично
зујање
и
шиштање
.
Света
је
отишао
тамо
,
метнуо
руке
на
леђа
и
тако
стоји
пред
вратима
и
слуша
како
аристон
свира
,
зуји
,
шишти
,
муца
.
Поред
аристона
је
неки
храпави
,
алкохолски
баритон
певао
неку
арију
,
која
нема
апсолутно
никакве
везе
са
аријом
коју
је
аристон
свирао
.
У
први
мах
арија
није
имала
текста
,
после
се
чуле
неке
искидане
речи
,
а
при
крају
енергично
ла
,
ла
,
ла
,
ла
,
ли
,
ла
,
ла
,
као
да
баритониста
концертира
пред
глухом
публиком
.
—
Хм
,
хм
...
има
јак
глас
тај
обешењак
.
Он
не
сме
у
вече
да
пева
у
соби
кад
гори
лампа
.
Одмах
се
угаси
,
као
да
је
духнуо
ветар
...
Кад
је
био
онај
Рус
ту
,
онај
...
та
де
,
како
се
звао
?
...
Његово
име
ми
баш
на
врх
језика
.
.
—
Ваљда
Славјански
?
Хтео
је
,
сигурно
,
собом
да
га
поведе
?
—
Хм
,
хм
...
јесте
...
нудио
му
,
не
знам
сигурно
колико
,
али
,
све
ми
се
чини
300
рубаља
...
али
будала
није
пристао
...
Волије
да
буде
дијурниста
са
100
динара
.
Баритониста
је
и
даље
певао
,
док
,
наједном
,
није
,
из
све
снаге
,
рикнуо
.
То
је
био
крај
песме
.
Аристон
је
сад
почео
да
свира
неку
полку
,
а
неко
га
је
пратио
,
ударајући
песницом
о
сто
.
По
небу
се
почели
скупљати
тамни
облаци
и
опет
се
нагло
разилазити
.
У
даљини
је
потмуло
грмело
.
За
часак
затрепери
лишће
на
дрветима
и
опет
се
све
утиша
.
Мало
мало
,
па
сунце
ишчезне
иза
којег
тамног
и
густог
облака
.
Ваздух
је
био
тежак
и
сух
.
Муве
су
бивале
све
несносније
,
лепећи
се
за
руке
и
лице
.
Даница
је
донела
слатко
и
њиме
послужила
Ђорђа
.
—
Па
то
бар
није
велико
парче
узмите
цело
...
То
је
овогодишње
.
Што
га
пресецате
?
—
Ја
не
марим
баш
слатко
.
Она
је
гледала
у
послужавник
.
А
Ђорђе
,
када
је
нагао
чашу
да
пије
,
гледао
је
у
њу
.
Она
је
то
осетила
и
боја
на
лицу
се
мењала
.
—
Тато
,
хоћеш
ти
слатко
?
—
Овај
...
хм
,
...
па
нећу
,
сад
ћемо
да
ручамо
.
Ђорђе
се
диже
.
—
Ето
,
што
,
тераш
господина
.
—
Ја
?
...
Па
ја
то
онако
кажем
.
—
Треба
већ
да
идем
,
сад
ће
подне
.
—
Сад
ће
мама
да
дође
.
Она
је
код
бабе
.
—
Како
је
вашој
баби
?
Боље
или
горе
?
—
Море
како
боље
.
Све
је
горе
.
То
ти
је
прави
кулук
.
Не
може
човек
да
јој
угоди
.
Све
јој
није
нешто
по
вољи
...
хм
,
хм
...
—
Па
стара
је
,
што
...
—
Знам
,
али
ипак
...
Она
нама
није
тешка
.
Ми
је
негујемо
,
чувамо
је
као
дете
.
Зар
ја
не
би
волео
да
оздрави
?
Она
није
ником
на
терету
,
ником
не
досађује
.
Ја
је
сажаљевам
што
се
тако
мучи
.
Ђорђе
је
хтео
нешто
да
одговори
,
јер
је
сматрао
за
дужност
,
да
нешто
каже
.
И
у
мало
што
не
рече
:
ваљда
ће
Бог
помоћи
,
али
се
у
часу
трже
и
не
рече
ништа
.
Осећао
је
да
би
рекао
лаж
,
да
би
тврдио
нешто
што
не
осећа
,
јер
,
на
крај
крајева
,
шта
се
њега
тиче
та
болесна
баба
.
И
он
зато
није
хтео
ништа
да
каже
.
—
Збогом
.
—
Пријатан
ручак
.
Ја
бих
те
испратио
...
—
Не
,
не
,
радите
ви
...
Ђорђе
се
смешкао
иронично
и
није
могао
да
прикрије
,
да
му
је
та
његова
пакост
учинила
једно
задовољство
.
—
Ето
,
Данице
...
Па
нек
пође
...
хм
,
хм
...
Она
је
брзо
оставила
послужавник
,
дошла
до
бабиних
врата
и
рече
својој
мајци
:
—
Хајде
,
нано
,
хоће
господин
Ђорђе
да
иде
.
Из
собе
је
одјекнуло
неко
мумљање
,
које
је
Даница
Ђорђу
превела
:
—
Сад
ће
,
казала
је
.
—
Они
се
упутише
капији
.
Она
је
ишла
крај
њега
,
лагано
,
држећи
у
руци
кецељу
,
или
намештајући
своју
косу
.
Он
ју
је
гледао
благо
,
али
ипак
прекорно
.
—
Јел
те
,
госпођице
,
што
воли
ваш
отац
тако
да
лаже
?
Даница
је
била
пренеражена
.
Овако
изненадно
питање
ју
је
збунило
.
—
Просто
стално
лаже
.
Ја
по
некад
уживам
у
његовим
лажима
,
али
ипак
,
њега
треба
да
је
срамота
,
јер
он
није
више
дете
.
Па
после
,
знате
,
човек
изгледа
смешан
.
Мени
се
све
чини
,
да
ме
сматра
за
какву
будалу
.
—
О
...
О
...
То
је
све
,
што
је
Даница
могла
да
каже
.
—
Ви
се
не
љутите
,
јел
те
?
—
Не
.
—
Молим
...
Румен
је
на
њезиним
једрим
образима
изгледала
као
жеравица
.
И
при
свем
томе
,
што
би
она
могла
крај
њега
да
остане
часовима
,
загледајући
све
око
себе
,
ипак
је
једва
чекала
,
да
овај
човек
,
о
којем
она
стално
мисли
и
снева
,
оде
што
пре
.
И
да
је
Даница
о
својим
осећајима
кад
год
размишљала
,
она
би
,
можда
,
дошла
до
закључка
да
Ђорђа
више
воли
када
он
није
крај
ње
.
Ђорђе
је
ухвати
за
руку
,
а
она
,
и
ако
јој
је
то
било
неко
особито
задовољство
за
које
она
не
би
могла
наћи
поређења
,
окрете
се
да
види
,
да
ко
то
не
примети
.
—
Јесте
ли
ме
видели
кроз
прозор
,
кад
сам
долазио
?
—
Јесам
...
Срце
је
снажно
и
незграпно
куцало
,
као
да
има
нешто
да
надокнади
.
Руке
су
јој
биле
хладне
и
,
готово
,
топиле
су
се
у
његовој
врелој
и
снажној
руци
.
Он
јој
је
стискао
руку
,
а
њој
је
то
годило
и
склапала
је
очи
,
као
да
је
ту
стварност
хтела
да
претвори
у
сан
,
у
леп
и
пријатан
сан
,
који
јој
даје
снаге
и
живота
.
И
у
неколико
махова
хтела
је
и
она
његову
руку
да
стисне
,
али
није
то
учинила
.
—
Не
треба
да
се
угледате
на
оца
.
То
није
лепо
.
На
једном
испусти
њезину
руку
.
Марија
је
долазила
из
бабине
собе
.
Била
је
сва
зајапурена
.
Рукави
су
јој
засукани
и
она
је
кецељом
брисала
руке
,
прилазећи
Ђорђу
.
—
Неће
киша
да
удари
.
Ово
већ
не
може
више
да
се
сноси
.
—
Удариће
.
Тек
што
није
.
—
Ја
те
нисам
видела
кад
си
долазио
...
Ђорђе
је
хтео
отворено
и
,
без
устезања
,
да
јој
каже
,
да
га
је
она
видела
и
да
је
штукнула
у
собу
,
јер
није
била
очешљана
,
али
не
рече
ништа
,
него
се
само
задовољио
тиме
што
се
смешкао
.
—
Збогом
.
—
Пријатан
ручак
.
Задржала
бих
те
на
ручак
,
али
немамо
бог
зна
шта
.
Дођи
...
Окрете
се
и
оде
.
—
Да
не
загори
јело
.
Ђорђе
је
нешто
био
задовољан
.
Извади
кутију
и
запали
цигарету
.
—
Нећу
да
вас
задржавам
.
Збогом
.
—
О
,
не
,
ви
ме
не
задржавате
...
немам
никаква
посла
.
—
Облаци
се
навлаче
.
Покиснућу
.
—
Сигурно
ће
падати
киша
.
Како
је
ваздух
тежак
.
Ђорђе
срдито
баци
цигарету
.
—
Рекла
бих
,
да
ви
много
пушите
.
—
Пушим
.
—
То
вам
је
нова
краватна
.
—
Јесте
.
—
Врло
је
лепа
.
—
Мени
се
не
допада
.
Нећу
више
ни
да
је
носим
.
Ђорђе
је
то
рекао
,
готово
,
сурово
.
И
сам
се
тргао
од
тих
речи
.
Даница
је
била
тужна
:
Зашто
да
не
носи
краватну
,
коју
она
воли
?
А
она
би
само
оно
носила
што
се
њему
допада
.
Ето
,
она
се
чешља
по
његову
укусу
.
Једном
,
када
су
разговарали
о
начину
чешљања
,
он
је
рекао
да
овај
начин
највише
воли
.
Од
тога
доба
,
Даница
се
само
тако
чешља
и
ако
је
некада
ту
фризуру
мрзела
,
када
ју
је
у
некога
видела
.
Грмљавина
је
долазила
све
ближе
.
Ветар
духну
и
мирисао
је
на
прашину
и
влагу
.
Небо
се
све
више
покривало
мрким
облацима
.
Тамо
негде
у
даљини
,
преко
Дунава
,
севале
су
муње
.
Он
је
гледао
у
њу
и
осећао
је
неку
милу
сету
.
—
Хоћете
ли
ићи
куда
по
подне
?
Знам
,
да
сваке
недеље
излазите
.
—
Ја
не
знам
,
да
ли
ће
нана
рећи
тати
да
идемо
.
Најгоре
је
због
бабе
.
Ђорђе
хтеде
опет
нешто
ружно
да
рече
за
бабу
,
која
свима
смета
,
али
се
уздржа
.
—
Хоћете
ли
да
дођем
по
подне
?
Она
га
је
стидљиво
гледала
,
руменила
је
и
смешкала
се
,
као
да
је
тиме
хтела
рећи
:
још
питаш
.
—
Доћи
те
,
молим
.
Свеједно
ишли
не
ишли
.
И
њему
се
учини
,
да
је
она
ове
речи
нежно
рекла
,
те
му
је
то
и
годило
и
ласкало
.
Жудео
је
да
чује
још
једну
тако
нежну
реч
,
али
одређенију
,
која
се
,
непосредно
,
односи
на
њега
,
а
која
се
не
би
могла
сматрати
као
обична
фраза
из
учитивости
.
—
Волите
ли
кад
дођем
?
—
Волим
.
—
Да
вам
прекратим
време
,
је
л
те
?
—
Ах
,
не
.
Онако
...
—
Како
?
—
Па
волим
кад
дођете
.
—
Ви
волите
и
кад
ваша
тетка
дође
.
—
То
је
нешто
друго
...
—
Како
друго
?
...
-
Хтела
је
отворено
и
без
устезања
,
као
што
он
то
има
обичај
,
да
каже
:
зато
што
њега
највише
воли
на
свету
,
али
ипак
није
била
толико
смела
.
Он
је
понова
ухвати
за
руку
и
она
му
је
лагано
стиште
.
И
њему
у
томе
часу
би
криво
,
што
не
може
ову
девојку
снажно
да
загрли
и
да
је
љуби
,
љуби
.
—
Волите
ли
ме
много
?
—
Много
.
—
Највише
на
свету
?
—
Највише
.
Ђорђу
је
било
мило
,
што
чује
те
речи
,
јер
је
знао
,
да
она
сада
говори
истину
.
Он
је
гледао
у
њезине
очи
и
смејао
се
:
—
Од
неба
до
земље
?
—
И
од
земље
до
неба
.
И
обоје
се
смејали
,
као
да
су
чули
какав
смешан
одговор
од
каква
детета
.
—
Збогом
.
—
Ваљда
:
до
виђења
?
—
До
,
до
виђења
.
Стиште
јој
још
једном
руку
,
окрете
се
и
пође
.
Она
је
дуго
гледала
за
њиме
,
а
он
није
хтео
да
се
окрене
и
ако
је
осећао
,
да
га
њезин
поглед
прати
.
Када
је
већ
замакао
за
угао
од
улице
,
она
се
сневесели
и
уђе
у
кућу
.
На
Саборној
цркви
је
почело
подне
да
избија
.
Одмах
после
последњег
ударца
,
поче
највеће
звоно
достојанствено
и
лагано
да
звони
,
а
затим
брже
,
али
једнолико
и
стално
достојанствено
.
Оно
је
Београду
објављивало
смрт
некаква
богаташа
.
Калемегданом
,
Михајловом
улицом
и
Терезијама
врвео
је
силан
свет
.
На
углу
код
Руског
Цара
стајала
је
гомила
официра
.
Неки
су
чупкали
своје
бркове
a
la
Виљем
ИИ
.
,
а
неки
су
се
испрсили
,
наслонивши
се
на
своје
сабље
,
као
какви
освајачи
и
,
дрским
погледима
неодољивих
људи
,
пиљили
су
у
мимопролазеће
даме
,
прво
их
мерећи
од
главе
до
пете
,
а
за
тим
облапорно
гледајући
у
њихове
ноге
,
које
су
се
виделе
испод
знатно
подигнутих
сукања
.
Фијакери
су
јурили
по
јаругастој
калдрми
као
бесомучни
,
по
неки
шегрт
пролази
кроз
гомиле
света
и
звижди
да
човеку
заглухну
уши
.
По
излизаним
тротоарима
чује
се
клизање
обућа
,
звецкање
сабања
,
шуштање
сукања
и
ударање
штаповима
.
Ђорђе
је
ишао
лагано
,
као
да
је
на
нечјем
погребу
.
Гледао
је
напућене
физиономије
људи
,
дама
и
официра
,
који
сневају
о
некој
српској
аристократији
,
гледао
је
страховити
луксус
женске
тоалете
,
који
тако
речито
говори
о
финансијској
пропасти
и
о
моралним
недостатцима
,
гледао
је
сиромашне
људе
како
и
последњи
марјаш
жртвују
,
да
само
не
изостану
иза
богатих
људи
,
који
више
издају
за
једну
хаљину
,
него
што
је
тромесечни
приход
кахва
сирота
чиновника
или
официра
.
Удисао
је
јефтине
и
скупе
,
благе
и
несносне
парфеме
,
који
су
ветрили
пред
њиме
.
Рачунао
је
у
памети
шта
све
то
,
можда
,
стаје
и
пребледио
је
,
кад
је
морао
признати
,
да
је
то
колосалан
капитал
,
који
се
улицама
носи
,
који
мирише
,
блешти
,
шушти
,
звечи
,
зврји
.
И
њему
су
били
одвратни
сви
ови
људи
,
који
су
ишли
кроз
овај
излог
,
да
се
покажу
,
да
се
похвале
,
да
изазивају
пакост
,
завист
,
злобу
и
злочин
.
Тај
лутајући
капитал
сматрао
је
он
као
инат
,
као
изазивање
,
као
неку
врсту
пркоса
.
Он
је
грицкао
усне
,
штапом
је
трескао
о
калдрму
,
а
у
његовој
глави
су
се
витлале
свакојаке
мисли
.
Када
се
,
најзад
,
сетио
Данице
,
он
се
смешкао
као
у
сну
и
када
је
срео
једног
својег
познаника
,
он
га
поздрави
преко
мере
љубазно
и
ако
је
он
био
један
од
његових
најовлашнијих
познаника
,
с
којим
је
само
,
пре
извеснога
времена
,
при
приказивању
,
изменио
име
.
ИИИ
.
Киша
је
,
најзад
,
престала
да
пада
.
По
небу
су
још
летели
бели
и
мрки
облаци
,
док
небо
није
било
сасвим
чисто
,
плаво
и
весело
.
Сунце
је
опет
почело
да
греје
.
Улицама
је
текла
прљава
и
жута
вода
.
Са
дрвећа
,
чије
је
лишће
још
било
влажно
и
покуњено
,
падале
су
,
с
времена
на
време
,
велике
капи
.
Улице
су
биле
влажне
и
по
њима
се
почело
стварати
блато
.
Кола
се
једва
чују
када
пролазе
блатњавим
улицама
.
Њихови
точкови
дижу
блато
са
земље
и
одбаце
га
и
близу
и
далеко
,
некад
на
мимопролазеће
,
а
некад
и
на
онога
који
седи
у
колима
.
Ваздух
је
влажан
,
али
врло
пријатан
.
Ђорђе
је
још
спавао
.
У
његовој
соби
је
била
лепа
хладовина
.
На
прозору
је
била
спуштена
завеса
,
која
је
,
на
средини
,
имала
велику
рупу
и
кроз
њу
је
пролазила
светлост
.
На
столу
је
лежао
његов
часовник
и
,
у
овој
тишини
,
чуло
се
само
како
куца
часовник
и
како
Ђорђе
одмерено
и
лагано
хрче
.
Врата
се
лагано
почела
отварати
.
Лепо
заглађена
глава
са
дугачким
бледим
лицем
и
са
два
врло
велика
ока
,
која
су
се
сјајила
у
овој
полутами
,
указа
се
на
вратима
.
Очи
су
,
за
часак
,
гледале
у
Ђорђа
како
спава
,
за
тим
се
танке
и
румене
усне
развукоше
у
осмех
и
главе
нестаде
.
Врата
се
опет
лагано
затворише
.
Ђорђе
је
већ
три
месеца
становао
код
једне
удовице
.
Њезин
муж
је
био
кондуктер
на
железници
.
Он
је
две
године
боловао
од
ревматизма
.
Прво
је
ишао
са
два
штапа
,
јечући
и
псујући
све
што
му
падне
на
памет
,
после
је
легао
и
није
се
више
дигао
.
Док
је
био
здрав
,
страховито
је
много
пио
и
,
као
пијан
,
волео
је
да
се
бије
,
да
се
хвали
како
може
много
да
једе
и
пије
и
како
је
песницом
једном
разбио
главу
,
а
другом
столицом
сломио
два
ребра
,
како
зубима
диже
терет
од
сто
кила
,
а
малим
прстом
хвата
човека
за
кајиш
и
тако
га
диже
,
како
је
једанпут
,
у
вагону
треће
класе
,
ухватио
једног
аустријског
официра
,
који
се
био
прерушио
у
обична
радника
и
како
је
једној
госпођи
,
на
врло
сумњив
начин
,
спасао
живот
,
како
он
сваком
старешини
дрско
кресне
истину
у
очи
и
ако
је
према
старешинама
и
себи
равнима
,
који
су
имали
неких
веза
са
старешинама
,
био
мањи
од
макова
зрна
и
,
најзад
,
како
је
он
кадар
свуда
да
заради
,
па
ма
и
на
голу
камену
и
ако
је
био
оличена
леност
.
Према
жени
је
био
врло
суров
.
Тукао
је
када
год
је
био
пијан
,
а
он
никад
није
био
трезан
.
Од
плате
је
доносио
врло
мало
у
кућу
,
већи
део
је
попио
и
давао
сестри
једнога
ложача
,
с
којом
је
дуго
живео
,
која
га
је
врло
строго
држала
и
он
је
се
бојао
.
Деца
су
му
ишла
гола
и
боса
,
а
његова
жена
је
морала
да
шије
војничко
одело
и
рубље
,
да
не
би
,
с
децом
,
умрла
од
глади
.
За
време
двогодишње
болести
био
је
неизмерно
пргав
и
суров
и
цела
је
кућа
једва
чекала
да
једном
умре
.
Када
је
умро
,
он
ништа
није
оставио
,
осим
два
сина
,
празну
кућу
и
гомилу
,
дугова
.
Његова
жена
је
и
даље
морала
да
шије
и
да
тако
храни
своја
два
сина
и
себе
.
Један
син
,
који
је
,
када
му
је
било
пет
година
,
скрхао
ногу
,
ишао
је
са
штаком
.
Он
је
био
благ
,
послушан
,
имао
је
нечег
нежног
и
женског
;
он
је
ишао
у
гимназију
и
добро
се
учио
.
Био
је
вредан
и
врло
бистар
.
Други
син
био
је
словослагач
и
имао
је
добру
зараду
,
али
кућа
је
имала
врло
мало
користи
од
те
његове
недељне
зараде
.
Суботом
,
када
,
са
зарадом
,
изиђе
из
штампарије
у
којој
је
радио
,
одлазио
је
у
једну
кавану
,
где
су
долазили
сви
словослагачи
,
и
ту
је
пио
и
коцкао
се
,
док
га
,
са
неколико
динара
,
није
затекла
зора
.
И
тако
,
полупијан
од
пића
и
коцкарског
раздражења
,
разбарушене
косе
,
бледа
и
испијена
лица
и
крвавих
очију
долазио
је
својој
кући
.
Ако
му
мајка
ма
и
најмању
реч
рекне
,
он
је
викао
као
суманут
,
трескао
песницом
о
сто
и
целу
је
собу
испуњавао
виком
,
лупом
и
ужасним
задахом
од
пића
и
дувана
.
Мајка
,
онда
,
почне
да
плаче
,
да
проклиње
себе
и
онога
покојника
,
што
нису
имали
друга
посла
,
него
да
даду
живот
овом
ужасу
,
којег
је
клела
и
пљувала
.
Онај
други
син
,
Милош
,
који
је
мирно
лежао
у
постељи
,
ћутао
је
неко
време
,
а
затим
се
мало
диже
и
каже
:
—
Та
ти
си
једна
животиња
.
Драгољуб
се
,
онда
,
на
врат
на
нос
,
скине
,
разбаца
одело
по
соби
и
тресне
се
у
постељу
.
Мајка
јеца
и
грца
,
Милош
се
окрене
зиду
и
шкрипи
зубима
,
а
Драгољуб
почне
да
хрче
,
као
човек
,
који
је
,
савесним
и
поштеним
радом
,
заслужио
одмор
и
тихи
сан
.
Да
би
дошла
до
једног
новог
извора
прихода
,
Лепосава
је
издавала
собу
за
самца
и
одатле
је
имала
неку
пару
.
Кирајџија
,
махом
,
није
код
куће
,
не
мора
око
њега
много
да
послује
,
а
,
међутим
,
је
та
кирија
била
врло
лепа
закрпа
.
У
дворишту
је
било
још
четири
кирајџије
.
Одмах
до
њихова
стана
била
је
једна
собица
.
У
њој
је
становала
једна
баба
,
која
ни
с
ким
у
дворишту
није
говорила
.
Она
није
ништа
радила
и
,
готово
,
цео
дан
посвећује
двема
малим
мачкама
,
које
је
хранила
млеком
,
држала
их
на
крилу
,
миловала
их
и
тражила
им
буве
,
говорећи
им
као
малој
деци
.
Тепала
им
је
непрестано
,
а
мачке
,
као
да
су
хтеле
на
то
да
одговоре
,
мијаукале
су
такође
врло
нежно
.
Затим
их
пољуби
мећу
очи
и
метне
их
на
своју
постељу
да
спавају
.
Мачке
се
почну
умивати
,
затим
се
савију
у
клупче
и
лагано
преду
и
намигују
док
не
заспе
.
Двапут
недељно
,
четвртком
и
недељом
по
подне
,
долазила
јој
је
једна
ванредно
елегантна
дама
,
са
великим
шеширом
од
чипака
и
пера
,
у
свиленој
хаљини
са
скупоценим
везом
и
чипкама
,
која
је
шуштела
,
и
са
малим
високим
ципелама
.
Дама
је
била
озбиљна
,
лепа
и
мирисала
је
на
љубичицу
.
Она
је
код
баба
Митре
остајала
више
од
пола
сата
,
ћеретала
је
с
њоме
,
смејала
се
,
грлила
је
и
љубила
.
И
када
год
је
дошла
она
је
поштогод
донела
,
било
воћа
и
колача
од
посластичара
,
било
какву
махраму
,
било
новаца
.
То
је
била
ћерка
баба
Митрина
.
Да
баба
Митре
,
у
једној
соби
и
кујни
,
становале
су
две
сестре
са
својим
оцем
.
Једна
од
њих
,
Каја
,
седела
је
за
шиваћом
машином
од
раног
јутра
до
мрклог
мрака
.
По
некад
,
уз
зврјање
машине
,
чуо
се
њезин
нежан
и
танак
глас
,
како
почиње
неку
песму
,
коју
никад
није
довршавала
.
Њој
је
било
више
од
тридесет
година
.
Густа
смеђа
коса
уоквиривала
је
округло
,
мршаво
и
бледо
лице
.
Нос
је
изгледао
као
згњечен
,
усне
танке
и
модре
.
Два
плава
ока
су
више
тињала
него
што
су
сјајила
.
Друга
,
Јулка
,
била
је
знатно
млађа
и
знатно
лепша
.
Она
није
помагала
сестри
,
сваког
дана
се
,
по
подне
,
лепо
и
укусно
обуче
,
накудрави
косу
,
напраши
лице
пудером
и
одлази
некуда
и
тек
се
у
вече
враћа
,
врло
уморна
и
бледа
.
Отац
им
је
био
трговац
,
али
је
одавна
пострадао
.
Неки
тврде
,
да
томе
има
много
да
захвали
својој
жени
,
која
се
у
кући
никада
не
помиње
.
Он
је
вечито
болестан
.
Зими
не
излази
из
куће
,
а
када
наступе
топлији
дани
,
он
понесе
своје
сандуче
са
трињем
у
које
је
пљувао
и
тако
седи
пред
кућом
,
мота
палцима
,
укоченим
погледом
гледа
у
небо
и
у
земљу
,
кашље
и
пљује
у
своје
сандуче
.
И
наједном
,
као
да
се
буди
иза
сна
,
почиње
својој
ћерци
објашњавати
,
да
би
он
свима
трговцима
памет
померио
,
када
би
имао
само
2000
динара
.
Он
би
,
у
најкраћем
року
,
морао
бити
баснословно
богат
.
У
дну
дворишта
становао
је
један
пешадиски
наредник
са
женом
.
Он
је
био
висок
и
развијен
.
Велике
бркове
је
везивао
и
подизао
их
у
вис
,
као
његов
командир
,
имао
је
велике
смеђе
очи
и
знао
је
да
се
оне
женскињу
допадају
.
Шајкачу
мало
накриви
и
тако
се
види
један
део
косе
,
који
рашчешља
,
па
се
,
с
те
стране
,
не
види
ивица
шајкаче
,
која
потоне
у
коси
.
Сабљу
никада
не
закачи
и
пушта
је
да
тандрче
колико
јој
је
воља
.
Жена
му
је
мала
и
пуна
плавуша
.
Вредна
је
као
кртица
.
Са
мужем
лепо
живи
и
ако
он
воли
да
виче
по
кући
.
У
дну
срца
је
он
добар
човек
и
добар
домаћин
.
Жена
је
,
иначе
,
задовољна
са
својим
животом
,
само
никада
не
може
да
прежали
што
нема
деце
.
Шта
јадница
,
није
покушавала
само
да
роди
,
али
ни
лекари
,
ни
бање
,
ни
врачбине
,
ни
бапски
лекови
нису
могли
помоћи
.
Она
је
често
,
када
је
сама
код
куће
,
горко
плакала
,
представљајући
себи
,
како
би
имала
лепо
дете
,
како
би
га
неговала
и
како
би
га
одевала
као
луче
.
И
нареднику
је
то
било
врло
криво
и
сматрао
је
то
немање
деце
,
у
неку
руку
,
као
личну
увреду
.
Обоје
су
зато
,
свак
за
се
,
распитивали
шта
је
томе
узрок
и
како
се
томе
може
доскочити
.
Иначе
су
били
штедљиви
и
,
осим
за
те
лекове
и
врачбине
,
нису
у
лудо
трошили
новац
.
Тој
њиховој
штедњи
,
ваљда
,
има
се
и
приписати
што
су
једну
собу
издавали
под
кирију
.
Сад
у
тој
соби
станује
један
правник
,
с
којим
се
наредник
необично
поноси
и
којега
он
особито
поштује
,
као
што
то
и
принадлежи
једном
,
тако
рећи
,
учевном
човеку
.
Правник
је
био
висок
и
сух
као
гладна
година
,
имао
је
велику
кудраву
косу
,
носио
је
црн
шешир
са
великим
ободом
и
отворено
црвену
краватну
.
Преко
дана
је
ишао
у
школу
,
давао
кондиције
,
а
у
вече
је
шетао
калимегданом
са
гомилом
својих
другова
,
који
су
вечито
махали
рукама
када
су
говорили
,
и
ишао
у
радничке
синдикате
,
а
када
дође
кући
он
је
до
неког
доба
рђаво
свирао
на
вијолини
.
Неколико
кола
,
марсељеза
,
песма
Светозара
Милетића
и
неколике
уличне
песме
,
које
су
биле
у
моди
,
то
је
,
ето
,
било
све
,
што
је
знао
да
свира
,
наравно
,
све
на
памет
и
без
нота
.
Пети
кирајџија
је
био
један
фабрички
раденик
.
Он
је
имао
жену
,
која
месецима
лежи
у
постељи
и
једно
слабо
мушко
дете
од
седам
година
.
Већ
пет
дана
како
не
иде
у
фабрику
,
јер
сви
раденици
штрајкују
.
Према
жени
је
био
до
крајности
благ
и
ако
је
она
,
од
како
је
болесна
,
постала
врло
пргава
и
почела
да
се
боји
смрти
.
Он
је
неговао
жену
колико
год
је
могао
нежније
,
а
дете
је
облачио
.
Тај
дечко
је
био
врло
бистар
и
већ
је
знао
цело
радничко
вјерују
на
памет
.
Двориште
је
било
доста
пространо
.
На
сред
дворишта
је
био
један
велик
дуд
и
чесма
,
чија
је
славина
била
вечито
покварена
,
те
је
вода
текла
по
дворишту
и
тако
је
увек
била
бара
.
С
десне
стране
биле
су
наслагане
неке
греде
,
које
су
,
од
влаге
и
дугог
стајања
,
иструлеле
,
па
је
из
њих
проклијала
трава
.
До
греда
,
уза
зид
,
био
је
наслоњен
један
стари
шпорет
,
црвен
од
рђе
,
који
се
почео
распадати
.
Из
средине
шпорета
ниче
трава
и
коприва
.
Крај
шпорета
леже
неки
зарђали
гвоздени
обручи
,
полутруле
дуге
од
једног
расушеног
бурета
,
један
расушен
точак
од
колица
са
препукнутим
зарђалим
обручем
и
гомила
камења
покривена
зелено
жутом
маховином
.
И
из
свих
тих
развалина
буја
трава
,
покрива
их
и
сарањује
их
.
Ђорђе
је
још
спавао
.
Лепосава
понова
ошкрину
врата
и
погледа
својег
кирајџију
,
како
лежи
на
постељи
,
са
подигнутим
рукама
више
главе
.
Замршена
коса
залепила
се
за
знојаво
чело
.
Кроз
полуотворене
усне
видела
се
два
реда
белих
и
сјајних
зуба
,
који
су
одударали
од
црних
чупавих
бркова
.
Она
је
непомично
стајала
и
гледала
.
У
соби
је
куцао
Ђорђев
часовник
,
из
друге
собе
је
долазила
тупа
лупа
Милошеве
штаке
,
а
из
дворишта
залутају
по
некад
тонови
са
правникове
вијолине
.
Неко
је
дошао
до
чесме
,
отворио
славину
и
водом
пљуска
лице
.
Ђорђе
је
одмерено
дисао
,
а
једна
зрака
,
која
је
продирала
кроз
рупу
од
завесе
,
испружила
се
преко
једне
половине
његове
главе
,
преко
једног
дела
његова
тела
и
преко
наслона
од
постеље
.
Лепосава
лако
уздахне
и
опрезно
затвори
врата
.
Ђорђе
отвори
очи
,
протегне
се
и
ђипи
.
Брзо
подигне
завесу
,
дође
до
стола
,
погледа
на
часовник
и
намршти
се
.
Лепосава
је
чула
да
је
он
устао
,
па
уђе
у
собу
.
—
За
име
Бога
,
што
ме
нисте
раније
пробудили
?
Рекао
сам
вам
још
,
да
ме
пробудите
у
четири
сата
.
—
Хтела
сам
да
вас
пробудим
,
али
ме
је
било
жао
,
кад
сам
видела
како
лепо
спавате
.
—
Жао
не
жао
,
требали
сте
онако
да
радите
као
што
сам
вам
рекао
.
Лепосава
се
покуњи
.
—
Не
треба
да
се
љутите
.
—
То
су
моје
ствари
,
да
ли
ћу
се
ја
љутити
или
не
.
Она
поцрвени
.
Узеде
бокал
и
леген
и
изиде
напоље
.
Ђорђе
стаде
крај
прозора
,
затурио
руке
на
леђа
и
гледа
кроз
прозор
.
Наредник
стао
код
чесме
,
раскречио
се
и
тако
се
умива
.
Његова
жена
стоји
крај
њега
са
убрусом
у
руци
.
Лепосава
,
са
бокалом
и
легеном
у
рукама
,
чека
док
се
наредник
не
умије
.
Радниково
дете
ухватило
једно
маче
за
реп
и
оно
жалосно
мауче
.
Наједном
зашушташе
сукње
,
замириса
мирис
од
љубичице
и
елегантна
ћерка
баба
Митрина
прође
кроз
двориште
,
не
гледајући
ни
у
кога
.
Када
је
дошла
до
једне
баре
,
она
подиже
сукње
у
вис
и
указа
се
лепа
и
обла
ножица
у
црним
чарапама
.
Наредник
погледа
у
њу
,
а
затим
у
Ђорђа
и
намигну
.
Ђорђе
се
прво
намршти
,
а
после
се
осмехну
.
Лепосава
унесе
воду
,
метне
леген
на
једну
столицу
а
бокал
на
под
крај
столице
и
остаде
у
соби
.
—
А
што
ви
мене
мрзите
?
Ђорђе
је
погледа
.
Њезино
га
питање
изненадило
,
а
још
више
њезин
глас
,
који
му
је
изгледао
да
је
тужан
.
Још
једном
је
погледа
и
сад
први
пут
,
после
три
месеца
,
учини
му
се
,
да
је
Лепосава
лепа
.
Она
га
је
такође
гледала
,
а
врхови
њезиних
јагодица
почели
су
се
руменити
.
—
Ја
баш
гледам
да
вас
у
свему
задовољим
,
а
ви
ме
мрзите
.
Молим
вас
кажите
ми
:
зашто
?
Ђорђе
је
гледао
њезину
густу
и
лепо
зачешљану
косу
,
црне
и
велике
очи
биле
су
пуне
нечег
сетног
и
милог
,
а
усне
румене
,
као
да
прснути
крв
.
Зуби
велики
,
бели
и
здрави
.
Кроз
танку
реклу
виде
се
контуре
њезиних
груди
,
које
су
се
,
кад
је
ишла
,
лако
тресле
.
И
што
ју
је
дуже
гледао
све
му
се
више
допадала
.
—
Да
вас
нисам
,
можда
,
увредила
?
—
Мрзео
вас
не
мрзео
,
то
је
,
мислим
,
вама
све
једно
.
Главно
је
кирија
.
Она
побледи
,
а
затим
поцрвени
.
—
Како
код
кога
.
Код
мене
није
то
баш
најглавнија
ствар
.
—
Е
?
Добро
,
онда
ћу
одсад
бити
према
вама
љубазнији
,
па
ту
моју
љубазност
рачунајте
у
кирију
.
И
он
се
насмеја
и
ако
је
осећао
одвратност
од
овог
својег
глупог
вица
.
—
Сад
ћу
да
се
умијем
.
—
Знам
да
вам
сметам
.
Идем
.
Она
се
окрете
и
пође
вратима
,
али
лагано
и
оклевајући
.
Застаде
и
окрете
се
њему
.
—
Хтела
сам
нешто
да
вас
молим
.
—
Да
чујем
.
—
Саветујте
мога
сина
Драгољуба
,
да
чува
новац
и
да
не
буде
тако
суров
према
мени
.
—
Ја
?
Зар
баш
ја
да
га
саветујем
,
који
савете
највише
мрзим
?
Њој
се
учини
,
да
је
он
зато
рекао
,
што
је
мрзи
и
у
часу
се
збуни
.
Он
је
приметио
ту
њезину
забуну
и
би
му
мило
,
па
рече
опоро
:
—
Нећу
.
Она
задрхта
и
изиде
из
собе
.
Ишла
је
као
да
је
занесена
.
Срце
јој
се
стегло
,
и
,
готово
је
,
престало
да
куца
.
Њој
је
било
врло
тешко
и
осећала
је
потребу
да
се
некуд
сакрије
и
да
дуго
плаче
.
О
,
какав
је
то
човек
!
А
она
,
међутим
,
би
дала
живот
за
њега
.
Она
никад
никога
није
тако
силно
волела
.
И
што
је
он
према
њој
суровији
,
она
га
је
све
више
волела
,
па
може
бити
баш
зато
што
је
такав
.
Зар
он
не
види
,
да
га
она
воли
и
да
би
му
се
она
на
један
његов
миг
сасвим
предала
?
Или
можда
није
лепа
?
Невоља
иначе
има
обичај
да
разори
лепоту
.
И
она
,
као
несвесно
,
поче
проучавати
своје
тело
.
Ах
,
Боже
мој
,
и
ти
људи
понекад
проћу
крај
среће
и
ако
им
се
она
на
сред
пута
наметљиво
испречи
!
Две
крупне
сузе
почеле
су
се
котрљати
низ
њезино
лице
и
она
је
осећала
како
је
те
сузе
голицају
по
лицу
и
не
хтеде
их
обрисати
.
Затим
дођоше
друге
сузе
,
а
она
је
стајала
у
кухињи
наслоњена
уз
врата
,
дрхтала
је
и
,
немогавши
савладати
суза
,
лагано
је
трептала
очима
и
тихо
је
плакала
.
Усне
је
припила
и
тако
се
гушила
да
не
би
на
глас
заплакала
.
И
док
је
њезин
бол
налазио
одушке
у
сузама
,
докле
је
штака
Милошева
у
другој
соби
тупо
лупала
о
под
и
пратила
је
његово
тихо
и
лепо
певање
.
Лепосави
дође
да
гласно
зајеца
,
не
водећи
ни
о
чем
рачуна
.
Ђорђе
се
умио
,
и
поче
по
соби
ходати
тамо
и
амо
певушећи
при
том
.
Када
се
обукао
,
он
отвори
прозор
.
Радник
,
Стојан
,
изнео
на
двориште
један
чаршав
да
се
суши
.
Каја
села
до
оца
и
чита
подлистак
у
»
Малом
Журналу
«
.
Отац
мота
палцима
и
гледа
у
једну
барицу
како
бива
све
већа
.
Правник
сео
на
прозор
,
дугачка
кудрава
коса
лепрша
се
око
његове
главе
.
На
крилу
држи
вијолину
,
а
гудалом
узмахује
.
Када
је
видео
Стојана
,
он
махну
на
њега
гудалом
.
—
Хоћемо
ли
?
—
Сад
ћемо
,
само
да
свршим
све
што
треба
.
А
где
је
Драгољуб
?
—
Не
може
да
се
дигне
.
Тешка
му
глава
као
мерица
.
—
Он
опет
шворц
?
—
Наравно
.
—
Па
то
је
једна
животиња
.
—
Море
,
преиспољна
.
Јулка
стоји
крај
огледала
и
кудрави
косу
.
С
времена
на
време
погледа
у
Правника
,
а
он
када
то
види
,
мало
поцрвени
и
почне
миловати
своју
косу
или
чупкати
за
крајеве
од
краватне
.
Скочи
с
прозора
и
почне
свирати
Погледај
ме
невернице
.
Каја
оставила
подлистак
и
почела
лагано
да
пева
песму
коју
Правник
свира
,
Јулка
јој
притече
у
помоћ
,
затим
поче
и
наредник
својим
храпавим
гласом
,
потом
његова
жена
танким
и
крештећим
алтом
и
Стојан
,
лаким
и
меким
тенором
.
Најзад
упаде
и
Правник
извештаченим
баритоном
,
који
му
је
задавао
доста
муке
,
јер
је
био
у
лицу
црвен
као
рак
,
а
вратне
жиле
му
набрекле
као
да
ће
оног
часа
пући
.
Милош
изишао
из
собе
и
иде
лагано
,
као
