већда
потраже
тенџеру
,
и
измећарка
Васка
већ
пошла
по
њу
,
да
му
је
привежу
на
реп
и
викну
за
њим
једно
„
Уа
!
”
али
се
ту
сада
Зона
умешала
,
па
не
да
.
Смеје
се
,
истина
,
али
га
ипак
брани
,
зауставља
их
и
вели
им
:
„
Мори
,
ћорави
ли
сте
,
што
ли
,
ћорче
ниједне
?
Мори
,
неје
то
Жућко
!
...
То
си
је
Мане
,
Мане
Кујунџија
!
...
Не
давам
ви
га
!
...
Тугоо
!
”
рече
,
па
се
засмеја
и
једва
говори
од
смеха
.
„
Мало
ли
је
зар
муке
и
бруке
његове
,
та
саг
да
му
врзујете
та
и
тенџеру
јоште
,
да
понесе
?
!
...
”
А
Манулаћ
све
скаче
од
радости
и
смеха
,
држећи
тенџеру
коју
му
је
донела
и
предала
Васка
...
А
од
силна
смеха
разглавиле
му
се
вилице
и
остале
тако
разглављене
,
па
не
може
да
их
састави
,
него
му
притече
у
помоћ
мајка
,
удари
га
једном
песницом
одозго
по
глави
а
другом
одоздо
по
доњој
вилици
,
док
му
једва
састави
.
А
он
се
дере
:
„
Уа
,
уа
!
”
А
Мана
облио
мртвачки
зној
.
Стегло
га
нешто
у
грлу
,
дави
га
,
притискује
му
груди
...
Око
њега
се
све
врти
,
а
земља
чисто
тоне
под
њим
,
—
и
он
јекну
силно
:
„
Л’же
,
кучка
!
...
Неје
оно
Мане
;
ја
сам
Мане
,
а
оно
је
куче
!
Овој
су
мађије
!
...
Куче
куде
је
водило
оро
?
!
”
па
наби
фес
на
очи
и
наже
кроз
свет
да
бежи
.
Али
некако
не
може
.
Тешко
корача
—
смета
му
нешто
;
као
да
гаца
кроз
дубоку
воду
и
да
хоће
уз
воду
—
тако
тешко
одмиче
,
а
све
полетело
на
њега
,
и
виче
:
„
Уа
!
”
а
он
сваки
час
пада
,
па
се
опет
диже
и
опет
бежи
.
И
брани
се
рукама
,
а
њих
тешко
диже
:
малаксале
му
;
он
пада
и
опет
се
диже
и
граби
напред
,
а
за
њим
се
једнако
ори
оно
страховито
:
„
Леле
,
куче
у
чашире
!
”
И
он
се
опет
саплеће
,
пада
,
мучи
се
да
се
дигне
,
али
већ
не
могаше
,
—
а
у
том
се
и
пробуди
...
Беше
гола
вода
...
Седе
на
миндерлук
,
ухвати
се
за
чело
и
,
тешко
дишући
,
гледаше
унезверено
око
себе
,
и
не
вероваше
чисто
оној
тишини
и
усамљености
у
којој
се
сада
нађе
после
малопређашње
тишме
и
вреве
!
Дуго
је
тако
ћутао
погружен
и
несрећан
,
док
се
једва
разабрао
и
увидео
да
је
то
само
сан
,
страшан
и
ружан
сан
био
.
И
тек
тада
одахну
душом
,
прибра
се
мало
и
размишљаше
хладније
.
Прекрсти
се
и
захвали
Богу
што
је
то
само
сан
био
,
и
што
тако
,
хвала
Богу
,
није
још
и
ту
срамоту
доживео
да
му
се
сав
свет
смеје
!
...
Зора
је
већ
забелела
,
гугутке
и
голубови
гукали
испод
стрехе
,
кандило
догоревало
,
а
он
још
седи
и
размишља
о
страшној
синоћној
јави
и
још
страшнијем
сну
ноћашњем
,
и
о
Зони
,
која
сада
мирно
и
безбрижно
спава
,
јер
је
легла
мирне
савести
,
иако
га
је
синоћ
онако
љуто
и
немилосрдно
увредила
...
ГЛАВА
ДВАНАЕСТА
У
њој
је
испричано
како
се
вешто
умео
осветити
Мане
Зони
,
тако
вешто
да
је
испало
сасвим
по
оном
народном
:
„
и
курјаци
сити
и
овце
на
броју
“
,
или
,
још
боље
,
по
оној
:
„
ни
лук
јео
,
ни
на
лук
мирисао
“
;
а
то
ће
поштованим
читаоцима
јасније
бити
тек
у
идућој
,
тринаестој
глави
.
Страшне
оне
слике
сна
дубоко
су
се
утиснуле
у
душу
Манину
.
Дуго
још
врзле
му
се
по
памети
слике
те
,
и
није
му
никако
јасно
било
и
дуго
још
лупао
је
главу
о
том
:
да
ли
је
он
оно
био
што
је
у
сну
водио
коло
,
или
је
то
био
Замфиров
Жућко
,
тако
и
смех
онај
Зонин
не
могаше
никако
да
избије
из
главе
.
И
она
му
дође
ужасно
немилосрдна
и
гадна
.
И
кад
је
она
таква
у
сну
била
,
размишљаше
Мане
,
била
би
она
таква
,
и
још
гора
,
и
на
јави
.
Зато
је
тога
целога
дана
у
недељу
био
Мане
врло
суморан
,
а
зато
,
опет
,
и
није
провео
недељу
као
досада
што
је
обично
проводио
.
„
Али
свако
чудо
за
три
дана
”
,
вели
народ
.
А
Мане
је
био
син
тога
народа
,
у
кога
је
постала
за
утеху
она
реч
:
„
Ко
зна
зашто
је
то
добро
?
!
”
,
—
и
он
се
наскоро
прибрао
и
исправио
.
Није
падао
у
меланхолију
и
сентименталност
,
него
је
одмахнуо
руком
и
рекао
:
„
успут
дико
,
успут
перунико
”
,
и
мало
помало
слике
су
све
блеђе
и
блеђе
бивале
,
док
нису
сасвим
ишчезле
,
а
с
њима
и
спомен
на
Зону
.
И
да
није
био
он
чапкун-Мане
,
о
Зони
не
би
било
ни
речи
у
овој
приповетци
,
иако
јој
је
име
у
наслову
,
јер
Мане
би
рекао
:
„
други
сокак
,
друга
и
девојка
”
,
а
што
би
рекао
,
то
би
и
урадио
,
јер
би
свуд
дочекан
био
,
и
прича
би
се
,
вероватно
,
наставила
са
другом
неком
јунакињом
приповетке
.
Али
се
Мане
није
тек
онако
звао
чапкун-Мане
,
није
забадава
био
син
чувенога
Ђорђија
и
братанац
још
чувеније
Доке
,
био
крв
њихова
,
—
па
се
није
задовољио
само
тиме
да
јој
окрене
леђа
и
да
на
другој
страни
потражи
утехе
,
него
је
пре
тога
хтео
да
јој
спреми
нешто
,
да
га
добро
запамти
,
—
а
за
то
је
опет
морало
доћи
ово
што
је
дошло
,
и
приповетка
се
морала
свршити
само
овако
како
ће
се
и
свршити
.
После
неколико
дана
Мане
је
ишао
опет
поносито
и
ведра
чела
.
Вратила
му
се
стара
безбрижност
његова
и
весела
ћуд
,
и
он
се
опет
шалио
и
задевао
младе
лепушкасте
муштерије
,
кад
би
му
се
свратиле
у
дућан
,
и
искашљавао
би
се
по
старом
свом
обичају
за
сељанчицама
,
кад
би
прошао
крај
њих
,
а
на
Зону
није
више
ни
мислио
,
или
,
боље
рећи
,
мислио
је
на
њу
,
али
само
још
утолико
,
уколико
је
желео
да
јој
се
освети
.
А
на
освету
је
једнако
мислио
од
онога
вечера
од
растанка
,
кад
јој
је
припретио
осветом
.
Али
како
,
на
који
начин
ће
јој
се
осветити
,
то
још
није
знао
,
и
зато
је
сад
мислио
само
о
начину
освете
.
И
,
како
је
био
досетљив
,
то
му
није
требало
дуго
да
лупа
главу
.
После
три
дана
он
је
већ
имао
идеју
о
освети
и
задовољно
трљао
руке
при
помисли
да
то
неће
бити
сан
који
зором
бледи
и
нестаје
га
као
магле
са
Паша-чаира
што
се
диже
и
нестаје
је
под
зрацима
сунчаним
,
него
ће
то
бити
јава
,
сушта
јава
;
и
брука
ће
пуцати
по
кафанама
,
по
чаршији
,
по
махалама
,
па
чак
,
можда
,
и
по
новинама
.
„
Ах
”
,
тресну
се
у
груди
Мане
,
„
што
ће
ми
бидне
ћеф
да
гу
,
ете
,
туре
и
у
новине
!
”
Остало
му
је
још
само
да
смисли
о
појединостима
како
ће
да
изведе
своје
дело
освете
.
Па
како
је
цела
та
ствар
била
и
дрска
и
луда
,
то
је
Мане
држао
да
је
сасвим
природно
да
је
сме
слободно
поверити
тетка-Доки
,
која
је
,
уосталом
,
и
дужна
да
му
помогне
,
јер
она
му
је
,
мишљаше
он
,
оном
својом
прошевином
сву
ту
бруку
и
невољу
и
натоварила
на
врат
.
Зато
јој
све
потанко
исприча
и
оно
што
је
било
,
а
тако
и
оно
што
треба
да
буде
,
и
наравно
да
ју
је
одмах
придобио
за
ствар
,
јер
Дока
је
на
такве
ствари
била
увек
готова
као
,
што
рекли
,
бос
у
бару
.
Доки
се
дивно
допало
,
тако
јој
се
допало
да
га
је
у
знак
задовољства
треснула
руком
и
у
мал
’
му
раме
није
одвалила
.
„
Ашкољс’н
,
бре
!
”
подвикну
усхићена
Дока
,
„
куче
Ђорђијино
!
Саг
те
признавам
дек
си
тетино
тетинче
!
Такој
те
искам
,
ешеку
ниједан
!
”
За
ту
ствар
требала
је
Ману
као
помагач
једна
женска
,
витка
и
повиша
,
и
он
запита
Доку
да
ли
зна
она
коју
такву
женску
.
Тетка
Дока
се
понуди
сама
.
Повисока
је
,
а
куражна
је
.
—
Што
да
тражим
по
ма’але
,
еве
сам
ти
ја
!
—
вели
Дока
.
—
Море
,
тето
,
—
брани
се
Мане
од
ове
нове
и
неочекиване
напасти
,
—
неси
ти
веће
за
теј
работе
.
Искам
висока
и
т’нка
ника
да
је
...
—
Што
,
што
бре
?
Питај
,
бре
магаре
,
тетина
,
он
да
ти
каже
каква
сам
била
т’нка
и
висока
кад
ме
узеде
,
ете
,
мој
Сотираћ
...
—
Ама
,
била
си
де
,
ама
саг
,
ете
,
неси
!
—
Море
,
узни
си
ти
сал
мене
,
па
ич
не
бери
бригу
!
Ако
треба
да
се
тепамо
с
некога
,
—
па
ће
се
и
тепамо
.
Ако
треба
да
се
бијем
с
патролу
—
ласно
за
тој
!
Ће
се
бијем
,
а
ти
сал
да
сеириш
.
Умирује
је
Мане
и
вели
да
никаква
боја
неће
и
не
сме
бити
,
али
му
треба
женска
виткија
и
лакша
.
Тетка
Дока
се
брани
и
вели
да
је
она
лака
и
зове
га
да
се
огледају
:
„
’
Ајде
да
прерипујемо
,
кој
ће
побоље
да
прерипи
кочије
у
авлију
там
!
”
Али
се
никако
не
сложише
.
Мане
остаде
при
свом
;
њему
је
потребна
била
танка
,
висока
и
млада
девојка
,
и
то
само
за
један
сат
.
Размишљали
су
,
разговарали
,
ређали
и
присећали
се
коју
би
то
могли
замолити
да
им
помогне
,
па
ниједна
није
подесна
била
.
Све
што
их
је
Дока
споменула
нису
биле
згодне
за
ово
чудно
,
а
помало
и
опасно
предузеће
,
јер
или
је
била
плашљива
,
или
брбљива
,
или
заљубљена
у
Ману
,
па
ће
радити
за
себе
и
своју
корист
:
обесиће
му
се
о
врат
и
употребити
догађај
у
своју
корист
,
или
тако
нешто
учинити
што
би
упропастило
ову
овако
лепо
замишљену
ствар
.
Мислио
и
мислио
Мане
,
док
се
напослетку
не
сети
Митанча
Петракијевог
,
познатог
већ
читаоцима
из
Главе
пете
.
То
му
је
из
детињства
добар
друг
,
иако
нешто
млађи
од
њега
.
Толико
су
лепо
живели
,
да
су
чак
и
побратими
.
Он
ће
,
мишљаше
Мане
,
бити
таман
за
тај
посао
.
Куражан
је
,
дрзак
је
,
има
пуно
тих
лудих
авантура
,
а
што
је
овде
најглавније
,
ћосав
је
и
има
нежне
женске
црте
лица
;
и
кад
се
преруши
у
женско
одело
,
изгледаће
висок
и
витак
у
том
оделу
.
И
Доки
се
допала
та
мисао
,
и
она
остаде
и
даље
у
тој
завери
,
имајући
у
њој
и
своју
одређену
улогу
,
којом
ће
припомоћи
да
ствар
испадне
као
што
треба
и
да
освета
буде
извршена
.
А
Митанче
још
једнако
живи
одвојен
од
родитељске
куће
.
Мајка
му
кришом
шаље
и
новаца
и
иначе
га
помаже
,
али
отац
,
стари
Петракија
,
још
никако
да
се
одљути
:
никако
неће
ни
да
чује
за
њега
,
иако
је
већ
нестало
узрока
свађи
између
оца
и
сина
.
Јер
Митанче
је
добио
поуздане
вести
да
му
је
његова
фатална
супруга
Хермина
била
умешана
у
неку
повећу
интернационалну
дружину
за
прављење
и
протурање
лажних
форинти
,
са
седиштем
у
Оршави
,
где
су
сви
похватани
и
осуђени
на
робију
,
а
међу
њима
и
она
,
Хермина
.
Тиме
је
та
фатална
брачна
веза
била
раскинута
,
и
сад
је
Митанче
опет
био
слободан
.
Али
му
отац
никако
не
прашта
,
јер
му
не
верује
;
боји
се
лакомислености
његове
и
још
никако
неће
да
зна
за
њега
,
па
зато
на
сва
наваљивања
мајке
његове
није
му
допустио
чак
ни
о
слави
да
му
дође
у
кућу
.
Зато
Митанча
још
једнако
натеже
и
тавори
с
оном
малом
платом
и
,
да
га
мајка
кришом
не
потпомаже
,
било
би
зло
и
наопако
.
Али
и
овако
,
у
овим
тешким
приликама
,
сачувао
је
стару
своју
веселу
ћуд
и
још
је
увек
готов
на
сваку
,
па
и
најдрскију
лудорију
и
будалаштину
.
Њега
се
,
дакле
,
сада
сетио
Мане
,
а
сетио
се
још
и
тога
да
Митанча
ужасно
мрзи
чорбаџи-Замфира
,
јер
је
овај
потстрекавао
чорбаџи-Петракија
да
онако
уради
са
сином
,
а
и
сад
га
још
једнако
храбри
и
саветује
да
што
дуже
истраје
у
својој
одлуци
.
Као
крвни
непријатељ
чорбаџи-Замфиров
,
Митанча
је
добро
дошао
сада
Ману
:
да
се
сложе
и
слошки
да
нападну
на
заједничког
им
непријатеља
.
Увече
нађе
Мане
Митанчу
у
Трговачкој
касини
.
Уз
чашицу
мастике
,
мезетишући
маслинке
,
разговарају
се
о
том
.
Каже
му
Мане
у
чему
је
ствар
,
и
Митанче
,
наравно
,
одмах
пристане
.
Допао
му
се
тај
начин
и
усхићен
је
био
досетљивошћу
побратима
Мана
и
трљао
је
руке
и
смејао
се
задовољно
,
уверен
већ
унапред
да
ће
им
све
лепо
и
лако
испасти
за
руком
.
—
Побратиме
,
—
узвикну
Митанче
,
—
у
ватру
—
у
ватру
,
у
воду
—
у
воду
!
Сас
теб
’
ћу
,
побратиме
!
—
Знам
те
,
де
!
—
вели
му
задовољно
Мане
.
—
Е
,
што
ће
ми
ћеф
бидне
,
побратиме
,
да
остану
резил
у
чаршију
и
у
свет
,
ете
,
те
јагуриде
чорбаџиске
!
—
грди
Митанче
,
који
је
од
искључења
из
наследства
омрзнуо
на
чорбаџиски
сталеж
и
сасвим
постао
плебејац
и
демократа
.
—
Е
много
ми
ћеф
да
ти
помогнем
.
Ти
си
уживај
;
накриви
си
капче
,
а
за
онај
реч
„
куче
у
чашире
”
убаво
ће
ги
се
осветиш
!
...
Е
,
што
да
ти
не
давају
девојче
?
!
Кој
су
они
,
што
су
па
они
побољи
од
теб
’
?
!
...
Море
,
мен
’
ми
мука
и
жал
ми
за
мен
’
што
си
ја
немам
нику
сестру
,
ама
спроти
теб
’
прилику
,
—
па
ја
да
ти
гу
украднем
и
даднем
,
ем
сас
какав
алал
!
...
—
Ех
,
—
грува
се
у
прса
Мане
,
—
сал
тој
да
си
дочекам
да
ги
пукне
брука
и
оде
абер
по
ма’але
,
па
после
сал
тол’ко
да
поживејем
кол’ко
од
зајца
оп’нци
да
поцепам
!
Тол’ко
,
побратиме
,
е
што
ми
веће
треба
и
свет
и
живот
!
?
...
Ја
искашем
моја
да
си
бидне
,
а
они
ми
гу
не
давају
,
та
кад
не
може
тој
да
бидне
,
е
нек
’
си
остане
резил
...
па
нека
гу
таг
узне
кој
оће
и
кој
сме
...
—
Ће
да
гу
узне
,
ама
треба
да
си
има
траву
стискавац
...
—
А
саг
јоште
има
,
побратиме
,
да
нађемо
једнога
кочијаша
.
Ама
цврст
да
је
,
бата
да
је
...
—
Ти
ич
бригу
да
си
не
береш
за
тој
!
Знам
си
једнога
,
Ставре
Јаре
се
вика
...
Антика
кочијаш
!
...
У
свашто
се
разбира
.
Тај
што
може
да
ти
изработи
,
ете
,
никуј
послу
,
веће
никој
ти
тој
не
може
!
...
Из
Турцко
три
рисјанке
из
арем
украде
си
и
претури
ги
овам
преко
границу
...
Познава
се
са
све
ме’анџике
,
амамџике
и
старе
буле
,
викају
га
и
цигански
конзул
...
Одоше
и
нађоше
Ставре
Јаре
.
Пристаде
и
он
одмах
.
Кад
му
казаше
све
шта
је
и
како
је
,
рече
им
Ставре
Јаре
:
—
Море
,
ако
искате
,
може
да
украднемо
све
тетке
,
стринке
,
куме
и
кумице
.
Ја
мислешем
нешто
ће
бидне
поцврста
посла
,
а
за
овај
што
ми
казасте
,
—
колај
работа
!
...
Уговорише
све
шта
ће
и
како
ће
,
где
ће
ко
набавити
оно
што
треба
и
где
ће
се
наћи
на
уречено
време
.
Мане
ће
чекати
Ставру
у
Трговачкој
касини
;
кад
Ставре
спреми
све
,
нека
дође
и
нека
му
јави
.
Тако
уговорише
,
а
затим
се
разиђоше
.
Већ
је
вече
.
На
Шареној
чесми
,
обраслој
древном
маховином
и
окруженој
жалосним
врбама
,
пуно
света
.
Врева
велика
,
смех
и
кикот
,
гурање
и
псовке
;
пукне
шамар
или
прсне
која
тестија
,
затим
се
чује
звецкање
тесака
,
чује
се
жандарево
:
назад
!
па
опет
нешто
као
шамари
,
после
објашњење
—
чују
се
речи
:
„
Ја
сам
,
бре
,
војник
,
пореска
глава
,
плаћам
,
бре
,
порез
!
”
а
затим
опет
:
„
Ај
си
,
келешу
ниједан
,
теб
’
ћу
те
гледам
”
,
или
:
„
А
ти
си
па
нека
девојка
!
”
и
томе
подобни
разговори
.
Једни
одлазе
,
други
долазе
,
и
око
чесме
једнако
пуно
.
Полако
се
спушта
мрак
,
ноћ
септембарска
.
Свет
из
чаршије
пролази
и
хита
кућама
по
махалама
.
На
истоку
резонују
:
ко
није
видео
фајде
од
очију
,
неће
ни
од
трепавица
;
ко
није
пазарио
и
ћарио
дању
за
видела
,
неће
ни
увече
спрам
свеће
,
—
и
зато
мало
раније
затварају
дућане
.
Иако
су
мало
грамзиви
за
парама
,
али
они
воле
и
рахатлук
,
и
време
им
није
новац
:
зато
рано
затварају
дућане
и
мајстори
и
трговци
,
и
грабе
кућама
.
Жељни
домаћег
круга
,
оне
домаће
и
тишине
и
разговора
,
они
неће
што
више
времена
да
проведу
на
послу
,
него
откидају
од
тога
времена
и
хитају
кућама
,
да
у
пријатном
рахатлуку
проведу
неко
време
;
да
нареде
,
прегледају
,
покарају
и
помилују
укућане
пре
свеће
и
вечере
.
Једни
,
а
њих
је
већина
,
иду
право
кући
—
то
су
они
што
свако
вече
сруче
пазар
у
кесу
и
носе
га
кући
;
под
једним
пазухом
носе
кесу
а
под
другим
нешто
купљено
успут
,
чиме
ће
се
увеличати
кућевна
вечера
.
А
други
,
који
такође
рано
затварају
дућан
,
али
који
не
носе
увече
пазар
кући
,
не
иду
право
кући
,
нега
свраћају
обично
у
кафанице
.
Од
свију
кафаница
и
кафана
најзнатнија
је
и
најинтересантнија
и
најпосећенија
Трговачка
касина
.
Ту
свраћа
најразноврснији
свет
,
али
се
ипак
од
старина
назива
трговачка
,
јер
њих
има
ипак
највише
.
Ту
свраћају
и
они
крупни
трговци
што
тргују
с
Бечом
и
Цариградом
,
и
они
ситни
,
што
од
тих
крупних
пазаре
еспап
и
сами
га
у
колицима
у
први
мрак
догурају
у
свој
дућан
;
ту
свраћају
и
танки
практиканти
и
дебели
лиферанти
,
који
обично
прате
дебелог
казначеја
,
омиљену
личност
у
округу
,
с
којим
су
обично
сви
„
пер-ту
”
и
зато
му
никад
не
дају
да
он
плати
што
је
пио
,
већ
кад
се
казначеј
маши
за
џеп
и
пита
:
„
Шта
имам
да
платим
?
”
а
келнер
само
каже
:
„
Немате
ништа
;
плаћено
је
”
,
а
кад
овај
зачуђено
гледа
по
кафани
и
погледом
као
пита
,
види
тек
неког
где
одмахује
руком
,
а
то
му
значи
:
„
Не
питај
!
То
ми
је
мана
да
сам
дружељубив
!
”
У
кафани
пуно
.
Жагор
и
разговор
на
све
стране
.
Долази
и
Миле
с
хармоником
и
седа
обично
у
један
ћошак
.
Он
обично
пре
вечере
отсвира
овде
,
а
после
вечере
где
свира
—
ко
би
то
знао
!
Тако
,
наизменце
—
мало
посвира
,
па
онда
пије
,
мезетише
и
пуши
,
па
опет
свира
.
Бакшиш
ретко
купи
,
јер
он
управо
и
не
долази
у
Касину
ради
бакшиша
(
јер
он
би
по
овом
бакшишу
умро
од
глади
)
,
него
долази
ради
томболе
,
коју
сви
радо
и
редовно
овде
играју
,
само
мало
доцније
,
кад
се
сви
играчи
скупе
.
А
дотле
проводе
време
како
ко
зна
.
Неки
играју
жандара
,
неки
домина
,
неки
„
шеш-беш
”
,
али
сви
чекају
кад
ће
се
томбола
отпочети
,
а
она
не
може
,
баш
и
кад
се
сви
скупе
,
док
не
дође
неопходни
и
потребни
Нацко
,
јер
он
је
,
такорећи
,
дипломирани
викач
.
Њега
,
дакле
,
сви
чекају
,
само
га
не
чека
скоро
премештени
из
Београда
практикант
Велибор
,
страстан
шахиста
,
који
не
игра
томболе
,
него
само
шах
,
и
то
с
фармацајтским
помоћником
Пајицом
.
С
њим
игра
.
И
ти
се
људи
тако
страсно
задубе
у
тај
проклети
шах
,
да
се
око
њих
могу
сви
исклати
,
а
они
не
би
приметили
!
(
Ономад
су
се
чак
и
сликали
тако
са
шахом
,
како
задубљени
у
игру
играју
њих
двојица
шаха
,
а
трећи
,
лепи
Перица
,
прави
им
цигаре
и
кибицује
,
иако
се
он
и
не
разуме
у
шаху
.
Долази
најзад
и
давно
изгледани
Нацко
.
Он
је
сталан
и
врло
вешт
викач
од
ово
две
године
—
тако
вешт
,
као
да
му
је
још
дед
био
викач
.
Нацко
је
био
галантерист
,
још
му
у
шупи
стоји
фирма
„
Галантериска
радња
код
Без
конкуренције
”
,
али
због
његове
сувишне
галантерије
према
разним
„
бубњарима
”
у
разним
женским
оркестрима
банкротирао
је
и
дотерао
до
овога
што
је
сад
.
Али
он
се
не
љути
на
судбину
:
сноси
је
мирно
и
нада
се
да
ће
опет
бити
што
је
био
,
а
засад
се
теши
тиме
што
је
испекао
овај
свој
садашњи
занат
.
А
шта
му
и
треба
више
?
Млад
је
,
здрав
је
,
грлат
је
;
има
јасан
глас
,
добро
мућка
нумере
у
кеси
,
има
добре
очи
,
разговетно
чита
бројеве
и
никад
се
није
забунио
да
каже
од
66
да
су
99
,
или
обратно
,
као
што
се
то
дешава
оном
другом
,
неком
Мицку
,
који
сем
тога
и
шушљета
кад
виче
,
па
зато
га
и
не
маре
играчи
томболе
.
Зато
није
чудо
што
је
цела
кафана
гракнула
кад
се
појавио
на
вратима
.
Сви
отурују
од
себе
,
као
по
некој
команди
,
домине
,
карте
,
табле
за
шеш-беш
и
питају
га
где
се
толико
задржао
.
А
он
се
извињава
—
каже
да
се
задржао
због
писања
неке
жалбе
и
давања
адвокатског
савета
.
Одмах
настаде
већа
живост
.
Келнер
разноси
таблице
,
узимају
сви
,
ко
једну
,
ко
две
,
а
неко
и
по
четири
!
Мане
,
и
он
ту
,
и
он
узима
две
таблице
да
игра
.
Келнер
меће
пред
свакога
шаку
кукуруза
,
Нацко
седа
за
један
сто
у
средини
,
мућну
кесом
и
викну
:
„
Почиње
;
молим
за
тишину
!
”
Мућну
опет
кесом
и
стаде
извлачити
бројеве
и
викати
их
,
а
цела
кафана
слуша
и
меће
зрно
на
таблу
.
Тек
мало
после
неко
се
мешкољи
,
загледа
у
комшиску
таблицу
,
виче
:
„
Мућни
!
”
Нацко
одговара
:
„
Мућкам
”
.
Једни
вичу
:
„
Мућни
боље
!
”
,
други
опет
:
„
Добро
је
,
добро
!
”
,
понеки
додаје
:
„
Добро
је
!
Што
да
си
мућка
?
Неје
пљоска
с
ракију
,
та
да
мућка
!
”
Тако
се
једни
смеју
,
а
други
љуте
.
Само
Мане
нити
се
смеје
нити
се
љути
.
Стоје
табле
пред
њим
,
а
он
чак
и
не
слуша
нити
ређа
;
мисли
његове
и
нису
сада
овде
у
кафани
,
зато
се
не
осмехну
баш
ниједном
на
Нацково
шале
.
Јер
Нацко
је
био
радо
слушан
,
што
је
имао
и
онако
као
неког
хумора
.
Дугом
практиком
на
томболама
извежбао
се
и
знао
је
из
искуства
да
су
цифре
увек
некако
сувопарне
,
па
је
умео
то
викање
цифара
својим
хумором
и
зачинити
.
Ослањајући
се
на
фамилијарност
која
је
владала
ту
у
друштву
,
он
често
при
викању
није
ни
викао
и
изговарао
цифре
,
него
нешто
друго
,
али
свакидашњи
и
редовни
посетиоци
и
играчи
знали
су
шта
му
то
значи
,
и
сви
су
погађали
и
метали
на
једну
исту
цифру
.
Па
тако
и
сада
,
док
је
викао
цифре
,
викао
,
а
сада
поче
онако
.
Викну
Нацко
:
—
Маџарска
буна
...
А
сви
мећу
зрно
кукуруза
на
број
48
.
—
Фузија
...
Играчи
мећу
на
број
87
.
—
Дидић
!
—
виче
Нацко
.
Они
мећу
на
број
83
.
—
Светоандрејска
скупштина
...
Играчи
мећу
на
број
58
.
—
Бонту
банкрот
...
—
раздера
се
Нацко
.
Сви
траже
број
82
.
—
Чифути
...
Они
мећу
на
број
77
.
—
Женске
ноге
...
Сви
се
смеју
и
мећу
озбиљно
на
број
11
.
—
Доста
!
Стига
!
—
раздера
се
као
луд
Ване
Јагурида
и
сручи
кукуруз
с
табле
на
сто
,
па
полете
с
таблом
ка
касиру
тако
силно
,
да
је
са
столицом
заједно
оборио
ситног
Тасицу
шнајдера
.
Предаде
таблу
ради
контроле
.
И
док
је
он
брисао
чело
,
примао
честитања
и
очекивао
паре
,
појави
се
на
вратима
кафанским
Ставре
Јаре
.
—
Ела
!
—
рече
само
толико
.
Даде
знак
Ману
,
овај
се
диже
и
обојице
нестаде
из
кафане
...
Ставре
и
Мане
упутише
се
журно
кроз
неке
улице
,
које
су
све
празније
и
мирније
бивале
.
Седоше
у
једна
кола
и
ударише
опет
другим
споредним
улицама
и
упутише
се
у
чорбаџи-Замфирову
улицу
,
која
је
нешто
живља
била
,
јер
је
с
друге
стране
,
мало
подаље
,
на
углу
улице
,
била
чесма
,
надалеко
чувена
са
своје
добре
воде
;
зато
је
око
ње
увек
више
света
било
и
мало
дубље
у
ноћ
него
око
других
.
Кола
Ставре
Јарета
уђоше
у
хаџи-Замфирову
улицу
мало
дубље
,
па
стадоше
.
Из
мрака
приђоше
колима
још
две
прилике
и
разговараху
нешто
тихо
с
Маном
,
који
је
сишао
био
с
кола
.
Затим
приђоше
капији
.
Не
прође
неколико
тренутака
и
чу
се
тресак
капије
и
звек
звекира
,
а
затим
сви
скочише
у
кола
и
потераше
...
Они
што
у
тај
пар
прођоше
с
тестијама
воде
том
улицом
видеше
при
светлости
општинског
фењера
све
.
Видеше
како
Мане
и
она
двојица
придржавају
у
колима
девојку
,
како
је
умирују
,
како
је
покривају
неком
марамом
;
неко
мување
у
ребра
видеше
,
и
чуше
само
то
,
како
један
рече
:
„
Што
се
смејеш
,
будало
?
”
А
затим
појурише
кола
као
холуј
брзо
крај
чесме
,
пуне
света
,
вичући
:
„
Варда
!
”
свету
,
који
прсну
на
све
стране
као
расплашене
кокошке
.
—
Бреее
!
...
Украдоше
Замфирово
девојче
!
—
викнуше
изненађени
мушки
око
чесме
,
видећи
у
колима
снажном
Манином
руком
око
паса
стегнуту
женску
прилику
у
зеленој
бундици
,
с
једним
мањим
завежљајем
у
рукама
и
другим
већим
на
колима
(
у
коме
беху
душек
,
јастуци
и
јорган
)
крај
ње
.
У
колима
још
колевка
,
коританце
и
дубак
...
—
Лелеее
!
Црна
Ташано
,
у
зем
да
пропаднеш
!
—
викнуше
женске
,
гледајући
за
колима
,
која
лете
преко
калдрме
и
крешу
варнице
,
и
која
су
већ
далеко
измакла
и
силно
појурила
у
Докин
сокак
.
—
Их
,
их
,
их
,
леле
!
Каква
срамота
!
...
Црна
,
црна
Ташана
,
како
ће
у
свет
да
искочи
,
—
девојче
гу
станула
побегуља
!
...
ГЛАВА
ТРИНАЕСТА
У
њој
је
прва
верзија
о
догађају
,
испричаном
у
прошлој
глави
,
верзија
која
је
поникла
подаље
од
позорнице
догађаја
и
зато
је
,
као
посве
невероватна
,
брзо
и
пропала
.
Освануло
лепо
јутро
.
Почињу
оживљавати
и
чаршија
и
махале
.
Креће
се
свет
на
своја
опредељења
полако
и
постепено
,
онако
,
што
рекли
,
по
чину
и
господству
.
Најраније
се
кренуше
на
рад
баштованџије
и
дунђери
,
за
њима
занатлије
и
трговци
иду
и
отварају
дућане
и
износе
мангале
и
мећу
их
на
ивице
тротоара
,
да
се
ћумур
боље
разгори
.
Иза
њих
пролазе
симиџије
и
пекари
,
слуге
и
слушкиње
,
и
напослетку
се
креће
полако
и
достојанствено
чиновнички
и
господски
свет
.
Пролазе
мамурни
практиканти
и
полициски
писари
вечно
промукла
гласа
,
можда
од
издавања
усмених
наредаба
,
а
још
више
од
силних
(
како
се
они
лепо
изражавају
)
„
крканлука
”
;
пролазе
учитељи
,
кисела
лица
и
погнуте
главе
,
мислећи
једнако
,
дано-ноћно
,
о
свом
бедном
учитељском
стању
,
коме
ваљда
у
свој
Европи
равна
нема
;
пролазе
професори
свију
професија
и
дисциплина
,
историчари
и
микроскопичари
,
биолози
и
абиолози
,
филолози
и
математичари
,
—
ови
последњи
с
грдним
фасциклама
поправљених
ђачких
задатака
под
мишком
,
од
којег
поправљања
добише
и
сами
неки
уморан
и
скоро
рећи
глуп
израз
на
лицу
.
Појављују
се
и
попови
,
застану
за
часак
на
авлиским
вратима
,
ваде
грдне
чешљине
и
брзо
чешљајући
у
ред
дотерују
браду
,
а
затим
се
журно
крећу
на
свој
посао
;
журе
се
да
пре
од
свију
стигну
на
касапницу
или
рибљу
пијацу
,
да
уграбе
бољи
део
.
Пролазе
ђаци
и
ситни
и
крупни
,
мушки
и
женски
,
основци
и
препарандисти
.
Основци
иду
са
књигама
и
лепињама
под
мишком
,
и
џавељају
и
галаме
:
а
препарандисти
с
књигом
под
мишком
,
бритвицом
о
куку
и
бригом
за
вратом
,
иду
у
групама
,
али
не
џавељају
и
не
галаме
,
него
иду
тихо
и
ћуте
и
изгледају
зловољни
и
забринути
.
Зловољни
су
што
нису
имали
времена
да
прочитају
лекције
,
а
нису
имали
времена
због
неких
непријатних
вести
које
стигоше
преко
новина
из
Енглеске
,
јер
тамо
се
побунили
фабрички
радници
у
Брадфорду
против
капиталиста
.
И
пошто
не
знају
какав
ће
положај
према
свему
томе
заузети
енглеска
влада
и
парламенат
(
доњи
дом
бар
!
)
,
—
морају
и
бити
забринути
.
Све
то
пролази
и
хита
свак
на
свој
посао
,
или
седи
у
отвореном
дућану
и
чека
сефте
и
муштерију
,
да
пазари
,
и
да
превуче
пару
преко
браде
и
рекне
:
„
Охо-хо
!
Од
тебе
сефте
,
а
од
Бога
берикет
.
”
Сви
су
дућани
већ
давно
отворени
и
пазаре
,
само
Мана
Кујунџије
дућан
—
преко
обичаја
,
као
никад
досад
—
стоји
још
једнако
затворен
,
иако
је
већ
мало
подоцне
,
јер
је
већ
давно
прошла
многа
сила
и
господство
;
прошао
и
окружни
начелник
и
претседник
суда
и
директор
гимназије
и
управник
препарандије
,
а
сва
та
господа
,
—
као
што
је
свакоме
познато
,
—
не
морају
,
па
се
и
не
журе
баш
богзна
како
да
су
први
на
послу
у
канцеларији
.
То
је
одмах
пало
у
очи
првим
комшијама
Маниним
,
а
после
и
великом
делу
чаршије
.
И
како
је
који
час
пролазио
,
све
им
је
чудноватије
изгледало
то
,
јер
,
као
никад
,
данас
је
за
пакост
покуљала
муштерија
варошка
,
и
,
ко
год
дође
до
затворених
врата
,
само
зачуђено
пита
:
„
А
...
мајстор
Манча
—
нема
ли
га
?
”
или
:
„
Манча
,
нема
га
туј
?
или
други
питају
мало
потсмешљиво
:
„
А
,
јоште
ли
га
нема
.
?
...
Јоште
си
зар
спију
?
”
веле
иронично
и
одлазе
,
а
то
су
били
већином
они
од
Шарене
чесме
,
можда
баш
очевици
синоћног
призора
,
који
све
знају
,
али
неће
да
кажу
.
И
то
је
дало
повода
свакојаким
нагађањима
,
тумачењима
и
причама
најчуднијим
и
најневероватнијим
.
Једна
таква
страшна
верзија
била
је
та
да
је
полиција
ухватила
неке
лажне
дводинарце
и
,
природно
,
посумњала
одмах
на
Манчу
.
Зато
му
је
ноћас
претресла
дућан
и
кућу
и
нашла
,
веле
,
два
пуна
корита
лажних
дводинараца
,
па
чак
и
калупе
,
сакривене
под
патосом
,
и
ухапсила
их
све
—
и
Манчу
и
калфе
и
шегрта
Поту
.
Неки
су
га
чак
чули
,
кад
су
пролазили
крај
начелства
,
и
познали
Поту
по
гласу
(
јер
Поте
се
чешће
дерао
кад
га
туку
у
дућану
,
и
отуд
му
познају
глас
)
и
веле
да
је
жалост
била
слушати
ту
дерњаву
и
кукњаву
Потину
.
То
прихватише
и
жене
и
стадоше
клети
Манчу
(
а
зна
се
да
је
женска
клетва
страшнија
и
бржа
и
савршенија
него
и
сам
Теслин
телеграф
без
жица
,
јер
иде
право
чак
у
небо
)
.
„
Кад
је
већ
”
,
говораху
оне
,
„
њега
и
калфе
навукао
ђаво
на
тај
прљав
посао
,
нека
га
и
носи
,
али
што
да
у
то
умеша
и
невину
децу
?
!
”
И
једнако
понављаху
:
„
Црна
мајка
—
мислећи
на
Потину
мајку
—
шта
је
чула
и
доживела
,
—
и
шта
ће
још
све
чути
и
доживети
!
”
...
Многи
приметише
како
им
је
тек
сада
пукло
пред
очима
и
све
им
је
сада
,
веле
,
јасно
.
Сад
им
је
јасно
откуд
Мани
толике
ћилибарске
муштикле
и
толике
лаковане
плитке
ципеле
,
да
их
и
радним
даном
,
по
киши
и
блату
,
носи
!
...
Но
тај
глас
није
могао
дуго
да
кружи
по
вароши
и
да
опстане
,
јер
око
једанаест
часова
дошао
је
,
на
велико
чудо
и
запрепашћење
свију
,
сам
главом
Манча
с
Потом
шегртом
и
отворио
дућан
.
„
Ваљда
су
га
,
на
јемство
више
виђених
грађана
,
пустили
да
се
из
слободе
брани
?
”
мислили
су
и
разговарали
грађани
.
Али
,
кад
су
га
мало
боље
посмотрили
,
учинило
им
се
да
тај
човек
баш
ни
најмање
не
изгледа
као
човек
који
из
апсе
долази
.
Јер
,
на
велико
изненађење
њихово
,
Манча
није
дошао
ни
чупав
,
ни
неумивен
,
ни
необучен
—
укратко
,
није
био
бедна
изгледа
,
како
обично
изгледа
човек
кад
га
какав
белај
снађе
,
па
преноћи
у
апси
,
него
је
,
баш
напротив
,
изгледао
као
кита
цвећа
.
На
њему
све
свечано
.
Лепо
обријан
и
ошишан
,
весео
и
расположен
,
само
изгледа
мало
неиспаван
.
За
пасом
му
револвер
прикривен
,
а
више
њега
свилен
везен
јаглук
просипа
пријатан
мирис
надалеко
.
Лепо
се
здрави
са
свима
,
али
је
,
изгледа
,
мало
замишљен
,
но
ипак
то
није
од
невоље
,
јер
се
понекад
и
осмехне
и
једнако
суче
своје
танке
црне
брчиће
.
А
још
кад
видеше
да
се
Мане
и
не
осврће
чак
ни
на
полициског
писара
,
акамоли
на
жандара
,
и
да
их
чак
и
не
отпоздравља
—
онда
отпаде
свака
,
па
и
најмања
сумња
и
вероватноћа
за
тај
глас
.
И
онда
нема
више
ни
говора
о
калупима
и
лажним
дводинарцима
,
говораху
људи
.
„
Којешта
!
”
брањаху
га
опет
сад
неки
,
„
Мане
је
вредан
и
поштен
младић
као
и
отац
му
;
има
златне
руке
,
које
више
вреде
и
од
правих
сребрних
,
акамоли
од
лажних
оловних
дводинараца
!
Джумбусио
младић
ноћас
,
успавао
се
,
одоцнео
,
—
ето
то
је
све
!
”
Али
,
кад
га
видеше
да
се
само
мало
задржао
у
дућану
,
издао
наредбе
,
па
опет
духнуо
као
ветар
,
завртеше
опет
исти
ти
сумњиво
главом
и
рекоше
:
„
Ама
,
није
без
ништа
!
Има
нешто
!
Има
неку
муку
!
”
Али
шта
је
то
нешто
,
и
каква
је
то
мука
—
то
нико
у
тој
гомили
не
знаде
да
каже
...
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
Ту
је
описано
како
је
тетка
Таска
донела
у
Замфирову
кућу
први
глас
и
опширан
извештај
скоро
о
свему
ономе
што
се
у
вароши
говорило
,
и
како
је
та
вест
као
гром
поразила
домаћицу
Ташану
.
Стари
Замфир
није
тих
дана
био
дома
.
По
свом
обичају
,
отишао
је
на
свој
чифлук
,
где
се
често
и
радо
бавио
по
неколико
дана
ради
домазлука
,
а
можда
још
—
како
је
беспослена
чаршија
говорила
—
и
ради
неке
чивчике
своје
,
неке
„
Беле
Веле
”
,
како
су
је
сви
звали
,
а
која
је
по
оном
„
да
медвед
најбољу
крушку
уграби
”
имала
цмољу
мужа
.
Иако
су
Замфира
варошке
жене
немилосрдно
критиковале
због
тога
и
говориле
:
„
Тој
ли
је
за
његове
године
?
!
Деда
се
вика
,
—
а
погле
шта
праји
!
Бела
глава
,
бре
,
брате
!
”
ипак
је
он
редовно
и
радо
одлазио
тамо
.
И
несрећа
је
тако
хтела
да
се
и
ових
дана
тамо
нађе
и
да
севдалише
и
слуша
како
му
сељанке
певају
песму
коју
је
на
чифлуку
радо
слушао
,
песму
:
Запрегни
,
Вело
,
запрегни
,
Запрегни
скути
,
рукави
;
Измеси
,
Вело
,
измеси
,
Измеси
чисту
погачу
!
Ће
дојду
,
Вело
,
ће
дојду
,
Ће
дојду
селски
сејмени
!
...
Али
,
док
је
он
слушао
на
чифлуку
омиљену
песму
,
десило
се
оно
око
његове
куће
,
—
и
критици
и
грдњама
на
њега
није
било
краја
.
„
Несрећа
дрта
!
грдиле
су
га
ма’алске
жене
,
„
што
си
дом
не
седи
,
веће
се
крши
врат
по
чифлаци
,
а
по
кућу
,
сокак
и
ма’алу
му
се
тараф-тараф
чини
!
”
Тако
су
говориле
,
јер
су
све
веровале
да
се
синоћни
догађај
могао
догодити
само
због
немара
и
те
извесне
лакомислености
хаџи-Замфирове
.
И
нису
му
опростиле
ни
кад
је
,
истога
дана
после
подне
,
стигао
са
чифлука
,
и
виделе
га
како
је
отишао
господину
начелнику
.
„
Доцне
си
се
сетија
,
хаџијо
!
Беше
му
работа
!
”
рекоше
тврдо
уверене
да
што
су
виделе
и
чуле
,
да
је
то
виђено
и
чувено
!
Јер
цело
пре
подне
тога
дана
врзмале
су
се
испред
и
око
куће
хаџи-Замфирове
;
привиривале
и
улазиле
унутра
под
разним
изговором
:
једне
тражиле
хаџију
,
друге
позајмљивале
чунке
за
разбоје
,
једне
тражиле
на
зајам
мало
соли
,
к’не
и
томе
подобне
ствари
.
Али
Зоне
нигде
не
беше
,
нико
је
није
видео
(
а
чудно
би
им
било
да
су
је
и
виделе
!
)
.
Опазили
су
само
то
да
су
домаћи
сви
некако
сметени
,
расејани
и
забринутИ
—
и
тада
им
је
све
јасно
,
јасно
као
дан
било
...
А
тако
је
некако
баш
и
било
.
У
кући
Замфирово
|
доиста
је
било
нешто
тужно
,
нешто
све
расејано
,
неки
умор
и
тишина
целога
тога
дана
,
све
док
није
у
сам
мрак
банула
у
кућу
тетка
Таска
,
и
с
врата
,
пре
„
живо
здраво
”
,
сва
задувана
и
усплахирена
,
запитала
:
—
Зоне
куде
ви
је
?
Саг
си
дођо
’
из
лојзе
,
пусто
остало
!
Филоксера
га
поручала
!
...
Зоне
туј
ли
је
?
—
Туј
,
та
што
?
—
одговара
јој
зачуђено
Ташана
.
—
Здрава
ли
је
,
жива
ли
је
?
—
пита
тетка
Таска
,
а
не
може
још
никако
да
се
издува
.
—
Етее
,
—
отеже
Ташана
,
—
како
да
ти
рекнем
...
.
—
Ама
дома
ли
је
?
Није
искачала
никуд
?
—
запита
тетка
Таска
,
а
упрла
испитивачки
поглед
у
Ташану
и
доњу
усну
истурила
као
ћепенак
.
—
Зашто
ме
па
гледаш
тол’ко
?
—
пита
је
зачуђено
Ташана
.
—
Што
те
гледам
,
—
тој
си
је
моје
знање
,
а
да
беше
ти
жена
од
чорбаџиски
ред
,
—
требаше
твоје
знање
да
је
!
...
Питујем
те
:
куде
ти
је
Зоне
?
—
Ете
,
па
овде
си
је
!
—
Ваздандан
?
—
пита
Таска
.
—
Ваздандан
!
—
одговара
Ташана
.
—
И
сву
ноћ
?
—
Таске
,
мори
!
—
викну
Ташана
,
поплашена
од
њена
погледа
.
—
Неје
никуд
искачала
?
—
Неје
...
Неје
искачала
ни
у
авлију
!
Трећи
дан
веће
...
Мори
,
зашто
ме
питујеш
?
—
Па
куде
је
?
Викни
гу
!
Окни
гу
при
нас
.
—
Зоне
,
мори
!
Ела
’
вам-ке
,
при
тету
ти
!
—
раздера
се
тетка
Таска
.
Зоне
се
одазва
на
позив
и
изађе
из
собе
.
Умотана
у
бундицу
,
са
повезаним
челом
и
омотаним
вратом
,
бледа
и
малаксала
,
изађе
;
осмехну
се
болно
,
поклони
и
пољуби
тетка
Таску
у
руку
,
па
се
спусти
и
седе
на
миндерлук
и
гледаше
уморно
и
тужно
доле
устрану
.
—
Што
ти
је
,
мори
?
—
Болна
сам
,
тето
,
—
одговара
полако
Зона
.
—
Болна
?
—
Глава
гу
боли
,
—
вели
Ташана
.
—
Има
си
заушке
,
та
никаква
се
напраји
;
ништа
не
ваља
,
веће
три
дни
,
ете
.
—
Па
млого
ли
си
болна
?
У
чаршију
и
ма’алу
неси
искачала
?
—
За
какво
искачање
па
збориш
?
—
пита
је
тихо
и
болно
Зоне
.
—
Па
,
демек
,
за
спацирување
,
ете
,
неси
искачала
?
—
Јок
!
—
одговара
Зона
уморно
и
уви
се
још
јаче
у
своју
зелену
свилену
бундицу
,
седе
и
наслони
чело
на
руку
,
одупрту
у
колено
.
—
Да
чујеш
,
демек
,
ништо
...
што
се
збори
.
Што
има
,
што
нема
по
ма’але
,
и
по
свет
,
за
тој
си
мислим
и
зборим
!
...
—
вели
Таска
.
—
Јок
,
тето
,
—
одговара
тихо
Зона
,
па
зарони
још
јаче
своју
лепу
,
бледу
главу
у
шаке
и
затресе
је
болно
.
—
Што
ће
ми
веће
свет
,
и
чаршија
,
и
ма’але
?
!
...
—
Па
,
ете
,
дете
си
,
—
вели
јој
тихо
Таска
,
ако
у
теј
године
нећеш
,
а
ти
када
ћеш
?
!
—
Било
је
!
—
прошапта
3она
,
па
се
завали
и
паде
лицем
на
шиљте
од
миндерлука
.
—
Па
ћорче
и
слепче
ниједне
,
—
плану
тетка
Таска
,
—
скутасте
се
туј
како
брабињци
у
зем
,
па
ни
чујете
ни
видите
па
што
се
збори
и
чини
!
А
по
ма’але
пуца
брука
...
искочила
реч
,
иде
прикажња
,
а
ја
у
зем
да
пропаднем
оди
тија
речи
!
...
—
Каквија
речи
?
—
запита
је
Ташана
.
—
Ех
,
па
зборе
си
...
Зборе
по
чаршију
и
по
ма’але
.
—
Туго
,
а
што
си
зборе
?
—
Лошо
си
зборе
,
Ташано
.
—
Лелеее
,
а
за
ког
си
зборе
?
—
За
ког
си
зборе
?
За
хаџи-Замфирови
си
зборе
!
—
вели
Таска
и
погледа
кришом
на
Зону
,
која
је
непомично
лежала
на
миндерлуку
и
као
да
ништа
није
ни
слушала
ни
чула
.
—
Иди
си
,
дете
,
поскочи
и
рекни
си
по
једно
кафенце
.
Иска
тета
и
мајка
ти
да
попију
по
једно
кафе
,
—
вели
Таска
Зони
,
—
па
ти
прати
,
ете
,
по
измећарку
.
Зона
се
диже
и
оде
,
а
Таска
скиде
шамију
и
раскомоти
се
,
па
седе
,
и
тек
сада
,
кад
се
удобно
намести
,
а
она
зајаука
,
ама
онако
женски
,
као
на
гробљу
.
—
Црна
Ташанооо
,
—
закука
Таска
,
—
црна
и
три-клета
друшкеее
!
Тражи
си
криво
дрво
сас
две
криве
гране
,
па
једну
за
теб
’
а
другу
за
мен
’
,
црну
тетку
,
да
се
бесимо
,
зашто
живот
веће
немамо
!
...
—
Што
,
мори
?
...
—
Ете
,
црна
сам
ти
муштулугџија
,
Ташано
!
Сас
црн
ти
абер
дођо
’
!
...
—
Ћути
си
,
не
збори
!
—
викну
Ташана
.
—
Што
је
било
,
збори
!
—
Мори
,
брука
по
чаршију
и
по
ма’але
!
—
поче
шапћући
тетка
Таска
.
—
Она
луда
Дока
зар
је
пуштила
тај
реч
!
Пипка
гу
изела
,
треска
гу
фатила
,
па
гу
не
пуштила
оди
Митров
па
све
до
Ђурђовдан
,
ете
!
.
.
,
По
чаршију
се
,
ете
,
збори
да
је
Зоне
станула
побегуља
,
побегуља
за
онога
—
онога
коцкарина
...
—
Кој
,
мори
?
—
Зоне
,
мори
...
наше
Зонче
...
—
За
кога
рече
?
—
За
онога
џимпира
и
несрећу
Манчу
...
—
Тугооо
,
тој
си
зборе
!
—
викну
Ташана
,
па
се
ухвати
за
главу
,
а
после
се
умири
мало
,
па
поче
:
—
Ете
,
како
може
да
си
стане
„
побегуља
”
,
кад
си
је
,
ете
,
дом
;
дома
си
седи
дете
;
три
дни
неје
искочило
из
кућу
!
...
Како
може
тој
и
да
се
помисли
?
!
—
Е
,
иди
си
,
па
ги
питуј
сама
.
Они
си
такој
зборе
.
Джевап
не
могашем
да
си
веће
дајем
,
—
тол’ки
ме
питуваше
!
Кој
ме
сретне
на
пут
,
не
збори
ми
:
„
Живо-здраво
”
,
ни
ме
питује
:
„
Како
си
,
Таске
?
”
веће
си
збори
:
„
Леле
,
а
што
ви
оцрни
образ
Зонче
ваше
?
!
”
—
Ћути
си
,
кучко
,
зборим
си
ја
,
како
је
оцрнела
образ
?
—
„
Па
станула
,
рече
,
побегуља
за
Манчу
онога
...
Е
што
гу
не
дадосте
за
њег
’
,
кад
је
к’смет
?
Да
гу
дадосте
сас
алал
,
не
би
било
саг
,
ете
,
сас
арам
и
сас
бруку
!
...
”
зборе
си
.
—
Ама
кој
ви
рече
за
тој
?
Видосте
ли
с
очи
,
та
да
такој
можете
да
зборите
?
питујем
ги
па
ја
.
„
Не
видосмо
,
зборе
си
,
ама
друзи
видоше
и
причаше
ни
;
та
саг
по
ма’але
за
ништо
друго
сал
за
тој
се
збори
”
.
Па
како
гу
је
уграбија
?
питујем
ги
па
ја
.
—
„
Па
,
зборе
си
,
аџија
не
беше
га
туј
,
а
они
знали
за
тој
,
па
Мане
си
дође
лепо
с
кочије
и
с
кардаши
,
и
она
ги
,
рече
,
причекала
у
акшамско
време
;
они
чукнуше
у
порту
,
а
она
си
искочи
,
та
јала
у
кочије
!
...
Па
ем
што
она
искочи
—
ђене-ђене
,
ама
што
си
понесе
,
зборе
си
,
јоште
и
јорган
и
јаст’ци
,
и
колевку
,
рече
,
и
све
што
треба
ете-те
...
ете
,
за
спијење
,
како
да
ће
,
рече
,
под
чадар
за
аскера
да
се
удадне
...
—
Тугооо
!
—
узвикну
Ташана
,
па
се
заплака
и
седе
сва
малаксала
на
миндерлук
.
—
А
ја
дор
чу
то
,
—
настави
плачући
Таска
,
—
а
мене-ми
се
ноге
отсекоше
,
па
како
да
несу
моје
ноге
!
...
Ћа
да
седнем
там
’
насред
чаршију
,
—
тол’ко
си
бе
ослабела
оди
зорт
и
резилак
голем
...
—
Па
која
си
збори
тој
?
...
—
Мори
,
једна
ли
збори
?
!
Све
си
зборе
,
све
ме
питују
.
Па
си
не
знам
веће
ни
што
је
полоше
:
ели
кад
ме
питује
,
ели
кад
си
ћути
и
промине
,
те
сал
гледа
на
мен
’
,
а
душа
гу
се
смеје
што
гу
је
,
ете
,
кеф
заради
наш
резилак
и
срамоту
!
...
—
Господ
ги
судија
,
—
куне
Ташана
.
—
Е
што
ги
је
,
мило
да
л’жу
и
зборе
,
кад
ништо
неје
било
!
Девојачку
срећу
да
батисују
...
Па
како
се
напрајило
тој
чудо
,
реци
ми
,
Таске
,
ако
знаш
?
—
Е
,
не
знам
ни
сама
си
,
Ташано
,
веће
се
и
сама
крстим
с
обе
руке
,
и
питујем
:
што
је
овој
?
!
И
казују
јоште
и
то
:
како
гу
на
кочије
одвезоше
у
Докине
;
там
је
,
зборе
си
,
ноћила
;
сву
ноћ
гореше
свеће
у
кућу
,
—
тој
казују
...
-
—
За
Доку
збореше
?
!
Мори
,
оди
туј
несрећу
може
да
је
искочила
реч
и
сокак-лафови
тија
,
убија
гу
Господ
!
—
Срето
’
се
ја
и
с
њума
,
—
вели
Таска
,
—
ама
не
смешем
да
гу
питујем
ништо
,
зашто
је
луда
...
Ама
она
си
мене
питује
:
„
Живо-здраво
,
Таске
!
”
виче
преко
сокак
.
„
Што
се
,
мори
”
,
рече
,
„
напрајило
тој
при
вас
?
Кој
се
тој
удава
,
кој
се
па
жени
?
’
Оће
ли
”
,
вика
,
„
скоро
да
потрупамо
малко
у
сватове
?
Пуштија
ли
је
”
,
рече
,
„
Манулаћ
мустаћи
,
та
да
прилега
”
,
рече
,
„
на
младожењу
?
”
—
А
што
је
па
теб’-ти
криво
за
Манулаћа
и
за
мустаћи
?
зборим
гу
па
ја
.
Ако
је
к’смет
,
па
побоље
за
Манулаћа
него
за
Ману
;
пара
пару
вукује
,
а
чорбаџиски
син
чорбаџиску
керку
,
—
тој
си
је
,
викам
,
ред
у
овај
свет
.
—
„
Чорбаџија
душу
дава
и
губи
,
а
паре
не
дава
”
,
рече
па
она
.
„
За
тој
па
да
ни
је
!
!
Некој
си
је
”
,
рече
,
„
богат
сас
паре
и
бруку
,
а
некој
сас
здравје
”
,
рече
,
„
и
са
севдах
;
па
такој
је
”
,
рече
,
„
и
сас
Зону
и
Ману
”
:
Ако
паре
,
рече
,
немаме
,
Ока
и
пол
севдах
имаме
.
Сас
стикови
збори
!
!
...
Лудо
,
што
да
гу
прајиш
?
...
А
ја
што
да
зборим
и
да
се
карам
с
будалу
?
Покупи
си
скути
,
па
брго
кроз
чаршију
како
кучка
,
кад
гу
полију
с
воду
...
Ама
она
си
неће
да
ћути
,
веће
иде
поза
мене
и
збори
сал
,
да
чује
чаршија
.
„
Ако
неје
истина
за
данашњи
сокак-лаф
,
па
ће
бидне
!
”
рече
Дока
.
„
Ако
данас
неје
,
ће
бидне
јутре
.
И
јоште
гори
резилак
ће
дочекате
!
Саг
се
берем
збори
да
је
Мане
дошеја
при
њума
,
па
је
ђене-ђене
;
ама
скоре
ће
чујете
и
ће
се
збори
и
јоште
полоше
!
Ће
да
да
Господ
”
,
рече
,
„
па
ће
си
она
сама
да
дође
и
чука
на
Манчину
порту
!
Мори
,
ваша
брука
и
резилак
ће
се
у
новине
и
у
књиге
”
,
рече
,
”
тури
!
Да
запантиш
”
,
рече
,
„
овај
мој
реч
,
и
такој
да
се
”
,
рече
,
„
поздравиш
од
мен
’
до
ону
”
,
рече
,
„
брљиву
чорбаџику
Ташану
!
”
—
заврши
Таска
,
дижући
се
да
иде
и
обећавајући
да
ће
она
да
прокљуви
већ
ко
је
протурао
тај
глас
.
А
затим
зовну
још
Зону
,
да
се
опрости
и
с
њом
.
—
Па
иди
си
у
кревет
,
—
саветује
је
тетка
Таска
,
која
је
важила
у
тој
кући
као
лекар
,
или
,
још
боље
,
као
нека
„
Златна
домаћа
књига
”
,
јер
кад
она
некога
оцени
да
је
болестан
и
пропише
му
неки
лек
,
тај
мора
лећи
у
кревет
и
узети
лекове
,
па
ма
се
осећао
здрав
као
бик
.
—
Легни
си
и
поспиј
малко
,
а
ја
ће
ти
веће
пратим
јутре
„
записи
”
оди
дервиши
из
Лесковачку
текију
—
они
помагају
.
Прилепи
ги
и
обложи
ги
на
шију
,
па
ће
те
мине
и
ће
ти
прође
болес
’
...
—
вели
јој
љубећи
је
у
чело
и
испраћајући
је
.
—
Е
,
—
заврте
тужно
главом
Зона
,
—
моје
си
је
било
,
тето
!
—
рече
болно
и
оде
спуштене
главе
полако
,
и
као
сенка
тихо
,
у
своју
собу
...
ГЛАВА
ПЕТНАЕСТА
Она
је
наставак
главе
тринаесте
.
У
њој
се
приповеда
како
се
за
тај
чудан
и
многима
необјашњив
и
загонетан
догађај
заинтересовала
и
заузела
и
сама
месна
штампа
,
и
како
је
хтела
и
покушала
да
ствар
начисто
изведе
.
Другим
речима
,
ту
је
изнета
једна
јалова
мисија
г
.
Ратомира
,
директора
новина
.
Целога
тога
дана
—
док
се
још
код
хаџи-Замфирових
није
ни
слутило
шта
се
све
тамо
по
граду
прича
—
кружиле
су
по
чаршији
и
по
многим
махалама
силне
приче
,
најчудноватије
,
и
једна
се
на
другу
гомилала
,
једна
другу
потискивала
.
А
причати
све
то
било
би
и
дуго
и
досадно
,
а
и
излишно
.
Доста
је
само
споменути
да
их
је
било
свакојаких
.
Причало
се
како
је
Зона
отета
на
чесми
,
како
је
у
кола
бачена
и
у
тој
гужви
како
је
троје
колима
прегажено
.
Други
су
,
опет
,
тврдили
да
је
својевољно
побегла
,
а
то
су
поткрепили
тиме
што
се
није
отимала
,
и
што
су
својим
рођеним
очима
видели
на
колима
не
само
њу
,
него
и
понете
ствари
,
као
:
креветске
хаљине
,
колевку
,
коританце
и
дубак
!
...
Затим
,
како
је
одмах
одведена
и
испитана
у
неком
селу
код
попа
Зипе
(
који
је
већ
познат
као
човек
који
лако
суделује
у
таквим
авантурама
,
па
зато
је
једнако
на
епитимији
по
манастирима
,
где
лепи
балегом
кошнице
или
треби
пасуљ
од
меуна
)
.
И
што
је
даље
било
од
чаршије
,
тамо
по
махалама
и
виноградима
,
све
се
чудноватије
и
невероватније
и
опширније
сама
ствар
приповедала
.
У
Бањи
и
на
Мрамору
причало
се
тога
дана
увече
да
је
било
не
само
отмице
,
него
чак
и
пушкарања
;
било
је
и
мртвих
и
рањених
,
а
међу
последњима
и
сам
стари
несрећни
отад
лепе
и
неваљале
„
побегуље
”
Зоне
,
за
којега
су
,
опет
,
постојале
две
верзије
:
једна
,
да
је
погинуо
,
а
друга
,
да
је
само
рањен
;
по
једнима
лако
рањен
,
а
по
другима
тешко
—
тек
шта
је
жив
;
бори
се
с
душом
и
проклео
је
,
веле
,
ћерку
,
која
му
је
тако
загорчала
његове
старе
,
последње
дане
...
У
самој
чаршији
и
по
главнијим
централним
улицама
гласови
о
том
догађају
нису
,
наравно
,
били
тако
претерани
,
али
се
ипак
доста
штошта
причало
,
тумачило
,
и
китило
и
дометало
,
тако
да
се
човек
,
слушајући
све
то
,
није
могао
снаћи
и
разабрати
.
А
све
је
то
било
и
дошло
отуда
што
се
хтело
судити
и
закључци
изводити
из
Маниног
понашања
.
—
Ману
тога
дана
није
држало
место
.
Неколико
пута
је
после
подне
долазио
у
дућан
,
седао
и
почео
да
ради
;
неколико
пута
узимао
преко
крила
неку
пушку
(
а
сви
су
веровали
да
њоме
очекује
некога
и
питали
га
је
ли
пушка
пуна
)
и
шарао
јој
срмом
кундак
,
и
неколико
пута
опет
батаљивао
рад
,
устајао
и
одлазио
.
А
чуло
се
и
да
је
прошле
вечери
,
по
старом
обичају
,
био
у
амаму
,
одржао
,
по
обичају
,
последње
„
момачко
или
бећарско
вече
”
.
Па
све
то
,
а
и
што
је
данас
целога
дана
у
свечаном
руву
—
све
је
то
давало
повода
најчуднијим
и
најразноврснијим
нагађањима
.
Интересовање
грађанства
било
је
толико
јако
,
догађај
сам
по
себи
тако
интересантан
и
тајанствен
,
верзије
тако
многе
,
контраверзије
тако
велике
—
да
није
никакво
чудо
што
се
и
сам
господин
Ратомир
,
директор
и
главни
уредник
листа
„
Слободна
реч
”
,
најпре
заинтересовао
и
прибележавао
све
што
је
чуо
,
а
после
—
не
могући
се
ни
сам
снаћи
у
том
хаосу
и
лавиринту
од
најразноврснијих
противречности
—
што
се
,
велим
,
решио
да
се
сам
,
где
треба
,
извести
,
а
после
да
по
светој
новинарској
дужности
—
као
прави
служилац
истине
,
правде
и
поштења
,
—
обавести
и
своју
читалачку
публику
.
Имао
је
већ
и
готов
наслов
који
је
гласио
:
„
Родитељи
,
пазите
на
своју
децу
!
”
а
и
мото
,
које
је
гласило
:
„
Ћуд
је
женска
смијешна
работа
!
”
Знао
је
много
и
није
знао
ништа
,
—
зато
се
кренуо
Мани
у
дућан
.
Кренуо
се
к
самом
извору
,
такорећи
,
позорници
догађаја
,
да
својим
очима
види
,
својим
ушима
да
чује
и
својим
пером
да
опише
.
Био
је
радостан
унапред
што
ће
на
лицу
места
први
он
наићи
на
обилан
материјал
,
и
пре
од
свога
противника
,
директора
листа
„
Виник
”
,
донети
ту
сензациону
вест
.
Тако
ће
се
рестаурирати
у
очима
публике
и
јавнога
мнења
,
које
га
је
држало
за
ленштину
од
оног
фаталног
случаја
кад
му
је
једнога
дана
лист
задоцнио
,
изашао
на
пола
табака
,
и
у
његовом
рођеном
и
властитом
листу
стојало
од
речи
до
речи
:
„
Умољавају
се
поштовани
читаоци
за
извињење
што
је
лист
задоцнио
и
што
је
изишао
само
на
пола
табака
.
Кривица
није
ни
до
редакције
и
експедиције
,
ни
до
ајнлегерке
,
него
до
уредника
,
јер
је
—
писало
је
у
листу
—
директор
и
главни
наш
уредник
сву
ноћ
лумповао
,
и
сад
,
пијан
као
земља
,
спава
,
и
не
зна
ништа
ни
за
себе
,
акамоли
за
лист
”
.
Зато
је
похитао
ради
материјала
,
а
да
ће
га
умети
обрадити
—
то
је
већ
његова
брига
,
управо
,
није
га
ни
брига
било
за
то
,
јер
његово
је
перо
и
у
Београду
цењено
било
.
Што
он
напише
,
то
је
било
написано
.
А
и
то
му
је
не
један
рекао
да
је
његово
перо
,
којим
он
пише
,
просто
једна
жаока
умочена
у
жуч
,
а
и
он
сам
се
често
с
уздахом
изражавао
да
„
пише
крвљу
срца
својега
и
соком
живаца
својих
”
.
И
то
није
да
кажете
отскора
—
одвајкада
је
то
.
Још
његови
ђачки
школски
задаци
силно
су
се
одвајали
од
осталих
задатака
другова
његових
:
били
су
и
дужи
и
једрији
,
пуни
смелих
,
оригиналних
и
слободумних
мисли
,
тако
да
је
већ
и
због
тога
немогућ
био
у
школи
.
Дотерао
је
до
шестог
разреда
,
и
ту
је
запео
,
јер
је
изгубио
право
на
даље
школовање
.
То
га
је
довело
у
сукоб
и
у
заваду
с
државом
и
друштвом
.
И
он
се
,
напојен
тако
из
пехара
жучи
(
из
којега
сваки
у
животу
мора
макар
мало
да
гуцне
)
,
посвети
тешком
али
светом
журналистичком
позиву
—
постаде
борац
за
истину
,
правду
и
слободу
.
И
тако
се
ипак
у
неком
виду
обистинише
слутње
и
жеље
капетан-Микајла
,
кума
,
који
му
на
крштењу
даде
име
Ратомир
,
да
буде
,
то
јест
,
јунак
и
борац
,
како
му
само
име
казује
.
Није
му
се
дало
да
сврши
академију
,
да
му
