знатикао
Доситија
.
Глете
овај
највећи
словенски
спев
:
Слава
кћери
!
У
ових
пет
песама
трепти
чисто
славјанска
епика
,
славјанска
лирика
.
Ту
нема
ништа
германско
,
ништа
западно
.
Велики
славјански
појета
!
Ходите
ближе
,
погледајте
,
то
је
продукција
,
изворност
,
еп
узвишен
као
Татра
,
као
Карпати
:
у
пет
великих
,
кличу
и
звонко
одјекују
шест
стотина
двадесет
и
једна
—
шест
стотина
двадесет
и
једна
.
Још
ове
зиме
прочитаћу
вам
и
превести
све
ове
,
које
сам
још
у
Пожуну
побележио
.
Ехе
хе
,
Пожун
!
Чујте
ме
,
морате
видети
Карпате
,
морате
учити
словачки
.
Морате
мрзити
Немце
,
морате
бити
Славјани
!
Помислите
само
:
сто
милиона
Славјана
!
сто
милиона
!
Свет
,
васијона
!
С
нами
Бог
разумјејте
,
јазици
!
кличе
занесени
професор
,
стиште
руке
својим
добрим
ученицима
,
отвори
врата
,
он
напред
,
они
за
њим
изађоше
у
авлију
.
Врата
оставише
отворена
.
Јелена
,
која
је
једва
дочекала
,
да
јој
се
с
врата
скину
дерладија
,
изађе
гунђајући
:
„
Увек
и
увек
морам
ја
да
затварам
врата
за
вама
“
,
и
„
вселена
“
беше
затворена
,
заједно
са
Штуром
,
Коларом
и
Мицкијевићем
.
Сва
тројица
изиђоше
на
враташца
,
која
су
обично
несносно
шкрипала
при
отварању
и
затварању
.
Професор
оде
горе
у
варош
,
у
шетњу
,
можда
да
се
узгред
види
и
са
својим
љубимцем
,
Јованом
столаром
,
а
младићи
савише
доле
,
Дорћолу
.
Одушевљени
живом
беседом
свога
најмилијег
учитеља
,
пламтили
су
огњем
,
који
мило
подилази
кроз
цело
тело
,
улива
сласт
и
ласт
,
чисто
га
покреће
с
места
,
уздиже
га
,
чини
му
се
:
запливаће
у
ваздух
,
полетеће
.
Ходе
,
а
с
њима
напоредо
лете
и
оне
миле
невидљиве
слике
,
које
им
загрејаше
њихове
младачке
душе
.
Гргур
лепо
види
пред
собом
словенску
вилу
,
сјајнобелу
,
лепшу
од
сваке
девојке
,
лепу
—
и
још
лепшу
него
што
је
лепа
учитељ
-Максина
ћерка
Даница
.
А
Милан
,
он
гризе
доњу
усну
,
метнуо
руке
назад
,
ћути
,
мисли
какав
мали
Гарашанин
,
и
иде
један
корак
назад
за
Гргуром
.
Бадава
вичу
пекари
:
„
Врућо
,
тазе
,
не
роди
му
мајка
!
"
бадава
извијају
хоџе
и
мујезини
по
мунаретима
,
бадава
вичу
халваџије
и
кокичари
,
наша
два
млада
Србина
ништа
не
чују
,
ништа
не
виде
.
Узалуд
се
надао
за
њима
и
неки
њихов
друг
Илија
,
који
је
годинама
скоро
два
пут
старији
,
често
иде
са
њима
;
мрзи
га
,
вели
,
читати
,
па
од
њих
двојице
научи
више
слушајући
,
него
цео
дан
код
куће
читајући
.
Илија
је
из
оног
кола
ђака
,
које
је
данас
изумрло
,
а
и
онда
,
у
њихово
време
,
провлачили
су
се
из
разреда
у
разред
као
—
анахронизми
.
И
онда
,
и
после
у
животу
,
били
су
и
остали
несавременици
,
њихово
друштво
било
је
негде
далеко
испред
њих
,
а
они
су
овамо
далеко
позади
храмуцали
,
наслонивши
се
обично
на
каквог
паметног
и
вредног
члана
из
много
познијих
нараштаја
.
И
наш
Илија
беше
тога
рода
ђак
,
и
најрадије
прибијаше
се
уз
Милана
,
а
још
више
уз
Гргура
.
Али
их
је
данас
узалуд
тако
рећи
вијао
,
није
их
стигао
,
па
зловољан
сврну
у
телалницу
,
да
промени
своју
и
сувише
трошну
обућу
.
Боже
здравља
,
други
пут
.
Биће
прилике
,
кад
ће
се
и
наш
драги
Илија
већ
појавити
са
својом
улогом
у
даљем
животу
својих
млађих
другова
.
Гргур
и
Милан
сиђоше
доле
Дунаву
,
одатле
се
лепом
јеврејском
улицом
попеше
на
Калимегдан
,
који
онда
беше
обрастао
густом
модрозеленом
травом
.
Леп
јесењи
дан
,
сунце
сија
као
усред
лета
,
само
блаже
и
пријатније
.
Уморни
прућише
се
по
трави
Милан
легао
ничице
,
годи
му
мека
и
свежа
травица
,
одупро
се
лактовима
о
траву
,
а
главу
метнуо
у
шаке
,
гледа
у
бедеме
градске
,
у
кулу
га
мрским
турским
сатом
,
у
низаме
који
чуваху
стражу
,
или
чуче
и
пуше
на
бедему
,
гледа
,
гледа
,
гледа
,
а
у
глави
му
се
већ
замећу
мали
и
велики
планови
:
како
би
се
та
проклета
сорта
дала
избацити
са
српских
бедема
.
А
кад
му
се
поглед
оте
на
црвену
заставу
с
белом
звездом
и
месецом
,
сакри
главу
у
један
бусен
траве
пред
собом
,
шкрипну
зубима
,
стисну
песнице
,
и
поче
се
клети
у
себи
:
„
Истераћемо
вас
,
истерати
!
"
А
Гргур
дотле
лежаше
назатке
,
и
гледаше
у
ону
страну
неба
,
на
којој
у
тај
мах
не
горијаше
сунце
.
Гледа
у
то
безгранично
плаветнило
,
гледа
и
сања
,
сања
и
гледа
:
види
слике
и
лепе
и
нежне
,
слике
багреношарне
и
чистозрачне
,
као
освитак
,
као
прозорје
.
Чини
му
се
да
чује
далеки
звон
,
струје
певне
и
ветрне
,
еолову
харфу
,
која
тајанствено
чарним
звуком
извија
најлепше
песме
српске
и
словенске
,
а
иза
те
тамо
харфе
,
у
сунчаној
глорији
,
трепте
Мушицки
,
Његуш
,
Штур
и
други
знани
и
незнани
великани
српског
и
словенског
Парнаса
.
Обојица
расту
,
једрају
,
постају
,
ходе
истим
путем
,
истим
путем
,
али
разним
циљевима
.
Милан
види
пред
собом
путе
храпаве
и
тамне
и
камените
,
Гргур
стазе
,
поред
којих
мирише
најлепше
пољско
цвеће
и
ромони
тихи
,
бистри
планински
поточићи
.
Милан
—
мисли
,
Гргур
—
да
ли
да
кажемо
,
да
наш
„
благонадежни
“
Гргур
—
сања
.
ВИИИ
.
Давно
је
одзвонило
вечерње
на
Саборној
Цркви
,
богослови
су
већ
били
по
својим
собама
у
семинарији
,
кад
су
се
наша
два
млада
друга
вратила
с
Калимегдана
.
Пролазећи
кроз
Стамбол
-Капију
,
Милан
је
оборио
главу
да
не
гледа
непријатеље
своје
земље
,
низаме
,
а
Гргур
је
још
из
далека
гледнуо
неколико
пута
у
криве
сабље
и
дрвене
фесове
,
па
удубивши
се
у
себе
,
у
своје
нове
идеале
,
није
ни
знао
,
кад
је
прошао
кроз
дугачки
и
чађави
свод
од
камена
.
Недалеко
одатле
беше
столарска
радионица
Миланова
оца
,
мајстор
-
Јована
.
Уђоше
у
кућу
,
одоше
у
своју
собу
.
Из
авлијице
,
до
врата
,
пењало
се
на
два
на
три
дрвена
ступња
.
Ушавши
поседаше
,
Гргур
на
свој
креветац
,
Милан
на
зелену
столицу
с
једном
готово
пребијеном
ногом
.
Ништа
се
не
треба
чудити
,
кад
кажем
„
с
готово
пребијеном
ногом
“
.
У
ђачким
собама
,
обично
је
сваки
део
намештаја
мање
више
начет
.
На
столској
плочи
,
на
којој
се
давно
истрла
плавчаста
боја
,
неколико
упрљаних
школских
књига
,
а
по
осталом
слободном
простору
перорезима
урезана
имена
;
на
једном
углу
познате
четвороугаоне
црте
за
игру
с
пасуљима
,
шах
-табла
која
се
зове
„
мицаљица
“
.
На
зиду
прилепљена
нека
светогорска
икона
од
хартије
и
Ђурђе
Бранковић
са
дугачком
брадом
.
Сав
овај
најскромнији
намештај
изгледао
је
много
лепши
засенут
вечерњим
сутоном
.
Изненада
се
врата
отворише
и
у
соби
се
заори
једно
громко
:
„
Сервус
!
"
Гргур
и
Милан
скочише
са
својих
седишта
.
—
Но
,
како
вам
се
свиде
моје
нове
ципеле
?
Гледните
само
,
кад
избацим
ево
овако
ногу
,
па
запнем
палцем
о
прслук
,
зар
вам
не
изгледам
као
сушти
професор
?
А
ко
зна
,
шта
још
може
бити
од
овога
ђиде
!
—
Још
можеш
и
ђемије
вући
,
рећи
ће
му
Милан
.
—
А
што
не
,
с
тобом
бих
,
Бога
ми
ти
кажем
,
и
суваче
окрет’о
.
Опипајдер
ове
мишице
!
Је
л
’
чврсто
,
жилаво
,
као
да
си
камен
подвукао
под
кожу
?
Ђидо
!
Дете
мало
клипка
,
дед
,
ви
двојица
,
а
ја
само-сам
.
Не
боји
се
Илија
,
не
боји
.
Дед
!
Један
,
два
,
три
,
дед
!
Ономад
сам
се
хрвао
на
Калимегдану
с
оном
Ерчугом
,
један
,
два
,
три
—
положи
!
Бога
ми
ти
кажем
,
кад
кидише
Илија
један
,
два
,
три
—
узмичи
.
Гледајте
само
кад
стегнем
—
гвожђа
,
пијавице
.
—
Плаче
ли
за
тобом
касарна
,
плаче
,
дарнуће
га
Милан
.
—
Друго
је
јунак
,
а
друго
редов
,
друго
витез
на
коњу
,
а
друго
сеиз
.
Та
ништа
лепше
од
јунаштва
,
од
мача
...
—
У
корицама
,
приклопиће
Милан
.
—
Увреда
!
Зар
ја
?
Погле
само
...
Та
да
сам
се
родио
у
Средњем
Веку
,
пре
барута
...
—
Па
шта
би
било
?
прекиде
му
говор
заједљиви
другар
.
—
Шта
би
било
,
поче
Илија
узвишенијим
тоном
,
било
би
,
био
бих
...
—
Дон
Кихот
!
поможе
му
Милан
завршити
започету
реченицу
.
—
С
тобом
се
не
да
данас
говорити
,
осече
се
Илија
срдито
.
Гргуре
,
данас
сам
с
тобом
сојузник
.
—
Ал
’
ја
с
тобом
не
,
нагласи
Гргур
,
зловољан
што
му
плаши
лепушкасте
слике
његова
заноса
.
—
Гле
гле
,
како
сте
ми
данас
осорни
,
мудрице
.
Зар
вам
је
тако
отежао
ваш
„
драги
Илија
“
?
Кад
вам
се
прохте
,
онда
вам
је
„
драги
“
,
а
кад
се
дрнете
,
к’о
по
Богу
сад
,
онда
горак
и
кисео
.
Збогом
!
Имам
ја
другова
и
осим
вас
—
широк
ми
је
Дорћол
,
па
Зерек
,
па
Сава
.
Другова
свуд
на
мали
прст
.
Збогом
,
моји
мудри
философи
,
и
Илија
има
своју
философију
.
Времена
и
здравља
,
стрпљења
,
корак
по
корак
,
све
ће
бити
.
Ту
се
Илија
маша
за
резу
.
—
Стој
!
Викну
у
исти
мах
Милан
,
који
се
беше
већ
дигао
са
својега
места
...
Стој
!
и
ја
одох
с
тобом
.
—
А
ти
,
Гргуре
?
Гргур
већ
беше
отворио
књигу
и
не
одговори
ни
једне
.
Њих
двојица
одоше
.
А
кад
се
за
њима
врата
притворише
,
већ
беше
у
соби
полумрак
,
да
се
једва
могаху
распознати
слова
у
књизи
.
Гргур
запали
свећу
и
навуче
беле
завесице
на
прозоре
.
У
соби
наста
тишина
,
Гргур
читаше
књигу
пред
собом
,
а
озго
га
,
из
оквира
,
озбиљно
и
мирно
гледаху
дугобради
деспот
и
хилендарски
ктитори
,
светитељи
Симеун
и
Сава
.
Гргур
и
не
чујаше
бахат
,
који
се
овда
онда
чу
у
дворишту
и
суседном
ходнику
.
А
да
ли
мишљаше
о
ономе
што
читаше
,
или
су
осећања
отела
мах
и
занела
га
некуда
далеко
?
Та
има
то
пуно
тренутака
,
кад
нам
је
књига
само
увод
,
капија
у
оне
чаробне
светове
,
који
су
невидовни
,
а
тако
топли
и
блиски
,
разговетни
и
знани
,
да
бисмо
,
зажмуривши
,
чисто
ускочили
у
његове
области
.
Често
вам
је
по
који
умиљат
и
дражестан
предмет
тако
близу
,
да
бисте
га
чисто
загрлили
,
или
се
ућутите
и
чекате
да
своја
зрачна
недра
наслони
на
ваша
прса
.
У
једанпут
се
Гргур
мало
јаче
нагну
на
задњи
наслон
своје
зелене
столице
,
замаче
дланове
за
потиљак
и
погледа
у
противни
угао
своје
скромне
одаје
.
А
њему
као
да
се
растворише
онде
зидови
и
кроз
то
окно
гледа
лепу
слику
,
коју
је
одавна
компоновала
његов
жива
машта
и
врло
често
износила
његовој
вазда
топлој
и
пријемљивој
души
.
Види
Гргур
једну
скромну
собу
с
дрвеним
гредицама
,
види
на
зидовима
познате
иконе
и
слике
,
велику
зелену
пећ
,
сат
на
зиду
са
големим
теговима
и
дугом
тромом
шеталицом
,
а
за
дугим
столом
учитеља
Максу
с
Плутархом
у
руци
,
до
њега
добри
попа
Крста
с
црвеним
појасом
,
тамо
с
противне
стране
учитељка
с
преслицом
,
а
до
ње
једно
ружично
суштаство
од
росе
и
мајских
јутара
,
најлепша
слика
,
што
одавна
живи
у
грудима
његовим
,
учитељева
ћерка
,
она
некадашња
несташна
и
торокљива
Даница
.
Шест
пуних
година
је
минуло
,
од
како
се
Гргур
учи
у
Београду
.
За
то
време
само
је
два
пут
одлазио
својим
родитељима
.
Завршује
се
већ
друга
година
од
како
је
последњи
пут
тамо
одлазио
.
Онда
је
Даница
навршила
пуних
шеснаест
година
,
у
августу
су
заједно
славили
њезин
рођендан
,
али
већ
онда
беше
и
лепша
и
заношљивија
,
и
живахна
али
и
присебна
,
и
пуна
живости
и
пуна
збиље
.
Ходао
је
с
њом
,
разговарали
су
много
,
о
селу
,
о
Београду
,
о
детињству
,
о
школи
,
о
невиним
играма
из
доба
ђаковања
,
и
о
—
садашњости
.
О
садашњости
?
Лицем
на
Преображење
ишли
су
обоје
горе
у
његово
село
,
својом
руком
превео
је
,
готово
пренео
с
оне
стране
потока
,
а
кад
су
стигли
тамо
горе
ка
његовој
кући
,
сам
јој
из
млекаре
донео
у
чистој
дрвеној
стопањи
варенога
млека
и
скорупа
.
Седели
су
под
брестом
једно
до
другога
и
дуго
,
дуго
гледали
доле
у
ливаду
,
у
поток
,
у
ком
се
бистра
вода
преливаше
заходном
румењу
.
А
кад
се
при
последњем
поласку
опраштао
с
њоме
,
једва
се
могаше
отрћи
од
школских
вратница
,
и
кад
је
већ
морао
пустити
њезину
руку
,
коју
држаше
стиснуту
,
чињаше
му
се
да
се
нешто
безвољно
откинуло
од
њега
,
да
је
пошао
на
пут
много
уђи
и
сиромашнији
.
Окренуо
се
још
једном
два
,
па
зашао
за
гору
.
Од
то
доба
две
су
године
,
дуже
и
теже
од
пређашњих
четири
.
Гргур
се
трже
и
та
лепа
слика
ишчезе
.
Врата
се
отворише
и
у
собу
паде
вихор
,
који
развеја
,
расплаши
његове
драге
старе
познанике
.
Али
не
вихор
од
ветра
и
праха
,
што
се
пење
путем
уз
небо
,
већ
једно
несташно
девојче
,
свежа
сувоњава
лица
,
мудра
чела
,
жутомрке
косе
,
очију
зеленкастоплавих
,
оних
ретких
мудролукавих
очију
,
којих
ти
се
плаветнило
упија
у
душу
,
а
она
зеленкаста
нианса
несташно
већ
стреља
за
тобом
.
—
И
опет
сам
!
викну
девојче
.
—
Сам
.
—
Читаш
?
—
Читам
.
—
Шта
читаш
?
Ту
погледа
у
књигу
,
што
стајаше
пред
њим
отворена
.
—
Брр
!
Напрћи
своје
танке
уснице
столарева
ћерка
,
а
Миланова
сестра
Ружица
.
Гргур
,
намрштивши
се
,
затвори
ону
књигу
пред
собом
.
—
Непрестано
седети
,
читати
—
не
разумем
.
Шта
има
то
толико
у
тим
твојим
књигама
?
—
Ништа
.
—
Па
кад
је
ништа
,
што
је
држиш
пред
собом
!
—
Забављам
се
.
—
Лепе
ми
и
то
забаве
!
На
страну
с
њом
!
Ја
сам
преча
од
књиге
.
Руке
доле
,
очи
овамо
—
право
у
мене
!
Он
је
,
полусмешећи
се
,
погледа
.
—
Насмеј
се
!
Он
се
и
насмеја
.
—
Право
да
ми
кажеш
...
—
Право
да
ти
кажем
.
—
Ал
’
не
смеш
лагати
...
—
Не
смем
лагати
.
—
Јесте
ли
силазили
на
Дорћол
?
—
Јесмо
.
—
А
јуче
?
—
И
јуче
.
—
А
прекјуче
?
—
И
прекјуче
.
—
Све
поред
оне
куће
на
углу
?
—
Са
оним
зеленим
прозорчићима
.
—
Јест
,
поред
куће
са
прозорчићима
.
—
Доста
!
викну
Ружица
љутито
,
отвори
врата
и
као
вихор
излети
напоље
.
Таман
Гргур
отвори
књигу
пред
собом
,
а
врата
се
отворише
и
вихор
опет
духну
унутра
.
—
Затвори
!
Гргур
затвори
књигу
.
—
Гледај
овамо
!
И
погледа
онамо
.
—
Дакле
све
поред
куће
са
зеленим
прозорима
?
—
Све
поред
куће
са
зеленим
прозорима
.
—
А
знаш
ли
,
ко
станује
иза
тих
прозорчића
?
—
Не
знам
.
—
Не
знаш
?
—
Не
знам
.
—
Лажеш
!
—
Можда
и
лажем
.
—
Зар
ти
ниси
видео
ону
што
успија
?
—
Нисам
видео
никога
што
успија
.
—
Што
је
углачала
косу
као
утијом
—
зар
ти
мислиш
,
да
је
оно
њезина
коса
?
—
Ја
не
мислим
ништа
.
—
Да
шта
ти
мислиш
,
Гргуре
?
осече
се
Ружица
.
—
Ја
мислим
,
да
не
мислим
ништа
.
—
Ништа
?
—
Ништа
.
—
Баш
ништа
?
—
Баш
ништа
не
;
не
мислим
,
али
нешто
ипак
премишљам
.
—
А
шта
је
то
нешто
?
—
Мислим
,
сејо
моја
,
да
би
најбоље
било
да
ме
се
оканеш
.
—
Хтео
би
да
идем
напоље
?
—
Да
,
хтео
би
да
идеш
напоље
.
—
Хтео
би
?
—
Хтео
бих
.
—
Одиста
?
—
Одиста
.
—
Не
шалиш
се
?
—
Не
шалим
се
.
—
Збогом
!
—
Збогом
!
Али
Гргур
још
добро
и
не
изусти
ову
реч
,
а
вихор
је
већ
био
с
оне
стране
резе
.
Још
се
тресло
и
орило
око
ушију
Гргурових
—
тако
је
грунула
врата
за
собом
.
Он
примаче
свећу
ближе
,
узе
ону
исту
књигу
и
отвори
је
.
Али
у
исти
мах
отворише
се
на
соби
врата
и
споља
још
жешће
духну
наш
несташни
вихор
.
—
Ти
си
заједало
!
викну
Ружица
љутита
и
плачна
.
Он
опет
књигу
затвори
.
—
Пакостан
и
гадан
!
—
Ружице
!
викну
Гргур
и
скочи
на
ноге
.
—
Лукав
,
неотесан
!
Гргур
се
умири
и
опет
седе
.
—
Сељак
,
сељак
,
сељак
!
—
А
кад
сам
ја
казао
да
нисам
сељак
?
Но
Гргур
још
ни
изговорио
,
а
Ружица
бризну
у
плач
,
ридаше
и
јецаше
горко
.
Док
је
она
плакала
,
наш
штудента
гледаше
је
,
мање
сачустљиво
,
више
зачуђено
.
Као
да
не
могаше
ни
да
докучи
,
откуд
толике
сузе
,
што
тако
крупне
вркћу
једна
за
другом
низ
беле
образе
.
Најзад
узе
она
кецељицу
и
обриса
своје
овлажене
трепавице
.
—
Ти
,
Гргуре
,
ништа
не
мариш
што
ја
овако
горко
плачем
?
—
Па
,
право
да
ти
кажем
:
не
марим
.
—
Ти
не
би
марио
,
ни
да
се
ја
разболим
?
—
Не
бих
.
—
Ни
да
умрем
?
—
Ни
да
умреш
.
—
Ју
,
Гргуре
,
али
си
ти
неваљао
!
—
Зар
што
не
марим
,
што
не
желим
да
ти
умреш
?
—
Ево
баш
нећу
да
плачем
!
—
Наједанпут
ће
Ружица
у
другу
тактику
.
—
Немој
.
—
Нећу
ни
да
се
разболим
.
—
Немој
ни
да
се
разболиш
—
имаш
потпуно
право
!
—
Па
нећу
ни
да
умрем
.
—
Па
немој
ни
да
умреш
.
Ух
,
како
је
то
страшно
!
кад
те
понесу
на
носилима
.
—
Грго
!
—
Ружице
.
—
Право
да
ми
кажеш
.
—
Право
да
ти
кажем
!
—
Ал
’
право
,
право
,
право
.
—
Право
,
право
,
право
!
—
Најправије
на
свету
?
—
Прависимо
!
—
Ту
се
и
Гргур
мало
одобровољи
,
заборави
своје
вечерашње
снове
и
поче
се
задовољно
смејати
.
А
Ружица
,
са
свечаном
збиљом
,
отпоче
своје
саслушање
:
—
Волиш
ли
ти
ону
девојку
?
—
Коју
девојку
?
упита
Гргур
мало
планувши
.
—
Ону
девојку
—
шта
се
претвараш
?
—
ону
за
зеленим
прозорчићима
.
—
Коју
за
зеленим
прозорчићима
?
викну
Гргур
и
тресну
оном
столицом
са
пребијеном
ногом
.
—
Што
лупаш
?
викну
богме
и
мало
увређена
Ружица
.
Није
ово
луг
.
Шта
се
претвараш
?
Признај
,
ухватила
сам
те
.
—
Ти
си
,
Ружице
,
и
досад
била
гуска
,
а
сад
си
права
—
немој
да
ти
кажем
у
очи
.
Окани
ме
се
с
твојим
будалаштинама
.
Иди
из
собе
!
Иди
!
Кажем
ти
,
одмах
да
одлазиш
или
ћу
...
.
Није
ни
изустио
,
а
Ружица
га
оштро
погледа
,
погледа
још
једном
,
али
блаже
и
много
попустљивије
,
по
образима
јој
се
осу
румен
,
мале
јој
руке
клонуше
,
очи
наводнише
,
не
јецаше
,
али
суза
за
сузом
котрљаху
се
и
падаху
на
ивицу
од
стола
.
Сад
,
изгубивши
своју
обичну
оштрину
,
изгледаше
преображена
,
преливена
зраком
нежности
,
питома
и
невина
,
да
би
у
овом
тренутку
и
њезин
најжешћи
непријатељ
омекнуо
,
па
(
особито
ако
се
то
тражи
)
и
загрлио
је
.
Гргур
,
видевши
је
тако
клонулу
,
поражену
,
безнадежну
,
учини
му
се
лепша
него
икад
до
сада
,
али
у
који
мах
да
јој
се
приближи
и
дотакне
руке
,
у
истом
тренутку
осети
где
га
нешто
жацну
у
срце
;
ни
сам
не
знађаше
шта
га
поче
плашити
,
трже
своју
руку
и
поврати
се
полукорак
назад
,
на
своје
пређашње
место
.
То
је
био
прст
неког
невидљивог
анђела
,
који
га
дотаче
,
који
,
можда
без
престанка
,
лебди
над
његовом
сиротанском
собицом
.
Учини
му
се
као
да
виде
Даницу
,
друга
својега
детињства
,
занесе
се
,
задуби
се
,
замисли
се
,
није
ни
осетио
,
кад
је
Ружица
,
убрисавши
и
последњу
сузицу
,
не
више
као
горски
вихорић
,
већ
тихо
и
питомо
,
као
најпитомије
јањешце
,
оставила
собу
.
Ни
сео
,
а
ни
књиге
отворио
,
кад
чу
ход
двојице
око
спољних
степеница
.
Учини
му
се
да
по
мраку
траже
резу
од
његових
врата
.
Он
приђе
и
отвори
их
.
„
Ево
то
је
твој
земљак
"
,
рече
један
од
млађих
калфа
а
други
што
остаде
пређе
праг
и
рукова
се
с
Гргуром
.
Млад
голобрад
дечко
,
а
на
њему
нова
пешачка
униформа
—
регрут
.
—
Прошле
недеље
похваташе
нас
и
погонише
амо
.
Знаш
,
како
је
растати
се
са
селом
.
Познајеш
ли
ме
још
,
Грго
?
Та
заједно
смо
се
учили
књизи
у
учитеља
Максе
.
Одох
да
му
пољубим
руку
.
Остасмо
цео
дан
онде
код
суднице
.
Кад
би
пред
мрак
,
а
преда
ме
стари
Степан
,
још
је
фамилијаз
.
Даница
ме
одазва
у
школу
—
да
је
видиш
,
Грго
,
нема
је
лепше
у
свем
селу
,
румена
јабука
!
„
Кумим
те
,
брате
Милета
,
понеси
ову
писму
Гргуру
.
"
Хоћу
,
зашто
не
.
„
И
ову
погачу
.
"
И
ту
погачу
,
рекох
јој
.
„
Много
,
много
га
поздрави
.
"
Не
бери
бригу
,
рекох
јој
,
та
ми
се
знамо
,
другови
смо
.
И
ево
ти
,
Грго
,
писмо
,
и
ево
погача
,
и
ево
друга
погача
од
твоје
матере
.
Потврда
је
зорли
,
али
су
твоји
предњаци
још
тврђи
.
Збогом
,
Грго
,
чекају
ме
другови
,
а
помрчина
је
.
А
ваља
пре
добоша
бити
у
касарни
.
Мучна
уредба
;
нигде
ти
,
Грго
,
наше
сеоске
слободе
,
нашега
рахатлука
.
—
Збогом
,
видећемо
се
,
одговори
Гргур
још
непрестано
под
утисцима
изненађења
.
Узе
драге
дарове
и
са
неким
,
готово
светим
поштовањем
метну
преда
се
на
сто
.
Дуго
их
је
гледао
и
гледао
,
а
после
их
је
једва
и
видео
кроз
сузе
,
које
му
овлажише
очи
.
У
тај
пар
дође
шегрче
;
позва
га
на
вечеру
.
Он
извини
и
себе
и
Милана
,
па
седе
за
сто
.
Тишина
.
Лојана
се
свећа
разгорела
,
расцветао
јој
се
фитиљ
,
црвен
посустали
пламен
једва
осветљава
собу
.
Гргур
узе
маказе
и
усекну
је
.
Пламен
сину
новом
јачом
светлошћу
,
он
опет
заузе
своје
обично
место
поред
стола
.
Дуго
је
гледао
у
писмо
,
док
се
одлучио
да
га
отвори
.
Најзад
,
пољуби
га
још
једном
снажно
и
ватрено
и
—
отвори
га
.
У
одаји
мир
,
усекнута
свећа
не
трепће
,
напољу
се
нико
не
чује
,
сви
су
за
столом
при
вечери
,
а
Гргур
чита
:
„
Драги
наш
Гргуре
!
Ето
се
навршује
две
године
,
а
тебе
никако
у
село
,
да
видиш
,
да
се
на
њега
није
срушио
брег
или
га
потоци
разнели
.
Пролетошњих
киша
да
нас
Бог
сачува
,
две
недеље
нисам
се
макла
испод
школског
крова
,
наплела
сам
,
наткала
сам
се
.
Читам
оцу
новине
,
са
свих
страна
туже
се
на
Мораву
,
на
поплаву
.
Свет
се
тужи
,
и
ја
грешна
радујем
се
:
можда
ће
Гргур
писати
,
да
види
да
и
нас
није
раселио
поводањ
.
Ја
мислим
и
чекам
,
разбирам
од
Степана
и
од
црквењака
:
е
да
каквих
писама
у
судници
,
али
,
за
пакост
,
нико
ником
ни
словца
,
па
ни
ти
нама
,
наш
драги
Гргуре
.
Ја
сам
твоја
другарица
,
ја
ти
смем
рећи
,
па
ево
ти
и
кажем
:
ништа
ти
лепо
не
стоји
,
кад
нас
се
тако
дуго
не
сећаш
.
Или
ти
је
можда
Београд
тако
прирастао
за
срце
,
да
си
и
заборавио
нас
сељаке
,
који
смо
на
раду
од
јутра
до
мрака
,
па
и
не
можемо
бити
тако
чисти
и
лепи
,
као
ви
,
који
живите
само
на
доколици
.
И
отац
ти
се
брине
,
и
мајка
ти
се
брине
,
па
и
твој
учитељ
,
мој
отац
,
мршти
се
и
срди
на
тебе
,
кад
год
му
се
они
сиротани
потуже
.
Ја
бегам
из
собе
да
не
слушам
ништа
против
тебе
,
заклех
се
да
ти
пишем
,
и
ево
испуњавам
своју
заклетву
.
Гргуре
,
да
ме
случајно
сад
сретнеш
у
путу
,
не
би
ме
познао
,
толико
сам
се
изменила
,
сви
веле
порасла
сам
,
не
би
требало
ни
редак
да
ти
пишем
,
свет
је
свет
,
али
ти
си
мој
мио
другар
,
а
другари
су
као
и
родови
.
Али
ипак
,
мој
другару
,
ово
ти
је
писмо
прво
,
а
можда
и
последње
.
Ја
нисам
крива
,
што
нисам
остала
,
што
нисам
више
оно
„
торокљиво
чегртало
“
,
које
те
је
толико
пута
узнемиривало
,
вукло
за
собом
и
против
твоје
воље
.
„
Боже
мој
,
Гргуре
,
ја
теби
пишем
,
а
Бог
зна
,
како
је
с
тобом
тамо
;
шта
ћу
,
ако
ти
и
не
хтеш
прочитати
ово
неколико
паметних
и
непаметних
редака
.
Али
шта
му
знам
,
пишем
,
а
Богу
ћу
се
молити
да
те
затекне
здрава
и
онако
добра
,
као
што
смо
те
испратили
из
нашега
села
.
Онда
ћеш
за
дело
прочитати
сваку
речцу
;
ко
зна
,
можда
и
више
него
цигло
један
пута
.
Зар
мислиш
,
да
га
и
сама
нећу
више
пута
прелетати
очима
,
пре
него
ти
га
пошљем
по
Марином
Милети
.
„
Да
ли
си
,
Гргуре
,
рад
да
чујеш
,
како
ли
је
мени
,
како
твојима
,
како
свима
нама
у
школи
,
па
горе
до
твојега
села
?
Ако
си
рад
чути
,
ми
смо
,
хвала
Богу
,
сви
здрави
,
које
исто
и
теби
од
свемилостивога
Бога
желимо
.
А
и
како
не
би
били
здрави
у
овим
питомим
горовитим
селима
.
Шума
,
ливаде
,
потеси
,
па
мој
красни
врт
,
све
то
пири
и
мири
,
све
те
освежава
,
подмлађује
.
Па
наши
студенци
;
оваких
бистрих
и
студених
извора
,
кажу
,
нема
далеко
унакрст
по
нашој
Шумадији
.
Поток
под
школом
још
и
сад
тече
онако
холо
и
младачки
,
као
кад
се
оно
први
пут
на
њему
умисмо
.
Шта
пута
сиђем
низ
брдашце
и
станем
на
онај
велики
,
маховином
обрасли
камен
усред
потока
,
на
ком
смо
више
пута
заједно
седели
и
гледали
низ
воду
доле
ка
оним
потесима
,
иза
којих
почињу
шумарци
од
твојега
села
.
Оно
старо
брвно
преко
потока
отрулило
је
и
пало
у
воду
,
и
сад
се
прелази
преко
новог
малог
моста
,
мало
повише
.
Али
ја
још
прелазим
преко
старог
брвна
;
узмем
обично
очеву
стару
мачугу
,
па
се
мало
поштапнем
,
скачући
с
једне
половине
на
другу
,
исквасим
се
сва
,
али
ми
је
ипак
жао
напустити
стари
прелаз
:
напустише
га
сви
,
а
кад
га
се
одречем
и
ја
,
онда
ће
му
,
чини
ми
се
,
бити
много
,
много
теже
,
а
ја
се
некако
тешко
могу
да
растанем
с
оним
,
што
ми
је
негда
било
драго
,
што
ми
је
уделило
по
коју
мрвицу
радости
.
Ето
зато
волим
да
се
исквасим
,
а
да
не
пребацим
себи
да
сам
незахвална
,
да
сам
обрнула
главу
ономе
,
кога
не
треба
заборавити
.
„
Да
ли
ти
се
,
добри
наш
Гргуре
,
прохте
по
који
пут
да
завириш
мало
у
ову
школу
у
којој
си
се
негда
учио
?
Памтиш
ли
још
све
наше
мапе
и
иконе
,
старе
скамије
,
памтиш
ли
,
јаој
!
онај
дугачки
очин
лесковац
?
Нема
га
више
,
и
он
се
истутњио
,
као
и
она
очева
жестока
нарав
.
И
сад
је
исто
онако
пољут
и
построг
,
али
су
му
прутови
ипак
данас
и
краћи
и
тањи
,
а
и
ређе
их
се
маша
него
онда
кад
нас
двоје
сеђасмо
пред
њим
у
скамији
.
Па
ипак
,
ипак
;
више
пута
чујем
отуда
из
школе
"
гласиће
"
онаке
исто
као
што
смо
их
ми
од
себе
давали
,
кад
би
нас
,
несташне
,
окачио
његов
прут
.
Па
не
знам
ни
сама
,
како
још
не
могу
да
се
одвикнем
,
да
заборавим
своје
ђачко
доба
:
дете
плаче
и
моли
се
у
школи
,
а
ја
сва
претрнем
за
разбојем
,
па
се
прекрстим
и
молим
да
га
Бог
узме
у
заштиту
.
А
од
кога
?
Од
мог
доброг
оца
,
од
нашег
учитеља
,
коме
смо
и
ја
и
ти
захвални
за
све
наше
знање
.
Ја
не
знам
,
кад
ће
се
мој
отац
одучити
од
ове
своје
строгости
?
Јесу
ли
и
твоји
професори
тако
строги
и
неумољиви
?
Може
ли
се
књига
учити
,
а
да
пруће
мирно
расте
у
гори
?
Сирота
ова
дечица
.
Гргуре
,
ако
нам
успишеш
,
реци
коју
,
али
онако
,
ти
већ
знаш
,
онако
мимогред
—
реци
да
су
прутови
у
школама
излишни
,
да
се
ђаци
могу
учити
без
боја
.
Мој
се
отац
јако
постарио
,
али
духом
није
клонуо
;
још
је
исто
онако
тачан
и
у
школи
и
у
цркви
.
„
А
мајка
?
О
,
мој
добри
Гргуре
,
како
се
сва
охладим
,
кад
на
мајку
,
па
на
мене
помислим
.
Не
знам
што
јој
је
,
али
је
сваким
даном
нестаје
.
Још
од
прошле
јесени
уди
.
вене
,
губи
се
,
на
ногама
је
,
ради
,
шмрца
по
кући
,
али
од
ово
неколико
недеља
не
слази
доле
до
наше
велике
баште
.
Ја
је
замењујем
,
прибирам
боб
и
пасуљ
,
сушим
мехуне
,
млатим
их
,
и
зрна
остављам
за
зимицу
.
Да
видиш
моје
лехе
,
моје
патлиџане
,
моје
лукове
,
мој
кромпир
—
све
кућице
у
правилним
редовима
,
шта
пута
их
поглеткујем
отуда
са
стазе
,
па
бих
чисто
да
си
и
ти
овде
,
да
их
гледаш
и
да
им
се
дивиш
.
Поред
плота
засадила
сам
сунцокрет
,
већ
је
израстао
више
моје
главе
,
још
који
дан
,
па
ће
своје
златне
круне
повијати
према
сунцу
.
Мајка
би
ми
тако
радо
помогла
у
свему
,
али
баш
јој
се
види
да
не
може
.
Каткад
се
и
потужи
,
а
ја
је
разговорим
и
поутешим
,
а
шта
пута
је
мало
и
развеселим
.
Кажу
да
сам
се
много
променила
,
али
ја
ипак
још
умем
по
каткад
и
сувише
торокати
.
Особито
кад
се
заборавим
,
па
још
мислим
да
сам
дете
и
да
идем
у
школу
.
Пст
!
Гргуре
,
да
ти
шапнем
на
уво
:
ја
се
још
по
који
пут
закључам
у
ону
собицу
до
кујне
,
па
растрговчим
моје
лутке
,
са
свима
њиховим
рпама
и
крпицама
.
Ето
колико
се
још
уме
заборавити
твоја
другарица
,
којој
нећеш
замерити
што
је
толико
будаласто
поверљива
.
„
Али
шта
ћемо
,
Гргуре
,
кад
се
не
да
на
пречац
остарити
.
Доста
је
што
се
у
цркви
и
пред
странима
поозбиљимо
и
намрштимо
,
а
пред
својима
,
и
кад
смо
сами
у
кући
,
зашто
бисмо
се
плашили
од
онога
што
нам
је
до
скора
тако
годило
,
испуњавало
цео
живот
наш
.
Ја
још
непрестано
другујем
с
ђацима
као
да
сам
им
вршњакиња
,
преслишавам
их
,
пратим
им
лекције
све
до
испита
,
надгледам
им
прописе
,
а
о
испиту
ме
пола
нестане
,
сита
се
настрахујем
,
особито
за
ону
пилеж
у
првом
разреду
,
а
деси
се
по
који
завезанко
и
у
старијим
разредима
.
Ти
знаш
како
отац
мрзи
да
се
показује
;
шта
ме
је
пута
тога
ради
осрамотио
.
Тешко
ми
је
,
да
се
сирото
мучи
,
омакне
ми
се
па
зуцнем
,
или
само
климнем
главом
,
а
отац
—
знаш
већ
његово
ухо
—
поцрвени
,
тресне
ногом
о
тле
,
а
ја
сирота
и
не
чекам
да
ми
викне
:
напоље
!
И
сама
,
као
без
душе
,
очистим
бојно
поље
,
а
дечица
се
лепо
скуње
,
оборе
главице
,
па
снуждено
гледају
у
своје
књижице
...
Као
што
видиш
,
ја
сам
ти
још
као
неки
најстарији
ђак
,
још
исто
онако
редовно
и
строго
постим
са
ђацима
све
велике
посте
и
причешћујем
се
у
нашој
драгој
црквици
.
Причешћујеш
ли
се
и
ти
,
Гргуре
?
Идеш
ли
у
цркву
?
Или
си
,
можда
,
у
том
великом
свету
и
заборавио
како
се
моли
Бог
?
Али
,
имаш
право
да
ме
удариш
по
устима
;
знам
ја
,
да
си
ти
исто
онако
племенит
и
добар
,
а
ја
сам
ето
још
брзоплета
и
лакомислена
,
те
сумњичим
у
твоју
доброту
.
Опрости
ми
,
Гргуре
,
опрости
;
научи
ме
да
будем
добра
,
с
дана
на
дан
боља
,
да
будем
заслужна
тако
доброга
другара
,
као
што
си
ти
.
„
Још
нисам
имала
прилике
да
ти
се
похвалим
.
Мати
ми
је
навила
пређу
и
сад
у
велике
ткам
у
малој
собици
.
Да
видиш
само
,
како
ми
је
разбој
спретан
и
подесан
;
отесао
га
Стојко
дунђерин
;
а
чункови
су
они
исти
стари
,
материни
.
Отац
ми
је
узео
ново
вито
,
па
да
можеш
видети
само
,
како
,
каткад
по
читаво
по
подне
,
сучем
цеви
и
певам
.
Сад
ткам
најтање
сади-платно
,
а
већ
сам
цела
два
веза
откала
;
ето
и
тај
пешкирић
,
у
ком
је
погача
,
одсекла
сам
од
мог
првог
веза
.
Како
ти
се
допада
?
Мати
вели
,
да
је
ближњаиво
и
местичаво
,
али
шта
ћеш
,
кад
ми
се
,
невештој
,
час
по
жице
кидале
,
а
руке
ми
биле
још
немоћне
,
те
нисам
довољно
снажно
била
брдилима
.
Сад
је
,
дабогме
,
много
друкчије
,
сад
сам
и
много
вештија
и
много
снажнија
.
Тамо
под
зиму
,
мати
ће
ме
поучити
да
ткам
ћилимове
.
Ти
знаш
како
је
она
много
вична
у
сређивању
вуне
.
Једва
чекам
први
снег
,
па
да
и
то
,
у
име
Божје
,
отпочнем
.
„
Да
ти
нисам
већ
постала
досадна
?
Можда
сам
ти
данас
и
сувише
торокљива
,
више
него
што
бисмо
ми
обоје
желели
?
Али
шта
му
знам
,
кад
се
одавно
нисмо
видели
,
а
желела
бих
да
ти
кажем
све
.
Знам
да
би
ми
доликовало
да
сам
мало
мудрија
,
али
ти
си
увек
био
и
сувише
мудрица
,
занешенко
,
па
и
сад
мудруј
за
нас
обоје
,
а
мене
пусти
да
се
сита
нажуборим
у
тој
твојој
невиђеној
собици
.
Не
знаш
,
како
бих
желела
од
некуд
из
прикрајка
,
невиђена
,
да
видим
и
твоју
собу
и
тебе
у
соби
.
Читаш
ли
још
онако
много
?
Благо
теби
кад
имаш
много
лепих
књига
и
добрих
другова
.
Ја
овде
у
селу
нити
сам
пристала
у
сељанке
ни
у
варошанке
,
а
књига
тако
мало
,
све
оне
старе
,
очине
.
По
неке
сам
два
пут
прочитала
;
Љубомира
у
Елисијуму
ономад
сам
и
по
трећи
пут
.
А
читам
само
недељом
и
суботом
по
вечерњи
,
кад
оставим
рад
.
Кад
би
ми
могао
испратити
овда
онда
по
коју
лепу
књижицу
!
Ти
си
данас
много
паметнији
од
мене
,
знаћеш
изабрати
,
шта
би
било
за
мене
,
шта
бих
ја
,
у
мојој
пустињи
,
могла
разумети
.
А
ја
ћу
ти
,
у
замену
,
послати
по
који
цветак
из
моје
баштице
.
„
Да
сад
,
Гргуре
,
видиш
моју
малу
баштицу
пред
кућом
.
Знаш
ли
,
кад
ти
оно
дадох
неколико
цветића
,
а
ти
их
сакри
у
недра
да
не
види
учитељ
?
Јеси
ли
још
и
сада
онако
плашљив
?
Нисам
мислила
написати
плашљив
,
него
:
осетљив
.
Што
сам
ове
године
имала
драгољуба
,
па
лепог
човека
,
па
невена
боје
разнолике
,
—
горе
!
Шта
пута
прекинем
рад
,
одем
,
па
се
нагнем
над
ограду
,
гледам
,
гледам
,
па
онда
,
свашта
нам
пада
на
памет
,
кад
смо
сами
,
мерим
и
мерим
очима
који
је
цветак
најпунији
,
најгиздавији
,
који
бих
теби
откинула
,
кад
би
случајно
и
ти
био
онде
код
ограде
.
Мерим
и
мерим
,
и
толико
сам
себична
и
неодлучна
да
ни
један
цветак
не
могу
да
одвојим
од
других
,
сви
су
ми
једнаки
,
сви
драги
и
мили
,
сви
најдражи
и
најмилији
.
Кад
бих
ти
већ
поклањала
,
ја
бих
ти
,
Гргуре
,
поклонила
све
моје
цвеће
,
сву
моју
баштицу
,
заједно
са
оградом
и
оним
великим
лонцем
тамо
иза
калопера
,
у
ком
с
пролећа
однегујем
по
какав
расад
.
Да
ми
није
живине
,
имала
бих
још
више
цвећа
,
још
лепшу
баштицу
.
Али
ти
знаш
,
како
сам
,
што
наши
кажу
,
погинула
за
живином
.
И
сад
се
још
онако
исто
с
њима
заносим
.
Имам
осам
маторкица
,
а
пилића
да
једва
броја
знам
.
Да
си
ближе
,
послала
бих
ти
,
макар
крадом
,
по
који
пар
.
Ако
дођеш
ове
јесени
,
отац
ће
те
за
цело
звати
,
па
ћемо
се
частити
,
частити
догод
се
не
разболиш
.
Ето
сам
опет
почела
којешта
говорити
;
има
право
отац
што
ми
каже
:
да
би
била
не
само
вредна
,
него
и
паметна
,
кад
бих
умела
ућутати
у
најбољем
тренутку
.
Али
шта
му
знам
,
кад
нисам
боља
,
кад
не
умем
да
будем
боља
.
Кад
би
се
то
негде
дало
купити
,
или
отпостити
,
или
одрадити
,
ја
бих
и
купила
,
и
отпостила
,
и
одрадила
,
па
да
будем
најбоља
девојка
,
боља
и
лепша
,
него
што
би
ти
,
мој
добри
Гргуре
,
умео
и
замислити
.
Али
би
се
,
можда
,
ја
онда
понела
,
па
бих
дигла
главу
као
пауница
,
а
ти
си
још
гори
и
поноснији
,
не
би
хтео
ни
малчицко
подићи
ту
твоју
круту
главицу
,
па
би
онда
,
дабогме
да
би
онда
много
,
много
горе
било
.
Зато
је
добро
што
сам
ја
овака
,
а
ти
опет
таки
.
И
останимо
обадвоје
оваки
какви
смо
.
Ја
не
знам
шта
би
било
од
мене
,
да
чујем
да
си
се
променио
.
Био
си
најбољи
међу
својим
друговима
,
а
и
сад
си
,
знам
ја
,
онај
исти
,
најбољи
међу
најбољима
.
Зато
се
на
тебе
,
осим
свију
другова
,
понајчешће
и
најрадије
сећам
.
Да
зна
слушати
цвеће
,
да
знају
говорити
пилићи
,
ја
бих
с
њима
врло
,
врло
често
и
врло
много
торокала
о
теби
.
„
Збогом
!
Ево
се
већ
хвата
сутон
,
а
Милета
зором
полази
.
Заузми
се
где
треба
,
те
да
му
тамо
буде
лашња
ова
година
.
Твоји
су
здрави
сви
;
мајка
ти
је
била
у
цркви
о
Ивању-дне
,
и
ја
сам
била
,
пољубила
сам
јој
руку
и
пољубила
ме
је
.
До
ње
сам
и
литургију
одстајала
.
Збогом
!
буди
нам
здрав
,
и
немој
нас
заборавити
.
—
Даница
“
.
—
Даница
,
понови
Гргур
из
дубине
душе
своје
,
пољуби
драгу
хартију
,
па
је
журно
сави
у
другу
чисту
хартију
и
спусти
испод
својих
чистих
кошуља
,
у
дну
сандука
.
Забрави
га
,
али
га
опет
одбрави
,
подигне
заклопац
и
још
једном
узе
у
руку
Даничино
писмо
,
пољуби
га
,
па
онда
,
одлучно
,
остави
и
забрави
.
Затим
пољуби
обе
погаче
,
скиде
пешкирић
са
оне
Даничине
,
испресавија
га
,
и
остави
под
јастучић
на
свом
кревету
.
Најзад
одломи
по
једно
парченце
од
оба
колача
,
и
како
и
онако
није
вечерао
,
то
је
слатко
откидао
залогај
по
залогај
,
јео
и
ћутао
,
све
до
јације
.
А
одмах
после
тога
доба
зачу
се
у
дворишту
журан
бат
.
Врата
се
отворише
бурно
и
у
собу
улете
Милан
разбарушен
,
прљав
,
подеран
.
Гргур
скочи
.
—
Поделисмо
мегдан
,
једва
изусти
Милан
и
уморан
паде
на
креветац
.
Пошто
се
издувао
и
одморио
,
настави
у
одломцима
:
Одавна
ми
се
попео
на
душу
она
рђа
Хасо
Ахметовић
,
што
је
скорим
отворио
бакалницу
тамо
иза
оне
бербернице
на
углу
...
Море
,
Туре
,
окан
’
се
белаја
...
Бадава
му
говориш
...
"
Кидисао
ли
је
—
кидисао
...
Кад
баш
хоћеш
кавге
,
ето
ти
је
...
Слазимо
ја
и
Илија
механи
до
Синџир-џамије
...
Илија
дош’о
у
севдах
,
а
и
сам
сам
,
хтео
да
слушам-шаркију
.
.
:
Ето
ти
пред
нас
Хасе
,
као
за
пакост
...
Видим
уљу
како
се
лукаво
осмејкива
.
Нећеш
,
бре
Илија
!
А
Илија
положи
!
Потегну
Хасо
ножину
,
једва
му
је
истргох
...
Ето
ти
још
некаква
Турчина
...
Повуци
,
потегни
...
Уз
калдрму
,
низ
калдрму
...
Хасо
умакну
,
онај
други
још
је
можда
на
калдрми
...
Чујеш
ли
,
Гргуре
,
с
Турцима
се
не
да
више
—
дошао
је
крај
:
ил
'
они
ил
’
ми
!
.
.
Чујеш
ли
ме
,
Илија
је
јунак
,
кажем
ти
:
јунак
,
јунак
.
До
поноћи
је
свећа
горела
:
Гргур
је
читао
,
а
Милан
,
заморен
бојем
и
хрвањем
,
спаваше
најдубљим
сном
.
ИX
.
Гргур
је
,
после
неколико
дана
,
одговорио
Даници
.
Писмо
је
упутио
на
учитеља
Максу
,
али
,
у
тако
названом
„
преносном
смислу
“
говорећи
Макси
,
у
исто
време
одазвао
се
на
све
оно
што
је
помињала
Даница
у
свом
нежном
и
срдачном
писму
.
Послао
јој
преко
оца
и
Српску
Историју
од
Давидовића
и
целога
Доситеја
у
издању
оновременог
београдског
књижара
Возаровића
.
Испративши
све
то
с
најлепшим
жељама
,
и
мислећи
неколико
дана
готово
без
престанка
о
Даници
,
најзад
се
прибере
,
и
опет
,
по
својој
доброј
навици
,
прионе
за
књиге
.
И
дан
и
ноћ
читао
је
,
готово
колико
и
није
требало
;
врло
ретко
излажаше
до
Калимегдана
,
а
у
Топчидер
је
тога
лета
ишао
само
једанпут
,
и
то
с
професором
Савом
.
Те
јесени
упишу
се
и
он
и
Милан
у
Лицеј
,
који
је
истом
пре
неколико
година
премештен
из
Крагујевца
у
Београд
.
Онда
су
била
само
два
„
одјеленија
“
:
филозофско
и
правословно
.
Гргур
је
учио
филозофију
,
а
Милан
правне
науке
.
Онда
не
беше
у
Лицеју
велика
навала
,
али
слушаоци
беху
и
старији
и
развијенији
,
и
јачега
кова
и
грађе
степенитији
.
Знало
се
за
свакога
у
прсте
,
и
унапред
се
тако
рећи
одлучило
шта
ће
од
којега
бити
.
Великаши
су
их
призивали
у
своје
оџаклије
и
поверавали
им
,
наравно
врло
смотрено
,
своје
вратоломне
планове
.
Ни
једна
интрига
,
ни
један
замашнији
план
не
мину
мимо
њих
неопажено
.
А
многи
су
,
особито
правдослови
,
још
ни
у
полу
не
изучивши
законе
и
њихове
поступке
,
већ
у
велике
ишли
по
судовима
,
разбирали
,
шта
се
тамо
ради
,
писали
жалбе
и
заступали
,
добро
се
за
сваку
и
најмању
услужицу
наплаћивали
,
речју
:
текли
леп
новац
још
из
скамије
.
Па
ипак
кроз
све
те
питомце
провејаваше
стари
српски
дух
,
пун
чврстине
у
својим
особинама
,
а
безусловно
упоран
свему
што
из
туђине
долажаше
.
Ретко
се
који
даде
преламати
на
европску
ношњу
:
заменити
фес
и
шубару
капом
или
шеширом
,
то
беше
она
иста
мука
отоманске
империје
,
кад
оно
први
пут
завођаше
униформу
по
френкијском
кроју
.
А
сваком
о
пасу
висаше
источни
нож
у
шареним
цагријама
,
а
многима
,
кад
бисте
опипали
појасеве
.
наишли
бисте
на
нешто
кабасто
,
на
прикривен
пиштољ
,
који
је
,
полазећи
из
села
,
многи
собом
понео
.
Гргур
беше
изузетак
;
које
по
рођењу
,
које
под
утицајем
честитога
Максе
и
Јована
столара
,
слила
се
у
његовом
карактеру
благост
и
питомост
с
мушком
збиљом
и
истрајношћу
у
свакоме
послу
,
којега
се
прихвати
.
Ако
се
по
каквом
научном
предмету
излегне
диспут
међу
друговима
,
пресуђује
Гргур
;
ако
се
смисли
какав
план
,
који
ваља
разрадити
,
редакција
се
поверава
Гргуру
;
ако
се
иде
in
corpore
на
честитку
професору
,
реч
ће
написати
Гргур
(
али
је
„
словослов
“
Милан
)
;
ако
је
потребна
песма
или
ода
за
какву
му
драго
пригоду
,
обраћају
се
опет
Гргуру
,
па
ако
се
опире
,
затворе
га
у
собу
и
не
пуштају
,
док
сретно
не
избаци
и
последњи
стих
;
премине
ли
који
друг
,
надгробно
слово
понајвише
пише
Гргур
,
али
га
никад
није
говорио
.
Милан
живљаше
у
једној
соби
са
Гргуром
,
али
је
цео
његов
живот
текао
сасвим
другим
правцем
.
Пре
свега
читао
је
мало
,
а
за
чудо
се
умео
наћи
у
свакој
прилици
,
тако
је
вешто
знао
расположити
оно
мало
знања
,
да
се
друговима
често
чинило
,
да
врло
много
зна
.
Своја
знања
и
искуства
текао
је
ван
себе
,
говором
и
дружбом
,
животом
.
Што
год
би
видео
и
чуо
,
све
би
те
утиске
брзо
разрадио
у
себи
и
као
своје
још
тога
дана
препричао
при
свима
састанцима
.
Све
мудре
изреке
старих
философа
и
сувремених
политичара
,
све
изреке
и
фразе
из
дневних
новина
умео
је
прибрати
,
брзо
утубити
и
применити
тако
ђаволски
вешто
и
препредено
,
да
је
врло
често
задивио
и
најприсније
своје
другове
.
По
неке
прокламације
,
рецимо
каквога
Метерника
и
Кавура
,
знао
је
на
изуст
!
Све
важније
говоре
из
француске
револуције
прочитао
је
;
јер
је
једини
био
међу
својим
вршњацима
,
који
француски
језик
понајвише
имађаше
у
власти
.
Идеал
су
му
биле
Жирондисте
.
Многи
су
га
и
звали
Милан
Жирондиста
.
Идеал
му
је
био
и
Вучић
.
Сваки
дан
би
прошао
поред
капије
Вучићева
конака
,
овда
и
онда
проговорио
коју
с
његовим
наоружаним
пандурима
.
Суботом
је
излазио
на
Батал-џамију
и
разговарао
се
са
сељацима
,
који
довлаче
дрва
и
пиће
на
чаршију
;
имао
је
макар
по
једног
познаника
готово
у
сваком
селу
око
Авале
.
Често
притегне
опанке
,
пушку
о
раме
,
па
чак
у
Космај
.
Насисао
се
духа
сељачког
,
њиховог
вештог
обртања
говором
,
да
би
често
задивио
своје
другове
,
кад
се
,
при
каквом
диспуту
разлафи
,
загрми
,
па
тресе
једрим
и
освојљивим
говором
,
да
све
ником
поникне
,
ћути
,
блене
,
подаје
се
.
Његова
последња
реч
осваја
,
и
куд
њоме
наврати
погледе
онамо
сви
послушно
гледају
.
Зато
је
у
сваком
склопљеном
друштву
он
обично
био
председник
,
а
Гргур
,
готово
без
избора
,
обичајним
правом
деловођ
.
Гргурово
добро
учење
и
примерно
владање
истакло
га
мимо
све
другове
његове
.
Већ
је
на
измаку
друга
и
последња
година
Лицеја
,
опште
мишљење
и
у
наставника
и
у
слушалаца
,
да
је
Гргур
први
међу
првима
.
А
Милан
?
Тај
велики
ретор
,
политичар
,
мали
демагог
,
умео
је
освојити
суд
и
који
му
не
припадаше
;
и
њега
је
цео
Лицеј
сматрао
као
једног
од
ђачких
корифеја
.
Та
он
је
већ
свима
професорима
ишао
на
данове
и
славе
,
помагао
им
често
у
каквим
домаћим
или
јавним
пословима
,
а
је
ли
требала
интервенција
у
корист
каквог
забасалог
друга
,
он
је
свагда
извршник
те
дипломатске
мисије
.
Не
знање
,
него
умење
,
окретност
његова
,
освојила
му
је
срца
свију
наставника
.
Европом
је
грмела
1848
година
.
Дигли
се
народи
да
збаце
зарђале
стеге
са
своје
слободе
.
Дигли
се
Хрвати
,
дигли
се
Срби
.
На
челу
Хрвата
Јелачић
-
бан
,
на
челу
Србаља
митрополит
Рајачић
.
Хрвати
врве
у
Загреб
,
Срби
у
Карловце
.
У
Београду
се
ужурбали
политички
кругови
,
револуциона
струја
чеше
о
бедеме
савске
и
дунавске
.
Бадава
се
упињу
Вучић
и
Петронијевић
,
кнез
Милош
у
Загребу
,
кнез
Михаило
у
Новоме
Саду
.
Шта
се
знало
,
припало
се
опет
Русији
,
којој
се
толико
пута
леђа
обртала
.
У
званичним
новинама
печата
се
прокламација
цара
Николе
и
слово
Инокентија
,
архиепископа
херсомског
,
којом
се
оглашује
народима
спас
.
По
жељи
српске
владе
и
рускога
конзула
Данилевског
кнез
Михаило
удаљава
се
од
граница
,
српска
влада
отвара
капије
на
Сави
и
Дунаву
и
широм
испраћа
оружану
браћу
браћи
у
помоћ
.
Стари
прота
Матија
Ненадовић
одлази
у
Карловце
.
У
Банату
и
Бачкој
установљавају
се
логори
,
прибирају
се
борци
,
старо
и
нејако
слази
ближе
к
Дунаву
,
много
их
је
нашло
прибежишта
у
Београду
,
Смедереву
и
осталим
варошима
и
селима
кнежевине
Србије
.
Леп
летњи
дан
,
као
увек
што
су
првих
дана
месеца
јуна
,
Срби
„
из
прека
“
врве
по
улицама
београдским
,
с
дана
на
дан
насељавају
малечке
станове
,
понајвише
на
Дорћолу
.
Општи
покрет
окачио
све
,
препунио
груди
и
ђака
на
београдском
Лицеју
.
Испити
се
почели
раније
;
крајем
половине
јуна
завршиће
се
школска
година
.
Многи
,
нестрпљиви
,
већ
се
и
одметнули
,
отишли
у
Карловце
,
и
већ
су
у
служби
Народнога
Одбора
.
Чим
погледате
у
сунце
,
видите
да
је
већ
одавна
превалило
подне
.
Али
у
радионици
мајстор
-
Јована
још
се
не
чује
ни
ренде
ни
струг
.
Седи
још
за
столом
,
пред
њим
чаша
заклопачкога
,
па
час
наздравља
кнезу
,
час
новоме
патријарху
,
час
Јелачићу
.
Мисли
и
премишља
о
покрету
,
о
Маџарима
,
о
скупштинама
,
о
привилегијама
народним
и
о
слободи
независној
и
од
Маџара
и
од
Шваба
и
од
Турака
.
А
тамо
у
оној
соби
из
авлије
седи
Милан
на
зеленој
столици
,
одупро
се
-
ногом
о
креветну
ножицу
,
па
се
обрће
на
једној
од
задњих
столичних
ногу
.
Према
њему
,
код
прозора
,
стао
Гргур
и
пажљиво
разматра
књижицу
малене
осмине
,
која
на
насловном
листу
има
богињу
са
лиром
у
десници
руци
.
—
Реци
ми
,
молим
те
,
докле
ћеш
пиљити
у
ту
књигу
?
најзад
се
осече
Милан
,
довршивши
оно
,
о
чему
је
размишљао
.
—
Занима
ме
,
одговори
Гргур
,
не
дижући
главе
.
—
Не
знам
шта
има
то
толико
паметнога
и
у
тој
Славјанци
настави
Милан
и
обрну
столицу
на
Другу
страну
.
—
Не
знаш
шта
има
?
Има
много
.
—За
тебе
.
—
И
за
мене
и
за
тебе
.
Овака
честита
„
младеж
српска
“
.
Почуј
да
ти
прочитам
само
имена
:
„
младеж
пештанска
...
младеж
пожунска
“
...
—
Доста
,
доста
!
пресече
га
Милан
.
Не
марим
читуље
.
Читао
сам
.
Све
саме
Спасовске
ноћи
,
некакви
Славјани
,
Славјанске
...
Јеси
ли
ме
чуо
:
цела
ми
се
књига
не
свиди
,
досадна
ми
је
.
—
Шта
говориш
,
Милане
?
поче
Гргур
мало
тужно
и
горачно
.
—
А
Бога
ми
јест
!
Шта
ту
неке
„
Татре
“
,
нека
„
божества
“
,
некакви
„
гениј
славе
“
,
нека
неразумљива
„
спасенија
“
.
—
Милане
!
понавља
Гргур
свој
неми
протест
исто
онако
тужно
и
чемерно
.
—
Ко
још
верује
у
виле
и
вилинске
зборове
?
—
Ја
!
плану
Гргур
одлучно
,
затвори
књигу
и
с
поштовањем
је
спусти
на
сто
.
—
Можеш
,
ако
хоћеш
;
али
ја
,
никад
ни
до
века
.
Враг
ме
знао
,
Гргуре
,
одавна
сам
израстао
из
тих
маштанија
.
Не
чудим
се
теби
,
али
се
чудим
оном
професору
Сави
,
па
и
овом
мом
матороме
баби
,
што
мисли
да
ће
једног
дана
истесати
Душана
.
Хоћу
море
слободу
овде
,
овде
,
па
онда
да
се
окренем
лево
и
десно
.
Камо
ти
устав
,
камо
скупштина
,
де
!
Љубиш
скуте
Авраму
,
а
хоћеш
да
гураш
Славјанство
из
устајалих
глибова
.
—
Па
ти
си
погинуо
за
Вучићем
,
пробио
си
ми
главу
хвалећи
га
до
неба
;
Вучић
и
устав
...
пребациваше
му
Гргур
,
смешећи
се
лукаво
.
—
И
јесте
,
Грго
,
човек
;
човек
од
феса
до
јеменија
.
Да
је
увек
на
његову
,
видео
би
како
народ
суди
и
газдује
.
Шта
ћеш
кад
смо
мали
...
па
глупост
,
па
Турска
,
па
конзули
...
Али
хтедох
те
упитати
,
соколе
;
право
да
ми
кажеш
:
би
ли
и
ти
мало
на
ону
страну
,
да
те
когод
позове
?
—
А
зашто
не
?
—
На
Маџаре
?
—
На
кога
било
,
у
помоћ
својој
рођеној
браћи
.
—
Засврбио
те
врат
.
—
А
ти
?
упитаће
га
Гргур
радозналим
погледом
.
—
Ја
?
Ја
немам
крви
на
одмет
.
И
кад
бих
је
имао
,
прво
бих
је
пролио
,
погоди
где
?
На
Теразијама
,
на
барикади
.
Памтиш
ли
још
Марсељезу
?
Но
Милан
још
ни
почео
да
оџвижди
овај
чувени
марш
,
а
мајстор
-Јованов
шегрт
одазва
их
обојицу
.
Кад
уђоше
наши
лицејци
,
мајстор
Јован
развио
најновији
број
Српских
Новина
и
свечаним
гласом
чита
прву
прокламацију
бана
Јелачића
.
Опазивши
лицејце
,
подвикну
узвишено
и
тронуто
:
—
Ево
,
моја
млада
господо
.
Рекох
ли
вам
ја
,
ниче
семе
,
које
је
посејао
велики
Доситије
.
Ходите
.
На
ти
,
сине
Гргуре
,
читај
,
читај
гласно
,
то
вели
бан
,
бан
од
три
наше
краљевине
:
Хрватске
,
Славоније
и
Далмације
.
Де
,
ево
одавде
,
почињи
,
гласно
...
.
још
гласније
...
.
тако
.
Гргур
читаше
:
„
Разлика
у
вери
и
цркви
не
раставља
више
браћу
и
чланове
једнога
народа
у
друштвеном
и
државном
животу
,
јединство
је
већ
изјављено
.
Братско
поздравље
читавоме
моме
народу
,
свештенству
једне
и
друге
вере
,
званичним
и
приватним
људима
,
свакоме
,
ком
је
мило
и
драго
општенародно
благо
;
тако
исто
и
свој
једнокрвној
славенској
браћи
,
која
живе
у
границама
троједне
краљевине
!
“
—
Живео
!
кликну
на
то
Јован
,
доли
чашу
заклопачким
вином
и
до
дна
је
испије
.
У
тај
исти
тренутак
отворише
се
врата
и
уђе
професор
Сава
са
својим
братом
,
свештеником
из
Барање
.
Сви
им
пођоше
у
сусрет
.
Мајстор
Јован
,
религиозан
човек
,
приђе
свештенику
руци
,
за
њим
Макрена
,
за
њом
Гргур
,
а
Милан
се
нашао
нешто
у
послу
,
па
на
томе
прошло
.
Макрена
прихвати
штапове
и
шешире
,
а
Јован
им
начини
места
у
горњем
месту
свога
великога
стола
.
—
Мој
брат
дође
да
мало
види
Београд
,
поче
Сава
.
—
Одавна
нисам
доле
слазио
,
прихвати
свештеник
Арон
:
Барања
далеко
,
а
већ
по
парохијском
послу
и
могло
би
се
.
"
Па
како
тамо
живите
?
Молим
скините
горњу
хаљину
.
—
Хвала
,
хвала
мајстор
-
Јоване
,
може
се
трпити
.
Питате
,
како
ми
тамо
живимо
?
Ево
како
,
да
је
добра
,
не
бисмо
се
дигли
.
Под
Швабама
зло
,
а
Маџари
црње
и
горе
,
загрдили
.
Навалили
да
нас
помаџаре
.
—
Кад
је
још
Србин
говорио
маџарски
!
викну
мало
јаче
мајстор
Јован
,
и
поче
сипати
вино
у
чисте
чаше
,
које
је
међутим
донела
Макрена
.
Професор
Сава
прихвати
се
свога
трешњевога
чибука
,
напуни
лулу
,
и
на
познати
његов
начин
завали
се
у
столицу
и
поче
пушити
.
Свештеник
Арон
приповедаше
:
—
Није
им
било
доста
,
драги
мајстор
-
Јоване
,
што
навалише
на
школе
,
него
се
почеше
и
цркве
машати
.
Има
жупанија
где
по
нашим
црквама
почеше
маџарски
и
црквене
протоколе
,
па
чак
и
служити
на
маџарском
језику
.
Зар
су
у
једном
селу
оборили
сељака
и
били
га
ни
крива
ни
дужна
,
само
што
по
њиховој
заповести
не
хтеде
маџарски
говорити
.
Но
,
како
вам
се
то
допада
?
—
Богме
ми
се
,
мој
добри
попо
,
то
баш
ни
мало
не
допада
.
Па
шта
учинисте
сад
у
Карловцима
?
запитаће
Јован
.
Сви
се
и
нехотице
примакоше
столу
.
Гргур
слуша
,
свако
словце
свештениково
пада
му
на
срце
,
само
Милан
хтеде
употребити
ту
прилику
да
умакне
,
али
га
отац
задржа
.
Хтео
не
хтео
,
и
он
је
морао
,
ако
не
иначе
,
а
оно
из
учтивости
,
слушати
.
—
Ради
сте
да
чујете
шта
израдисмо
у
Сиону
?
Читали
сте
у
новинама
...
—
Новине
,
као
новине
,
прихвати
професор
Сава
;
а
ми
желимо
да
чујемо
од
тебе
из
живих
уста
.
—
Добро
сте
казали
,
професоре
,
из
живих
уста
.
Што
једанпут
чујем
,
боље
утубим
,
него
кад
десет
пута
прочитам
.
Али
,
пре
свега
,
молим
по
једну
.
Пошто
учинише
пристојну
пажњу
и
црном
заклопачком
,
поче
свештеник
Арон
тако
смишљено
и
течно
,
као
да
је
,
путујући
Банстолом
из
Карловаца
у
Земун
,
размишљао
у
колима
,
како
ће
и
шта
ће
говорити
,
кад
га
упитају
браћа
из
„
Сербије
“
о
најновијим
догађајима
.
—
Седосмо
у
кола
,
говори
свештеник
Арон
,
седосмо
ја
и
мој
црквењак
,
и
тек
трећи
дан
пред
залазак
сунца
,
стигосмо
на
домак
Карловаца
.
Кад
бесмо
на
вису
,
с
којега
се
стрмо
слази
у
прву
улицу
,
а
ја
се
скидох
.
Црквењак
спушташе
кола
полагано
,
а
ја
се
уставих
на
једном
вису
,
на
ком
сам
,
још
као
клирик
,
више
пута
стајао
и
гледао
доле
на
Дунаво
,
и
Бачку
.
Врхови
од
цркава
светле
се
у
вечерњем
зраку
,
а
са
двокулне
Саборне
Цркве
чују
се
звона
на
бденије
.
Тај
ми
се
тренутак
учини
свечан
као
ни
један
дотле
,
срце
ми
јаче
закуца
,
скидох
шешир
,
планински
ветар
попириваше
и
бијаше
у
образе
,
а
ја
се
прекрстих
и
у
себи
очитах
молитву
за
„
побједу
и
одољеније
“
српскога
оружја
.
Похитам
доле
,
пожурим
се
да
стигнем
у
цркву
.
Кад
сам
,
после
једног
сата
,
отишао
,
нисам
могао
ни
до
врата
,
народ
прекрилио
и
саму
порту
.
Али
сам
зато
сутрадан
пре
звона
био
у
олтару
и
добио
од
