рођенојкући
,
гром
вас
спалио
...
од
човека
кога
хлебом
хранимо
...
—
Мама
!
—
умеша
се
Бела
енергичније
.
—
Красно
,
госпођице
—
обрати
се
Матовићка
својој
кћерци
.
—
Дивно
,
девојко
!
Од
кога
си
научила
да
заказујеш
састанке
,
реци
!
На
кога
се
метну
,
несрећнице
?
Хоћеш
ли
да
свет
показује
прстом
на
тебе
,
луди
створе
?
—
Доста
!
—
викну
размажена
девојка
,
која
се
била
повратила
из
првог
изненађења
,
па
устурајући
дланом
своју
косу
,
додаде
одсечно
:
—
Илић
није
крив
ништа
.
Госпа-Матовићка
се
зарумени
у
лицу
као
да
је
обузе
изненадни
страх
да
догађаји
не
узму
други
обрт
,
те
се
одважи
да
удари
на
главну
ствар
.
—
Ти
га
волиш
,
дакле
?
—
рече
меким
,
поетским
гласом
.
—
Ти
си
сасвим
изгубила
главу
!
—
Да
;
ја
га
волим
...
ми
се
волимо
;
је
л
’
те
,
Чедомире
?
—
одговори
девојка
узбуђено
.
Илић
осети
да
је
сад
дошло
оно
велико
,
оно
страшно
,
језиво
што
је
очекивао
.
Он
задрхта
јер
је
то
било
веће
,
много
теже
него
што
је
његова
слутња
предвиђала
.
Његов
поглед
се
прошета
од
Беле
ка
њеној
мајци
,
па
онда
паде
поново
на
девојку
,
а
одатле
на
сто
,
на
зид
,
на
прозорска
окна
,
на
затворена
врата
,
као
тица
која
је
тражила
да
се
спасе
.
—
Је
ли
то
истина
,
господине
?
—
упита
га
госпа-Клеопатра
свечано
.
Било
му
је
јасније
него
икад
да
не
воли
ту
девојку
,
па
ипак
он
превали
:
—
Да
!
Та
се
реч
чу
једва
;
он
се
напреже
и
рече
поново
:
—
Да
,
да
.
—
Да
!
—
понови
фаталну
реч
још
неко
у
соби
.
То
је
Бела
одговарала
,
ма
да
ју
нико
није
питао
,
и
гледала
младића
задивљено
,
угризнуте
усне
,
истурених
груди
.
Мајка
уздахну
,
и
то
овог
пута
искрено
.
Узе
двоје
младих
за
руке
,
приближи
им
главе
,
на
нешто
драмски
начин
,
загрли
их
обоје
и
рече
весело
,
као
да
је
наручивала
нову
хаљину
:
—
Нека
сте
благословена
,
децо
моја
.
Ја
не
марим
што
ћу
од
сад
бити
баба
.
Илић
се
осмехну
кисело
.
Госпођа
га
загрли
поново
.
—
Ко
би
се
надао
од
овог
свеца
—
рече
затим
,
милујући
га
по
подбратку
.
—
Ко
би
помислио
да
тако
уме
завртети
мозак
девојкама
!
Бога
ми
,
Бела
,
пази
се
доцније
,
не
пуштај
га
далеко
од
себе
!
Бела
се
церила
ђаволасто
.
—
Хај’те
горе
,
на
послужење
—
додаде
госпођа
.
—
Само
,
никоме
да
не
причате
о
оваквој
веридби
.
Ја
ћу
већ
пронаћи
нешто
романтичније
...
пролеће
,
небо
,
велики
празник
,
долазак
Чедомиров
у
црном
оделу
к
мени
...
очев
благослов
,
прасе
на
ражњу
...
Она
устрча
као
девојчица
уз
двориште
.
У
салону
се
запали
велики
лустер
,
а
електрично
звонце
позва
собарицу
да
послужи
слатко
.
—
Само
још
фале
прангије
!
—
говорила
је
нова
баба
и
певуцкала
неку
популарну
арију
.
XВИИИ
—
Да
то
није
нека
твоја
комбинација
?
—
рече
министар
кад
му
жена
саопшти
те
вечери
да
је
Илић
запросио
Белину
руку
и
да
је
она
,
као
мајка
,
дала
свој
благослов
,
па
је
погледа
подозриво
испод
ока
.
—
Бог
с
тобом
,
човече
—
одговори
Клеопатра
лако
.
—
Они
се
воле
годину
дана
пред
нашим
носем
,
а
ми
...
слепци
код
очију
!
Бела
ми
је
сад
признала
све
.
Вели
,
заволела
је
Чедомира
још
чим
га
је
видела
...
много
јој
се
допала
његова
ученост
,
романтичан
изглед
...
—
А
он
?
—
прекиде
је
стари
господин
,
стално
неповерљив
.
—
Он
јој
је
изјавио
љубав
пре
него
што
си
још
постао
министар
...
овде
,
у
овом
салону
...
служавка
је
брисала
трпезарију
...
ти
си
се
бакћао
око
новог
устава
.
Ју
,
обешењаци
,
да
ми
је
уши
да
им
извучем
—
додаде
госпођа
весело
—
где
су
нашли
љубав
да
изјављују
!
—
Слушај
,
Клеопатра
—
примети
хладно
Матовић
.
—
Брак
треба
да
је
резултат
слободног
размишљања
.
Бојим
се
да
младића
није
засенуо
мој
положај
,
а
он
на
то
не
треба
да
рачуна
ни
колико
ја
.
Нико
у
Србији
није
сигуран
шта
се
сутра
може
десити
;
нигде
није
тачнија
она
пословица
да
се
не
зна
шта
носи
дан
,
а
шта
ноћ
.
Странци
нас
зову
земља
изненађења
.
—
Не
слути
,
бога
ти
—
одврати
госпођа
—
ту
је
устав
,
Државни
Савет
,
народна
љубав
.
—
Народна
љубав
!
...
—
подсмехну
се
министар
.
—
Трице
и
кучине
.
Данас
нам
вичу
живео
,
а
сутра
,
на
неколико
запаљивих
речи
каквог
дрипца
,
заурликаће
ти
;
доле
с
њим
!
...
Него
нека
младић
сврши
школу
,
постане
свој
човек
,
добије
парче
хлеба
,
па
нек
узме
Белу
,
ако
хоће
...
ја
ћу
му
први
честитати
.
—
А
дотле
?
-—
Дотле
се
може
све
десити
.
У
сваком
случају
припази
на
ту
твоју
шмизлу
.
Кад
смо
ми
били
млади
,
ми
смо
знали
за
љубавне
изјаве
само
из
романа
...
—
Времена
се
мењају
.
Све
хоће
да
је
модерно
...
Дакле
,
ти
кажеш
да
причекају
?
—
Да
,
боље
да
се
кају
раније
него
доцније
.
Матовићка
не
хтеде
наваљивати
.
Знала
је
да
јој
је
муж
врло
тврдоглав
.
Стога
узе
други
пут
,
прими
од
његовог
говора
што
је
ишло
у
корист
њеног
плана
и
рече
Чедомиру
:
—
Тата
нема
ништа
против
.
Само
тражи
да
свршиш
школу
.
Дотле
нам
иначе
треба
времена
око
девојачке
спреме
...
Де
,
пољуби
руку
!
Ствари
су
се
мењале
у
кући
полако
.
Послуга
се
обазривије
понашала
према
домаћем
учитељу
.
Жандарм
,
на
служби
у
министровој
кући
,
одавао
му
је
потпуно
прописан
поздрав
,
треснувши
чизмом
и
кочећи
очи
.
Куварица
је
стишавала
близнакиње
да
се
не
деру
пред
његовом
собом
.
Собарица
је
наместила
на
његов
прозор
саксију
резеде
.
Госпа-Матовићка
слала
министарске
цигарете
.
Бела
долазила
чешће
преко
дана
,
кријући
се
тек
форме
ради
.
Из
вароши
се
доносиле
трубе
платна
,
разне
чипке
,
конци
,
свила
,
модни
журнали
.
Једна
шваља
је
најмљена
под
надницу
.
—
Сутра
да
ми
што
буде
,
не
дај
боже
,
па
да
ми
дете
остане
без
спреме
,
као
сироче
—
бранила
је
госпођа
те
трошкове
пред
министром
.
Бела
је
посвећивала
Илића
у
те
куповине
,
питала
га
за
савет
при
избору
боја
,
говорила
му
цене
појединих
набавки
.
Младић
је
одобравао
.
Није
могао
дати
једног
личног
мишљења
.
Те
ствари
му
се
чиниле
непознате
,
далеке
,
туђе
,
несхватљиве
.
—
Наш
Чедомир
као
да
је
пао
с
Марса
!
—
смејала
се
госпа-
Матовићка
,
која
би
кадгод
присуствовала
тим
разговорима
.
Никад
Илић
није
јасније
осетио
два
човека
који
су
живели
у
њему
;
један
:
миран
студент
из
унутрашњости
који
гледа
своје
књиге
,
труди
се
да
одговори
свима
дужностима
,
води
бригу
о
дневним
потребама
,
расподељује
своја
средства
.
И
други
:
немиран
дух
,
заљубљен
у
бескрајност
,
фантаст
који
захтева
све
лепоте
од
живота
,
усамљено
биће
што
се
ни
с
ким
не
да
да
удружи
,
идеалиста
који
ради
само
на
крупно
;
гледајући
главну
ствар
превиђа
споредну
,
вечито
се
нечем
чуди
,
вечито
се
узбуђује
;
неспособан
ма
за
какву
акцију
,
треба
му
читаво
решење
да
уђе
у
дућан
и
купи
какву
ситницу
,
а
прелази
преко
остварених
задовољстава
са
слегањем
рамена
,
посматра
оног
првог
човека
немилосрдно
као
лекар
који
има
да
постави
диагнозу
,
као
философ
који
се
користи
туђим
искуством
.
Тај
човек
је
посматрао
спремање
за
свадбу
у
кући
Матовићевих
мирно
,
као
да
се
то
тиче
неке
сасвим
друге
личности
;
радознало
,
као
да
је
хтео
сазнати
како
се
те
ствари
догађају
.
Ослушкивао
је
челични
хук
шиваће
машине
,
студирао
физиономије
трговачких
помоћника
који
су
доносили
робу
на
избор
,
чудио
се
сложености
црквене
администрације
око
потребних
докумената
,
осмејкивао
се
подругљиво
на
љубазности
што
се
чиниле
будућем
министарском
зету
и
питао
се
ћудљиво
како
ће
се
то
све
свршити
.
Дотле
је
онај
други
Илић
,
онај
прави
,
онај
који
се
видео
,
коме
су
припадале
крштеница
,
уверење
да
није
жењен
,
остале
сведоџбе
,
радио
марљиво
за
своје
испите
,
прелиставао
многобројне
уџбенике
,
прочитавао
прибелешке
,
писао
изводе
,
као
сваки
ђачић
.
Као
што
се
предвиђало
,
свршио
је
школу
одлично
,
без
једне
четворке
,
сама
петица
.
Није
се
памтило
да
је
неко
положио
с
таквим
успехом
.
Чедомир
је
положио
испите
,
а
госпа-Клеопатра
је
брала
лаворике
.
Она
је
сад
говорила
своме
мужу
:
—
Јеси
ли
видео
да
сам
имала
право
!
Не
треба
гојити
прасе
у
очи
божића
...
Све
је
спремно
.
Могу
се
венчати
првог
празника
.
Споразумели
су
се
да
венчање
буде
на
јутрење
,
у
најужем
кругу
пријатеља
.
Госпођа
је
то
објаснила
младићу
разлогом
:
—
Тата
се
није
опоравио
још
од
робије
,
па
не
може
да
издржи
тај
штрапац
.
Илић
је
пристао
одмах
,
говорећи
:
—
Да
,
нека
буде
просто
...
што
простије
...
колико
је
могуће
простије
.
Прави
разлог
тој
одлуци
била
је
Бела
.
Она
није
могла
издржати
цео
дан
на
ногама
,
подносити
сва
она
трчкарања
,
представљања
,
играња
...
нарочито
играња
.
—
Нећу
да
ми
се
свет
смеје
:
хрома
млада
,
хрома
млада
!
—
говорила
је
девојка
мајци
гласом
у
којем
је
одјекивала
жалба
и
прекор
.
—
Тако
ми
ружно
стоји
кад
играм
!
У
очи
свадбе
,
Чедомир
изиђе
из
куће
,
па
је
врљао
по
вароши
бесциљно
.
Око
пет
сати
пут
га
нанесе
поред
једне
велике
грађевине
,
којој
су
мајстори
довршавали
трећи
спрат
.
Ту
примети
гомилицу
света
која
се
искупљала
љубопитно
.
Он
приђе
такође
.
У
једном
крају
,
поред
гомиле
цигаља
лежао
је
један
радник
,
затворених
очију
.
Мало
даље
од
њега
видео
се
крвав
перорез
.
—
Говори
ко
те
уби
!
—
рече
неко
из
гомиле
.
Радник
отвори
очи
,
погледа
зловољно
у
правцу
онога
који
је
питао
,
па
рече
:
—
Ко
ме
уби
?
...
Ја
сам
се
убио
.
Ево
на̑
!
...
Све
је
ту
написано
...
И
пружи
му
једно
парченце
хартије
које
није
било
веће
од
цигар-папира
.
—
Па
читај
!
—
закључи
самоубица
и
склопи
очи
поново
.
—
Три
дана
нам
говори
да
хоће
да
се
убије
—
умеша
се
један
надничар
са
самаром
пуним
цигаља
.
—
Вели
,
неће
више
да
носи
цигље
...
то
му
је
испод
достојанства
!
—
А
како
се
уби
?
—
упита
онај
из
гомиле
.
—
Ето
,
тако
,
радио
с
нама
,
вукао
цигљу
,
па
онда
баци
самарицу
,
потеже
се
два
пут
перорезом
у
прса
и
онда
оде
онде
,
па
леже
...
Цело
ово
вече
,
Илић
је
мислио
на
самоубицу
.
Па
и
сутрадан
,
та
га
мисао
није
остављала
.
Док
је
свештеник
певао
:
„
Исајије
ликуј
...
“
и
водио
их
око
налоња
,
он
је
понављао
у
себи
надничареве
речи
:
„
Ево
на̑
!
Све
је
ту
написано
...
па
читај
!
“
Истог
дана
отпутовали
су
у
Париз
.
На
станицу
су
их
испратили
Матовићи
са
кумовима
.
Кад
би
време
возу
,
Чедомира
беше
нестало
.
Тек
у
последњем
часу
појави
се
с
пуном
шаком
новина
.
Министар
се
осмехну
.
—
Баш
си
геџа
!
—
пребаци
Матовићка
своме
зету
.
—
Зар
се
за
свадбени
пут
купују
новине
?
—
Нешто
ме
интересује
—
одговори
младић
без
журбе
,
и
кад
остаде
на
само
са
Белом
,
разви
новине
.
—
Пардон
за
један
часак
...
само
нешто
да
видим
.
Није
се
преварио
.
У
једном
листу
нађе
забележен
јучерањи
случај
.
Белешка
је
гласила
:
Досадила
му
самарица
.
—
Јуче
око
пет
часова
,
Мића
Живковић
,
надничар
на
новој
грађевини
Привредне
Банке
,
ударио
се
неколико
пута
перорезом
у
намери
да
се
убије
.
Ово
је
учинио
на
улици
пред
самом
грађевином
,
а
био
је
мртав
пијан
.
На
саслушању
је
изјавио
да
је
покушао
да
изврши
самоубиство
због
тога
што
му
се
досадио
живот
.
Повреде
су
лаке
природе
.
Воз
је
одмицао
.
Кроз
прозоре
од
вагона
виделе
се
разнолике
зграде
станичне
,
гвоздене
машине
ружног
облика
,
низови
вагона
,
зеленило
суседне
баре
,
а
даље
,
горе
,
на
брегу
,
белео
се
један
крај
вароши
под
небом
сивим
као
миш
.
Београд
се
удаљавао
све
више
.
—
Вере
ти
,
Бела
—
рече
Илић
—
прочитај
ову
вест
...
Па
као
за
себе
додаде
:
—
Како
свако
има
достојанства
;
један
прост
радник
воли
више
смрт
него
понижење
.
Бела
згужва
новине
.
—
Остави
те
глупости
,
бог
с
тобом
!
...
Говоримо
о
нечему
веселијем
.
Ти
си
волео
одавно
да
идеш
у
Париз
?
Младић
је
погледа
расејано
.
—
Јест
...
јест
—
одговори
затим
.
—
Волео
сам
,
много
сам
волео
.
XИX
Воз
је
јурио
,
измицао
из
Београда
,
остављао
последње
куће
.
На
оном
месту
,
близу
острва
Циганлије
,
где
се
пруга
дели
за
иностранство
,
Илић
погледа
кроз
прозор
.
Да
ли
виде
једну
клупу
,
усађену
у
обалу
чукаричког
друма
?
Да
ли
се
сети
Вишње
Лазаревића
и
дужности
које
је
имао
према
њој
?
У
сваком
случају
Вишња
није
знала
дотле
шта
се
дешавало
са
њеним
драганом
.
Она
је
седела
у
Чачку
и
стално
чекала
његов
одговор
.
Дани
су
јој
пролазили
полако
.
Сунце
је
милело
преко
усијаног
летњег
неба
.
Не
шеснаест
сати
него
шеснаест
дана
,
шеснаест
година
,
шеснаест
векова
требало
му
је
да
пређе
од
уранка
на
једној
падини
Рудника
,
па
до
заласка
за
зелени
зид
Јелице
.
Пратила
га
чамотна
тишина
као
сенка
.
По
дијамантском
ваздуху
вијало
се
неколико
ластавица
.
Девојку
су
обузимале
чудне
жудње
.
—
Боже
мој
,
да
сам
ластавица
!
—
рекла
би
гледајући
тако
њихове
црне
тачке
у
дубинама
небесног
плаветнила
.
—
Благо
њима
.
Узлећу
,
певају
,
цвркућу
по
ваздан
.
—
Глупе
жеље
!
—
закључила
би
убрзо
затим
.
Она
је
била
људски
створ
,
завезан
за
земљу
.
И
још
нешто
горе
:
жена
,
женска
страна
,
подјармљена
туђој
вољи
,
туђим
мишљењима
,
теретним
обичајима
које
су
створили
друштво
и
ток
ствари
.
Чачак
је
био
њено
родно
место
,
град
у
којем
је
провела
највећи
део
свога
живота
,
сваки
ју
је
познавао
,
чак
и
кровови
од
кућа
чинили
јој
се
да
је
поздрављају
пријатељски
,
а
она
није
могла
отићи
сама
до
првог
дућана
.
—
Бог
с
тобом
!
—
чула
је
забрану
унапред
.
—
Шта
ће
рећи
свет
кад
те
виде
саму
.
Та
оскудица
слободе
падала
јој
је
најтеже
.
Читала
је
књиге
,
седела
крај
прозора
што
гледа
на
сокак
и
посматрала
земљу
свога
детињства
смешећи
се
љубазно
њеним
величинама
.
Ето
главне
улице
њеног
родног
града
:
један
дуг
,
прав
сокак
,
где
се
куће
ћушкају
да
захвате
што
више
улице
.
Роба
из
дућана
гомила
се
безбрижно
по
тротоару
.
По
прозорима
се
црвене
уски
јастучићи
,
где
се
жене
налакћују
и
разговарају
преко
улице
.
На
сред
вароши
уздиже
се
велика
,
старинска
црква
са
гломазним
кубетом
од
лима
.
Око
ње
су
ситне
куће
на
један
спрат
и
механе
за
сељаке
.
Та
црква
је
једини
сведок
да
је
Чачак
постојао
пре
нас
.
Чуо
се
топот
опанака
,
шкрипале
арабе
,
напуњене
паприкама
.
Сељаци
у
незграпним
,
сламним
шеширима
цењкали
се
с
грађанима
.
Око
дванаест
сати
пуштале
се
школе
.
Четири
часа
доцније
звонила
је
вечерња
.
Једна
чета
војника
марширала
је
са
стрелишта
у
касарну
.
У
вече
,
један
чича
,
с
кантом
петролеума
и
кутијом
палидрваца
,
обилази
варош
и
пали
општинске
фењере
,
истакнуте
на
тробојним
дирецима
по
ћошковима
.
Свака
гостионица
има
такође
по
једну
лампу
пред
вратима
.
Тако
се
по
улици
простиру
чаршави
несигурне
светлости
.
Свет
изађе
и
поседа
пред
кућом
.
Млађи
шетају
.
Говори
се
много
.
Госпође
носе
дуго
своје
хаљине
.
Понекад
се
иде
у
позориште
,
кад
оно
у
свом
путу
наиђе
на
Чачак
.
По
кафанама
се
пуши
,
млатара
рукама
и
води
политика
.
Необавештен
човек
помислио
би
да
се
налази
на
прагу
револуције
,
али
се
сви
ти
говори
свршавају
кад
куцне
девет
сати
,
време
спавању
,
и
варош
остаје
мирна
и
иста
.
Пре
тога
,
Радоје
се
враћао
из
Централе
.
—
Добро
вече
,
комшинка
!
—
поздрављао
ју
је
из
далека
,
скинувши
качкету
до
земље
.
Понекад
би
се
зауставио
,
ћеретао
тако
са
улице
,
док
је
она
одговарала
с
прозора
на
другом
спрату
.
Био
је
вечито
добре
воље
.
Причао
је
радо
о
својим
пословима
.
Решавао
се
с
муком
да
је
остави
.
Једанпут
се
толико
задржа
да
га
газда-
Митар
опомену
:
—
Хајд
'
,
хајд
'
,
синовче
;
не
губи
времена
.
Па
обраћајући
се
ћерци
додао
је
:
—
А
ти
,
фрајла
,
остави
се
Београда
у
Чачку
.
По
вечери
,
Вишња
је
излазила
с
мајком
на
клупу
пред
кућом
.
Њихова
клупа
је
била
најлепша
у
вароши
.
Други
су
седели
на
сандуцима
,
на
даскама
закуцаним
на
ногаре
или
у
четири
кочића
.
Њихова
клупа
је
из
Београда
,
фабричка
,
са
гвозденим
ногама
у
виду
лавовске
шапе
,
и
са
уским
зеленим
лествицама
.
—
Као
на
Калимегдану
!
—
говорио
је
газда-
Митар
,
куцкајући
штапом
о
њено
гвожђе
.
То
је
био
Вишњи
најлепши
део
дана
.
С
Мораве
је
пиркао
свеж
ваздух
.
По
небу
се
палиле
звезде
.
На
ћошку
светлуцао
варошки
фењер
.
У
оближњој
башти
натпевали
се
славуји
.
Негде
би
зашкрипао
ђерам
.
Варош
тонула
,
љушкала
се
,
разливала
у
ноћи
.
Девојчино
срце
се
опијало
том
идилом
.
Обично
приђе
Милева
Остојићева
.
—
Дижи
се
,
тето
-—
каже
она
одрешито
старој
Лазаревићки
—
да
идемо
мало
у
шпацир
.
Обе
девојке
узму
газдарицу
испод
руке
,
шетају
до
краја
сокака
,
називају
свакој
клупи
добро
вече
,
причају
шта
су
радиле
преко
дана
,
шале
се
на
рачун
првог
који
наиђе
.
—
Знате
шта
је
ново
?
—
рече
им
Милева
једно
вече
.
—
Мешовити
хор
Љубићске
Виле
приређује
у
очи
Ивањдана
излет
на
брање
ивањског
цвећа
.
Да
пустиш
,
тето
,
Вишњу
са
мном
?
—
Не
браним
—
одговори
Вишњина
мајка
.
—
Ја
јој
једнако
велим
да
изађе
у
друштво
,
да
се
разоноди
,
а
она
неће
,
штудира
...
Том
приликом
скупило
се
велико
друштво
,
како
је
то
ретко
у
паланци
.
Тамо
се
сви
познају
,
али
се
туђе
заједнице
,
либе
се
,
зазиру
једно
од
другог
,
стид
их
је
,
боје
се
.
Па
опет
се
деси
кадгод
,
као
овај
пут
,
о
покладима
,
на
тефериџу
,
патарицама
,
да
се
друштво
састане
,
без
нарочитог
договарања
,
и
весеље
букне
,
у
толико
јаче
у
колико
је
дотле
избегавано
;
момци
су
духовити
,
девојке
приступачне
,
младе
жене
несташне
,
а
старци
и
старице
тапшу
рукама
,
одобравају
и
буне
још
више
,
па
се
,
после
,
годинама
прича
како
су
се
провели
на
Ђаковића
љуљашци
,
о
Сокином
прстену
.
Тако
и
сад
,
весеље
је
плануло
неочекивано
,
још
док
су
се
састајали
.
На
пијаци
је
запевао
друштвени
тенор
,
иначе
књиговођа
у
варошкој
штедионици
,
слободно
,
као
да
је
у
механи
;
Ој
убава
,
убава
девојко
,
ој
,
Млад
Милија
млад
виноград
сади
,
Лозе
сади
,
равне
дворе
гради
.
Дан
градио
,
а
два
се
кајао
—
Ој
,
убава
,
убава
девојко
,
ој
!
Друштво
прихвати
:
Милији
душа
мирише
На
свакојаке
травице
,
На
зелен
здравац
планински
,
На
бел
’
босиљак
градински
.
На
изласку
из
вароши
указа
се
Морава
бистра
,
умиљата
,
осенчена
зеленим
рубом
подривене
обале
.
Тада
се
изви
из
Милевина
грла
песма
гипка
као
та
река
:
Ој
Мораво
,
моје
село
равно
,
Кад
си
равно
,
што
си
водоплавно
!
...
—
Погледај
је
,
Вишња
...
погледај
Мораву
—
рече
Радоје
,
док
један
унутрашњи
сјај
озари
његове
непокретне
очи
.
—
Чујеш
ли
њено
тихо
жуборење
,
њен
шум
,
као
уздах
простран
и
благ
?
Да
ли
се
и
теби
чини
да
нас
она
,
кроз
ниске
гране
својих
врба
,
позива
на
велика
дела
,
узвишен
рад
.
Гледао
сам
је
толико
пута
...
гледам
је
и
сад
,
а
никад
је
се
нећу
нагледати
.
Чини
ми
се
она
као
неко
надприродно
биће
,
као
светица
,
непознато
божанство
.
Наши
песници
певају
песме
толиким
рекама
српским
.
Зашто
ми
њу
заборављају
?
Зар
она
није
велика
,
главна
наша
река
?
Од
ужичких
голија
и
врањских
винограда
,
она
поји
целу
нашу
земљу
,
држи
је
моћним
својим
жилама
као
нераздељиву
целину
,
струји
кроз
њу
као
њен
крвоток
.
Радојев
глас
и
,
час
немо
а
час
гласно
,
запљускивање
домаће
воде
утицали
су
чудно
на
Вишњу
.
Предмети
су
губили
оштре
контуре
.
Нешто
загонетно
осећало
се
у
природи
.
У
исти
мах
,
око
срца
јој
било
топло
,
меко
,
празно
.
—
Тако
је
мирна
,
пријатна
,
љупка
—
продужи
Остојић
гледајући
у
бело
платно
Моравино
.
—
А
видео
сам
је
надошлу
,
усталасану
,
помамну
:
страшна
је
тада
,
риче
,
бесни
,
ваља
храстове
,
односи
ћуприје
,
рије
њиве
.
То
се
она
свети
што
не
ценимо
њену
снагу
.
Међутим
,
то
време
пролази
;
централа
се
подиже
,
и
ја
ћу
ускоро
,
као
онај
класични
песник
,
који
је
поздравио
проналазак
воденице
,
моћи
кликнути
:
„
Одморите
руке
што
окрећу
млин
,
о
млинари
!
Спавајте
мирно
.
Нека
вас
петао
узалуд
опомиње
да
је
дан
свануо
...
Нимфе
ће
радити
посао
робова
!
"
—
Збиља
,
како
се
осећаш
у
Чачку
?
—
трже
се
сајџија
из
ових
сањарија
.
Девојка
поцрвене
до
ушију
без
разлога
.
—
Лепо
!
—
одговори
после
малог
оклевања
.
—
Лепше
него
што
сам
мислила
.
Ја
волим
чист
ваздух
,
шуму
,
свој
народ
,
велике
хоризонте
,
природу
једном
речи
.
Радоју
се
свиде
тај
одговор
,
заусти
да
то
каже
,
кад
песма
одјекну
поново
.
То
су
се
надпевали
момци
и
девојке
.
Момци
су
певали
:
Испод
села
зелена
ливада
,
У
ливади
селен
до
колена
,
У
селену
студени
кладенац
,
До
кладенца
момче
и
девојче
—
Дај
,
девојче
,
очи
да
ти
љубим
!
—
Како
је
лепа
наша
народна
песма
—
примети
Радоје
.
—
Проста
,
а
све
каже
,
дирне
те
у
жицу
.
Девојке
одговорише
:
Стојане
,
луда
будало
,
Ухвати
сиве
волове
,
Узори
равне
долове
,
Да
видиш
шта
ће
да
никне
.
Ако
ти
никне
лудаја
,
За
мене
младу
да
лудиш
,
Ако
ти
никне
буника
,
За
мене
младу
да
буниш
.
Сунце
је
било
још
високо
.
Општинска
утрина
је
дрхтала
под
његовом
сребрнастом
светлошћу
.
У
то
доба
године
ливада
је
најлепша
.
Зрела
трава
злати
се
,
прелива
као
свила
.
Међу
травкама
назире
се
разнолико
цвеће
.
Ту
је
модри
слез
са
круницом
као
звезда
.
У
жалфије
се
пла̑ве
длакава
,
лепљива
уста
.
Хајдучка
трава
диже
скромно
свој
велики
бео
цвет
.
Љутићи
су
жути
као
очи
у
мачке
.
На
мршавим
петељкама
штрче
очајни
дивљи
каранфили
боје
као
вино
.
И
мириси
су
разни
:
на
печен
хлеб
,
на
јагоде
,
на
младост
.
Кад
планински
ветар
духне
из
клисуре
,
облак
од
цветне
прашине
дигне
се
изнад
ливаде
.
Траве
полегну
.
Тада
се
открије
,
безазлено
зачуђено
као
девица
,
ситно
,
бледуњаво
цвеће
на
кривим
,
ломним
гранчицама
.
То
је
ивањско
цвеће
,
боје
као
восак
.
Друштво
загази
у
ливаду
.
Иза
ногу
је
остајао
сив
траг
превијене
траве
.
Момци
и
девојке
певали
су
,
сустижући
се
:
Колика
је
царева
ливада
На
њој
нема
трна
ни
грмења
.
Само
има
до
две
вите
јеле
.
И
под
јелом
заспала
девојка
.
Под
главом
јој
снопак
детелине
—
Ој
убава
,
убава
девојко
!
...
—
Ево
цвећа
!
—
викну
један
женски
глас
.
Гомила
се
растури
по
утрини
.
Вишња
се
нађе
поред
Милеве
.
Ове
песме
,
Радојеве
речи
,
весеље
целог
друштва
,
расцветана
ливада
и
ти
мириси
заносили
су
је
.
Своме
препуном
срцу
налазила
је
одушке
у
цвећу
,
сагињала
се
,
кидала
га
,
мирисала
,
стезала
његов
сноп
уз
груди
.
Те
груди
!
Чиниле
су
јој
се
тада
велике
,
тешке
,
уочљиве
,
сваком
видне
,
да
их
је
хтела
сакрити
;
болеле
је
.
И
као
да
се
хтела
отрести
тих
осећаја
,
рече
својој
другарици
;
—
Како
народ
погађа
шта
је
лепо
!
Ове
бледе
,
уздржљиве
,
свете
боје
у
ивањског
цвећа
...
да
ли
има
шта
умилније
од
његова
венца
!
—
Кажу
не
ваља
се
уносити
у
кућу
—
одговори
јој
Милева
поверљиво
.
—
Него
обеси
венац
више
капије
,
па
ако
га
преко
ноћ
нестане
,
знај
да
ћеш
се
удати
те
зиме
.
Вишња
се
хтеде
подсмехнути
својој
другарици
,
али
се
не
усуди
.
У
њеном
крилу
мирисало
је
то
посвећено
цвеће
тако
силно
,
чудно
,
као
да
се
доиста
из
њега
излива
дах
неког
надприродног
бића
.
Милева
отрча
на
другу
страну
,
где
се
златила
читава
простирка
,
и
њен
глас
,
већ
без
трунке
тајанствености
,
одјекну
долином
:
Девојке
су
цвеће
брале
,
Цвеће
брале
,
венце
виле
,
Венце
виле
,
говориле
:
Како
ћемо
момке
варат
’
У
те
ведре
,
ладне
ноћи
,
У
те
сјајне
месечине
?
Лазаревићева
оста
сама
.
Беше
набрала
пуно
наручје
цвећа
,
те
потражи
какво
угодно
место
да
седне
и
сплете
венац
.
Око
ње
се
простирала
таласаста
равница
на
далеко
.
Где
се
окрене
,
ливада
јој
је
нудила
меке
,
миришљаве
простирке
.
Дуге
,
танке
травке
повијале
се
према
лаком
поветарцу
,
њихале
своје
шарене
главе
,
брујале
једва
чујно
и
као
да
су
јој
давале
неки
знак
,
звале
је
к
себи
.
Тада
девојка
опази
нешто
што
дотле
није
видела
:
један
готово
правилан
круг
од
свежег
,
росног
зеленила
по
сред
суве
,
зреле
траве
.
—
Да
дивна
кола
!
—
кликну
гласно
,
потрча
тамо
,
посади
се
у
његову
средину
и
стаде
растресати
набрано
цвеће
.
—
Јаој
,
црна
,
шта
ћеш
ту
?
—
викну
јој
Милева
,
која
се
у
тај
пар
приближавала
с
Радојем
и
још
неколико
девојака
.
—
Знаш
ли
да
си
села
у
вилинско
коло
?
—
Кажу
—
додаде
друга
девојка
,
великог
носа
и
зелених
очију
—
која
нагази
на
вилинско
коло
никад
се
неће
удати
.
Остојић
прште
у
смех
.
И
Вишња
се
насмеја
.
—
Гатке
!
—
рече
она
немарно
.
—
Нагваждања
—
одобри
Радоје
.
Затим
додаде
у
шали
:
—
Вишња
ће
поћи
за
мене
.
Девојке
примише
шалу
.
Њихов
несташан
смех
одјекну
долином
.
—
Дај
да
ти
помогнем
око
венца
—
рече
затим
и
посади
се
поред
своје
комшинке
.
Девојке
се
удалише
.
Ливадом
је
звонило
певање
попаца
.
Два
црна
лептира
с
црвеним
рубом
око
крила
јурила
се
око
једног
букета
дуде
.
Низ
кириџија
корачао
је
лагано
друмом
поред
Мораве
.
Вишња
је
ћутала
.
Њене
угасите
очи
мериле
су
немо
зелено
коло
које
се
обавијало
око
ње
.
Неко
тешко
осећање
савијало
јој
се
на
срце
.
Њена
душа
је
дрхтала
од
страха
пред
нечим
непознатим
,
независним
од
њене
воље
,
неминовним
.
Ово
цвеће
,
широка
ливада
,
јаки
мириси
,
па
то
коло
и
све
враџбине
којих
је
пун
њен
крај
,
бунили
су
јој
главу
,
мучили
је
као
нешто
живо
,
гушили
,
давили
.
Језа
ју
је
подузимала
.
Руке
јој
гореле
.
Њена
мисао
осветли
јој
за
часак
преживели
живот
.
Вишња
виде
Београд
...
у
неколико
партија
,
без
реда
,
један
по
један
крај
,
знаменита
места
,
као
у
албуму
.
Сети
се
Чедомира
.
Доведе
га
у
везу
с
министровом
ћерком
.
Сети
се
његова
ћутања
на
њено
писмо
.
Сумња
је
уједе
за
срце
.
Учини
јој
се
да
тоне
,
да
се
земља
сурвава
под
њом
,
да
околне
планине
падају
.
Дође
јој
да
викне
:
—
За
име
Божје
,
погледајте
!
...
Пропадам
...
Има
ли
људи
!
...
Не
дајте
ме
.
Савлада
се
.
Младић
,
поред
ње
,
примети
промену
на
њеном
лицу
.
—
Простачке
приче
—
рече
он
сигурним
гласом
.
—
Ти
не
верујеш
,
ваљада
,
у
те
бесмислице
?
—
Да
,
не
верујем
,
Радоје
—
одговори
она
,
бледа
,
жута
у
лицу
,
готово
као
цвеће
које
је
држала
у
крилу
.
—
Али
је
живот
чудан
,
комшија
,
тако
чудан
да
ја
не
знам
сигурно
шта
бих
рекла
...
—
Не
,
то
није
могуће
,
то
је
апсурд
—
рече
младић
с
пуним
уверењем
.
—
Бар
данас
је
то
јасно
.
Нема
неба
.
Постоји
само
атмосфера
,
планете
,
сунчев
систем
,
материја
,
енергија
.
—
Назови
како
хоћеш
—
једва
чујно
прошапта
девојка
—
али
ја
осећам
нешто
јаче
од
мене
,
нешто
неправедно
,
немилосрдно
,
што
ме
плаши
.
Радоје
је
погледа
.
Његов
поглед
је
био
сама
љубав
.
Хтеде
утешити
девојку
,
хтеде
јој
дати
доказа
сигурне
будућности
.
Његов
глас
је
дрхтао
:
—
Ја
се
нисам
шалио
.
Часна
реч
ми
је
сведок
.
Ја
остајем
и
понављам
...
—
Не
,
не
,
не
,
Радоје
...
не
,
молим
те
,
не
...
—
прекину
га
девојка
.
Она
је
погађала
његову
мисао
.
Није
хтела
да
га
понизи
.
Она
је
преклињала
...
Црте
на
њеном
лицу
беху
се
развукле
.
Очи
се
рашириле
жалосно
.
Уста
је
држала
отворена
.
Видела
се
оба
реда
зуба
.
Усне
се
згрчише
на
четири
угла
.
Реч
се
зауставила
у
грлу
.
—
Ти
волиш
другога
?
—
Да
!
Заједно
са
овом
речи
линуше
њене
сузе
,
преко
образа
,
преко
блузе
,
преко
ивањског
цвећа
.
Радоје
хтеде
јаукнути
као
рањено
живинче
,
али
бол
девојке
коју
је
волео
би
јачи
од
његовог
сопственог
.
Видео
је
да
она
воли
несрећно
.
—
Никад
среће
неће
имати
онај
који
те
је
одбио
—
рече
јој
,
тешећи
.
—
Он
не
зна
шта
је
у
теби
одбио
.
Сунце
је
клизило
по
ведром
небу
.
Морава
је
жуборила
иза
једног
врбака
.
Поред
ње
се
отезала
чачанска
котлина
зелена
,
питома
,
доброћудна
.
По
њивама
су
класали
кукурузи
.
Младићев
поглед
прелете
цели
родни
крај
,
па
се
заустави
на
врху
Овчара
.
Сети
се
гомиле
радника
који
у
подножју
те
планине
зидају
централу
Рад
и
Светлост
.
На
њега
налетише
црне
мисли
као
осице
.
И
као
да
се
хтеде
одбранити
од
њих
,
он
поново
обгрли
погледом
своју
земљу
.
Кириџије
су
биле
зашле
за
кукуруз
,
види
им
се
само
глава
.
Поље
је
дисало
мирно
.
Још
се
јурила
она
два
лептира
.
Иза
једне
шумице
примећивао
се
кров
варошке
цркве
,
прост
и
достојанствен
.
Све
беше
лепо
,
као
дотле
.
Тек
што
му
се
учини
да
се
Овчар
и
Каблар
завијају
неком
маглом
.
Друштво
их
је
звало
да
пожуре
.
Једни
су
већ
одмицали
у
правцу
вароши
.
Радоје
уста
.
Пред
њим
блесну
опет
Морава
,
осветљена
сунцем
.
—
Хајдемо
,
Вишња
!
—
зашкрипа
младићев
глас
с
дна
груди
.
XX
Лазаревићева
није
давала
раније
готово
никакве
важности
сујеверицама
.
Она
је
тако
рећи
била
без
религије
,
изложена
раном
утицају
природних
наука
и
посвећена
Чедомиром
Илићем
у
оно
што
се
у
то
доба
звало
реални
правац
у
животу
.
Па
опет
,
чим
је
устала
,
погледала
је
на
врата
где
је
синоћ
оставила
венац
.
Он
је
стајао
на
истом
месту
,
недирнут
.
Јутарње
сунце
пресијавало
се
на
његовим
жутоликим
цветићима
,
нешто
свелим
.
Његова
сенка
,
неправилна
и
крупна
,
дрхтала
је
на
зиду
.
Даље
мало
,
пузала
је
,
разлиставала
се
стара
лоза
,
пуштала
у
вис
своје
сочне
пипке
,
припијала
се
уз
кућу
,
увијала
се
око
довратака
,
јака
,
снажна
,
жилава
,
па
чудно
одударала
од
свежег
пољског
цвећа
.
Вишњи
се
учини
да
нешто
живи
ту
у
лози
,
у
влажном
хладу
лозиног
зеленила
,
и
да
је
гледа
,
посматра
њу
и
њен
венац
са
жаљењем
и
као
хоће
да
јој
каже
:
—
Тако
ћеш
и
ти
свенути
,
неудата
,
остављена
.
То
је
ос
зујао
у
чокоту
.
—
Бесмислице
!
—
рече
у
себи
девојка
и
одмахну
руком
.
Тога
дана
врућина
би
још
јача
.
Сунце
се
не
види
као
да
се
растопило
по
целом
небу
,
па
жеже
.
Нигде
тице
да
се
чује
.
Биље
зри
.
Вишња
је
спустила
завесе
.
У
соби
је
мрак
,
али
мало
што
да
је
свежије
.
Из
чамовине
на
прозору
цури
смола
.
Пошто
је
распремила
собу
,
поче
да
помаже
око
ручка
.
—
Остави
то
,
Вишња
—
рече
јој
мајка
кад
је
виде
како
потаркује
ватру
.
—
Није
то
за
тебе
,
не
приличи
ти
.
Девојка
се
склони
од
ватре
за
тренутак
.
Онда
узе
неки
други
посао
.
Радила
је
двоструко
само
да
не
остане
на
само
са
својим
мислима
.
—
Радоје
није
заслужио
ону
увреду
—
говорила
је
у
себи
.
С
тим
прекором
мешала
се
широка
жалба
за
Београдом
и
младићем
кога
је
тамо
оставила
.
—
Што
ми
не
пише
!
—
чудила
се
девојка
болно
.
—
Бар
једну
реч
да
је
здрав
.
По
ручку
пређе
на
трем
.
Пролетња
пилад
грабила
су
се
у
дворишту
око
мрва
које
им
је
стресла
кад
је
распремала
сто
.
Виделе
се
разгранате
старе
шљиве
њихове
баште
.
Јабука
шећерлија
китила
се
руменим
,
заруделим
плодом
.
Остојићев
султан
дремао
у
својој
кућици
,
вртио
репом
и
хватао
устима
муве
.
Даље
,
преко
разноврсних
кровова
видело
се
парче
једне
улице
:
пуста
калдрма
,
зарасла
у
модро-зелену
траву
,
два
низа
плотова
,
неколико
ниских
кућа
,
остатци
змаја
на
телеграфској
жици
и
,
у
дну
,
једна
старинска
,
двоспратна
зграда
у
источњачком
стилу
,
с
кровом
као
звезда
,
широком
настрешицом
,
изолученим
прозорима
,
државним
грбом
над
сниским
вратима
.
То
је
пошта
.
У
том
се
чу
лупа
точкова
.
Иза
угла
се
појавише
поштанска
кола
.
Арњеви
се
тресли
.
Један
путник
је
промаљао
радознало
главу
кроз
отвор
на
колима
.
Платно
позади
лепршало
се
.
На
њему
је
писало
неједнаким
словима
:
„
Збогом
,
Дрино
водо
,
ја
одо
’
!
“
Вишњино
срце
залупа
јаче
.
Можда
ће
доћи
писмо
.
Какав
ће
то
радостан
дан
бити
за
њу
!
Пред
пошту
дохрама
новинар
.
Тако
се
у
Чачку
зове
разносач
новина
,
један
сакат
млад
човек
,
који
без
штака
не
може
да
макне
,
а
иначе
скакуће
,
свуд
јури
,
трчи
,
код
свију
је
,
без
њега
ништа
не
може
да
прође
.
Вишњи
је
доносио
међу
првима
новине
,
пропраћајући
их
стално
каквом
пошалицом
.
Па
и
сад
,
кад
их
јој
предаде
,
викну
:
—
Ево
важне
...
лажне
новине
!
Обузимала
ју
је
нервозна
радозналост
кадгод
би
узимала
новине
откако
се
вратила
у
Чачак
.
Читала
их
је
од
почетка
до
краја
.
Оне
су
је
опомињале
мутно
познатих
места
,
изазивале
слику
за
сликом
преживелих
догађаја
,
доносиле
јој
одјек
млаких
београдских
вечери
.
Тражила
је
у
њима
нешто
ново
,
изненадно
,
добро
,
нешто
што
ће
доћи
и
изменити
,
окренути
њен
живот
на
боље
.
Међутим
,
ништа
се
није
догађало
.
Београђани
су
се
жалили
на
врућину
,
на
прашину
,
на
велике
цене
.
Овог
пута
њен
се
поглед
следи
.
У
дневним
вестима
налазила
се
ова
белешка
:
Венчање
.
—
Бела
,
кћи
г
.
Јована
Матовића
,
министра
земљорадње
,
венчала
се
јутрос
у
овдашњој
Саборној
цркви
са
г
.
Чедомиром
Илићем
,
свршеним
философом
.
Честитамо
младенцима
.
—
Честитамо
младенцима
—
понови
она
последње
речи
гласно
.
Ударац
је
дошао
тако
изненада
,
био
тако
јак
,
суров
,
да
она
не
осети
одмах
сву
његову
тежину
,
не
схвати
сву
своју
несрећу
.
После
прве
забуне
,
обузе
је
љутња
.
Баци
новине
на
под
.
Затим
их
поново
диже
и
укочено
гледаше
посну
боју
и
редове
штампаних
слова
,
која
су
расла
,
дебљала
,
удвајала
се
,
одлепљивала
се
са
хартије
,
играла
.
—
Бедник
!
—
оте
јој
се
узвик
.
Сузе
су
замагљавале
њене
очи
.
Срце
јој
се
кидало
.
Она
се
питала
да
ли
су
људи
луди
или
подлаци
.
—
Шта
ти
је
,
Вишњо
?
—
упита
је
мајка
,
која
се
помоли
уз
степенице
од
трема
.
—
Теби
није
добро
?
Ти
си
болесна
?
—
Врућина
ми
је
,
мајко
.
—
Хоћеш
ли
слатко
и
воду
?
Сад
је
девојка
дошла
са
бунара
.
Не
чекајући
одговор
,
стара
жена
донесе
што
је
нудила
.
—
Је
ли
ти
сад
боље
?
—
Да
,
да
.
—
Али
си
бледа
?
—
Не
,
није
ми
ништа
.
Остави
ме
,
мајко
...
Ено
,
зове
те
служавка
.
Она
је
због
Чедомира
променила
цео
живот
.
Противила
се
вољи
родитеља
.
Није
слушала
савете
опробаних
пријатеља
.
Угушивала
је
глас
савести
.
И
,
он
је
сад
оставља
...
—
Без
једне
речи
,
као
да
нисам
жива
!
—
размишљаше
девојка
,
повукавши
се
из
трема
у
своју
собу
,
као
рањена
тица
.
Ту
је
било
врло
мирно
.
Чуо
се
тек
један
женски
сатић
у
папучици
,
обешеној
о
зиду
.
Она
је
гледала
неодређено
,
преда
се
.
Илић
је
био
полуга
на
којој
је
почивала
зграда
њеног
живота
.
Полуге
је
нестало
.
Зидови
су
попуцали
.
Грађевина
се
срушила
.
Она
се
збиља
осећала
као
човек
који
је
био
заспао
у
неком
напредном
граду
,
па
се
пробудио
после
једног
страшног
земљотреса
;
он
види
око
себе
саме
развалине
,
непрегледну
пустош
,
ништа
није
остало
од
свега
што
је
јуче
још
постојало
,
а
он
је
још
жив
.
—
Ах
,
тај
живот
!
—
промуца
болно
.
Он
јој
се
учини
одвратан
,
тако
одвратан
да
склопи
очи
са
жељом
да
умре
.
—
Пријо
?
—
закрешта
женски
глас
однекле
.
—
Пријо
,
Маро
!
—
одговори
јој
други
.
—
Имаш
ли
коју
паприку
?
Нема
ко
да
ми
купи
.
На
улици
се
чу
тресак
тарница
.
То
је
пошта
одлазила
даље
.
XXИ
Вишња
је
оставила
универзитет
и
отишла
за
учитељицу
.
Случајно
је
добила
добро
место
:
једно
богатије
село
у
Млави
,
где
је
нашла
школу
по
плану
,
уређену
башту
и
колегиницу
,
једну
стару
девојку
,
по
имену
Аница
.
Лепо
су
се
сложиле
.
Поделиле
су
државне
квартире
на
два
одељења
.
У
једном
су
наместили
кујну
и
собу
за
примање
,
а
од
другог
су
начинили
своје
собе
за
спавање
.
Вишња
је
распремала
кућу
,
а
Аница
кувала
.
После
часова
остајале
су
дуго
заједно
.
Стара
девојка
је
уређивала
збирке
разних
старина
:
камене
стреле
,
римске
новце
,
бронзано
прстење
које
је
купила
по
околини
.
То
је
била
њена
манија
.
Лазаревићева
ју
је
помагала
.
Није
волела
да
остаје
сама
са
својим
мислима
.
Храбро
је
сносила
садашњост
и
чекала
нешто
друго
...
будућност
,
како
се
то
једном
речи
назива
.
Мирно
,
предано
,
сваког
дана
,
она
је
учила
мале
сељачиће
писати
и
читати
,
Богу
се
молити
и
држати
се
чисто
.
Живот
јој
је
текао
готово
спокојно
и
монотоно
,
као
оближњи
поток
,
што
је
милио
поред
школске
баште
.
Тек
по
који
пут
,
а
нарочито
кад
је
на
пољу
светло
и
благо
време
,
она
је
мислила
на
протекле
догађаје
са
много
искреног
сажаљења
за
друге
,
а
са
пуно
дубоке
жалости
за
себе
.
Мајка
јој
је
умрла
оног
лета
кад
се
Чедомир
оженио
.
Смрт
је
јако
утицала
на
већ
рањену
девојкину
душу
.
Она
се
посвети
бризи
око
оца
.
Труђаше
се
да
накнади
домаћицу
кући
.
Мела
је
собе
,
пропирала
рубље
,
требила
поврће
,
кувала
запршке
.
—
Остави
,
дете
—
бранио
јој
је
отац
да
то
ради
.
Прљила
се
око
ватре
,
руке
су
јој
пуцале
од
сапунице
,
крста
је
болела
.
Ипак
је
она
одговарала
:
—
Али
кад
ја
нећу
,
па
ко
ће
!
Чачак
није
добио
електрику
.
Преко
лета
се
било
далеко
одмакло
с
послом
.
Оба
главна
зида
на
брани
била
су
подигнута
.
Ништа
јаче
у
граду
није
било
сазидано
:
све
сам
цемент
и
камен
,
темељ
широк
неколико
хвати
,
а
врх
од
зида
као
колски
пут
.
—
Као
Себастопољ
!
—
говорио
је
пензионисани
казначеј
.
Река
стешњена
,
пенушава
и
као
зауздана
,
пробијала
се
још
кроз
отвор
на
средини
.
Чекало
се
само
пролеће
,
па
да
се
и
то
зазида
,
те
цела
Морава
окрене
на
јаз
.
Али
се
пролеће
не
дочека
.
С
јесени
поче
да
пада
киша
.
Падала
је
из
дана
у
дан
.
То
не
беше
ситна
,
јесења
киша
,
већ
млаки
пљусци
као
усред
лета
.
По
околним
планинама
образовали
су
се
нови
потоци
и
реке
.
Воде
почеше
надолазити
.
Из
горњих
места
допирали
су
гласови
о
поплави
.
Бујице
однеле
мостове
,
разориле
путеве
,
укочиле
цео
саобраћај
.
Једне
од
тих
влажних
,
мрачних
ноћи
,
чу
се
пуцањ
,
јачи
од
топа
,
страшнији
од
грома
,
као
да
се
земља
прецепи
.
Ускоро
затим
залупа
улицом
општински
добош
на
узбуну
.
Варош
се
избуди
.
Река
је
била
разорила
брану
,
заглавила
своје
корито
одроњеним
каменом
,
ишчупаним
дрвећем
,
нанетим
балванима
,
бурадима
и
пластовима
сена
,
па
ударила
преко
поља
и
бацала
се
право
на
град
.
Срећом
за
Чачак
,
са
те
стране
налазио
се
неки
старински
бедем
,
те
је
сад
полиција
наређивала
грађанима
да
поправљају
што
се
дало
поправити
.
Вода
је
већ
допирала
до
бедема
.
У
мокром
мраку
примећивали
се
њени
прљави
таласићи
жути
,
гипки
,
пенушави
.
Даље
се
није
видело
ништа
.
Киша
је
пљуштала
.
Са
реке
је
допирао
потмуо
хук
бујице
и
тежак
мирис
на
одроњену
земљу
.
Грађани
,
у
пола
обучени
,
и
војска
пристизали
су
у
гомилама
.
Журно
се
копало
,
набацивала
се
земља
,
побијало
коље
,
доносило
се
камење
,
грање
.
Радоје
је
био
први
и
овде
.
Али
га
сад
нико
није
слушао
.
Они
који
су
му
се
дотле
дивили
највише
,
гледали
су
га
сад
попреко
,
мрко
,
осуђивали
га
гласно
,
претили
му
.
У
једном
тренутку
,
неко
примети
да
се
нешто
црно
гиба
на
таласима
.
Донесоше
чакље
,
али
оне
беху
кратке
.
Радоје
обеси
тада
један
фењер
на
чакљу
,
па
присветли
.
—
Мртвачки
сандук
!
—
приметише
присутни
.
Не
чу
се
реч
објашњења
,
као
да
све
обузе
језа
од
нечега
кобног
,
надприродног
.
Радоје
врати
фењер
ономе
од
кога
га
је
узео
,
поново
зграби
будак
,
замахну
њиме
,
поче
да
копа
,
па
се
онда
заустави
,
као
да
виде
да
је
то
узалуд
,
наслони
се
на
дрвену
држалицу
и
изгуби
се
,
гледајући
тупо
у
воду
.
Мртвачки
сандук
њихао
се
свеједнако
.
Око
младића
се
дизале
хиљаде
руку
,
само
његове
беху
као
привезане
;
цела
варош
радила
је
око
њега
,
само
се
он
осећао
неспособан
за
најмањи
покрет
.
Он
није
живео
,
није
био
међу
живима
.
Његов
поглед
из
суморних
,
мрачних
очију
ишао
је
негде
далеко
,
у
бескрај
.
Његов
несрећни
геније
,
који
је
дотле
владао
овом
водом
,
овим
планинама
,
овим
људима
стискао
се
у
њему
као
соко
са
скрханим
крилима
.
Варош
се
спасла
,
али
од
електрике
није
се
више
познавао
ни
камен
.
Љубав
коју
је
Остојић
уживао
у
чаршији
окрену
се
у
мржњу
против
њега
.
Обедише
га
чак
да
је
несавесно
руковао
с
друштвеном
имовином
,
јер
се
у
каси
не
нађе
онолико
новаца
колико
се
очекивало
.
Акционарско
друштво
Рад
и
Светлост
паде
под
стечај
,
а
Радоја
стрпаше
у
хапс
.
Он
се
оправда
.
Разлог
је
био
прост
;
брана
и
тунел
поред
ње
били
су
главни
радови
предузећа
;
наравно
да
су
онда
и
скупо
стали
,
те
се
оно
мало
новаца
колико
се
могло
скупити
у
једном
покрајинском
месту
,
готово
све
потрошило
.
Пустише
га
из
затвора
.
Част
му
се
поврати
,
али
цело
његово
имање
оде
на
добош
,
јер
је
он
највише
настрадао
:
био
је
главни
акционар
.
Отишли
су
они
лепи
зидни
часовници
у
рамовима
од
ораховине
,
златни
ланчеви
,
будилници
што
су
свирали
војничке
маршеве
,
велосипеди
,
шиваће
машине
.
Оде
чак
кућа
и
имање
.
Вишња
га
је
избегавала
кадгод
је
могла
.
Чинило
јој
се
да
је
она
крива
за
његову
несрећу
.
Тешко
јој
је
било
гледати
га
како
иде
од
куће
до
куће
,
те
оправља
сатове
,
леми
минђуше
,
подмазује
шиваљке
.
—
Штета
није
била
велика
—
рече
јој
једном
кад
је
срете
и
поведе
говор
о
електричном
предузећу
.
—
Само
је
тунел
затрпан
и
збрисана
спољна
постројења
.
Оно
што
је
најскупље
стало
:
темељи
,
остало
је
недирнуто
.
Ја
сам
и
онда
то
говорио
.
Али
се
свет
препаде
,
и
ето
...
Радоје
наби
качкету
јаче
на
очи
,
распали
лулу
,
па
додаде
:
—
Ја
радим
да
убедим
људе
у
потребу
да
се
поново
почну
послови
.
Као
што
видиш
,
штета
је
да
новац
лежи
зазидан
у
темеље
.
Фирма
за
машине
даје
ми
повољне
услове
.
Држава
има
рачуна
да
нам
опет
притекне
у
помоћ
...
Ми
морамо
успети
.
—
Шта
да
радим
?
—
нађе
је
по
том
Милева
.
—
Радоје
пије
.
Да
га
свет
не
опази
,
попије
на
једном
месту
само
једну
чашу
,
па
тако
изређа
до
тридесет
кафана
...
Кад
се
напије
,
ухвати
се
за
телеграфски
дирек
.
Ту
је
у
стању
да
остане
сатима
.
Ако
га
ко
упита
шта
ће
ту
,
он
одговара
:
„
Пун
сам
електрике
“
...
Шта
да
радим
,
кажи
ми
.
Вишња
јој
није
знала
одговорити
ништа
.
Њој
се
такође
постављало
исто
питање
.
Њен
напор
да
замени
мајку
показивао
се
готово
узалудан
.
Док
је
била
мала
,
за
чудо
је
лепо
радила
женске
послове
.
Међутим
сад
,
било
да
кува
ручак
,
јела
су
испадала
недосољена
,
несаврела
,
загорела
.
Било
да
купи
што
за
кућу
,
малопродавци
варали
су
је
,
продавали
скупље
,
крали
на
мери
,
потурали
што
је
рђаво
.
Било
да
узме
што
да
закрпи
,
закрпе
су
изгледале
велике
,
ружне
.
Узалуд
се
трудила
.
Њена
права
симпатија
била
је
давно
оставила
домазлук
и
више
се
није
враћала
.
Њен
дух
је
тежио
за
науком
,
литературом
,
политиком
и
тако
нечим
,
стварима
које
је
слушала
,
читала
на
Великој
Школи
.
Једном
приликом
запали
јој
се
кецеља
поред
огњишта
,
и
само
срећан
случај
спасе
девојку
од
даље
несреће
.
—
Чујеш
,
Вишњо
—
рече
јој
отац
кад
сазна
шта
јој
се
десило
.
—
Није
то
за
тебе
.
Ја
то
видим
.
Хтео
сам
ти
то
рећи
још
раније
.
Али
нисам
могао
да
ти
кварим
задовољство
.
Него
,
враћај
се
у
Београд
,
па
гледај
своју
науку
.
—
Али
,
тата
—
поче
да
се
брани
девојка
.
—
Ко
ће
кућу
водити
,
ко
ће
децу
намирити
,
ко
ће
тебе
гледати
?
—
С
уздањем
у
Бога
,
све
ће
се
урадити
—
одговори
јој
он
гласом
који
није
трпео
примедбе
.
Кад
дође
на
Велику
Школу
,
Лазаревићева
се
баци
на
студије
врло
озбиљно
.
Али
не
осети
више
ону
сласт
студентског
живота
,
коју
је
осећала
прве
године
.
Чинило
јој
се
да
је
не
предусрећу
са
збиљом
коју
је
она
донела
.
Ђаци
су
се
често
шегачили
са
најсветијим
стварима
.
Поред
све
равноправности
,
осећала
је
да
ипак
није
једнака
својим
друговима
.
Није
имала
гимназијске
матуре
,
недостајала
јој
је
мушка
дубина
,
јасност
у
плану
.
Професори
су
се
обраћали
скоро
искључиво
мушкарцима
.
Походили
су
је
тренутци
сумње
.
Нико
јој
није
умео
тачно
рећи
њена
права
кад
сврши
школу
.
Будућност
јој
је
изгледала
неизвесна
,
тамна
,
под
знаком
питања
.
Она
се
заиста
питала
да
цео
тај
рад
није
бесциљан
,
питала
се
шта
ће
она
привредити
науци
,
шта
ће
наука
привредити
њој
?
У
том
је
изненади
отац
да
се
решио
да
се
жени
.
—
У
кући
ми
је
роваш
.
Мој
ма̑л
се
развлачи
као
да
је
Алајбегова
слама
.
Деца
су
ми
неочешљана
,
неумивена
—
наводио
је
отац
као
разлог
.
Испросио
је
њену
другарицу
Милеву
,
па
је
даље
писао
Вишњи
да
се
не
љути
,
да
дође
на
свадбу
ако
може
.
—
Нека
ти
је
Богом
просто
—
одговорила
му
је
она
,
отишла
затим
у
министарство
и
затражила
да
је
поставе
за
учитељицу
.
Како
је
у
том
селу
било
празно
место
,
поставили
су
је
одмах
.
Од
то
доба
није
се
враћала
у
Београд
.
Живот
јој
је
пролазио
без
догађаја
.
Избегавала
је
посете
,
састанке
.
Кад
би
се
пак
и
нашла
у
друштву
,
о
испитима
,
при
излетима
,
месним
скупштинама
,
остајала
је
усамљена
.
Младићи
је
нису
волели
,
претпостављали
су
девојке
које
хоће
да
се
шале
,
које
допуштају
да
се
задиркују
.
—
Хладна
је
као
тестија
!
—
рекао
је
о
њој
једном
неко
иза
њених
леђа
.
Није
могла
бити
другојачија
.
У
тишини
сеоске
самоће
,
по
којој
ју
је
пратила
туга
од
промашене
удаје
,
она
је
,
против
свега
,
носила
у
дну
срца
успомену
на
младића
који
ју
је
некад
волео
и
кога
би
она
могла
волети
страсно
и
одано
.
Јасно
јој
је
било
да
он
није
више
њен
и
да
то
не
може
бити
.
Али
се
она
надала
да
ће
наћи
неког
другог
,
сличног
њему
,
можда
још
бољег
од
њега
.
Како
би
иначе
могла
продужити
да
живи
!
У
Млави
су
ретки
Илићи
.
И
дани
су
пролазили
,
а
за
њима
месеци
,
године
.
Спомен
на
бившу
љубав
одржавао
је
девојку
у
савршеној
чедности
.
Ништа
на
свету
није
било
кадро
да
је
скрене
са
правога
пута
:
мушки
поглед
ни
рђав
пример
,
сеоска
чама
ни
саблазна
књига
.
Заман
је
ожењени
колега
,
иза
леђа
своје
жене
,
правио
слатко
лице
.
Узалуд
је
општински
ћата
избријавао
подбрадак
и
расипао
комплименте
научене
из
новина
.
Без
успеха
је
и
кмет
уцењивао
задржавајући
учитељичину
сиротињу
.
Лазаревићева
је
остала
чиста
као
кап
росе
,
и
чекала
будућност
и
изабраног
мужа
;
чекала
их
стрпљиво
,
хладно
,
као
да
није
жена
.
Било
је
пролеће
кад
је
дошла
у
то
село
.
Трипут
је
потом
глог
обелио
.
Трипут
се
лала
зажутела
у
школском
врту
.
Трипут
је
славуј
пропевао
у
шипражју
поред
Млаве
.
—
На
Духове
је
наша
скупштина
у
Београду
—
рече
јој
Аница
.
—
Хоћеш
ли
да
идемо
?
Тада
се
и
по
четврти
пут
глог
белио
,
лале
жутеле
,
славуји
певали
.
Нова
трава
клијала
је
испод
трња
,
снег
копнио
по
околним
висовима
,
ветар
доносио
мирис
од
љубичице
,
пролетња
јагњад
блејала
,
жуборили
потоци
нови
,
безимени
,
брзи
.
Пролеће
освајало
,
живот
се
обнављао
,
на
ранама
се
хватали
ожиљци
.
—
Добро
,
да
идемо
—
приста
Вишња
.
XXИИ
На
Скупштини
је
нашла
Вишња
неколико
својих
другарица
из
девојачке
школе
.
Међу
њима
је
била
и
Каја
.
—
Лазаревићева
!
—
кликнула
је
весело
Каја
и
обесила
јој
се
око
врата
,
па
је
пољубила
с
обе
стране
и
од
срца
.
—
Колико
има
од
како
се
нисмо
видели
!
...
Како
си
?
...
Шта
је
с
тобом
?
...
Нешто
си
омршавела
,
али
си
тим
још
лепша
...
Сећаш
ли
се
наше
школе
!
...
И
она
је
загрли
опет
присно
и
свесрдно
.
Између
живота
у
девојачкој
школи
и
садашњег
тренутка
,
Вишњи
се
десило
толико
догађаја
,
да
су
јој
успомене
које
је
другарица
спомињала
изгледале
тако
далеке
,
бледе
,
ситне
,
као
да
се
нису
њој
десиле
,
већ
их
чула
из
прича
,
из
прочитаних
књига
.
Дође
јој
да
рече
:
—
Шта
је
тако
важно
било
у
девојачкој
школи
?
...
Ћуркасте
девојке
,
деца
која
немају
никаквог
искуства
,
правиле
су
пошалице
на
рачун
једна
друге
,
трбушати
катихета
им
се
чинио
врло
знаменита
личност
,
заљубљивале
се
у
своје
наставнице
.
Каја
није
примећавала
забуну
своје
другарице
.
Узела
ју
је
за
обе
руке
,
и
понављала
:
—
Па
како
си
ми
још
?
Па
шта
ми
радиш
?
...
Јеси
ли
се
свикла
на
наш
живот
?
Она
је
била
и
сад
мала
,
жива
женска
,
још
је
имала
свој
урођени
интелигентни
сјај
у
очима
.
Тек
,
била
се
угојила
.
Црте
на
лицу
одебљале
.
Врат
јој
као
кифла
.
Нешто
мирно
,
спокојно
и
задовољно
дисало
је
из
целе
њене
појаве
.
—
Ти
си
удата
?
—
рече
јој
Вишња
,
осмехнувши
се
,
па
покуша
да
се
метне
у
у
њено
расположење
.
—
Да
си
жива
и
здрава
,
још
прве
године
.
Мој
колега
беше
дошао
такође
право
из
школе
.
Здрав
,
млад
,
ни
ружан
ни
глуп
,
тамо
вамо
,
па
се
ми
венчамо
пре
испита
...
Красан
је
мој
Милисав
,
видећеш
.
Ах
,
ево
га
—
додаде
млада
жена
и
показа
руком
на
једног
развијеног
дерана
,
са
огромним
,
сељачким
шеширом
на
глави
и
високим
чизмама
на
ногама
.
—
Еј
,
Милисаве
,
ходи
да
ти
представим
моју
најмилију
другарицу
...
Учитељ
приђе
,
додирну
се
шешира
церемонијално
,
пружи
своју
меснату
руку
,
па
после
првих
поздрава
осу
грдњу
на
режим
:
—
Парламентаризам
није
испунио
своја
обећања
.
Код
сељака
,
радника
,
грађана
чују
се
само
горке
речи
.
Алкохолизам
,
политичка
убиства
,
зеленаштво
,
корупција
,
све
губе
гризу
све
класе
.
Свак
се
жали
на
своје
стање
.
Нигде
нема
никаквог
ауторитета
.
Интереси
упливних
појединаца
јачи
су
од
закона
и
реда
.
Свет
се
занима
политиком
једино
ради
ћара
.
У
међусобним
односима
људи
су
неповерљиви
.
Страх
од
подвале
влада
у
свима
пословима
.
Изгледа
као
да
у
целој
земљи
постоји
као
осећање
општег
банкроства
.
—
Милисав
је
анархиста
—
објасни
Каја
бојажљиво
.
Затим
додаде
,
да
би
скренула
разговор
на
другу
страну
:
—
Ти
си
напустила
универзитет
?
—
Коначно
.
—
Имала
си
право
.
Није
то
за
наше
жене
!
У
земљи
где
три
четвртине
народа
не
зна
ни
читати
ни
писати
,
велико
знање
смета
.
Довољно
је
ако
се
прочита
десетак
књига
,
научи
се
на
памет
још
два'естак
наслова
,
славних
имена
и
мудрих
мисли
.
Иначе
,
жена
испадне
ученија
од
мужа
,
—
да
извиниш
Милисаве
!
...
Зар
није
тако
?
Сећаш
ли
се
ја
сам
ти
говорила
...
Вишњи
пређе
једна
сенка
преко
лица
.
Та
промена
не
измаче
младој
жени
,
те
скочи
на
други
предмет
,
на
своју
школу
,
на
децу
.
—
Имам
троје
деце
—
рече
.
—
Сва
три
су
мушкарци
.
Али
Вишњу
не
остави
спомен
на
оно
што
јој
је
Каја
рекла
пре
толико
година
.
„
Има
“
,
рекла
јој
је
тада
између
осталог
,
„
има
створења
која
једног
дана
уђу
у
наш
живот
,
заузму
га
и
помету
.
Због
њих
променимо
своје
навике
,
укусе
,
манире
,
идеје
.
Подпаднемо
под
њихов
утицај
.
Она
постају
наши
саветодавци
,
управљају
нама
и
заповедају
нам
“
.
—
Како
су
се
чудно
испуниле
те
готово
пророчке
речи
—
примети
у
себи
Вишња
гледајући
расејано
у
своју
давну
другарицу
која
се
није
заустављала
у
причи
о
својој
срећи
.
Била
се
обесила
о
једру
мишицу
свога
мужа
и
говорила
усхићено
:
—
Наша
је
кућа
једна
мала
република
.
Свега
имамо
што
нам
треба
:
пилића
,
прасади
,
вина
,
књига
.
Дан
нам
прође
као
сат
,
а
сат
као
минут
.
И
ја
се
само
Богу
молим
да
заустави
то
време
,
да
се
не
живи
тако
брзо
.
Хоћу
да
грицкам
полако
своју
срећу
,
живот
ми
је
кратак
,
верујем
у
бесмртност
душе
.
Вишња
није
била
створење
које
завиди
,
али
та
срећа
дотицала
је
се
неугодно
.
Срце
јој
се
стезало
,
њена
душа
је
плакала
,
а
она
се
морала
смешити
.
Стога
побеже
са
седнице
,
чим
се
Каја
заговорила
са
неким
колегиницама
.
Напољу
је
било
ведро
.
Само
је
сунце
припицало
неприродно
,
те
је
ваздух
био
тежак
.
Учитељица
скиде
свој
палто
,
пребаци
га
преко
руке
,
изви
рамена
,
рашири
груди
и
дубоко
дахну
.
Кад
се
решила
,
искрено
се
радовала
што
иде
у
престоницу
.
Заборавила
је
многе
раније
непријатности
.
Велика
варош
на
утоци
Саве
у
Дунав
чинила
јој
се
понова
лепа
.
Хтела
ју
је
поздравити
као
Бранко
:
„
Београде
,
мој
бели
лабуде
!
...
"
Београд
је
велики
,
мислила
је
тада
,
он
је
као
море
:
путеви
су
безбројни
,
живот
шуми
,
таласа
се
,
све
је
у
вечитом
покрету
.
Али
што
се
пароброд
примицао
више
томе
граду
,
радост
се
сушила
у
њеном
срцу
,
обузимала
је
нека
сумња
,
почетци
кајања
,
нека
необјашњива
бојазан
,
хладна
као
језа
.
—
Свуда
!
Свуда
...
само
не
у
Београд
!
—
шапутао
јој
је
унутрашњи
глас
.
—
Ти
си
дошла
у
њега
весела
као
срна
,
побегла
си
с
ишчупаним
срцем
.
Шта
сад
тражиш
опет
?
Брод
је
ишао
час
средином
Дунава
,
час
се
провлачио
између
ненасељених
острва
.
С
наше
стране
уздизала
се
висока
обала
,
са
црвеном
,
одроњеном
земљом
и
плаветним
венцем
удаљених
планина
у
дну
.
С
друге
стране
,
обала
је
била
ниска
,
пошумљена
барским
дрвећем
црног
зеленила
.
По
ритовима
виделе
се
усамљене
роде
,
врло
беле
.
Једно
јато
неких
других
тица
летело
је
небом
.
Близу
Вишњице
,
Вишња
спази
једну
аду
са
шумарком
од
ракита
и
одраслим
јабланом
на
крају
.
—
Шта
ти
је
,
колегинице
?
—
изненади
се
Аница
.
—
Ти
си
тако
бледа
?
Да
ниси
уморна
?
—
Да
,
уморна
,
врло
уморна
...
—
покуша
