засвето
дело
слободе
исто
онако
принесу
на
жртвеник
себе
и
све
своје
,
као
што
је
решен
и
он
—
Ђорђе
.
То
га
највише
крепи
у
нади
да
ће
њини
напори
бити
благословени
успехом
.
Даље
је
напоменуо
,
како
је
он
пореклом
доиста
Србин
,
али
у
овој
светој
борби
,
он
неће
знати
за
уске
народносне
међе
и
успех
ма
кога
народа
балканског
—
биће
му
исто
тако
драг
као
и
успех
његове
рођене
браће
Срба
.
Најзад
,
споменуо
је
и
то
,
да
он
свој
рад
ставља
под
јавну
контролу
свију
бораца
и
учасника
и
проглашује
да
и
последњи
ратник
има
право
да
га
убије
.
Али
тако
исто
и
он
тражи
апсолутну
покорност
и
слушање
без
поговора
;
његова
реч
мора
бити
светиња
и
заповест
,
и
он
у
напред
каже
,
да
ће
својом
рођеном
руком
убити
свакога
ко
би
се
усудио
да
му
одрече
послушност
.
У
опасним
ратним
временима
строга
војна
дисциплина
једини
је
спас
од
многих
штетних
случајности
и
изненађења
.
Ђорђев
говор
дочекан
је
с
одобравањем
.
Затим
му
је
Ипсиланти
у
име
својих
другова
и
у
име
заробљенога
народа
грчког
поднео
на
дар
лепу
,
богато
искићену
дамаску
сабљу
,
са
жељом
да
Ђорђе
њом
једном
за
свагда
пресече
ланце
проклета
робовања
које
притискује
народе
балканске
.
Ђорђе
прими
сабљу
с
големом
благодарношћу
(
јасно
се
познавало
да
га
је
то
јако
обрадовало
)
.
Пошто
ју
је
прво
загледао
споља
,
он
је
на
једном
извади
,
прекрсти
се
,
пољуби
је
у
сечивици
и
закле
се
њоме
,
да
кад
је
једном
извуче
никад
више
је
неће
метути
у
ножницу
док
не
види
балканске
народе
слободне
.
А
ако
би
издао
браћу
своју
или
ма
у
чему
изневерио
ове
лепе
наде
које
се
на
њега
полажу
—
да
бог
да
му
ова
његова
рођена
сабља
главу
одсекла
—
закле
се
Ђорђе
узбуђено
.
Сви
присутни
поздравили
су
га
са
бурним
живео
.
Тако
је
Карађорђе
изабран
за
вођу
балканског
,
под
чију
је
команду
имала
стати
сва
оружана
снага
свију
балканских
народа
.
Он
би
био
као
неки
војни
диктатор
и
располагао
би
неограничено
у
свима
чисто
војним
стварима
.
То
је
била
голема
моћ
и
големо
поверење
.
Али
само
по
ту
цену
могла
се
добити
сложна
помоћ
ратоборне
Србије
.
И
Грци
су
доиста
веровали
Ђорђу
.
Они
су
у
њему
познали
ону
велику
јуначку
душу
,
која
не
познаје
криве
и
прљаве
стазе
лукавства
и
обмане
,
и
која
корача
само
широким
и
светлим
путовима
части
и
славе
.
Па
ипак
се
помишљало
и
на
најгоре
,
па
су
се
побринули
и
за
тај
случај
.
И
ако
се
веровало
Карађорђу
,
поред
њега
је
био
намештен
поуздан
човек
,
који
ће
га
свуда
пратити
.
То
је
био
Наум
,
који
му
је
служио
уједно
и
као
тумач
у
разговору
с
Грцима
,
Турцима
и
Арнаутима
.
Наум
је
био
кадар
да
погине
за
Карађорђа
,
али
је
исто
тако
био
готов
и
да
га
убије
у
свако
доба
,
кад
то
захту
велики
интереси
хетерије
.
Таква
му
је
наредба
и
издата
.
Он
је
ишао
поред
Ђорђа
и
као
његов
анђео
хранитељ
и
као
његов
анђео
смрти
.
По
ранијем
договору
,
Карађорђе
је
имао
после
овога
избора
да
пређе
у
Србију
и
ту
да
покрене
нов
устанак
.
У
исти
мах
планула
би
буна
и
у
подунавским
кнежевинама
Влашкој
и
Молдавији
.
Ту
би
месни
командант
био
сам
Ипсиланти
,
и
заповедао
би
румунском
војском
независно
,
док
се
не
би
сјединиле
са
Србима
.
Али
чим
би
се
очистиле
дунавске
обале
од
Турака
и
обе
војске
дошле
у
додир
,
врховна
команда
прешла
би
на
Ђорђа
.
Тако
је
исто
било
удешено
и
за
друге
покрајине
.
Свака
од
њих
имала
би
у
први
мах
свога
засебног
вођу
.
Али
чим
би
се
ступило
у
додир
са
српском
војском
,
Ђорђе
би
и
над
тим
покрајинским
војскама
постајао
врховни
вожд
.
Питање
је
било
како
ће
на
све
то
гледати
Русија
.
Сва
пажња
велике
северне
царевине
била
је
у
то
доба
обрнута
западној
Европи
,
с
тога
у
Петрограду
нису
радо
гледали
немирно
кретање
балканске
емиграције
,
и
с
тога
су
јој
препоручивали
да
мирује
и
да
не
мути
по
Балкану
,
пошто
им
Русија
у
тим
приликама
не
би
могла
указати
никакву
помоћ
.
Али
емигранти
су
се
уздали
поглавито
у
се
и
у
сопствену
снагу
самих
балканских
народа
.
Довољно
је
било
да
их
Руси
не
ометају
у
њином
подузећу
и
да
им
помогну
чим
могну
,
новцем
и
оружјем
,
ако
не
могу
људима
!
Али
што
је
ствар
постојала
озбиљнија
,
Руси
су
бивали
све
строжији
.
Сад
је
већ
било
дошло
дотле
да
су
емигранти
све
своје
покрете
морали
вршити
у
највећој
тајности
.
ВИИИ
ПРОМЕНА
ПЛАНА
Пошто
је
изабран
за
заједничког
вођу
,
Карађорђу
бејаше
засела
у
главу
само
једна
једина
мисао
,
која
га
је
пратила
и
дан
и
ноћ
,
коју
је
дању
на
стотине
начина
превртао
у
памети
и
ноћу
о
њој
сањао
.
То
је
била
мисао
како
да
пређе
у
Србију
,
и
како
у
Србији
да
покрене
ствар
с
успехом
.
Томе
су
стајале
на
путу
многе
и
големе
сметње
.
На
првом
месту
та
се
ствар
морала
крити
од
Русије
,
пошто
му
Руси
никако
не
би
дали
да
се
враћа
у
Србију
.
Ђорђе
је
био
под
руском
заштитом
,
примао
је
новчану
помоћ
од
Русије
и
управо
се
сматрао
као
руски
човек
и
најамник
.
Чим
би
се
појавио
у
Србији
,
и
Турска
и
Аустрија
сматрале
би
га
као
рускога
агента
,
а
Русија
није
имала
интереса
да
на
њу
падају
сад
таке
сумње
.
С
тога
је
Карађорђе
стављен
под
присмотру
,
те
се
пазило
на
сваки
његов
корак
.
У
таквим
приликама
врло
је
тешко
било
измаћи
из
Русије
.
Друга
голема
сметња
била
је
држање
кнеза
Милоша
у
Србији
.
Он
је
водио
читаву
борбу
противу
присталица
Карађорђевих
,
и
многе
је
побио
.
Самога
Карађорђа
,
као
што
смо
видели
,
оптуживао
је
пред
Русијом
и
молио
да
га
уклоне
кудгод
дубље
у
унутрашњост
царевине
.
Герман
и
Петар
Добрњац
ишли
су
у
Петроград
с
нарочитим
задатком
да
код
рускога
двора
израде
то
удаљавање
Карађорђево
.
Али
наједаред
у
држању
Милошевом
наступила
је
изненадна
промена
.
Карађорђе
чисто
није
могао
веровати
,
кад
је
слушао
прво
писмо
Милошево
,
у
коме
се
сад
говорило
сасвим
друкчије
но
што
је
досад
говорено
.
Досад
је
Милош
напрезао
све
силе
да
удаљи
Карађорђа
што
даље
од
Србије
.
А
гле
сад
!
Наједаред
,
он
га
је
звао
к
себи
!
У
писму
се
говорило
како
су
сви
покушаји
Милошеви
,
да
с
Турцима
путем
погодаба
осигура
народу
нека
права
,
остали
без
успеха
,
и
како
сад
и
он
сам
увиђа
да
нема
другога
начина
,
већ
се
ваља
поново
дизати
на
оружје
и
оружјем
очистити
Србију
од
Турака
.
Па
како
тај
велики
и
свети
посао
нико
не
може
повести
тако
успешно
и
срећно
као
он
,
Карађорђе
,
то
га
Милош
и
позива
да
дође
у
Србију
,
где
ће
га
народ
једва
дочекати
,
па
заједнички
,
као
браћа
,
да
раде
и
заповедају
.
Садржина
овога
писма
била
је
тако
чудна
,
да
Карађорђе
у
почетку
никако
није
хтео
веровати
да
је
то
збиља
Милошево
писмо
.
У
тој
сумњи
још
га
је
више
утврђивала
та
околност
,
што
на
писму
није
било
Милошева
печата
.
Али
с
друге
стране
,
како
да
се
не
верује
кад
то
писмо
доноси
најпоузданији
гласоноша
Милошев
.
Он
се
клео
живим
богом
да
му
је
писмо
предао
својом
руком
сам
кнез
Милош
главом
,
као
што
му
је
својом
руком
и
новац
избројао
што
му
је
на
пут
дат
.
—
Што
нема
печата
,
не
треба
се
чудити
.
Турци
су
почели
сумњати
на
господар
Милоша
и
прате
му
сваки
корак
,
па
се
јамачно
бојао
да
мене
гдегод
не
ухвате
и
да
ми
писмо
не
узму
.
Не
дај
боже
таке
несреће
,
овако
би
се
још
могао
и
одговорити
.
Могао
би
рећи
да
је
писмо
писано
без
његова
знања
.
А
да
је
на
писму
мур
,
такав
изговор
не
би
му
помогао
и
то
би
му
писмо
могло
главу
појести
.
Милош
је
обазрив
и
мудар
.
С
тога
није
ни
ударио
мура
,
али
ти
господару
Ђорђе
,
не
треба
ништа
да
сумњаш
—
тако
је
говорио
Милошев
гласоноша
.
Карађорђе
се
двоумио
.
Поверовао
је
донекле
,
али
само
у
пола
.
Но
за
првим
дошло
је
убрзо
друго
писмо
Милошево
.
Истина
,
и
оно
је
било
без
мура
,
али
уз
њега
је
ишло
писмо
господара
Вујице
,
кнеза
смедеревског
,
који
у
писму
моли
Карађорђа
да
прими
човека
кога
шаљу
и
да
верује
„
писму
пријатеља
“
,
јер
је
оно
од
њега
,
и
све
је
онако
како
се
у
писму
говори
.
А
у
том
писму
поново
се
тврдило
,
како
народ
Карађорђа
једва
чека
,
како
би
га
сад
од
блата
градио
и
како
ће
све
листом
скочити
,
чим
се
Карађорђе
појави
.
Даље
се
у
писму
казивало
,
како
се
народ
у
Србији
одавно
спрема
;
како
има
много
навучене
џебане
,
оружја
и
свакојаке
војне
спреме
,
али
је
зебња
да
Турци
што
не
нањуше
.
С
тога
треба
похитати
да
се
ствар
што
пре
крене
,
док
се
Турци
још
не
надају
,
те
ће
све
лакше
поћи
.
Било
је
пред
Ђурђев
дан
1817
.
године
.
Већ
од
три
недеље
Милош
се
бавио
у
Крагујевцу
,
расправљајући
многе
важне
народне
послове
,
који
су
му
стизали
са
свију
страна
.
Било
је
позно
у
ноћ
.
Милош
се
бејаше
повукао
у
оџаклију
да
се
ту
насамо
,
поред
огњишта
мало
поодмори
,
а
у
предњој
соби
чула
се
граја
од
двајестак
гласова
,
који
су
сви
говорили
на
један
мах
.
То
су
били
кнезова
и
други
угледни
људи
из
народа
,
што
их
Милош
бејаше
сазвао
да
се
договоре
о
многим
народним
пословима
па
,
између
осталога
,
и
о
томе
што
је
везир
тражио
да
се
спахијама
накнаде
њини
десетци
,
пропали
и
неисплаћени
у
време
буне
пре
две
године
(
1815
)
.
Милош
је
с
њима
провео
цело
вече
,
али
за
све
то
време
памет
му
је
била
на
другој
страни
,
јер
је
још
одмах
,
у
први
сумрак
,
добио
абер
да
му
долази
један
од
најпоузданијих
гласоноша
његових
;
човек
који
је
од
Милоша
носио
најповерљивија
писма
разним
српским
војводама
у
Румунији
и
Русији
.
Тај
човек
имао
је
сад
да
изврши
нарочиту
мисију
,
да
прими
писма
која
ће
однети
самом
Карађорђу
,
с
којим
до
сад
Милош
није
био
ни
у
каквим
односима
.
Милош
се
јако
двоумио
,
да
ли
у
опште
да
улази
у
ову
преписку
.
Рачунао
је
,
да
Ђорђе
може
и
одбити
његову
понуду
,
па
би
онда
изашло
,
да
је
Милош
казао
све
што
зна
и
намерава
,
а
Ђорђе
паметно
купио
од
њега
све
планове
,
па
га
онда
одбио
и
не
хтео
ући
у
његово
друштво
.
Али
,
ма
како
било
,
на
нешто
се
сад
требало
решити
,
пошто
је
од
свега
најгоре
било
остајати
и
даље
у
неизвесности
.
Пошто
је
прво
сам
дуго
ходао
по
оџаклији
и
редом
један
за
другим
мерио
и
оцењивао
факт
за
фактом
,
шта
ће
бити
ако
учини
овако
,
а
шта
може
наступити
ако
поступи
онако
.
Милош
најпосле
реши
,
да
позове
два
најбоља
своја
пријатеља
и
да
њих
припита
шта
да
учини
и
на
што
да
се
реши
.
Ствар
је
била
у
овоме
:
—
Пошто
је
узалуд
покушавао
да
одбије
Карађорђа
од
српских
послова
и
да
угуши
и
ућутка
људе
,
који
су
се
у
Србији
појављивали
као
његови
агенти
,
њему
се
најзад
јави
мисао
:
како
би
било
,
да
сам
домами
Карађорђа
у
Србију
и
ту
да
сврши
с
њим
једном
за
свагда
.
Тај
савет
чуо
је
од
самога
везира
београдског
и
од
тога
доба
,
та
га
је
мисао
пратила
и
дању
и
ноћу
као
рођена
сенка
његова
.
—
Нема
друга
изласка
ни
друге
помоћи
;
морам
умочити
руке
у
крв
,
па
што
да
бог
!
Кумство
је
свето
!
Кум
је
као
брат
,
као
и
рођени
отац
—
али
и
рођени
отац
да
је
,
ни
њега
не
бих
могао
у
оваквој
прилици
штедити
...
За
обојицу
нема
места
на
овом
свету
;
један
мора
да
се
уклони
—
један
мора
да
мре
!
...
Ја
или
он
!
Позваћу
га
дакле
!
Дође
ли
,
знак
је
,
да
му
је
тако
суђено
;
таква
је
била
воља
божија
...
Ако
штедим
ја
њега
,
неће
штедити
он
мене
.
Он
мене
за
цело
не
би
пожалио
...
Та
он
није
жалио
свога
рођена
оца
.
Тако
је
Милош
разговарао
сам
са
собом
,
ходајући
узбуђено
по
соби
.
Штитарац
уђе
,
да
донесе
каву
.
—
Где
је
господар
Вујица
и
Павлић
(
Павле
Сретеновић
-
Лисовић
)
—
упита
Милош
.
—
Ту
су
напољу
,
господару
—
одговори
Штитарац
.
—
Нека
уђу
амо
.
—
Шта
мислите
вас
двојица
?
—
упита
Милош
кад
мало
после
Вујица
и
Павле
уђоше
.
—
Ако
бог
да
,
добро
,
господару
;
ти
заповеди
шта
треба
,
а
ми
ћемо
вршити
—
рече
Павле
.
—
Шта
мислиш
ти
Вујо
,
шта
ћемо
с
Црним
?
—
Да
се
курталисавамо
белаја
,
господару
—
рече
Вујица
.
—
Да
се
курталисавамо
,
Вујо
,
али
како
ћемо
!
Да
неће
бити
што
зазорно
!
?
—
Како
ћемо
?
—
Секиром
у
чело
.
Мртва
уста
не
говоре
.
А
бог
види
,
да
је
од
нужде
а
не
од
обести
.
—
Јазук
!
Девет
година
био
је
он
господар
народа
!
Кад
би
се
какогод
могло
друкчије
,
ја
не
бих
умакао
руке
у
крв
.
Али
овако
не
видим
друга
изласка
!
...
—
рече
Милош
.
—
То
је
ваљда
његова
судбина
!
Ни
ја
нисам
то
тражио
намерно
.
Али
видим
,
да
другога
пута
нема
!
—
примети
Вујица
.
На
две
ватре
горим
због
њега
,
бог
га
живи
посекао
—
рече
Милош
срдито
после
подужа
ћутања
.
—
С
једне
стране
умирем
од
страха
да
што
не
прокопкају
Турци
,
а
они
то
једва
чекају
,
како
би
опет
нашли
изговора
да
јурну
у
народ
као
вуци
међу
јагањце
.
С
друге
стране
опет
следи
ме
зебња
да
народ
не
следује
,
да
се
гдегод
не
понове
побуне
и
нереди
,
те
би
опет
имали
изговор
да
глобе
и
кољу
сиротињу
.
С
тога
ми
ето
није
до
чекања
.
Црно-бело
,
ствар
би
некако
требало
свршавати
.
А
како
да
је
свршим
не
знам
ни
сам
.
Молио
сам
га
и
поручивао
му
да
се
смири
—
он
неће
.
Молио
сам
царски
двор
да
га
тргну
кудгод
дубље
у
Русију
,
па
још
немам
одсечна
одговора
.
Но
и
ту
као
да
неће
бити
ништа
,
како
ми
Герман
пише
.
А
Црни
,
црн
му
образ
био
,
као
и
што
је
,
место
да
се
склони
и
ћути
,
још
он
,
он
нешто
виче
и
јада
се
.
Да
видите
само
какво
ми
је
писмо
писао
.
—
Ко
?
—
упиташе
Вујица
и
Павле
у
један
глас
.
—
Он
Црни
!
—
Ама
зар
писао
?
Каде
?
...
Очију
ти
,
господару
,
шта
вели
?
—
Милош
викну
Љубицу
.
Мало
после
она
донесе
повећи
кожни
јанџик
,
из
кога
Милош
извади
прилично
изгужвано
повеће
писмо
,
на
дебелој
плавкастој
хартији
.
Младо
голобрадо
калуђерче
узе
га
читати
,
док
су
скупљени
радознало
слушали
около
.
После
првих
поздрава
и
обичнога
увода
,
у
писму
се
говорило
овако
:
—
„
Не
знам
да
ли
си
ти
испратио
ове
људе
амо
у
Петробург
и
научио
их
да
овако
ружно
говоре
о
мени
,
и
да
ме
овако
душмански
пањкају
пред
двором
руским
и
пред
царским
људима
.
„
Али
,
ако
је
ово
из
твоје
главе
и
отуд
од
вас
кнезова
,
који
се
сада
тамо
налазите
,
онда
је
то
и
и
грехота
и
срамота
и
јазук
је
за
вас
и
за
целу
земљу
.
„
Шта
сам
ја
теби
скривио
и
учинио
да
ми
не
дате
мира
чак
ни
амо
у
туђој
земљи
,
као
да
је
мени
мало
мојих
јада
,
но
још
ви
отуд
похитали
да
ми
ране
позлеђујете
,
и
да
ме
за
само
срце
уједате
.
„
Жали
те
се
и
тужите
ме
што
се
ја
воде
састајем
понекад
са
људима
који
отуд
долазе
,
и
бедите
ме
да
ја
одовуд
подбадам
народ
тамошњи
да
се
буни
и
на
оружје
диже
.
„
За
састанке
ја
незнам
,
шта
би
ви
управо
хтели
?
Хоћете
ли
зар
то
,
да
ја
бежим
од
људи
који
ме
се
овда
онда
сете
и
то
врло
изредка
,
те
по
који
дође
жеље
ради
да
ме
види
.
Хтели
би
ваљада
,
да
ја
таке
људе
одбијам
и
да
се
од
њих
кријем
,
да
вас
не
би
мучио
страх
од
тих
састанака
.
А
што
не
помислите
и
себи
и
од
себе
,
и
би
ли
ви
оно
радили
што
сад
од
мене
тражите
?
„
Што
се
тиче
пањкања
,
то
је
чисто
на
чисто
пресна
лаж
,
и
измишљотина
.
То
Ђорђев
обичај
никад
није
био
да
друге
гура
у
рат
,
а
сам
се
извлачи
.
Је
сам
ли
ја
такав
,
кума
Милоше
?
—
Ти
то
најбоље
знаш
.
Па
како
можете
онда
говорити
оно
у
шта
ни
сами
не
верујете
?
!
...
„
Кад
ја
будем
мислио
да
Србија
треба
да
устаје
,
нећу
ја
тада
друге
подбадати
,
већ
ћу
сам
доћи
и
поћи
ћу
први
напред
,
као
што
сам
и
досад
увек
радио
,
и
као
што
сам
и
научио
.
Немојте
,
дакле
,
варати
тамо
простодушне
људе
,
па
чак
и
амо
царски
двор
.
“
Пошто
је
писмо
прочитано
,
присутни
су
подуже
ћутали
.
—
Видите
ли
ви
што
из
овог
писма
—
рече
Милош
најзад
.
Остали
слегнуше
раменима
:
—
Види
се
да
је
био
срдит
кад
је
писао
—
принети
Вујица
.
—
Море
што
је
био
срдит
,
то
није
ништа
.
Друго
се
нешто
види
одавде
.
Он
смера
да
ненадно
бахне
у
Србију
.
Јесте
ли
чули
оно
његово
,
како
ће
он
сам
доћи
,
да
поведе
народ
кад
буде
сматрао
да
је
време
за
устанак
.
То
је
као
нека
претња
.
И
он
ће
тако
и
учинити
.
—
Па
нека
га
,
нек
дође
.
Таман
га
Турци
и
чекају
!
Он
мисли
ово
је
сад
као
што
је
било
пре
за
његова
доба
.
Не
зна
да
сад
за
њим
не
би
ни
бесан
пас
пошао
—
рече
Павле
.
Вујица
је
ћутао
и
вртео
главом
,
Милош
прихвати
:
—
Па
опет
би
ми
могао
направити
триста
јада
.
Он
ће
доћи
тајно
;
бануће
изненада
;
може
собом
повести
још
и
повећу
чету
бећара
и
скитница
,
којих
увек
тамо
има
по
Влашкој
и
Молдавији
.
А
имало
би
их
и
овде
који
би
га
једва
дочекали
.
Док
би
Турци
стигли
могле
би
планути
читаве
нахије
;
могло
би
се
учинити
чудо
!
Него
ја
се
нешто
ломим
.
Кад
ће
већ
прелазити
амо
,
и
кад
ће
доћи
онда
,
кад
је
нама
можда
најгоре
и
кад
му
се
нико
и
не
нада
,
онда
нека
дође
сад
одмах
.
Милош
ућута
,
а
она
су
се
двојица
згледали
.
—
Како
то
мислиш
,
господару
?
—
упита
Вујица
.
Милош
као
да
се
двоумио
.
Најзад
рече
:
—
Да
га
дозовем
сам
!
Павле
и
Вујица
,
згледаше
се
и
за
дуго
остадоше
неми
и
зачуђени
.
Последње
речи
Милошеве
учинили
су
на
њих
дубок
утисак
.
Но
они
у
почетку
као
да
нису
разумели
сав
значај
њин
.
Тек
су
се
постепено
прибирали
.
Прво
проговори
Вујица
.
—
Сам
те
је
бог
умудрио
,
господару
.
Ја
се
тога
јада
не
бих
сетио
да
живим
сто
година
...
—
Сад
,
бог
или
ђаво
—
пресече
га
Милош
—
тек
то
ће
бити
најзгодније
.
Онај
црни
антикрст
везиров
,
мој
побратим
,
Хаџи-Али
-
ага
(
повереник
београдског
везира
)
,
у
два
маха
говорио
ми
је
о
томе
кад
сам
последњи
пут
био
у
Београду
код
везира
.
Не
знам
,
да
ли
је
то
из
његове
главе
или
је
имао
какав
разговор
са
својим
господарем
,
тек
он
ми
је
први
то
поменуо
и
баш
је
наваљивао
.
А
ја
у
два
три
маха
,
поумих
да
се
разговорим
о
томе
са
самим
везиром
,
да
чујем
шта
би
ми
он
рекао
,
те
некако
баш
не
могадох
.
Не
хтеде
реч
да
ми
се
превали
преко
језика
,
као
да
је
од
товара
тежине
.
Ако
се
баш
решимо
на
то
,
мораћу
понова
ићи
везиру
да
га
о
томе
известим
,
да
ми
се
после
што
не
накачи
због
тога
—
рече
Милош
забринуто
.
Док
су
Вујица
и
Милош
овако
говорили
,
Павле
је
ћутао
и
гледао
у
земљу
.
Сад
подиже
очи
.
—
Је
ли
то
прво
пало
на
ум
Хаџи-
Али-
аги
,
господару
?
—
упита
он
.
Милош
мало
као
ућутну
.
—
Јест
,
—
додаде
затим
—
тако
у
разговору
једном
,
ја
му
се
пожалим
на
Црнога
и
он
ми
рече
:
„
Што
ли
не
убијеш
псето
?
“
Побратимили
смо
се
од
невоље
,
као
што
знаш
—
те
се
ја
нашалих
.
„
Е
мој
побратиме
,
велим
,
лако
би
ја
и
то
учинио
,
али
дај
ми
пушку
која
бије
одавде
у
Русију
“
.
Он
прво
одговори
:
„
Ако
нема
таке
пушке
,
има
руке
!
Прати
поуздана
човека
нека
га
тамо
уцмека
,
па
крај
.
“
Но
после
се
као
нешто
предомисли
,
те
додаде
:
—
Аја
,
вели
,
није
добро
ни
тако
.
У
Русији
би
се
то
уватило
.
Уловили
би
човека
кога
си
послао
,
те
би
после
пала
његова
крв
на
те
.
А
не
би
имао
ни
згодна
изговора
,
зашто
си
га
убио
,
шта
ти
је
сметао
какво
је
зло
хтео
учинити
,
те
би
сви
повикали
да
га
уби
из
страха
да
ти
не
преотме
господарство
и
власт
над
народом
.
“
„
Већ
њега
треба
намамити
амо
.
Треба
га
дозвати
да
погине
кад
хтедне
побунити
народ
,
па
ће
се
после
лако
и
протурити
и
поверовати
,
да
су
га
убили
сами
људи
из
народа
,
који
су
се
бојали
да
ће
их
опет
посвадити
с
царем
у
Стамболу
,
па
он
као
што
је
и
научио
,
утећи
,
а
оставити
сиротињу
да
цвили
и
пропада
...
Тако
,
тако
,
то
је
најбоље
.
Домами
ти
њега
амо
“
...
Ето
тако
ми
је
говорио
Хаџи-Али
-
ага
,
мој
побратим
.
И
од
тога
доба
то
ми
не
излази
из
главе
—
рече
Милош
и
обриса
зној
с
чела
.
—
Права
турска
замисао
!
...
Али
нека
га
,
котило
му
његово
!
Што
није
остао
овде
у
земљи
да
с
браћом
јуначки
погине
,
те
би
му
се
име
до
века
славило
.
Али
Руси
,
Руси
—
они
га
одмамише
.
А
боље
да
су
га
убили
—
рече
Павле
испрекидано
,
и
као
да
је
сам
за
се
говорио
.
Милош
га
погледа
мрко
.
Вујицу
и
Павла
он
је
сматрао
као
своје
најверније
и
најоданије
људе
.
Особито
је
до
сад
Павле
без
поговора
слушао
све
заповести
његове
,
а
сад
баш
он
као
да
се
нешто
предомишља
и
вајка
!
...
—
Шта
,
а
ти
га
жалиш
?
—
рече
Милош
јетко
,
а
доња
му
усна
заигра
.
—
Шта
ћу
га
жалити
?
Пас
му
главу
појео
!
Како
је
радио
онако
ће
и
проћи
.
Но
тек
онако
се
нешто
предомишљам
.
Милош
не
рече
ништа
више
,
али
се
по
њему
видело
да
га
је
ово
вајкање
Павлово
дирнуло
,
и
да
је
још
врло
једак
.
Борба
у
њему
самом
још
није
била
потпуно
свршена
.
Час
се
одлучивао
на
ту
ствар
с
највећом
одсудношћу
,
тврдо
убеђен
да
другачије
не
може
бити
,
и
да
је
то
управо
од
бога
суђено
.
У
таким
тренутцима
,
он
се
чисто
чудио
како
је
могао
и
за
тренутак
двоумити
о
томе
и
устезати
се
.
Али
после
оваке
одсудности
,
враћали
су
се
понова
тренутци
двоумице
.
Милош
је
тада
осећао
како
га
ненадно
спопада
самртни
страх
,
при
самој
помисли
на
шта
се
одлучио
.
„
Дознаће
се
,
разгласиће
се
,
чуће
се
и
разумеће
цео
свет
,
да
је
он
намерно
домамио
човека
и
спремио
му
заседу
да
га
убије
;
и
то
њега
—
кума
свога
!
Црнога
Ђорђа
!
Шта
ће
се
тада
рећи
о
њему
?
Па
онда
,
Карађорђе
још
има
пријатеља
који
га
као
свеца
обожавају
.
Они
ће
проклињати
убилца
;
они
ће
јавно
показивати
прстом
на
њега
—
Милоша
—
а
ко
зна
,
да
се
когод
од
њих
не
одважи
и
на
освету
,
да
убиство
убиством
покају
...
Тада
би
и
он
сам
могао
пасти
од
подмукле
убилачке
руке
.
Тако
се
ето
мењало
расположење
Милошево
.
Тако
је
он
бивао
према
приликама
,
час
дрзак
и
необуздан
час
опет
страшљив
,
да
је
и
од
своје
сенке
зазирао
.
Страх
га
је
обично
спопадао
у
јутру
,
кад
се
трезвен
и
с
одмореним
мозгом
дигне
из
постеље
,
па
се
сети
шта
је
све
синоћ
доцне
у
ноћ
планирао
,
наређивао
и
говорио
.
У
вече
на
против
,
бивао
је
махом
одлучан
и
на
све
решен
.
Ко
много
хоће
,
мора
много
и
да
сме
.
Смелост
често
осваја
земље
и
градове
,
а
страшљиво
двоумљење
губи
и
оно
што
је
већ
готово
било
у
рукама
.
Смелост
и
успех
често
су
две
разне
речи
за
једну
исту
ствар
.
Но
како
код
Милоша
ова
унутрашња
борба
још
није
била
свршена
,
но
је
и
даље
трајало
колебање
,
то
је
он
био
веома
осетљив
на
све
што
се
тицало
тога
питања
.
Ту
га
је
најмања
ситница
могла
дирнути
,
једна
једина
незначајна
реч
Павлова
.
Ходајући
натмурен
по
одаји
,
Милош
се
сад
чисто
кајао
што
је
ову
ствар
говорио
другима
,
па
ма
то
били
и
најприснији
пријатељи
.
Но
после
се
сети
,
да
то
није
учинио
од
обести
,
ни
с
тога
колико
тек
да
се
говори
,
већ
што
је
требало
тај
посао
пословати
даље
.
Ствар
је
била
одлучена
и
сад
је
ваљало
приступити
њеном
извршењу
—
ваљало
је
позвати
Ђорђа
.
Да
га
зове
преко
људи
,
знао
је
да
Ђорђе
то
неће
поверовати
.
Да
му
пише
,
писмо
се
може
ухватити
,
па
још
црње
и
горе
.
Најзад
се
Милош
решио
,
да
ту
ствар
повери
још
коме
и
да
у
тај
посао
увуче
још
кога
верног
човека
који
ће
му
помоћи
.
Тако
су
позвани
Павле
и
Вујица
.
Дакле
ту
сад
није
вајде
оћуткивати
.
Кад
се
с
људима
мора
радити
,
онда
с
њима
ваља
довршити
започети
разговор
,
пошло
то
глатко
или
рапаво
.
Тако
је
мислио
Милош
у
себи
и
опет
се
окрете
Павлу
.
—
Жалиш
га
!
Као
да
га
ја
не
жалим
,
и
као
да
је
мени
ласно
бактати
се
око
тог
несрећника
.
Али
како
ће
се
друкчије
.
Дед
,
кажите
ако
знате
што
боље
,
па
ћу
вам
ја
први
рећи
:
ејвала
!
Ја
вас
нисам
ни
звао
амо
да
вам
ја
заповедам
,
а
ви
да
слушате
,
но
да
вам
се
пожалим
,
па
ако
ви
знате
бољи
лек
,
ко
је
од
добра
још
бежао
!
Павле
и
опет
рече
,
да
он
Карађорђа
не
жали
и
чисто
се
чудио
што
га
Милош
толико
напада
.
Пошто
се
Милош
мало
смирио
настала
су
саветовања
,
која
су
трајала
читав
сахат
,
а
завршила
се
споразумом
да
прво
писмо
Карађорђу
напише
сам
Милош
са
своје
стране
,
а
наскоро
затим
да
му
пише
и
Вујица
,
и
да
га
позову
да
се
врати
у
Србију
.
Рећи
ће
му
како
га
народ
једва
чека
,
и
како
га
је
толико
жељан
да
би
га
од
блата
градио
.
Казаће
му
и
то
,
како
се
с
Турцима
више
не
може
мировати
и
ту
,
најдаље
овога
лета
,
тиква
мора
пући
,
него
да
се
за
тај
случај
нађе
у
земљи
приправан
,
а
сви
ће
с
њим
и
уз
њега
.
О
овоме
кораку
неће
се
ником
ништа
говорити
,
и
чуваће
се
као
највећа
тајна
.
Да
би
био
још
поузданији
да
се
нигде
неће
реч
изрећи
,
Милош
позва
духовника
који
их
сву
тројицу
закле
на
чување
тајне
.
По
том
договору
Милош
је
требао
да
испитка
како
о
тој
ствари
мисли
везир
,
па
ако
би
он
био
вољан
да
смакне
Карађорђа
,
онда
њему
и
да
се
преда
,
а
они
да
не
прљају
руке
његовом
крвљу
.
ИX
СРБИН
И
ТУРЧИН
План
Милошев
био
је
добро
срачуњен
и
већ
је
почео
сазревати
.
Ваљало
се
дакле
спремати
да
се
на
време
и
плод
убере
.
И
ако
је
на
прво
писмо
Милошево
оћутао
,
неверујући
му
,
Карађорђе
се
није
могао
дуго
држати
за
том
бусијом
.
Душа
,
срце
,
осећаји
,
мисли
,
цело
биће
његово
,
све
га
је
вукло
у
Србију
.
И
он
је
дању
будан
о
томе
мислио
,
а
ноћу
у
сну
о
томе
сањао
.
Уз
тако
расположење
,
позиви
Милошеви
и
његова
уверавања
,
како
га
народ
чека
раширених
руку
,
нашли
су
приправно
земљиште
код
Карађорђа
и
он
им
је
поверовао
после
кратке
борбе
и
колебања
.
Ствар
је
крио
за
се
,
али
на
основу
тих
позива
,
већ
се
почео
спремати
за
полазак
у
Србију
.
Милош
је
за
то
сазнао
,
па
се
и
он
почео
спремати
да
Карађорђа
дочека
.
У
првом
реду
,
ваљало
је
да
извиди
како
стоји
ствар
код
Марашли-Али-
паше
,
везира
београдског
,
и
Милош
се
тога
ради
кастиле
крене
у
Београд
.
То
је
било
у
почетку
маја
1817
.
године
.
Да
би
прикрио
прави
повод
овоме
своме
путу
,
Милош
је
свуда
говорио
да
у
Београд
одлази
по
позиву
тамошњих
српских
трговаца
,
који
су
се
жалили
да
им
Турци
отимају
читав
један
ред
дућана
на
Стамбол
капији
.
Сад
су
Турци
понова
тражили
,
да
им
се
ти
дућани
поврате
и
претили
су
да
ће
их
силом
узети
,
ако
их
Срби
не
хтедну
добровољно
дати
.
Међутим
,
Срби
су
се
окружили
оружаним
момцима
и
показивали
готовост
,
да
оружјем
бране
своју
имовину
.
Тако
је
дошло
било
до
запетих
односа
,
који
су
се
сваки
час
могли
изродити
у
крвави
сукоб
.
Милош
је
дакле
уверавао
,
да
одлази
у
Београд
да
тражи
начина
како
би
изравнао
ове
опасне
заваде
.
У
ствари
видели
смо
шта
му
је
био
главни
смер
.
Дошав
у
Београд
,
одмах
другог
дана
Милош
је
био
већ
код
везира
.
Марашлија
га
је
дочекао
љубазно
и
расположено
.
Понудио
га
је
да
седне
наспрам
њега
и
за
дуго
су
срдачно
разговарали
.
Везир
је
распитивао
како
је
у
народу
,
па
уз
реч
упита
и
то
,
какве
гласе
има
Милош
с
доњег
Дунава
,
одакле
су
већ
почеле
допирати
неразговетне
слутње
о
влашком
покрету
и
о
ровењу
које
тамо
врши
грчка
хетерија
.
Милош
уграби
ову
прилику
да
наведе
говор
о
бившим
српским
старешинама
и
да
искаже
своју
зебњу
,
како
се
боји
да
се
и
они
не
умешају
у
тај
општи
покрет
,
те
би
га
могли
пренети
и
амо
преко
Дунава
на
српску
рају
.
Везир
махну
главом
и
рече
,
како
он
не
зебе
много
отуда
,
јер
раја
ваљда
не
би
била
толико
безумна
да
се
за
њима
поводи
и
да
се
буни
,
чиме
би
покварила
сав
свој
садашњи
рахатлук
.
Милош
се
слагао
у
томе
с
везиром
,
али
опет
напомену
како
је
свет
,
свет
.
Прости
људи
лако
се
дају
завести
вештим
обећањима
,
а
кад
се
једном
заглибе
онда
газе
даље
из
страха
од
одговорности
.
Говорећи
о
томе
,
Милош
вешто
,
онако
као
узгред
,
пусти
и
то
,
како
је
нешто
начуо
да
је
Црни
Ђорђе
намеран
да
се
врати
понова
у
Србију
.
Милош
је
испод
ока
пажљиво
проматрао
,
какав
ће
утисак
учинити
на
везира
ова
вест
о
Ђорђу
.
—
Ако
долази
са
знањем
царева
,
сретно
му
било
и
добро
нам
дошао
!
Нека
јави
само
када
ће
,
па
да
му
ја
своје
рођене
хатове
пошљем
насусрет
.
Али
ако
долази
кришом
и
без
питања
,
онда
је
он
подмукли
хајдук
и
глава
му
је
уцењена
као
и
сваком
другом
хајдуку
—
рече
Марашлија
.
Док
је
везир
овако
говорио
,
Милош
је
сумњиво
вртео
главом
.
—
Ја
сам
мислио
да
ће
то
честити
везир
боље
знати
од
мене
.
—
Ја
ништа
не
знам
,
нити
сам
што
о
томе
чуо
—
прихвати
везир
.
—
Онда
ће
бити
да
и
цареви
о
томе
ништа
не
знају
.
Јер
да
је
ма
што
решено
,
коме
би
се
то
пре
јавило
но
честитом
везиру
.
Марашлија
се
саглашавао
да
би
по
реду
он
први
требао
да
зна
штогод
о
томе
,
али
је
допуштао
да
може
бити
и
каква
задоцњења
.
А
можда
и
Карађорђе
неће
тако
брзо
долазити
;
свакако
ако
је
што
међу
царевима
углављено
и
за
то
,
јавиће
се
и
њему
—
везиру
.
—
Али
шта
ја
да
чиним
,
ако
Црни
једног
дана
ненадно
бане
у
Србију
,
а
честити
везир
ништа
ми
не
јави
,
како
да
се
владам
за
тај
случај
—
питао
је
Милош
.
—
Прати
абер
одмах
мени
амо
,
па
ћу
ти
ја
одговорити
,
шта
ваља
чинити
.
—
Али
ако
за
то
време
,
док
ми
један
другоме
шаљемо
аброве
и
поруке
,
Ђорђе
упадне
у
народ
,
узбуни
светину
и
окружи
се
многобројним
оружаним
гомилама
,
ко
ће
онда
бити
крив
.
Ја
за
тај
случај
не
могу
одговарати
,
а
ја
мислим
да
би
ту
најбоље
било
,
да
у
таквој
прилици
сам
честити
везир
води
и
бригу
и
одговорност
зато
.
На
ове
речи
Милошеве
Марашлија
устаде
,
на
што
и
Милош
одмах
ућута
.
—
Говорио
сам
ти
више
пута
,
синовче
,
и
опет
ти
велим
:
за
ред
у
народу
одговараш
ми
ти
,
и
како
је
пре
било
,
тако
и
сад
остаје
;
ти
одговараш
мени
а
народ
теби
.
Ђорђе
је
један
и
самац
,
а
ти
имаш
толики
народ
на
расположењу
,
па
би
било
јазук
и
грехота
,
да
се
ти
још
њега
прибојаваш
.
Милош
се
поклони
на
ове
речи
везирове
.
—
Не
бојим
се
ја
Ђорђеве
јачине
,
већ
се
бојим
његовога
гласа
.
Да
је
то
обичан
човек
,
доста
би
било
да
пошљем
пред
њега
два
моја
пандура
.
Али
овде
је
невоља
—
опасно
је
пустити
га
,
а
још
опасније
убити
га
.
А
мирно
да
се
ухвати
и
гдегод
склони
док
се
ствар
не
би
развидела
,
он
то
никад
не
би
дао
,
нити
би
на
то
пристао
.
Ето
,
то
је
оно
што
мене
буни
!
Да
узмем
на
се
одговорност
,
да
се
после
рекне
како
је
Ђорђе
од
моје
руке
погинуо
то
не
могу
и
не
смем
,
док
ми
не
би
изреком
заповедио
светли
везир
.
Марашлија
је
прилично
познавао
Милоша
и
доста
је
добро
прозирао
његову
„
политику
“
,
или
,
како
је
он
то
обично
звао
„
ширетлук
.
“
Он
је
и
сад
разумевао
шта
управо
хоће
Милош
.
Он
би
радо
изун
од
везира
,
да
по
потреби
може
убити
Карађорђа
.
Јави
ли
се
доцније
потреба
за
то
убиство
,
Милош
ће
се
пред
народом
одговарати
,
да
је
Карађорђе
погинуо
по
наредби
везировој
и
показаће
изун
,
како
је
Марашлија
и
њему
заповедао
да
то
учини
,
ал
’
он
,
бојаги
,
није
могао
и
није
хтео
грешити
душе
.
Пред
Турцима
опет
,
хвалисаће
се
како
је
његова
заслуга
што
је
Карађорђе
убијен
,
и
тражиће
у
Стамболу
чак
и
признање
и
накнаду
зато
,
доказујући
како
је
спасао
царевину
од
једнога
опасног
и
големог
непријатеља
...
Догоди
ли
се
пак
,
да
Карађорђе
дође
у
Србију
са
знањем
царева
,
те
му
не
смедне
нико
ништа
,
Милош
ће
се
онда
и
ту
умети
да
нађе
.
Пустиће
глас
да
је
Карађорђе
давно
већ
био
осуђен
и
уцењен
,
да
је
издата
чак
и
писмена
бурунтија
о
томе
,
да
се
као
хајдук
убије
гдегод
се
ухвати
,
али
је
све
то
предупредио
и
на
добро
окренуо
он
,
Милош
.
И
тада
би
он
показивао
везирову
наредбу
о
убиству
и
хвалисао
би
се
,
како
га
је
стало
и
много
труда
и
много
пара
да
ту
опасност
отклони
,
и
да
очува
Карађорђа
у
пркос
везирове
писмене
наредбе
за
убиство
.
Све
то
прелетило
је
сад
,
у
један
мах
,
Марашлији
кроз
главу
,
а
схватио
је
добро
и
то
,
како
Милошеви
животни
интереси
захтевају
да
Карађорђа
једном
нестане
са
света
,
и
лукави
је
Турчин
планирао
,
како
би
из
свега
тога
он
опет
извукао
што
веће
користи
за
се
.
Карађорђе
је
у
неколико
био
и
згодно
средство
за
Милоша
,
јер
је
њиме
згодно
могао
плашити
и
уцењивати
Турке
.
Карађорђе
му
је
давао
згодну
прилику
да
пред
Турцима
прави
упоређење
између
себе
и
њега
да
доказује
,
како
је
Карађорђе
био
неумитљив
,
непомирљив
душманин
турски
,
који
никада
није
хтео
пристати
ни
на
какво
равнање
и
погађање
с
Турцима
,
док
он
,
Милош
,
баш
на
против
,
брижљиво
је
избегавао
сваки
сукоб
и
чини
све
што
може
,
да
се
с
Турцима
на
леп
и
споразуман
начин
насуде
.
Страх
од
Карађорђа
могао
је
дакле
нагнати
Турке
да
Милошу
доста
што-шта
учине
,
и
ту
му
је
Карађорђе
био
добро
дошао
.
Али
с
друге
стране
,
Карађорђе
је
био
за
Милоша
стална
и
голема
опасност
,
особито
у
случају
каквих
буна
,
нереда
и
ратова
.
Да
се
сутра
зарате
Руси
с
Турцима
,
они
би
у
првом
реду
апеловали
на
Карађорђа
и
њега
би
истакли
као
вођу
,
који
би
требао
да
крене
Србе
и
друге
балканске
народе
.
Да
сутра
упадне
у
Србију
,
према
расположењу
какво
је
у
народу
,
Карађорђе
би
нашао
пуно
присталица
који
би
за
њим
потегли
,
да
поново
окушају
ратну
срећу
.
Чим
су
нешто
мало
незадовољни
с
Милошем
,
народне
старешине
одмах
окрећу
погледе
северу
и
траже
Карађорђа
,
што
се
до
сад
показало
у
више
прилика
,
где
је
покушаван
чак
и
отворен
бунт
против
Милоша
.
Из
свију
ових
разлога
,
Милош
је
морао
желети
да
Карађорђа
једном
нестане
,
јер
се
само
тако
могао
ослободити
сталнога
страховања
од
њега
.
Одмерив
све
ово
у
памети
,
Марашлија
је
дошао
на
згодну
нову
замисао
,
која
би
бар
за
неко
време
могла
окрпити
његову
вечно
подерану
кесу
.
Свикнут
на
источњачки
сјај
и
богатство
Марашлија
је
био
голем
раскошник
.
Сви
огромни
приходи
београдског
пашалука
нису
стизали
да
подмире
његове
неизмерне
издатке
и
ако
је
он
те
приходе
и
прибирао
и
трошио
без
икакве
стварне
контроле
.
Дубока
кеса
Милошева
и
до
сада
је
чешће
морала
попуњавати
те
недостатке
и
празнине
,
па
је
то
требало
да
буде
и
сад
.
Ходајући
по
застртој
одаји
,
с
рукама
на
леђима
,
а
оборене
главе
,
Марашлија
је
учио
нешто
крупно
у
памети
.
Овда
онда
,
погледао
би
испод
очију
на
Милоша
,
који
је
стајао
ту
пред
њим
скроман
,
миран
,
ћутљив
,
а
ови
погледи
као
да
су
говорили
:
„
Да
ли
овај
погађа
о
чему
ли
ја
сад
лупам
главу
?
“
Бар
Милош
је
тако
разумевао
те
погледе
,
па
је
од
времена
на
време
и
он
погледао
Марашлију
,
а
ти
његови
погледи
опет
као
да
су
говорили
:
„
Знам
чиме
сад
разбијаш
главу
:
кројиш
планове
како
ћеш
ме
што
боље
огулити
.
“
...
Бар
тако
је
Марашлија
разумевао
те
погледе
Милошеве
.
Њих
су
се
двоје
дакле
разумевали
.
А
Марашлија
је
збиља
о
томе
мислио
,
како
ће
од
Милошева
страховања
од
Карађорђа
начинити
нов
извор
за
своје
приходе
.
Карађорђе
је
био
мрзак
и
опасан
Турцима
,
а
нарочито
је
од
њега
морао
зазирати
београдски
везир
.
Али
знајући
,
да
ће
Милош
у
свом
рођеном
интересу
отворити
четворе
очи
да
се
Карађорђе
не
увуче
у
Србију
,
Марашлија
је
налазио
да
се
може
показати
равнодушан
према
Карађорђевом
повратку
.
То
ће
нагнати
Милоша
да
најпосле
изађе
отворено
са
својим
жељама
.
А
да
би
му
везир
оставио
потпуно
слободне
и
одрешене
руке
према
Карађорђу
,
Милош
ће
то
морати
да
купи
,
да
плати
.
Такав
је
био
план
Марашлијин
.
—
Воља
је
и
заповест
је
светлога
падишаха
—
да
је
вазда
победоносан
—
да
у
његовој
големој
царевини
сви
буду
срећни
и
задовољни
и
да
уживају
сваки
рахатлук
,
који
им
је
милостиви
цар
поклонио
.
Његова
је
пресветла
воља
да
ни
последњем
просијаку
,
који
се
назвао
царски
поданик
,
не
може
повалити
ни
једна
длака
с
главе
,
док
не
би
што
скривио
пред
царем
и
пред
ћитапом
.
Дабогме
,
да
ту
није
лако
угодити
шта
ће
се
с
Карађорђем
.
—
Толико
се
само
зна
да
бих
пред
царем
ја
морао
одговарати
,
да
се
Ђорђију
што
догоди
што
не
треба
.
Цар
би
тражио
хесапа
за
његову
главу
од
мене
,
а
ја
,
синко
Милоше
,
од
тебе
.
С
тога
отварај
очи
и
пази
шта
радиш
.
За
ово
две
године
,
шућур
богу
,
добро
си
поступио
,
доста
си
се
учврстио
те
и
народ
отуда
и
султан
одовуда
признају
те
као
прва
човека
.
Само
сад
пази
да
што
не
уквариш
,
да
штогод
не
погрешиш
,
за
шта
би
изгубио
милост
падишину
.
Јер
велим
ти
и
опет
,
воља
је
великога
падише
да
свак
ужива
овај
царски
рахатлук
у
његовој
огромној
царевини
у
којој
никад
сунце
не
залази
.
Слушајући
ове
речи
Марашлијине
,
Милош
је
у
себи
мислио
:
„
И
ово
мени
говори
онај
исти
Марашлија
,
који
је
ономад
обесио
једно
српско
момче
само
зато
,
што
је
из
једног
јеврејског
дућана
украло
једну
пулију
;
онај
исти
Марашлија
,
пред
чијим
су
конаком
пре
недељу
дана
тојагама
на
мртво
име
испребијали
три
српска
кириџије
кулучара
само
с
тога
,
што
је
један
кириџијски
коњ
у
пролазу
обрстио
једну
липову
гранчицу
!
И
то
ми
је
тај
рахатлук
који
раја
ужива
!
Али
нека
,
везир
је
па
му
се
тако
може
!
...
Али
пара
ја
не
дам
више
!
И
ма
како
ти
удешавао
лепе
речи
,
мој
Марашу
,
пребијена
парића
више
добити
нећеш
!
“
...
Везир
ућута
да
чује
шта
ли
ће
Милош
рећи
.
Међутим
Милош
се
трже
из
горњих
мисли
.
Он
је
јасно
увиђао
ову
разлику
између
Марашлина
прва
говора
и
овога
што
говори
сад
,
па
је
решио
да
и
он
удари
у
дубар
,
и
прислонив
обе
шаке
на
прса
Милош
се
поклони
пред
везиром
и
рече
:
—
Царска
је
воља
,
а
везирова
заповест
!
Како
ви
наредите
за
ту
ствар
,
ја
ћу
онако
слушати
.
Мало
час
је
светли
везир
рекао
да
с
Ђорђем
треба
поступати
као
с
хајдуком
,
ако
се
без
знања
царева
амо
врати
.
Али
сада
светли
везир
другачије
мисли
,
воља
је
његова
,
може
је
мењати
како
хоће
.
Марашлија
погледа
Милоша
и
посматрао
га
је
дуго
и
пажљиво
.
„
Да
ли
ме
овај
озбиља
не
разуме
,
или
се
само
гради
да
ме
не
разуме
,
или
ме
можда
и
сувише
добро
разуме
,
више
но
што
би
и
требало
—
мислио
је
Марашлија
,
не
скидајући
погледа
с
Милоша
,
који
је
изгледао
нешто
мало
блед
и
болешљив
због
великих
напора
и
брига
,
које
је
поднео
у
последње
доба
.
—
Ти
знаш
синко
,
да
сам
ти
ја
вазда
био
што
и
отац
рођени
;
ни
он
ти
не
би
могао
више
добра
желети
.
Раја
мора
имати
каквог
старешину
над
главом
од
својих
људи
,
и
мени
је
милије
да
то
будеш
ти
,
но
ико
други
.
То
ваљда
и
сам
знаш
.
Што
се
прибојаваш
Црнога
то
право
имаш
.
Турској
је
девета
брига
за
њега
.
Он
је
овуд
могао
жарити
док
је
царевна
била
запетљана
у
друге
важније
послове
.
Ко
ти
се
може
сећати
буве
у
обући
,
кад
му
стоји
мачка
на
глави
.
Али
чим
смо
скинули
Русију
,
ти
си
видео
шта
је
било
с
Ђорђем
.
Није
се
могао
одржати
ни
месец
дана
.
Али
за
тебе
је
друго
;
теби
он
може
истински
бити
опасан
.
И
ја
не
бих
марио
да
ти
дам
изун
да
га
слободно
можеш
убити
,
чим
наиђе
у
наш
пашалук
.
Али
овде
има
друга
мука
.
Карађорђе
је
оштетио
многе
Турке
и
многи
се
жале
и
спремају
се
да
траже
накнаде
за
своја
отета
имања
.
У
њином
је
интересу
да
Карађорђе
не
погине
.
Он
има
овуд
по
Шумадији
доста
закопаних
пара
и
кад
би
га
притегли
,
он
би
имао
откуд
да
плати
.
Ето
,
с
тога
морам
пазити
да
се
Ђорђе
лепо
ухвати
,
ако
амо
дође
.
Милош
је
већ
јасно
видео
куда
Марашлија
нишани
.
Сад
је
требало
Милош
само
да
рекне
:
„
Па
ако
је
до
новаца
стало
,
светли
везире
,
народ
ће
то
платити
“
.
Али
Милош
се
бејаше
узјогунио
и
баш
ове
речи
,
које
је
Марашлија
тако
жудно
очекивао
,
сад
не
хтедоше
прећи
Милошу
преко
језика
.
На
против
,
место
очекиване
понуде
Милош
одговори
:
—
Да
се
има
,
богдице
,
откуд
,
народ
би
радо
дао
,
светли
везире
,
само
да
се
откупи
од
овога
хајдука
.
Али
се
нема
више
откуд
;
оголео
је
до
голе
душе
!
Но
Марашлија
се
учини
као
да
добро
није
чуо
ове
Милошеве
речи
,
шта
више
,
учини
се
као
да
их
је
пречуо
,
те
одговори
журно
:
—
Па
и
боље
је
да
плати
,
свакојако
то
ће
га
мање
стати
,
но
и
најмањи
неред
,
који
би
се
могао
изродити
због
Ђорђева
доласка
.
Тада
Милош
понови
гласније
:
—
Али
ја
рекох
,
светли
везире
,
да
народ
нема
откуд
;
платио
би
,
али
нема
!
—
Има
,
има
синко
!
Народ
увек
има
.
Код
добра
старешине
народ
увек
нађе
шта
му
треба
за
његово
добро
.
А
и
ја
бих
настао
код
ових
Турака
,
навалио
бих
да
не
зацењују
много
и
да
одсеку
сви
укупно
,
па
да
се
то
једанпут
за
свагда
сврши
.
Милош
је
одречно
вртео
главом
.
—
Осиротео
је
народ
и
нема
откуд
—
рече
он
одсудно
—
но
после
подужа
ћутања
опет
додаде
:
—
А
и
Турци
ће
јамачно
много
зацењивати
—
ко
зна
шта
би
они
тражили
.
Зато
најбоље
,
ено
им
Црнога
Ђорђа
,
па
нека
се
с
њим
кусурају
.
Овако
кошкање
између
Милоша
и
везира
још
је
подуже
трајало
.
Везир
је
говорио
благо
,
а
Милош
је
све
више
омекшавао
и
попуштао
.
Али
је
још
дуго
тврдио
пазар
презајући
да
му
Марашлија
не
запне
с
огромном
уценом
.
Најзад
су
ствари
довели
дотле
да
њих
двоје
прекину
међу
собом
,
да
Милош
буде
дужан
предати
Марашлији
колико
се
погоде
,
а
Марашлија
после
нека
равна
Турке
какогод
зна
.
Наравно
,
Милош
је
унапред
знао
да
од
тих
новаца
Турци
неће
видети
ни
парића
,
и
да
Марашлија
све
то
угађа
само
за
своју
душу
.
Но
њему
је
најзад
било
све
једно
.
Попуштања
је
било
с
обадве
стране
,
па
ипак
на
том
првом
састанку
опет
се
нису
могли
погодити
.
Шта
више
,
растадоше
се
готово
срдито
.
Марашлија
је
тражио
хиљаду
и
двеста
кеса
,
и
пристајао
је
да
се
то
покупи
у
народу
у
року
од
године
дана
.
Милош
је
чисто
подскочио
кад
је
чуо
тако
огромну
суму
и
у
првој
ватри
рече
,
да
се
то
не
може
од
голога
народа
истерати
ни
за
хиљаду
и
двеста
година
.
Марашлија
се
љутну
на
то
и
пребаци
Милошу
тврдичлук
:
да
он
предаје
порез
по
старим
харачким
списковима
,
а
сад
је
више
народа
,
а
узима
и
три
пута
већи
приход
са
скела
и
ђумрука
.
Милош
на
то
одговори
доста
опоро
,
како
су
у
светла
везира
велике
очи
,
па
му
се
само
тако
чини
,
а
нека
дође
да
сам
купи
дације
по
народу
,
па
ће
видети
како
је
сељачки
грош
скуп
и
колико
се
муке
види
док
се
добије
.
Везир
је
простране
руке
,
он
оберучке
расипа
,
па
мисли
да
се
тако
то
лако
и
зарађује
.
Везиров
ћурчибаша
,
који
је
служио
као
тумач
,
није
смео
све
ово
овако
ни
преводити
везиру
.
Рече
му
само
нешто
од
овога
и
то
ублажено
,
па
ипак
се
везир
намршти
и
рече
зловољно
,
да
он
ту
не
тражи
ништа
за
себе
,
већ
мора
да
заштићује
правоверне
,
које
су
Срби
оштетили
.
Тако
су
се
они
растали
с
узајамним
прекорима
.
Два
дана
доцније
Милош
је
био
по
други
пут
код
везира
и
сад
је
ствар
ишла
већ
лакше
.
Преко
људи
,
који
су
били
и
Милошу
и
Марашлији
добри
пријатељи
(
јер
су
од
обојице
добијали
лепе
бакшише
)
,
пут
је
био
изравнат
унапред
и
све
је
ишло
глатко
.
После
кратког
објашњења
пазар
је
прекинут
.
Милош
ће
на
рачун
оштете
Турака
положити
везиру
у
року
од
године
и
по
600
кеса
,
а
везир
ће
дати
Милошу
писмену
наредбу
да
чува
међе
од
Карађорђа
,
и
ако
овај
гдегод
упадне
тајно
у
земљу
,
Милош
или
да
донесе
његову
главу
или
ће
својом
одговарати
.
X
ЦРНЕ
СЛУТЊЕ
Било
је
у
очи
белих
поклада
1817
.
године
.
У
руском
градићу
Хотину
,
у
скромној
кућици
,
иза
које
се
пружала
велика
башта
,
седеле
су
у
једном
собичку
две
женске
и
нешто
се
живо
разговарале
.
Обадве
женске
биле
су
у
српској
народној
ношњи
,
с
весовима
на
глави
.
Старија
од
њих
била
је
жена
крупна
стаса
,
маркираних
црта
на
лицу
и
оштра
строга
погледа
.
У
целом
њеном
држању
било
је
нешто
поносно
и
достојанствено
.
Друга
жена
била
је
много
млађа
и
мања
;
она
старија
у
разговору
обично
би
јој
рекла
„
ћеро
.
“
Тек
су
биле
оставиле
посао
,
који
су
дотле
заједнички
радиле
—
навијале
су
неко
платно
—
те
бејаху
селе
да
се
одморе
,
па
тако
мало
помало
ушле
у
разговор
.
Седеле
су
у
мраку
,
јер
се
напољу
тек
бејаше
почео
хватати
сутон
,
а
оне
још
не
бејаху
ужегле
жижак
.
—
Сређујем
га
овде
,
а
ко
зна
где
ћу
га
откати
—
рече
старија
жена
о
платну
,
које
је
мало
час
навијала
.
—
А
што
,
најо
!
Да
се
нећете
кудгод
селити
?
Мој
Анта
рече
ми
ту
пре
негде
,
да
је
ага
Ђока
говорио
да
се
и
ви
преселите
у
Кишињев
.
—
У
какав
црни
Кишињев
,
бог
с
тобом
био
,
ћеро
!
Зар
смо
се
мало
сељакали
за
ово
две
три
године
—
рече
старија
жена
,
чисто
прекорно
,
а
затим
пошто
је
мало
поћутала
,
она
спусти
глас
и
додаде
:
—
Ја
,
у
име
бога
,
мислим
да
се
ми
опет
вратимо
у
Србију
,
да
опет
заложимо
ватру
на
нашим
опустелим
огњиштима
,
слатка
ћеро
моја
!
О
боже
,
испуни
ми
само
ову
једну
жељу
,
па
не
марим
макар
одмах
онде
очи
склопила
,
само
да
још
једном
видим
моју
Тополу
,
да
сиђем
у
мој
Крћевац
,
да
још
једном
прођем
оним
стазама
и
богазама
куда
сам
,
јадна
,
некад
пролазила
!
О
слатка
земљо
српска
—
рече
Карађорђевица
(
јер
је
она
то
била
)
,
а
дубок
тежак
уздах
оте
јој
се
из
снажних
груди
.
—
За
бога
,
најо
,
зар
истина
мислиш
да
би
се
сад
могли
вратити
?
Па
куда
би
у
Турке
!
Мој
Анта
(
Чолак
Анта
)
,
бога
ми
,
друкчије
казује
.
Он
вели
,
да
нама
нема
тамо
повратка
докле
год
цареви
штогод
за
нас
не
нареде
,
да
се
нашим
људима
као
опрости
што
су
војевали
против
султана
,
па
тек
онда
ако
се
могнемо
вратити
—
рече
Јела
,
домаћица
Чолак
Анте
.
—
Море
прођи
се
ти
ћеро
,
султана
и
врага
!
Тешко
нама
ако
би
ми
морали
чекати
док
султану
и
царевима
падне
на
ум
да
се
и
на
нас
сете
.
Јадан
мој
Ђорђе
спаде
с
ногу
,
обијајући
целе
зиме
прагове
великашке
по
Петробургу
,
па
опет
нигде
и
ништа
.
Но
ја
се
,
у
име
бога
,
у
друго
уздам
.
Ту
Карађорђевица
још
више
спусти
глас
.
—
Ако
бог
да
,
ћеро
,
ми
ћемо
у
нашу
Србију
и
без
питања
султанова
,
па
опет
пушку
за
крај
,
ка
што
смо
и
научили
.
Кума
Милош
и
кума
Вујица
већ
нам
досадише
позивима
...
Но
немој
се
ти
гдегод
изрећи
што
зато
,
а
теби
могу
казати
.
—
Ја
се
,
бога
ми
,
најо
,
прибојавам
за
Бата
-Ђоку
!
—
рече
Чолак
Антиница
,
намештајући
копчу
на
својој
дугачкој
антерији
,
коју
је
одозго
носила
као
вистан
.
Карађорђевица
разрогачи
своје
крупне
ватрене
очи
.
—
А
што
,
ћеро
,
ако
бога
знаш
?
—
Бога
ми
,
најо
,
све
нешто
презам
да
Бата
-Ђоки
не
досаде
штогод
кнез
Милош
и
Вујица
.
Ја
ти
сама
не
би
то
ништа
ни
знала
,
но
долазе
тако
људи
код
мога
Антонија
,
па
сам
тако
чула
да
се
међу
се
разговарају
.
Тако
казују
,
да
је
Милош
погинуо
да
заповеда
и
да
се
он
сам
направи
господар
у
земљи
,
као
што
је
пре
био
Бата
-Ђока
.
Кажу
,
когод
што
зуцне
против
тога
,
он
одмах
убија
.
Побио
је
,
веле
,
толике
људе
,
и
то
не
тек
онако
неке
ситне
људе
,
већ
најбоље
војводе
.
Тако
кажу
,
да
је
он
дао
Турцима
те
су
удавили
војводу
Молера
,
а
на
душу
га
макао
,
веле
,
баш
он
главом
—
сам
Милош
!
После
је
,
веле
,
пратио
свога
момка
Марка
Штитарца
,
те
је
ноћу
на
легалу
убио
шабачког
владику
Мелентија
.
Кажу
,
боже
сачувај
,
да
је
несретни
Марко
том
приликом
убио
и
нека
два
шипарчића
,
што
су
се
ту
десила
у
владике
.
—
Ћути
,
по
богу
ћер
да
си
—
рече
Карађорђевица
чисто
стресајући
се
.
—
Начула
сам
и
ја
нешто
зато
,
па
ја
све
велим
,
биће
да
то
светина
нагађа
,
а
у
истини
да
је
било
сасвим
другачије
.
—
Дај
боже
,
најо
,
то
бих
и
ја
волела
.
Али
мучно
да
ће
бити
тако
.
Ја
још
не
умем
то
све
ни
да
кажем
,
како
то
Анти
причају
људи
што
дођу
из
Србије
.
Не
знам
ти
ја
ни
десете
,
како
то
они
казују
.
Кад
сам
тако
пре
двајестак
дана
слушала
шта
говоре
неки
људи
што
тек
бејаху
стигли
из
Србије
,
а
мени
се
чисто
кожа
најежи
.
Тада
сам
и
то
први
пут
чула
како
Милош
не
би
презао
да
и
с
Бата
-Ђоком
учини
онако
,
како
је
учинио
с
другима
!
Карађорђевица
махну
руком
преко
чела
,
као
да
је
хтела
одагнати
неке
суморне
и
црне
мисли
.
—
Прођи
се
зла
,
ћеро
!
Ако
је
за
вајду
,
несрећа
смо
доста
претурили
преко
главе
,
па
је
време
да
и
ми
мало
прогледамо
очима
.
Богме
ће
мој
Ђорђе
ово
дана
да
крене
у
Србију
,
па
како
бог
да
.
А
бог
ће
дати
те
ће
добро
бити
.
—
Дај
боже
,
најо
,
само
се
ја
бојим
,
да
му
ти
ваши
кума
Милош
и
кума
Вујица
не
поједу
главу
!
...
—
Језик
пресекла
!
—
рече
јој
Карађорђевица
зловољно
.
Наста
кратко
ћутање
.
Обадве
жене
осећале
су
као
да
им
је
нешто
засело
у
грлу
,
док
Карађорђевица
,
као
старија
,
опет
прва
не
проговори
.
—
Наслушала
сам
се
свакојаких
лагарија
па
те
чисто
ухвати
нека
страва
,
и
штогод
рекнеш
слути
на
зло
.
Не
мислим
ни
ја
да
тамо
наше
чека
неко
смиље
и
ковиље
,
али
неће
бити
баш
ни
то
,
да
је
тако
страшно
,
како
они
говоре
.
Најзад
баш
нека
би
било
и
онако
,
Ђорђу
и
првим
војводама
,
ваља
да
газе
и
да
тој
опасности
из
близа
у
очи
загледају
.
А
и
ко
ће
други
,
ако
они
неће
.
И
камо
лепе
среће
наше
,
да
се
није
оволико
оклевало
!
Куд
би
био
наш
крај
сад
,
да
Ђорђе
није
никако
ни
долазио
амо
,
но
да
се
склонио
,
гдегод
у
околини
Србије
!
Сад
би
ми
већ
одавно
били
у
Тополи
,
и
све
би
данас
другчије
било
.
Али
шта
да
чинимо
!
Дођоше
онда
људи
,
навалише
на
Ђорђа
и
преломише
га
.
Брани
се
јадан
,
брани
,
па
најпосле
попусти
.
Сећам
се
оне
црне
ноћи
у
манастиру
Фенеку
.
Јадни
,
јадни
мој
Ђорђе
.
Бојала
сам
се
да
човек
из
памети
не
изађе
.
Два
дана
и
две
ноћи
тада
нити
је
легао
,
ни
ока
склопио
,
ни
што
у
уста
узео
сем
воде
,
нити
је
речи
једне
проговорио
.
Треће
ноћи
уђем
у
његову
одају
.
И
сад
ме
језа
прође
кад
се
сетим
,
како
је
страшно
онда
изгледао
.
Бејаше
се
толико
променио
и
тако
порђао
,
да
сам
га
ја
једва
познала
.
До
мога
доласка
Ђорђе
није
никога
пуштао
к
себи
,
а
на
вратима
непрестано
су
му
држали
некакву
стражу
.
Бојаги
,
то
су
му
поставили
из
неке
почасти
,
а
у
истини
та
га
је
стража
чувала
као
заточеника
.
Кад
ја
уђох
,
а
била
је
управо
поноћ
,
затекох
га
где
седи
погнут
,
лактовима
одупро
о
колена
,
а
главу
заронио
у
шаке
.
Кад
ме
опази
,
диже
главу
и
дуго
ме
гледао
непомично
и
ћутећки
.
Очи
су
му
сијале
из
сумрака
као
два
жива
раздувана
угљена
жеравице
,
а
грозничава
унутрашња
ватра
беше
му
јако
раширила
обе
зенице
.
Цело
лице
било
је
тако
омршавило
и
променило
се
,
да
ја
у
мало
што
у
чуду
и
јаду
моме
не
узвикнух
:
ово
није
Ђорђе
,
ово
је
само
сенка
његова
!
—
„
Седи
“
—
рече
ми
он
,
пошто
ме
је
прво
дуго
и
дуго
гледао
.
После
ме
упита
које
је
доба
и
који
је
управо
дан
данас
.
Кад
му
казах
да
је
недеља
,
он
се
веома
зачуди
и
после
кратка
ћутања
додаде
:
—
Дакле
,
трећи
дан
!
А
ја
бих
се
заклео
да
нема
ни
2—3
сахата
како
сам
овде
!
После
ме
узе
запиткивати
:
Ко
је
ту
напољу
пред
вратима
,
је
ли
долазио
ко
да
га
