јеовако
држање
потицало
из
саме
нарави
Милошеве
,
у
толико
,
и
још
више
,
на
то
се
он
био
свикао
у
школи
практична
живота
,
коју
он
учи
ево
већ
од
10—12
година
,
прво
уз
свога
полубрата
војводу
рудничког
Милана
Обреновића
,
а
после
и
сам
за
се
.
У
тој
суровој
школи
живота
,
Милош
је
научио
да
никад
не
ваља
казивати
све
што
мислиш
и
све
што
знаш
.
Као
год
што
не
ваља
војник
,
који
испуца
све
метке
,
па
после
иде
голотрб
и
с
празном
пушком
,
тако
исто
не
ваља
ни
човек
,
који
рукује
народним
пословима
,
ако
је
код
њега
одмах
све
на
друму
што
и
на
уму
.
Свикнут
да
тако
мисли
,
па
тако
и
да
ради
,
Милош
се
срдио
сам
на
се
,
што
је
овај
пут
прекорачио
обичне
међе
своје
искрености
.
Истина
,
отац
Мелентије
његов
је
„
попа
“
—
човек
,
који
га
воле
као
брата
рођена
,
и
који
му
се
до
сад
нашао
у
најтежим
и
најочајнијим
тренутцима
.
Он
је
њему
и
до
сад
поверавао
своје
највеће
тајне
и
своје
најозбиљније
намере
,
и
добри
духовник
никад
се
није
показао
недостојан
тога
поверења
.
Милош
се
не
боји
ни
сад
неке
обмане
с
његове
стране
...
Али
,
ипак
,
ипак
!
.
.
Он
није
требао
пред
њим
да
се
излеће
!
.
.
Попа
је
духовник
,
а
иначе
је
благе
нарави
.
Он
по
срцу
своме
никад
не
може
да
одобри
и
да
се
сложи
с
оштрим
мерама
које
су
политици
често
неопходне
.
Отац
Мелентије
био
је
меког
срца
и
спрам
самих
Турака
,
који
су
толико
пута
на
његове
очи
палили
српске
манастире
.
На
Љубићу
,
отац
Мелентије
заслужио
је
бесмртност
,
и
доста
му
је
било
непуних
10
минута
,
да
за
вечна
времена
извојује
себи
бесмртно
и
видно
место
у
повесници
српској
.
Разбијена
српска
војска
почела
је
бежати
.
Шанац
на
Љубићу
већ
је
био
напуштен
,
још
неколико
тренутака
и
Турци
би
можда
у
њега
ускочили
,
браниоци
шанца
изгинули
би
;
ту
би
можда
и
он
,
Милош
,
погинуо
,
и
цео
покрет
свршио
би
се
исто
онако
несретно
,
као
и
покрет
Хаџи
Проданов
...
Али
,
у
том
опасном
тренутку
,
јавља
се
он
,
Мелентије
,
скромни
калуђер
!
...
Он
дохвати
бачени
војнички
добош
,
веша
га
о
врат
,
добује
,
прибира
разбеглу
српску
војску
,
спасава
шанац
и
даје
целој
битци
други
исход
,
уз
припомоћ
српскога
нишанџије
Васе
из
Кнића
,
који
у
том
истом
тренутку
срећно
погађа
и
убија
турског
заповедника
војске
—
Ћаја
пашу
—
и
нагони
турску
војску
у
бегство
.
Али
кад
је
победа
свршена
,
кад
Турци
безобзирце
беже
и
мисле
само
о
спасењу
безумних
глава
својих
,
онда
се
смерни
служитељ
олтара
,
који
је
за
тренутак
постао
грозни
убојни
осветник
,
опет
повраћа
да
буде
благи
заштитник
душа
,
те
са
склопљеним
рукама
моли
победоносна
а
кивна
војничка
заповедника
—
њега
—
кнеза
Милоша
главом
,
моли
га
да
буде
благ
и
добродушан
према
турској
нејачи
,
према
њиним
женама
,
па
и
према
самим
побеђеним
Турцима
,
које
су
у
гомилама
доводили
пред
њега
—
Милоша
.
Крвави
Љубић
,
био
би
још
три
пута
крвавији
;
он
би
за
Турке
постао
страховито
место
крви
и
ужаса
,
како
је
он
,
Милош
,
био
љут
и
киван
,
да
се
у
тај
мах
није
поред
њега
десио
његов
кротки
„
попа
.
“
Он
га
је
разгалио
и
ублажио
;
он
га
опоменуо
како
ће
му
благост
,
коју
сад
покаже
,
доцније
много
помагати
;
Турци
ће
му
се
лакше
предавати
,
кад
знају
да
их
код
њега
не
чека
го
нож
,
већ
благо
,
човечно
поступање
;
буле
ће
га
благосиљати
за
се
и
за
нејач
своју
,
а
међу
Турцима
,
изаћи
ће
на
глас
као
добар
јунак
,
али
и
као
великодушан
човек
,
што
уз
јунаштво
тако
лепо
пристаје
.
По
његовом
савету
,
он
је
тада
побеђеним
Турцима
оставио
оружје
,
вратио
им
сав
новац
који
су
погубили
или
им
је
био
опљачкан
,
оставио
им
коње
,
а
за
њине
хареме
чак
је
и
кола
набавио
да
се
лакше
иселе
из
Чачка
.
Свега
тога
сећао
се
сада
Милош
,
и
пребацивао
је
себи
,
што
да
се
излети
у
љутини
пред
благим
духовником
,
и
што
да
му
помиње
чак
и
о
могућој
смрти
Карађорђевој
.
Да
би
колико
,
толико
забашурио
свој
отоични
говор
он
рече
даље
:
—
Без
срца
!
Човек
без
срца
!
То
се
често
рекне
али
,
у
истини
,
мало
је
таких
људи
.
Ја
сам
прек
и
љут
,
а
и
не
био
,
шта
се
о
моју
главу
бије
,
па
опет
камо
његове
лепе
среће
да
Црног
Ђорђа
стигне
само
оно
,
што
му
ја
желим
.
У
љутини
свашта
рекнем
,
али
зар
ја
не
умем
расудити
,
како
је
њему
јадном
у
туђем
свету
,
и
како
је
горак
хлебац
,
који
се
из
туђе
руке
очекује
.
Да
је
на
моју
вољу
и
питање
,
ја
не
бих
марио
сутра
нека
дође
и
био
бих
готов
ја
да
му
начиним
конак
,
гдегод
хоће
и
пожели
.
Мисле
неки
,
бојим
се
ја
преотеће
ми
власт
.
Празно
зановетање
!
Што
је
коме
суђено
,
нит
му
ко
може
одузети
ни
додати
.
Ето
слободно
народа
,
па
ако
му
је
милије
и
више
у
воље
да
му
кума
Ђока
заповеда
,
ја
речи
једне
не
бих
рекао
,
нека
опет
он
узме
власт
у
руке
и
нека
наређује
,
а
ми
смо
показали
да
бар
умемо
бити
добри
послушници
.
Истина
,
не
би
ми
било
право
да
ми
се
силом
отима
,
ако
би
народ
нагињао
више
мојој
страни
и
желео
да
овако
остане
,
како
сам
ја
отпочео
.
За
тај
случај
,
пријатељи
би
имали
да
наговоре
Ђорђа
,
да
и
он
не
тера
ствар
на
силу
и
инат
...
ако
би
он
то
могао
!
.
.
Ама
,
мучна
работа
,
бога
ми
,
знаш
ти
њега
како
је
прек
:
реч
две
,
па
за
пиштољ
,
и
онда
или
бежи
или
гини
!
...
Но
можда
се
и
он
сад
,
у
туђини
,
намучио
и
од
много
којечега
одвикао
.
Но
,
ово
је
управо
празан
разговор
.
Која
вајда
Ђорђу
од
мога
допуштања
да
се
врати
.
Није
он
од
мене
ни
утекао
одавде
,
већ
од
Мује
,
а
Муја
му
,
вала
,
и
данас
мисли
исто
онако
и
оно
што
и
пре
три
године
.
Мислим
,
слађе
би
им
било
његову
главу
на
колцу
набити
,
но
да
им
Мухамед
сад
из
гроба
устане
.
—
Хесапим
,
господару
,
да
то
зна
и
сам
Ђорђе
.
Неће
ваљда
,
ни
он
сам
долазити
амо
,
док
се
не
би
што
наредило
и
нашао
се
неки
начин
за
његов
повратак
.
Милош
се
загледа
у
духовника
.
Изгледало
је
,
као
да
се
предомишља
шта
ће
рећи
.
—
Море
попо
,
ако
Црни
груне
амо
,
неће
он
доћи
да
се
погађа
са
Турцима
,
но
да
се
бије
с
њима
.
Па
шта
да
чинимо
ми
за
тај
случај
?
Ето
,
ту
је
чвор
,
који
помози
раздрешити
.
Говорисмо
отоич
,
ако
је
са
знањем
царева
,
онда
као
да
ваља
тако
пустити
нек
иде
,
па
у
згодном
тренутку
да
пристанемо
уз
друге
и
ми
.
Али
,
зар
не
може
настати
да
цареви
с
нама
и
пробу
граде
?
Зар
их
ми
скупо
коштамо
?
Ако
се
нађе
међу
нами
махнитих
глава
,
које
пристају
да
улете
у
ватру
,
што
,
на
прилику
,
руски
цар
то
да
не
пусти
?
Његов
је
рачун
један
.
Ако
буде
напредка
,
он
ће
доцније
прихватити
и
Руси
ће
рећи
:
то
наша
мука
и
тековина
и
јесте
.
Заглавимо
ли
ми
,
они
могу
отрести
скуте
и
рећи
:
што
тражили
то
и
нашли
;
махнитали
су
у
својој
глави
,
па
сад
нека
сами
хладе
своје
подбијене
табане
.
Сећаш
ли
се
,
како
смо
се
оно
полане
вили
као
црв
под
кором
?
Почесмо
и
улазисмо
у
ватру
,
па
после
трчи
за
царевима
по
целој
Европи
и
обијај
прагове
код
свију
дворова
,
па
ништа
и
ништа
!
Ми
овде
бројимо
на
сахате
,
хоће
ли
се
откудгод
указати
какав
зрачак
наде
а
они
по
читав
месец
дана
неће
да
приме
наше
посланике
,
макар
било
и
на
десетак
речи
.
Милош
ућута
а
и
духовник
је
ћутао
замишљен
.
Најзад
отац
Мелентије
поглади
своју
густу
,
дугу
браду
,
погледа
у
Милоша
и
рече
:
—
Овде
је
у
напред
мучно
решавати
.
Ко
зна
,
какве
прилике
могу
настати
!
Бићемо
ту
,
па
како
буде
најбоље
,
онако
ћемо
и
чинити
.
Једино
што
засад
могу
рећи
,
то
је
да
ово
што
се
има
,
не
треба
давати
за
оно
,
што
се
не
зна
да
ли
ће
доћи
.
Ризика
мора
бити
у
сваком
послу
.
Али
кад
човек
нешто
ризикује
,
ваља
бар
да
зна
,
шта
тим
ризиком
може
добити
.
Мени
се
чини
,
да
ми
ту
треба
да
будемо
као
оно
орачи
кад
бацају
семе
у
земљу
.
Човек
баца
семе
у
земљу
и
нада
се
да
ће
му
оно
донети
богата
плода
,
који
ће
стоструко
и
хиљадоструко
накнадити
у
земљу
бачено
семе
.
Истина
,
може
бити
и
тако
рђавих
година
,
да
се
чак
ни
семе
не
ухвати
,
али
то
је
голема
реткост
.
Друга
би
ствар
била
,
ако
би
човек
бацио
семе
,
рецимо
у
таку
пљошту
,
која
сваке
године
до
пролећа
стоји
под
водом
а
тек
ретко
по
некад
,
сува
је
још
с
рана
пролећа
.
Сејати
у
таквој
њиви
,
значи
ићи
на
сигурну
пропаст
.
Тако
нећемо
сејати
.
—
Ако
сам
те
добро
разумео
,
попо
,
ти
од
прилике
велиш
,
као
овако
:
—
Ако
видимо
да
има
какве
сигурне
добити
,
ми
ћемо
пристати
уз
Црног
.
Дође
ли
он
с
нечим
шта
је
сумњиво
и
несигурно
,
ми
ћемо
добро
стегнути
и
чувати
оно
што
имамо
,
а
њега
ћемо
пустити
нека
окуша
срећу
,
па
како
му
Бог
да
.
Ми
нећемо
ни
сметати
,
ни
помагати
,
али
ћемо
увек
чувати
ово
што
имамо
.
Нашим
људима
и
свакоме
ко
нас
слуша
нећемо
дати
да
се
меша
у
његове
послове
,
а
он
сам
с
оним
,
што
пође
уз
њега
,
нека
чини
што
може
.
Је
л
’
тако
?
—
Па
тако
је
—
рече
Мелентије
слежући
раменима
.
—
Ујутру
ћемо
имати
разговор
с
другом
браћом
што
су
овде
.
Хесапим
да
нас
двојица
говоримо
овако
,
а
да
видимо
шта
ће
и
они
рећи
.
Ако
буду
знали
што
год
боље
и
паметније
,
од
добра
нико
неће
бежати
.
Је’л
тако
?
Духовник
опет
одобри
,
и
на
томе
се
,
у
главноме
,
свршио
њин
разговор
те
вечери
.
Сутра
дан
била
су
важна
саветовања
у
дому
Милошевом
.
Сакупљени
прваци
народни
договарали
су
се
о
оној
истој
ствари
,
о
којој
је
синоћ
Милош
говорио
насамо
с
оцем
Мелентијем
.
Само
што
је
пред
њима
Милош
био
ћутљивији
и
скривенији
но
пред
својим
попом
.
Управо
,
оставио
их
је
да
се
сами
саветују
,
а
он
их
је
више
слушао
.
Само
у
почетку
изложио
им
је
ради
чега
их
је
управо
потрудио
да
до
њега
дођу
:
„
Кнез
Сима
,
Цукић
и
њина
дружина
бацили
су
били
ватру
у
народ
,
и
да
је
нисам
срећом
онако
брзо
утулио
,
Турци
би
испали
у
народ
и
било
би
грдне
несреће
.
Док
сам
ја
овде
на
овоме
месту
ја
то
нисам
смео
допустити
.
Али
на
мене
се
сад
диже
повика
што
је
везир
бунтовнике
побио
.
Има
их
који
ми
иза
леђа
шапућу
чак
и
то
,
да
је
све
ово
моје
масло
,
и
да
сам
ја
оне
несретнике
опањкао
код
везира
,
што
се
,
бојаги
,
бојим
да
ми
не
преотму
господство
.
Но
,
бар
ви
што
сте
са
мном
били
,
знате
да
је
бунтовне
кнезове
сам
народ
похватао
,
и
да
ја
нисам
строго
забрањивао
,
њих
би
сам
свет
побио
,
не
би
их
ни
пустио
да
оду
живи
везиру
.
Па
то
све
не
смета
пакосницима
,
да
мене
окривљују
.
И
кад
је
тако
сад
,
шта
ли
би
било
сутра
ако
нешто
истина
груне
Црни
Ђорђе
,
као
што
се
говори
,
зуцка
,
па
он
баци
ватру
у
народ
.
Ја
знам
да
их
има
који
ће
и
за
њим
поћи
,
а
знам
добро
и
то
да
густиш
,
гомила
,
народ
неће
лако
улетити
у
нову
ватру
,
особито
кад
Муја
загуди
из
Београда
топовима
.
Овај
свет
,
што
још
једнако
куне
Карађорђа
,
онако
престрављен
од
Турака
,
може
јурнути
као
стршљенови
и
премлатити
гдегод
и
Црнога
и
његове
људе
.
Нећу
после
да
ми
се
и
то
товари
на
душу
.
Ево
вас
,
па
како
год
решите
и
хоћете
,
онако
нека
вам
и
буде
.
Ја
ћу
онда
само
отићи
везиру
и
скинути
са
себе
сваку
одговорност
,
а
да
скинем
и
овај
народ
с
душе
,
да
не
одговарам
више
за
ову
сиротињу
и
пред
Богом
и
пред
људима
,
па
вала
,
како
вам
год
драго
,
и
нека
управља
народним
пословима
ко
год
хоће
и
зна
боље
.
“
Пошто
им
се
овако
управо
пожалио
,
Милош
је
оставио
сакупљене
прваке
да
сами
већају
,
шта
им
ваља
чинити
,
да
се
свет
мало
смири
од
оних
подбадања
,
што
једнако
долазе
из
Русије
,
од
пуштања
гласова
о
повратку
Карађорђевом
,
као
и
то
,
шта
би
на
случај
да
се
Карађорђе
доиста
врати
.
Саветовања
су
дуго
трајала
.
Отац
Мелентије
много
је
говорио
и
ревно
је
заштићавао
оне
погледе
које
је
синоћ
у
разговору
с
Милошем
од
њега
чуо
.
Живо
је
цртао
опасности
,
које
могу
настати
од
Турака
.
Износио
је
како
је
све
ровито
и
неутврђено
,
и
како
би
Турци
управо
и
волели
,
да
се
поремети
ово
што
је
сад
,
јер
им
се
све
чини
,
да
су
раји
много
дали
и
попустили
.
Било
је
и
оштрих
говора
,
а
пало
је
и
доста
опорих
речи
.
Милошу
су
замерили
да
много
штошта
ради
на
своју
руку
,
а
да
би
ваљало
да
почешће
припита
и
друге
народне
прваке
.
Он
се
није
много
правдао
.
Рекао
је
само
,
да
се
послови
морају
брзо
отаљавати
и
да
он
не
може
сваки
час
зивкати
скупштину
.
Но
општи
резултат
саветовања
био
је
ипак
веома
повољан
за
Милоша
.
Решено
је
,
да
се
зборски
пише
руском
цару
и
умоли
да
српске
бегунце
,
нарочито
Карађорђа
,
тргне
дубље
у
Русију
и
да
им
забрани
мешање
у
српске
послове
.
За
случај
да
Карађорђе
ненадно
бане
у
Србију
,
решено
је
,
да
овде
присутни
прваци
неће
уз
њега
пристајати
.
Ово
последње
решење
донесено
је
управо
од
страха
пред
Милошем
,
јер
се
свак
побојавао
да
га
Милош
не
узме
на
око
као
пријатеља
„
вождовог
“
,
и
да
га
тако
не
обележи
пред
Турцима
,
зашто
би
се
у
незгодном
случају
могло
и
главом
платити
.
Милошу
су
била
веома
по
вољи
овака
решења
,
особито
кад
му
је
дозвољено
да
он
пише
у
Русију
у
име
кнезова
.
У
осталом
,
кад
је
сазивао
ове
људе
,
он
није
толико
полагао
на
њино
решење
,
но
главно
му
је
било
да
испита
расположење
код
људи
од
утицаја
,
како
би
се
унапред
могао
спремити
за
сваки
случај
.
Да
су
ова
решења
испала
неповољно
за
Милоша
,
он
је
већ
унапред
био
решен
,
да
их
не
верма
.
У
толико
му
је
сад
милије
,
што
је
све
свршено
онако
како
је
њему
по
вољи
,
зашта
је
главна
заслуга
припадала
оцу
Мелентију
.
Мало
по
мало
,
и
једног
по
једног
,
Милош
је
већ
био
уклонио
све
главније
супарнике
,
који
су
му
до
сад
могли
сметати
.
Као
најопаснији
био
је
Петар
Молер
,
и
он
је
већ
уклоњен
.
Ухваћен
је
био
усред
народне
скупштине
,
која
се
лане
(
1816
.
год
.
)
,
о
Ђурђеву
-
дне
,
бејаше
искупила
у
Београду
,
да
посвршава
неке
народске
послове
,
и
одатле
је
предат
Турцима
,
који
су
га
у
тврђави
удавили
.
Свршио
је
и
Мелентије
Никшић
,
владика
шабачки
и
то
опет
лане
(
1816
.
)
,
наскоро
за
Молером
.
Кад
су
кнезови
предали
Молера
Турцима
,
и
у
писму
тражили
смрт
његову
,
владика
Мелентије
потписао
се
први
на
томе
писму
;
а
после
неколико
месеци
и
сам
је
пао
од
убилачке
руке
Марка
Штитарца
,
кога
је
кнез
Милош
послао
да
Никшића
убије
.
Сад
су
свршили
и
кнез
Сима
,
Павле
Цукић
и
Драгић
,
и
тако
су
прилично
пречишћени
сви
од
којих
је
Милош
највише
зазирао
.
Још
је
остао
један
,
али
најопаснији
—
Црни
Ђорђе
—
он
сам
главом
.
Још
поодавно
Милош
је
у
себи
био
решио
да
се
и
њега
отараси
,
исто
онако
,
као
што
је
скинуо
с
врата
и
ове
друге
.
И
то
је
било
решено
онако
у
опште
.
Али
гласови
о
доласку
Ђорђевом
,
све
су
чешћи
и
чешћи
,
а
сад
ево
и
он
сам
поручује
да
ће
доћи
и
припрема
Милоша
да
га
пријатељски
дочека
.
—
Шта
да
се
чини
?
—
ово
питање
никад
живље
није
стало
пред
Милоша
као
ово
баш
сад
,
кад
сакупљени
народни
прваци
ево
решише
да
неће
пристајати
уз
Карађорђа
,
баш
и
да
дође
.
Тога
истога
дана
,
кад
се
то
десило
,
Милош
је
у
вече
био
врло
забринут
,
и
ако
му
је
решење
кнезова
било
сасвим
по
вољи
.
—
Јес
,
они
тако
говоре
,
али
да
Црни
нешто
груне
,
да
узбуни
народ
,
да
га
повуче
за
собом
,
да
се
дохвати
негде
с
Турцима
и
да
их
само
једном
смлави
,
као
што
би
то
и
било
—
од
свију
ових
решења
било
би
ти
после
лук
и
вода
.
Све
би
онда
окренуло
за
Црним
,
и
ко
би
онда
,
бојаги
,
имао
да
пита
кнезове
,
што
не
држе
задату
реч
!
...
Није
,
дакле
,
ту
вајде
уздати
се
у
њино
обећање
,
већ
ја
треба
да
сам
на
чисто
,
шта
ћу
ако
Црни
груне
.
Заиста
,
ако
ја
не
будем
одлучан
и
не
свршим
одмах
,
но
Црни
узме
маха
,
онда
оде
све
ово
моје
као
да
није
никад
ни
било
.
Но
ја
морам
с
њим
овако
као
што
сам
до
сад
с
онима
другим
.
А
ако
се
он
укаже
ма
где
у
Србији
,
ваља
да
га
уцмекам
,
а
посла
што
Бог
да
.
Мртва
глава
не
говори
.
С
тим
мислима
Милош
је
у
вече
отишао
у
своју
спаваћу
собу
,
где
је
о
дувару
висило
много
богато
оружје
.
Ова
соба
била
је
у
опште
богато
намештена
за
оно
доба
и
за
оне
прилике
.
Патос
је
био
застрт
прво
асурама
,
па
онда
красним
босанским
,
као
кожа
сабијеним
ћилимима
,
који
су
блистали
у
сјају
од
стотину
живих
боја
.
Свуда
унаоколо
били
су
меки
миндери
,
а
овде
онде
по
угловима
креветски
наслони
и
округла
,
од
јастука
удешена
седишта
,
где
се
лепо
даје
седети
с
прекрштеним
ногама
.
Дуварови
су
махом
били
застрти
скупоценим
ћилимима
и
богато
извезеним
ашама
и
кадифли
ћебетима
,
по
којима
се
ређало
много
сваковрсно
оружје
.
Велика
земљана
пећ
прошарана
зеленим
грнићима
,
дизала
се
у
једном
углу
,
као
неки
споменик
.
Прозори
су
били
подлепљени
хартијом
—
пенџерлијом
,
с
тога
је
ова
соба
дању
изгледала
мрачна
.
Сад
у
ноћ
осветљавана
је
са
два
жишка
,
која
су
по
соби
расипала
жуту
,
прљаву
али
доста
јаку
светлост
.
Било
је
тек
два
сата
ноћи
,
кад
Милош
уђе
у
ову
собу
.
Како
су
цео
тај
дан
провели
прво
у
раду
,
па
после
у
гозби
,
у
вече
нити
су
били
орни
за
јело
,
ни
за
пиће
,
а
умор
се
осећао
код
свију
,
где
више
,
где
мање
.
С
тога
Милош
још
рано
с
вечера
понука
госте
да
седну
за
пуну
трпезу
,
и
даде
им
пример
.
Али
после
једног-два
часа
,
видећи
да
ни
јело
ни
разговор
не
иде
,
гости
се
узеше
разилазити
.
Милош
се
жалио
на
главобољу
;
отац
Мелентије
навика
на
њега
да
иде
да
се
одмори
;
обећавао
је
да
ће
га
он
заменити
,
и
Милош
се
збиља
наскоро
поздрави
с
гостима
и
оде
у
своју
спаваћу
одају
.
Ушав
унутра
,
Милош
узе
ходати
.
Корачао
је
погнуте
главе
и
дубоко
замишљен
,
а
овда
онда
играо
му
је
глатко
избријан
,
тек
приметни
подваљак
,
што
је
код
њега
вазда
био
знак
великога
узбуђења
.
Овда
онда
,
застао
би
и
тада
би
главу
оборио
још
ниже
и
ниже
,
као
да
је
хтео
да
прозре
у
мрачну
утробу
црне
земље
,
и
тамо
да
нађе
решење
чудним
загонеткама
,
које
су
му
душу
трзале
.
По
каткад
заиграо
би
му
на
уснама
заметак
некаква
чудна
осмеха
,
у
коме
се
мешао
и
стапао
у
једно
—
осмех
Богородице
која
,
предана
душом
и
срцем
,
у
пуном
материнском
блаженству
,
посматра
на
грудима
свога
божанског
младенца
,
и
осмех
сатане
—
преласника
,
који
гледа
у
својим
канџама
већ
уловљену
и
упропашћену
невину
душу
,
и
ужива
у
пакленим
мукама
њена
очајања
.
Милош
је
у
тај
мах
судио
једног
човека
.
Тај
човек
био
је
тада
и
већи
и
славнији
,
и
заслужнији
,
и
јуначнији
од
њега
.
То
је
Милош
и
нехотице
сазнавао
у
себи
,
ако
можда
и
не
би
то
признао
кад
би
му
ко
тражио
такво
признање
.
Али
то
,
ма
и
мутно
унутрашње
сазнање
,
будило
је
у
њему
тешке
сумње
и
оне
душевне
трзавице
,
што
их
ми
обично
зовемо
грижа
савести
.
У
њему
се
порађала
сумња
:
Имам
ли
ја
право
да
судим
тога
човека
?
Ја
њему
да
судим
!
...
И
ако
му
судим
,
имам
ли
права
да
га
осудим
?
...
И
ако
га
осудим
,
имам
ли
права
да
ту
пресуду
извршим
?
...
И
ако
за
све
то
имам
право
,
имам
ли
право
да
то
чиним
сам
,
не
питајући
никог
другог
,
кријући
све
то
од
других
:
—
Сам
да
га
тужим
,
сам
да
му
судим
,
сам
да
одобравам
ту
пресуду
,
сам
да
је
извршујем
,
и
то
тајно
,
кришом
од
целога
света
!
Је
ли
то
онда
суђење
или
мучко
убиство
?
...
И
зашто
ја
то
све
кријем
?
И
од
кога
ја
то
кријем
?
Од
света
,
од
људи
!
Та
то
значи
да
тај
свет
и
ти
људи
не
би
хтели
да
се
он
убија
.
А
овамо
ја
велим
,
да
га
једино
због
тих
људи
и
убијам
!
Њима
,
тим
људима
,
том
свету
,
народу
је
он
опасан
,
с
тога
ја
и
дижем
руку
на
њега
!
...
—
С
гога
?
А
ко
је
мени
дао
то
право
,
да
ја
спасавам
ове
људе
и
да
ја
водим
бригу
шта
ће
бити
с
њима
?
...
Ко
ми
је
дао
то
право
?
Чудно
питање
.
Пре
свега
то
и
није
никакво
право
,
то
је
дужност
.
А
друго
,
то
се
никад
не
даје
,
то
се
узима
.
Ко
је
дао
право
Карађорђу
да
ослобађа
Шумадију
?
Она
га
није
звала
и
молила
;
он
је
сам
дошао
,
наметнуо
се
,
а
после
је
било
добро
...
Па
колико
је
људи
тек
он
побио
!
...
Зар
није
и
мој
Милан
пао
као
његова
жртва
?
...
А
она
звер
,
Младен
,
хтеде
ме
везати
и
назва
ме
усред
скупштине
,
рутавим
„
псом
“
,
само
стога
што
сам
на
скупштину
дошао
необријане
браде
,
од
жалости
за
братом
Миланом
.
—
Један
заповеда
а
стотину
и
хиљаде
слушај
.
Зар
сам
ја
то
измислио
?
То
је
од
Бога
тако
остало
,
тако
је
свуд
,
тако
мора
бити
и
код
нас
.
Ко
је
паметнији
,
онај
и
заповеда
.
Ко
му
смета
,
треба
да
га
уклони
.
Зар
би
они
са
мном
друкчије
?
И
зар
ми
они
сад
,
бојаги
,
што
боље
спремају
?
...
—
Јес
,
јес
,
зар
ми
они
што
боље
спремају
?
Зар
ми
Црни
не
би
скресао
кубурлију
у
прса
,
колико
би
ме
сагледо
?
...
Зар
би
он
помишљао
колико
сам
добра
ја
учинио
овој
земљи
само
за
ове
три
четири
године
,
од
кад
они
утекоше
!
Зар
би
њему
,
бојаги
,
с
тога
задрхтала
рука
,
што
сам
овоме
народу
до
сад
ја
очувао
душу
и
заклонио
га
да
га
Турци
сасвим
не
слисте
?
Па
шта
онда
ја
имам
презати
?
Ово
што
је
сад
,
моја
је
мука
и
тековина
.
Морао
би
бити
крајња
будала
,
да
сад
ово
другом
остављам
и
да
гледам
мирно
,
како
ће
ми
дићи
испред
носа
све
што
се
крваво
и
горко
стекло
,
мећући
по
стотину
пута
главу
на
коцку
.
Разговарајући
се
овако
сам
са
собом
,
Милошу
се
чинило
да
он
сад
решава
питање
шта
би
учинио
с
Црним
Ђорђем
,
да
се
овај
нешто
збиља
поврати
у
Србију
,
као
што
поручује
.
У
ствари
пак
,
Милош
је
то
питање
био
решио
давно
и
давно
,
много
пре
тога
,
и
у
дну
његове
душе
одавно
стоји
јасно
и
несумњиво
записано
,
да
Карађорђе
мора
погинути
.
Још
пре
3—4
године
,
још
онда
,
кад
га
је
оно
Јаков
на
Забрежју
наговарао
да
и
он
с
осталим
старешинама
пређе
у
Немачку
,
куда
је
Карађорђе
већ
прешао
,
Милош
је
мутно
и
као
кроз
неку
маглу
а
из
огромне
даљине
,
осећао
то
,
да
он
Карађорђа
мора
убити
.
Он
није
могао
да
прибере
јасно
у
памети
ни
зашто
ће
,
ни
када
ће
,
ни
како
ће
то
бити
,
али
њему
се
само
тако
слутило
,
тако
му
се
причињавало
,
да
он
једног
дана
мора
уклонити
Карађорђа
.
Још
онда
кад
је
трчао
да
заузме
Ужице
,
да
се
нађе
макар
једно
једино
место
још
слободно
и
у
рукама
Срба
,
када
се
победоносни
цареви
састану
,
после
првог
пораза
Наполеоновога
,
Милошу
се
јавкала
та
мисао
.
Доцније
,
она
је
све
више
расла
.
Најзад
,
она
се
тихо
сталожила
у
дубини
његове
душе
,
и
ту
чисто
као
заспала
.
Он
ју
је
сад
осећао
у
себи
,
и
у
овај
мах
,
кад
му
се
чинило
да
решава
питање
шта
би
чинио
с
Карађорђем
,
у
ствари
,
он
се
бочио
с
давно
донетим
решењем
да
Карађорђа
убије
.
Та
борба
била
је
дуга
и
упорна
.
Тек
што
заћутка
узнемирену
савест
разлозима
,
као
што
су
они
што
смо
их
мало
час
видели
у
његовим
немим
монолозима
,
а
она
се
с
нова
пробуди
и
понова
налети
на
њега
с
новим
сумњама
и
прекорима
.
Узалуд
је
он
сам
себи
разлагао
,
како
је
тадашње
политичко
стање
његова
тековина
,
у
коју
нико
нема
права
дирати
,
кад
један
једини
тренутак
сумње
на
једаред
збрише
целу
ту
ровиту
зграду
заваркавања
:
—
Убити
Карађорђа
!
Зар
Карађорђа
убити
,
њега
,
„
вожда
“
,
Србина
,
пред
којим
су
први
пут
,
после
Косова
,
Турци
задрхтали
;
њега
који
је
девет
пуних
година
прослављао
име
српско
;
њега
који
је
из
мртвила
пробудио
обамрло
тело
српско
,
и
из
мртвих
дозвао
одлетелу
душу
Србинову
!
Њега
убити
!
Па
то
би
било
црње
злочинство
,
но
убиство
младога
цара
Уроша
.
Ја
бих
био
нови
издајник
,
нова
невера
,
нов
Бранковић
!
...
И
грозничава
језа
пролазила
је
Милоша
целим
телом
;
он
је
застајао
као
укопан
,
а
пред
очи
су
му
искакали
разнобојни
колутићи
,
међу
којима
је
било
највише
црвених
,
и
ти
колутићи
играју
,
сијају
се
,
окрећу
се
и
нестаје
их
,
налик
на
црвенкасте
крваве
мехуриће
који
један
за
другим
прскају
.
У
таквим
тренутцима
,
Милошу
се
чинило
:
„
Све
је
узалудно
,
ја
на
њега
не
могу
дићи
руку
.
И
баш
кад
бих
се
и
одлучио
,
у
последњем
тренутку
наћи
ће
се
нешто
,
што
ће
ме
омести
“
.
Али
се
онда
јављала
друга
мисао
:
„
Али
шта
ће
онда
бити
од
мене
?
Ако
не
убијем
ја
њега
,
неће
ли
он
убити
мене
?
Или
треба
да
навучем
на
се
кабадахијско
одело
и
да
будем
момак
Карађорђев
?
Па
и
онда
,
Бог
зна
,
да
ли
би
ме
трпео
...
За
мене
нема
избора
,
нема
изласка
,
ја
морам
с
њим
свршавати
,
јер
се
ломи
само
између
мене
и
њега
,
или
ја
или
он
“
.
Али
мисао
је
гонила
мисао
,
и
после
примирења
опет
су
наваљивале
сумње
.
Само
име
„
Карађорђе
“
по
некад
је
бацало
у
дрхтавицу
Милоша
.
У
дугим
годинама
мучне
борбе
,
он
се
био
свикао
,
да
гледа
у
Карађорђу
оно
,
што
је
у
истини
и
био
—
јунака
и
родољуба
.
Па
пошто
је
и
сам
имао
од
обадве
те
врлине
,
знао
је
њихову
цену
и
приклањао
се
пред
величином
Карађорђевом
.
Осећаји
дужности
борили
су
се
с
осећајима
самољубља
и
славољубља
,
и
на
махове
превлађивали
су
час
једни
,
час
други
.
„
...
Најбоље
је
да
не
мислим
о
свему
томе
.
Да
оставим
,
па
кад
настану
те
прилике
онда
,
према
приликама
,
и
видећу
шта
ваља
чинити
“
—
старао
се
Милош
да
сам
себе
умири
.
Али
у
исти
мах
,
он
је
осећао
као
да
га
неко
чисто
вуче
за
руку
и
да
му
вели
:
„
Еј
,
стој
,
не
бежи
,
куда
ћеш
?
Хоћеш
да
се
сакријеш
,
хоћеш
да
утекнеш
,
а
да
не
кажеш
шта
си
наумио
с
Карађорђем
?
То
не
иде
!
Казуј
!
“
Тада
се
у
Милошу
поново
отпочињала
борба
,
која
је
трајала
целе
те
ноћи
.
Шта
је
мучних
мисли
прохујало
за
то
неколико
часова
кроз
његову
болну
главу
!
Као
оно
бурно
,
страховитом
ветрином
шибано
море
што
се
у
мрклој
,
непрегледној
ноћи
бије
и
ломи
о
тврде
камене
обале
,
и
све
запенушено
,
у
свирепој
срџби
,
до
небеса
баца
узбуркане
вале
своје
,
тако
су
се
целе
те
мучне
ноћи
,
биле
и
ломиле
мисли
и
осећаји
Милошеви
,
стиснути
у
тесне
међе
једнога
срца
и
једне
лобање
!
Зора
се
већ
помаљала
,
а
он
је
још
био
на
ногама
.
Сав
у
грозничавој
ватри
,
он
је
ходао
из
угла
у
угао
,
и
у
глави
му
је
брујало
као
да
из
неке
дубине
одјекује
стотину
звучних
звона
.
Све
мисли
сабиле
се
у
једну
сплетену
гужву
,
из
које
тек
овда
онда
,
као
усијан
челични
шиљак
,
избије
по
која
непокорна
,
оштра
,
бунтовна
замисао
.
Смрвљен
и
телесно
и
душевно
,
Милош
пред
зору
клону
на
креветац
у
углу
,
и
затурив
главу
на
јастуке
,
упре
у
таванске
шашовце
свој
замућени
и
укочени
поглед
.
А
они
усијани
челични
шиљци
,
од
разних
искиданих
мисли
,
један
по
један
прожигали
су
његов
уморни
мозак
и
избијали
час
овде
,
час
онде
.
„
...
Што
си
онда
побио
толике
људе
,
кад
си
знао
да
не
смеш
ићи
до
краја
,
и
да
ћеш
презати
од
саме
сенке
Карађорђеве
...
Да
си
терао
до
краја
;
да
си
успео
;
да
си
одржао
своје
,
још
би
се
могло
рећи
,
да
је
онако
морало
бити
,
да
су
оне
главе
и
Молерова
и
владичина
и
све
остале
,
пале
у
интересу
отаџбине
.
Али
шта
да
рекнеш
и
чиме
да
се
оправдаш
сад
,
кад
сам
напушташ
и
остављаш
оно
,
ради
чега
су
толики
људи
главом
платили
...
Крв
она
два
невина
детета
,
што
их
грозни
Штитарац
као
јагањце
покла
,
да
не
причају
ништа
о
крвавом
убиству
владике
Никшића
,
пашће
сад
на
твоју
главу
.
Како
ћеш
одговарати
за
њу
,
када
на
страшном
суду
изведу
преда
те
она
два
мученичка
детета
,
па
ти
она
покажу
своје
страшно
разјапљене
ране
,
и
стану
те
оптуживати
да
су
по
твојој
наредби
онако
грдно
осакаћена
!
...
Не
,
не
!
Ти
не
смеш
застајати
,
кад
си
једном
пошао
тим
трагом
,
ти
мораш
ићи
тако
до
краја
.
До
сада
проливену
крв
може
спрати
само
крв
,
коју
од
сада
пролијеш
.
Ко
убије
једног
човека
,
он
је
убица
.
По
заповести
Наполеоновој
гину
сваки
дан
хиљаде
—
и
он
је
за
то
само
велики
војвода
,
понос
Француске
и
славан
човек
у
целом
свету
...
“
„
...
А
најпосле
,
зар
се
то
мора
казивати
целом
свету
!
Збиља
,
зар
се
то
не
може
све
лепо
сакрити
,
па
да
никад
никоме
ни
на
ум
не
падне
...
Како
има
згодних
места
,
где
би
се
могла
сакрити
лешина
,
па
да
јој
никад
ни
врана
кости
не
нађе
!
“
...
И
Милошу
се
учини
,
као
да
се
на
једаред
нађе
на
пустој
и
дивљачкој
коси
,
у
подножју
Малога
Штурца
,
где
стоје
као
џинови
огромни
хиљадугодишњи
храстови
,
где
изломљено
стење
стоји
разбацано
и
нагомилано
,
као
да
га
је
нека
свемоћна
рука
у
нереду
просипала
лево
и
десно
,
а
у
мрачној
провалији
,
коју
је
одозго
покрио
густ
сплетен
павитњак
,
чује
се
вечито
шуштање
лакоскоке
Криве
Ријеке
,
која
искаче
испод
брда
и
отима
се
да
што
пре
сиђе
у
мирне
далеке
равни
...
Свуда
унаоколо
влада
мртва
тишина
,
и
човека
чисто
подилази
језа
од
ове
пустошне
усамљености
,
у
којој
као
да
се
крије
некакво
притајено
чудовиште
,
које
за
часак
може
искочити
из
мрачних
гудура
.
Милош
је
ту
.
Он
стоји
сам
усред
ове
мртве
пустиње
.
На
земљу
се
почео
спуштати
сумрак
,
а
он
у
себи
као
мисли
:
„
И
ово
је
врло
добро
,
и
овај
ће
ме
мрак
заклонити
,
ако
би
ме
какво
радознало
око
откуда
и
вребало
“
...
Усред
мрачна
шумска
густиша
,
где
се
права
и
оборена
стабла
,
повијене
гране
и
сухи
поломљени
огранци
,
скркли
у
непролазан
сплет
,
стоје
две
огромне
,
труле
кладурине
,
засуте
старим
сухим
лишћем
и
огромним
ољуштеним
корубама
,
што
су
се
извитопериле
и
одвојиле
од
старога
стабла
,
које
се
већ
почело
претварати
у
прладину
.
„
Овде
,
међу
ове
две
кладе
—
мисли
Милош
у
себи
—
јес
,
овде
ћу
га
сакрити
,
где
га
нико
никад
наћи
не
може
,
где
ни
сунчев
зрак
не
може
до
њега
допрети
.
“
Он
се
саже
и
оберучке
узе
изгртати
између
клада
мокро
,
полутруло
лишће
,
избацивати
одломке
кора
,
а
уз
то
је
осетио
како
га
загушује
мокри
натрули
задах
што
отуда
бије
.
Мрак
је
.
Он
једва
назире
,
али
ипак
види
да
је
доста
дубоко
ископао
.
„
Тело
је
огромно
,
мисли
он
у
себи
,
али
опет
ће
стати
овде
у
ову
шупљину
између
две
кладе
.
И
он
дохвати
мртво
,
крваво
тело
и
утура
га
међу
кладе
.
Једна
рука
бејаше
се
испречила
и
не
могаше
згодно
стати
.
Он
скочи
на
кладу
и
штогод
може
удари
одозго
чизмом
по
тој
испреченој
руци
.
Коска
се
преломи
у
мишици
и
Милош
лепо
чу
како
пуче
и
како
кости
шкргутнуше
;
рука
се
преви
и
намести
се
згодно
поред
тела
.
„
Тако
,
сад
је
добро
,
сад
ништа
не
стрчи
!
“
мислио
је
он
,
па
узе
живо
нагртати
лишће
и
ситније
комаде
отпале
коре
.
Лишће
се
нагушено
дизало
у
вис
.
Милош
зађе
и
потапка
га
одозго
ногама
,
ситнећи
све
стопу
уз
стопу
.
Кад
стаде
онде
,
где
је
од
прилике
била
глава
,
испод
ногу
му
се
нешто
измаче
.
Изгледало
је
,
као
да
се
глава
,
која
се
дотле
само
на
кончићу
држала
и
која
је
била
укљештена
међу
кладе
,
сад
наједаред
откинула
,
промакла
и
отишла
доле
.
Милош
посрте
,
али
се
ухвати
за
грану
и
опет
не
паде
.
Пошто
је
све
како
ваља
угазио
,
он
насу
одозго
још
трула
лишћа
,
набаци
пуно
оних
кора
и
већих
и
мањих
,
а
одозго
овде
онде
опет
посеја
лишћем
,
те
је
изгледало
као
да
није
ни
дирано
у
кладе
.
„
Баш
и
да
ко
дође
,
баш
и
да
загледа
,
не
би
могао
ништа
познати
!
—
мислио
је
Милош
у
себи
:
„
Сад
је
све
готово
,
сад
ваља
ићи
,
ваља
бежати
,
ваља
се
уклонити
што
пре
,
да
ме
нико
,
нико
не
види
.
“
И
он
бежи
,
бежи
из
све
снаге
што
га
ноге
могу
понети
,
но
у
тај
мах
долази
му
на
ум
,
како
не
ваља
ово
што
ради
.
Да
га
ко
види
како
трчи
,
свакоме
би
морало
пасти
у
очи
и
свак
би
се
питао
што
ли
овај
трчи
?
Јамачно
бежи
!
Од
кога
ли
бежи
?
Да
није
учинио
какво
зло
?
Не
!
Не
ваља
трчати
,
и
он
умери
кораке
и
пође
лагано
.
Одавно
је
изашао
из
планине
.
Сад
иде
равницом
,
иде
засејаном
пољаном
,
где
се
и
с
једне
и
с
друге
стране
дижу
лепи
,
зелени
кукурузи
,
скоро
у
врх
човека
.
Овај
сумрак
још
једнако
траје
,
само
је
сад
још
гушћи
.
У
природи
је
тишина
,
а
овде
онде
,
на
далеком
обзорју
сену
светлаци
,
знак
да
негде
у
даљини
има
буре
,
која
се
можда
полако
примиче
.
Милош
се
чуди
,
откуд
то
да
су
ова
поља
овако
пуста
?
Ето
,
ту
у
близини
има
кућа
,
станова
,
обора
,
па
како
то
да
се
ни
откуда
не
чује
никакав
глас
,
ни
јав
,
ни
од
људи
ни
од
стоке
.
Наједаред
,
Милош
чује
да
у
кукурузу
нешто
шушти
.
Он
се
окреће
и
далеко
за
собом
,
кроз
сумрак
,
види
како
друмом
трчи
за
њим
некаква
чудна
прилика
,
налик
на
човека
без
главе
.
Та
прилика
маше
на
њега
рукама
,
као
да
би
му
хтела
рећи
:
„
Стој
,
причекај
!
“
Милоша
пролази
језа
:
„
Да
није
он
!
Да
није
устао
,
повампирио
се
и
сад
трчи
за
мном
?
“
Од
саме
ове
помисли
њега
хвата
самртни
страх
и
он
хтеде
нагнути
да
бежи
,
да
бежи
што
брже
може
,
али
у
исти
мах
опет
се
понови
оно
шуштање
из
кукуруза
,
и
пред
њега
излази
његова
мајка
Вишња
.
Она
му
прилази
полако
,
хвата
га
за
рукав
и
вели
му
мирно
али
сасвим
разговетно
:
„
Ти
си
убилац
!
Гле
како
су
ти
руке
крваве
!
“
Он
диже
обадве
руке
и
с
ужасом
примети
да
су
му
збиља
крваве
.
И
нехотице
,
он
их
узе
трљати
о
чакшире
и
крити
иза
леђа
.
Али
она
га
ухвати
за
руку
,
повуче
је
чудном
снагом
и
диже
у
вис
.
—
Што
кријеш
?
Зар
се
то
може
сакрити
!
Та
то
је
крв
кумовска
—
исто
што
и
крв
родитељска
!
Та
крв
пече
,
од
ње
ће
ти
обадве
руке
изгорети
;
она
говори
,
она
оптужује
,
она
виче
;
од
њена
вапаја
ти
нећеш
имати
мира
ни
станка
;
она
ће
те
с
ужасом
из
сред
сна
тргнути
;
на
њену
вику
ти
ћеш
у
глухо
доба
ноћи
скакати
престрављен
из
постеље
и
нагињаћеш
да
бежиш
далеко
,
далеко
,
али
јој
нећеш
утећи
.
Она
ће
те
стићи
ма
где
и
ма
кад
.
Да
се
спустиш
у
морске
дубине
,
да
прнеш
у
небеске
висине
,
да
одеш
на
крај
света
,
она
ће
те
стићи
и
наћи
...
Тешко
теби
!
...
Свака
капља
ове
крви
претвориће
се
у
по
један
глас
који
виче
и
који
те
јавно
оптужује
;
свака
капља
ова
претвориће
се
у
по
један
врео
камен
,
и
то
ће
те
камење
затрпати
.
Тешко
,
тешко
теби
!
Тешко
и
мени
,
мајци
твојој
!
Због
тебе
потресће
се
у
земљи
и
моје
труле
кости
.
Какав
грех
,
какав
тешки
грех
!
...
Тако
је
говорила
стара
Вишња
;
а
Милош
је
осећао
да
му
свака
та
реч
као
растопљен
челик
капље
на
само
срце
.
Но
у
тај
мах
зачу
се
нека
потмула
граја
,
нека
гунгула
,
налик
на
удаљену
грмљаву
,
која
се
све
више
примиче
.
Милош
с
премрлим
срцем
узе
ослушкивати
ову
нејасну
грају
.
Она
је
расла
;
сад
је
била
налик
на
тисућу
људских
гласова
који
се
у
једно
сливају
.
—
То
су
они
—
реће
бабе
Вишња
.
Јес
,
то
су
они
,
осветници
мртваца
,
они
побијени
,
они
што
долазе
да
освете
и
себе
,
и
друге
и
цео
мртвачки
род
свој
.
А
мртваци
су
сложни
;
они
иду
један
за
другим
и
гину
један
за
другога
.
Ето
и
ја
,
ја
сам
мајка
твоја
,
па
опет
сам
се
одазвала
и
дошла
да
ти
покажем
крваве
руке
твоје
и
да
будем
сведок
против
тебе
.
Збиља
,
Милош
се
тек
тада
сети
да
је
његова
мајка
давно
умрла
.
Он
погледа
боље
ону
жену
и
виде
кроз
сумрак
да
је
њено
теме
гола
кост
,
да
су
јој
очи
шупље
,
да
је
вилице
стоје
обнажене
,
голе
,
без
меса
,
а
од
ње
целе
заудара
буђа
и
трулеш
.
Милош
хтеде
бежати
,
али
га
она
дочепа
за
руку
и
стеже
га
као
железним
клештима
.
Хоћеш
да
бежиш
,
да
утекнеш
:
страх
те
;
а
кад
је
требало
проливати
туђу
крв
онда
те
није
било
страх
!
.
.
.
А
?
...
Бојиш
се
за
своју
главу
,
мила
ти
!
је
ли
?
...
А
зар
оним
људима
што
си
их
ти
побио
,
зар
њему
није
била
мила
његова
глава
?
Па
опет
си
је
ти
одсекао
.
Онда
си
био
јунак
!
Јунак
си
да
удараш
секиром
по
челу
,
а
ниси
јунак
да
примиш
ушник
међу
очи
!
Ха
,
ха
,
ха
!
...
Али
чекај
!
Ослободићеш
се
!
Ево
њих
,
иду
,
они
ће
те
ослободити
.
Окупан
у
зноју
од
страха
и
узбуђења
,
Милош
се
отимао
из
хладних
,
кошчаних
руку
своје
мртве
матере
,
али
се
није
могао
отети
.
Међутим
,
кивни
гласови
,
узбуркана
граја
и
повика
пуна
срџбе
и
узмућене
пакосне
освете
,
као
огромни
таласи
неодољиво
су
запљускивали
са
свију
страна
и
Милош
је
осећао
да
ће
се
сав
тај
урнебес
сручити
на
његову
главу
.
...
„
Убиће
ме
,
разчеречити
,
растргнути
,
учиниће
од
мене
триста
чуда
и
триста
брука
—
мислио
је
он
и
кушао
да
кудгод
шмугне
у
ону
гомилу
.
Али
хиљадама
уздигнутих
песница
маше
се
против
њега
,
а
хиљадама
рапавих
гласова
вичу
:
доле
с
убицом
,
убите
га
,
растргните
га
.
“
...
Хиљадама
руку
маша
се
за
њега
,
и
он
већ
осећа
како
га
тресу
,
трзају
,
кидају
и
разносе
у
комаде
.
Једна
ледена
рука
,
као
оштро
жељезо
,
проби
у
саме
груди
његове
,
ноктима
дочепа
престрављено
,
крваво
срце
његово
,
и
поче
га
гњечити
и
чупати
.
Неодољиви
бол
обузе
Милоша
и
он
је
осећао
како
му
од
тога
љутога
бола
мркне
свест
и
како
почиње
падати
у
несвест
и
таму
!
...
А
они
страшни
и
ужасни
гласови
све
јаче
и
јаче
одјекују
и
ломе
се
око
њега
,
називајући
га
крвавим
убицем
и
тражећи
његову
смрт
.
Бол
у
грудима
достиже
сад
такав
ступањ
,
да
несрећник
поче
на
глас
стењати
и
кукати
.
И
он
је
заиста
викнуо
,
викнуо
је
што
га
грло
доноси
,
а
у
исти
мах
тако
се
праћнуо
,
да
у
мало
не
спаде
с
ниска
миндера
,
на
који
беше
прилегао
.
И
Милош
се
трже
из
буновна
,
тешка
сна
,
сав
окупан
у
зној
и
сузе
,
које
су
онако
у
сну
обилно
текле
,
и
ако
је
иначе
на
јави
био
веома
тврд
на
зузи
.
Милош
скочи
и
протрља
шакама
лице
и
жмирну
неколико
пута
,
као
да
се
хтео
уверити
,
је
ли
ово
још
сан
или
јава
.
У
грудима
је
осећао
да
га
нешто
истински
боле
,
нарочито
испод
леве
сисе
,
где
је
срце
.
Сети
се
оне
страшне
ледене
руке
,
што
се
као
оштро
жељезо
заби
у
груди
и
дочепа
га
за
само
срце
,
те
се
чисто
стресе
и
језа
га
прође
и
овако
на
јави
.
Он
се
прекрсти
,
прекрсти
се
три
пута
и
полако
прошапута
:
хвала
Богу
,
само
је
сан
.
Још
не
бејаше
добро
изустио
последње
речи
,
када
се
наједаред
жестоко
трже
.
Чисто
подскочи
са
земље
.
Неко
бејаше
изненадно
лупио
на
прозорски
капак
,
и
ова
лупа
необично
пресече
Милоша
.
Да
се
пола
дома
срушило
,
не
би
се
толико
препао
.
У
првој
забуни
није
знао
шта
да
чини
,
али
лупање
се
понови
и
Милош
опсова
лупача
веома
ружно
.
Познаде
по
лупању
ко
је
,
и
беше
му
веома
криво
што
да
се
тако
тргно
,
а
ни
за
што
.
—
Је
си
ли
ти
Врљо
?
—
упита
он
скидајући
ћерћиво
.
—
Ја
главом
,
господару
!
—
По
матери
те
ружим
,
што
лупаш
толико
као
луд
,
кад
видиш
свећу
у
одаји
?
Нисам
ја
ваљада
глув
да
толико
груваш
?
У
истини
,
лупање
је
било
обично
,
шта
више
тихо
.
Но
Милош
је
хтео
чак
и
пред
самим
собом
да
забашури
своје
неумесно
трзање
.
—
Откуда
ноћас
,
анатемњаче
?
—
Из
лова
,
господару
,
но
молим
ти
се
отвори
,
одвалише
ми
рамена
ове
торбуљаче
.
—
Како
прође
од
паса
?
Је
си
ли
будио
кога
од
момака
?
—
Никога
.
Али
ја
познајем
Крџалију
(
пса
)
,
а
он
је
старешина
свима
осталим
.
Кад
он
регне
и
каже
им
:
„
ово
је
наш
човек
,
не
дирајте
“
—
неће
после
ни
једно
ланути
да
га
јашем
.
—
Несретник
,
несретник
!
Он
разуме
чак
шта
и
пси
говоре
—
рече
кнез
Милош
и
пође
да
отвори
врата
,
јер
сав
овај
разговор
водио
се
кроз
прозор
.
Унутра
у
собу
уђе
крупан
,
космат
,
чупав
човек
,
коме
једно
око
изгледаше
веће
од
другога
.
Оружан
од
главе
до
пете
,
овај
човек
био
је
сурова
,
дивљачна
изгледа
.
Оно
веће
око
изгледало
је
некако
укочено
,
страшно
и
појачавало
је
овај
немио
,
груб
изглед
.
Тако
исто
и
у
гласу
било
је
нечега
рапавог
и
суровог
,
што
ти
чисто
уши
пара
.
Подупирући
се
дугом
пушком
,
коју
је
држао
у
руци
као
батину
,
он
је
носио
преко
десна
рамена
,
пребачену
на
леву
страну
,
некакву
велику
торбуљачу
,
налик
на
костретне
зобнице
коњске
.
Мора
бити
да
је
у
зобници
било
нешто
што
је
врло
тешко
,
јер
је
људа
левом
руком
подржавао
и
подизао
торбу
да
олакша
рамену
.
Ушав
у
собу
,
он
прислони
пушку
уз
врата
,
затим
смаче
торбу
и
пусти
је
да
тресне
о
патос
штогод
може
.
Из
торбе
се
зачу
јасан
,
али
издробљен
звук
,
као
оно
што
звече
паре
,
потврдо
стегнуте
у
какву
крпу
.
—
Шта
ти
је
то
,
несретниче
?
—
рече
кнез
и
гурну
торбу
ногом
.
—
Вала
,
све
жут
дукат
,
мека
рушпа
и
махмудија
,
и
као
млеко
бео
талир
,
господару
,
ако
ти
почем
није
криво
—
рече
незнани
особењак
.
Кнез
Милош
се
саже
,
отвори
одозго
крпу
,
којом
је
била
застрта
торба
,
захвати
новац
онако
у
шаку
као
што
се
обично
захвата
жито
,
и
изручи
га
опет
натраг
,
сипајући
одозго
с
висине
комад
за
комадом
.
—
Црни
несретниче
,
где
покраде
оволике
паре
?
—
Бог
добре
људе
никад
не
заборавља
—
рече
Врљо
с
подругљивим
шеретским
осмехом
на
лицу
.
—
Вала
,
ако
би
се
још
и
ти
бројао
у
добре
људе
,
онда
не
знам
ко
би
отишао
у
анатемњаке
.
Истина
,
где
упљачка
оволике
паре
?
—
Истински
ти
велим
,
господару
,
дао
ми
Бог
—
понови
Врља
не
мењајући
израза
на
лицу
.
—
Па
шта
,
дао
ти
Бог
овако
заједно
са
зобницом
?
!
Какав
ли
је
то
мутавџија
што
чак
тамо
у
рају
козину
дрнда
и
преде
,
да
би
Врљо
на
земљи
имао
у
чему
носити
похаране
паре
—
рече
Милош
расположено
.
Изнурен
и
намучен
тегобним
,
ружним
сновима
,
уморан
и
телесно
и
душевно
,
Милош
је
сад
налазио
чисто
као
неки
одмор
и
разгаљење
у
овој
ненадној
појави
хајдука
Врља
,
који
га
је
на
мах
отргао
од
личних
и
горких
мисли
и
привиђења
,
што
су
га
до
мало
час
трзала
.
Овај
крвави
,
буновни
сан
учинио
је
на
њега
тако
тежак
утисак
,
да
се
сад
осећао
чисто
срећан
,
видећи
што
тај
сан
није
јава
.
Присуство
Врљино
још
је
већма
брисало
те
сумрачне
утиске
и
Милош
је
навлаш
говорио
,
говорио
је
много
,
јер
је
осећао
како
га
тај
говор
ведри
и
разгаљује
.
—
Говори
море
—
климну
главом
Милош
,
упирући
поглед
у
Врљу
,
који
је
још
једнако
ћутао
.
—
Побих
оне
псе
,
господару
!
—
Које
псе
,
несретниче
?
Какви
су
то
пси
с
толиким
новцима
?
Где
су
такви
пси
,
па
да
их
не
бијемо
,
но
да
их
гојимо
боље
но
рачанског
криворепог
духовника
?
—
Побих
оне
босанске
кучиће
,
што
огулише
пола
нахије
.
Две
године
како
саставља
сиротиња
пару
на
пару
,
да
се
откупи
од
њих
,
па
да
поклонише
коме
макар
излизан
грош
!
Аја
!
Лане
однеше
читаве
сеисане
.
Срце
ме
је
болело
.
У
два
маха
излазио
сам
,
те
их
пресретао
,
али
увек
,
сетим
се
и
твоје
претње
и
заповести
,
па
спустим
већ
наперену
пушку
.
Зимус
око
Божића
однеше
опет
грдан
новац
.
Бога
ми
сам
оплакао
,
гледајући
како
се
ужичке
кобилице
повијају
под
теретом
сребра
и
злата
.
Пре
дваестак
дана
дочујем
да
су
опет
дошли
у
бербу
.
Котило
ти
турско
твоје
,
помислим
ја
,
нећеш
га
,
вала
,
ти
жњети
усред
зиме
,
кад
нико
не
жање
,
и
решим
се
,
да
их
помлатим
,
па
макар
ми
после
ти
твојом
руком
главу
одсекао
...
—
Шта
,
несрећниче
.
Ти
побио
бегове
Атлачиће
?
Јао
,
живи
те
Бог
посекао
,
ко
ће
сад
џевапа
дати
Цариграду
?
Знаш
ли
,
добро
те
не
знало
,
како
ће
пропиштати
села
,
где
се
убиство
догодило
,
а
шта
ли
тек
да
одговорим
ја
кад
ме
притегну
и
упитају
:
зар
код
тебе
хајдуци
тако
господаре
,
да
први
бегови
турски
нису
ни
главом
сигурни
?
...
—
Не
,
по
Богу
,
господару
!
Није
то
било
овде
;
нисам
ни
ја
био
будала
,
да
их
у
Србији
убијам
.
Прешао
сам
,
заједно
с
њима
у
Босну
,
па
их
допратио
чак
до
Мајевице
и
ту
им
попио
за
душу
.
Не
бој
се
ти
ништа
за
то
,
господару
!
Милошу
се
мало
разведри
лице
.
Врљо
је
био
дрзак
и
опасан
хајдук
,
чувен
на
целом
југозападном
крају
Србије
.
Кад
су
после
Карађорђеве
пропасти
Турци
понова
завладали
Србијом
,
Врљо
се
одметнуо
у
хајдуке
(
а
хајдуковао
је
по
Босни
и
Новопазарском
округу
још
и
пре
тога
)
и
светио
се
Турцима
гдегод
му
падну
шака
.
Био
је
лудо
храбар
управо
долазио
је
у
тој
храбрости
до
безочне
дрскости
.
Једном
је
у
Ваљеву
,
само
с
пет
друга
,
напао
у
сред
бела
дана
на
велику
турску
каву
браће
Бирагића
,
ту
разоружао
и
повезао
преко
15
турака
,
одузео
им
сав
новац
,
боље
одело
и
оружје
,
па
жив
и
здрав
умакао
у
планину
с
друштвом
,
и
ако
је
међу
Турцима
било
и
чувених
убојица
,
нарочито
два
брата
Зафирагића
,
што
су
својим
зулумима
били
досадили
целој
околини
.
У
Пожези
био
се
рашчуо
на
далеко
неки
Суљага
Чимбарлија
.
То
је
био
прави
Бекри-муја
,
опасан
зулумћар
,
и
ружан
развратник
,
коме
иоле
лепша
женска
није
смела
изаћи
пред
очи
.
Отмичар
и
убојица
,
он
је
увек
имао
пара
код
себе
,
а
у
таким
околностима
лако
му
је
било
наћи
свагда
по
пет
шест
оружаних
скитница
,
које
је
водио
са
собом
и
који
су
га
пратили
скоро
свуда
,
а
по
најчешће
кад
излази
у
околна
села
.
Једном
приликом
Чимбарлији
бејаше
понестало
пара
,
а
он
насред
друма
сретне
сељака
с
колима
,
испрегне
му
волове
и
прода
их
у
бесцење
неким
турским
трговцима
.
Уз
то
још
отме
човеку
дванајестогодишњег
синчића
,
те
га
са
својим
харамијама
скотски
оскрнаве
и
обележе
.
Несретни
отац
,
кукајући
вратио
се
кући
,
а
случај
га
намери
на
Врља
.
Народ
је
тада
(
после
Карађорђеве
пропасти
)
тако
био
застрашен
да
се
управо
није
смео
ни
жалити
на
зулуме
турске
.
Врљо
узме
питати
сељака
што
кука
,
а
он
му
не
хтедне
ништа
казивати
,
бојећи
се
да
ко
не
докаже
Турцима
како
се
жалио
,
те
ће
проћи
још
и
горе
,
јер
му
је
Чимбарлија
био
запретио
да
ће
га
заједно
с
његовом
чељади
,
у
његовој
рођеној
кући
и
заједно
с
кућом
,
жива
спржити
,
ако
се
ма
где
пожали
.
Врљо
позна
да
сељак
оћуткује
,
с
тога
,
што
су
му
Турци
запретили
да
се
не
жали
,
па
стаде
наваљивати
да
му
каже
шта
је
.
Кад
сељак
никако
не
хтеде
,
Врљо
га
онда
веже
и
бојем
га
нагна
да
каже
све
како
је
било
по
реду
па
се
онда
пусти
у
потеру
за
Чимбарлијом
.
Нађе
га
пијана
с
дружином
у
једној
механи
кровињари
крај
друма
,
и
одмах
га
нападне
,
и
ако
је
Врљо
имао
само
три
друга
,
а
Чимбарлија
седморицу
са
собом
.
Побију
се
ватром
из
пушака
,
и
није
прошло
ни
по
часа
а
Турци
су
већ
били
сви
повезани
(
двојица
су
погинули
)
.
С
осталим
Врљо
се
наплатио
како
је
најбоље
знао
,
али
Чимбарлију
ојади
тако
да
више
није
ваљао
ни
богу
ни
људима
.
Одсекао
му
обадва
уха
,
а
за
тим
га
опремио
тако
несретно
,
да
је
у
Пожегу
ушао
го
голцат
,
привезан
за
коња
с
главом
окренутом
доле
,
са
задњицом
у
вис
,
из
које
му
је
стрчао
запрцан
огромни
волујски
рог
.
После
те
несреће
Чимбарлија
се
није
смео
више
појављивати
у
селима
;
а
ретко
је
кад
и
у
варош
смео
изаћи
од
големе
срамоте
.
После
5—6
месеци
умре
од
послеђених
рана
на
левом
одсеченом
уху
,
али
подсмех
и
руга
наџивели
су
га
и
памтили
много
година
доцније
.
Обично
би
се
рекло
за
неупутна
и
обесна
човека
:
„
Море
,
бога
ми
ће
и
овај
негде
да
наиђе
на
рожину
као
оно
Чимбарлија
.
“
Кад
се
кнез
Милош
закрајини
с
Турцима
,
Врљо
је
пристао
уз
устанак
,
али
је
вазда
водио
засебну
,
одвојену
чету
,
кад
мању
а
кад
већу
,
с
којом
се
провлачио
између
турске
војске
,
ударао
је
с
леђа
,
с
бокова
,
нападао
је
ноћу
,
збуњивао
је
и
заваравао
да
не
зна
откуда
ће
ударити
права
српска
сила
,
а
најрадије
би
нападао
на
позадња
одељења
,
која
гоне
захиру
и
храну
за
војску
,
пленио
их
и
вазда
се
враћао
с
богатом
пљачком
.
Кад
се
доцније
примирило
,
Врљо
се
вратио
у
село
,
али
плуг
и
мотика
нису
му
ишли
од
руке
.
Понајчешће
се
налазио
око
кнеза
Милоша
,
и
био
је
вазда
готов
да
изврши
свако
дрско
дело
,
на
које
се
нико
други
не
би
смео
одважити
.
Кнез
Милош
га
је
употребљавао
за
поверљиве
,
опасне
задатке
,
кад
је
требало
казнити
каква
турска
зулумћара
,
који
се
јако
изтакне
,
а
јавно
му
се
не
сме
ништа
,
или
за
друге
сличне
послове
.
У
таким
приликама
кнез
Милош
му
је
обично
сам
лично
издавао
наредбе
шта
ће
и
како
урадити
,
и
ти
њини
разговори
никад
нису
имали
сведока
.
А
Врљо
је
био
ћутљив
као
гроб
;
што
он
закопа
у
своју
сурову
душу
,
то
никад
више
не
излази
на
бео
дан
.
Једном
приликом
,
после
једне
крваве
сече
,
у
којој
је
и
сам
Врљо
био
опасно
рањен
у
главу
(
лечио
се
кришом
у
кнез
Милошевој
коњушници
)
,
кнез
Милош
га
упита
:
—
„
Бре
,
Врљо
,
да
те
нешто
сковитли
тешка
претешка
болест
,
па
да
ти
се
рекне
,
како
нема
друге
помоћи
,
но
да
се
исповедиш
духовнику
и
да
кажеш
све
што
си
кад
згрешио
—
би
ли
богати
испричао
шта
си
радио
?
“
—
Боже
сачувај
!
Сто
пута
би
пре
умро
.
—
А
да
те
нешто
ухвате
и
ударе
на
муке
?
—
Не
бих
ни
онда
говорио
.
Трпио
бих
докле
могу
,
а
баш
кад
призори
ја
бих
одсекао
себи
језик
.
—
А
ако
не
би
имао
при
руци
сечиво
?
—
Ишчупао
би
га
прстима
.
—
А
кад
би
ти
руке
биле
везане
?
—
Онда
би
одгризао
језик
зубима
.
И
Врљо
је
био
збиља
кадар
да
то
и
учини
,
такав
је
он
био
човек
.
Појава
Врље
разгалила
је
и
разведрила
кнеза
Милоша
.
Гледајући
овога
дрског
,
одлучног
човека
,
који
никад
ни
пред
ким
и
ни
пред
чим
није
застајао
збуњен
,
Милош
је
чисто
и
сам
добијао
духа
и
храбрости
да
буде
одсудан
и
решен
.
Пошто
су
се
разговорили
и
обавестили
о
новцу
и
шта
с
њим
ваља
чинити
,
Врљо
примети
:
—
Бојим
се
да
ме
ко
није
опазио
;
имаш
неке
људе
на
конаку
,
господару
?
Милош
му
каза
какви
су
гости
,
па
му
напомену
и
ради
чега
су
дошли
.
—
Договарамо
се
да
ли
да
дозовемо
опет
Црнога
да
амо
дође
—
рече
Милош
онака
као
узгред
.
—
Вала
,
ако
немате
друга
преча
посла
,
и
ако
вам
је
толико
стало
да
будете
његови
пандури
,
доведите
га
слободно
.
Милоша
чисто
жацну
ова
примедба
Врљова
.
—
Шта
да
се
ради
кад
народ
тако
хоће
.
Милош
још
не
бејаше
свршио
,
Врљо
га
нагло
пресече
.
—
Шта
зна
народ
!
Народ
је
као
и
свака
друга
стока
,
куда
га
чобанин
поведе
он
онамо
и
иде
.
—
Јес
,
само
што
није
лако
бити
народу
чобанин
.
—
Другом
можда
и
није
,
али
теби
је
сад
лако
.
Не
дај
само
да
ти
други
отме
оно
,
што
си
сам
својом
рођеном
муком
стекао
кроз
толике
године
.
—
Баш
бих
радо
чуо
,
шта
би
ти
радио
да
си
на
моме
месту
?
—
Шта
бих
ја
радио
?
Спремио
бих
га
лепо
као
ономад
на
ноћ
ове
Турке
,
