Радоје
М
.
Домановић
СТРАДИЈА
.
И
БЕОГРАД
:
Нова
Електрична
Штампарија
Петра
Јоцковића
.
1902
.
ЦЕНА
1
ДИНАР
.
Прештампано
из
„
Српског
Књижевног
Гласника
“
СТРАДИЈА
У
једној
старој
књизи
читао
сам
чудну
причу
,
а
враг
би
га
знао
од
куд
мени
та
књига
из
неког
смешног
времена
,
у
коме
је
било
много
слободоумних
закона
,
а
нимало
слободе
,
држали
се
говори
и
писале
књиге
о
привреди
,
а
нико
ништа
није
сејао
,
цела
земља
претрпана
моралним
поукама
,
а
морала
није
било
,
у
свакој
кући
пун
таван
логика
,
ал
’
памети
није
било
,
на
сваком
кораку
говорило
се
о
штедњи
и
благостању
земље
,
а
расипало
се
на
све
стране
,
а
сваки
зеленаш
и
нитков
могао
је
себи
купити
за
неколико
гроша
титулу
:
„
велики
народни
родољуб
.
“
Писац
те
чудне
приче
,
путних
бележака
(
шта
ли
му
је
тај
састав
строго
узев
по
литерарним
облицима
не
знам
ни
сам
,
а
нисам
хтео
ни
стручњаке
ништа
питати
,
јер
би
и
они
без
сваке
сумње
,
по
утврђеном
нашем
српском
обичају
упутили
тај
предмет
на
мишљење
општој
седници
касационог
суда
.
Узгред
буди
речено
,
то
је
леп
обичај
.
Поставе
се
људи
,
који
морају
мислити
по
званичној
дужности
,
на
квит
посла
,
а
сви
остали
смо
сербес
)
.
Еле
,
писац
те
чудне
приче
,
односно
путних
бележака
овако
почиње
:
„
Педесет
година
свога
живота
провео
сам
само
у
путовању
по
свету
.
Видео
сам
много
градова
,
много
села
,
много
земаља
,
многе
људе
и
народе
,
али
ме
ништа
толико
није
зачудило
као
једно
мало
племе
,
у
једном
дивном
,
питомом
пределу
.
Ја
ћу
вам
причати
о
том
срећном
племену
,
и
ако
унапред
знам
да
ми
нико
живи
неће
веровати
,
ни
сада
нити
икад
и
после
моје
смрти
,
ако
коме
дође
ово
до
руку
те
ушчита
...
“
Шерет
неки
чича
,
те
ме
баш
тим
својим
почетком
нагна
да
ствар
прочитам
до
краја
,
а
кад
сам
већ
прочитао
хоћу
да
препричам
и
другима
.
Да
не
бисте
сматрали
,
да
вас
овим
наговарам
на
читање
,
ево
одмах
у
самом
почетку
најискреније
изјављујем
да
није
вредно
читати
,
и
да
чича
(
тај
писац
,
шта
ли
је
?
)
лаже
све
што
је
причао
;
али
,
за
дивно
чудо
,
ја
лично
верујем
у
ту
његову
лаж
,
као
у
највећу
истину
.
Ево
како
он
даље
прича
.
Пре
читавог
века
мој
је
отац
тешко
рањен
и
заробљен
у
рату
,
а
затим
одведен
у
туђину
из
своје
домовине
,
где
се
опет
ожени
девојком
робињом
својом
земљакињом
.
У
том
браку
добије
мене
,
а
кад
ми
беше
једва
девет
година
он
умре
.
Он
ми
много
причаше
о
својој
постојбини
,
о
јунацима
и
великим
карактерима
којима
кипти
наша
земља
,
о
великом
родољубљу
и
о
крвавим
ратовима
за
слободу
,
о
врлинама
и
поштењу
,
о
великом
пожртвовању
за
спас
земље
,
где
се
све
па
и
живот
прилаже
за
олтар
отаџбине
.
Причаше
ми
славну
и
витешку
прошлост
нашег
народа
,
а
на
смрти
остави
ми
аманет
:
„
Синко
,
мени
смрт
не
даде
да
умрем
у
мојој
милој
отаџбини
,
судба
ми
не
даде
да
ми
кости
прими
она
света
земља
коју
сам
крвљу
овојом
натапао
да
би
слободна
могла
бити
.
Несрећна
судбина
моја
не
даде
ми
,
да
ме
,
пре
него
очи
склопим
,
огреју
зраци
слободе
у
мојој
милој
постојбини
.
Али
,
проста
крв
моја
,
јер
ће
ти
зраци
слободе
обасјати
тебе
,
сине
мој
;
обасјаће
вас
децу
нашу
.
Пођи
синко
,
пољуби
ту
свету
земљу
,
кад
ногом
ступиш
на
њу
.
Иди
и
воли
је
,
а
знај
да
су
велика
дела
намењена
тој
витешкој
земљи
и
нашем
народу
,
иди
и
на
понос
оца
свога
,
на
добро
употреби
слободу
,
а
не
заборави
да
је
ту
земљу
оросила
и
моја
крв
,
крв
оца
твога
,
као
што
је
вековима
росила
племенита
крв
витешких
и
славних
прадедова
твојих
...
“
Код
тих
речи
отац
ме
загрли
и
пољуби
,
и
његове
сузе
покапаше
но
моме
челу
.
—
Поћи
,
синко
,
нек
’
ти
Бог
...
С
том
недовршеном
речином
издахну
мој
добри
отац
.
Није
прошло
ни
месец
дана
по
смрти
његовој
,
а
ја
се
с
торбом
о
рамену
и
штапом
у
руци
кренем
у
бели
свет
,
да
тражим
своју
славну
домовину
.
Педесет
година
сам
путовао
по
туђину
,
по
широком
свету
,
али
не
наиђох
нигде
на
земљу
ни
налик
оној
витешкој
земљи
о
којој
ми
толико
пута
отац
причаше
.
Али
,
тражећи
домовину
моју
наиђем
на
интересантну
земљу
и
људе
,
о
чему
ћу
вам
ево
причати
.
Дан
летњи
.
Сунце
припекло
да
мозак
проври
,
од
силне
запаре
чисто
осећам
вртоглавицу
:
нешто
ми
зуји
у
ушима
,
жеђ
да
ме
умори
,
а
поглед
уморан
,
те
једва
гледам
.
Зној
ме
свега
облио
,
па
се
по
зноју
залепила
путна
прашина
;
одело
ми
прашљиво
и
већ
поабано
.
Идем
уморан
,
изнемогао
,
док
одједном
угледам
преда
мном
,
на
пола
часа
хода
,
где
се
бели
град
што
га
две
реке
запљускују
.
Као
да
осетих
нову
снагу
,
заборавим
умор
и
клонулост
,
па
пожурим
у
правцу
том
граду
.
Стигнем
до
обале
.
Две
велике
реке
мирно
протичу
и
умивају
својом
водом
градске
бедеме
.
Сетим
се
да
ми
је
отац
нешто
причао
о
једном
чувеном
граду
,
где
су
наши
пролили
силну
крв
,
а
као
кроза
сан
се
опомињем
како
ми
је
говорио
да
баш
тако
некако
и
лежи
где
две
реке
теку
крај
њега
.
Срце
ми
јако
закуца
од
узбуђења
;
скинем
капу
,
и
ветар
баш
од
гора
те
земље
пирну
и
расхлади
ми
знојаво
чело
.
Подигох
очи
небу
,
клекох
на
колена
и
кроз
сузе
узвикнем
:
—
Боже
велики
!
умудри
ме
,
послушај
молитву
сирочета
,
које
се
потуца
по
широком
свету
тражећи
домовину
своју
,
тражећи
постојбину
оца
свога
...
—
Ветрић
и
даље
пири
с
плавих
планина
,
које
се-виде
тамо
у
даљини
,
а
небо
ћути
.
—
Кажи
ми
,
ти
мили
ветре
што
дуваш
од
тих
плавих
гора
,
јесу
ли
то
горе
домовине
моје
?
Реците
ми
ви
,
реке
миле
,
да
ли
са
тих
гордих
зидина
поносног
града
спирате
крв
предака
мојих
?
Све
немо
,
све
ћути
,
а
мени
као
да
нека
слатка
слутња
,
неки
тајни
глас
вели
:
—
То
је
земља
коју
толико
тражиш
!
Наједаред
трже
ме
неки
шум
.
Крај
обале
мало
даље
од
мене
угледам
неког
рибара
.
Чамац
му
уз
обалу
,
а
он
крпи
мреже
.
Занет
слатким
осећањем
,
нисам
га
пре
приметио
.
Приђем
томе
човеку
и
назовем
му
Бога
.
Он
ме
погледа
ћутећи
,
па
одмах
скиде
поглед
с
мене
и
продужи
свој
посао
.
—
Која
је
ово
земља
преко
воде
,
тамо
,
што
се
види
?
упитам
,
а
сав
треперим
од
нестрпљења
шта
ће
одговорити
.
Онај
слеже
раменима
и
рашири
руке
у
знак
чуђења
,
погледа
ме
и
процеди
кроза
зубе
:
—
Јест
,
то
је
заиста
нека
земља
!
—
Како
се
зове
?
упитам
.
—
То
не
знам
.
Видим
да
има
тамо
нека
земља
,
ал
’
нисам
питао
како
се
зове
.
—
А
одакле
си
ти
?
питам
.
—
Па
ето
ту
ми
је
за
једно
пола
часа
кућа
.
Ту
сам
се
и
родио
.
—
Чудновато
,
то
онда
није
земља
мојих
предака
,
моја
домовина
—
помислим
,
а
гласно
запитам
:
—
Па
зар
ти
баш
ништа
не
знаш
о
тој
земљи
?
Зар
ни
по
чему
није
чувена
?
Рибар
се
замисли
,
пусти
мрежу
из
руку
,
па
као
да
се
нечег
сећа
.
После
дугог
ћутања
рече
:
—
Кажу
да
има
у
тој
земљи
доста
свиња
.
—
Зар
је
само
због
свиња
чувена
та
земља
?
упитам
зачуђено
.
—
Па
има
и
будалаштина
много
,
ал
’
то
мене
слабо
занима
!
рече
онај
хладнокрвно
и
узе
опет
крпити
мреже
.
Беше
ми
нејасан
тај
одговор
,
те
га
наново
запитам
:
—
Какве
будалаштине
?
—
Свакојаке
,
одговори
онај
с
неком
досадом
и
зену
равнодушно
.
—
Дакле
свиње
и
будалаштине
?
!
Ни
о
чему
другом
ниси
више
слушао
?
...
—
Сем
свиња
,
веле
да
имају
много
министара
,
које
у
пензији
,
које
на
расположењу
,
али
њих
не
извозе
на
страну
.
Извозе
само
свиње
.
Помислим
да
рибар
збија
шалу
са
мном
,
те
планем
:
—
Та
шта
ти
мени
којешта
причаш
,
ваљда
мислиш
да
сам
луд
?
!
—
Плати
ми
да
те
превезем
тамо
на
другу
обалу
,
па
иди
види
чега
тамо
има
.
Ја
ти
говорим
шта
сам
од
других
чуо
.
Нити
сам
ја
тамо
био
,
нити
знам
све
то
поуздано
.
—
То
већ
није
земља
мојих
славних
предака
,
јер
она
је
чувена
јунацима
,
великим
делима
и
сјајном
прошлошћу
,
помислим
,
али
ме
рибар
чудним
одговорима
на
моја
питања
заинтересова
,
те
се
решим
да
и
ту
земљу
видим
,
куд
сам
већ
толике
друге
видео
и
обишао
.
Погодим
се
с
њим
и
седнем
у
чамац
.
Рибар
довесла
до
обале
,
прими
новац
по
погодби
,
и
,
пошто
ја
изиђох
на
обалу
,
он
одвесла
натраг
.
Уза
саму
обалу
мало
даље
у
лево
од
места
где
сам
изишао
,
приметим
грдну
велику
мермерну
пирамиду
и
на
њој
урезана
златна
слова
.
Приђем
радознало
ближе
,
мислећи
да
ћу
још
ту
прочитати
имена
славних
јунака
о
којима
ми
отац
причаше
.
Кад
тамо
—
какво
изненађење
!
На
мермеру
урезане
речи
:
„
Довде
се
на
север
простире
земља
славног
и
срећног
народа
,
коме
је
велики
Бог
подарио
велику
,
ретку
срећу
да
се
у
његовом
језику
,
потпуно
правилно
граматички
,
на
понос
земље
и
народа
,
к
пред
и
увек
претвара
ц
.
“
Прочитам
једанпут
,
двапут
,
никако
да
се
приберем
од
чуда
,
шта
све
то
има
да
значи
.
Што
је
још
најчудније
за
мене
,
речи
су
исписане
мојим
матерњим
језиком
.
—
Јест
,
то
је
језик
којим
је
говорио
и
мој
отац
и
његови
стари
и
ја
,
али
није
та
земља
;
он
ми
је
причао
о
сасвим
другој
земљи
.
Буни
ме
то
што
је
исти
језик
,
али
помислим
,
да
то
могу
бити
два
далека
народа
,
једног
порекла
,
братска
,
иста
,
који
имају
један
језик
,
али
и
не
знају
један
за
другог
.
Мало
по
мало
преста
чуђење
па
се
и
ја
почех
осећати
поносан
,
што
је
случајно
и
мој
матерњи
језик
исти
такав
,
и
баш
са
том
истом
красном
особином
.
Прођем
тврђаву
и
упутим
се
улицом
што
води
у
град
,
да
се
где
у
хотелу
одморим
од
дуга
пута
и
да
потом
потражим
рада
,
како
бих
од
те
зараде
могао
даље
продужити
пут
и
тражити
своју
домовину
.
Нисам
пошао
ни
неколико
корака
,
док
од
једном
,
а
око
мене
се
,
као
око
каквог
чудовишта
,
поче
са
свију
страна
скупљати
свет
.
И
старо
и
младо
и
мушко
и
женско
гуши
се
,
грокће
,
гура
,
тиска
да
ме
што
боље
види
.
На
послетку
се
накупи
толико
света
да
се
закрчи
улица
и
сваки
саобраћај
.
Гледа
мене
свет
с
чуђењем
,
а
и
мене
тај
непознати
свет
задиви
.
Кога
год
погледам
,
украшен
орденима
и
лентама
.
Ретко
ко
од
сиромашнијих
носи
један
орден
или
два
,
иначе
је
сваки
толико
начичкан
да
му
се
ни
одело
не
види
.
По
неки
их
толико
имају
да
не
могу
ни
да
носе
све
о
себи
,
већ
вуку
колица
за
собом
и
у
њима
пуно
ордена
за
разне
заслуге
,
звезда
,
лента
,
и
каквих
не
одликовања
.
Једва
сам
могао
корачати
кроз
ту
масу
славних
људи
што
ме
опкружују
,
и
гуше
се
ко
ће
се
протурати
ближе
мени
.
Чак
се
неки
и
завадише
око
тога
,
а
чули
се
и
прекори
онима
што
су
дуго
уз
мене
:
—
Па
нагледали
сте
се
,
ваљда
,
већ
једном
;
пустите
сад
мало
и
нас
да
видимо
.
Ко
год
приђе
ближе
мени
,
одмах
журно
ступа
у
разговор
,
да
га
не
би
ко
потискао
.
Већ
ми
досадише
иста
те
иста
питања
са
чуђењем
:
—
Одакле
си
?
...
Зар
немаш
ни
један
орден
?
...
—
Немам
.
—
Колико
ти
је
година
?
—
Шесет
.
—
Па
још
ни
један
орден
?
!
—
Ни
један
.
Повикаше
гласови
кроз
масу
као
оно
на
вашару
кад
се
чудовишта
приказују
:
—
Чујте
људи
:
човек
од
шесет
година
без
иједног
јединог
ордена
!
Гушање
,
граја
,
врева
,
тискање
све
јаче
и
јаче
,
а
из
свију
улица
се
свет
згрће
и
наваљује
да
продре
кроз
масу
да
ме
види
.
Најзад
дође
и
до
боја
,
те
се
умеша
и
полиција
да
уведе
ред
.
И
ја
сам
њих
,
пре
него
што
се
почеше
тући
,
надоват
овог
оног
распитивао
о
заслугама
због
којих
су
одликовани
.
Један
ми
рече
да
га
је
његов
министар
одликовао
за
ретке
заслуге
и
пожртвовање
према
Отаџбини
,
јер
је
руковао
многим
државним
новцем
пуну
годину
дана
,
а
у
каси
је
при
прегледу
нађено
само
две
хиљаде
динара
мање
него
што
треба
да
буде
.
Право
је
,
говорило
се
,
јер
је
могао
све
упропастити
,
али
му
племенитост
и
родољубље
није
дало
,
да
то
учини
.
Један
је
одликован
што
је
месец
дана
био
чувар
неких
државних
магацина
и
магацин
није
изгорео
.
Један
је
опет
одликован
што
је
први
приметио
и
констатовао
да
се
реч
књига
врло
интересантно
свршује
на
а
,
а
почиње
са
к
.
Једна
куварица
је
одликована
што
је
за
пет
година
службе
у
богатој
кући
украла
само
неколико
сребрних
и
златних
ствари
.
Један
је
опет
одликован
што
се
после
учињеног
великог
дефицита
није
убио
по
глупом
дотадашњем
шаблону
,
већ
је
дрско
узвикнуо
пред
судом
:
—
Ја
сам
назоре
и
идеје
своје
у
дело
привео
,
такви
су
моји
погледи
на
свет
,
а
ви
ми
судите
.
Ево
ме
!
(
Ту
се
лупио
у
груди
,
и
коракнуо
један
корак
напред
.
)
Тај
је
мислим
добио
орден
за
грађанску
кураж
.
(
И
право
је
.
)
Један
чича
добио
је
орден
што
је
остарио
и
што
није
умро
.
Један
је
одликован
што
се
обогатио
за
непуне
пола
године
,
лиферујући
држави
лоше
жито
и
још
вазда
других
ствари
.
Један
богати
наследник
одликован
је
што
није
упропастио
очевину
и
што
је
приложио
на
добротворне
цељи
пет
динара
.
Ко
би
све
попамтио
!
Од
сваког
сам
само
за
по
једно
његово
одликовање
запамтио
,
а
већ
све
изређати
било
би
немогућно
.
Елем
,
кад
већ
дође
до
кавге
и
боја
умеша
се
полиција
,
узеше
пандури
разгонити
светину
,
а
један
кмет
,
шта
ли
је
,
нареди
да
се
дотера
затворен
фијакер
.
Метуше
ме
у
фијакер
око
кога
беху
наоружани
пандури
,
да
одбијају
свет
.
Онај
седе
са
мном
и
одведе
ме
некуд
,
а
са
свију
страна
јури
за
колима
светина
.
Кола
се
зауставише
пред
једном
пространом
,
ониском
,
а
запуштеном
кућом
.
—
Где
смо
сад
ово
?
упитам
онога
кмета
(
бар
ја
га
тако
зовем
)
што
је
набавио
кола
,
а
и
он
са
мном
сео
унутра
.
То
је
наша
Полиција
.
Кад
изиђем
из
кола
,
видим
двојицу
где
се
туку
пред
самим
вратима
Полиције
.
Пандури
около
стоје
и
посматрају
борбу
,
а
и
шеф
полиције
и
сви
остали
чиновници
са
задовољством
гледају
.
—
Што
се
туку
?
питам
.
—
Па
наредба
је
таква
,
да
се
сви
шкандали
врше
ту
,
пред
очима
полиције
,
јер
,
знате
како
је
?
!
Где
би
г
.
Шеф
и
остали
чиновници
кланцали
по
буџацима
.
Овако
је
лакше
за
нас
,
и
прегледније
.
Заваде
се
двоје
,
и
ако
хоће
да
се
туку
,
дођу
ту
.
Оне
,
што
су
правили
шкандале
доле
,
на
улици
,
на
ненадлежном
месту
,
морамо
казнити
.
Г
.
Шеф
,
дебео
неки
човек
,
проседих
бркова
,
подбријан
са
подваљком
испод
округле
браде
,
кад
ме
виде
у
мало
од
чуда
не
паде
у
несвест
.
—
Одакле
си
,
по
Богу
,
човече
?
!
...
изговори
пошто
се
прибра
од
чуда
и
рашири
руке
,
а
узе
ме
са
свију
страна
посматрати
.
Онај
што
је
дошао
са
мном
прошапута
нешто
с
њим
;
ваљда
му
реферисао
шта
се
све
догодило
.
Шеф
се
намршти
и
опоро
ме
упита
:
—
Одакле
си
,
говори
!
Узех
му
ја
све
потанко
причати
ко
сам
,
и
од
куд
сам
,
и
куда
идем
,
док
он
нешто
постаде
нервозан
,
на
викну
:
—
Добро
,
добро
,
остави
те
твоје
лудорије
,
него
што
је
главно
,
кажи
ти
мени
како
си
смео
такав
ићи
улицом
усред
бела
дана
?
Ја
стадох
гледати
за
се
и
око
себе
да
ли
није
шта
необично
на
мени
,
али
ништа
не
приметих
.
Тако
сам
прошао
кроз
толики
свет
и
нико
ме
нигде
није
узимао
на
одговор
.
—
Што
не
лајеш
?
викну
онај
учтиво
,
као
што
се
уопште
,
према
распису
,
понаша
полиција
у
тој
земљи
,
а
приметио
сам
како
дрхти
од
љутине
.
—
Ја
ћу
тебе
у
затвор
,
јер
ти
си
изазвао
толике
шкандале
на
ненадлежном
месту
и
узнемирио
цео
град
твојом
глупошћу
.
—
Ништа
не
разумем
,
господине
,
чиме
сам
могао
учинити
толико
зла
?
приметим
у
страху
.
—
Остарио
си
,
а
не
знаш
оно
што
знају
и
мала
деца
по
улици
...
Питам
ја
тебе
још
једном
,
како
си
тако
могао
проћи
улицом
,
и
изазвати
нереде
и
то
још
на
ненадлежном
месту
?
—
Ја
сам
исправан
.
—
Ти
си
луд
,
тако
матор
...
—
Исправан
...
а
камо
ти
одличја
?
—
Немам
.
—
Лажеш
,
матора
кујо
!
—
Немам
,
тако
ми
Бога
!
—
Ни
један
?
—
Ни
један
.
—
Колико
ти
је
година
?
—
Шесет
.
—
Зар
за
шесет
година
ни
један
орден
?
Па
где
си
ти
живео
?
На
месецу
,
где
ли
?
—
Ни
један
немам
,
тако
ми
свега
на
свету
!
узех
се
клети
.
Шеф
се
запањи
од
чуда
.
Зину
,
разрогачи
очи
,
загледа
се
у
мене
,
па
ни
речи
да
проговори
.
Кад
се
мало
поврну
од
чуда
,
нареди
млађима
да
што
пре
донесу
десетак
ордена
.
Из
побочне
собе
одмах
донеше
ваздан
разних
ордена
,
звезда
,
ленти
,
ордена
о
врату
што
се
носе
,
и
ваздан
медаља
.
Шеф
нареди
,
те
ми
на
брзу
руку
метуше
две
три
звезде
,
једну
ленту
;
три
четири
ордена
обесише
ми
о
врат
,
неколико
прикачише
на
капут
,
а
сем
тога
метуше
још
дваестак
разних
медаља
и
споменица
.
—
Тако
,
брате
!
узвикну
шеф
задовољан
што
је
измислио
начин
да
спречи
даље
шкандале
.
—
Тако
,
додаде
за
тим
—
сад
мало
личи
на
обична
човека
,
а
онако
ми
збунио
цео
град
,
упао
као
какво
чудовиште
...
А
ти
ваљда
ниси
ни
знао
да
је
данас
још
и
свечаност
?
заврши
питањем
,
обратив
се
мени
.
—
Нисам
.
—
Чудновато
!
рече
он
мало
увређен
,
поћута
па
ће
рећи
:
—
Пре
пет
година
,
на
данашњи
дан
,
ождребљен
је
мој
коњ
што
га
сад
редовно
јашем
,
и
данас
пре
подне
примао
сам
честитања
од
најотменијих
грађана
,
а
довече
ће
мог
коња
провести
око
девет
часова
с
бакљадама
кроз
улице
,
и
за
тим
ће
бити
игранка
у
првом
хотелу
,
где
имају
приступа
најотменији
грађани
.
Сад
се
ја
тек
хтедох
запањити
од
чуда
,
али
да
он
не
би
приметио
,
приберем
се
и
,
приђем
,
те
му
и
ја
честитам
речима
:
—
Извините
што
нисам
знао
за
тај
ваш
свечани
дан
,
и
веома
жалим
што
вам
нисам
могао
у
одређено
време
честитати
:
али
ево
то
сада
чиним
.
Он
ми
од
свег
срца
захвали
на
искреним
осећањима
,
која
гајим
према
његовом
верном
коњу
,
и
одмах
нареди
да
се
донесе
послужење
.
Послужише
ме
вином
и
колачима
,
и
ја
се
поздравим
са
шефом
и
пођем
с
једним
пандуром
(
кога
ми
даде
да
ме
одведе
у
гостионицу
)
.
Украшен
звездама
и
орденима
,
те
сам
могао
мирно
ићи
улицом
,
без
граје
и
гужве
од
светине
,
што
би
морало
бити
да
сам
онако
без
одличија
пошао
.
Онај
ме
пандур
одведе
у
гостионицу
„
Код
миле
нам
напаћене
отаџбине
.
“
Гостионичар
ми
одреди
једну
собу
,
те
уђем
да
се
одморим
.
Једва
сам
чекао
да
останем
сам
и
да
се
приберем
од
чудних
утисака
које
ова
земља
на
први
мах
учини
на
мене
.
Тек
што
сам
затворио
врата
за
собом
,
скинуо
са
себе
оно
силно
ордење
и
сео
уморан
и
ломан
да
данем
душом
,
а
зачух
куцање
на
вратима
.
—
Напред
!
рекох
,
а
и
шта
сам
знао
друго
.
У
собу
уђе
господски
одевен
човек
с
наочарима
на
носу
(
а
већ
и
да
не
помињем
непрестано
,
треба
имати
на
уму
да
је
сваки
,
ко
мање
,
ко
више
,
претрпан
орденима
.
Кад
сам
ишао
хотелу
с
оним
пандуром
,
морам
и
то
напоменути
,
видео
сам
где
вуку
у
затвор
једног
што
је
украо
ципеле
у
некој
радњи
,
а
и
њему
о
врату
орден
.
„
Какав
му
је
оно
орден
?
“
упитам
пандура
.
„
Оно
је
орден
за
заслуге
на
просветном
и
културном
пољу
“
одговори
он
озбиљно
и
хладно
.
„
Какве
су
то
заслуге
?
“
—
„
Па
он
је
,
знате
,
био
кочијаш
код
бившег
министра
просвете
...
Даровит
кочијаш
!
“
одговорио
је
пандур
)
.
Дакле
,
уђе
човек
с
наочарима
на
носу
,
поклони
се
дубоко
(
што
и
ја
,
разуме
се
,
урадим
)
и
представи
се
као
виши
чиновник
из
министарства
за
спољне
односе
земаљске
.
—
Драго
ми
је
!
рекох
изненађен
овом
неочекиваном
високом
посетом
.
—
Ви
сте
први
пут
сада
у
нашој
земљи
,
господине
?
упита
ме
.
—
Први
пут
.
—
Ви
сте
странац
?
—
Странац
.
—
Дошли
сте
нам
као
поручени
,
верујте
!
узвикну
тај
виши
чиновник
одушевљено
.
Мене
то
још
више
збуни
.
—
Имамо
једно
упражњено
место
за
конзула
.
Ту
бисте
,
што
је
главно
,
имали
добру
плату
и
добре
додатке
за
репрезентацију
,
што
бисте
ви
,
разуме
се
,
трошили
на
своје
личне
ствари
.
Ви
сте
стар
,
искусан
човек
,
а
дужност
вам
је
лака
—
пропагација
наше
народне
идеје
у
крајевима
где
живи
наш
народ
под
туђинском
управом
...
Таман
сте
дошли
као
да
смо
вам
поручили
;
већ
више
од
месец
дана
како
се
мучимо
тражећи
погодну
личност
за
ту
важну
тачку
.
За
остала
места
имамо
,
дао
Бог
,
странце
.
Имамо
:
Јевреје
,
Грке
,
Цинцаре
(
откуд
они
?
!
)
...
А
које
сте
ви
народности
,
ако
смем
питати
?
—
Па
,
ја
управо
,
како
да
вам
кажем
,
и
сам
још
не
знам
!
.
.
рекох
застиђен
,
и
таман
да
отпочнем
причати
своју
тужну
породичну
историју
,
док
ме
он
прекиде
пљеснувши
одушевљено
дланом
о
длан
,
и
заигра
по
соби
од
радости
.
—
Прекрасно
,
прекрасно
!
.
.
Никад
боље
!
.
.
Ви
ћете
тек
моћи
савесно
вршити
овако
светао
задатак
.
Одмах
идем
министру
,
а
за
неколико
дана
можете
поћи
на
пут
!
изговори
виши
чиновник
ван
себе
од
радости
и
одјури
да
саопшти
своме
министру
важно
откриће
.
Таман
он
оде
и
ја
седох
и
зароних
главу
међу
руке
.
Никако
не
могу
да
верујем
да
је
све
ово
истина
што
сам
до
сад
видео
у
овој
земљи
,
док
опет
неко
закуца
на
врата
.
—
Напред
!
У
собу
уђе
опет
неки
други
елегантно
одевен
господин
и
представи
се
опет
као
виши
чиновник
неког
министарства
.
Рече
ми
да
по
налогу
г
.
министра
долази
мени
важним
послом
;
а
ја
на
то
изразим
своје
необично
задовољство
и
срећу
због
такве
почасти
.
—
Ви
сте
странац
?
—
Странац
.
Он
ме
погледа
с
решпектом
,
понизно
се
поклони
до
земље
и
таман
да
отпочне
говорити
,
а
ја
га
прекидох
речима
:
—
Молим
вас
,
господине
,
реците
ми
како
се
зове
ова
ваша
земља
?
—
Нисте
знали
?
!
узвикну
онај
и
погледа
ме
с
још
већим
решпектом
и
понизношћу
.
—
Страдија
!
додаде
и
стукну
преда
мном
мало
назад
.
—
Чудан
случај
,
да
се
тако
звала
и
она
узвишена
,
витешка
земља
предака
мојих
!
помислих
у
себи
,
али
њему
ништа
не
рекох
,
већ
га
упитам
:
—
Чиме
вас
могу
служити
,
поштовани
господине
?
—
Основано
је
ново
звање
управника
државних
добара
,
па
сам
слободан
да
вас
у
име
господина
министра
умолим
да
се
примите
тога
високог
и
патриотског
положаја
...
Ви
сте
на
сваки
начин
бивали
већ
неколико
пута
до
сада
министар
?
—
Нисам
никада
.
—
Никад
!
...
узвикну
он
забезекнут
од
чуда
...
Онда
на
каквом
високом
положају
,
са
неколико
плата
.
—
Никад
.
Виши
чиновник
као
да
онеме
од
чуда
.
Не
знајући
шта
даље
да
предузме
у
том
јединственом
случају
,
извини
се
што
ме
је
узнемирио
,
рече
да
ће
о
томе
нашем
разговору
известити
г
.
министра
,
и
оде
.
Сутра
дан
су
већ
све
новине
писале
о
мени
.
У
једнима
беше
белешка
:
Чудо
од
човека
.
У
нашем
месту
већ
се
од
јуче
бави
један
странац
,
коме
је
сад
шесет
година
,
а
није
никад
за
то
време
био
министар
,
нити
је
и
једним
орденом
одликован
,
па
чак
никад
није
имао
ни
једну
државну
службу
,
нити
икад
примао
плату
.
Заиста
јединствен
случај
у
свету
.
Како
смо
сазнали
,
то
чудо
од
човека
одсело
је
у
„
Хотелу
код
миле
нам
напаћене
отаџбине
“
.
Многи
су
га
јуче
посетили
и
тврде
да
се
ни
мало
не
разликује
од
осталих
људи
.
Ми
ћемо
се
постарати
да
о
овом
загонетном
бићу
дознамо
што
детаљније
из
његова
живота
,
што
ће
на
сваки
начин
морати
бити
од
великог
интереса
по
наше
поштоване
читаоце
,
а
по
могућству
гледаћемо
да
донесемо
и
његову
слику
у
нашем
листу
“
.
Друге
су
новине
од
прилике
то
исто
саопштавале
са
оваким
додатком
:
„
...
Сем
тога
дознали
смо
с
поуздане
стране
да
тај
чудни
човек
,
долази
још
и
важном
политичком
мисијом
.
“
Владин
лист
опет
учтиво
демантује
те
гласове
овако
:
„
Глупави
опозициони
листови
у
својој
шашавости
измишљају
разне
неистине
и
протурају
кроза
свет
обеспокојавајуће
гласове
како
је
у
нашу
земљу
допутовао
некакав
странац
од
својих
шесет
година
,
који
,
како
ти
зврндови
веле
,
није
никад
био
ни
министар
,
ни
чиновник
,
нити
има
ма
каквог
одличија
.
Овакве
немогућности
и
скроз
невероватне
ствари
могу
само
замислити
и
у
злој
намери
протурати
скучени
,
бедни
и
излапели
мозгови
сарадника
опозиционе
штампе
;
али
им
тај
метак
неће
упалити
,
јер
хвала
Богу
ево
већ
недељу
дана
од
како
је
овај
кабинет
дошао
на
владу
,
а
положај
му
ни
један
пут
није
био
уздрман
,
као
што
то
желе
глупаци
из
опозиције
“
.
Око
хотела
где
сам
одсео
,
после
ових
чланчића
по
новинама
поче
се
окупљати
свет
.
Стану
,
гледају
,
блену
,
па
једни
одлазе
,
други
дођу
,
и
тако
у
свако
доба
стоји
око
хотела
велика
руља
,
а
кроз
њу
се
мотљају
продавци
листова
и
књижица
и
деру
се
у
сав
глас
:
—
Нов
роман
:
„
Чудан
човек
“
,
свеска
прва
!
—
Нова
књига
:
„
Доживљаји
једног
старца
без
ордена
!
“
Још
је
вазда
било
таквих
књижица
.
Чак
је
и
једна
меана
истакла
фирму
:
„
код
чуда
од
човека
“
,
а
на
великој
табли
насликан
човек
без
одликовања
.
Свет
се
почео
окупљати
око
тог
чудовишта
и
полиција
,
наравно
,
шта
ће
куда
ће
,
и
у
интересу
јавног
морала
забрани
тако
саблажњиву
слику
.
Сутра
дан
сам
морао
променити
хотел
.
Кад
сам
улицом
ишао
,
морао
сам
ићи
пристојно
,
бар
са
неколико
ордена
;
те
тако
нико
не
обраћаше
пажњу
на
мене
.
Као
човек
странац
имао
сам
могућности
да
се
одмах
познам
са
виђеним
личностима
и
министрима
и
да
се
брзо
посветим
свима
државним
тајнама
;
У
брзо
сам
имао
част
такође
да
посетим
све
министре
у
њиховим
кабинетима
.
Прво
одем
министру
иностраних
односа
.
Баш
у
тај
мах
кад
ја
наиђох
у
ходник
,
где
беше
доста
њих
ради
да
изиђу
пред
министра
,
а
момак
објави
вичући
на
сав
глас
:
—
Господин
министар
не
може
примати
никога
,
јер
је
прилегао
на
диван
да
мало
проспава
!
Публика
се
разиђе
,
а
ја
приђем
момку
с
речима
:
—
Ако
је
могуће
,
јавите
господину
министру
да
један
странац
жели
њему
.
Момак
се
,
чим
чу
реч
„
странац
“
,
учтиво
поклони
,
и
уђе
у
министров
кабинет
.
Наједаред
се
отворише
двокрилна
врата
и
на
њих
се
појави
дежмекаст
,
пуначак
,
омален
човек
,
поклони
се
с
осмехом
и
доста
глупо
,
и
позва
ме
лично
унутра
.
Министар
ме
приведе
једној
фотељи
и
намести
да
седнем
,
а
он
седе
према
мени
,
пребаци
ногу
преко
ноге
,
поглади
се
задовољно
по
облом
трбуху
,
и
започе
разговор
:
—
Баш
се
радујем
,
господине
,
што
сте
ме
посетили
,
а
ја
сам
већ
слушао
много
о
вама
...
Ја
,
знате
,
хтедох
да
легнем
,
да
мало
проспавам
...
Шта
би
друго
?
...
Немам
посла
,
па
од
дуга
времена
просто
не
знам
шта
ћу
.
—
У
каквим
сте
односима
са
суседним
земљама
,
ако
смем
питати
,
господине
министре
?
—
Е
,
како
да
вам
кажем
?
...
Добро
,
добро
,
на
сваки
начин
...
Право
да
вам
кажем
,
ја
нешто
нисам
о
томе
ни
имао
прилике
да
размишљам
;
али
ценећи
по
свему
,
врло
добро
,
врло
добро
...
Није
нам
се
ништа
зла
догодило
,
сем
што
су
нам
затворили
на
северу
извоз
свиња
,
а
на
југу
упадају
и
пљачкају
по
наглим
селима
Анути
из
суседне
земље
...
Но
то
није
ништа
...
То
су
ситнице
.
—
Штета
је
за
тај
извоз
свиња
.
Чујем
да
их
много
имате
у
земљи
?
приметим
учтиво
.
—
Има
,
хвала
Богу
,
има
их
доста
;
али
све
једно
;
појешће
се
овде
те
свиње
,
још
ће
бити
јевтиније
:
а
најзад
,
шта
би
било
кад
не
бисмо
ни
имали
свиња
?
!
...
Морало
би
се
опет
живети
!
одговори
ми
равнодушно
.
У
даљем
разговору
причао
ми
је
како
је
изучавао
шумарство
,
а
сад
радо
чита
чланке
о
сточарству
,
и
како
мисли
да
набави
неколико
крава
и
да
гаји
телад
,
јер
ту
може
да
су
добри
приходи
.
—
На
ком
језику
највише
читате
?
упитам
.
—
Па
,
на
нашем
језику
.
Ја
други
језик
не
волим
,
и
нисам
хтео
ни
један
учити
.
А
није
ми
се
ни
указивала
потреба
за
знањем
страног
језика
.
Нарочито
на
овом
положају
,
то
ми
није
потребно
;
а
ако
би
искрсла
таква
прилика
,
лако
је
поручити
стручњака
са
стране
.
—
Сасвим
тако
!
одобрим
му
тако
духовите
,
оригиналне
мисли
,
не
знајући
ни
сам
шта
бих
друго
могао
чинити
.
—
Збиља
,
волите
ли
пастрмке
?
упита
ме
после
извесног
ћутања
.
—
Нисам
их
никад
јео
.
—
Штета
,
то
је
врло
фина
риба
.
Управо
специјалитет
.
Јуче
сам
добио
од
једног
пријатеља
неколико
комада
,
ванредно
добра
ствар
...
Пошто
још
неко
време
поразговарасмо
тако
о
важним
стварима
,
извиним
се
господину
министру
што
сам
га
својом
посетом
узнемирио
можда
у
важном
државном
послу
,
поздравим
се
с
њим
и
пођем
.
Он
ме
љубазно
испрати
до
врата
.
Сутрадан
сам
посетио
министра
полиције
.
Пред
министарством
маса
наоружаних
момака
,
намрштена
израза
,
чисто
зловољни
што
већ
два
три
дана
како
нису
тукли
грађане
као
што
је
то
обичај
у
тој
строго
уставној
земљи
.
Ходници
и
чекаоница
препуни
света
што
жели
пред
министра
.
Кога
све
ту
нема
!
Неки
су
елегантно
одевени
са
цилиндером
на
глави
,
неки
опет
подрпани
и
поцепани
,
једни
опет
у
некаквим
шареним
униформама
са
сабљама
о
бедрици
.
Нисам
се
хтео
одмах
јављати
министру
,
желећи
да
се
мало
поразговарам
с
тим
разноврсним
људима
.
Прво
ступих
у
разговор
с
једним
отменим
младим
господином
,
и
он
ми
рече
да
је
дошао
тражити
државну
службу
у
полицији
.
—
Ви
сте
,
изгледа
,
школован
човек
:
сигурно
ћете
добити
одмах
државну
службу
?
упитам
.
Млади
човек
презну
од
тог
мог
питања
и
бојажљиво
се
окрете
око
себе
да
се
увери
да
ли
је
ко
чуо
и
обратио
пажњу
на
моје
питање
.
Кад
виде
да
су
остали
сви
заузети
један
с
другим
у
своје
разговоре
,
претресајући
своје
невоље
,
одахну
,
а
за
тим
ми
главом
даде
знак
да
говорим
лакше
и
опрезно
ме
повуче
за
рукав
да
станемо
мало
у
страну
,
даље
од
осталих
.
—
И
ви
сте
дошли
да
тражите
службу
?
упита
ме
.
—
Не
.
Ја
сам
странац
,
путник
.
Рад
сам
да
говорим
с
министром
.
—
Зато
ви
тако
гласно
велите
да
ћу
као
школован
одмах
добити
државну
службу
!
рече
он
шапатом
.
—
Зар
се
не
сме
то
рећи
?
—
Сме
,
али
би
мени
шкодило
.
—
Како
шкодило
,
зашто
?
—
Зато
што
се
у
овој
струци
,
овде
у
нашој
земљи
,
не
трпе
школовани
људи
.
Ја
сам
доктор
права
,
али
то
кријем
,
и
не
смем
ником
рећи
:
јер
кад
би
министар
дознао
,
не
бих
добио
службу
.
Један
мој
друг
,
такође
школован
,
морао
је
,
да
би
добио
службу
,
поднети
уверење
како
никад
ништа
није
учио
,
нити
мисли
ишта
учити
—
па
је
добио
службу
,
и
то
одмах
добар
положај
.
Још
сам
с
неколицином
разговарао
,
а
између
осталих
и
с
једним
униформисаним
чиновником
,
који
ми
се
пожали
да
још
није
добио
класу
,
а
створио
је
кривице
за
велеиздају
петорици
људи
који
припадају
опозицији
.
Ја
сам
га
тешио
због
тако
страшне
неправде
,
која
се
чини
према
њему
.
Затим
сам
разговарао
са
једним
богатим
трговцем
који
ми
причаше
много
из
своје
прошлости
;
а
од
свега
тога
сам
запамтио
само
то
како
је
пре
неколико
година
држао
први
хотел
у
некој
паланци
и
како
је
страдао
због
политике
,
јер
је
оштећен
са
неколико
стотина
динара
;
али
је
одмах
после
месец
дана
,
кад
дођоше
на
владу
његови
људи
,
добио
добре
лиферације
,
на
којима
је
зарадио
велики
капитал
.
—
У
том
,
вели
он
,
паде
кабинет
.
—
Па
сте
опет
страдали
?
—
Не
,
повукао
сам
се
с
политичког
поља
.
До
душе
у
почетку
сам
помагао
наш
политички
лист
новцем
,
али
нисам
ишао
на
гласање
нити
се
јаче
истицао
у
политици
.
Од
мене
је
доста
и
то
.
Други
нису
ни
толико
чинили
...
А
и
уморила
ме
политика
.
Шта
ће
човек
да
се
ломи
целог
века
!
Сад
сам
дошао
Господину
Министру
да
га
молим
да
ме
о
идућим
изборима
избере
народ
за
народног
посланика
.
—
Па
то
ваљда
народ
бира
?
—
Па
,
како
да
вам
кажем
?
...
Јест
,
оно
бира
народ
,
тако
је
по
уставу
;
али
обично
буде
изабран
онај
кога
полиција
хоће
.
Кад
сам
се
тако
наразговарао
с
публиком
,
приђем
момку
и
рекох
му
:
—
Желим
да
изиђем
пред
господина
министра
.
Момак
ме
погледа
намрштен
,
гордо
,
с
неким
презрењем
,
нађе
рећи
:
—
Чекај
!
видиш
колико
ту
људи
чека
?
!
—
Ја
сам
странац
,
путник
,
и
не
могу
одлагати
!
рекох
учтиво
,
и
поклоним
се
пред
момком
.
Реч
странац
имала
је
утицаја
,
и
момак
одмах
као
смушен
јурну
у
министрову
канцеларију
.
Министар
ме
одмах
прими
љубазно
и
понуди
да
седнем
,
пошто
се
већ
пре
тога
,
разуме
се
,
кажем
ко
сам
и
како
се
зовем
.
Министар
протегљаст
,
сув
човек
,
са
грубим
,
суровим
изразом
лица
,
које
одбија
од
себе
,
и
ако
се
он
трудио
да
буде
што
љубазнији
.
—
Па
како
вам
се
допада
овде
код
нас
,
господине
?
упита
ме
министар
смешећи
се
хладно
,
преко
срца
.
Ја
се
изразим
најласкавије
о
земљи
и
народу
,
и
додам
:
—
А
нарочито
могу
честитати
овој
дивној
земљи
на
мудрој
и
паметној
управи
.
Не
знам
просто
чему
човек
пре
да
се
диви
!
—
Тхе
,
могло
би
и
боље
бити
,
али
ми
се
трудимо
колико
можемо
!
рече
поношљиво
,
задовољан
мојим
комплиментом
.
—
Не
,
не
,
господине
министре
,
без
ласкања
,
боље
се
не
да
пожелети
.
Народ
је
,
видим
,
врло
задовољан
и
срећан
.
За
ово
неколико
дана
било
је
већ
толико
светковина
и
парада
!
рекох
.
—
Тако
је
,
али
у
томе
народном
расположењу
има
нешто
моје
заслуге
,
што
сам
успео
да
у
устав
сем
свих
слобода
које
су
дате
народу
и
потпуно
ујемчене
,
унео
још
и
ово
:
„
Сваки
грађанин
земље
Страдије
мора
бити
расположен
и
весео
и
с
радошћу
поздрављати
многобројним
ситуацијама
и
депешама
сваки
важан
догађај
и
сваки
поступак
владе
.
“
—
Знам
,
али
како
се
,
Господине
Министре
,
то
може
извести
?
упитам
.
—
Врло
лако
,
јер
се
сваки
мора
покоравати
законима
земаљским
!
одговори
министар
и
направи
лице
важно
,
достојанствено
.
—
Лепо
,
приметим
,
али
ако
то
буде
каква
неповољна
ствар
по
народ
и
његове
интересе
,
као
и
по
интересе
земље
?
Ето
,
као
на
пример
,
јуче
сам
дознао
од
господина
министра
председника
да
је
затворен
на
северу
извоз
свиња
;
а
тиме
ће
земља
,
како
изгледа
,
претрпети
грдну
штету
.
—
Тако
је
;
али
то
је
морало
бити
;
па
опет
ће
зато
данас-сутра
већ
стићи
толике
депутације
из
свих
крајева
Страдије
,
и
честитати
министру
председнику
на
тако
мудром
и
тактичном
вођењу
политике
са
том
суседном
и
пријатељском
земљом
!
рече
министар
одушевљено
.
—
То
је
прекрасно
,
и
такво
мудро
уређење
може
се
само
пожелети
,
а
слободан
сам
и
ја
да
вам
као
странац
искрено
честитам
на
том
генијалном
закону
,
који
је
постао
вашом
заслугом
,
а
који
је
усрећио
земљу
и
сузбио
све
бриге
и
невоље
.
—
За
сваки
случај
,
ако
би
народ
баш
нешто
и
заборавио
да
врши
своју
обавезу
према
закону
,
то
сам
ја
већ
,
предвиђајући
и
тај
најгори
случај
,
послао
пре
три
дана
поверљив
распис
свима
полицијским
властима
у
земљи
и
строго
им
препоручио
да
народ
поводом
тог
случаја
долази
у
што
већем
броју
и
честита
министру
председнику
.
—
А
ако
се
кроз
који
дан
отвори
извоз
свиња
,
шта
онда
мислите
?
упитам
учтиво
и
радознало
.
—
Ништа
простије
:
пошљем
други
поверљив
распис
у
коме
ћу
опет
тако
исто
наредити
полицији
да
поради
да
народ
опет
у
што
већем
броју
долази
на
честитање
.
То
тако
мора
ићи
у
почетку
потешко
;
али
ће
се
народ
постепено
навићи
,
па
ће
долазити
и
сам
.
—
Тако
је
,
имате
право
!
рекох
изненађен
овим
одговором
министровим
.
—
Све
може
да
се
учини
,
господине
,
само
кад
се
хоће
,
и
кад
има
слоге
.
Ми
у
кабинету
помажемо
један
другог
,
да
би
се
наредба
сваког
члана
владе
најтачније
вршила
.
Ето
видите
,
данас
ми
је
министар
просвете
послао
један
свој
распис
,
да
га
и
ја
потпомогнем
и
наредим
свима
полицијским
органима
у
подручном
ми
министарству
да
се
строго
придржавају
тога
расписа
министра
просвете
.
—
Нека
важна
ствар
,
ако
смем
питати
?
—
Врло
важна
.
Управо
неодложна
:
и
ја
сам
учинио
потребне
кораке
.
Ево
видите
,
рече
,
и
пружи
ми
у
руку
табак
хартије
.
Узех
читати
:
„
Увиђа
се
како
се
којим
даном
све
више
и
више
почиње
кварити
језик
у
нашем
народу
,
и
да
чак
неки
грађани
толико
далеко
терају
,
те
су
,
заборављајући
одредбу
законску
која
гласи
:
„
Народни
језик
ни
један
грађанин
не
сме
кварити
нити
извртати
ред
речи
у
реченици
и
употребљавати
поједине
облике
противно
прописаним
и
утврђеним
правилима
,
које
прописује
нарочити
одбор
граматичара
“
,
почели
чак
и
реч
гнев
,
на
жалост
дрско
и
без
икаква
зазора
изговарати
гњев
.
Да
се
и
у
будуће
не
би
дешавале
овакве
немиле
појаве
,
које
могу
бити
од
врло
крупних
злих
последица
по
нашу
милу
отаџбину
,
то
вам
наређујем
да
силом
власти
заштитите
реч
гнев
,
коју
су
тако
онаказили
,
и
да
строго
по
закону
казните
сваког
оног
који
би
било
ову
или
другу
коју
реч
,
било
граматички
облик
речи
,
својевољно
мењали
,
не
пазећи
на
јасне
одредбе
законске
.
—
Па
зар
се
за
ово
кажњава
?
упитам
пренеражен
од
чуда
.
—
Разуме
се
,
јер
то
је
већ
крупнија
ствар
.
За
овакав
случај
казни
се
кривац
—
ако
се
његова
погрешка
докаже
сведоцима
—
од
десет
до
петнаест
дана
затвора
!
Министар
поћута
мало
,
па
продужи
:
—
О
овоме
треба
да
размислите
,
господине
!
Тај
закон
којим
имамо
права
да
кажњавамо
сваког
ако
неправилно
употребљава
речи
и
прави
граматичке
погрешке
,
има
неоцењиве
вредности
још
и
са
финансијског
и
политичког
гледишта
.
Размислите
,
па
ћете
доћи
до
правилног
гледишта
на
целу
ствар
!
Покушам
да
се
удубим
у
мисли
,
али
никаква
паметна
идеја
да
ми
дође
на
ум
.
Што
сам
више
мислио
,
све
сам
мање
разумевао
смисао
министрових
речи
,
све
сам
управо
мање
знао
о
чему
мислим
.
Док
сам
се
ја
мучио
тим
безуспешним
покушајем
да
мислим
о
том
чудном
закону
у
тој
још
чуднијој
земљи
,
министар
ме
гледаше
с
осмехом
задовољства
што
странци
ни
из
близа
нису
тако
разумни
,
досетљива
соја
,
као
народ
у
земљи
Страдији
,
који
уме
измислити
нешто
толико
паметно
што
би
у
другом
свету
важило
чак
за
лудо
.
—
Дакле
не
можете
да
се
сетите
?
!
рече
с
осмехом
и
погледа
ме
испод
ока
,
испитујући
.
—
Извините
,
али
никако
не
могу
.
—
Е
,
видите
,
то
је
најновији
закон
,
који
има
велике
вредности
за
земљу
.
Прво
и
прво
,
казне
од
таквих
криваца
наплаћују
се
у
новцу
и
ту
земља
има
врло
лепа
прихода
;
који
троши
на
попуњавање
дефицита
што
се
нађе
у
касама
начелних
пријатеља
,
или
на
диспозициони
фонд
,
одакле
се
награђују
присталице
владине
политике
;
друго
,
тај
закон
који
изгледа
тако
наиван
,
доста
може
помоћи
влади
при
изборима
народних
посланика
,
да
уз
остала
средства
,
истера
своју
већину
у
скупштини
.
—
Па
,
ви
велите
,
господине
министре
,
да
сте
уставом
дали
народу
све
слободу
.
—
Тако
је
.
Народ
има
све
слободе
,
али
их
не
употребљава
!
Управо
,
како
да
вам
кажем
,
ми
,
знате
,
имамо
нове
слободоумне
законе
,
који
треба
да
важе
;
али
некако
,
по
навици
,
—
а
и
радије
,
да
видите
—
употребљавамо
старе
законе
.
—
Па
нашто
сте
онда
доносили
нове
законе
?
усудих
се
да
упитам
.
—
Код
нас
је
такав
обичај
,
да
се
што
чешће
мењају
закони
и
да
их
има
што
више
.
Ми
смо
у
томе
претекли
цео
свет
.
Само
за
последњих
десет
година
донето
је
петнаест
устава
,
од
којих
је
сваки
по
три
пута
био
у
важности
,
одбациван
и
опет
наново
приман
,
те
тако
ни
ми
,
нити
се
грађани
могу
разабрати
и
знати
који
закони
важе
,
а
који
су
одбачени
...
Ја
држим
,
господине
,
да
у
томе
лежи
савршенство
и
култура
једне
земље
!
додаде
министар
на
завршетку
.
—
Имате
право
,
господине
министре
;
и
странци
вам
морају
завидети
на
тако
мудром
уређењу
.
Ускоро
се
поздравим
са
господином
министром
и
изиђем
на
улицу
.
На
улици
ме
изненади
непрегледна
маса
света
што
се
у
групама
таласа
са
свију
страна
,
скупљајући
се
пред
једном
великом
кућом
.
Свака
од
тих
великих
група
људи
истакла
своју
заставу
,
на
којој
је
исписано
име
краја
из
кога
је
народ
у
групи
,
а
испод
тога
речи
:
„
За
Страдију
све
жртвујемо
“
или
:
„
Страдија
нам
је
милија
и
од
свиња
!
“
Улица
добила
нарочити
свечан
изглед
,
на
кућама
истакнуте
беле
заставе
са
народним
грбом
у
среди
,
све
радње
затворене
,
а
сваки
саобраћај
прекинут
.
—
Шта
је
ово
?
упитам
радознало
једног
господина
на
улици
.
—
Свечаност
.
Зар
нисте
знали
?
—
Нисам
.
—
Па
о
томе
се
пише
по
новинама
већ
три
дана
.
Наш
велики
државник
и
дипломата
,
који
има
великих
и
огромних
заслуга
за
отаџбину
,
а
и
пресудни
утицај
на
спољну
и
унутрашњу
политику
наше
земље
,
имао
је
јаку
кијавицу
,
која
је
излечена
милошћу
Божјом
и
искреним
заузимањем
страшних
лекара
,
те
сад
то
неће
сметати
великом
и
мудром
државнику
да
сву
своју
бригу
и
старање
посвети
на
добро
и
срећу
ове
намучене
земље
и
да
је
поведе
још
бољој
будућности
.
Свет
се
окупи
пред
домом
великог
државника
у
толикој
маси
да
и
киша
најјача
не
би
,
од
људи
,
жена
и
деце
,
могла
пасти
на
земљу
.
Људи
поскидали
капе
,
а
у
свакој
групи
је
по
један
коме
из
џепа
стрчи
написан
родољубиви
говор
.
И
на
балкону
свога
дома
појави
се
седи
државник
,
а
громогласно
„
Живео
!
“
проломи
ваздухом
и
одјекну
целим
градом
.
На
свима
околним
кућама
зазвечаше
прозори
и
на
њима
се
појавише
многе
главе
.
Ограде
око
кућа
,
кровови
,
све
то
пуно
радознала
,
света
,
па
чак
и
на
свакој
баџи
од
тавана
вире
бар
по
две
,
три
главе
.
Престадоше
узвици
,
настаде
мртва
тишина
,
док
из
масе
зацича
с
трепетом
танак
глас
:
—
Мудри
државниче
!
...
—
Живео
!
живео
!
живео
!
прекидоше
говорника
бурни
и
силни
узвици
;
а
кад
се
стиша
родољубива
маса
,
говорник
продужи
:
—
Народ
мога
краја
лије
топле
сузе
радости
,
и
клечећи
на
коленима
захваљује
премилостивом
Творцу
,
који
милошћу
својом
отклони
велику
беду
од
нашег
народа
и
даде
оздрављења
теби
,
врли
наш
државниче
,
да
нам
дуго
поживиш
на
срећу
народа
и
понос
земље
!
заврши
говорник
,
а
хиљадама
грла
узвикну
:
—
Живео
!
Мудри
државник
захвали
говорнику
на
искреном
честитању
,
и
напомену
да
ће
све
његове
мисли
и
осећања
бити
и
у
будуће
управљени
на
то
да
се
ојача
култура
,
привреда
и
благостање
миле
отаџбине
.
Разуме
се
,
после
тог
његовог
говора
понови
се
небројено
пута
:
„
Живео
!
“
Сад
се
тако
изређа
десетак
говорника
из
разних
крајева
отаџбине
,
а
после
сваког
говора
стари
државник
је
одговарао
родољубивим
и
језгровитим
говорима
.
Наравно
,
кроз
све
је
то
било
испреплетано
оно
одушевљено
,
громогласно
:
„
Живео
!
“
Дуго
је
трајало
док
се
сви
ти
обреди
извршише
,
а
кад
се
дође
крају
,
засвира
музика
кроз
све
улице
,
а
свет
је
шетао
горе
доле
увеличавајући
тиме
свечаност
.
Увече
је
било
осветљење
,
и
опет
музика
.
Уз
запаљене
буктиње
,
које
носаше
родољубива
маса
света
,
проламаше
ваздух
по
улицама
овог
срећног
града
:
а
у
висини
,
у
тамном
ваздуху
,
распрскавале
су
се
ракетле
,
те
засија
име
великог
државника
,
које
изгледа
као
од
ситних
звездица
оплетено
.
После
тога
настаде
дубока
,
тиха
ноћ
и
родољубиви
грађани
дивне
земље
Страдије
,
уморени
вршећи
своје
узвишене
грађанске
дужности
заспаше
слатким
сном
,
снивајући
срећну
будућност
и
величину
своје
миле
отаџбине
.
Разбијен
овим
чудним
утисцима
,
не
могох
целе
ноћи
заспати
;
и
тек
пред
зору
што
ме
обучена
,
с
наслоњеном
главом
на
сто
,
занесе
сан
;
а
као
да
чух
неки
страшан
,
демонски
глас
са
злобним
кикотом
:
—
То
је
твоја
отаџбина
!
...
Ха
,
ха
,
ха
,
ха
!
...
Тргох
се
и
груди
задрхташе
од
страшне
слутње
,
а
у
ушима
одјекује
оно
пакосно
:
—
Ха
,
ха
,
ха
ха
!
Сутра
дан
се
већ
о
тој
свечаности
писало
у
свима
листовима
земаљским
,
а
у
владином
листу
нарочито
,
у
коме
сем
тога
беше
ваздан
телеграма
из
свију
крајева
Страдије
,
у
којима
се
са
небројено
много
потписа
жали
што
се
није
могло
доћи
да
лично
искажу
своју
радост
због
срећног
оздрављења
великог
државника
.
Сем
тога
главни
лекар
државников
постаде
одједном
славан
човек
.
У
свима
листовима
могло
се
читати
како
ће
свесни
грађани
овога
и
онога
места
,
овога
и
онога
среза
или
краја
,
ценећи
заслуге
лекара
Мирона
(
тако
се
звао
)
купити
такав
и
такав
скупоцени
поклон
.
У
једним
новинама
стоји
:
„
Сазнали
смо
да
и
град
Крадија
,
по
угледу
на
друге
градове
спрема
скупоцени
поклон
лекару
Мирону
.
То
ће
бити
мала
сребрна
статуа
Ескулапова
,
који
ће
у
рукама
држати
такође
сребрни
дивит
,
око
кога
се
преплећу
две
позлаћене
змије
са
дијамантима
место
очију
,
и
у
устима
држе
свеће
.
На
грудима
Ескулаповим
биће
златом
урезане
речи
:
„
Грађани
града
Крадије
,
из
вечне
захвалности
за
заслуге
према
Отаџбини
,
лекару
Мирону
”
.
Оваквих
вести
биле
су
препуне
новине
.
Свуда
су
се
по
земљи
спремали
лекару
скуп
покони
ико
ценипутем
телеграма
исказивала
захвалност
овоме
срећном
лекару
.
Један
град
је
толико
био
одушевљен
да
је
чак
почео
подизати
величанствену
вилу
,
на
којој
ће
бити
узидана
грдно
велика
мермерна
плоча
и
на
тој
плочи
израз
народне
захвалности
.
А
већ
само
по
себи
се
разуме
да
је
одмах
израђена
и
умножена
слика
која
је
представљала
како
се
велики
државник
рукује
и
захваљује
лекару
за
искрено
заузимање
.
Испод
ње
је
текст
:
„
—
Хвала
ти
,
одани
Мироне
,
ти
си
отклонио
од
мене
болест
,
која
ме
је
ометала
да
се
сав
посветим
старању
за
срећу
своје
драге
отаџбине
!
”
„
—
Ја
сам
само
вршио
своју
свету
дужност
према
отаџбини
!
”
Више
њихових
глава
лебди
у
облаку
голуб
,
и
у
кљуну
носи
траку
на
којој
су
речи
:
„
Милостиви
Творац
отклања
свако
зло
од
Страдије
,
која
му
је
у
вољи
“
.
Више
голуба
је
крупан
наслов
:
„
за
спомен
на
дан
срећног
оздрављења
великог
државника
Симона
“
(
мислим
,
тако
се
звао
,
ако
се
добро
сећам
)
.
По
свима
улицама
и
хотелима
носе
дечаци
ове
слике
и
вичу
у
сав
глас
:
—
Нове
слике
!
Државник
Симон
и
лекар
Мирон
!
...
Кад
сам
прочитао
неколико
листова
(
у
сваком
готово
била
је
опширна
биографија
чувеног
и
родољубивог
лекара
)
решим
се
да
одем
господину
министру
привреде
земаљске
.
Министар
привреде
,
постарији
,
омален
,
журав
човечић
,
просед
,
са
наочарима
на
носу
,
дочека
ме
љубазније
него
што
сам
и
могао
очекивати
.
Намести
ме
да
седнем
крај
његовог
стола
,
а
он
седе
за
сто
на
своје
место
.
Сто
је
био
претрпан
неким
старим
књигама
са
пожутелим
лишћем
и
отрцаним
корицама
.
—
Одмах
ћу
да
вам
се
похвалим
.
Не
можете
веровати
колико
сам
задовољан
!
Шта
мислите
,
шта
сам
пронашао
?
—
Неки
начин
којим
ћете
моћи
усавршити
привреду
у
земљи
.
—
О
,
не
!
Какву
привреду
!
Привреда
је
усавршена
добрим
законима
.
О
томе
више
не
треба
ни
мислити
.
Ја
заћутах
,
не
знајући
шта
да
му
кажем
,
док
ми
он
с
доброћудним
,
блаженим
осмехом
рече
,
показујући
неку
стару
књижурину
:
—
Шта
мислите
,
које
је
ово
дело
?
Ја
се
учиним
као
да
се
сећам
,
док
ће
он
опет
са
оним
блаженим
осмехом
:
—
Омирова
Илијада
!
...
Али
,
врло
,
врло
...
ретко
—
издање
!
.
.
изговори
сладећи
сваку
реч
,
и
узе
ме
љубопитљиво
гледати
како
ће
ме
то
изненадити
.
И
заиста
сам
био
изненађен
,
али
само
из
других
разлога
:
али
сам
се
правио
како
ме
баш
та
реткост
задивљује
.
—
То
вам
је
дивно
,
рекох
.
—
Али
кад
вам
још
кажем
да
овог
издања
више
и
нема
!
—
Та
то
је
величанствено
!
узвикнух
као
одушевљено
и
узех
разматрати
књигу
правећи
се
дубоко
тронут
и
заинтересован
том
реткошћу
.
Једва
сам
успео
разноврсним
запиткивањима
да
одвратим
разговор
од
тога
његовог
Омира
о
коме
ја
нисам
никад
чуо
речи
.
—
Узимам
слободу
,
господине
министре
,
да
вас
запитам
о
тим
ваљаним
привредним
законима
!
рекох
.
—
То
су
закони
,
управо
рећи
,
класични
.
Ни
једна
земља
,
верујте
,
не
троши
на
подизање
привреде
колико
наша
земља
.
—
Тако
и
треба
,
рекох
,
то
је
и
најважнија
основа
за
напредак
сваке
земље
.
—
То
сам
ја
,
разуме
се
,
и
имао
на
уму
,
кад
сам
успео
да
се
што
бољи
закони
направе
и
да
се
што
већи
буџет
одобри
за
подизање
привреде
и
индустрије
у
земљи
.
—
Колики
је
буџет
,
ако
смем
питати
,
господине
министре
?
—
Лањске
године
,
кад
је
било
друго
министарство
,
био
је
буџет
мањи
,
али
ја
сам
успео
великим
трудом
и
заузимањем
да
у
буџет
уђе
пет
милиона
динара
...
—
То
је
за
вашу
земљу
довољно
!
—
Довољно
...
Е
сад
,
видите
,
у
закон
је
унета
и
ова
тачка
:
„
Жито
,
и
у
опште
усеви
,
морају
добро
успевати
,
и
мора
их
бити
што
више
.
“
—
То
је
повољан
закон
,
рекох
.
Министар
се
задовољно
осмену
,
па
продужи
.
—
Разгранао
сам
чиновништво
у
својој
струци
,
тако
да
свако
село
има
привредно
надлештво
од
пет
чиновника
,
од
којих
је
најстарији
управник
економије
и
привреде
села
тога
и
тога
.
Затим
у
сваком
среском
месту
је
економ
за
срез
са
великим
персоналом
чиновника
,
а
над
свима
су
покрајински
економи
,
и
има
их
двадесет
,
на
колико
је
покрајина
подељена
наша
земља
.
Сваки
од
покрајинских
економа
има
целокупан
надзор
са
својим
чиновништвом
,
да
мотри
над
свима
осталим
чиновницима
,
врше
ли
своју
дужност
,
и
да
утиче
на
снажење
привреде
у
целом
крају
.
Преко
њега
врши
министарство
(
које
има
двадесет
одељења
и
у
сваком
по
један
шеф
одељења
са
великим
бројем
чиновника
)
преписку
са
целим
крајем
.
Сваки
шеф
одељења
у
министарству
има
преписку
са
поједним
економом
покрајинским
,
а
они
после
о
томе
извештавају
министра
,
преко
његових
личних
секретара
.
—
То
је
онда
ужасна
администрација
?
приметим
.
—
Врло
велика
.
Наше
министарство
има
највећи
број
нумера
од
свију
осталих
.
Чиновници
немају
кад
од
акта
да
дигну
главе
по
вазда
.
После
малог
ћутања
продужи
министар
:
—
После
тога
,
ја
сам
удесио
да
свако
село
има
добро
уређену
читаоницу
,
која
мора
бити
снабдевена
добрим
књигама
за
ратарство
,
шумарство
,
сточарство
,
пчеларство
и
друге
гране
привреде
.
—
Сељаци
сигурно
радо
читају
?
—
То
је
обавезно
,
као
и
војна
обавеза
.
Два
часа
пре
подне
и
два
часа
по
подне
мора
сваки
радник
сељак
провести
у
читаоници
,
где
чита
(
или
му
читају
ако
није
писмен
)
.
А
сем
тога
им
чиновници
држе
предавања
о
савременом
рационалном
обделавању
земље
.
—
Па
кад
онда
раде
у
пољу
?
упитам
.
—
Е
,
видите
како
је
.
У
почетку
изгледа
тако
.
Ово
је
спор
начин
,
који
ће
у
први
мах
изгледати
неподесан
,
али
после
ће
се
тек
видети
благотворни
утицај
ове
крупне
реформе
.
По
моме
дубоком
уверењу
најглавније
је
да
се
прво
теорија
добро
утврди
,
па
ће
после
ићи
лако
,
и
онда
ће
се
видети
да
ће
се
све
ово
време
проведено
у
теоријском
изучавању
привреде
стоструко
надокнадити
.
Треба
,
господине
мој
,
имати
јаку
основу
,
темељ
здрав
,
па
подизати
зграду
!
заврши
министар
,
и
од
узбуђења
обриса
зној
са
чела
.
—
Потпуно
одобравам
ваше
генијалне
погледе
на
привреду
,
рекох
одушевљено
.
—
И
тако
сам
таман
лепо
распоредио
пет
милиона
динара
:
пет
милиона
на
чиновнике
,
један
милион
хонорара
писцима
за
уџбенике
из
привреде
,
један
милион
на
заснивање
библиотека
,
и
један
милион
на
дијурне
чиновницима
.
То
је
таман
пет
.
—
То
сте
дивота
удесили
!
...
Доста
и
на
библиотеке
трошите
.
—
Е
видите
,
ја
сам
сада
издао
распис
да
се
сем
привредних
књига
набављају
и
уџбеници
за
грчки
и
латински
језик
,
те
се
сељаци
после
пољског
рада
могу
учећи
класичне
језике
облагорођавати
.
Свака
читаоница
има
Омира
,
Тацита
,
Патеркула
и
вазда
других
лепих
дела
из
класичне
литературе
.
—
Дивота
!
узвикнем
с
раширеним
рукама
,
и
одмах
устанем
,
те
се
поздравим
с
господином
министром
и
пођем
,
јер
ми
већ
бучаше
глава
од
те
велике
реформе
,
коју
нисам
могао
схватити
.
Министар
финансија
кад
одох
да
га
посетим
,
примио
ме
је
одмах
,
и
ако
је
,
како
он
каже
,
био
у
великом
послу
.
—
Баш
добро
те
сте
дошли
,
господине
,
те
ћу
се
тако
мало
одморити
.
До
сад
сам
радио
,
па
ме
,
верујте
,
већ
глава
боли
!
рече
министар
и
погледа
ме
клонулим
,
помућеним
погледом
.
—
Заиста
је
ваш
положај
врло
тежак
при
тако
огромном
раду
.
Без
сумње
сте
размишљали
о
каквом
важном
финансијском
питању
?
приметим
.
—
Држим
да
ће
вас
на
сваки
начин
занимати
полемика
коју
водим
са
господином
министром
грађевина
о
једном
врло
важном
питању
.
Од
јутрос
сам
пуна
три
часа
на
томе
радио
.
Држим
да
ја
имам
права
и
да
заступам
праведну
ствар
...
Ево
показаћу
вам
чланак
који
сам
приредио
за
штампу
.
Ја
сам
с
нестрпљењем
очекивао
да
чујем
тај
знаменити
чланак
и
да
у
исто
време
сазнам
око
чега
се
води
та
важна
и
очајна
борба
између
министра
финансија
и
министра
грађевина
.
Министар
,
достојанствено
,
са
свечаном
озбиљношћу
на
лицу
,
узе
у
руке
рукопис
,
искашља
се
и
прочита
наслов
:
„
Још
две
три
речи
поводом
питања
:
Докле
се
на
југ
у
старом
веку
простирала
граница
наше
земље
.
“
—
Па
то
је
,
како
изгледа
,
нека
историска
распра
?
—
Историска
,
рече
министар
мало
зачуђен
тако
неочекиваним
питањем
и
погледа
ме
преко
својих
наочара
тупим
,
уморним
погледом
.
—
Ви
се
бавите
историјом
?
—
Ја
?
!
узвикну
министар
с
нешто
