,да
помињем
оно
што
је
било
,
да
оплакујем
ово
што
је
сада
,
и
да
се
надам
оном
што
ће
бити
!
На
мене
ће
се
угледати
други
,
и
,
тако
,
народ
не
ће
клонути
...
.
Живан
,
Поп
Перо
,
и
Никодим
бијаху
већ
познаници
и
пријатељи
,
кад
ја
дођох
на
Цетиње
.
Ја
се
прво
сретох
са
Живаном
,
а
он
ме
позна
с
Пером
и
Никодином
.
Послије
тога
спријатељили
смо
се
тако
да
смо
смјели
један
пред
другим
говорити
и
што
би
се
тицало
главе
.
Вриједи
испричати
макар
што
год
из
наших
многих
разговора
,
колико
тек
да
се
види
каке
су
мисли
нас
забављале
:
—
Под
небом
нема
народа
несрећнијега
од
народа
нашега
,
рече
једном
Поп
Перо
:
—
Кад
су
се
Срби
доселили
у
ове
данашње
земље
пали
су
,
као
што
знате
,
међу
двије
средине
просвјетне
и
политичке
,
које
су
се
трле
међу
собом
:
пали
су
међу
Византију
и
Рим
.
Византија
их
је
вукла
к
себи
,
а
Рим
опет
к
себи
.
Византија
је
,
ваља
признати
,
била
блажа
;
била
је
мудрија
;
Рим
бијаше
тврд
,
крут
;
Хришћанску
вјеру
Србима
су
нудили
и
она
и
он
.
Само
је
Византија
пружала
јеванђеље
на
језику
словенском
,
који
је
Србима
близак
и
разумљив
,
а
охоли
Рим
—
на
класичком
латинском
,
туђем
језику
!
излази
:
да
им
је
Византија
пружала
срећу
—
на
њихов
начин
;
а
Рим
је
жељео
усрећити
их
на
свој
начин
!
И
већа
се
пола
народа
,
наравно
,
окрете
к
Византији
,
а
мања
—
к
Риму
...
.
Доцније
,
грунуше
Турци
на
наше
земље
,
и
освојише
их
.
И
Турци
потражише
својој
вјери
присталица
;
и
нађоше
их
,
као
што
знате
,
највише
у
Босни
и
у
Херцеговини
.
Данас
се
,
у
тим
земљама
,
браћа
по
крви
и
по
језику
кољу
као
крвници
,
за
то
што
су
их
вјере
разбратиле
и
закрвиле
!
Да
су
се
којом
срећом
,
наставља
Поп
Перо
:
—
наши
стари
сви
прибрали
око
једне
вјере
,
па
била
та
вјера
ришћанска
кршћанска
,
или
Мухамедова
,
за
наш
би
народ
била
велика
срећа
.
Е
,
али
они
то
нијесу
учинили
,
и
нама
данас
не
остаје
ништа
друго
него
да
се
тих
вјера
манемо
,
па
народ
да
измиримо
!
—
Тешко
ти
је
,
те
говориш
тако
,
вели
Никодим
:
—
а
свијету
је
врло
мучно
манути
се
вјера
,
да
не
речем
да
је
баш
и
немогућно
:
па
и
сложити
вјере
врло
је
мучно
.
Него
ми
,
лијепо
,
да
оставимо
сваком
своју
вјеру
:
нек
вјерује
ко
како
милује
:
Ришћанин
—
источну
;
Кршћанин
—
западну
,
а
мусломан
Мухамедову
;
али
народ
ком
смо
синови
сва
тројица
,
отаџбину
,
у
којој
се
сви
рађамо
,
живимо
,
и
мријемо
;
у
којој
сваки
своју
вјеру
вјерујемо
,
ту
отаџбину
заједнички
да
љубимо
,
да
чувамо
,
да
дворимо
као
срећни
синови
своју
милу
мајку
!
Вјере
су
на
земљи
рад
небеса
;
па
свака
вјера
своје
вјерне
нека
води
у
рај
којим
хоће
путем
;
а
земљу
,
отаџбину
,
која
је
колијевка
свјем
трима
вјерама
,
нека
помажу
,
нек
благосиљају
и
црква
,
и
миса
,
и
џамија
!
...
—
Никодиме
,
брате
,
рећи
ће
Живан
:
—
твоје
су
ријечи
као
сунце
које
освјетљује
и
оживљује
!
И
ја
се
клањам
увијек
таким
мислима
,
додаде
поп
Перо
.
У
таким
,
и
тима
сличним
,
разговорима
прођоше
нам
добре
двије
недјеље
дана
.
За
то
вријеме
предомисли
се
Живан
па
и
он
,
као
ја
,
потражи
пасош
за
Бугарску
.
Још
се
договорисмо
да
уз
пут
,
свратимо
у
Пећ
,
у
Дечане
,
и
у
Призрен
,
па
оданде
да
изиђемо
на
Косово
.
—
А
кад
се
једном
видимо
онде
,
рече
Живан
:
—
гдје
су
падале
не
само
јуначке
главе
,
него
и
царске
круне
,
заједно
с
главама
,
ми
ћемо
се
текар
запитати
:
хоћемо
ли
за
пасошем
—
у
Софију
?
или
за
срцем
—
у
Србију
?
Примивши
пасоше
,
кренусмо
се
на
пут
сва
четворица
заједно
.
Бијасмо
се
договорили
да
одемо
у
Ђурђеве
Стубове
,
у
гости
Никодиму
.
Оданде
пак
ја
и
Живан
ћемо
у
Пећ
;
Поп
Перо
ће
у
Ругову
,
међу
најљуће
Арнауте
,
а
Никодим
остаје
у
својој
обитељи
да
,
како
сам
рече
,
„
чека
Бога
што
спасава
од
малодушности
!
“
То
рекосмо
,
то
и
учинисмо
.
С
Цетиња
одемо
прво
на
Црнојевића
Ријеку
.
Ово
је
мала
варошица
,
посредница
трговини
између
Скадра
и
Црне
Горе
.
У
Ријеци
су
управо
двије
вароши
,
горња
и
доња
.
У
горњој
је
стари
град
Обод
,
пријестоница
Ивана
Црнојевића
,
одакле
је
он
,
узмичући
испред
турске
навале
,
прешао
1485
на
Цетиње
.
На
Ободу
је
,
у
оно
вријеме
,
била
српска
штампарија
из
које
се
јавила
на
свијет
прва
штампана
српска
књига
!
Доња
варош
са
свим
је
нова
.
У
Ријеци
су
двије
цркве
:
стара
и
нова
;
а
има
и
лијепа
школа
.
Ту
је
зимњи
двор
црногорскога
кнеза
,
гдје
му
породица
зимује
.
Мјесто
је
присојно
и
врло
лијепо
.
Даље
,
на
Ријеци
је
црногорска
државна
пушкарница
,
коју
је
уредио
српски
официр
Милутин
,
кога
је
амо
био
послао
Кнез
Мијаило
.
Мјештани
ову
пушкарницу
зову
лабаторија
(
лабораторија
)
.
Највећа
је
трговина
рибом
,
која
се
хвата
у
води
Ријеци
,
и
у
Скадарском
Језеру
.
Главни
риболови
зову
се
бродови
,
и
има
их
шест
на
број
,
али
су
најчувенији
:
Рањ
,
Бозагур
,
и
Плоча
.
Причаше
нам
Ријечани
да
су
,
у
почетку
,
само
Цеклињани
имали
право
трговати
рибом
,
и
сваким
другим
тргом
на
Ријеци
.
Данас
тргују
и
други
,
особито
Арбанаси
.
Рибу
пак
и
сад
лове
сами
Цеклињани
,
и
лове
је
заједнички
,
па
добит
дијеле
од
прилике
онако
како
се
дијели
млијеко
на
бачијама
.
С
Ријеке
смо
прешли
у
Подгорицу
,
која
је
на
лијевој
страни
ријеке
Рибнице
,
малко
даље
од
Мораче
у
коју
се
Рибница
слијева
.
У
Подгорици
су
,
рече
ми
Живан
:
—
Турци
оградили
град
1485
године
;
а
,
на
једно
пола
часа
,
идући
к
сјеверу
,
у
ставама
међу
Зетом
и
Морачом
,
био
је
стари
град
Диоклеја
или
Дукља
који
се
врло
често
помиње
у
српској
историји
.
Не
могосмо
отићи
да
га
видимо
,
само
ми
га
Живан
тек
уз
гред
помену
.
Прије
пошљедњега
рата
између
Црне
Горе
и
Турске
,
у
Подгорици
је
,
кажу
,
било
око
12
.
000
душа
,
већином
Турака
.
Али
како
је
ово
мјесто
дошло
под
Црну
Гору
,
Турци
су
осули
селити
се
некуда
,
те
тако
сада
у
Подгорици
једва
може
бити
5—6
хиљада
душа
.
Главна
је
улица
калдрмисана
тако
облијем
камењем
да
је
невјешту
човјеку
тешко
ићи
њоме
.
На
једној
страни
улице
сами
су
котлари
,
те
хоће
уши
да
заглуну
од
звеке
њихових
чекича
,
а
на
другој
су
кројачи
,
који
кроје
и
шију
црногорско
одијело
,
и
оне
мале
капице
црногорске
.
Трговину
Подгорица
води
с
једним
дијелом
Црне
Горе
,
са
Зетом
,
с
Арбанијом
,
и
са
Старом
Србијом
;
преко
Котора
пак
тргује
она
и
с
Трстом
.
У
Подгорици
су
двије
цркве
:
стара
и
нова
;
а
има
и
школа
која
је
смјештена
у
једној
великој
згради
осталој
од
Турака
.
Ми
стигосмо
у
Подгорицу
у
понедјељник
,
баш
у
пазарни
дан
.
У
варош
се
бијаше
шљегао
силни
свијет
.
Ту
се
мјешају
Црногорци
и
Арнаути
.
На
пијаци
видјесмо
врло
много
лијепа
воћа
,
а
особито
грожђа
,
смокава
,
и
јабука
.
За
јабуке
рекоше
нам
да
су
донесене
чак
из
Пећи
!
Живан
,
добро
познат
са
старом
историјом
,
жураше
се
да
,
са
сваке
стране
,
разгледа
Подгорицу
.
У
тој
својој
журби
,
и
у
оноликом
мноштву
свијета
,
некуда
се
изгуби
,
а
нас
тројица
иђасмо
разгледајући
људе
,
њихово
шарено
одијело
,
и
њихово
куповање
и
продавање
.
Наједан
мах
испаде
и
Живан
преда
нас
,
смијући
се
.
—
Чему
се
смијеш
?
упита
га
Никодим
.
—
Казаћу
вам
,
али
да
почнем
малко
из
даље
,
рече
он
.
—
Мореш
окле
хоћеш
,
настави
отац
Перо
:
—
докони
смо
и
онако
;
слушаћемо
те
док
не
огладнимо
!
—
Негдје
близу
Подгорице
,
поче
Живан
:
—
можда
баш
на
овом
мјесту
,
родио
се
,
1114
године
,
Стеван
Немања
,
сабирач
српских
земаља
,
творац
српске
државне
једнине
.
—
Лијепо
то
,
али
чему
се
смијеш
?
пита
Никодим
.
—
Идем
ја
улицом
,
наставља
Живан
:
—
и
питам
:
Зна
ли
ко
штогод
за
Стевана
Немању
?
И
нико
не
зна
ништа
;
ама
баш
ништа
!
Пред
једним
дућаном
нађох
неколико
људи
,
па
и
њих
упитах
;
а
кад
ми
и
они
одговорише
да
не
знају
,
онда
ја
,
готово
срдит
,
рекох
:
—
Баш
је
за
велико
чудо
да
јуначки
Подгоричани
тако
у
мртве
забораве
својега
славнога
земљака
!
—
А
Подгоричани
су
јунаци
већ
нема
!
рећи
ће
подругљиво
један
из
оне
гомиле
пред
дућаном
,
погледавши
,
у
исто
вријеме
,
на
онога
што
сједи
на
ћепенку
,
и
везе
једну
црногорску
капицу
.
—
А
што
да
нијесу
?
упитах
ја
.
—
Јунаци
Подгоричани
,
наставља
онај
из
гомиле
,
намигујући
својим
друговима
,
и
погледајући
на
онога
што
везе
:
—
једном
,
на
вашару
,
купили
сваки
по
режањ
џигерице
,
и
хтјели
то
обарити
за
ручак
;
али
,
да
им
се
режњеви
не
би
измијешали
,
сваки
веже
свој
режањ
концем
:
режњеве
пусте
у
котао
,
а
сваки
задржи
у
руци
крај
конца
од
својега
режња
.
—
Погле
!
Погле
!
учини
Вулић
.
—
Кад
се
,
на
такав
начин
,
џигерица
обари
,
они
онда
сједну
ручати
сваки
свој
режањ
.
И
,
на
врага
,
опет
се
око
нечега
сваде
и
потуку
.
И
дуги
љетњи
дан
били
су
се
пушкама
,
и
сјекли
се
ножевима
,
па
—
кад
да
преброје
мртве
и
рањене
—
нити
се
ко
ранио
,
нити
је
ко
погинуо
!
Ето
каки
су
јунаци
Подгоричани
!
—
А
већ
сте
ми
и
ви
прокопсали
са
својега
јунаштва
,
рећи
ће
дућанџија
Подгоричанин
,
махнувши
везом
који
му
,
је
у
рукама
.
Тој
процјени
подгоричкога
јунаштва
ја
се
смијем
,
заврши
Живан
.
—
О
јунаштву
Подгоричана
Хришћана
не
ћу
ти
рећи
ни
зла
ни
добра
,
додаде
Никодим
:
—
одавно
су
под
великим
притиском
,
па
се
у
том
ни
огледали
нијесу
;
али
Турци
Подгоричани
Бог
ме
су
били
прави
јунаци
!
...
.
Сврнувши
с
главне
чаршије
у
једну
споредну
улицу
,
сретосмо
чопор
лијене
,
и
чисто
одјевене
турске
дјеце
,
а
за
њима
иђаху
и
двије
старе
буле
.
Младога
турског
чељадета
нигдје
не
запазисмо
.
Идући
даље
,
наиђосмо
на
неке
Турке
који
товаре
да
се
некуда
селе
.
—
Куд
Бог
да
тако
?
упитах
ја
.
—
Бива
,
одговори
упитани
,
по
што
најприје
малко
смигну
раменима
:
—
куд
буде
ксмет
!
—
Што
остављате
своје
мјесто
,
своје
имаће
?
—
Е
,
бива
,
данаске
је
вође
тешко
за
Мусломана
;
идемо
и
ми
за
другима
...
.
—
Тамо
ће
вам
бити
теже
...
.
—
Хајде
,
не
дангуби
!
повика
један
старији
Турчин
оном
што
говораше
са
мном
,
и
тако
нам
се
разговор
прекиде
.
Ја
се
сада
сјетих
колико
је
мој
раметли-бабо
срећан
,
што
бар
остави
кости
у
својој
земљи
,
а
могао
се
,
под
старост
,
овако
потуцати
од
немила
до
недрага
!
...
Мало
даље
ударисмо
на
турску
џамију
:
бијаше
молитвено
доба
;
унутра
се
виђаху
неколики
Турци
на
молитви
.
—
Да
уђемо
!
рече
Вулић
.
—
Моремо
;
прихватих
ја
,
као
човјек
код
своје
куће
,
заборавивши
да
сам
данас
и
ја
у
џамији
туђин
.
Уђосмо
са
свим
лагано
.
Турци
,
клечећи
на
кољенима
,
тихо
клањају
и
мрдајући
уснама
шапћу
ријечи
молитвене
,
а
рукама
се
лагано
дотичу
својих
груди
.
—
Чудна
ли
је
ова
тајнена
тишина
!
прошапта
Перо
.
—
У
Турака
је
тако
,
додаде
шапатом
Никодим
.
Како
који
Турчин
сврши
молитву
,
устаје
,
излази
из
џамије
,
назува
своје
јеменије
,
које
сваки
остави
у
тријему
пред
вратима
,
и
одлази
на
своју
страну
.
Послије
џамије
,
одосмо
турском
конзулу
,
те
пријависмо
своје
путне
исправе
.
Прими
нас
лијепо
,
пасоше
нам
визира
одмах
,
и
за
сва
четири
наплати
само
пет
фиорина
таксе
!
У
Подгорици
заноћисмо
.
У
неко
доба
ноћи
,
пошто
се
они
дневни
свијет
бијаше
разишао
,
и
пошто
се
варош
вратила
у
своју
обичну
тишину
,
зачу
се
с
мунаре
мујезин
који
врло
гласовито
устресаше
:
—
La
eilalah
,
ilalah
ve
Мохамеду
resulul-lah
!
Ešhedu
,
Мохамеду
resululah
!
Hajje
alel
felah
hajje
,
alel
selah
!
“
(
„
Нејма
другог
Бога
,
осим
Бога
јединога
,
и
Мухамед
је
његов
посланик
.
Тврдим
да
је
Мухамед
посланик
Божји
.
Уздајте
се
у
њ
:
од
њега
вам
је
спас
!
“
)
.
С
онако
високе
мунаре
,
на
ноћној
тишини
,
изговарајући
ријеч
по
ријеч
,
мујезин
је
разглашавао
вјеру
своју
,
а
мени
,
у
тај
мах
,
паде
на
ум
Игуман
Гервасије
који
из
своје
смјерне
црквице
виче
:
„
За
мир
свему
свијету
"
,
па
рекох
у
себи
:
—-
За
што
се
ови
људи
не
обавијесте
?
За
што
не
одвоје
земљу
од
небеса
,
као
што
је
њих
и
творац
одијелио
?
У
небеса
нека
сваки
проповједник
своје
вјерне
уводи
на
која
хоће
врата
;
а
земљу
,
отаџбину
своју
,
која
их
све
рађа
и
храни
,
за
што
не
љубе
једнако
,
за
што
је
не
дворе
заједнички
,
као
срећни
синови
мајку
своју
?
За
што
?
За
то
што
,
сиромаси
,
очи
имају
а
очима
не
виде
!
...
Ваља
свјетлости
,
ваља
знања
!
...
Из
Подгорице
смо
ударили
на
Братоножиће
,
те
смо
дошли
на
Лијеву
Ријеку
.
Од
Подгорице
до
Лијеве
Ријеке
,
особито
преко
планине
Вјетерника
,
пут
је
тежак
да
се
описати
не
може
.
Ми
смо
се
необично
обрадовали
кад
смо
,
од
Лијеве
Ријеке
,
почели
осјећати
и
по
мало
земље
под
ногама
,
а
не
сам
камен
као
дотле
;
и
када
смо
угледали
брда
обрасла
шумом
,
а
дотле
смо
гледали
саме
голијети
.
Даље
,
долином
ријеке
Таре
,
бијаше
још
,
лакше
путовати
.
Спустивши
се
Тари
у
долину
,
падосмо
да
се
одморимо
:
ја
и
Живан
под
једну
борику
,
а
Поп
Перо
и
Никодим
под
другу
.
Лешкајући
тако
води
на
обали
,
Живан
ће
се
окренути
к
мени
,
и
рећи
:
—
Море
,
Момире
!
Ти
,
одавде
у
Зворник
мореш
послати
поздрав
кому
хоћеш
!
—
Како
,
Живане
?
упитах
ја
.
—
Ево
како
:
духни
га
доље
у
Тару
;
она
ће
га
пронијети
поред
Колашина
па
на
Шћепан
-Поље
,
гдје
се
она
и
Пива
састају
,
те
се
оданде
на
ниже
зову
Дрина
послије
ће
ударити
на
Фочу
,
па
на
Горажде
(
гдје
је
.
1529
.
била
,
српска
штампарија
)
,
па
на
Вишеград
,
Рогачицу
и
Љубовиђу
право
ка
Зворнику
!
—
Хвала
ти
за
то
,
рекох
ја
:
—
али
,
ако
мој
поздрав
дође
до
Зворника
,
нека
се
спусти
и
до
Биограда
!
...
Тако
смо
се
разговарали
и
шалили
одмарајући
се
.
Стигосмо
на
Андријевицу
,
пошљедње
црногорско
мјесто
у
Васојевићима
.
Андријевица
је
варошица
нова
,
постала
највише
са
границе
турско
-
црногорске
.
У
њој
може
бити
тек
20—30
кућа
,
све
дрвенијех
.
Находећи
се
овако
на
ударцу
,
мјесто
је
ово
неколико
пута
спаљивано
.
Данас
је
ту
пазар
за
све
Васојевиће
;
ту
има
телеграф
:
ту
сједи
црногорски
капетан
,
који
нас
не
само
лијено
дочека
,
него
нам
још
даде
препоручно
писмо
на
беранскога
кајмакама
,
да
нас
пријатељски
прими
.
Вриједи
видјети
то
писмо
и
као
свједочанство
из
међународних
одношаја
црногорско
-
турских
,
и
као
цртицу
из
обичаја
који
владају
у
овом
крају
.
Писмо
гласи
:
„
Благородному
Господину
,
Царско-Отоманском
кајмекаму
,
Мурат
-
Аги
Ганићу
,
у
Беране
.
„
Понизно
молим
тебе
,
драги
побратиме
,
да
овога
путника
,
Момира
Видића
,
с
његовим
друговима
,
кроза
своје
руке
примиш
,
и
,
куд
који
хоће
,
пропратиш
;
и
надам
се
да
њима
ни
длака
с
главе
не
ће
фалити
,
кад
их
ти
пропратиш
кроз
Арнауте
на
твоје
гласно
име
!
„
Шаљем
ти
од
срца
поздрав
!
Септембра
18
...
.
Твој
доброжелатељ
у
Андријевици
Јаков
Бакић
,
с
.
р
.
“
Ево
нас
на
изласку
из
Црне
Горе
!
Остављамо
камените
голијети
,
и
наступамо
на
земљу
зеленију
,
окићенију
;
излазимо
из
државе
гдје
нас
примаху
сиромашки
али
пријатељски
,
а
улазимо
у
царевину
у
којој
је
моја
постојбина
,
моја
драга
Босна
,
али
која
ће
мене
,
овога
пута
,
дочекати
као
злотвора
!
Отоманска
Порта
,
бојећи
се
колере
из
Италије
,
бијаше
поставила
контуманац
од
десет
дана
за
путнике
који
долазе
из
Скадра
или
из
Црне
Горе
.
И
ми
,
по
томе
,
ударисмо
на
контуманац
,
који
бијаше
на
обали
ријеке
Трепче
,
јер
је
ондје
Трепча
граница
између
Црне
Горе
и
Турске
,
и
поред
ријеке
Лима
.
Ту
смо
,
под
ведрим
небом
,
провели
десет
дана
,
окружени
турском
стражом
,
која
не
да
маћи
се
из
обиљежена
мјеста
.
Нама
тројици
све
то
бијаше
за
невољу
,
али
Попу
Перу
је
баш
могло
бити
без
тога
.
Па
и
он
је
радо
сносио
све
непријатности
и
,
некада
,
више
се
шалио
од
нас
све
тројице
!
...
И
овдје
,
на
доколици
,
сједећи
Лиму
на
обали
,
као
оно
неки
дан
на
Тари
,
Живан
ће
опет
мене
голицнути
:
—
Чујеш
,
Момире
!
—
Да
чујем
!
одговорих
ја
.
—
Одавле
је
теби
правије
послати
Зворнику
поздравље
,
него
низ
Тару
.
—
Како
,
Живане
?
—
Овај
Лим
,
видиш
,
долази
од
Гусиња
;
протјече
кроз
језеро
Плав
;
тјече
,
ето
,
овуда
па
,
поред
старог
града
Биора
,
поред
Бијела
Поља
,
Брдарева
,
и
Пријепоља
,
гдје
прима
рјечицу
Миљешевку
крај
које
је
манастир
Миљешева
(
у
који
је
из
Трнова
,
6
маја
1237
,
био
пренесен
Свети
Сава
,
и
у
ком
је
још
1544
била
српска
штампарија
)
.
—
Је
ли
Св
.
Сава
и
сада
онде
,
упитах
ја
,
који
дотле
нијесам
знао
шта
је
с
њим
било
?
—
Није
;
однио
га
је
,
и
спалио
на
Врачару
,
27
априла
1595
,
Синан
-
Паша
,
заповједник
турске
војске
.
—
Опет
тужба
на
мога
пређашњег
једновјерца
,
помислих
ја
у
себи
:
па
,
за
тим
,
гласно
рекох
:
—
И
данас
у
Миљешеви
нејма
ништа
?
—
Збиља
!
пресијече
ме
Никодим
:
—
кад
поменусте
Св
.
Саву
,
вриједно
је
,
и
ово
да
знате
:
У
Турчина
Тахир
-
Аге
,
однекуда
,
има
некакав
стари
ћивот
,
у
ком
је
,
прича
се
,
почивало
тијело
Св
.
Саве
.
Тахир
-
Ага
,
с
јесени
,
одабере
најљепших
јабука
,
и
остави
у
тај
ћивот
,
па
зими
,
кад
се
ко
разболи
,
даје
те
јабуке
као
понуде
,
и
вјерује
да
су
љековите
!
...
—
Чудна
ствар
!
рече
Поп
Перо
.
Мени
нешто
би
мило
,
кад
чух
шта
ради
тај
Турчин
,
ма
да
не
умијем
казати
:
за
што
ми
то
би
мило
.
—
Још
ниже
,
продужава
Живан
своје
казивање
о
ријеци
:
—
Лим
се
састаје
с
Дрином
,
а
за
њу
ономадне
рекосмо
куда
протјече
,
докле
окваси
Зворник
.
Ако
би
се
гледало
па
правац
рјечним
долинама
,
вели
Живан
даље
:
—
мутније
би
било
да
Дрина
у
Лим
утони
име
своје
,
него
Лим
у
Дрину
;
јер
,
управо
,
Дрина
притјече
Лиму
у
долину
,
а
не
Лим
Дрини
.
—
Хвала
ти
,
Живане
брате
!
Ти
мене
учиш
и
кад
се
са
мном
шалиш
и
разговараш
.
—
Теке
,
брате
,
разбијам
бригу
и
своју
и
твоју
,
одговори
он
смијући
се
.
Пошто
одстојасмо
контуманац
,
и
показасмо
се
здрави
,
пустише
нас
некадашњи
моји
земљаци
у
падишину
државу
,
коју
ћу
ја
текар
сада
познати
каква
је
!
ИВ
Сужњи
Ево
нас
једном
у
Беранима
,
у
равноме
Хасу
,
срцу
Васојевића
,
на
десној
страни
ријеке
Лима
.
Берани
су
,
ако
ћемо
право
,
село
као
и
друга
села
у
Хасу
;
али
,
за
пошљедњих
ратова
и
ратних
спремања
,
у
Беранима
је
увијек
била
нека
средина
војничкој
управи
.
С
тога
је
то
село
стекло
малу
тврђавицу
,
око
које
се
,
послије
,
начинила
читава
варошица
.
Беранци
воде
трговину
највише
с
Пећанцима
.
Ваљда
за
то
што
је
ово
мјесто
на
граници
,
и
што
су
Васојевићи
,
до
прије
неколике
десетине
година
,
били
сами
своји
,
Турци
и
данас
,
у
Беранима
,
трпе
неку
автономију
.
Тако
,
причали
су
нам
људи
ондје
у
мјесту
,
у
беранском
ућумету
суду
ништа
се
не
пресуђује
без
шесторице
кнезова
Срба
.
По
недаћи
нашој
,
кајмакам
Мурат-Ага
Ганић
,
на
кога
смо
имали
препоручно
писмо
,
не
бијаше
дома
:
он
жени
сина
и
,
тога
ради
,
бијаше
са
сватовима
отишао
у
село
Бијело
Поље
по
дјевојку
.
У
власти
га
заступаше
бимбаша
који
,
заједно
с
кадијом
,
узе
нас
испитивати
.
,
и
наше-хартије
претресати
.
Не
нашавши
ништа
сумњиво
,
пусти
нас
да
идемо
куд
нам
је
воља
.
Почетак
бијаше
са
свим
добар
!
Свршивши
што
имађасмо
с
влашћу
,
ми
,
заједно
с
Никодимом
,
одосмо
у
његову
обитељ
Ђурђеве
Стубове
,
која
је
од
Берана
само
1
/
4
часа
удаљена
.
Црква
је
ова
на
прекрасном
мјесту
;
као
грађевина
,
била
је
врло
лијепа
,
али
су
је
јако
наружили
вријеме
и
људско
варварство
.
Остали
су
јој
готово
сами
зидови
:
па
и
они
још
врло
рјечито
говоре
онима
које
умију
видјети
!
У
Ђурђевим
Стубовима
застасмо
једнога
од
ређих
гостију
.
Богати
Ибиш-Ага
Арнаутин
,
од
племена
Краснићана
,
бијаше
довео
бонога
синчића
,
и
донио
цркви
воска
,
тамњана
,
и
уља
.
Он
се
моли
игуману
да
очита
молитву
боному
чеду
његовому
.
Никодим
му
рече
да
се
за
вечерас
стрпи
,
а
сјутра
ће
служити
нарочиту
службу
за
здравље
болеснику
.
Ибиш
-
Ага
,
чувши
то
,
оде
да
смјести
дијете
у
ћелију
,
гдје
ће
и
преноћити
,
а
Никодим
,
нашљедник
и
гласник
оне
мисли
коју
Ђурђеви
Стубови
представљају
,
узе
нам
казивати
:
да
је
ове
Ђурђеве
Стубове
зидао
рођени
брат
Стевана
Немање
Првослав
(
Велики
Жупан
од
1156—1159
)
,
а
Немања
је
подигао
оне
друге
Ђурђеве
Стубове
,
што
су
Рашци
на
извору
,
близу
Нова
Пазара
.
Вулић
,
разгледајући
грађевинске
облике
овој
старој
цркви
,
казиваше
чиме
се
разликује
од
католичких
богомоља
,
а
и
од
православних
које
су
грађене
у
доцнија
времена
.
Живан
пак
,
жудан
да
нађе
какав
стари
запис
,
изгуби
се
под
сводовима
и
иза
стубова
ове
цркве
.
Вулић
и
ја
иђасмо
за
Никодимом
,
и
слушасмо
историју
свакога
мјеста
,
свакога
украса
ове
цркве
.
Идући
тако
лагано
,
разгледајући
грађевину
,
и
разговарајући
се
,
наиђосмо
на
Живана
који
,
на
олтарном
зиду
,
с
поља
,
довршује
некакав
свој
запис
.
Приђосмо
ближе
и
видјесмо
да
записује
,
у
десетостопним
стиховима
,
ево
ову
молитву
:
„
Вишњи
Боже
,
васељене
Творче
!
Тебе
славе
земља
и
небеса
,
И
на
земљи
тварке
свеколике
:
Силни
лави
,
и
сићани
мрави
!
„
Тебе
славе
три
брата
рођена
Који
су
се
,
с
Тебе
,
разбратили
,
Лијућ
’
често
своје
браће
крвцу
!
„
Саваоте
,
Боже
од
искона
,
Свети
Крјепки
,
што
нам
Оца
каза
,
Несамртни
,
што
нас
тјешиш
,
Душе
!
Три
сте
лица
,
а
суштина
једна
:
Упутите
,
омудрите
Србе
,
Народ
један
али
тројевјеран
,
Земљу
своју
да
чувају
слошки
,
Заједнички
,
к’о
што
једно
јесу
;
А
к
рају
се
приступати
може
Добрим
дјел’ма
,
братољубним
чин’ма
,
Кроза
сваку
вјеру
оли
цркву
!
...
„
О
,
једини
Алах
Мухамедов
!
И
ти
знадеш
да
смо
народ
један
:
Творца
рјечи
послушно
постање
;
Ка
јединству
упућуј
нас
и
ти
,
Нашем
спасу
,
а
својојзи
слави
!
“
Поп
Перо
,
прочитавши
гласно
тај
запис
,
овесели
се
лицем
,
и
рече
;
—
На
ово
ћу
ти
се
увијек
потписати
!
—
Бог
ме
,
и
ја
,
додаде
Никодим
.
И
одиста
Поп
Перо
приђе
,
и
своје
име
потписа
латиницом
;
Никодим
се
потписа
ћирилицом
.
—
А
шта
велиш
ти
?
упитаће
мене
Поп
Перо
.
—
То
што
и
ви
,
одговорих
ја
,
и
своје
име
записах
турским
словима
.
—
Гле
!
А
што
тако
?
упита
даље
Перо
?
—
За
то
,
што
се
и
овим
словима
записује
српска
бесједа
,
одговорих
ја
.
—
Имаш
право
,
додаде
Живан
:
—
У
нас
је
народ
један
,
а
три
вјере
;
и
језик
нам
је
један
,
а
три
су
азбуке
!
Него
,
браћо
моја
,
овај
мој
запис
може
сплакати
прва
киша
;
за
то
,
дајте
,
да
се
на
овом
мјесту
закунемо
:
да
ћемо
,
по
овој
молитви
,
и
радити
докле
год
смо
живи
!
—
На
то
се
кунем
свим
срцем
својим
,
рече
Поп
Перо
.
—
Кунем
се
и
ја
,
додаде
Никодим
.
—
Заклињем
се
и
ја
!
заврши
мој
глас
.
Послије
тога
,
ижљубисмо
се
сва
четворица
,
као
да
се
топрв
онда
побратимисмо
.
—
Неким
људма
,
настави
Живан
:
—
ово
се
може
чинити
дјетињарија
;
али
и
нека
је
дјетињарија
,
тек
је
ова
дјетињарија
слатка
,
родна
,
животворна
;
она
одржава
живот
притиснутим
народима
;
она
преживљује
тиране
и
тираније
;
она
васкрсава
обамрле
.
И
ако
у
нашега
народа
нестане
ове
заносне
,
ове
божанске
дјетињарије
:
онда
у
српским
земљама
може
зар
бити
живота
,
али
ће
тај
живот
бити
даћа
на
гробљу
нашега
народа
од
све
три
вјере
!
...
Страховито
,
а
,
по
недаћи
,
врло
за
вјеровање
!
...
Послије
вјечере
дуго
смо
с
Ибиш
-
Агом
сједјели
,
пушили
,
и
разговарали
се
:
како
би
се
могли
Срби
измирити
с
Арнаутима
.
Ибиш
-
Ага
каже
да
је
то
врло
потребно
,
али
је
и
врло
тешко
.
Он
много
криви
Србију
што
је
,
прогнањем
својих
Арнаута
,
дигла
против
Срба
све
племе
арнаутско
.
—
Србин
,
вели
тај
горштак
у
некој
чудној
фигури
:
—
личи
на
човјека
који
лови
рибу
,
и
што
год
улови
ставља
,
по
врсти
лова
,
у
одјелите
преграде
.
Кад
му
је
пало
више
лова
,
него
што
је
имао
преграда
,
он
узима
гргеча
у
уста
,
да
му
се
не
мијеша
у
друге
рибе
,
и
тај
гргеч
хоће
да
га
удави
!
А
Швабо
не
ради
тако
,
него
што
год
улови
трпа
у
једну
велику
торбу
,
па
нека
се
лов
с
ловом
годи
како
зна
,
госа
само
упрте
држи
тврдо
!
Други
дан
ја
и
Живан
остависмо
Ђурђеве
Стубове
,
и
вратисмо
се
у
Беране
,
а
Поп
Перо
оста
за
неки
дан
у
Никодима
,
па
ће
,
послије
,
у
Ругову
.
Макар
да
смо
ја
и
Живан
путовали
на
бесу
Мурат
-Агину
,
опет
смо
сачекали
петорицу
другова
,
да
нас
у
путу
буде
више
.
Од
тих
другова
,
ваља
поменути
бар
Реџеп
-
Агу
,
трговца
из
Пећи
,
који
је
томе
путу
врло
вичан
,
и
младога
Авди
-
Бега
из
Вишеграда
који
,
веселник
,
бијаше
тако
осиромашио
,
да
идаше
са
свим
бос
.
Од
Подгорице
до
Берана
наш
је
пут
ишао
с
југо-запада
на
сјеверо-исток
,
а
од
Берана
окренусмо
правце
на
исток
.
Први
дан
путовања
,
пред
ноћ
стигосмо
у
село
Биор
.
Реџеп
-
Ага
,
који
туда
често
путује
,
рече
нам
,
да
су
Биорци
људи
врло
негостољубиви
.
И
одиста
гдје
год
упитасмо
:
—
Можемо
ли
ноћити
?
одговараху
:
—
Не
можете
;
надамо
се
сватовима
,
који
ће
овдје
пасти
на
конак
.
Изиђосмо
већ
на
крај
села
.
Кад
нам
и
из
пошљедње
куће
одговорише
да
нас
,
због
сватова
,
не
могу
примити
,
Реџеп
-
Ага
викну
:
—
Нејма
других
сватова
;
ми
смо
сватови
!
Други
сви
осташе
доље
у
селу
,
а
ми
дођосмо
овамо
.
Буле
се
склонише
у
један
крај
,
док
ми
уђосмо
у
собу
;
а
коње
распремисмо
и
намирисмо
као
да
смо
код
своје
куће
.
У
то
дођоше
и
домаћини
,
два
брата
:
Осман
и
Авдија
.
Они
се
показиваху
да
су
ради
гостима
.
И
одиста
у
ових
људи
,
који
према
нама
бише
много
бољи
од
својега
гласа
,
преноћисмо
врло
лијепо
.
Други
дан
смо
се
чудили
:
откуд
тако
ружан
глас
овако
добрим
домаћинима
?
А
још
више
смо
се
чудили
:
да
ово
малено
село
Биор
има
чак
и
своју
„
биорску
нахију
,
“
која
се
пружа
између
Ругове
и
Нова
Пазара
?
Од
Биора
путовали
смо
к
Рожају
.
Наши
другови
пјеваху
неке
арнаутске
пјесме
,
у
којима
се
врло
често
понављају
припјеви
:
„
Турко
мор
’
!
Турко
хеј
!
“
Суварија
(
коњик
)
који
нас
је
,
рад
’
наше
безбједности
,
пратио
,
отпјева
једну
турску
пјесму
,
а
млади
Авди
-
Бег
,
јасним
грлом
својим
,
викну
:
„
Што
’
но
ми
се
Травник
замаглио
?
Или
гори
,
ил
’
га
чума
мори
?
Чувши
ту
пјесму
,
сјетих
се
Босне
и
свега
у
њојзи
!
Обузе
ме
нека
милина
,
и
нека
туга
у
једно
исто
вријеме
...
.
Превалисмо
преко
планине
;
спустисмо
се
под
Иброво
врело
,
и
,
у
по
дне
,
стигосмо
у
Рожај
.
Рожај
је
мјесто
малено
;
настањено
је
Ибру
на
обје
обале
,
у
дубокој
и
тијесној
долини
.
У
том
мјесту
море
бити
80
—
100
кућа
;
неколико
дућана
,
и
неколико
чађавих
турских
каваница
.
У
варош
се
бијаше
шљегао
силни
свијет
,
да
дочека
сватове
из
Бијела
Поља
.
На
један
мах
зачуше
се
пуцњи
пушака
,
и
цигански
бубњи
и
свирале
.
И
у
варош
уђе
добра
стотина
коњаника
,
а
за
њима
бијаше
доста
и
пјешака
.
Сватови
,
као
сватови
,
бијесни
су
и
помамни
:
весељу
њихову
нејма
ни
мјере
,
ни
краја
,
ни
реда
.
Преноћивши
у
Рожају
,
други
дан
се
кренусмо
,
преко
високих
брда
,
поред
неких
јадних
арнаутских
села
,
на
планину
која
се
зове
Жлијеб
.
На
Жлијебу
се
устависмо
да
се
одморимо
,
и
да
се
,
оданде
,
нагледамо
природних
љепота
и
чудеса
.
Са
Жлијеба
се
види
сва
раван
између
Пећи
и
Ђакова
;
види
се
Вучитрн
,
Митровица
,
и
све
поље
Косово
;
на
десно
се
плаве
призренске
планине
,
које
је
Шара
својим
висом
све
надвисила
.
С
овога
мјеста
лијепо
распознасмо
:
како
планинска
била
дијеле
воде
:
једне
к
мору
,
а
друге
к
Дунаву
.
Добри
мој
Живан
овдје
осјећаше
двије
радости
:
једну
—
што
све
то
гледа
својим
очима
;
и
другу
—
што
може
мени
да
покаже
гдје
се
што
догађало
!
На
тај
начин
,
ја
сам
,
овога
пута
,
и
преходио
с
мјеста
на
мјесто
,
и
слушао
поуке
из
земљописа
,
и
из
српске
историје
!
Живан
бијаше
особито
вјешт
у
поучавању
.
Најприје
ми
каза
да
је
Жлијеб
,
по
мјери
,
87
метара
виши
од
Копаоника
,
у
Србији
;
послије
ми
рече
,
да
запазим
куд
се
која
вода
стаче
;
па
онда
ми
ређаше
историјске
догађаје
,
који
су
се
збивали
у
Приштини
,
у
Дечанима
,
у
Пећи
,
у
Призрену
,
и
на
Косову
!
...
Ја
сам
се
јако
чудио
диоби
вода
:
Јадранско
им
је
море
много
ближе
;
али
су
,
њему
на
помолу
,
букнуле
у
небеса
високе
планине
,
које
су
одбиле
од
мора
толике
воде
,
и
нагнале
их
на
даљи
пут
к
Србији
,
к
Дунаву
!
Мислио
би
човјек
да
нешто
и
њих
,
као
ово
мене
,
притеже
к
Србији
!
...
На
оволикој
висини
,
на
ведру
дану
,
имајући
пред
очима
овако
чудну
панораму
,
ми
бисмо
дуго
сједјели
;
али
пратилац
наш
(
суварија
)
викну
:
—
Трговци
путници
,
не
оклијевајте
;
ово
је
Жлијеб
!
Овдје
човјек
,
на
сваком
кораку
,
море
погинути
.
Овдје
царују
арнаутски
чобани
,
који
за
Бога
не
знају
,
а
људској
се
власти
смију
!
Пођосмо
!
Ишли
смо
што
се
може
брже
.
Наилазили
смо
на
по
некога
чобанина
,
који
својим
одијелом
и
држањем
не
улијева
ништа
весело
у
гледаоца
.
Ево
двије
ријечи
о
одијелу
тих
чобана
:
Сваки
носи
узане
сукнене
чакшире
:
дугачак
кожух
од
овче
коже
(
неку
врсту
опаклије
)
;
од
оружја
сваки
има
за
појасом
мале
пушке
пећанке
,
револвер
,
и
нож
црнокорац
;
о
рамену
—
пушку
мартинку
.
Око
главе
сваки
завија
бијели
арнаутски
пешкир
.
Ни
смо
поред
тих
чобана
пролазили
не
осврћући
се
,
а
они
су
стојали
,
и
на
нас
гледали
,
не
помичући
се
.
—
Прије
четири
дана
,
рећи
ће
наш
пратилац
малко
нижим
гласом
:
—
ови
су
чобани
,
овдје
у
Жлијебу
,
убили
човјека
,
у
кога
су
нашли
само
шест
гроша
!
Нас
не
дирнуше
.
У
планини
нас
срећа
лијепо
послужи
,
да
нас
доцније
,
у
вароши
,
на
суду
,
заборави
!
Али
,
остављајући
на
страну
страх
од
Арнаута
,
могу
ли
испричати
тегобу
овога
пута
?
Ко
би
умио
описати
:
небројне
пећине
,
литице
,
суновратне
одсјеке
,
и
сву
другу
непојмљиву
игру
природе
и
времена
?
Све
то
ваљало
би
видјети
очима
;
описати
се
пером
одиста
не
може
!
...
.
У
Пећ
стигосмо
за
висока
сунца
.
Наши
путни
другови
,
чим
уђосмо
у
варош
,
разиђоше
се
свак
на
своју
страну
.
Ја
и
Живан
пак
,
разгледајући
у
Пећи
улице
,
куће
,
и
дућане
,
упутисмо
се
одмах
к
патријаршији
.
Пећ
је
варош
необичнога
лица
.
Настањена
у
углу
,
међу
двјема
планинама
:
Копривником
и
Пакленом
,
баш
ондје
,
гдје
ријека
Бистрица
из
сутјеске
избија
у
раван
,
Пећ
је
тако
под
водом
,
да
Бистрица
,
особито
кад
надође
,
тече
варошким
улицама
као
својим
валама
.
У
прољеће
,
кад
се
сњегови
краве
,
Пећ
мора
да
је
сва
у
води
.
У
Пећи
,
рекоше
нам
,
има
на
4000
кућа
мусломанских
и
800
хришћанских
.
По
улицама
,
по
дућанима
,
људи
су
сви
оружани
,
као
и
они
чобани
које
виђасмо
у
планини
.
Трговац
у
дућану
,
продаје
своју
робу
:
мајстор
,
на
ћепенку
,
шије
хаљину
,
или
што
друго
,
а
у
обојице
за
појасом
штрче
мале
пушке
и
нож
,
дуга
пак
мартинка
,
најмилија
Арнаутину
пушка
,
пуна
,
стоји
уз
дувар
,
на
домаку
своме
господару
.
Чак
буле
,
под
фереџама
,
носе
револвере
,
везене
срмом
и
златом
.
Пећ
више
личи
на
какав
војнички
стан
,
него
на
мирну
трговачку
варош
.
Сами
Пећани
увјеравају
да
ријетко
прође
дан
,
а
да
у
њиховој
чаршији
нико
не
погине
;
има
,
веле
,
дана
када
падне
и
по
неколико
људи
!
...
Уђосмо
у
патријаршију
,
и
одосмо
разгледати
стару
цркву
коју
је
,
најприје
,
градио
Свети
Арсеније
,
ученик
Св
.
Саве
,
биће
онај
исти
коме
сам
се
ја
поклонио
у
Манастиру
Косијереву
!
Црква
ова
није
на
очи
много
лијепа
;
али
је
врло
важна
по
својој
историји
,
по
ономе
што
се
у
њој
,
и
кроз
њу
,
догађало
.
Од
Цара
Душана
,
до
године
1766
,
та
је
црква
била
,
столица
српским
патријарсима
и
,
на
тај
начин
,
била
,
је
средина
свој
врховној
црквеној
управи
;
а
некад
је
била
покретач
свему
мисаоном
животу
у
земљама
српским
.
Поред
тога
,
та
је
патријаршија
и
данас
,
послије
свих
страдања
својих
,
као
неки
музеј
историјских
споменика
,
које
ја
овдје
не
могу
побројати
:
али
који
су
тијем
не
мање
важни
не
само
за
неговање
историске
свијести
у
Срба
,
него
су
и
предмет
врло
занимљивог
проучавања
за
све
просвијећене
људе
,
који
маре
за
историју
балканских
народа
,
и
за
њихову
будућност
.
Журили
смо
се
да
видимо
што
више
,
да
се
науживамо
што
потпуније
,
као
да
смо
знали
,
да
се
не
ћемо
дуго
находити
у
слободи
...
.
У
патријаршији
и
преноћисмо
.
Други
дан
,
с
једним
вођем
,
Арнаутином
,
одосмо
у
Високе
Дечане
,
о
којима
ми
је
Живан
толико
пута
говорио
.
Желећи
нагледати
се
необичне
грађевинске
љепоте
,
ми
се
само
пријависмо
једном
духовнику
,
казавши
се
ко
смо
,
и
куд
идемо
,
па
одмах
одосмо
разгледати
толико
чувену
и
толико
поштовану
Дечанску
цркву
,
по
којој
је
основалац
њезин
,
Краљ
Стеван
,
прозван
Дечански
.
Небројено
пута
Живан
је
мени
описивао
љепоту
и
значај
ове
велике
задужбине
,
а
сада
,
гледајући
је
очима
,
и
дивећи
јој
се
,
са
мном
заједно
,
рече
:
—
Занимљиво
је
постање
ове
лијепе
цркве
.
Краљевић
Стеван
,
доцније
прозвани
Дечански
,
син
краља
Милутина
,
по
некој
злој
срећи
,
бијаше
пао
у
немилост
оцу
својему
.
За
то
је
прогнан
из
отаџбине
,
те
је
,
у
туђини
,
претрпио
велике
муке
.
Најпослије
,
помоћу
добрих
људи
,
измирише
се
отац
и
син
.
И
,
кад
отац
умрије
,
син
сједе
на
краљевски
пријесто
.
Краљујући
,
на
очину
пријестолу
,
Стеван
дочека
другу
несрећу
.
Диже
се
на
њега
с
војском
зет
његов
,
Мијаило
Шишмановић
,
цар
бугарски
.
Стеван
,
у
битци
на
Велблужду
(
Ћостендилу
)
надби
Мијаила
који
,
изгубивши
битку
,
изгуби
и
главу
и
државу
.
Стеван
,
победилац
,
не
присвоји
себи
Мијаилове
државе
,
него
је
остави
сину
му
Александру
.
У
знак
захвалности
према
Богу
за
толику
милост
,
Стеван
озида
ову
дивну
цркву
у
селу
Дечанима
,
на
славу
Господу
Сведржитељу
!
На
тај
начин
,
Дечани
су
споменик
мира
између
оца
и
сина
;
они
су
свједочанство
пријатељства
између
два
братска
народа
—
Срба
и
Бугара
!
Не
ће
ли
дати
Бог
,
да
буду
још
и
посредник
измирења
између
Срба
и
Арнаута
?
...
.
Него
размишљати
о
томе
може
се
и
други
пут
,
и
на
другом
мјесту
.
Овдје
сада
ваља
грабити
да
се
што
више
види
и
упамти
.
А
црква
дечанска
толико
је
лијепа
,
да
је
тешко
од
ње
очи
одвојити
!
Ја
нијесам
васпитан
у
хришћанској
вјери
;
нијесам
,
још
у
дјетињству
,
обикао
ићи
у
цркве
,
те
се
,
на
такав
начин
,
нијесам
ни
свикао
с
црквеним
зградама
и
њиховим
облицима
;
али
ипак
—
што
је
лијепо
—
лијепо
!
Видио
сам
доста
џамија
,
дворова
,
мостова
,
и
других
каменитих
грађевина
,
и
,
право
да
кажем
,
нигдје
нијесам
нашао
дечанске
љепоте
.
Најљепше
грађевине
,
које
сам
видио
ја
,
лијепљене
су
,
кремене
су
,
те
с
тога
ми
се
чине
као
она
рапава
лица
која
се
бјелилом
догоне
да
,
божем
,
буду
љепша
.
А
овдје
је
протомајстор
Вита
студени
камен
само
отесао
и
угладио
,
па
га
је
наслагао
и
извио
,
без
икакве
копрене
,
тако
да
је
,
мислиш
,
удахнуо
у
њега
живу
душу
.
И
сада
ти
се
чини
да
то
није
каменити
склоп
,
који
је
срезала
Витина
сјечивица
:
него
да
је
жив
створ
,
који
је
изишао
из
уста
побожнога
краља
кад
је
оно
изговорио
:
„
Нек
’
се
знаде
царска
задужбина
,
Да
је
таке
у
свијету
нејма
;
Нек
’
се
знаде
,
е
смо
царовали
!
“
И
одиста
се
познаје
да
је
задужбина
царска
,
и
да
су
српски
стари
—
царовали
!
Дивна
та
црква
стојаће
и
сијати
дуго
још
:
она
ће
,
јамачно
,
преживјети
тешку
болест
данашњих
својих
прилика
—
дивљину
Арнаута
.
И
текар
онда
засијаће
она
сјајем
много
већим
,
него
што
је
био
онај
пламен
,
који
се
ужизао
свако
вече
на
кубету
њеном
,
„
да
Призрен
види
кад
Дечани
почињу
деније
“
!
...
Докле
смо
ја
и
Живан
,
разгледајући
дивна
платна
,
врата
и
прозоре
цркви
дечанској
,
одавали
се
оваким
мислима
:
дотле
је
,
из
Пећи
у
манастир
,
на
ознојену
коњу
,
дојурио
суварија
,
и
навалио
питати
:
—
Гдје
су
два
јабанца
,
који
су
данас
ту
дошли
из
Пећи
?
—
Ми
смо
!
одговори
Живан
,
чувши
шта
пита
духовника
.
—
Одмах
,
преда
мном
,
да
се
вратите
у
Пећ
!
Ја
показах
наше
пасоше
.
Не
ће
ни
да
погледа
.
Велим
му
да
смо
уморни
.
Не
слуша
!
Најпослије
,
молимо
га
,
да
се
смилује
Бога
ради
.
Он
витла
камџијом
,
и
брза
језиком
:
—
Хаде
!
Хаде
!
Хаде
!
као
мећава
кад
дува
.
Морасмо
покорити
се
,
и
ако
нам
бијаше
веома
тешко
.
Нисмо
се
бојали
никакве
каштиге
,
јер
кривице
нијесмо
имали
;
али
нам
је
било
врло
жао
,
што
нас
омећу
на
нашем
путу
...
Сунце
бијаше
на
заходу
,
кад
стигосмо
на
траг
у
Пећ
.
Суварија
нас
дотјера
правце
мехћеми
,
и
предаде
тамничару
.
Тамничар
,
не
говорећи
ништа
,
баци
нас
у
најдоњу
тамницу
.
У
пјесми
се
пјева
да
је
тамница
кућа
необична
.
И
ту
пјесма
ништа
не
увећава
.
Свака
је
тамница
необична
кућа
;
а
ова
,
у
коју
западосмо
ми
,
некаква
је
кула
са
два
боја
.
Доњи
бој
,
укопан
у
земљу
,
влажан
је
тако
да
му
из
зидова
пишти
вода
;
а
унутра
је
нечистоћа
така
да
је
тешко
описати
је
.
Свјетлост
с
поља
улази
само
кроз
једну
рупицу
,
као
волујско
око
,
која
је
проврћена
на
вратима
.
Некад
су
,
кажу
,
ужизали
ноћу
и
по
једно
кандиоце
,
ради
освјетљења
,
а
сад
тога
нејма
.
Горњи
бој
дигнут
је
високо
над
доњим
;
у
њем
је
мање
влаге
,
а
више
свјетлости
;
опођен
је
дебелим
растовим
подницама
,
које
су
добро
уковане
,
али
су
једна
од
друге
толико
размакнуте
да
свака
течност
,
која
се
пролије
на
горњем
боју
,
точи
,
без
препреке
,
у
доњи
,
на
оне
који
доље
тамнују
.
У
тај
горњи
бој
затварају
мање
кривце
,
а
у
доњи
—
веће
.
Нас
затворише
у
доњи
бој
:
већ
сам
тај
почетак
слути
на
зло
!
...
У
тамници
застасмо
само
једног
сужња
.
У
мраку
не
видјесмо
га
какав
је
,
а
јамачно
није
ни
он
нас
могао
познати
;
али
,
чувши
наш
говор
,
и
по
њему
познавши
ко
смо
,
приђе
к
нама
,
и
стаде
слободно
казивати
:
рашта
је
у
овој
несрећној
тамници
.
—
Ја
сам
,
рече
он
:
—
калуђер
,
пострижник
Светога
Марка
;
име
сам
своје
готово
заборавио
,
а
оно
вам
и
не
треба
.
Ово
што
трпим
,
у
овој
необичној
кући
,
не
трпим
ни
с
какве
своје
кривице
,
већ
с
тога
што
се
турске
старјешине
,
од
неког
доба
,
плаше
и
од
своје
сјенке
...
.
—
Па
како
су
те
могли
затворити
на
правди
?
упита
Живан
.
—
То
и
хоћу
да
вам
кажем
;
али
морам
почети
малко
из
раније
.
Кад
се
оно
склопи
,
и
поче
радити
она
чувена
Арнаутска
Лига
,
ја
сам
нечим
,
не
знам
чиме
,
натрунио
неким
њеним
члановима
,
који
ме
у
мало
не
убише
.
Да
сачувам
главу
,
довијао
сам
се
од
сваке
руке
;
али
,
кад
оно
у
Ђакову
погибе
Мехмед
-
Али
-
Паша
:
морао
сам
побјећи
у
Србију
.
Отуда
сам
се
вратио
прије
неколико
мјесеца
,
и
дошао
сам
у
патријаршију
.
Турци
,
чим
дођох
,
ухватише
ме
и
,
без
икакве
кривице
,
затворише
у
ову
несрећну
тамницу
.
—
А
рашта
погибе
Мехмед
-
Али
-
Паша
?
упитах
ја
више
случајно
,
него
што
ми
је
то
требало
.
—
О
његовој
погибији
могу
вам
причати
много
,
рече
калуђер
:
—
јер
сам
свуда
био
,
и
готово
све
гледао
својим
очима
;
али
је
баш
сада
вријеме
да
мени
тамничар
да
они
јадни
тајин
.
За
то
да
очекнемо
,
докле
он
дође
и
оде
!
...
Одиста
,
у
тај
мах
,
звекир
на
вратима
клопну
,
кључ
шкрипну
,
врата
се
малко
отшкринуше
,
и
тамничар
утури
унутра
крчаг
воде
,
и
један
окорео
хљебац
.
Иза
тога
,
трже
се
на
траг
,
и
врата
затвори
и
закључа
за
собом
.
Напипавши
у
мраку
крчаг
,
калуђер
га
натеже
,
те
се
напи
воде
;
за
тим
узе
хљебац
и
,
разломивши
га
с
тешком
муком
,
даваше
и
нама
по
парче
да
једемо
.
Једући
ту
своју
посну
вечеру
,
настави
своју
причу
овако
:
—
Како
се
рашчуло
,
да
је
,
на
Берлинском
Конгресу
,
углављено
да
Босну
и
Херцеговину
притисне
Аустрија
,
а
Гусиње
и
Плав
да
припадну
Црној
Гори
:
одмах
је
Порта
,
својим
начинима
,
почела
наговарати
арнаутске
поглавице
,
да
бране
земље
у
којима
живе
Арнаути
.
У
то
име
дала
им
је
слободу
збора
и
договора
.
Тако
поста
Арнаутска
Лига
,
коју
поменух
мало
прије
,
и
коју
Турци
зову
Итифак
(
савез
)
.
Томе
савезу
бијаше
средиште
у
Призрену
.
Да
би
савез
био
јачи
,
огласи
он
за
Арнауте
све
Мухамедовце
у
Македонији
,
у
Епиру
,
Тесалији
,
и
у
једном
дијелу
Босне
.
Из
свих
тих
крајева
долазили
су
,
послије
,
одабрани
људи
у
Призрен
на
договор
.
Међу
тим
људима
,
бивало
је
и
таквих
,
који
и
не
знају
арнаутски
,
као
што
је
,
на
прилику
,
гусињски
Али
-
Бег
,
који
је
Србин
од
старе
српске
породице
,
само
потурчене
.
Турска
власт
је
настојавала
да
се
тим
члановима
савеза
,
кад
долазе
у
Призрен
,
дају
удобни
станови
.
За
то
је
,
често
,
најбоље
људе
у
вароши
исељавала
из
њихових
кућа
,
те
смјештала
ове
чланове
савеза
,
који
су
долазили
са
стране
.
Познату
Барјак-Джамију
,
за
коју
се
прича
да
је
била
део
Душанових
Дворова
,
власт
је
дала
савезу
за
састанке
.
Чланови
савеза
,
чим
се
састаше
,
одмах
изабраше
себи
за
предсједника
Хаџи-
Омер
-
Ефендију
,
софту
,
Призренца
родом
.
На
првом
свом
састанку
савез
одлучи
:
„
Да
своје
земље
(
а
у
своје
земље
узима
Албанију
,
Стару
Србију
,
Македонију
,
Епир
,
и
Тесалију
)
брани
док
траје
једнога
Арнаутина
;
и
да
Арнтаути
,
као
народ
за
се
,
траже
себи
автономију
!
“
Познато
је
,
продужава
наш
духовник
онако
у
мраку
:
—
да
је
на
Берлинском
Конгресу
Порту
заступао
и
Мехмед
-
Али
-
Паша
који
је
,
у
рату
1870
,
командовао
војском
што
је
на
Црну
Гору
ишла
преко
Гусиња
;
те
су
њему
онамо
сва
мјеста
добро
позната
.
И
ако
се
Мехмед
-
Али
-
Паша
живо
заузимао
за
Арнауте
,
опет
је
конгрес
одлучио
:
да
се
Плав
и
Гусиње
уступе
Црној
Гори
.
Не
могавши
сачувати
Босну
и
Херцеговину
од
Аустриске
војске
,
Порта
је
гледала
да
,
кроз
Арнауте
,
бар
Црној
Гори
не
да
Плав
и
Гусиње
:
а
Арнаути
су
јој
,
за
тај
посао
,
могли
бити
добри
посленици
.
Све
оружје
,
које
им
је
било
дано
за
време
рата
,
они
су
задржали
у
рукама
.
Осим
тога
,
Порта
је
слала
поједине
таборе
низама
с
оружјем
и
довољном
муницијом
у
Плав
и
Гусиње
,
да
тамо
,
божем
,
олакшају
рад
граничној
комисији
,
а
испод
руке
упућивала
је
Арнауте
да
на
те
низаме
нападају
,
и
да
од
њих
отимају
оружје
и
муницију
.
У
таким
нападима
војни
команданти
су
имали
заповијест
,
да
се
не
бију
с
Арнаутима
.
То
је
узрок
што
су
Арнаути
могли
по
цијеле
баталионе
разоружавати
!
Док
су
се
Арнаути
,
на
тај
начин
,
наоружавали
,
дотле
је
већ
састављена
и
комисија
,
да
постави
нову
границу
између
Турске
и
Црне
Горе
.
Турској
је
ваљало
дати
кога
од
својих
ђенерала
,
само
да
докаже
Јевропи
,
да
су
Арнаути
сила
,
којом
је
тешко
заповиједати
.
У
министарском
савјету
на
Босфору
,
и
у
серашћеријату
,
било
је
људи
који
су
завидјели
Мехмед
-
Али
-
Паши
,
што
је
тако
брзо
дошао
до
муширскога
чина
,
а
можда
су
га
се
,
због
нечега
,
и
прибојавали
;
па
су
се
ухватили
за
ту
прилику
да
му
дођу
главе
.
Ти
људи
,
дакле
,
навале
да
баш
Мехмед
-
Али
-
Паша
иде
на
границу
,
да
преда
Црној
Гори
Плав
и
Гусиње
.
Тај
свој
приједлог
ти
људи
подупираху
разлогом
тим
,
што
Мехмед
-
Али
-
Паша
најбоље
познаје
онамо
мјеста
и
мјештане
.
Мехмед
,
не
досјећајући
се
што
му
се
спрема
,
дође
у
Призрен
.
Осим
неколико
коњаника
,
своје
обичне
пратње
,
имаше
уза
се
једнога
Грка
,
по
имену
Сократа
,
телеграфисту
за
депеше
француске
.
Овај
Сократ
,
родом
из
Једренета
,
бијаше
диван
човјек
у
сваком
погледу
.
Кад
Мехмед
-
Али
-
Паша
дође
у
Призрен
,
Турци
се
ужурбаше
,
а
особито
чланови
Арнаутскога
Савеза
,
који
су
стално
боравили
у
Призрену
.
Бијаше-се
приближио
час
,
да
отпочну
што
су
наумили
.
Призрену
на
истоку
,
поред
ријеке
Бистрице
,
која
тјече
кроз
средину
вароши
,
мјесто
је
Мараш
.
Народна
прича
на
то
мјесто
ставља
дворе
Старца
Југ-Богдана
,
а
данас
је
ту
једна
турска
џамија
,
и
једна
текија
.
То
је
једино
мјесто
,
у
призренској
околини
,
гдје
Турци
,
особито
петком
,
а
Хришћани
недјељом
и
празником
,
излазе
те
сједе
у
хладу
под
великим
липама
и
јабланима
.
15
Августа
,
на
Велику
Госпођу
,
послије
по
дне
,
на
Марашу
бијаше
доста
свијета
—
Срба
и
Турака
.
Међу
Србима
се
нахођаше
и
онај
Сократ
Једренац
,
кога
поменух
мало
прије
.
С
једним
Србином
из
Охрида
,
и
с
једним
православним
Јерменином
,
сјеђаше
он
на
једној
дугачкој
клупи
,
пијући
каву
,
и
разговарајући
се
.
На
један
мах
,
из
турске
текије
,
Сократу
иза
леђа
,
пуче
пушка
,
и
Сократ
се
стровали
на
земљу
:
олово
га
је
ударило
у
лопатицу
,
па
избило
на
сису
.
Само
рене
:
—
Ох
!
И
издахну
одмах
...
.
Убилац
,
Рамадан
Заскок
,
родом
из
села
Љуме
(
6
часова
на
југозапад
од
Призрена
)
,
протрча
кроза
сав
онај
свијет
,
прође
поред
куле
у
којој
стоје
жандари
,
пређе
мостом
на
другу
страну
ријеке
Бистрице
,
и
сакри
се
у
неку
кућу
!
...
Сократ
је
,
о
трошку
Мехмед
-Али-Пашну
лијепо
сарањен
:
многи
Хришћани
су
га
испратили
до
гроба
,
а
ја
сам
га
и
опојао
!
Истина
Мехмед
-
Али
-
Паша
одмах
затвори
неколике
планове
савеза
,
али
убилац
утече
.
(
И
данас
је
то
па
гласу
разбојник
који
је
застрашио
и
варош
и
села
)
.
Чланови
савеза
,
остали
у
слободи
,
распустише
,
још
тога
дана
,
глас
„
да
ће
убити
и
Мехмед
-
Али
-
Пашу
,
ако
им
не
пусти
затворене
другове
,
и
ако
се
не
врати
откуда
је
дошао
!
Мехмеда
тај
глас
не
уплаши
;
него
још
,
да
би
показао
да
се
не
боји
Арнаута
,
једне
сриједе
,
која
је
у
Призрену
пазарни
дан
,
изиде
на
коњу
,
само
са
четири
пратиоца
,
и
вас
дан
је
пројахивао
кроз
варошке
улице
.
Пред
полазак
у
Ђаково
,
два
дана
узастопце
,
излазио
је
у
варош
,
сједио
на
отвореном
мјесту
и
,
гологлав
,
пио
каву
.
Турци
су
,
по
томе
,
држали
да
је
одиста
„
ђаур
“
,
као
што
се
већ
говорило
за
њега
:
али
му
не
учинише
ништа
.
Може
бити
да
им
је
и
договор
био
такав
:
да
чланови
савеза
у
Призрену
посао
попну
,
а
они
у
Ђакову
—
да
га
доврше
?
У
другој
поли
Августа
Мехмед
-
Али
-
Паша
пређе
из
Призрена
у
Ђаково
,
одакле
је
хтио
преко
Пећи
у
Гусиње
.
Неки
Турци
,
противни
арнаутском
савезу
,
одвраћаху
га
од
пута
у
Ђаково
,
а
призренски
мутесариф
,
Ћамил-Бег
,
Тетовац
родом
,
клече
на
кољена
пред
њега
и
љубећи
му
од
хаљине
скуте
,
мољаше
га
да
одгоди
свој
полазак
,
бар
за
неколико
дана
!
Или
је
Мехмеду
дошла
така
заповијест
из
Цариграда
,
или
је
баш
сам
хтио
показати
,
да
се
не
боји
Арнаута
,
тек
он
не
послуша
тих
добрих
савјета
,
него
оде
.
Од
Призрена
до
Ђакова
прошао
је
мирно
.
У
Ђакову
одсједе
у
кући
Абдула-Бега
Ђаковца
који
је
,
као
башибозучки
командир
,
имао
султански
орден
,
за
рану
коју
је
добио
од
Срба
,
на
Куршумлији
,
1878
године
.
Мехмед
је
мислио
да
,
преко
Абдула
-Сета
,
утиша
Арнауте
,
докле
посао
на
граници
сврши
;
па
послије
би
им
се
ласно
осветио
.
Сумњам
да
се
је
Абдула
-
Бег
обрадовао
кад
је
видио
Мехмед-Али
-
Пашу
у
својој
кући
,
јер
је
знао
како
о
њему
мисле
Арнаути
,
па
се
је
бојао
,
да
и
сам
не
изгуби
њихово
повјерење
;
али
га
није
могао
одбити
за
то
,
што
би
тиме
погазио
обичај
,
по
коме
Арнаути
,
„
на
своју
бесу
“
,
примају
у
кућу
и
самог
убилца
својих
рођака
,
и
вјерно
га
бране
,
док
се
год
находи
под
њиховим
кровом
,
па
би
се
,
на
тај
начин
,
грдно
осрамотио
!
—
Красан
је
то
обичај
!
рече
Живан
.
—
И
још
врло
користан
,
додаде
калуђер
:
—
Да
у
Арнаута
нема
тога
обичаја
,
још
више
би
се
крви
лило
међу
њима
.
—
И
тако
је
,
продужава
духовник
:
—
Мехмед
-
Али
-
Паша
био
гост
Абдула
-
Бегу
,
и
овај
га
је
морао
бранити
од
Арнаута
.
Чим
је
Мехмед
стигао
у
Ђаково
,
дошли
су
му
„
на
добродошлицу
“
Шаћир
-
Ага
и
Бајрам
-
Ага
,
главари
два
највећа
арнаутска
фиса
(
племена
)
,
у
ђаковачком
округу
—
Краснићана
и
Гашана
.
И
они
осташе
у
кући
Абдулиној
,
на
своју
несрећу
,
јер
их
њихови
фисови
,
одмах
послије
тога
,
огласише
за
муртаде
(
издајице
)
својих
племена
.
Други
дан
,
по
доласку
Мехмед
-Али-Пашину
у
Ђаково
,
неки
Кореница
Ђаковац
,
који
је
прије
био
кадија
у
Призрену
,
обуче
се
у
дервишко
одијело
,
објеси
о
врат
неку
хартију
,
крупно
исписану
,
и
с
великом
гомилом
свијета
,
пође
по
ђаковачким
улицама
,
вичући
:
—
Ко
је
Турчин
,
нек
’
се
диже
на
оружје
!
Дошао
је
ђаур
,
да
нас
преда
Црној
Гори
!
Да
су
скочили
сами
мјештани
у
Ђакову
,
доста
би
јада
задали
Муширу
,
а
камо
ли
што
се
,
на
тај
позив
,
шљегло
из
округа
ђаковачког
и
пећскога
све
што
може
носити
оружје
.
За
24
часа
,
у
Ђаково
се
скрьало
8—10
.
000
добро
оружаних
Арнаута
.
Мехмед
-
Али
-
Паша
већ
видје
што
га
чека
;
па
за
то
...
.
Ух
!
враг
ти
матери
!
—
цикну
калуђер
,
и
жустро
стресе
нешто
са
своје
руке
доље
на
земљу
.
Ми
се
упесмо
да
видимо
што
је
,
и
дознасмо
да
му
је
велики
пацов
био
скочио
на
руку
,
да
отме
хљеб
који
духовник
држи
у
руци
,
и
по
мало
једе
...
.
—
Ето
тако
се
,
сваки
дан
,
бијем
с
овим
гладним
укућанима
ове
клете
куће
,
рече
калуђер
,
па
настави
своју
причу
:
—
Мехмед
-
Али
-
Паша
видје
што
га
чека
.
За
то
позва
из
Призрена
два
батаљона
низама
.
Војници
пођу
,
али
Арнаути
изиђу
пред
њих
:
разоружају
их
о
мало
муке
,
и
врате
на
траг
.
Само
се
један
Арапин
вратио
с
оружјем
у
Призрен
.
Од
оних
пак
низама
који
су
били
у
Ђакову
,
није
имао
никакве
помоћи
;
јер
су
њих
Арнаути
,
још
прије
,
били
разоружали
.
Остао
је
,
дакле
,
у
кући
само
са
30—40
војника
који
су
се
ондје
затекли
:
к
овима
ваља
додати
70—80
људи
које
су
Абдула
-
Бег
и
главари
Краснићана
и
Гашана
добавили
.
И
тако
је
уз
њега
могло
бити
највише
до
150
људи
,
који
су
се
морали
борити
против
онолике
арнаутске
силе
!
Њима
је
помагало
само
то
,
што
је
кућа
била
тврда
,
и
што
је
до
куће
била
кула
,
коју
је
Абдула
-
Бег
и
зидао
за
одбрану
.
Хране
и
муниције
имали
су
доста
,
али
нису
имали
воде
!
Арнаути
,
по
што
их
се
прибрало
колико
су
жељели
,
пошаљу
неколико
својих
људи
Мехмед
-
Али
-
Паши
,
и
понуде
га
:
да
се
врати
на
траг
,
а
они
ће
га
,
ради
његове
сигурности
,
допратити
до
Призрена
,
или
до
Приштине
!
Мехмед
,
надајући
се
помоћи
из
Призрена
и
Приштине
,
заиска
6
часова
времена
,
да
се
промисли
.
Кад
тих
шест
часова
прође
,
а
он
из
куле
не
изиђе
,
Арнаути
почеше
пуцати
.
И
пуцали
су
два
три-часа
.
Па
му
опет
послаше
своје
људе
,
оставивши
му
рок
до
мрака
.
Кад
Мехмед
,
и
послије
другога
рока
,
не
изиђе
:
онда
Арнаути
стадоше
нападати
са
свих
страна
.
Заузели
су
били
све
околне
куће
и
џамије
,
и
сва
друга
висока
мјеста
,
с
којих
је
удесно
гађати
.
То
бијаше
један
чудан
призор
:
ноћ
ведра
,
мјесечина
као
дан
,
а
пушке
грокћу
,
да
се
небо
пролама
!
...
Мушир
и
његови
другови
борили
су
се
јуначки
.
До
пошљедњега
тренутка
Мехмед
није
оставио
пушке
;
Неколико
низама
,
наизменце
,
пунили
су
му
пушке
,
и
додавали
,
а
он
је
само
гађао
.
Како
је
кула
тврда
,
а
у
Арнаута
није
било
топова
:
то
се
може
рећи
,
да
су
пуцали
узалуд
,
докле
су
ови
изнутра
гађали
све
у
месо
.
Шаћир
-
Ага
и
Барјам
-
Ага
,
знајући
арнаутски
обичај
,
изазиваху
поименце
на
мејдан
најбоље
људе
између
Арнаута
.
Зазвани
,
не
могући
од
стида
не
изићи
,
гинули
су
готово
сви
из
реда
.
С
једне
џамије
Арнаути
нападачи
спазише
Абдула-Бега
у
згради
,
и
убише
га
!
Кад
освану
