одмртваца
,
ал
сталним
гласом
додаде
:
—
Бог
би
знао
,
шта
од
човека
не
може
постати
!
Кад
је
пошао
,
гледала
је
за
њим
без
суза
у
очима
и
она
.
Он
се
осврну
,
и
погледи
им
се
сретоше
.
Да
ли
га
је
тај
поглед
болео
?
Није
ни
сам
знао
.
Ту
ноћ
провела
је
без
плача
,
али
и
без
сна
.
Чинило
јој
се
да
су
јој
сви
осећаји
изумрли
.
Али
после
две
године
,
кад
је
чула
,
да
се
Ненад
оженио
,
из
љубави
оженио
,
грозно
се
заплакала
.
Био
је
то
последњи
плач
—
плач
детињства
.
XИИИ
.
Боже
мој
,
како
ли
је
варљив
овај
свет
!
Погледај
га
погледом
површним
—
све
само
задовољство
рај
и
дивота
!
А
загледај
боље
и
дубље
,
згрозићеш
се
.
Свуда
јад
,
туга
и
невоља
;
само
што
је
осмех
на
лицу
завеса
јада
и
туге
,
а
звук
веселе
песме
често
јаук
измучена
ал
поносита
срца
.
Ал
опет
,
свет
је
прави
рај
;
све
је
то
у
лепом
облику
.
Па
зато
,
уживајмо
!
...
Образину
тога
раја
прозрела
је
Даринка
доста
рано
.
А
сад
дође
време
,
да
и
сама
ужива
те
рајске
милине
.
Господар
-
Радино
богатство
поче
нагло
опадати
.
Фирме
,
у
којих
је
пазаривао
,
почеше
једна
за
другом
падати
,
те
мораде
кредитирану
робу
пре
времена
исплатити
.
Роба
му
је
остала
али
се
Чивути
и
други
странци
трговци
у
месту
намножише
,
те
почеше
по
чивутском
начину
трговати
лошијом
,
тек
на
око
робом
,
и
сваки
час
надати
,
да
се
после
још
боље
подигну
;
те
он
никако
не
могаше
на
поштен
начин
с
њима
конкурисати
.
Он
је
трговао
поштено
,
ваљаном
и
солидном
робом
,
а
они
преваром
и
шареним
,
углачаним
олошем
,
па
како
уз
то
Србин
радије
помаже
туђина
,
но
свога
,
остаде
господар
-Ради
тек
неки
део
досадашњих
муштерија
,
остаде
му
тек
разборитији
део
сељана
.
Остало
оде
све
„
добросрдачном
“
и
љубазном
Волфу
и
њему
подобнима
.
—
Хо
,
мај
!
баш
су
ти
то
људи
,
ти
Чивути
,
каже
наш
сељак
;
само
потпиши
векелу
,
па
памука
и
јеснана
колко
гођ
хоћеш
!
Господар
Рада
беше
међу
тим
заклети
непријатељ
сваком
кајишарењу
,
те
му
је
и
то
много
шкодило
.
Где
је
било
изгледа
да
се
може
платити
,
радо
је
кредитирао
и
без
обвезе
,
а
где
би
се
после
морале
продавати
непокретности
зарад
наплате
,
није
ни
давао
.
Није
хтео
да
буде
тек
практичан
трговац
,
него
и
поштен
човек
...
.
Осим
те
трговачке
незгоде
,
дође
и
несрећа
.
—
Ватра
!
Ватра
!
повикаше
једног
дана
,
при
највећој
олуштини
сељани
.
За
неколико
часова
оде
пола
села
а
с
њиме
и
грдна
трговина
газда
-Радина
.
Све
његове
куће
,
магазини
и
остале
стаје
биле
су
сада
згориште
,
није
му
ништа
остало
,
до
једна
кућица
у
другој
половини
села
,
виноград
,
неколико
ланаца
ораће
земље
и
нешто
готова
новца
,
што
га
је
тада
имао
.
То
је
довело
газда
-
Раду
,
ако
не
до
просијачке
палице
,
оно
до
имена
сиромашна
човека
.
Зло
је
било
и
то
,
што
је
,
као
добар
човек
,
био
јемац
у
оближњој
варошкој
штедионици
двојици
својих
суседа
,
који
су
приликом
пожара
постали
прави
просјаци
.
С
тога
газда
Рада
продаде
виноград
и
земљу
.
А
његови
дужници
одрицаху
скоро
сви
да
су
му
дужни
;
дознали
су
,
да
су
му
сви
папири
и
књиге
погорели
.
То
је
био
грдан
удар
по
господара
Раду
и
његову
жену
,
па
како
су
од
дуже
времена
и
онако
били
слаба
здравља
,
поболеше
се
,
те
их
за
кратко
време
нестаде
једно
за
другим
са
света
,
не
оставивши
својој
деци
ништа
више
до
поштено
име
и
неколико
стотина
у
новцу
.
Какав
је
то
био
ударац
по
Даринку
и
сестре
њезине
,
може
замислити
тек
онај
,
ко
је
слично
препатио
;
то
не
може
човек
описати
.
У
почетку
су
мислиле
сиротице
:
срце
ће
им
препући
.
Али
човек
је
каткад
тврђи
од
камена
,
те
и
њима
не
би
ништа
.
Девојке
хтедоше
да
остану
у
кући
својој
,
па
да
радом
хлеб
свој
заслужују
.
То
им
не
допустише
рођаци
.
„
Света
ради
“
,
рекоше
они
,
„
није
лепо
,
да
девојке
саме
у
кући
живе
.
Поделите
се
код
нас
рођака
,
новац
ћемо
дати
под
интерес
,
а
и
кућа
ће
вам
тада
доносити
прихода
.
“
И
тако
Даринку
узе
једна
,
а
остале
сестре
друга
тетка
,
обе
сестре
од
тетке
газда
-Радине
.
Али
их
је
он
за
живота
у
свачему
помагао
,
те
се
сад
смиловаше
.
У
почетку
беше
им
свима
добро
;
рођаци
се
сећали
доброчинства
и
помагања
њихових
родитеља
,
но
кад
то
заборавише
,
трпиле
су
сиротице
свашта
.
Да
од
њих
оду
,
то
им
рођаци
„
света
ради
“
не
хтедоше
допустити
,
него
се
трудише
да
их
удадбом
што
пре
скину
с
врата
.
Јаднице
!
Шта
су
сад
тек
трпиле
!
Никада
никоме
нису
ништа
натруниле
,
па
опет
им
се
сви
светише
.
„
Тако
им
треба
!
“
рекоше
једни
.
„
Нико
им
није
био
раван
.
Да
видимо
,
за
кога
ће
сад
поћи
!
“
„
Нек
сад
одбијају
бележнике
и
адвокате
!
Нико
им
није
био
добар
;
чекају
бароне
!
“
светили
се
други
,
тако
,
да
су
јаднице
често
и
чуле
.
Све
то
сносиле
су
оне
стрпљиво
,
све
дотле
,
док
им
рођаци
не
поменуше
удадбу
.
Тада
се
и
оне
сетише
своје
будућности
,
те
запиташе
!
—
За
кога
?
—
Ето
и
чизмар
Јова
и
ћурчија
Мија
узеће
вас
радо
ма
коју
.
А
Ружица
је
и
онако
још
дете
—
рекоше
им
рођаци
.
Босиљка
дрхташе
од
једа
,
па
сузним
очума
погледа
Даринку
,
која
мирно
рече
:
—
Ја
сам
те
људе
видила
тек
једанпут
на
улици
.
Но
баш
кад
би
се
хтеле
удати
и
онако
,
тек
да
се
удомимо
,
опет
нису
ти
људи
за
нас
.
—
А
,
молим
те
,
за
што
да
нису
?
—
примети
тетка
у
угушеној
срџби
—
Још
да
се
радујеш
,
што
вас
ишту
.
Ко
би
узео
девојку
без
новца
?
!
—
Док
сам
богата
била
,
нисам
хтела
себи
мужа
куповати
—
рече
Даринка
тужно
ал
одважно
.
Сад
опет
,
кад
сам
сирота
,
не
ћу
своје
срце
да
продајем
.
А
вама
држим
да
нисмо
на
досади
,
јер
се
хранимо
и
издржавамо
са
својих
руку
и
прихода
од
оно
мало
новца
.
Ако
ли
смо
вам
на
досади
,
реците
,
па
ћемо
отићи
.
—
Ала
си
напрасита
!
—
карала
је
тетка
,
привидно
нежним
гласом
.
—
Ја
се
за
вас
бринем
,
а
ти
се
још
љутиш
!
—
Жао
ми
је
,
што
вам
савет
не
можемо
примити
.
А
на
бризи
вазда
ћу
вам
бити
благодарна
—
рече
Даринка
сузним
очима
и
нежно
загрли
тетку
.
—
Тебе
је
то
увредило
—
говораше
сад
са
искреним
сажаљењем
тетка
.
—
Ал
помисли
:
људи
су
то
паметни
и
у
добром
стању
а
ви
сте
сироте
девојке
.
Шта
боље
можете
чекати
?
!
—
Знам
ја
,
тетка
,
све
то
.
Но
опет
волим
умрети
,
но
поћи
за
таква
човека
.
—
Нису
они
хрђави
.
Паметни
су
то
људи
—
умеша
се
сад
и
теча
—
ал
ти
ваљда
нећеш
,
што
су
занатлије
?
—
Не
,
течо
.
То
никако
није
узрок
Баш
на
против
:
поштена
раденика
ја
врло
уважавам
.
Али
...
—
Шта
,
али
?
—
прекиде
је
тетка
.
—
Хтела
сам
рећи
—
настави
Даринка
,
—
да
се
не
бих
могле
сложити
са
човеком
,
који
нема
ни
онај
ступањ
образовања
,
што
ми
имамо
.
—
Није
тако
,
рано
моја
!
—
поучи
тетка
.
—
Ми
жене
треба
увек
да
смо
изображеније
од
наших
мужева
,
ако
хоћемо
да
у
старости
њима
равне
будемо
.
Муж
,
рано
моја
,
и
кад
је
ожењен
,
опет
је
вечито
са
светом
,
па
се
у
њему
целог
свог
века
учи
и
развија
.
А
ми
сироте
жене
,
кад
се
удамо
,
завучемо
се
у
собу
и
кујну
,
па
ту
вечито
ринтај
и
ради
.
А
богме
код
огњишта
и
с
метлом
и
перушком
у
руци
заборавимо
и
своје
име
,
а
камо
ли
друго
што
!
Кад
сам
ја
била
девојка
,
не
би
се
са
твојим
течом
у
образовању
ни
мерила
,
а
сад
богме
,
добијем
често
од
њега
:
„
ћурка
“
и
„
простакуша
“
.
Даринка
је
не
верујући
вртила
главом
,
а
остали
прснуше
у
смех
.
Исмејавали
су
сироту
тетку
.
А
ко
зна
,
можда
је
баш
она
имала
право
!
...
Теча
,
код
кога
је
Даринка
становала
,
био
је
надзорник
добра
неке
старе
пострадале
грофовске
породице
.
Грофовска
породица
Станишића
беше
некад
српске
горе
лист
и
веома
богата
,
а
сад
помађарена
и
према
својој
титули
веома
сиромашна
.
Цела
породица
састојала
се
из
матере
т
.
ј
.
старе
грофице
,
младог
грофа
Ивана
Станишића
или
сина
,
и
ћерке
,
још
врло
младе
контесе
.
Стара
грофица
живела
је
обично
са
својом
децом
у
некој
оближњој
варошици
управу
целог
свог
добра
,
које
се
састојало
из
две
до
три
стотине
јутара
земље
,
оставила
је
Даринчином
течи
,
који
је
становао
са
својом
маленом
унуком
Иванком
—
посрмчетом
његовог
јединца
—
и
својом
старом
женом
у
пољани
на
грофичином
лепо
уређеном
салашу
.
Сад
,
као
што
знамо
,
становала
је
код
њих
и
Даринка
.
Салаш
тај
није
био
далеко
од
села
.
Зато
Даринка
не
хтеде
лењовати
,
већ
нађе
у
селу
да
поучава
децу
из
бољих
породица
француском
језику
и
свирци
.
Свако
јутро
ишла
је
у
село
,
а
пред
вече
се
враћала
.
И
тако
се
могла
лепо
издржавати
а
да
заоставштину
родитељску
не
крњи
.
XИВ
.
Једног
лепог
мајског
јутра
устаде
Даринка
раније
него
обично
,
па
пољубивши
Иванку
,
коју
је
веома
била
заволела
,
јави
се
тетци
и
упути
се
у
село
.
Хтела
је
својим
раним
доласком
да
изненади
своје
ученице
.
Сунце
се
тада
тек
почело
спремати
да
својим
зрацима
покупи
росне
капљице
,
што
се
као
бисер
сијаху
по
трави
,
а
вредне
шеве
будиле
су
уморне
раденике
.
Даринка
,
идући
пољем
,
чудно
се
осећала
.
Први
пут
после
смрти
својих
родитеља
беше
тако
расположена
.
Посматрајући
зелену
непрегледну
равницу
и
излазак
сунца
,
срце
јој
се
у
грудима
поче
ширити
.
У
том
тренутку
чињаше
јој
се
,
да
јој
је
спао
са
срца
тешки
камен
,
који
га
је
одавна
немилосрдно
тиштао
.
Заборавила
је
све
јаде
своје
;
само
је
видила
природу
,
па
је
у
њој
уживала
.
Тако
раздраганој
паде
јој
у
очи
китњаст
џбун
дивних
пољских
ружа
.
Джбун
беше
подалеко
,
но
она
,
прикупивши
хаљину
,
детињском
радошћу
потрчи
њему
.
Кад
му
већ
стиже
,
виде
,
да
је
од
њега
дели
дубок
јендек
,
пун
воде
.
Она
скиде
свој
велики
сломљени
шешир
,
што
јој
је
у
трчању
спао
и
о
траци
на
врату
висио
,
па
га
стаде
намештати
.
Уз
то
,
гледећи
у
руже
,
рече
:
—
Баш
штета
!
—
Заиста
,
грдна
би
штета
била
,
да
се
тако
дивне
ножице
бадава
уросе
!
—
зачу
се
крупан
,
ал
пријатан
мушки
глас
.
Даринка
се
трже
и
спусти
хаљину
.
Кад
погледа
,
виде
млада
човека
у
ловачком
оделу
и
с
пушком
о
рамену
,
где
,
прескочивши
јендек
,
бере
руже
.
Даринка
се
обрте
и
хтеде
поћи
.
Но
он
,
опазивши
њену
намеру
,
замоли
је
:
—
Молим
вас
,
госпођице
,
останите
!
Руже
су
ваше
.
—
Онога
су
,
ко
их
је
узорао
—
рече
полазећи
и
збуњено
Даринка
.
По
опису
течином
познала
је
у
томе
човеку
младога
грофа
Станишића
,
на
чијем
је
добру
и
она
сад
становала
.
—
Једним
скоком
стиже
је
гроф
,
грацијозно
јој
пружи
руже
и
рече
:
—
Ваљда
ми
нећете
част
одрећи
...
.
И
ако
нису
баш
лепе
.
Грацијозно
држање
ружа
и
салонска
позитура
,
у
коју
се
сад
беше
гроф
ставио
,
чудно
се
разликовала
од
његовог
ловачког
простог
одела
.
С
тога
не
могаше
Даринка
а
да
се
не
насмеје
.
Прими
руже
па
рече
својим
природним
гласом
,
у
којем
је
звучно
смех
:
—
За
ваш
укус
нису
најлепше
,
те
би
их
можда
и
бацили
.
Зато
их
примам
.
Али
што
се
части
тиче
,
сумњам
да
је
за
велику
господа
част
,
кад
сирота
девојка
прими
од
њих
руже
,
које
би
они
бацили
,
а
њој
се
баш
са
њихове
простоте
и
допадају
.
Све
ово
изговорила
је
веселим
,
природним
,
али
и
ироничним
смешењем
.
Гроф
,
гледећи
тај
весели
осмеј
,
нађе
,
да
је
Даринка
врло
лепа
,
лепша
и
од
самих
ружа
,
шта
их
је
у
руци
држала
.
И
како
је
био
навикнут
да
мисли
,
е
је
лепо
цвеће
само
за
грешна
прса
и
руке
богаташке
,
мишљаше
тако
и
о
Даринци
.
Но
ту
се
јако
преварио
.
Даринка
,
метнувши
руже
за
свој
широки
шешир
,
лако
се
поклони
,
па
брзим
корацима
пође
у
село
.
—
Допустите
ми
,
госпођице
,
да
Вас
пратим
,
замоли
гроф
.
—
Хвала
!
Ја
сам
сирота
девојка
,
а
лакеји
—
како
ли
се
та
врста
људи
зове
—
само
су
за
велике
госпе
и
госпођице
.
Него
ако
вам
се
допада
и
баш
имате
посла
у
селу
,
можете
са
мном
у
друштву
.
Гроф
се
угризе
за
усну
,
но
не
рече
ништа
.
Даринка
оде
радосно
својим
путем
.
Била
је
сретна
,
што
је
грофа
тако
осрамотила
.
За
живота
својих
родитеља
можда
би
се
свог
садашњег
поступка
и
стидила
,
но
сада
није
о
томе
премишљала
.
Сада
је
и
она
била
сирота
и
сиромашна
те
се
у
њој
пробудио
онај
осећај
поноса
и
мржње
,
који
је
у
сиротиње
према
богатима
.
Некада
би
се
на
грофово
понашање
само
смејала
,
но
сада
је
била
и
огорчена
.
Он
је
био
гроф
.
А
то
име
довољно
је
било
,
да
о
њему
рђаво
мисли
и
да
га
мрзи
.
„
Безобразница
!
Ја
њен
лакеј
!
“
мишљаше
гроф
,
гледећи
за
њоме
.
—
Скупо
ћеш
ту
реч
платити
!
—
Али
ту
се
сети
да
јој
ни
имена
не
зна
,
па
како
да
јој
се
освети
?
Хтео
је
да
трчи
за
њом
,
па
да
јој
покаже
,
кога
је
увредила
.
Но
то
му
опет
грофовско
достојанство
не
допушташе
...
.
Кад
је
на
послетку
изгубио
из
вида
,
пође
и
он
на
свој
салаш
.
„
Проклета
девојчура
!
“
настави
.
„
Како
сам
јутрос
весело
пошао
!
Па
ако
сад
још
и
газдинство
у
добром
реду
не
нађем
...
Ту
поче
брже
корачати
,
но
и
опет
се
не
могаше
отрести
немилих
мисли
:
„
Само
да
ми
је
знати
,
чија
је
!
“
довијао
се
.
„
Глупа
није
а
и
лепа
је
...
То
као
да
је
ублажило
његову
сржбу
према
Даринци
.
Сад
је
поче
извињавати
.
„
То
сам
и
заслужио
!
“
карао
се
сад
.
„
Као
непознат
нисам
требао
трпати
којекакве
фразе
.
Тако
је
.
Она
има
право
.
Мој
говор
није
био
уместан
.
Но
зар
је
она
боља
од
бароница
и
грофица
?
!
“
...
Ту
поче
гроф
брже
корачати
.
Но
све
бадава
!
После
неколико
тренутака
беше
му
Даринка
и
опет
на
уму
:
„
Како
се
лепо
смеје
!
Па
какав
јој
је
стас
!
Па
рука
,
а
не
носи
пи
рукавице
!
Шта
је
грофица
X
.
према
њој
?
!
“
...
Таким
мислима
заузет
,
стиже
на
своје
добро
.
Мати
његова
,
стара
грофица
,
беше
већ
тамо
те
се
увелико
договарала
са
својим
настојником
.
Кад
је
пред
вече
стара
грофица
понудила
сина
,
да
се
с
њоме
на
кочијама
дома
врати
,
изјави
он
,
да
ће
остати
још
који
дан
на
салашу
.
Хтео
је
да
распита
за
Даринку
.
Кад
је
грофица
отишла
,
оде
и
он
у
своју
собу
,
у
собу
,
што
беше
одређена
за
„
госпоштину
“
,
кад
на
своје
добро
дође
.
Ушавши
у
собу
,
наслони
се
на
прозор
и
замишљено
стане
гледати
у
даљину
.
Мислио
је
,
како
би
дознао
,
ко
је
то
девојче
,
што
се
усуди
да
њега
исмеје
—
њега
,
за
чијим
погледом
жуђаше
многа
контеса
и
грофица
!
XВ
.
Мећу
тим
је
Даринка
дошла
из
села
.
На
лицу
њезину
не
беше
јутрошње
раздраганости
,
а
ни
пређашњег
тужног
изледа
.
Била
је
замишљена
,
али
ни
тужна
ни
весела
;
свака
цртица
лица
њезина
изражаваше
сад
тек
душевно
спокојство
и
тиху
ал
челичну
сталност
карактера
њезина
.
Туга
за
родитељи
,
брига
,
сиротиња
,
и
презирање
богатих
познаника
,
измучила
је
душу
и
срце
њезино
;
измучила
их
,
али
их
није
саломила
;
у
њеној
се
души
налазио
још
увек
по
који
кутић
,
у
којем
беху
смештене
и
успомене
,
успомене
на
некадашњег
„
брацу
“
њезиног
.
Она
је
јасно
видила
,
да
је
он
никад
није
волео
;
али
је
он
није
ни
уверавао
о
својој
љубави
и
за
то
га
она
није
са
свим
заборавила
.
Међу
молитвама
њезиним
за
све
несрећне
била
је
придодата
и
једна
за
срећне
;
међу
срећнима
био
је
и
њезин
„
браца
“
!
...
То
тешко
и
загонетно
стање
срца
њезина
трајало
је
све
до
данас
.
Јутрос
,
кад
се
са
грофом
растала
,
журним
корацима
отишла
је
у
село
.
На
почетку
улице
,
што
води
кући
неке
њезине
богате
ученице
,
искрсну
ова
пред
њу
.
—
Добро
,
што
сте
дошли
!
—
рече
дете
,
радосно
је
обргрливши
око
паса
.
—
Данас
не
ћемо
учити
.
Но
мама
вели
,
и
ви
морате
с
нама
у
виноград
;
имамо
гостију
,
па
ћемо
се
тамо
веселити
.
Девојке
су
још
јуче
отишле
,
да
беру
трешње
.
—
Ако
ми
обећаш
,
да
ћеш
надокнадити
оно
,
што
ћемо
данас
пропустити
,
ићи
ћу
рече
она
,
пољубивши
дете
.
—
Хоћу
!
хоћу
!
Само
хајдемо
брже
!
—
кликну
дете
,
скакућући
поред
ње
.
Кад
стигоше
кући
,
нађоше
домаћина
и
домаћицу
у
ходнику
.
Они
је
љубазно
предусретоше
и
одмах
умолише
,
да
иде
с
њима
у
виноград
.
Она
би
се
била
најрадије
дома
вратила
,
али
им
не
могаше
одрећи
.
Кад
су
у
собу
ушли
,
приказаше
јој
међу
осталим
гостима
и
младога
мерника
,
Ненада
Босанчића
са
женом
.
Даринка
задрхта
,
па
се
наслони
на
гласовир
;
мал
те
није
пала
.
Кад
је
пружила
своју
као
лед
хладну
руку
младој
госпи
Ненадовој
,
гледаше
јој
ова
,
испитујући
,
готово
безобразно
,
у
очи
,
па
насмешивши
се
рече
:
—
Мило
ми
је
.
Ненад
ми
је
о
вама
причао
.
Ово
је
изговорила
немачки
;
српски
још
није
умела
.
После
неколико
тренутака
погледа
Даринци
у
лице
,
па
с
осмехом
,
који
Српкиња
подражавати
не
уме
,
примети
:
—
Ви
сте
лепа
млада
девојка
,
а
ја
сам
мислила
...
—
Јесте
,
пресече
Даринка
,
ја
и
ваш
господин
муж
стари
смо
познаници
.
На
уснама
Немичиним
опет
се
указа
пређашњи
осмех
.
Даринци
се
стиште
срце
.
„
Казао
јој
,
да
сам
га
волела
“
,
мишљаше
,
па
за
тренутак
обори
очи
.
Но
одмах
их
за
тим
диже
па
поносито
погледа
у
туђинку
.
Гледала
је
погледом
,
којим
гледа
невин
оптуженик
своје
судије
...
.
Туђинка
збуњено
обори
очи
а
Даринка
,
оштро
и
поносито
мерећи
је
,
мишљаше
:
„
Знам
,
шта
мислиш
!
Али
то
је
ваша
туђиначка
особина
;
ви
се
свакоме
вешате
о
врат
,
с
љубављу
и
без
ње
...
Треба
да
знаш
,
да
сам
ја
Српкиња
.
А
права
се
Српкиња
тако
понаша
,
да
се
своје
љубави
не
мора
стидити
.
“
За
тим
,
уврђена
неправедном
сумњом
туђинке
,
умеша
се
у
разговор
с
другим
гостима
.
Ненад
је
крадимице
посматрао
Даринку
,
која
се
,
измучена
тугом
и
бригом
и
сиромаштвом
,
већ
мало
погубила
;
била
је
блеђа
и
слабија
.
Њему
је
познато
било
стање
,
у
којем
се
она
са
сестрама
налази
.
Али
он
је
сада
безбрижно
и
у
изобиљу
живео
па
заборавио
,
да
брига
и
сиромаштво
троше
човека
,
те
је
ту
промену
приписивао
њезиној
љубави
према
њему
.
„
А
можда
је
гризе
и
помисао
,
да
је
знадем
да
ме
љуби
“
,
мислио
је
за
тим
.
Био
је
,
као
и
већина
,
навикнут
да
мисли
,
е
се
женскиње
и
најчистијих
својих
осећаја
мора
стидити
,
дочим
се
мушки
и
грешном
љубављу
често
поносе
...
После
једног
сата
стигоше
и
виноград
;
хтели
су
тамо
да
доручкују
.
За
мало
па
се
отпоче
жив
разговор
.
Женскиње
су
говориле
о
кујни
,
дому
,
домазлуку
,
поврћу
,
воћу
и
моди
,
па
и
о
—
картању
.
Тада
то
беше
у
Српкиња
још
новина
...
Мушки
опет
претресаху
разна
питања
и
разне
људе
,
те
неки
политизираху
овако
,
неки
онако
;
али
се
на
послетку
опет
сложише
,
те
у
име
слоге
налише
поново
чаше
.
Чаша
их
је
увек
збратимила
...
Даринка
је
говорила
са
женскима
,
али
је
слушала
мушке
;
хтела
је
да
чује
Ненадово
мишљење
.
Кад
год
му
је
чула
глас
,
задрхтала
је
,
но
кад
му
је
разабрала
мисли
,
зачудила
се
.
Између
њезиног
и
његовог
мишљења
била
је
сада
грдна
провала
—
неједнакост
.
Ниједна
његова
реч
,
ниједна
његова
пресуда
није
се
слагала
с
њезини
назори
,
њезиним
судом
.
„
Боже
мој
,
како
се
човек
мења
!
“
уздахнула
је
.
„
Или
га
можда
нисам
ни
познавала
.
“
Ту
јој
паде
поглед
на
Ненадову
жену
.
„
Да
није
можда
она
узрок
тој
промени
?
Не
,
жена
увек
усваја
мужевље
назоре
а
муж
женине
никада
или
врло
ретко
.
“
Опет
јој
је
поглед
пао
на
Ненада
;
мерила
је
сваки
његов
покрет
.
Он
наједаред
диже
очи
и
погледи
им
се
сретоше
.
Застиђено
обори
она
очи
.
„
Погодио
сам
!
Стиди
се
,
“
мислио
је
он
.
„
Сирото
девојче
,
морам
је
умирити
!
“
Даном
приликом
отпоче
с
њоме
разговор
.
Хотимице
је
избегавао
све
,
што
би
је
на
прошлост
подсетило
и
растужило
.
Она
опет
,
увређена
сумњом
његове
жене
,
одговарала
му
је
хладно
и
укратко
и
на
оно
,
што
је
желио
знати
.
„
Један
доказ
више
,
да
јој
је
немило
,
што
јој
тајну
знадем
“
,
мишљаше
он
.
Кад
се
друштво
по
винограду
разишло
,
нађе
се
он
опет
уз
Даринку
.
Деца
потрчаше
за
лептиром
,
те
они
остадоше
сами
.
Идући
уз
њу
,
ухвати
је
нагло
за
руке
и
погледа
у
очи
.
Она
задрхта
и
обори
очи
.
—
Сестрице
!
рече
нежно
он
.
—
Мани
ме
!
Па
извивши
своје
руке
из
његових
,
наглим
корацима
оде
од
њега
.
Пошла
је
деци
.
Али
деца
вијаху
лептира
све
даље
,
а
она
се
онда
спусти
на
једну
клупу
.
Сиротица
!
Сетила
се
своје
прошлости
и
то
јој
је
натерало
сузе
на
очи
.
Да
их
Ненад
не
види
,
отишла
је
од
њега
.
Но
он
убрза
кораке
и
за
часак
се
створи
пред
њоме
.
—
Што
бегаш
од
мене
?
Та
мени
је
све
познато
!
...
Даринка
ћуташе
.
—
Сестрице
!
рече
он
гласом
,
који
је
до
срца
продирао
.
Она
му
хтеде
нешто
рећи
,
но
срце
јој
се
стегну
и
глас
је
издаде
.
Сиротица
!
Поглед
и
реч
„
сестрице
“
,
његовим
гласом
изречена
,
хтеде
да
оживи
последњу
клицу
љубави
,
што
се
већ
почела
сушити
.
На
срећу
седе
Ненад
уз
њу
,
па
узевши
њену
дрхтаву
руку
,
нежно
је
стиште
и
рече
:
—
Не
ћу
да
те
питам
за
узрок
твојих
суза
,
јер
знадем
...
Заћута
и
чисто
са
задовољством
стаде
гледати
њезине
сузе
.
—
Ја
сам
истина
твоју
љубав
увидео
,
но
ти
не
треба
с
тога
да
се
гризеш
или
стидиш
.
За
њу
,
буди
уверена
,
нико
други
неће
дознати
.
Она
се
трже
.
Суза
,
што
јој
беше
у
оку
,
није
канула
,
већ
се
тако
следила
.
Тим
сузно-леденим
погледом
гледала
га
је
за
тренутак
.
Он
порумени
,
а
она
поносито
,
ал
једва
чујно
рече
:
—
То
није
никакав
грех
.
Баш
да
се
и
дозна
.
Шта
ми
је
до
тога
!
—
Неће
се
,
неће
дознати
!
—
увераваше
он
.
—
За
то
не
ти
,
већ
ни
једна
не
треба
да
се
каје
,
што
је
мене
љубила
.
Разумеш
ли
,
сестрице
,
ни
једна
...
.
—
Ни
једна
!
понови
Даринка
његове
речи
некаквим
чудним
тоном
,
па
уморено
наслони
главу
на
наслон
од
клупе
.
Тако
наслоњена
стаде
гледати
озбиљно
,
испитујући
.
Он
је
међу
тим
и
даље
говорио
.
Шта
?
—
то
она
није
знала
;
у
њезиним
грудима
дешавао
се
за
то
време
преврат
,
а
очи
јој
беху
удубљене
у
посматрање
.
Није
могла
да
верује
,
да
је
то
њен
некадашњи
браца
.
—
Јесте
,
сестрице
—
рече
он
после
мале
почивке
.
—
Тако
је
то
!
За
то
не
треба
нимало
да
се
гризеш
и
своје
љубави
стидиш
.
—
Моја
љубав
била
је
невина
и
чиста
.
А
што
је
поникла
,
нисам
ја
крива
.
Томе
су
криве
биле
околности
моје
,
а
можда
...
можда
и
ти
сам
—
рече
поносито
.
—
Не
срди
се
!
изазвао
си
ме
.
Не
преговарам
ти
и
не
кривим
те
ни
у
чему
.
Ниси
ме
никад
ни
увераво
да
ме
волиш
;
али
метни
руку
на
срце
и
признај
,
да
си
могао
бити
искренији
...
Глас
јој
је
бивао
све
снажнији
,
тако
,
да
се
Ненад
почео
страшити
да
ће
ко
чути
.
Но
опет
је
ћутао
и
задивљено
гледао
девојче
,
које
увиђа
погрешке
оног
,
кога
љуби
...
Тако
је
он
мислио
,
а
она
тише
настави
:
—
Чега
бих
се
имала
стидити
?
Моја
је
љубав
била
чиста
.
Ти
то
најбоље
знадеш
.
Кад
си
увидио
,
да
те
волим
ваљда
су
увидио
и
како
...
Јесте
,
ја
сам
те
љубила
,
али
не
као
човека
,
већ
као
неко
више
биће
;
љубила
сам
те
као
скуп
свих
врлина
...
.
Но
јесам
ли
се
у
теби
преварила
,
пресуди
сам
.
Тешко
је
уздахнула
и
за
тим
још
поноситије
додала
:
—
Не
,
не
треба
да
се
бринеш
;
ње
се
ја
нисам
стидила
ни
онда
,
кад
је
постојала
.
Разумеш
ли
,
браца
?
Ни
кад
је
постојала
!
Устала
је
и
пошла
пред
децу
,
која
се
са
ухваћеним
лептиром
весело
враћаху
.
—
Чудна
природа
!
уздахну
Ненад
па
оде
својој
жени
.
Кад
се
пред
вече
Даринка
праштала
од
друштва
,
стисну
јој
и
Ненад
руку
и
тужно
и
дубоко
уздахну
.
Смешећи
се
погледала
га
је
она
,
и
не
вративши
ми
стисак
руке
.
У
његовом
срцу
поникла
је
тек
сад
клица
сажаљења
,
кад
се
у
њезином
сасушила
клица
—
љубави
.
Није
се
дакле
у
себи
преварила
,
кад
је
некада
рекла
,
да
сажалења
тражити
неће
.
Кад
се
Даринка
на
своме
путу
сама
видила
,
седе
на
траву
те
плакаше
дуго
,
дуго
.
Сад
није
плакла
,
као
некад
,
за
изгубљеном
љубављу
,
него
што
се
осећала
још
усамљенија
.
До
сада
је
држала
,
да
има
на
свету
бар
још
један
човек
,
који
је
разуме
и
који
је
као
она
.
А
сад
,
кад
је
остала
са
свим
усамљена
;
и
Ненад
није
више
мислио
као
она
.
„
За
мене
нема
више
ни
љубави
ни
пријатеља
!
“
уздахнула
је
и
опет
се
заплакала
.
Плакала
је
,
али
са
сваком
сузом
беше
јој
срцу
лакше
а
у
души
ведрије
.
Кад
се
упитала
и
пошла
,
мир
јој
се
сијао
на
лицу
—
била
је
од
своје
љубави
према
Ненаду
излечена
.
Љубав
је
као
ватра
.
Док
јој
дајеш
горива
,
она
пламти
,
престанеш
ли
давати
,
она
згара
оно
,
што
има
,
па
кад
и
тога
нестане
,
остаје
тек
пепео
,
који
ветар
временом
са
свим
разнесе
.
Љубавно
гориво
долази
од
особе
,
коју
љубимо
.
Код
неких
је
то
гориво
:
бело
лице
,
чарне
очи
,
бисер-зуби
и
остале
спољашне
особине
,
а
код
неких
су
то
душевне
врлине
.
Нестане
ли
тога
горива
у
љубљених
особа
,
то
нам
га
не
могу
ни
дати
те
наша
љубав
мора
да
престане
.
Па
ако
нам
је
љубав
чиста
,
истинска
,
а
карактер
постојан
,
она
згара
оно
,
што
је
примила
,
све
дотле
,
док
све
не
претвори
у
пепео
,
у
успомену
.
Није
ли
љубав
довољно
јака
,
онда
се
то
гориво
не
претвара
у
пепео
,
него
остаје
угљен
,
који
,
и
кад
се
исхлади
,
опет
може
,
да
плане
,
само
не
ватром
љубави
,
већ
ватром
злобе
и
мржње
.
Гориво
за
Даринчину
љубав
беху
душевне
врлине
.
Ненад
је
тога
до
сад
довољно
имао
,
но
данас
не
нађе
њена
љубав
ни
мрве
потребна
горива
,
а
како
јој
је
љубав
била
чиста
,
то
остаде
тек
успомена
,
тек
пепео
.
Ненадове
речи
:
„
не
ти
,
већ
ни
једна
“
са
свим
су
то
гориво
уништиле
и
њену
љубав
угасиле
.
„
То
ли
је
она
племенитост
!
мишљаше
она
.
„
Хоће
да
ми
даде
познати
,
да
су
га
и
друге
волеле
.
Па
баш
да
је
и
тако
;
зар
морам
и
ја
знати
?
Зар
то
није
крајња
сујета
?
Јесте
,
лептир
је
он
као
и
други
!
“
...
Сад
је
мирно
оцењивала
све
његове
поступке
,
све
његове
данашње
речи
,
те
нађе
,
да
он
и
не
заслужује
,
да
га
она
љуби
...
„
Немам
више
браце
!
“
уздахнула
је
.
„
Ово
је
човек
,
кога
не
познајем
.
“
Па
се
мирним
срцем
и
брзим
корацима
упути
кући
.
XВИ
.
Кад
је
Даринка
дома
приспела
,
беше
већ
сумрак
.
Тетка
не
беше
у
соби
те
Даринка
оде
у
кујну
.
—
Добро
,
кад
си
дошла
.
Ту
је
господин
,
па
ми
мораш
помоћи
око
вечере
—
рече
јој
тетка
још
с
врата
.
—
Какав
господин
?
—
Па
наш
господин
,
млади
гроф
.
—
А
,
тако
!
рече
Даринка
,
припасујући
кујнску
кецељу
—
господин
лакеј
...
Несташан
осмех
прелети
јој
преко
лица
;
сетила
се
грофове
грацијозне
позитуре
.
—
Зар
ти
не
знаш
,
шта
та
реч
значи
?
—
чудила
се
простодушна
старица
.
—
Знам
,
тетка
!
Али
тај
ми
господин
јутрос
даде
пољских
ружа
.
Па
се
„
њихова
милост
“
још
хтеде
понизити
,
да
ме
у
село
отпрати
.
Тетка
пљесну
рукама
:
—
Иди
не
говори
!
Он
теби
дао
ружа
?
—
Још
како
дивних
,
ал
хајдмо
на
посао
!
—
рече
Даринка
.
Шта
ћемо
за
вечеру
?
Печење
чујем
да
већ
цврчи
.
—
Не
,
душо
!
Иди
ти
у
собу
па
се
лепо
обуци
и
дотерај
.
Ја
ћу
већ
наћи
,
ко
ће
ми
помоћи
.
—
На
што
то
?
чудила
се
Даринка
.
Мало
пре
се
радовасте
,
што
сам
дошла
.
Само
се
ти
лепо
намести
и
буди
паметна
;
није
то
првина
,
да
богаташ
узме
сироту
девојку
.
—
Ха
!
ха
!
смејала
се
Даринка
па
у
шали
рече
:
—
Баш
да
ме
заволи
,
шта
би
вам
то
користило
?
Зар
ви
мислите
да
би
„
милостива
грофица
“
познавала
сироту
тетку
?
—
Ју
,
тужној
мени
,
може
то
и
бити
!
рече
старка
са
сузним
очима
,
више
од
црна
лука
,
него
од
жалости
.
Даринка
у
смех
,
па
загрли
тетку
и
рече
:
—
Може
,
тетице
,
све
то
бити
,
него
дајте
да
вам
помогнем
.
Кад
будем
грофица
не
ћу
хтети
;
не
ће
се
пристојати
.
Али
тетка
за
главу
не
хтеде
допустити
да
јој
помаже
у
кујни
,
него
је
отправи
у
собу
,
да
сто
намешта
.
—
Е
,
тетка
,
и
то
није
за
грофице
...
—
Знам
,
рано
,
знам
.
Ал
слушкиња
мора
да
помаже
овде
мени
,
а
рада
сам
да
је
све
у
реду
—
рече
старка
,
преврћући
печење
.
—
Добро
вече
,
госпођо
!
—
зачу
се
сад
мушки
глас
.
—
Милостиви
господин
!
—
прошапута
тетка
,
а
Даринка
погледа
на
врата
.
Извините
,
госпођо
,
што
вас
узнемирујем
!
—
рече
гроф
,
дубоко
се
поклонивши
.
Дуго
ми
је
време
,
те
дођох
раније
.
Даринка
се
осмехну
—
онај
дубоки
поклон
тицао
се
ње
а
не
тетке
.
—
Милостиви
господин
нам
је
увек
добро
дошао
.
Изволите
унутра
!
—
рече
тетка
гласом
,
којим
служитељи
говоре
са
својом
госпоштином
.
„
Ваша
милост
!
“
понављаше
угушеним
смехом
у
себи
Даринка
—
а
видела
је
на
лицу
„
њихове
милости
“
необично
изненађење
.
Тетка
широм
отвори
собња
врата
,
да
би
„
њихова
милост
“
узурније
могла
ући
.
За
тим
рече
Даринци
:
—
Гледај
,
рано
,
запали
обе
лампе
.
—
Немојте
мене
ради
трудити
госпођицу
кћер
;
још
је
видно
—
рече
гроф
,
ком
се
тек
сад
језик
одрешио
.
—
Пали
само
,
рано
моја
!
рече
тетка
.
Па
,
обрнувши
се
„
њиховој
милости
“
,
примети
:
—
Даринка
није
моја
кћи
.
—
Онда
вам
је
поштована
госпођица
рођака
?
„
Хо
,
хо
!
сад
сам
„
поштована
“
,
насмеја
се
она
у
себи
,
метнувши
лампу
на
сто
.
Па
пре
но
што
је
тетка
„
њиховој
милости
“
одговорити
могла
,
рече
:
—
Ја
,
тетка
,
идем
у
кујну
а
ви
разговарајте
милостивог
господина
.
Чули
сте
,
да
му
је
дуго
време
.
Реч
милостивог
тако
је
нагласила
,
да
је
гроф
сав
кипио
од
љутине
.
На
срећу
беше
упаљена
лампа
,
те
виде
Даринчин
вити
стас
и
малену
руку
,
те
гледећи
за
њом
само
уздахну
:
„
Дивно
девојче
!
Такав
стас
нема
ни
кнегиња
X
“
.
Добра
старка
забављаше
„
њихову
милост
“
,
како
је
најбоље
умела
.
Но
њему
као
да
и
опет
беше
дуго
време
;
непрестано
је
гледао
у
врата
,
што
воде
у
кујну
.
Напослетку
стаде
се
тужити
на
данашњу
несносну
запару
.
Добра
старка
устаде
и
отвори
прозор
.
Гроф
на
то
примети
,
да
би
боље
било
,
да
је
отворила
врата
...
—
Из
кујне
долази
мирис
од
јела
.
Но
опет
му
учини
по
вољи
.
—
Тетка
,
шта
то
радите
?
рече
Даринка
,
да
је
гроф
могао
чути
—
овај
мирис
шкоди
великој
господи
...
—
Милостиви
господин
ми
је
рекао
,
да
би
боље
било
,
да
отворим
врата
.
—
А
,
тако
!
А
ја
сам
мислила
,
да
господа
имају
нежније
живце
од
нас
куварица
...
—
Лакше
!
Чуће
!
—
шапне
јој
тетка
.
Гроф
се
беше
задубио
у
посматрање
неке
слике
,
но
и
опет
се
угризе
за
усну
,
мислећи
:
„
Баш
сам
бенак
!
Сад
је
приметила
шта
сам
хтео
“
.
Дође
и
теча
.
Мало
после
рече
Даринка
,
да
је
вечера
на
столу
.
За
вечером
разговараше
се
гроф
са
својим
настојником
.
Кад
му
настојник
примети
,
да
ће
ове
године
шеница
касно
бити
свежена
из
узрока
,
што
су
сељани
,
које
је
он
са
госпођом
грофицом
погодио
на
ту
цељ
,
веома
сиромашни
те
немају
довољно
коња
и
волова
—
лупи
он
песницом
о
сто
и
викну
:
—
Нисте
требали
погађати
те
псе
.
Даринка
се
трже
и
испусти
кашику
,
која
звечећи
паде
на
тањир
.
—
Опростите
,
госпођице
,
разжљутили
ме
ти
пси
,
—
извињаваше
се
гроф
.
Она
га
само
погледа
.
—
Госпођица
не
појми
моју
љутњу
;
она
је
женскиња
.
Ми
мушки
тек
знамо
,
какав
је
то
јед
,
кад
млађи
не
врше
своју
дужност
.
Женскиње
су
у
томе
сретније
—
рече
гроф
.
—
Варате
се
,
господине
грофе
!
рече
одважно
она
.
Не
стоји
,
да
би
вас
сви
мушки
појмили
,
а
не
допуштам
ни
да
су
женскиње
у
томе
сретније
.
Теча
је
оштро
погледа
а
гроф
запита
брзоплетно
:
—
Волео
бих
чути
и
узрок
?
—
Узрок
је
прост
.
Нису
сви
мушки
грофови
и
барони
.
А
ни
женскиње
нису
све
богате
и
по
томе
безбрижне
.
Све
то
изговорила
је
природним
смешењем
,
што
је
врло
доликовало
њеном
лицу
,
које
је
још
од
кујнске
ватре
било
зажарено
.
„
Да
дивних
зуба
и
румених
усана
!
“
помисли
гроф
,
па
место
обране
поче
неки
весели
разговор
;
допали
му
се
зуби
,
па
је
хтео
што
дуже
да
их
гледа
...
—-
Гле
,
заборавио
сам
милостивом
господину
казати
,
да
овде
на
салашу
влада
нека
болест
,
па
сироти
људи
пропадају
без
лекарске
помоћи
—
рече
после
тога
надзорник
.
—
Зар
да
им
плаћам
и
доктора
?
!
За
те
гадове
и
јесте
доктор
.
Нека
не
ждеру
толико
,
па
се
неће
поболети
!
—
Не
долази
свака
болест
од
ждерања
,
—
умеша
се
Даринка
а
са
лица
јој
нестаде
осмеха
.
—
Како
човек
мора
често
и
пред
женскињом
да
је
груб
!
извињаваше
се
гроф
.
—
Али
ме
ти
обешењаци
баш
раздражили
.
Хтели
би
лекара
!
Баш
као
да
сам
ја
Ротшилд
а
не
Станишић
!
—
Наравно
да
то
дражи
—
примети
тетка
,
тек
да
се
не
ћути
.
—
Хвала
вам
,
госпођо
!
А
надам
се
,
да
ће
ме
и
госпођица
извинити
.
—
Ја
да
извиним
?
—
насмеја
се
Даринка
.
Далеко
сам
од
тога
,
да
ту
увреду
узмем
на
себе
!
Сирота
сам
до
душе
и
ја
,
али
на
срећу
нисам
ваш
поданик
...
—
Госпођице
!
—
викну
чисто
уплашено
гроф
.
—
Нисте
ме
разумели
.
—
Варате
се
,
господине
грофе
!
Добро
сам
вас
ја
разумела
.
Знам
ја
,
да
је
у
племићким
очима
сиромах
раденик
гори
од
животиње
и
,
као
што
изволисте
рећи
—
гад
.
—
Госпођице
и
опет
вам
велим
:
нисте
ме
разумели
!
—
Госпођица
вас
можда
не
би
разумела
,
високородни
господине
грофе
—
рече
она
с
тужном
иронијом
.
—
Али
ја
,
сирота
раденица
,
добро
сам
схватила
смисао
ваших
речи
;
јер
у
сирота
раденика
нема
богатства
,
али
има
увиђавности
;
нема
гордости
,
али
има
поноса
;
нема
титула
,
али
има
достојанственијег
назива
,
назива
—
прави
човек
.
—
Ха
!
Дакле
господа
нису
људи
?
—
викну
гроф
,
дошавши
у
ватру
.
Даринка
диже
свој
поглед
,
па
мирно
и
отворено
гледећи
грофу
у
очи
,
рече
:
—
Ваше
грофовско
високородије
изволело
је
мало
пре
поштене
људе
и
своје
служитеље
назвати
гадовима
,
а
ја
,
сирота
девојка
далеко
сам
од
тога
,
да
људима
човечанско
право
одричем
.
Ја
само
велим
:
раденик
има
назив
прави
човек
,
као
и
господа
своје
титуле
.
Уз
то
сам
још
,
господине
грофе
,
додала
,
да
је
по
моме
схваћању
тај
назив
достојанственији
.
—
Ви
,
госпођице
,
мислите
—
рече
гроф
,
умеривши
глас
,
да
и
сиромах
има
поноса
,
племенитости
и
поштења
?
Ту
се
јако
варате
.
Он
је
човек
.
То
признајем
.
Али
никад
човек
од
речи
и
карактера
.
За
комад
бољег
хлеба
постаће
исто
тако
непоштен
,
као
што
је
пре
поштен
био
.
И
најпоштенији
није
сталан
у
поштењу
.
Њега
не
руководи
поштење
и
убеђење
,
већ
корист
.
—
Боље
реците
:
глад
и
нужда
—
уздахну
она
.
—
Па
ни
ту
не
би
имали
право
;
такви
су
људи
код
сиротиње
изузетак
.
—
Нема
изузетка
!
—
викну
гроф
.
—
Сиротиња
је
сва
таква
.
Новац
је
за
њих
неодољива
привлачна
снага
,
као
и
у
опште
за
све
људе
.
Тек
њиме
постаје
човек
поштен
,
уважен
,
сретан
и
љубљен
.
—
Љубљен
?
!
прошапута
Даринка
,
па
се
загледа
у
прозор
.
Не
,
љубав
се
никада
купити
не
може
!
—
дода
за
тим
тихо
,
више
за
себе
него
за
остале
.
Гроф
се
трже
и
ућута
.
„
Како
оно
рече
?
Љубав
се
купити
не
може
!
“
—
смејао
се
гроф
,
кад
је
у
своју
собу
ушао
.
„
Ха
,
ха
,
ха
,
тичице
моја
!
све
је
,
све
за
новац
!
Покушаћу
ја
то
и
с
тобом
...
Сео
је
и
дао
се
у
мисли
.
„
Али
,
као
да
није
баш
обичнога
кова
“
мислио
је
.
„
Тешко
ће
ићи
.
Образована
је
и
врашки
поносита
!
Па
онда
,
што
се
онако
замислила
,
кад
рече
,
да
се
љубав
купити
не
може
?
Можда
већ
љуби
?
Можда
...
“
Уздах
му
је
прекинуо
мисли
,
те
устаде
и
нагло
стане
ходити
по
соби
.
„
Ех
,
којешта
!
“
застаде
у
један
мах
;
„
зар
ја
нисам
гроф
,
леп
млад
и
богат
?
!
Већ
то
је
доста
за
њу
сироту
раденицу
.
Увенуће
и
тај
цвет
на
мојим
грудима
...
Познајем
ја
понос
сиромашних
девојака
;
за
свилу
и
кадифу
жртвоваће
све
!
“
Па
умирен
,
као
да
му
је
Даринка
већ
у
џепу
,
леже
и
заспа
.
—
Ово
ћу
лето
провести
на
пољу
код
вас
—
рече
сутра
дан
гроф
своме
надзорнику
.
—
Наредио
сам
,
да
ми
се
из
вароши
донесе
намештај
још
за
две
собе
.
А
ви
замолите
вашу
госпођу
у
моје
име
,
да
води
надзор
над
млађима
,
који
ће
ради
тога
и
мени
на
послугу
доћи
.
Старац
се
поклони
и
оде
.
Сирота
Даринка
није
ни
слутила
,
каква
јој
опасност
прети
,
па
је
баш
у
тај
мах
мирно
корачала
путем
у
село
.
XВИИ
.
Гроф
је
сада
живео
са
својим
надзорником
под
једним
кровом
;
учтиво
се
понашао
и
ретко
им
је
долазио
.
Али
се
за
то
увек
„
случајно
“
срео
са
Даринком
,
кад
је
она
ишла
у
село
или
кад
се
враћала
из
њега
.
Сад
као
господар
свога
добра
није
молио
за
допуштење
,
него
се
и
без
дозволе
њојзи
придружио
и
до
куће
је
допратио
.
Та
они
становаху
под
једним
кровом
,
па
ко
би
му
то
могао
замерити
?
!
Даринка
је
избегавала
разговор
и
укратко
је
одговарала
на
његова
питања
или
примедбе
.
Али
кад
се
десило
,
да
је
морала
говорити
,
исказивала
је
своје
мисли
слободно
и
отворено
.
„
Нека
не
мисли
,
да
се
сироти
људи
боје
богаташа
и
племића
“
,
мислила
је
при
томе
.
Дешавало
се
,
да
је
долазила
у
ватру
,
бранећи
све
,
што
је
слабије
и
извињујући
слабе
стране
сељака
и
сиротиње
.
И
тада
је
изгледала
врло
дивно
.
Тада
јој
се
враћала
лицу
и
очима
ватра
младости
бујне
,
која
се
у
борби
живота
прерано
почела
губити
.
Истина
речи
њезиних
а
још
више
одушевљење
и
ватра
у
очима
јој
и
румен
на
свежем
лицу
,
редовно
беху
победиоци
грофови
.
—
Изгубио
сам
мегдан
!
Анђео
увек
побеђује
—
рече
једном
приликом
,
ватрено
је
гледећи
.
Она
га
оштро
погледа
дугим
хладним
погледом
.
—
Што
ме
тако
гледате
?
настави
он
узрујано
.
Јесте
,
ви
сте
госпођице
анђео
хранитељ
свега
што
је
немоћно
и
слабо
.
Па
вас
преклињем
,
будите
и
мој
!
—
Не
ругајте
се
,
грофе
!
—
Имена
ми
,
не
ругам
се
,
већ
вас
и
опет
преклињем
и
молим
:
будите
и
мој
хранитељ
!
—
Ваше
име
и
богатство
за
вас
су
бољи
хранитељи
;
—
рече
она
,
па
се
уз
пут
приже
и
узабра
леп
пољски
цвет
.
—
Леп
цвет
,
примети
он
.
—
Обичан
.
Па
га
придену
себи
на
груди
.
—
Ви
се
,
госпођице
,
канда
срдите
?
—
Немам
узрока
.
—
Ако
хоћете
да
вам
верујем
,
дајте
ми
тај
цвет
!
—
До
воље
вам
стоји
веровати
или
не
.
—
Анђелу
дај
ми
души
мира
,
дај
ми
тај
цвет
!
кликну
гроф
у
заносу
,
па
се
склопљеним
рукама
спусти
на
колена
.
Даринка
упрепашћено
уступи
један
корак
,
па
узрујано
викне
:
—
Грофе
,
маните
се
комедије
;
то
је
гадно
и
вашег
имена
недостојно
!
Шта
ће
ваша
чељад
о
мени
да
мисли
,
ако
вас
тако
опази
?
Или
ако
вам
је
мало
стало
до
гласа
сироте
девојке
,
чувајте
бар
свој
понос
!
—
Шта
је
стало
до
мене
и
поноса
мога
?
рече
он
загушеним
гласом
.
—
Да
.
Тако
је
!
—
настави
Даринка
.
—
Ко
вас
овде
може
видети
?
Сироти
људи
.
Е
,
па
шта
вас
је
брига
!
Да
је
овде
каква
висока
дама
,
грофица
,
бароница
или
тако
што
не
би
сте
клекли
преда
ме
.
Тада
би
било
„
испод
грофовског
достојанства
“
и
погледати
овакву
„
простакињу
“
и
сироту
девојку
.
—
Ви
сте
без
срца
,
промуца
он
,
па
посрамљено
устаде
.
—
Можда
,
но
биће
да
се
варате
,
сметала
се
она
.
Ето
ми
је
жао
и
ваших
лепих
чакшира
.
Све
сте
их
озеленили
.
А
знам
да
су
биле
скупе
;
два
месеца
учитељске
плате
.
Је
л
те
,
да
је
тако
?
Фине
су
,
све
се
сијају
.
Ал
’
ко
вам
је
крив
;
нисте
требали
без
нужде
клечати
.
Или
кад
вам
се
већ
прохтело
да
се
угледате
на
јунаке
у
роману
,
требали
сте
имати
на
уму
,
да
ово
није
позорница
,
већ
пољана
са
бујном
травом
,
па
сте
требали
под
колена
прострти
мараму
...
Њему
јурну
крв
у
лице
.
Изгледало
је
,
као
да
ће
јој
нешто
опоро
рећи
,
али
кад
је
погледа
,
па
виде
,
да
се
она
са
свим
безазлено
смеје
,
засмеја
се
и
он
.
—
Не
могу
на
вас
да
се
срдим
,
рече
једнако
смејући
се
.
—
И
не
смете
;
ја
говорим
тек
истину
!
—
Не
с
тога
,
упаде
јој
он
у
реч
,
већ
што
је
у
вама
.
—
Заћутао
је
.
—
Бог
и
ђаво
!
смејала
се
она
.
Јел
те
,
да
сте
то
хтели
рећи
?
То
је
обично
мушки
израз
,
кад
нам
се
диве
и
кад
не
.
Врло
виспрено
од
њих
;
којој
се
не
допада
Бог
,
допашће
се
његов
противник
;
успех
је
тим
начином
свакако
сигуран
;
само
знајте
,
господине
грофе
,
да
ласкање
никоме
не
доликује
,
а
најмање
богатом
племићу
.
Оставите
ме
с
миром
.
Ја
сам
сирота
девојка
.
А
кад
вам
се
баш
допало
да
окушате
,
имате
ли
и
те
способности
,
оставите
то
за
даме
и
салоне
.
Тамо
је
тако
што
мање
ружно
;
природније
је
.
Овде
тиме
само
кварите
неокужени
сеоски
ваздух
...
—
Ви
ми
,
дакле
,
не
верујете
?
Реците
ми
,
како
да
вас
уверим
?
—
Никако
.
На
што
трошите
речи
у
ветар
?
Боље
ми
кажите
,
колико
је
сати
?
Нисам
погледала
на
сат
,
кад
сам
се
од
куће
кренула
.
—
Баш
сте
без
срца
,
рече
он
вадећи
свој
сахат
.
—
За
вас
то
не
би
требало
да
је
новина
,
смешила
се
она
.
—
За
што
баш
за
мене
!
—
За
што
?
За
то
што
сам
ја
сирота
девојка
.
А
као
што
знате
,
сиротиња
,
по
вашем
мишљењу
,
нема
поштења
,
нема
поноса
ни
осећаја
;
па
је
природно
,
да
нема
ни
срца
.
—
О
госпођице
,
кад
ће
мо
се
ми
разумети
?
—
Да
човек
човека
разуме
,
природно
је
.
Али
да
сирота
девојка
разуме
благородна
господина
,
који
је
уз
то
тврдо
уверен
,
да
у
његовим
жилама
тече
друкчија
крв
,
то
је
неприродно
.
И
за
то
вам
грофе
,
велим
:
Никада
!
Гроф
беше
оставио
сахат
,
па
покривши
лице
рукама
,
тако
слушаше
.
Кад
је
довршила
,
дубоко
се
поклонио
и
журним
је
корацима
пошао
другим
путем
у
село
.
Шта
ли
се
у
том
тренутку
збивало
у
души
његовој
?
Ко
ће
то
да
зна
!
Каже
се
,
да
је
женско
срце
непојмљиво
,
а
ја
бих
рекла
,
да
то
важи
за
срце
у
опште
.
Даринка
је
проникла
грофово
срце
.
Видела
је
,
да
је
он
не
љуби
,
него
да
је
то
све
мушки
маневар
,
којим
се
лакомислене
девојке
,
а
често
баш
и
добра
осетљива
срца
на
лепак
наводе
.
Поглед
по
свету
и
туђе
искуство
показало
јој
то
.
Далеко
је
од
ње
било
,
да
му
поверује
.
За
то
је
била
са
свим
равнодушна
према
иначе
лепој
,
симпатичној
појави
његовој
и
образованом
богатом
човеку
.
Уз
то
је
још
видела
,
да
га
баш
њезино
постојанство
,
понос
и
хладно
понашање
све
више
дражи
,
те
бојећи
се
,
да
временом
из
тога
и
љубав
не
проклија
у
срцу
човека
,
кога
не
љуби
и
који
јој
није
прилика
,
избегавала
га
је
још
више
.
Та
спекулација
беше
рђава
.
Грофу
је
она
заиста
била
симпатична
,
па
кад
виде
,
да
га
хотимице
избегава
,
поче
жудити
за
њом
.
„
Она
је
заиста
ретка
женска
појава
!
Толико
разборитости
,
поноса
и
лепоте
заједно
спојено
,
тешко
је
наћи
“
,
мислио
је
гроф
;
„
па
ако
и
није
племићке
крви
и
за
грофицу
рођена
,
љубавца
бар
сме
бити
“
.
Од
то
доба
пратио
је
сваки
њезин
корак
Арговим
очима
.
Она
је
то
осећала
па
је
удешавала
свој
ход
у
село
тако
,
како
се
с
грофом
насамо
није
могла
састати
.
Но
после
неког
времена
увреба
он
прилику
,
те
је
на
путу
нађе
саму
.
—
Госпођице
,
рече
дрхтавим
гласом
,
одавна
тражим
прилику
,
да
вам
кажем
што
ми
срце
тишти
и
—
—
Шта
се
може
тицати
патња
срца
моје
особе
,
која
,
као
што
рекосте
,
нема
срца
—
прекиде
га
у
речи
она
,
гласом
,
који
је
требало
да
изрази
ледени
понос
,
али
је
упливом
његова
ватреног
погледа
и
болног
му
лица
,
изразио
сажаљење
.
—
Јесте
,
госпођице
,
настави
он
,
не
пазећи
на
њене
речи
;
ја
патим
неизмерно
.
А
од
те
патње
можете
ме
избавити
тек
ви
.
—
Ја
вас
,
господине
грофе
,
не
разумем
.
—
Разумете
ме
!
викне
гроф
,
ухвативши
је
за
обе
руке
.
Ја
вас
љубим
,
неизмерно
љубим
!
—
Али
ја
вас
не
љубим
!
викну
она
и
уступи
корак
натраг
.
Гроф
је
зачуђено
погледа
,
па
онда
срдито
викну
:
—
Не
,
девојко
;
то
није
истина
.
Та
знаш
ли
ти
,
ко
сам
ја
?
!
—
Знам
врло
добро
—
богат
човек
и
племић
,
рече
она
,
оштро
га
мерећи
.
—
О
,
давно
ја
знадем
,
да
је
у
вашим
очима
неопростив
грех
носити
име
племића
,
рече
тужно
гроф
;
али
ја
се
свога
племена
не
стидим
;
сви
у
њему
беху
поштени
људи
.
—
Није
тако
господине
грофе
,
ви
ме
нисте
разумели
.
Није
код
мене
грех
име
племић
;
нисте
ви
криви
што
вам
је
случај
тај
придев
поклонио
,
него
је
код
мене
грех
не
знати
,
да
се
ваљано
женскиње
новцем
купити
не
да
,
и
да
је
богатством
и
својом
титулом
најмање
може
задобити
човек
,
који
је
искрено
не
љуби
.
То
је
рекла
мирно
и
достојанствено
,
па
поносито
пође
од
њега
.
—
Анђелу
!
тако
ме
оставити
не
смеш
!
викне
страсно
гроф
.
Дај
ми
бар
разјашњења
,
реци
ми
:
од
куда
изводиш
,
да
те
не
љубим
искрено
?
Даринка
застаде
.
—
Хоћете
разјашњења
?
Добро
,
чујте
и
то
:
Ви
сте
господине
грофе
,
племић
,
а
ја
тек
обична
сирота
девојка
.
Па
кад
би
ви
мене
заиста
љубили
,
кад
би
вам
намера
била
озбиљна
и
поштена
,
ви
ми
не
би
овде
,
у
самоћи
,
досађивали
својим
љубавним
изјавама
,
него
би
отворено
,
пред
светом
,
пред
мојим
течом
и
тетком
рекли
:
„
Ја
вас
,
госпођице
,
љубим
,
па
ако
и
ви
љубави
према
мени
осећате
,
примите
моје
име
заједно
са
руком
и
срцем
,
које
је
сад
и
увек
само
ваше
“
.
То
је
видете
,
господине
грофе
,
у
овом
случају
примерено
и
поштено
.
Ви
то
нисте
рекли
,
и
за
то
вам
не
верујем
.
Све
то
изговорила
је
у
љутини
и
брзоплетно
,
(
па
се
лако
поклони
и
брзо
оде
.
Лукава
женскиња
!
“
мишљаше
гроф
,
„
није
задовољна
мојом
љубављу
,
хоће
и
моје
име
.
Наравно
,
лепо
је
бити
грофица
.
“
Тако
је
мислио
,
али
кад
се
Даринка
више
дана
не
даде
видети
и
кад
чу
,
да
је
намерна
од
свога
тече
отићи
,
претвори
се
симпатија
у
страст
.
„
Одлази
.
Презире
ме
;
не
,
то
не
сме
бити
!
Зар
сам
то
заслужио
?
Баш
да
се
уда
,
зар
би
боље
живела
,
него
код
мене
?
Каприц
девојачки
,
ал
скупо
ће
га
платити
!
“
Ту
поче
хиљаду
планова
ковати
,
како
да
се
освети
Даринци
.
„
Тако
,
то
је
добро
.
“
смислио
је
на
послетку
.
„
Понудићу
јој
своју
руку
,
па
кад
пристане
,
кад
цео
свет
дозна
да
је
моја
,
онда
ћу
је
оставити
.
Јесте
,
то
је
праведна
освета
.
Кад
не
ће
да
цвета
на
мојим
грудима
,
нека
увене
усамљена
у
срамоти
.
Тада
ће
видети
ко
сам
ја
;
моја
ће
бити
по
што
,
по
то
!
“
После
дугог
чекања
,
виде
је
једног
дана
у
врту
.
На
ватрених
крилих
освете
дошао
је
до
ње
.
Даринка
је
радила
на
клупи
под
једним
великим
орахом
.
До
ње
је
седела
мала
Иванка
и
плела
венац
од
свежег
цвећа
.
На
Даринчином
лицу
беше
разливена
тиха
туга
и
замишљен
израз
.
Размишљала
је
о
непријатном
положају
своме
;
тешко
јој
беше
отићи
од
тетке
и
тече
свога
,
а
то
је
сад
изискивала
од
ње
дужност
према
њима
.
Иначе
,
ако
се
грофу
прохте
да
и
даље
тера
комедију
,
тера
свој
ћеф
,
она
ће
постати
груба
,
а
писаће
и
старој
грофици
,
да
је
узме
у
заштиту
.
То
ће
наравно
грофа
огорчити
и
против
оних
двоје
старих
.
За
то
је
држала
,
да
је
паметније
да
од
њих
оде
.
Гроф
лагано
уђе
у
врт
,
па
се
склони
за
оближње
дрво
.
Иза
тог
дрвета
гледао
је
замишљено
Даринку
.
—
Венац
је
готов
!
кликне
дете
,
па
га
радосно
метне
Даринци
на
главу
,
пре
но
што
је
ова
могла
то
спречити
.
Даринка
га
хтеде
скинути
.
Немој
,
тета
!
молило
је
дете
,
немој
да
га
скинеш
!
—
Хајде
нећу
!
рече
она
па
се
приже
и
пољуби
дете
.
Дете
се
измаче
,
па
је
са
стране
стане
гледати
.
Даринка
се
осмехну
.
—
Ух
,
како
су
лепа
!
Јел
’
да
ћеш
га
увек
носити
?
тапшало
је
дете
ручицама
.
Гроф
уздахну
.
Заборавио
беше
на
освету
па
се
задубио
у
посматрање
.
Даринка
му
изгледаше
под
тим
венцем
дивна
и
много
лепша
но
иначе
.
Зраци
сунчани
падали
су
кроз
лиснато
зеленило
Даринци
на
главу
,
те
јој
се
бледомрка
коса
сијала
као
злато
,
а
свеже
боје
цветног
венца
даваху
јој
лицу
необичну
свежину
,
а
ведрим
очима
нежност
,
која
је
кадра
била
очарати
.
—
Носићу
га
,
али
код
куће
;
а
сад
га
скини
!
рече
Даринка
детету
,
пригнувши
главу
.
—
Држи
га
још
!
молило
је
опет
дете
те
Даринка
ћутећи
настави
свој
рад
.
„
Ала
је
дивна
!
уздахну
опет
гроф
.
“
Она
ће
и
опет
победити
;
тако
нисам
љубио
још
ни
једну
женскињу
“
.
Већ
хтеде
да
се
врати
и
да
своју
осветничку
намеру
напусти
.
Али
његова
увређена
аристократска
крв
не
даде
му
мира
.
„
Покушај
“
,
шапутала
му
је
она
.
„
Она
је
сирота
девојка
;
не
може
те
одбити
а
ти
је
љубиш
,
па
шта
би
јој
фалило
?
!
“
Нагло
је
изашао
пред
њу
.
Даринку
обли
румен
,
па
застиђено
здера
венац
са
своје
главе
.
—
Госпођице
,
надам
се
,
да
ме
бар
сад
одбити
нећете
.
Нудим
вам
не
тек
своје
срце
већ
и
руку
,
име
и
цео
живот
свој
.
Клекао
је
пред
њу
,
те
је
гледаше
молећивим
искреним
погледом
.
Даринка
задрхта
,
те
за
часак
ћуташе
збуњено
.
Речи
,
што
их
је
гроф
изговорио
,
биле
су
по
рачуну
од
пре
смишљене
но
поглед
је
долазио
од
срца
;
он
је
био
искрен
.
То
је
Даринку
збунило
.
Зато
је
за
часак
ћутала
.
—
Примате
ли
моју
понуду
?
питао
је
он
нестрпљиво
,
ухвативши
је
за
обе
руке
.
—
Не
примам
!
рече
одлучно
она
,
истргнувши
своје
руке
из
његових
усијаних
руку
.
Гроф
стојаше
немо
,
укочено
,
као
кип
.
Тек
после
неколико
тренутака
прошапута
,
тихо
уздахнувши
:
„
Не
прима
!
“
Па
се
наслони
на
оближње
дрво
,
то
је
тако
укочено
гледао
у
Даринку
.
—
Шта
вам
је
,
господине
?
Вама
је
позлило
?
запита
устрашено
она
.
—
С
богом
,
госпођице
!
прошапута
на
то
гроф
па
оде
из
баште
.
Два
дана
после
тога
одселио
се
гроф
натраг
у
варош
.
XВИИИ
.
Гроф
је
отишао
,
—
рече
тога
вечера
теча
.
Каже
,
има
у
вароши
нужна
посла
.
Место
њега
долазиће
од
сада
стара
грофица
.
Даринка
је
ћутала
,
у
себи
мислећи
:
„
Тако
је
требао
давно
чинити
.
Тамо
је
за
њега
,
а
не
овде
,
где
нема
друге
забаве
,
ван
да
смишља
како
ће
обманути
сироте
девојке
.
Прохујало
је
више
месеца
.
Даринка
беше
скоро
заборавила
„
аферу
“
са
грофом
,
кад
јој
једног
јутра
радосно
предаде
теча
писмо
,
грофовим
грбом
запечаћено
.
—
