савлађиваше,
као
виле
полетеше
у
најбржи
кас
.
До
друге
механе
пробио
их
зној
,
ту
их
протрљаше
сеном
,
услужни
механџија
изнесе
ракију
и
каву
,
а
Пауну
и
Гргуру
слатко
од
ружина
листа
.
Одатле
се
кренуше
мало
лакшим
касом
.
Брат
Иван
већином
ћуташе
,
и
само
овда
онда
опомињаше
слугу
да
скреће
то
десно
то
лево
,
куд
је
мање
кама
и
ровина
.
А
честа
промена
села
и
околина
привуче
на
се
радозналост
дечју
.
Чуђаху
се
грдним
механама
на
путу
са
ишараним
ходницима
и
ћошкама
.
—
Нуто
,
нуто
,
бабо
!
виче
Паун
,
опазив
на
механском
зиду
два
јунака
,
како
кидисаху
један
на
другога
.
—
То
су
,
децо
,
Краљевић
Марко
и
Муса
Кесеџија
.
—
Краљевић
Марко
!
повикаше
весела
деца
.
Погле
,
оцо
,
колики
му
брци
,
па
калпак
на
глави
!
А
шта
му
је
оно
у
рукама
?
—
Топузина
.
—
Знам
,
знам
,
говораше
Гргур
;
уча
нам
је
често
причао
о
Марку
.
—
А
погоди
:
ко
су
она
деветорица
,
па
онај
стари
пред
њима
у
дугој
седој
бради
?
Гргур
прићута
,
па
онда
радосно
повика
:
—
Девет
Југовића
и
десети
стари
Југ
Богдан
!
Отац
се
насмехну
.
Би
му
мило
што
му
дете
погоди
имена
тих
славних
јунака
.
Поред
пута
сеоски
потеси
.
Пожњевена
жита
свежена
у
гувна
и
виђаху
се
још
многе
неовршене
камаре
снопља
.
Иза
потеса
шљивици
с
родним
подупртим
гранама
,
а
за
њима
село
на
брдељцима
,
на
којима
се
зелењаху
проређене
шумице
.
С
једног
облог
виса
забели
се
нова
црква
с
високом
белом
звонаром
.
Деца
је
гледаху
и
чуђаху
се
величини
никад
невиђене
грађевине
.
На
један
сахат
пред
заход
сунца
испеше
се
на
један
вис
.
—
Погледајте
право
доле
!
викну
Иван
деци
.
Деца
се
убезекнуше
.
Хтедоше
нешто
рећи
,
али
им
отворена
уста
осташе
непомична
.
После
дугог
гледања
окретоше
се
оцу
:
—
Аох
,
бабо
,
да
грднога
села
и
големих
река
!
—
То
је
,
децо
,
Београд
,
а
оно
је
лево
Сава
,
десно
Дунав
.
—
Ту
ћеш
ти
учити
школу
,
Гргуре
!
викну
Паун
.
Гргуру
заигра
срце
од
радости
,
али
му
се
сави
око
срца
и
неки
страх
,
како
ли
ће
остати
жив
у
том
чуду
од
кућа
.
—
Ту
испрегоше
коње
,
и
док
их
је
слуга
провађао
,
отац
извади
погачу
и
сир
,
простре
пешкирић
по
оној
трави
поред
пута
,
седоше
и
једоше
.
Поред
њих
,
случајно
,
пролазаше
читав
караван
Хера
кириџија
,
који
на
коњима
ношаху
у
Београд
катран
и
луч
,
па
да
тамо
узму
со
и
понесу
горе
на
свој
Златибор
,
у
Стари
Влах
.
—
Видиш
,
дете
моје
,
рече
Иван
,
показујући
руком
на
ове
вечите
путнике
.
Мучан
ли
је
живот
што
га
ови
проводе
.
Бије
их
у
путу
зима
и
врућина
,
и
киша
и
снег
,
и
опет
гмижу
напред
,
и
ништа
нема
што
ће
их
уставити
.
Видите
како
је
тешко
живети
на
овоме
свету
,
па
опет
Бог
не
да
да
пропадне
човек
прегалац
.
Учи
се
,
дете
моје
,
и
владај
се
добро
,
онако
како
те
старији
буду
световали
.
Немој
никад
да
се
лењиш
;
што
можеш
вечерас
,
не
одлажи
за
сутра
.
Увек
имај
на
уму
ове
вредне
кириџије
,
гледај
да
сваки
дан
што
добро
свикнеш
и
научиш
.
А
кад
школу
свршиш
,
е
онда
,
онда
...
И
ту
се
брат-Ивану
уставише
речи
у
грлу
.
„
Боже
мој
,
ко
ли
ће
то
жив
дочекати
“
,
помисли
у
себи
.
„
Да
ли
је
мени
та
срећа
суђена
?
“
У
тај
мах
скиде
капу
,
па
се
прекрсти
,
и
с
тим
је
све
положио
у
божје
руке
.
—
А
кад
Гргур
школу
сврши
,
хоће
ли
он
опет
к
нама
у
село
,
да
радимо
с
тобом
као
и
до
сада
?
Ивану
се
и
нехотице
нешто
хладно
сави
око
срца
.
—
Дабогме
да
ће
доћи
...
једва
промуца
;
је
ли
дете
моје
,
да
ти
никад
нећеш
оставити
свога
...
Али
брат
Иван
већ
више
не
могаше
ни
једне
.
Гргур
га
гледаше
и
чуђаше
му
се
речима
.
Он
није
ни
умео
разумети
то
велико
питање
очино
.
Та
још
и
не
знађаше
за
какав
лепши
свет
осим
своје
куће
и
својега
села
.
Али
је
чича
Иван
знао
да
има
још
лепшега
и
дарежљивијега
света
иза
сеоскога
плота
.
То
га
је
и
текнуло
у
његово
,
данас
и
сувише
осетљиво
срце
.
У
том
се
сунце
поче
смиривати
и
хладовина
пирити
висом
на
ком
се
налажаху
.
Упрегоше
коње
,
посадише
се
у
кола
,
и
већ
су
били
упаљени
фењери
кад
су
прошли
мимо
кнежев
двор
,
пред
којим
се
баш
у
тај
мах
стража
мењаше
.
Одседну
у
једној
гостионици
код
Батал-
Джамије
.
Сутрадан
се
рано
дигну
Иван
па
с
децом
пође
своме
старом
познанику
,
Јовану
столару
,
који
имађаше
радионицу
ниже
Стамбол
-капије
.
Деца
иђаху
уз
оца
,
а
радознало
гледаху
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
Гледаху
убаве
дворце
,
шарене
излоге
дућанске
и
радионичке
,
свет
који
врви
тамо
амо
,
као
да
је
ту
негде
близу
сабор
или
панађур
.
Па
војници
,
па
Турци
,
па
низами
.
С
теразијског
раскршћа
опазише
тамо
далеко
у
високом
јутарњем
зраку
позлаћену
кулу
на
Саборној
Цркви
.
Гледају
и
гледају
,
а
све
се
боје
да
их
очи
не
варају
.
Све
им
се
чињаше
као
шарен
сан
,
који
никад
дотле
уживали
нису
.
А
Иван
?
Он
ћутом
напред
корачаше
.
Лице
му
се
приметно
поозбиљило
.
Не
гледаше
ни
лево
ни
десно
.
Он
се
у
себи
сам
са
собом
разговараше
о
милом
детету
своме
,
о
судбини
,
којој
сад
навија
прву
основу
.
„
Шта
ли
ће
од
свега
тога
бити
,
Боже
,
Боже
мој
?
.
Да
је
ко
у
тај
мах
прошао
близо
поред
њега
,
чуо
би
дубок
,
скривен
уздисај
.
Међутим
стигоше
пред
радионицу
Јована
столара
.
Унутра
се
чујаше
тесање
и
струг
.
Пред
вратима
стајаху
неколико
обојених
столова
и
столица
с
правим
и
кривим
ногама
,
с
лаком
и
без
лака
.
—
Помози
Бог
,
мајстор
Јоване
!
викну
Иван
,
погледав
с
прага
у
радионицу
.
—
Бог
ти
добро
дао
,
газда
Иване
,
одазва
се
мајстор
Јован
,
оставивши
на
страну
рендело
.
Добро
си
ми
дошао
!
Приђи
ближе
овамо
.
Клупицу
,
момче
!
Седи
!
Деца
га
пољубише
у
руку
.
—
Живи
били
,
живи
и
срећни
били
!
Јесу
ли
ово
твоја
деца
?
Да
их
Бог
поживи
,
красни
синови
.
А
иду
ли
у
школу
?
—
Овај
,
Гргур
,
са
нашом
сеоском
школом
,
Богу
хвала
,
готов
је
.
—
Охо
!
Е
баш
ми
је
жао
,
што
ми
није
овде
„
Доситеј
"
,
да
видимо
какав
си
читач
.
А
ко
вам
је
био
учитељ
?
—
Господин
Макса
,
рече
Гргур
с
пуно
снебивања
.
—
Господин
Макса
,
господин
Макса
...
Да
је
жив
и
здрав
—
не
познајем
га
.
Али
да
,
да
,
времена
се
данас
изменила
.
Кад
сам
ја
књигу
учио
,
ваљало
је
од
јутра
до
мрака
путовати
од
једне
школе
до
друге
.
А
данас
?
Има
их
у
сваком
трећем
селу
—
ко
би
запамтио
имена
толиким
учитељима
.
Е
сад
да
нешто
устане
покојни
Доситеј
,
да
очима
види
...
Али
,
гле
,
ја
Бога
ми
сметох
с
ума
.
Момче
,
каву
и
ракију
!
Па
,
газда
Иване
,
шта
си
наумио
с
дететом
?
Иван
као
да
се
дотле
са
собом
разговарао
,
па
добро
и
не
дочу
шта
га
беше
упитао
.
Стога
рече
стидећи
се
:
—
Шта
рече
,
мајстор
Јоване
?
Прости
,
замислих
се
мало
својом
бригом
,
која
ми
одузе
и
снове
и
глад
.
—
Питах
те
:
шта
си
сад
наумио
с
дететом
?
—
Један
да
ради
земљу
,
да
буде
сељак
ко
по
Богу
ја
,
а
овога
(
показав
руком
на
Гргура
)
,
рад
сам
да
школујем
.
—
Да
школујеш
?
Па
лепо
.
Кад
ти
је
свега
дао
Бог
,
нек
има
један
учеван
из
твога
колена
.
А
ко
да
ти
зна
,
газда
Иване
;
из
најуђе
кровињаре
излазе
први
људи
.
Ко
ти
беше
отац
Доситејев
;
можда
му
се
једва
знађаше
име
у
Чакову
?
А
његов
син
продрмусао
је
богме
добро
ону
уштавелу
браду
самом
Стратимировићу
.
Хе
,
хе
,
тако
ти
то
иде
на
овоме
свету
,
сваки
може
бити
чувен
и
велики
,
ваља
само
присести
,
па
опљунути
у
шаке
.
—
А
је
л
’
вас
тај
ваш
господин
Максо
учио
и
појати
?
запита
окренув
се
деци
.
—
Знамо
све
тропаре
.
—
А
певати
?
—
Учили
смо
:
„
Владету
војводу
"
,
„
Тодора
од
Сталаћа
“
и
још
многе
друге
,
одговори
Гргур
,
гледећи
га
радознало
.
—
Ваљан
учитељ
.
Кад
једном
дођеш
с
њиме
,
Иване
,
позови
га
к
мени
.
Мора
ручати
за
мојим
столом
.
Ја
волим
певање
.
Кад
видим
кога
да
ради
и
пева
,
а
мени
чисто
срце
заигра
,
подмладим
се
.
Боже
мој
,
покојни
Марко
устабаша
,
Бог
да
му
душу
прости
,
удиљ
ради
,
певај
,
па
му
радња
никад
боље
.
Али
,
ево
момка
.
Дела
,
љубаве
ти
,
ракију
па
каву
.
Тако
.
А
вама
децо
?
Трчдер
момче
тамо
преко
пута
,
па
донеси
два
врућа
сомунчића
.
Ту
обојица
почеше
сркати
каву
,
која
се
пушаше
.
—
Даклем
,
рад
си
Гргура
да
дадеш
у
школу
?
поче
мајстор
Јова
,
намрштивши
мало
своје
ведро
чело
.
—
Та
зато
и
дођох
ето
до
тебе
,
да
ме
светујеш
,
да
ме
,
као
проста
човека
,
мало
поупутиш
,
одговори
Иван
,
остављајући
празну
шољу
на
клупицу
.
—
Не
брини
се
,
газда
Иване
.
И
мој
је
син
свршио
школу
код
велике
цркве
,
па
сад
,
како
ти
се
чини
,
ја
велим
да
их
упишемо
обојицу
у
гимназију
?
—
Како
те
Господ
учи
.
Ето
ти
дете
,
па
га
води
где
треба
и
коме
треба
.
Ја
,
ја
се
,
мајстор
Јоване
,
не
знам
макнути
.
Ако
нећеш
ти
,
онда
не
знам
шта
ћу
.
—
А
као
зашто
не
бих
?
Чинио
сам
и
туђину
,
а
нек’мо
ли
теби
,
који
си
ми
толико
пута
учинио
добра
,
кад
оно
радих
с
проклетим
дугама
.
Од
јуче
је
започео
упис
,
ја
ћу
их
одвести
господину
директору
,
то
је
моја
ствар
,
то
ће
ићи
лако
;
ама
јеси
ли
се
побринуо
за
стан
,
где
да
сместиш
дете
?
—
Ја
се
код
куће
договорих
с
газдарицом
,
да
те
молимо
да
га
примиш
ти
у
твоју
кућу
.
Заправо
да
ти
кажем
,
мајстор
Јоване
,
не
смем
ни
да
помислим
да
га
водим
куд
на
другу
страну
.
Ето
довео
сам
дете
као
златну
јабуку
,
већ
,
знаш
,
гледали
смо
га
као
зеницу
ока
,
као
мало
воде
на
длану
,
па
зар
да
га
сад
остављам
на
душу
туђину
и
незнану
?
—
Али
,
газда
Иване
,
ја
не
знам
да
л
’
ће
бити
за
дете
понајзгодније
.
Бог
нас
дао
доста
,
а
кућа
није
другојачије
него
баш
попритесна
.
Да
се
повиремо
...
—
Не
,
не
,
мајстор
Јоване
,
где
је
места
за
вас
све
,
зар
ће
бити
иједан
угао
за
моје
дете
.
А
душе
ми
је
мирно
и
склонито
.
Већ
ако
му
се
нарав
не
измени
,
вера
и
Бог
нећеш
га
ни
осетити
.
Зна
он
добро
шта
је
кућни
ред
,
шта
је
зазор
,
а
шта
се
пристоји
.
—
Е
па
да
питам
жену
.
Знаш
,
кућа
је
сва
о
женином
врату
...
—
А
што
ми
то
говориш
,
мајстор
Јоване
!
Знам
ја
добро
шта
је
кућа
,
шта
је
кућни
ред
.
Него
реци
да
л
’
да
примиш
дете
,
или
да
га
натраг
водим
...
—
Е
кад
си
баш
навалио
,
онда
,
онда
ево
нисам
ни
ја
с
раскида
.
Ја
сам
додуше
посирома
;
код
мене
неће
уживати
не
знам
шта
,
али
како
буде
мојој
деци
,
онако
и
њему
.
Што
једем
ја
,
јешће
и
он
.
Али
богме
хоћу
да
ме
слуша
као
ода
,
а
моју
домаћицу
као
своју
матер
,
твоју
Петрију
!
—
Чујеш
ли
,
Гргуре
,
шта
вели
мајстор
Јован
?
окрете
му
се
отац
.
—
Чујем
,
бабо
,
одговори
дете
,
гледећи
преда
се
,
а
очи
му
се
наводниле
сузицама
.
—
Ја
ћу
можда
још
данас
с
Пауном
у
село
,
а
ово
ти
је
од
јако
место
мене
отац
.
Слушај
га
,
као
што
си
и
мене
слушао
.
Он
ће
те
и
на
добро
упутити
.
Хајде
сад
приђи
му
руци
.
Међутим
дође
и
Јованова
газдарица
,
Макра
.
Повисока
,
сува
жена
,
оличена
брига
и
старање
.
По
чистоти
познаје
јој
се
вредноћа
и
устаоштво
.
До
ње
стајаше
њезин
јединац
,
Милан
,
сувоњаво
,
протегљасто
дете
,
црних
очију
,
округласта
лица
,
у
хаљиницама
искраћалим
,
али
чистим
и
опраним
.
—
Хе
,
жено
,
викну
мајстор
Јован
својој
газдарици
,
ево
ти
још
једнога
сина
,
а
теби
,
Милане
,
брата
и
друга
.
Гргур
приђе
руци
газдаричиној
,
а
са
Миланом
се
рукова
,
погледа
га
мало
испод
очију
,
па
опет
,
савладан
стидом
,
спусти
своје
црне
дуге
веђе
,
и
гледаше
преда
се
.
—
Тако
,
па
да
ми
се
пазите
и
слажете
к’о
рођена
браћа
.
Тешко
је
,
децо
,
данас
стећи
пријатеља
,
па
зато
их
ваља
себи
ковати
јоште
из
малена
.
Па
да
се
главом
не
шалите
,
него
да
нам
се
добро
учите
,
да
не
осрамотите
ни
себе
ни
нас
.
Од
вас
се
не
тражи
ни
да
орете
,
ни
да
тешете
,
књига
вам
поље
,
и
халат
и
занат
.
А
ко
се
не
учи
за
младости
,
у
старости
ни
довека
.
Деца
одоше
у
кућу
,
из
куће
у
авлију
,
а
мајстор
Јован
и
газда
Иван
до
ручка
угодише
шта
ће
овај
имати
донети
на
издржање
детиње
:
200
ока
жита
,
10
ока
пасуља
,
кацу
сира
и
ухрањенога
крмка
годишње
,
и
дукат
цесарски
месечно
.
По
ручку
се
Иван
опрости
с
мајстором
Јованом
и
газдарицом
,
пољуби
Гргура
и
посаветује
га
.
Паун
загрли
брата
и
дуго
плакаху
и
један
другом
нешто
неразумљиво
говораху
.
После
тога
отац
с
Пауном
седе
у
кола
,
погледав
још
једном
сина
,
стегне
срце
,
окрене
се
слузи
и
викну
да
ошине
.
Гргур
је
дуго
гледао
за
њима
,
док
не
замакоше
за
први
угао
,
па
онда
стиште
руку
Миланову
.
У
радионици
мајстор
-Јовановој
живо
се
радило
до
седам
сахата
у
вече
,
а
тада
се
је
тачно
вечерало
.
У
зачеље
сео
Јован
,
до
њега
десно
жена
,
па
син
му
Милан
,
па
до
њега
ћерка
Ружица
,
с
леве
стране
момци
,
којих
је
вазда
имао
тројицу
.
Шегрт
је
помагао
доносити
јела
и
служити
при
столу
.
Овога
вечера
,
пре
него
што
ће
поседати
,
рече
мајстор
Јован
својој
деци
.
—
Хе
,
децо
,
сад
сте
добили
још
једнога
брата
.
Хоћу
да
се
пазите
као
да
смо
вас
све
троје
ми
родили
.
Седи
,
Гргуре
до
Ружице
,
а
ње
нека
међу
тобом
и
Миланом
,
као
сестра
мећу
браћом
својом
.
—
Гргур
седе
до
Ружице
и
стидно
гледаше
преда
се
.
Чим
погледате
на
постављен
сто
,
одмах
ћете
приметити
да
је
застрт
чистим
чаршавом
,
тањири
и
чиније
од
бела
,
истина
мало
простија
порцулана
,
ножеви
и
виљушке
од
челика
,
кашике
од
жута
паквона
;
све
опрано
,
очишћено
,
углачано
.
Ту
су
сланици
,
биберница
,
бокал
с
водом
и
пред
сваким
по
једна
проста
чаша
за
воду
.
Пре
него
се
седне
,
он
би
сам
,
окренувши
се
икони
свог
домаћег
патрона
,
Светога
Николе
,
очитао
„
Оче
наш
.
“
Беше
понедеоник
,
зато
се
на
сто
изнесе
пуна
велика
чинија
кромпира
с
месом
.
Код
мајстор
-
Јована
беше
тачно
утврђен
јеловник
.
Осим
месне
чорбе
долажаху
јела
овим
редом
:
недеља
,
купус
и
печено
тесто
;
понедеоник
,
кромпир
,
а
увече
друго
јело
попара
;
уторник
,
у
подне
паприкаш
,
а
увече
цицвара
од
бељега
брашна
,
мало
помаснија
;
среда
,
пасуљ
са
сланиницом
;
четвртак
,
у
подне
кувано
тесто
,
увече
пилав
с
исецаним
месом
;
петак
,
пасуљ
без
сланине
и
са
салатом
кад
је
томе
доба
;
субота
,
кромпир
,
а
увече
још
по
кришка
сира
,
или
савијача
,
или
моча
,
итд
.
О
великим
празницима
у
подне
печење
,
а
момци
увече
немају
вечере
,
која
им
је
у
осталом
са
свим
излишна
,
јер
како
се
по
подне
умију
и
обуку
,
не
долазе
кући
другдан
до
поноћи
.
Сваки
момак
добије
у
подне
по
литру
вина
,
а
мајстор
Јован
испразни
с
мајсторицом
Макреном
тачно
полуоку
.
Овај
столски
поредак
није
се
смео
мењати
ни
за
живу
главу
.
Мајстор
Јован
живео
је
по
њему
као
момак
по
Банату
и
Ердељу
и
на
њега
се
навикао
као
какав
стари
дуја
на
строгости
типика
.
Изузеци
би
бивали
само
у
изванредним
приликама
:
кад
је
столарски
и
браварски
пир
,
кад
дођу
гости
,
кад
се
наплати
по
каква
већа
наруџбина
,
итд
.
По
вечери
очита
се
опет
„
Оче
наш
.
“
Момци
рекоше
мајстору
:
лаку
ноћ
,
па
одоше
.
Док
је
мајсторица
успремала
сто
,
мајстор
Јован
отвори
горњу
фијоку
од
великог
плавог
ормана
,
што
стајаше
у
зачељу
између
кревета
и
извади
једну
књигу
у
тврдим
корицама
с
црном
кожом
на
полеђини
и
четвороуглом
од
црвене
кожице
,
на
којој
се
виђаху
упечаћена
позлаћена
,
али
доста
посукнула
слова
.
Обрез
листова
беше
жутом
бојом
обојен
.
—
Но
,
ђаче
,
рече
давши
књигу
Гргуру
и
показавши
му
насловни
лист
,
дед
да
видим
како
те
је
учитељ
научио
читати
.
Сви
поседаше
за
сто
,
Гргур
прочита
течно
и
разговетно
:
—
Живот
и
прикљученија
Димитрија
Обрадовића
,
нареченога
у
калуђерству
Доситеја
.
—
Ето
видиш
,
синко
,
ја
сам
човек
неук
,
не
знам
много
књига
,
али
се
Доситејевим
књигама
свако
вече
по
који
час
забавим
.
Што
их
више
читам
,
то
их
све
већма
разумем
и
желим
да
их
опет
узмем
у
руке
.
Али
има
доста
што
шта
,
што
не
могу
да
разумем
,
јер
ме
у
младости
нису
у
школи
упутили
како
треба
.
Зато
учите
сад
док
сте
млади
.
Што
год
не
разумете
,
питајте
,
па
ће
се
зар
наћи
ко
ће
вас
као
што
треба
обавестити
.
Наука
је
наука
,
занат
над
занатима
.
Ко
хоће
да
је
учеван
,
да
зна
што
треба
да
зна
,
ваља
много
да
чита
,
много
да
мисли
,
много
да
пише
и
учи
.
Надрикњига
је
као
и
надристолар
,
кад
отеше
какву
клупицу
,
или
здепа
какву
столицу
,
крај
свему
умењу
.
Свет
,
кад
види
да
је
незналица
,
окрене
му
леђа
,
те
,
несрећник
,
умире
од
глади
.
Да
видите
,
шта
вели
игуман
хоповски
за
ученога
Рајића
.
На
,
прочитај
ово
,
Милане
.
Милан
прихвати
књигу
и
лепо
на
глас
читаше
:
—
„
Колико
сам
ја
прост
...
“
—
То
вели
игуман
хоповски
;
примети
мајстор
Јован
.
—
„
и
неучен
,
настави
Милан
даље
,
мени
је
милије
видети
ученог
младога
Рајића
,
него
четири
васеленска
патријарха
,
који
би
без
науке
били
као
ја
;
видео
си
га
како
је
млад
и
без
браде
,
али
кад
стане
беседити
,
ми
сви
,
с
великим
брадама
,
гледамо
га
,
као
да
смо
из
дивљега
вилајета
дошли
.
"
—
Хе
,
хе
,
то
је
само
Доситије
умео
рећи
.
И
данас
их
има
,
који
књиге
пишу
,
ама
нешто
врдају
,
нешто
увијају
,
да
их
често
сам
Господ
разуме
.
Што
не
говоре
вако
просто
,
да
их
и
ја
разумем
:
али
тако
ти
је
данас
и
са
столарством
,
све
теши
нешто
на
око
,
шарено
и
цифрасто
ваздан
,
а
док
подложиш
пећ
,
а
оно
се
криви
и
витопери
као
луб
.
Узме
књигу
из
руку
Миланових
,
па
је
пружи
Гргуру
.
—
Дед
ти
настави
даље
ово
!
(
Показавши
му
прстом
где
да
отпочне
.
)
Гргур
почне
мало
тишим
гласом
:
—
„
Мој
синко
!
...
“
—
Вели
исти
игуман
хоповски
,
примети
мајстор
Јован
.
—
„
Мој
синко
,
прошла
су
она
глупа
и
слепа
времена
,
кад
се
међу
нами
говорило
:
боље
је
шест
вранаца
у
каруца
,
него
шест
школа
у
глави
.
Сад
се
је
време
преокренуло
;
учен
човек
,
ако
ће
и
пешице
ићи
,
сваки
га
поштује
,
а
неучена
,
видећи
где
се
вози
на
вранци
,
говоре
:
вранци
вранца
вуку
;
и
право
имају
.
“
—
Хај
,
хај
,
мој
драги
Доситије
,
уздахну
мајстор
Јован
,
као
да
смо
ти
ми
данас
у
томе
попузнули
.
Колико
је
мој
професор
Сава
седео
без
службе
,
док
се
други
сметењаци
товише
на
платама
,
које
ако
сам
ја
заслужио
,
тако
су
и
они
.
Па
још
толико
други
учевни
људи
,
којима
је
дано
нешто
мало
службице
,
тек
да
не
помру
од
глади
.
Али
,
ко
ти
је
само
данас
попечитељ
просвете
?
Него
,
боже
здравља
,
гледаћемо
ми
да
се
то
на
боље
окрене
.
Само
треба
да
чинимо
као
што
нам
Доситије
вели
...
Ружице
,
читај
ово
(
показавши
јој
прстом
)
.
Поче
Ружица
својим
нежним
танким
гласом
:
—
Да
моји
једноплемени
усуде
се
сврх
сваке
ствари
слободно
мислити
,
и
све
,
што
чују
,
да
суде
и
расуђују
...
—
И
тако
даље
,
и
тако
даље
,
настави
мајстор
Јован
мало
—
као
кроз
зубе
:
„
они
,
који
се
држе
само
својих
обичаја
и
хоће
да
одрже
све
онако
како
је
,
они
“
...
читај
даље
две
последње
врсте
!
—
Остају
за
навек
у
свеконачној
и
плача
достојној
бесвесности
,
заврши
Ружица
.
Мајстор
Јован
,
поновивши
још
једном
ове
речи
Доситејеве
,
узе
књигу
испред
кћери
и
стави
је
преда
се
.
Преврнувши
два
три
листа
,
намршти
мало
своје
и
онако
убрано
чело
и
поче
у
себи
читати
.
Макрена
узе
детињу
пресвлачицу
,
да
је
на
два
три
места
прихвати
и
пришије
дугменце
које
је
отпало
.
У
који
мах
велики
сахат
на
дувару
изби
осам
,
у
тај
исти
тренутак
неко
куцну
на
вратима
,
и
кад
се
отворише
ступи
унутра
један
средовечан
човек
,
онизак
,
полупун
,
чела
висока
,
очију
живахних
,
образа
округлих
,
космате
подрезане
браде
,
а
образа
онако
вазда
готових
на
смех
.
Под
пазухом
држаше
дебео
трешњеви
штап
.
—
А
,
добро
сте
нам
дошли
,
господине
Саво
,
викну
радосно
мајстор
Јован
,
устајући
му
на
сусрет
.
Свагда
сте
нам
добро
дошли
,
а
вечерас
,
долетели
.
Читам
,
а
мислим
на
вас
.
—
Шта
,
ви
ваљда
опет
с
вашим
Доситејем
,
поче
професор
Сава
смешећи
се
,
оставивши
свој
онизак
шешир
на
орманчићу
,
где
стајаше
еснафска
кутија
.
—
Као
обично
,
као
обично
...
Е
па
реците
,
шта
ћу
?
У
кафану
нисам
ни
момком
ишао
...
Изволите
ево
овде
на
моје
место
.
—
Макрена
,
можда
господин
није
још
ни
вечерао
...
—
Молим
,
молим
не
трудите
се
:
абије
идем
с
вечере
...
Знате
,
наручили
смо
били
на
Дорћолу
једног
тазе
смуђа
...
—
Знам
,
знам
,
да
сте
тирјаћија
на
ваљану
рибу
.
Али
зато
сад
смемо
мало
повише
овог
ритопечког
.
—
Е
па
кад
јој
је
суђено
,
онда
шта
јој
знамо
,
нека
јој
буде
.
Ја
се
и
ви
нећемо
посветити
.
Та
и
Доситије
ту
негде
вели
,
да
су
се
и
братија
хоповска
веома
радовала
живој
риби
и
староме
вину
.
—
Ево
,
настави
Јован
једва
дочекавши
прилику
да
опет
завири
у
књигу
...
овде
вели
Доситије
да
су
преко
четрдесет
дана
гладовали
Мојсије
на
Гори
Синајској
и
Илија
бежећи
по
пустињи
,
али
Бог
је
хтео
да
на
њима
учини
то
чудо
,
а
где
су
данас
чудеса
?
—
А
ја
и
ви
да
два
дана
не
једемо
и
не
пијемо
,
шта
би
било
од
нас
,
драги
мајстор
-
Јоване
?
Просто
би
скапали
.
—
Зато
,
молим
вас
,
прихватите
ову
већу
чашу
,
понуди
га
Јован
,
кад
Макрена
принесе
служавник
с
наливеним
чашама
.
—
Чујеш
,
жено
,
остави
ти
то
пред
нас
,
ми
ћемо
се
већ
сами
послужити
,
када
зажеднимо
...
Здрави
сте
!
Професор
Сава
одврну
горњи
и
доњи
коштани
наглавак
са
свога
дебела
трешњевца
,
извади
из
шпага
пљоснату
турску
лулу
,
посади
је
на
доњи
крај
,
а
на
горњем
беше
сисак
од
ћилибара
.
Напунивши
је
мирисавим
дуваном
,
запали
је
трудом
,
закачи
левим
палцем
за
ивице
од
прслука
под
пазухом
,
опружи
ноге
тамо
даље
под
сто
,
повуче
два
три
дима
из
разгореле
лулице
,
нагне
главу
ближе
к
десном
рамену
,
погледа
задовољно
мајстор
Јована
,
и
смешећи
се
трну
у
дланове
.
—
Ви
сте
данас
сасвим
добре
воље
,
господине
професоре
?
Примети
му
мајстор
Јован
.
—
А
зар
ви
то
опажате
?
—
Та
ето
смешите
се
,
па
...
—
Па
рекох
ли
вам
да
долазим
с
части
?
—
Части
?
Па
колики
је
морао
бити
тај
ваш
славни
смуђ
?
Колико
вас
беше
при
вечери
?
—
Ја
и
професор
Тома
и
катихета
.
Али
да
знате
историју
ове
вечери
,
бисте
се
и
сами
мало
насмејали
.
—
Молим
,
служите
се
,
док
се
вино
није
угрејало
.
Па
,
ако
вам
је
по
вољи
,
да
нам
приповедите
ту
историју
.
Макрено
,
каву
.
—
Познајете
ли
ви
Станка
абаџију
?
поче
професор
Сава
,
пошто
је
,
по
свом
старом
обичају
,
мало
погладио
браду
и
пљуцнуо
.
—
На
Варош-Капији
?
—
Јесте
тог
.
Сигурно
му
знате
сина
,
што
ће
сада
у
четврти
разред
?
Лањске
године
,
некако
пред
распуст
враг
нанесе
овуда
мечкаре
,
па
једно
по
подне
,
баш
пред
школском
капијом
,
заокупе
ударати
у
даире
:
„
Играј
ми
играј
,
Кара-
Мартине
“
;
па
јадника
меду
дотерали
гурбети
,
те
кад
привикну
:
„
Узми
пушку
на
лево
око
,
па
ти
стрељај
тицу
ластавицу
!
“
,
а
он
из
све
незграпне
грлине
ричи
кроз
нос
:
ма
!
Деца
се
на
то
смеју
сиромаху
медведу
,
а
Циганин
скине
мастан
фес
и
заокупи
мољакати
да
му
дате
десетпарац
.
—
Ехе
,
и
сам
сам
вам
некад
од
јутра
до
мрака
јурио
за
мечкарима
.
—
Дакле
Станковом
сину
се
допадне
ова
мечја
игра
,
те
кад
би
у
школи
,
а
он
скине
тканицу
,
те
даде
неком
своме
другу
један
крај
,
а
други
намакну
себи
о
врат
,
па
иди
од
скамије
до
скамије
.
Вођ
му
виче
:
„
Играј
ми
,
Кара-
Мартине
!
“
,
а
он
ходај
,
скачи
,
мумљај
као
да
је
пореклом
из
хомољских
јазбина
.
А
кад
рикне
кроз
нос
:
ма
!
цела
школа
узавре
,
граја
,
урнебес
.
Као
и
међ
’
људма
тако
и
међ
’
децом
:
има
их
,
који
воле
потказати
него
да
му
Господ
здравља
да
.
Пре
него
ће
се
граја
дићи
,
тркне
један
крадом
директору
,
а
овај
опет
,
беспослен
као
што
га
је
дао
Бог
,
трч
’
у
разред
као
да
ће
му
тамо
орден
приденути
.
Таман
ће
наш
нови
Кара-
Мартин
заурлати
:
ма
!
а
директор
широм
врата
отвори
.
Сиромах
Кара-Мартин
умало
се
није
од
етра
стропоштао
,
тканица
му
висаше
о
врату
.
Поведоше
ти
нашега
медведа
,
па
с
њим
на
протокол
.
По
подне
сеђасмо
у
канцеларији
,
кад
ето
ти
директора
задувана
с
врло
важним
лицем
.
—
Господо
моја
,
јесте
ли
чули
за
скандал
који
се
у
заводу
догодио
?
—
Скандал
!
Упитасмо
га
озбиљно
и
један
другог
погледасмо
.
—
.
.
.
Безобразан
,
какав
се
још
није
догодио
за
мога
толикогодишњега
директоровања
.
—
А
шта
ли
се
то
збило
?
Нама
није
нико
ништа
јавио
.
—
Знам
ја
,
знам
,
кричаше
директор
,
долазећи
све
већма
и
већма
у
ватру
;
по
вама
би
могао
завод
и
изгорети
;
вас
се
све
то
ништа
не
тиче
;
ви
се
разбегнете
куд
који
,
а
мени
се
све
бије
о
главу
.
И
опет
,
гдегод
станете
,
опадате
ме
:
директор
нема
посла
,
директор
нема
часова
.
Али
тако
је
то
,
свугде
ћеш
наћи
солидарности
,
па
и
код
самих
халваџија
,
само
не
у
нас
професора
...
—
Али
остав’те
,
молим
вас
,
ви
нашу
солидарност
на
страну
:
расправићемо
је
кад
будемо
доконији
.
Него
,
молимо
вас
,
кажите
нам
,
шта
се
то
догодило
,
те
да
знамо
да
ли
да
седимо
да
ствар
пресудимо
,
или
да
одлазимо
.
Ми
имамо
своје
послове
...
.
—
Ви
имате
своје
послове
,
а
ја
ваљда
немам
никаквих
својих
послова
.
Кад
морам
седети
ја
,
морате
седети
и
ви
!
А
куд
вам
се
хита
;
зар
имате
што
прече
од
своје
званичне
дужности
,
за
коју
сте
плаћени
,
која
вас
храни
и
одева
?
—
Богме
је
до
зла
бога
несносан
тај
ваш
директор
.
Да
нам
је
устабаша
,
не
бих
га
могао
подносити
,
примети
мајстор
Јован
.
—
Па
,
господине
директоре
,
хоћете
ли
нам
казати
,
зашто
сте
нас
сазвали
?
упита
га
још
једном
озбиљно
професор
Тома
.
—
Имам
да
вам
саопштим
неваљалство
,
каквом
равна
нема
.
Ја
мислим
да
се
,
на
жалост
,
први
пут
догодило
у
нашем
заводу
.
Затим
нам
исприча
све
што
се
догодило
.
—
Па
то
није
неваљалство
,
господине
директоре
;
то
је
прост
несташлук
и
ништа
више
,
приметим
му
ја
.
—
У
вашој
глави
,
ал
’
у
мојој
не
.
Та
помислите
само
...
—
Нећу
ни
да
мислим
,
кад
је
то
јасно
као
дан
.
Ја
вам
и
опет
велим
,
да
ту
нема
неваљалства
.
—
Шта
,
ви
ваљада
хоћете
растројство
,
анархију
у
заводу
?
Красни
ми
професори
!
Само
тако
,
само
тако
;
али
ја
ћу
већ
целу
ствар
доставити
попечитељству
.
Не
дам
се
ја
од
вас
за
нос
вући
,
господо
моја
,
разумите
ме
,
не
дам
се
за
нос
вући
!
Тако
је
зипарао
,
а
ми
му
хладно
рекосмо
,
да
га
казни
мало
хапсом
,
па
одосмо
.
Уз
пут
рече
професор
Тома
:
ако
га
попечитељ
усекне
,
али
онако
попечитељски
,
све
вас
частим
тазе
рибом
на
Дорћолу
.
Директор
достави
целу
ствар
попечитељу
,
попечитељ
нађе
да
ми
имамо
право
,
те
тако
се
директору
подрежу
рукави
,
а
ми
вечерас
прослависмо
победу
једним
ваљаним
смуђем
.
Како
вам
се
чини
,
мајстор
Јоване
?
—
Ама
све
као
што
би
се
пожелети
могло
;
само
ми
је
жао
,
што
сви
отуд
нисте
овамо
на
моје
ритопечко
.
Али
,
Боже
здравља
.
Молим
вас
узмите
да
испразнимо
још
по
једну
две
,
док
нам
кава
није
стигла
.
—
Па
то
још
могу
и
ја
имати
белаја
са
тим
вашим
директором
.
Знате
,
деца
су
деца
,
а
мој
Милан
,
да
ми
га
Бог
поживи
,
мало
је
хитлен
,
понесташан
,
па
као
оцу
ми
се
богме
ваља
и
бојати
да
...
—
Та
не
бојте
се
ви
,
мој
драги
пријатељу
.
Зато
је
Бог
створио
уз
директоре
и
професоре
...
Па
кад
мислите
дете
уписати
?
—
Бога
молећ
’
сутра
.
Али
да
,
ја
вам
се
и
не
похвалих
,
господине
професоре
.
Стекао
сам
још
једнога
сина
,
а
вама
ученика
.
Професор
га
погледа
радознало
,
а
он
му
приповеди
све
,
и
зовне
из
куће
Гргура
.
Гргур
приђе
к
Савиној
руци
,
а
овај
га
значајнијим
погледом
измери
од
главе
до
пете
.
Кад
су
Гргур
и
Милан
опет
пошли
к
вратима
,
професор
Сава
,
не
скидајући
ока
с
њих
,
рече
полугласно
мајстор
-
Јовану
:
—
Лепо
их
је
издашна
природа
украсила
,
а
кућа
још
лепше
одгајила
—
шта
ли
ће
од
њих
учинити
школа
и
друштво
?
И
као
да
се
после
ових
речи
оте
професору
Сави
уздах
,
кога
толико
покрио
беше
,
да
га
ни
сам
мајстор
Јован
није
приметио
.
—
Ја
их
,
господине
,
предајем
у
ваше
руке
;
ја
познајем
вас
;
нек
’
буду
као
ви
—
остало
је
у
Божјој
руци
,
примети
Јован
после
подуже
почивке
.
—
Али
да
ли
ћу
један
бити
довољан
,
достижан
.
Данас
је
,
мој
драги
мајстор
Јоване
,
толико
квара
међу
људима
,
да
често
сав
добар
усев
школин
позобље
.
Имамо
толике
жалосне
примере
пред
собом
!
Ту
професор
Сава
дубоко
,
дубоко
уздахну
.
ВИИ
.
Кад
се
зађе
дубље
у
Дорћол
,
тај
комад
источне
вароши
у
Београду
,
а
вама
се
и
нехотице
наметне
друго
осећање
но
оно
с
којим
сте
ушли
у
те
уске
и
криве
улице
.
Чини
вам
се
,
да
малоазијски
топли
и
ароматични
ветрићи
пире
око
вас
,
а
онај
Банат
преко
Дунава
—
Анадол
.
Све
добије
другу
,
тајанствено
занимљиву
драж
.
Мучи
вас
радозналост
,
хтели
бисте
кроз
пукотинице
неокречених
зидова
да
посмотрите
цветни
и
плодородни
врт
самоограниченога
и
суревњива
мусломанина
.
Гранчица
бршљана
или
вршак
зелене
лозе
што
се
виде
овде
онде
изнад
зидова
,
као
да
вам
приповедају
сладости
које
се
сањају
,
а
можда
и
уживају
,
у
тим
забрањеним
рајевима
.
Рајевима
рекосмо
,
али
за
оне
,
који
у
миру
траже
хране
душама
;
пријатељима
жубора
и
борбе
харемски
је
живот
духу
карика
.
На
угловима
камените
чесме
с
бакреним
лулама
и
натписима
арапским
;
главном
улицом
бајирском
,
Јалијом
,
живописно
блеште
дућани
са
источном
робом
,
пекарнице
и
млекарнице
,
џамије
и
хамами
с
кубетима
,
телалнице
и
прчварнице
с
добрим
ћебапчићима
,
касапнице
и
рибље
чаршијице
,
механе
са
стакленим
ћошкама
,
где
седе
средовечне
ерлије
с
белим
,
зеленим
и
шареним
турбанима
,
пушећи
чибуке
и
шарене
наргиле
,
а
низ
улице
,
горе
доле
,
надали
вику
халваџије
и
кокичари
,
млађани
продавци
салепа
и
бозе
,
све
саме
младе
Рекалије
,
а
међу
њима
по
који
мршави
Јеврејин
броћасте
браде
и
бркова
,
погружен
и
перјав
,
трагичним
погледима
нуди
вам
црвено-жуте
неранџе
и
бледе
лимунове
.
Изнад
тога
шаренога
света
у
плавој
висини
беле
се
вита
мунарета
,
и
кад
се
сунце
испне
на
подне
,
а
јасно-грли
мујезини
с
висина
кличу
правовернима
песму
језанску
,
а
вама
,
као
у
хиљаду
и
једној
ноћи
,
затрепте
најживље
махале
пуношаренога
Багдада
.
Ту
на
том
,
негда
тако
пуноживотном
,
данас
тако
пустом
Дорћолу
,
у
улици
ниже
главне
полиције
,
у
кућици
,
којој
данас
камена
ка
камену
није
,
живео
је
професор
Сава
.
Професор
је
Сава
из
оног
првог
кола
Србаља
,
који
,
већином
,
дођоше
у
Србију
на
позив
кнеза
Милоша
.
Философ
,
богослов
,
добар
Немац
,
а
још
бољи
Латин
!
У
дужности
школској
тачан
,
у
цркви
сваке
недеље
,
а
кад
су
празници
земаљски
,
раније
излази
да
гледа
параду
.
Јутром
је
много
читао
и
радио
,
пред
вече
ходао
,
а
вечером
ишао
мало
на
поседак
,
али
нигде
не
задржавајући
се
после
десет
.
Омален
,
шишкав
,
средовечан
,
кокораве
косе
,
браде
пуне
,
подрезане
,
чела
ониска
,
очију
живих
,
малених
,
а
коже
на
лицу
ишаране
многим
ситним
мрштинама
.
Кућица
,
у
којој
живљаше
,
беше
насред
авлије
,
коју
,
исто
као
и
муслиманске
конаке
,
опасиваху
високи
зидови
од
камена
.
Покривена
старом
ћерамидом
,
с
великим
стрехама
,
с
дрвеним
ћошкама
и
прозорима
маленим
,
који
са
гломазних
дрвених
ћерчива
још
мање
светлости
пропуштају
у
малене
собе
.
Уђете
у
кујну
,
а
из
кујне
лево
у
собу
.
У
левој
живљаше
стара
сестра
Савина
,
госпођа
Јелена
,
у
десној
сам
професор
Сава
.
Док
се
он
можда
бави
у
школи
,
уђимо
,
на
прстима
,
у
ту
његову
отворену
ћелијицу
,
која
је
тесна
,
али
коју
он
ипак
за
то
називаше
својом
„
вселеном
“
.
Код
прозора
прост
,
дрвен
сто
,
покривен
великим
белим
табацима
,
на
њему
велики
црни
дивит
од
истога
дрвета
као
и
пескаоница
,
лево
и
десно
једна
на
другој
просто
повезане
најбоље
књиге
оновремене
наше
књижевности
:
Летописи
,
Србске
Пчеле
,
Доситије
,
Голубице
,
Жил
Блаз
,
Хаџи-баба
.
А
на
простоме
долапу
књиге
његове
струке
,
латински
и
новији
немачки
класици
,
међу
којима
је
Клопшток
са
својим
одама
и
отац
Геснер
са
својим
идилама
.
Тамо
иза
књига
,
поред
онога
зида
без
прозора
,
скроман
је
креветац
,
покривен
старим
врло
простим
ћилимом
,
на
ком
се
и
преко
дана
почешће
одмара
.
Чело
главе
мало
„
Распетије
“
.
Сава
по
читав
сахат
чита
Вергила
,
или
Гетова
Фауста
,
или
Разбојнике
Шилерове
,
па
опет
,
кад
затвори
књигу
и
кани
се
да
легне
,
смерно
стане
пред
„
Распетије
"
и
моли
се
Богу
.
Тако
је
било
доба
,
а
он
беше
продукт
свога
времена
;
борио
се
противу
простих
аукторитета
,
али
је
опет
зато
,
можда
махинално
,
љубио
владике
у
руку
и
скидао
капе
свима
великашима
.
И
отменим
госпођама
,
старој
госпођи
Симићки
,
свагда
прилажаше
руци
.
Али
је
велике
куће
пажљиво
избегавао
:
његова
чиста
,
проста
и
лепа
,
али
и
сувише
затворена
натура
нагињала
је
више
грађанском
животу
,
волео
је
не
толико
сељаке
колико
занатлије
.
Четвртком
често
оде
у
радионицу
некога
пушкара
Ђаковалије
,
па
по
читаве
сахате
гледа
како
кали
ножеве
и
кити
корице
,
или
би
отишао
казасу
,
који
онде
преко
пута
на
вртешку
испредаше
свилене
и
сребрне
гајтане
,
а
вечером
би
више
пут
свратио
к
мајстор
-
Јовану
столару
,
где
смо
се
први
пут
с
њиме
упознали
.
Скоро
је
подне
.
Професор
Сава
суморан
уђе
на
капију
.
Како
беше
пријатан
јесењи
дан
,
иђаше
гологлав
,
у
једној
држаше
свој
ониски
голубасти
шешир
,
а
другом
руком
намешташе
своју
,
лаким
знојем
овлажену
косу
.
Кад
је
био
у
својој
„
вселени
“
,
још
док
није
врата
ни
притворио
,
зачу
се
његов
симпатичан
глас
:
—
Јелена
!
Ето
ти
његове
старе
сестре
Јелене
,
с
наочарима
на
носу
и
картама
у
сухим
жилавим
рукама
.
—
Ручак
!
После
минут
два
изби
дванаест
,
и
њих
двоје
седоше
за
сто
,
на
којем
се
пушаше
слатки
купус
са
јагњећим
месом
.
—
Знаш
ли
ти
,
Јелена
,
зготовити
папазјанију
?
Јелена
напрћи
своје
убране
усне
.
'
—
А
би
л
’
умела
начинити
мусаку
?
Јелена
се
,
с
презирањем
,
насмеја
.
—
Па
ђувече
од
црвених
и
модрих
патлиџана
?
Ево
како
се
то
готови
...
—
Али
докле
ћеш
ме
,
Саво
,
бити
по
ушима
са
тим
твојим
модрим
патлиџанима
?
Увек
си
био
онако
,
онако
...
.
а
сад
си
се
,
Бога
ми
,
сасвим
подетио
.
Што
ти
се
сад
наспеле
те
луде
цинцарске
сплачине
?
—
Ал
’
чујеш
ме
,
Јелена
...
—
Нећу
ништа
да
чујем
,
немам
ништа
да
чујем
!
—
Та
дај
се
доказати
.
—
Нема
ту
никаква
доказивања
.
Но
,
лепа
ствар
,
још
ће
ме
учити
ове
Сервијанкуше
!
—
Јелена
!
викну
професор
Сава
и
лупи
руком
о
сто
.
—
Шта
лупаш
тако
,
нисам
ја
твој
ђак
.
Ако
ти
нисам
по
вољи
,
одох
у
контумац
,
па
збогом
!
—
Та
чуј
ме
само
...
—
А
шта
да
чујем
,
шта
имам
да
чујем
,
да
чујем
ја
од
тебе
;
та
знам
море
кад
си
оволишни
био
.
Кад
год
си
лизао
прсте
за
палачинцима
,
а
гле
мог
брата
јако
,
сад
му
је
...
—
Сад
му
је
,
сад
му
је
,
шта
му
је
сад
?
викну
љутит
Сава
,
жваћући
мало
живље
покрупнији
залогај
;
најбоље
је
да
данас
и
не
говорим
.
.
Ти
си
данас
,
онако
,
знаш
,
не
смем
ни
да
ти
кажем
.
—
И
боље
да
ћутиш
,
кад
не
знаш
шта
боље
да
ми
говориш
.
Ја
ћу
како
ја
,
како
је
код
паметна
света
,
а
неће
ми
још
уливати
памет
геаци
.
—
Опет
!
подвикнуће
Сава
.
—
Они
треба
од
мене
да
се
уче
воспитанију
,
а
не
ја
од
њих
.
—
Знаш
ти
,
шта
је
воспитаније
.
—
Не
знам
,
него
ћу
се
од
тебе
учити
.
-—
Чујеш
,
Јелена
...
—
Чујем
!
—
Ти
си
...
—
Шта
сам
ја
?
—
Ћурка
!
То
већ
беше
нарогушеној
уседелици
доста
.
Плану
,
скочи
,
груну
у
плач
,
и
оде
у
своју
собу
.
Сава
је
подуже
гледао
за
њом
,
покушао
да
узме
још
који
залогај
,
па
онда
устаде
,
прекрсти
се
и
изиђе
на
ћошку
.
Гледећи
у
зову
и
ону
подивљалу
лозу
,
што
се
уз
њу
савијаше
,
размишљаше
о
тегобама
прилагођавања
једних
друштвених
особина
на
друге
,
о
чудноватој
упорности
човечјега
духа
,
који
се
противи
старим
навикама
,
да
стара
знања
попуни
новима
,
да
обнови
укус
,
речју
:
да
се
саображава
новим
приликама
,
новим
потребама
.
А
овде
Сава
,
националиста
,
жељаше
сестри
омилити
само
оно
,
што
је
обичај
његове
нове
отаџбине
.
Шта
не
би
сеја
брату
учинила
?
Па
опет
,
тако
мали
захтеви
,
толика
жестока
опозиција
!
Сава
запали
пљоснату
турску
лулу
на
дугачком
трешњевом
чибуку
.
Тада
је
било
у
цвету
царство
скупоцених
чибука
:
у
свима
великашким
оџаклијама
служило
се
најскупоценијим
чибуцима
,
као
данас
слатким
и
кавом
.
И
Сава
је
то
уврстио
у
своја
невина
уживања
,
искључиво
да
се
подвргне
обичају
.
Да
му
је
могло
бити
,
он
би
и
своје
село
,
заједно
с
црквом
и
школом
и
гробовима
својих
отаца
,
пренео
у
Шумадију
,
у
Мораву
.
Сад
,
повукавши
неколико
димова
,
жељаше
и
филџанчић
каве
са
служавника
,
али
јест
,
то
скромно
очекивање
никад
није
налазило
одзива
у
сестриној
комори
.
По
њеном
необоривом
начелу
,
кава
се
само
меша
с
млеком
о
доручку
и
ужини
.
Само
у
та
доба
латиће
се
„
пиксле
“
,
иначе
је
та
скупоцена
ствар
вазда
под
њезиним
кључем
.
Сада
пуши
,
хода
под
стрехом
и
мисли
:
бадава
му
је
молити
.
Да
иде
у
суседну
механу
на
једну
грку
,
турску
?
Не
иде
.
Професор
је
,
а
виши
наставници
онога
времена
владаху
се
полусвештенички
.
Гостионице
,
јавно
пушење
,
картање
,
све
то
као
живу
ватру
избегаваху
уреднији
васпитачи
онога
времена
.
А
данас
?
Данас
је
данас
,
све
лепо
и
красно
,
али
никад
оно
што
је
било
онда
.
Онда
лежи
мирно
у
гробу
заједно
са
својим
прибором
,
својим
представницима
.
Кад
се
је
вратио
у
собу
,
сто
је
већ
био
распремљен
.
Јелена
је
мало
попустила
,
поспремала
,
почистила
,
па
се
повукла
у
своју
собу
,
села
за
столићак
,
ређа
карте
—
и
врача
.
Види
:
да
се
њезина
другарица
„
проводи
несрећна
“
...
.
„
удовица
с
оним
црномањастим
човеком
“
...
.
„
писмо
“
...
.
„
колевка
"
...
.
„
на
страни
“
„
нека
изненадна
жалост
"
„
зацело
“
...
.
„
Врагу
!
“
викну
Јелена
,
срдито
и
покупи
карте
са
стола
.
„
Тако
луде
,
глупе
,
а
нисам
их
још
од
јуче
ни
прстом
дотакла
!
"
Ту
их
поче
мешати
брзо
,
брзо
,
брзо
,
па
онда
овлаживши
десни
палац
,
предузме
их
поново
ређати
.
Међутим
је
њезин
брат
у
другој
соби
сео
код
стола
,
отворио
најновији
Летопис
,
па
,
врло
мало
прибран
,
мање
гледаше
у
књигу
,
више
размишљање
о
оним
тамним
и
новим
питањима
,
која
се
од
више
времена
у
њему
пале
и
гасе
као
метеори
.
Појаве
се
,
ишчезну
,
а
ишчезну
да
му
се
опет
појаве
сјајније
и
дуготрајније
.
Протосинђел
Гаврило
,
којем
је
једном
приликом
о
том
помињао
,
рече
,
да
су
створови
маште
,
стога
да
се
опроба
у
поезији
.
Он
ћуташе
на
то
,
није
изјављивао
своје
противно
мишљење
.
Сад
је
помишљао
у
себи
:
да
су
то
„
весници
новога
доба
“
,
мишљаше
,
али
се
никад
не
усуди
да
те
мисли
пушта
и
у
професорска
„
сословија
“
.
Ко
зна
?
Можда
има
протосинђел
и
право
?
Узме
табак
чисте
хартије
,
начини
два
три
стиха
истој
јесени
—
не
иде
!
Покуша
да
састави
нов
косовски
марш
—
и
то
не
иде
.
Можда
ће
љубавна
песма
наћи
одушке
заптивеним
врелима
?
Још
црње
и
горе
!
Згужва
измрчену
хартију
и
хитне
је
под
сто
.
„
Није
то
хтети
,
па
бити
Његуш
—
quod
licet
Јови
,
non
licet
bovi
!
мој
добри
протосинђелу
!
"
Промрмљавши
то
,
полуљутит
Сава
задуби
се
,
макар
мало
и
расејано
,
у
отворену
књигу
Летописа
.
Отворе
се
малена
вратанца
у
зиду
од
авлијске
ограде
.
Јелена
,
увек
опрезна
,
погледа
кроз
прозор
.
„
Дерладија
!
“
промрмља
кроз
зубе
,
па
наново
,
још
пажљивије
,
упре
своје
погледе
у
разметнуте
карте
.
А
у
зелено
двориште
уђоше
та
Јеленина
дерладија
,
два
младића
висока
и
угледна
.
Један
плав
,
сувоњав
,
плавих
очију
,
чела
висока
,
а
косе
отворено
жуте
,
свилене
.
Други
црномањаст
,
ока
црна
и
жива
,
меке
дуге
косе
,
пораста
мало
нижега
,
образа
округластих
,
а
усана
румених
и
врелих
.
Обојица
ношаху
у
рукама
по
једну
књигу
;
по
лепом
повезу
и
формату
веће
осмине
знате
да
не
могу
бити
школске
;
а
да
су
речници
,
ваљало
би
да
су
многолисније
и
дебље
.
Већ
су
били
скоро
пред
кућом
,
кад
се
професору
Сави
оте
поглед
преко
књиге
кроз
прозор
у
двориште
.
Видевши
ова
два
млада
Српчета
,
заигра
му
срце
,
радост
му
затрепта
на
челу
,
на
образима
,
уста
журно
са
столице
и
широм
отвори
врата
на
својој
мирној
„
вселени
“
.
Обојица
уђоше
скромно
;
поруменивши
,
погледаше
свога
професора
погледом
девичанске
чистоте
.
А
он
им
стиште
руке
обојици
;
да
му
не
налагаше
начело
уздржљивости
према
младости
,
беше
готов
да
их
загрли
.
„
Моја
лепа
и
драга
будућности
српска
!
“
тако
нешто
кликнуло
је
у
њему
,
и
тренутно
би
му
тешко
,
што
своја
топла
и
нежна
осећања
мора
да
угушује
.
Младићи
положише
на
сто
донесене
књиге
,
па
,
дватрипут
понуђени
,
срамежљиво
поседаше
тамо
на
креветац
господина
професора
.
—
Дакле
,
сад
смо
прочитали
и
другу
свеску
народних
песама
...
А
ти
,
Гргуре
,
шта
си
сад
имао
?
—
Горски
Венац
.
—
А
пре
си
имао
?
—
Милутиновићеву
Сербијанку
,
примети
Гргур
.
—
Прекрасно
,
наставиће
професор
,
а
сад
да
прочитамо
коју
оду
Мушицкову
.
Пошто
су
прочитали
Глас
харфе
шишатовачке
,
професору
Сави
се
зажари
лице
а
очи
запламтеше
.
Чега
ли
се
срећан
сетио
?
Можда
свога
ђаковања
у
Пожуну
,
у
Ђуру
,
у
Пешти
?
—
Хе
,
хеј
,
како
је
негда
било
,
а
како
је
сад
?
поче
Сава
после
неколико
расејаних
тренутака
.
Свет
се
креће
унапред
,
лаганим
ходом
,
али
опет
одмиче
.
Све
је
некуд
нагло
,
све
узима
други
вид
,
књижевност
,
школа
,
црква
,
све
.
Нећете
заћи
у
моје
године
,
а
све
ће
...
Али
ту
раздрагани
професор
пређе
у
толику
узбуђеност
,
да
у
тај
мах
не
знађаше
ни
сам
дати
израза
ономе
што
обухвата
то
његово
„
све
“
.
Стишавши
се
,
претурио
је
неколико
листова
оне
књиге
на
столу
.
—
Све
ће
,
рекох
вам
,
узети
други
вид
,
само
је
народ
сила
,
коју
ни
векови
лако
не
ломе
.
Па
наш
красни
језик
,
наше
песме
,
наше
приповетке
—
да
прочитамо
овај
дивни
одломак
из
Страхиња
-
Бана
.
Ти
,
Милане
,
лепо
читаш
...
Милан
узе
и
милозвучно
и
тачно
прочита
обележени
број
стихова
.
—
Нестаће
,
децо
,
не
велим
Београда
,
али
зацело
и
овог
тесног
Дорћола
,
а
ове
ће
песме
остати
вазда
живе
и
младе
,
свеже
и
росне
као
што
сте
данас
вас
двоје
у
првоме
цвету
.
Ко
зна
,
можда
ће
се
и
из
вас
...
зли
ништа
,
ништа
;
ни
сам
не
знам
шта
вам
хтедох
рећи
.
Читајмо
ове
умотворине
;
као
биљци
јутро
и
кишици
,
тако
и
души
годи
свежина
даха
природиног
.
А
колико
је
природе
,
колико
једрине
у
сваком
стиху
,
у
свакој
пословици
народној
...
Читајмо
,
—
читајте
често
те
вечно
лепе
гласове
наше
горске
виле
...
па
песнике
,
па
све
списатеље
наше
,
који
дишу
духом
народним
,
који
га
љубе
,
који
пишу
о
њему
,
којима
кроз
сваку
врсту
бије
светлост
,
топлина
поносног
и
непобедљивог
духа
народног
.
—
Кажу
,
господине
,
да
смо
ми
мали
народ
?
усуди
се
приметити
Милан
.
—
Који
нема
велике
будућности
?
додаће
и
Гргур
с
радозналим
погледом
у
свог
професора
.
—
Мали
народ
—
без
будућности
?
Ко
вам
вели
то
?
Лаж
,
лаж
...
децо
моја
,
лаж
!
Ту
добри
наставник
плану
,
скочи
са
столице
и
прође
узрујан
неколико
пути
по
својој
„
вселени
“
.
—
Срби
,
Хрвати
,
Бугари
—
сила
!
Ко
каже
да
смо
мален
народ
!
Варање
,
изопачавање
,
обмана
!
О
,
ви
велики
народи
...
велики
народи
!
...
Хода
журно
,
да
се
тресе
„
вселена
“
.
—
Не
бојмо
се
,
драги
моји
ученици
,
не
бојмо
!
продужи
Сава
у
истој
свечаној
раздраганости
...
Који
народ
сам
себе
оставља
,
онога
напушта
и
Бог
...
Коме
се
причини
да
је
нејак
,
слаб
,
онај
је
доиста
и
мален
и
нејак
.
Да
су
наши
велики
претци
тако
мислили
,
зар
бисмо
данас
били
господари
у
Београду
?
Камо
дахија
?
Који
народ
има
своје
Карађорђе
,
своје
Милоше
,
своје
устанке
,
тај
народ
има
и
силе
,
има
и
отпора
.
И
ми
ћемо
се
,
децо
,
одупирати
,
‘
борити
.
Дух
нашега
народа
који
сузбија
туђинштину
,
који
крха
синџире
и
стеге
,
тај
је
дух
—
велик
.
Ја
сам
Србин
,
ја
се
поносим
,
ја
сам
велик
.
—
Поносите
се
и
ви
тим
великим
и
славним
именом
...
Поносите
се
,
поносимо
се
!
Живело
Српство
на
све
стране
...
Живело
Славјанство
!
Ко
каже
да
смо
ми
народ
мален
...
Ми
народ
мален
?
Будале
!
Ходите
ближе
столу
,
ходите
.
Гледајте
само
ове
велике
и
дивне
земље
и
градове
.
Младићи
приђоше
столу
и
нагоше
главе
над
раширеном
великом
мапом
јужне
Европе
.
Професор
опкружује
својим
белим
пуним
прстом
кажипутом
:
—
Јадранско
Море
,
српско
приморје
,
Црна
Гора
,
Скадар
,
Скопље
,
Тимоци
,
па
Мориш
,
па
Драва
,
па
Ријека
,
па
Велебит
—
сам
овејан
Србин
и
Хрват
!
...
чисто
зрно
,
пшеница
од
народа
.
Па
гледните
само
Доње
Дунаво
,
Балкан
,
сам
рођени
брат
,
вредни
Бугарин
.
Глете
,
гле
,
Београд
,
Загреб
,
Сарајево
,
Скадар
,
Трново
...
вароши
,
села
,
градови
,
чисто
видим
народ
како
по
њима
гмиже
,
чујем
лађе
и
сплавове
по
овим
старим
валовитим
рекама
.
Па
ова
мора
од
планина
,
пуна
пастира
и
стоке
:
ори
се
песма
,
фрулица
;
живот
шарен
,
врео
,
трудан
,
живот
,
који
се
не
свија
,
упоран
,
жилав
,
чврст
,
велик
као
Дурмитор
,
непроходљив
као
и
ови
дугачки
венци
вечитог
Балкана
.
Бог
је
велик
и
милостив
...
Велике
земље
...
народ
здрав
и
јак
...
Милиони
,
милиони
,
море
,
пучина
!
—
где
је
тај
,
који
ће
нас
прегазити
,
чељуст
,
која
ће
нас
попити
!
...
Ми
—
мален
народ
...
како
рекосте
?
—
без
будућности
?
Сам
уља
и
нитков
!
Пи
!
Пљуните
и
ви
са
мном
на
тако
гадну
лаж
!
Пљунимо
!
Професор
Сави
горе
очи
,
пламте
образи
.
Апостолски
жар
преобразио
га
,
па
још
лепше
сјају
оне
благе
и
лепе
црте
његовог
и
иначе
пуно
симпатичног
лика
.
А
Милан
?
А
Гргур
?
И
они
,
раздрагани
,
ужагрили
очима
,
па
би
,
чини
ми
се
,
да
груну
у
најгушће
ордије
,
да
покају
Косово
,
да
сав
народ
загрле
,
да
га
пољубе
,
да
га
ослободе
.
—
Причаћу
вам
о
Штуру
,
продужава
професор
истим
жаром
.
Јесте
ли
слушали
што
о
њему
?
Велики
,
редак
Словенин
.
Сиромах
народ
словачки
.
Здрав
као
вода
планинска
,
питом
као
голуб
.
Мађари
,
Немштина
,
све
је
то
противник
наш
.
Не
,
није
,
криво
сам
казао
:
крива
су
наша
уска
срца
,
себичност
,
неслога
.
Шта
би
било
...
ох
,
Боже
мој
,
чисто
не
смем
ни
да
изустим
ту
једну
реч
:
слога
!
Та
да
је
уз
нас
та
велика
...
ух
(
ту
професор
плану
,
скочи
,
тресну
ногом
тако
силно
о
тле
,
да
су
прозори
зазврјали
,
тресла
се
„
вселена
“
)
,
Русија
,
Русија
!
Безгранична
,
велика
,
силна
Русија
—
колос
!
Моћна
,
непобедљива
—
не
миче
се
!
Стоји
као
и
ово
Каспијско
Језеро
,
које
никуд
не
отиче
.
Чујете
ли
—
Русија
је
силна
!
Сви
смо
упрли
очи
у
њу
.
А
она
?
Рођена
да
заповеда
народима
,
да
,
да
заповеда
—
а
шта
ради
она
?
Скрстила
руке
па
слуша
:
покорна
службеница
незахвалне
Европе
.
Та
да
ми
је
једну
годину
заповедати
на
Неви
!
Видели
би
непријатељи
Славјана
,
ко
је
Рус
.
Дижи
Волгу
,
Дњепар
,
изведи
све
степе
,
цео
Кавказ
и
Урал
,
све
изведи
на
границу
...
Ради
кога
?
Да
спасеш
грешну
Европу
од
белаја
.
А
кад
сломијеш
Бунапарту
,
онда
те
тапшу
по
раменима
,
а
ти
опет
откуд
си
и
дошао
—
у
степе
!
А
Срби
,
а
Славјани
?
Пољска
!
Пољска
!
—
Сироти
Пољаци
,
омаче
се
замишљеном
Милану
.
—
Је
ли
баш
морала
бити
деоба
Пољске
?
питање
,
које
се
и
нехотице
омаче
Гргуру
.
—
Деоба
Пољске
.
Рана
,
велика
рана
.
Је
ли
морало
бити
порабошченије
“
Србије
?
Је
ли
морала
Црна
Гора
изгубити
Боку
,
да
је
можемо
дати
на
поклон
ћесару
?
Тако
хтео
Немац
,
тако
хоће
Русија
.
Русија
!
Не
Русија
,
није
Русија
!
Чујте
ме
!
Милане
,
Гргуре
,
чујте
ме
!
ова
стара
...
.
запамтите
што
вам
говорим
...
ова
стара
бесвесна
Русија
лећи
ће
,
мора
лећи
у
гроб
,
али
ће
она
пре
смрти
родити
...
родити
другу
Русију
,
млад
,
здрав
,
јуначан
народ
руски
,
који
ће
љубити
нас
,
и
кога
ћемо
обгрлити
ми
,
ми
њихова
потиштена
браћа
...
А
онда
?
Онда
ће
и
Рајна
научити
Возбраној
!
А
ми
?
Ми
ћемо
и
сами
на
Косово
у
Призрен
!
Ал
’
сироти
Словаци
,
па
Чеси
,
па
...
Ту
се
у
мало
не
омаче
нашем
одушевљеном
словенофилу
:
Пољаци
.
Сетивши
се
свега
и
свега
,
не
дотакну
се
тог
рањавог
места
на
телу
словенском
,
изусти
само
реч
:
Штур
,
седе
на
столицу
и
мало
се
замисли
.
—
Јесте
ли
слушали
што
о
Мицкијевићу
?
по
дужем
ћутању
запитаће
професор
Сава
своје
ученике
.
—
Нити
смо
слушали
,
нити
читали
,
одговорише
оба
младића
.
—
Али
смо
вас
зато
кљукали
Шилером
и
Гетеом
,
па
чак
и
оном
будалом
—
Клопштоком
.
Ко
мари
за
Мицкијевића
?
Та
он
је
Славјанин
—
шта
може
мудро
бити
у
нас
,
у
Славјанина
?
Тако
мисле
Германци
.
Ми
!
Слепци
,
слепци
,
које
треба
водити
.
Свршити
гимназију
у
Србији
,
не
знати
шта
је
говорио
Мицкијевић
о
славјанским
народима
,
о
нама
,
о
нашој
народној
појезији
...
срамота
,
срамота
!
Још
ћемо
ми
туђина
служити
,
још
!
И
кад
нас
неће
,
ми
га
тражимо
,
ми
га
зовемо
.
Идите
у
Дрезду
,
у
Вајмар
,
дабогме
,
тамо
читају
буршовима
Мушицког
,
наше
песме
,
нашу
књижевност
.
Ха
,
ха
,
ха
.
И
професор
,
смејући
се
саркастички
,
устаде
и
опет
пође
горе
доле
по
својој
“
вселени
“
.
—
Ја
бих
тако
радо
читао
Мицкијевића
,
рећи
ће
Гргур
,
који
беше
у
истом
заносу
као
и
његов
професор
.
А
Милан
?
Он
као
да
се
већ
уморио
,
нестрпљиво
се
држи
на
заузетом
месту
на
кревецу
,
и
час
па
крадом
гледа
кроз
прозор
у
жути
невен
у
баштици
и
оно
плаво
небо
преко
авлијских
зидова
.
Он
би
напоље
,
на
свеж
ваздух
,
да
ходи
горе
доле
,
да
гледа
свет
.
Ту
се
отворише
собња
врата
,
професорова
сестра
госпођа
Јелена
,
намрштено
погледа
унутра
,
па
опет
притвори
крило
и
оде
у
своју
собу
.
Само
је
кроз
зубе
промрмљала
:
дерладија
!
Професор
је
врло
добро
познавао
„
нарав
“
своје
старије
сестре
.
Кад
је
нестрпљива
или
радознала
,
завириће
на
братовљев
прозор
,
без
куцања
отвориће
врата
,
па
ма
унутра
седео
главом
Патријарх
.
Јелени
,
Српкињи
из
Баната
,
највећи
на
свету
аукторитет
беше
карловачки
митрополит
.
Професор
Сава
извади
из
долапа
неколико
жуто
брошираних
књига
.
—
Ево
Мицкијевићех
предавања
о
славјанској
књижевности
.
Немачки
.
Јаки
сте
у
немачком
,
носите
,
читајте
.
Пољак
је
,
своја
му
је
књига
најмилија
,
најпознатија
—
тај
му
је
део
изврстан
.
Ово
који
дан
отићи
ћемо
макар
до
Топчидера
,
—
тамо
ћемо
сести
где
и
читати
баладе
његове
.
Ево
вам
Људевита
Штура
:
Наречја
словенска
,
па
Наука
о
словенском
језику
.
Овај
предговор
пред
граматиком
читаћу
вам
од
речи
до
речи
,
да
запамтите
,
да
знате
на
изуст
.
Професор
,
отворивши
другу
лепо
повезану
књигу
,
са
светим
поштовањем
прочита
ученицима
својим
:
Дела
песничка
Јана
Колара
.
—
И
овог
великог
Словенима
морате
