исвесна
му
је
вратила
поглед
љубави
погледом
љубави
.
И
растала
се
од
њега
поносна
,
као
да
је
нешто
драгоцено
понела
собом
кући
.
А
он
је
стојао
,
и
с
усхићењем
пратио
њену
фигуру
.
Чинила
му
се
као
пчелица
,
која
,
после
дугог
лета
и
брижног
тражења
,
са
једним
једитим
зрнцетом
сласти
хита
у
ћелијицу
своју
,
и
опет
је
задовољна
.
После
ју
је
изгубио
из
вида
.
Али
је
још
једнако
стојао
.
Једва
се
кренуо
.
Но
тада
тако
одважним
и
крупним
кораком
,
као
да
се
решио
да
на
дуготрајно
неко
путовање
пође
.
Ишао
је
,
ишао
,
и
најзад
,
далеко
у
пољу
,
сео
на
сунцем
угрејани
камен
,
који
је
у
густој
трави
изгледао
као
нека
бела
простирка
.
А
онда
се
,
неодлучно
,
и
као
у
неприлици
,
стао
освртати
око
себе
.
Пало
му
је
на
ум
да
има
извежбано
око
,
и
да
једним
погледом
уме
наћи
предмет
размишљања
или
забаве
за
читав
један
дан
.
Волео
је
,
нарочито
кад
треба
да
се
умири
или
среди
,
предавати
се
интензивном
посматрању
ситнијих
појава
.
Осећао
је
да
му
је
то
и
сада
потребно
.
Наравно
,
не
у
том
смислу
,
што
би
желео
престати
мислити
о
Ани
.
Него
да
мало
стиша
узбуђење
од
радости
,
па
да
буде
хладнији
на
мисли
.
Међутим
,
поглед
његов
је
тога
дана
клизио
потпуно
неосетљив
преко
свега
.
Широко
отворене
додуше
,
али
већ
пуне
очи
ђаконове
нису
виделе
ништа
.
А
непосредно
пред
њим
је
лежао
интересантан
костур
тичета
једног
,
са
кончасто
танким
ребрима
која
су
изгледала
као
жице
на
миниатурном
неком
инструменту
.
Два
мрава
су
,
у
акробатским
оптрчавањима
,
вршила
шетњу
по
том
костуру
.
Ђакон
ништа
није
опажао
.
Мало
даље
стојао
је
занимљив
ред
ливадског
цвећа
,
као
литија
.
Напред
,
жандарски
круто
и
важно
,
израстао
је
огроман
чкаљ
,
модро
црвен
у
лицу
,
са
пернатом
огрлицом
око
врата
,
и
пун
наоштрених
боца
.
Затим
,
крупне
,
охоле
татуле
,
као
високи
неки
достојанственици
,
бело
одевени
,
моћни
и
отровни
.
После
,
скромни
жути
маслачци
.
Све
по
три
у
реду
.
Појци
и
богомољци
.
Најзад
,
густа
вијугава
павта
пољског
споменка
.
Народ
.
Ђакон
ништа
није
опажао
.
Још
даље
,
маторо
једно
дрво
,
са
стотину
очију
у
дебелој
својој
кори
,
тресло
се
од
смеја
,
и
наговарало
коприву
да
се
попне
на
прсте
,
и
да
часом
голицне
нос
на
тој
замишљеној
човечјој
глави
.
Ђакон
ништа
није
опажао
.
Седео
је
на
камену
и
шаптао
:
Поглед
јој
је
био
чист
као
поглед
у
биљке
.
И
сав
од
љубави
и
ничега
више
.
Бог
ми
је
њу
послао
као
највећу
милост
своју
,
и
као
виши
захтев
један
који
ће
ми
помоћи
да
довршим
дело
своје
.
Како
ћу
чувати
тај
дар
небесни
,
како
ћу
пазити
да
њу
ничим
не
разочарам
!
Монах
Иринеј
је
затим
стао
размишљати
о
себи
.
Зна
ли
он
довољно
сам
себе
,
зна
ли
шта
има
у
себи
,
има
ли
он
и
половину
оних
сила
са
којима
треба
волети
девојку
као
што
је
Ана
?
Девојку
,
која
сав
богати
живот
свој
носи
у
цркву
,
рад
свој
и
уметност
своју
посвећује
Богу
,
а
снове
и
љубав
своју
пружа
простом
једном
калуђеру
који
лепо
пева
.
Ђакон
је
сав
трептао
од
неке
свечане
среће
.
Устао
је
затим
с
камена
,
погледао
горе
,
и
прекрстио
се
.
И
тек
после
тога
,
кад
се
кренуо
у
варош
,
опазио
је
и
дебело
дрво
,
и
коприву
,
и
литију
цвећа
.
И
мали
један
бео
облачак
,
који
је
,
као
божји
шатор
,
стојао
разапет
над
његовом
главом
.
Дошавши
кући
,
дуго
је
превртао
листове
свога
дневника
.
Да
види
ко
је
,
и
да
види
докле
је
дошао
с
оним
што
Ана
у
њему
воли
.
Није
баш
био
задовољан
.
Још
нисам
господар
острва
на
коме
сам
изабрао
да
живим
.
Као
Робинсон
,
молим
се
Богу
и
тражим
нови
пут
,
и
одједаред
се
опет
нађем
на
тачци
са
које
сам
пошао
.
То
није
добро
.
И
Робинсон
је
осећао
страх
од
те
појаве
.
Пред
вече
је
отишао
у
посету
доктору
Пашковићу
.
Мислио
је
да
му
прича
о
своме
познанству
с
Аном
.
Али
тамо
је
доспео
у
незгодно
друштво
.
Госпођица
једна
,
нежна
и
танка
као
глас
фрулице
,
дочекала
је
монаха
Иринеја
са
крвожедном
примедбом
:
да
свако
има
право
да
узме
свој
део
од
створења
које
је
Бог
лепотом
и
чарима
обдарио
.
А
госпођа
једна
,
с
лорњоном
,
унела
му
се
у
очи
,
да
се
,
како
је
објаснила
,
бар
овде
поклони
светом
младићу
,
пошто
у
цркву
из
принципа
не
иде
.
Ђакон
се
толико
наљутио
,
да
је
чисто
осетио
потребу
да
се
освети
.
И
доиста
је
мало
осветљивим
тоном
рекао
Пашковићу
,
који
га
је
испраћао
:
—
Кад
свршите
анализу
овог
данашњег
материала
,
не
заборавите
двапута
умити
руке
.
Пашковић
се
слатко
смејао
ђаконовој
индигнираности
.
—
Нема
ти
ту
,
драги
мој
,
на
жалост
,
никакве
анализе
.
Све
ти
то
иде
у
једну
флашицу
,
под
исту
етикету
:
отров
,
љути
отров
?
Те
вечери
,
монах
Иринеј
је
записао
у
свој
дневник
ове
редове
:
„
Осам
сата
.
Час
,
када
свака
биљка
без
изузетка
,
са
капљицом
росе
на
глави
,
мирно
спава
.
А
људи
?
“
„
Још
сам
,
час
демон
,
час
светац
,
час
глупак
,
час
мудрац
,
час
џин
,
час
нејаки
слабић
,
час
монах
,
час
далеко
од
тога
.
Ужасно
,
колико
живота
има
у
човеку
.
И
који
је
прави
?
А
њу
бих
хтео
у
најбољи
свој
живот
да
унесем
.
У
снагу
живота
свога
.
Њу
бих
хтео
као
прави
калуђер
да
волим
.
Да
је
то
могућно
,
у
то
не
сумњам
.
Јер
верујем
да
је
сваки
човек
,
у
нечему
,
целог
свога
века
монах
и
аскет
.
Човек
може
имати
и
чедну
љубав
према
жени
.
Пре
бих
се
питао
нешто
друго
:
да
ли
је
жена
достојна
да
је
монах
воли
?
...
Како
ме
је
заболело
то
што
сам
сада
написао
.
У
часу
кад
о
њој
мислим
.
Осећам
да
је
неправедно
.
Јер
она
је
музику
и
цркву
,
дакле
мир
и
размишљање
о
бољем
животу
,
волела
и
пре
мене
.
Она
је
и
мене
у
цркви
и
кроз
цркву
заволела
.
И
ја
њу
,
дакле
,
треба
да
волим
и
смем
волети
само
црквом
у
себи
.
“
„
То
је
монашка
љубав
.
Докле
такву
љубав
имамо
,
ми
смо
,
са
једног
гледишта
,
савршена
створења
.
Ми
ћемо
,
дакле
,
кроз
ту
љубав
,
видети
,
постићи
и
имати
идеал
.
Какав
мир
то
мора
бити
.
Каква
круна
то
мора
бити
.
“
„
Али
човечја
природа
је
немонашка
.
Јер
је
природа
уопште
немонашка
.
Природа
је
несталност
и
заборав
и
презирање
заклетви
.
Природа
је
страст
која
се
случајем
пали
и
гаси
.
Природа
је
непрекидна
промена
.
Зато
дуготрајне
жртве
и
савлађивања
постају
обичне
појаве
,
бришу
се
из
реда
високих
тековина
људских
.
Зато
човек
,
човек
као
природа
,
жели
на
попришту
борбе
хероја
или
мартира
.
Другим
речма
,
жели
смрт
,
и
промену
и
обнову
.
Уништење
идеала
,
и
почетак
друге
борбе
...
Али
човек
као
дух
,
знајући
да
је
дух
племенитији
од
природе
,
окреће
своје
страсти
пред
законе
лепоте
.
Неће
смрт
и
промену
,
него
распирује
и
одржава
сталну
борбу
.
Сталну
,
јер
не
сме
погинути
у
искушењу
.
А
мора
примати
искушења
.
Јер
,
где
престају
искушења
,
престаје
и
монаштво
.
“
„
Заблуда
је
говорити
о
монашком
миру
.
Мир
није
најузвишеније
стање
душе
.
И
заблуда
би
била
кад
бих
веровао
да
ми
та
девојка
долази
као
анђео
мира
.
Можда
баш
као
страшно
и
тешко
искушење
...
Боже
,
шта
сам
записао
!
Боже
,
опрости
ми
!
Зар
би
она
могла
бити
средство
у
рукама
демона
!
Не
тако
ми
једнога
Бога
,
не
!
По
цену
своје
пропасти
бих
је
истргао
из
демонских
руку
.
Ако
је
она
искушење
,
онда
је
калуђер
у
мени
умро
.
А
кунем
ти
се
,
Боже
,
да
није
.
Не
,
не
.
Калуђер
у
мени
и
јесте
онај
који
њу
тако
силно
воли
.
Силно
.
Баш
та
љубав
ми
даје
толико
монашке
снаге
,
да
бих
свакога
демона
храбро
дочекао
,
и
као
вртлог
сламку
сам
у
себи
га
уништио
.
“
X
.
Монах
Иринеј
је
дубоко
искрено
записао
у
свој
дневник
те
прве
редове
о
Ани
.
Искрено
записано
је
било
и
све
оно
о
њој
што
је
после
дошло
.
Ђакону
се
чинило
и
природно
,
и
једино
могућно
,
да
ће
Ана
бити
Антигона
његове
судбине
.
Пратиће
га
на
сваком
кораку
,
у
добру
и
у
злу
.
И
помоћи
ће
му
да
се
никојег
задатка
и
никојег
бола
не
уплаши
.
И
збиља
је
тако
.
Он
се
осећа
јак
и
спреман
да
доврши
дело
свог
унутрашњег
помонашења
.
Он
је
чист
као
дете
.
А
снови
његови
су
мирни
снови
о
девојци
једној
која
с
њим
заједно
цркву
служи
.
Која
је
такође
врста
калуђера
.
Највећа
храброст
је
ове
мисли
ђаконове
пратила
у
вече
.
Кад
остане
сам
са
својом
амбицијом
и
са
својом
гордошћу
.
Кад
се
,
не
знајући
право
шта
чини
,
занесе
јунаком
у
себи
.
Тако
и
те
вечери
.
Мирно
,
и
с
дубоким
и
лаким
разумевањем
је
читао
неку
научну
књигу
.
Престао
је
сасвим
мислити
на
Ану
у
моменту
када
је
тако
хтео
.
Имао
је
само
стално
топло
осећање
човека
који
зна
да
је
вољен
,
и
кога
свакога
часа
,
на
сваком
кораку
,
може
срести
радост
.
Који
се
свакога
јутра
буди
са
пријатним
очекивањем
.
Кад
је
довршио
читање
,
и
спремио
се
да
легне
,
пало
је
ђакону
на
ум
да
је
прекосутра
недеља
,
и
да
то
опет
значи
дан
срећног
њиховог
виђења
.
Можда
ће
тада
моћи
и
разговарати
с
Аном
.
Та
је
жеља
,
ваљда
с
тога
што
га
је
нагло
обузимао
сан
,
почела
одједаред
силно
да
расте
.
Мала
једна
жељица
доскора
,
расла
је
она
све
брже
и
брже
,
прикрала
се
жртви
својој
до
срца
,
обузела
јој
и
главу
,
помешала
се
са
сном
,
тако
да
се
сиротом
ђакону
учинило
да
је
те
вечери
некако
двоструко
сањив
,
и
једва
је
чекао
да
спусти
главу
на
јастук
.
Али
у
коме
тренутку
је
то
учинио
,
и
тиме
задовољио
прву
своју
сањивост
,
друга
она
сањивост
је
одједаред
пожелела
,
да
уместо
на
јастук
,
положи
главу
на
топле
,
спуштене
капке
нечијих
очију
.
Сутра
ујутро
,
монах
Иринеј
се
није
више
сећао
тога
сна
.
Напротив
,
био
је
целога
дана
необично
озбиљан
.
А
о
Ани
је
мислио
на
тако
апстрактан
начин
,
да
му
лик
њен
ни
један
једини
пут
није
изашао
пред
очи
.
Ни
тога
дана
,
ни
сутра
дан
.
И
с
тога
,
када
је
у
недељу
искрсла
пред
њега
лепа
девојка
,
са
раскошно
густом
косом
и
у
белој
хаљини
од
самих
чипака
,
њему
одједаред
дође
жао
,
зашто
се
то
мило
,
нежно
створење
упутило
тако
врлетним
и
немилосрдним
путем
живота
.
Чак
,
у
једном
тренутку
,
Ана
му
се
учинила
као
овчица
једна
,
која
из
невоље
неке
упире
своје
безазлене
очи
у
њега
,
и
моли
га
да
је
чува
и
брани
.
Поколебао
се
да
је
Ани
можда
одиста
тешко
на
души
,
и
осећао
дужност
да
то
што
пре
сазна
.
Те
мисли
су
јако
узнемириле
ђакона
,
и
он
се
,
после
свршене
службе
,
журио
са
свлачењем
што
је
игда
могао
.
Стигао
је
на
црквена
врата
још
док
је
Ана
чекала
да
прими
нафору
.
Разговарао
је
тобож
с
неким
младићима
,
а
целом
пажњом
је
мотрио
да
ли
она
иде
.
И
онда
,
ма
да
је
Ана
долазила
сама
,
и
места
за
пролаз
било
и
одвише
,
стао
је
одједаред
молити
младиће
да
се
склоне
с
пута
,
како
би
остало
што
више
празна
простора
.
Дошло
му
је
неко
поносито
осећање
,
да
сва
ширина
црквеног
улаза
треба
да
буде
слободна
кад
Ана
Недићева
има
њоме
да
прође
.
Ана
,
се
застидела
.
Срце
јој
је
почело
лупати
,
и
брзим
кораком
,
поздрављајући
хитно
и
ђакона
и
младиће
,
журила
је
у
порту
да
одахне
.
Али
,
слутећи
ваљда
да
ће
монах
Иринеј
одмах
за
њом
изаћи
,
није
одахнула
,
него
се
устрептало
почела
освртати
где
ће
да
се
склони
,
и
скоро
је
утрчала
у
капију
једне
куће
у
којој
никад
није
била
.
У
грудима
јој
је
ударало
као
чекић
.
Једнако
јој
се
чинило
да
чује
корак
који
такође
у
капију
савија
.
Око
десетак
минута
је
остала
сакривена
,
а
тада
,
опрезно
,
изашла
опет
на
улицу
.
Све
је
било
празно
.
Око
цркве
нигде
нико
.
Свет
се
разишао
.
Мало
је
застала
да
промисли
,
хоће
ли
савити
лево
и
кроз
парк
ићи
кући
,
или
ће
још
једаред
проћи
поред
цркве
.
Вукло
ју
је
да
прође
.
Та
то
је
најмилије
њено
место
,
и
те
цркве
се
ваљда
никад
нагледати
неће
.
Гле
,
каква
је
дивна
.
Скоро
до
пола
од
угаситог
камена
,
чини
се
као
да
је
цела
требала
бити
каменита
,
и
као
да
је
остала
недовршена
зато
што
је
камен
био
одвише
тврд
,
и
људи
се
уморили
да
га
раде
.
И
онда
је
неком
дошла
идеја
да
се
црква
настави
пенаста
и
бела
,
и
да
изгледа
као
ред
цвећа
на
старој
рушевини
камења
.
И
каква
се
чудна
,
борбена
архитектура
види
тамо
где
се
камен
,
вечити
камен
,
састаје
са
сводом
који
ће
много
пре
њега
оцветати
и
пасти
.
Види
се
прво
презриви
отпор
и
неумољива
мермерна
хладноћа
.
Постепено
,
долази
сажаљење
,
и
за
њим
милост
.
И
најзад
превлађује
чар
лепоте
,
и
јако
са
слабим
се
сједињава
у
жару
љубави
,
из
које
су
,
као
два
близанца
,
никла
она
два
витка
торња
.
Још
је
нешто
било
с
поља
на
цркви
што
је
Ану
увек
вукло
к
себи
.
Над
ниским
старинским
гвозденим
вратима
,
која
из
олтара
воде
непосредно
у
порту
,
налазила
се
,
у
зиду
,
слика
једна
,
којој
нико
није
знао
порекло
ни
значај
,
али
која
је
била
израђена
од
уметничке
руке
,
и
са
срећним
полетом
.
Светац
један
,
у
монашком
оделу
.
Нежна
једна
појава
,
измалана
као
сан
који
се
једва
помолио
из
мрака
ноћи
,
и
прети
да
ће
опет
тамо
да
се
врати
.
У
оделу
тешких
црних
бора
,
са
ауреолом
око
главе
која
тек
просијава
.
Рукама
,
нежним
и
чежњивим
,
као
да
даје
знаке
и
такт
милој
свирци
,
коју
слуша
очима
,
осмехом
,
дивном
косом
својом
,
и
разголићеним
,
на
ослушкивање
савијеним
вратом
,
белим
као
мајско
цвеће
.
Весео
,
безбрижан
,
млад
и
свет
,
као
онај
Фра
Анђеликов
анђео
што
удара
у
кастањете
.
Ана
је
пошла
цркви
да
види
ту
слику
.
Али
анђео
као
да
се
помакао
њој
у
сусрет
.
На
липу
наслоњен
,
са
обема
рукама
на
једној
ниској
грани
,
извијена
врата
као
у
неком
чекању
,
са
очима
упртим
у
нешто
што
је
отишло
,
стојао
је
монах
Иринеј
.
Њу
он
то
чека
.
Чека
је
тако
као
што
је
она
њега
чекала
тада
,
у
оне
мучне
тренутке
,
кад
није
знала
где
је
,
али
кад
је
најзад
ипак
дошао
.
Дошао
,
у
задњи
час
,
да
је
умири
.
Ана
осети
неку
топлу
мекост
у
срцу
.
И
лагано
,
корак
по
корак
,
као
да
се
игра
,
долазила
је
ближе
и
ближе
улазу
у
порту
.
Кад
је
стала
на
први
степен
,
ђакон
је
осетио
сен
.
Обоје
су
потрчали
,
и
срели
се
,
као
некад
,
на
средини
степеница
.
Ана
није
пружала
руку
,
а
ђакон
се
није
усудио
да
пружи
своју
.
Стојали
су
ћутећи
,
са
пресрећним
погледима
,
који
се
стидљиво
откидали
и
опет
се
враћали
.
Осећали
су
да
би
свака
,
и
најпростија
реч
,
била
слађа
од
меда
,
али
су
осећали
да
је
и
жеђ
за
речју
слатка
,
и
ћутали
су
даље
.
Ђаконово
чело
је
било
бело
као
цвет
,
Анина
коса
је
изгледала
као
да
ће
се
сад
сва
расути
.
Млако
,
тихо
подне
,
пуно
тичјих
крила
,
стојало
је
између
неба
и
земље
само
за
њих
двоје
.
Из
високе
ограде
на
порти
струјао
је
манастирски
мир
.
Срце
Богородичине
Цркве
ударало
је
весело
.
Ђакон
је
спуштао
главу
своју
ниже
.
На
уснама
његовим
стварала
се
,
бујала
је
,
једна
реч
.
Бујала
,
трептала
,
готова
да
се
откине
.
Ани
задрхта
рука
,
и
она
испусти
молитвеник
.
Ђакон
се
сагао
и
дохватио
га
.
Отворио
је
копчу
,
загледао
у
књигу
,
затворио
опет
копчу
,
али
задржао
књигу
у
својој
руци
.
Несташлук
храбри
.
Ана
је
пружила
руку
,
молећиво
и
мило
,
тражећи
да
јој
се
њена
ствар
врати
.
Несташлук
храбри
.
Место
да
врати
књигу
,
ђакон
је
узео
и
пружену
руку
.
За
часак
само
.
Кратак
и
незабораван
часак
.
А
затим
је
положио
у
руку
молитвеник
,
и
са
изразом
благог
карања
,
да
се
црквене
ствари
морају
добро
држати
и
не
смеју
на
земљу
испуштати
,
савио
је
лагано
два
Анина
прста
преко
златног
распећа
на
седефским
корицама
.
За
то
време
се
прећутана
она
реч
вратила
монаху
Иринеју
на
уста
.
Силазила
му
је
са
усана
.
Шапнуо
ју
је
тихо
и
без
гласа
.
И
онда
је
оставио
Ану
,
и
сишао
низ
степенице
натраг
у
порту
.
А
Ана
,
као
велики
бели
лептир
,
удаљавала
се
без
корака
.
Душу
њену
је
испунила
једна
она
реч
,
а
прсти
су
лежали
непомични
на
освећеној
божјој
књизи
.
Живот
је
башта
,
витлејемски
мирна
,
и
пуна
ружа
.
А
љубав
је
сан
двеју
руку
које
се
над
Христовим
крстом
грле
.
Кућа
очева
се
Ани
учинила
златан
двор
,
она
сама
царева
кћи
,
псето
њено
на
капији
кепец
у
црвеном
капутићу
са
совиним
пером
за
капом
,
а
предсобље
,
пуно
зеленог
биља
и
застрто
дебелим
ћилимом
,
капела
,
у
којој
је
Ана
сагнула
главу
,
и
дугим
пољупцем
љубила
освећену
књигу
божју
.
XИ
.
Дуже
се
већ
времена
проноси
глас
како
се
владика
спрема
да
посети
Богородичину
Цркву
.
Сада
је
то
било
сасвим
извесно
.
Старац
,
болешљив
и
слаб
,
не
плаши
се
путних
напора
,
и
хоће
да
дође
.
Новине
су
већ
донеле
и
све
детаље
око
догађаја
.
Дијецезан
ће
,
у
пратњи
тамошњег
проте
и
ђакона
,
стићи
уочи
Велике
Госпојине
,
одсешће
у
кући
адвоката
Недића
,
служиће
на
Велику
Госпојину
,
и
присуствоваће
у
вече
на
духовном
концерту
.
Парохијани
су
били
срећни
,
пресрећни
.
Свештенство
се
поносило
што
глава
цркве
баш
с
њима
чини
тај
изузетак
.
—
Каква
глава
цркве
!
—
смејао
се
доктор
Пашковић
у
интимном
друштву
.
—
Глава
Богородичине
Цркве
није
ни
владика
,
ни
Исус
Христос
,
него
мој
пријатељ
ђакон
Иринеј
.
Без
сумње
је
да
би
свака
мања
варош
долазак
владике
сматрала
као
свечаност
за
коју
се
нарочито
треба
спремити
.
У
колико
је
то
више
морала
осећати
она
варош
,
у
којој
је
,
као
посљедица
нарочитих
околности
,
црква
постала
љубав
и
амбиција
скоро
сваког
појединца
.
Свет
се
узнемирио
,
живот
се
узбуркао
са
самога
дна
свога
.
Сав
се
разговор
и
брига
усредсредили
око
доласка
и
дочека
,
службе
и
појања
.
Очи
се
,
наравно
,
упирале
у
Ану
и
ђакона
.
Као
у
два
питомца
,
или
детета
,
које
Богородичина
Црква
непрестано
за
руку
држи
.
А
Анине
очи
се
упирале
у
ђакона
,
јер
је
она
од
њега
више
очекивала
него
од
својих
певача
.
А
ђаконове
очи
се
упирале
у
Ану
,
јер
је
он
од
ње
све
очекивао
.
Ана
је
,
одиста
,
душом
и
телом
потонула
у
посао
.
За
архијерејску
службу
,
као
такову
,
требало
је
научити
доста
нових
ствари
.
Сем
тога
,
Ана
је
и
дотадашњи
програм
комбиновала
многим
новостима
Преврћући
по
богатој
својој
збирци
партитура
,
пронашла
је
једну
необичну
руску
композицију
,
састављену
из
разних
веселих
црквених
песама
у
особите
врсте
симфонију
,
у
којој
су
,
на
велико
задовољство
Анино
,
суделовали
и
дечји
квартети
,
октети
и
хорови
.
Ана
је
решила
да
ће
се
то
,
као
завршни
концерт
,
изводити
по
свршетку
службе
,
тако
да
певање
траје
доклегод
владика
и
сви
верни
не
оставе
цркву
.
Дечји
хор
,
стара
симпатија
Анина
,
сасвим
ју
је
занео
.
Спремала
се
да
читаве
одсеке
службе
с
децом
поје
,
а
поздрав
архиепископу
,
исполаети
деспота
,
сваки
пут
наизменично
са
одраслима
и
децом
.
Све
то
дисциплиновати
,
у
хармонички
ред
сложити
и
увежбати
,
био
је
,
наравно
,
огроман
посао
.
Тим
пре
што
је
обучавање
деце
Ана
искључиво
себи
задржала
.
А
и
код
одраслих
је
морала
помагати
више
него
обично
,
јер
је
стари
хоровођа
побољевао
и
доста
неуредно
долазио
на
часове
вежбања
.
Ваљда
с
тога
што
је
Ана
сву
своју
душу
уносила
у
рад
,
утицала
је
тако
да
је
и
материал
сву
своју
душу
полагао
у
њене
руке
.
Све
је
одлично
напредовало
,
а
деца
су
до
усхићења
доводила
и
Ану
и
све
старе
њене
певаче
.
Певали
су
као
што
цвеће
мирише
:
не
знајући
шта
дају
,
не
слутећи
да
се
с
Богом
разговарају
.
Ани
су
не
једаред
засузиле
очи
,
и
чинило
јој
се
тада
да
ништа
друго
и
нема
у
свету
сем
редова
ситних
белих
зубића
,
песме
,
и
божјег
благослова
.
Нашла
је
једног
малог
гимназисту
,
из
првог
разреда
,
који
је
имао
савршен
дечји
сопран
.
Прави
трепет
етра
.
Висок
,
мекан
,
чедан
,
и
пун
оних
божјих
искрица
које
плачем
среће
надимају
груди
,
и
од
којих
,
после
,
у
гласу
одраслог
човека
,
остану
само
љушчице
пепела
,
фина
она
меланхолија
што
неминовно
прати
свако
лепо
певање
.
Тога
дечка
је
Ана
изабрала
и
апостол
да
чита
,
и
учила
га
да
то
нотално
чини
,
како
би
сва
снага
невиности
и
лепоте
гласа
дошла
до
потпуног
израза
.
Једнога
дана
је
хоровођа
сасвим
оболео
.
Тражио
је
петнаест
дана
одсуства
.
Сви
заинтересовани
су
се
поплашили
.
Само
Ана
се
смешила
.
Нико
нека
се
не
брине
,
све
ће
она
сама
радити
и
урадити
.
И
топло
се
заузимала
за
чичицу
код
црквеног
одбора
,
ишла
сваки
дан
да
га
посети
и
да
му
реферише
о
успеху
,
и
причала
му
да
сопран-солисткиња
изводи
свој
део
у
Григорјевом
концерту
тако
,
да
је
сигурно
и
главни
солист
пред
престолом
Господњим
љубоморан
на
њу
.
Ана
је
тешки
и
напорни
свој
посао
радила
како
га
нико
не
би
радио
.
Радила
га
је
не
само
радним
енергијама
,
него
и
једним
сталним
,
високим
узбуђењем
свога
духа
.
То
узбуђење
је
хранило
певаче
неким
уметничким
полетом
,
али
то
узбуђење
није
дало
да
Ана
на
време
осети
умор
,
и
да
се
одмори
.
Она
је
сва
горела
у
некој
неситој
,
страстној
жељи
за
лепим
.
Цео
дан
је
остајала
на
послу
,
а
целу
ноћ
се
предавала
осећају
очекивања
,
слаткој
једној
слици
о
триумфу
музике
и
црквене
церемоније
и
у
њиховом
скромном
храму
.
Архијереј
са
митром
и
штаком
,
његово
облачење
,
асистенција
два
ђакона
,
много
свештеника
,
два
хора
,
сола
,
Еванђеље
,
завршни
онај
концерт
,
ах
,
Ана
је
имала
тако
топлих
и
живих
престава
,
као
да
је
та
свечаност
већ
започела
и
из
дана
у
дан
траје
.
Душа
њена
је
била
у
рају
.
Али
тело
њено
се
исцрпљивало
.
Доста
се
променила
.
Руменила
је
нестало
са
образа
,
а
обрве
се
примакле
једна
другој
,
и
на
челу
се
опет
исписала
стара
њена
озбиљност
.
Чак
је
и
ослабила
.
Само
су
очи
пламтиле
,
и
биле
лепе
и
тајанствене
као
никад
.
Као
оне
крупне
,
ретко
виђене
звезде
,
што
само
пред
јаки
мраз
искачу
.
Једнога
дана
,
баш
кад
је
имала
вежбање
с
децом
,
дошао
је
црквењак
и
донео
писмо
.
Казао
је
да
не
треба
одговор
,
и
отишао
.
Ана
је
осећала
од
кога
је
писмо
,
само
није
могла
да
замисли
шта
у
њему
стоји
.
Негде
,
у
дну
срца
,
она
га
се
мало
бојала
.
Али
лице
њено
се
прелило
благим
,
задовољним
осмејком
,
чим
је
писмо
отворила
.
„
Одморите
се
мало
.
Мени
је
тешко
гледати
вас
бледу
,
и
на
дужностима
које
су
одвише
многобројне
за
вас
.
Зашто
у
тако
сувише
богатом
стилу
спремате
свечаност
?
Додуше
,
и
ја
се
радујем
,
и
желим
да
све
буде
што
је
лепше
могућно
.
Владика
је
мој
велики
пријатељ
,
скоро
други
отац
.
А
како
је
стар
и
болешљив
,
можда
ће
му
то
бити
последња
црквена
свечаност
уопште
.
И
тако
ми
је
драго
што
му
се
све
то
баш
овде
пружа
,
у
цркви
у
којој
ја
служим
.
У
цркви
у
којој
ви
радите
.
Тај
старац
.
Узбуђен
сам
кад
помислим
на
његов
долазак
.
Он
нигде
никог
нема
.
Мене
је
волео
као
своје
дете
.
Ја
сам
га
оставио
.
Смрт
је
близу
.
Понекад
ми
се
чини
као
да
се
то
душа
једног
драгог
покојника
спрема
да
ме
посети
.
Видећете
какав
је
.
Слаб
и
сув
.
Глас
као
шушањ
јесењег
лишћа
.
Чисто
боли
његова
старост
.
А
никад
,
ни
у
једном
писму
ми
није
пребацио
што
сам
отишао
,
и
није
ме
звао
натраг
.
Можда
се
с
почетка
надао
да
ћу
се
сам
вратити
онамо
где
сам
био
окружен
љубављу
и
пажњом
.
А
касније
,
кад
је
из
мојих
одговора
видео
да
сам
ја
овде
срећан
,
онда
је
ваљда
због
тога
ћутао
.
И
сад
он
долази
.
Може
бити
да
бих
требао
понудити
му
да
идем
с
њим
.
Може
бити
да
ће
ме
он
и
звати
.
Једно
знам
сасвим
извесно
,
а
то
је
да
нећу
отићи
.
Како
сам
још
далеко
од
тога
да
будем
прави
калуђер
!
Узбуђују
ме
смрт
,
старост
,
самоћа
.
Два
прста
пред
гробом
,
жалим
једног
старог
монаха
што
је
сам
.
Живот
је
тако
тежак
.
Написао
сам
нешто
што
не
осећам
.
Мени
је
живот
лак
и
пријатан
и
сушта
лепота
.
Једно
бих
само
хтео
да
буде
друкчије
.
Да
се
ви
одморите
.
Сад
,
кад
сам
ово
писмо
већ
свршио
,
ја
се
питам
зашто
сам
га
писао
.
Не
,
није
сасвим
тако
бесмислено
.
Две
ствари
су
ме
нагнале
да
га
напишем
.
Једно
је
брига
да
једва
повраћено
здравље
не
изгубите
опет
.
А
друго
је
чудна
туга
у
савести
мојој
због
владике
.
Оно
прво
сам
морао
вама
рећи
.
А
ово
друго
?
Ја
у
последње
време
имам
осећање
да
све
оно
што
пре
нисам
говорио
ником
,
треба
сада
да
кажем
вама
и
више
ником
“
.
Ана
се
заруменила
.
Скривено
у
души
је
осећала
да
јој
брига
монаха
Иринеја
више
годи
него
брига
њене
мајке
.
Али
јој
се
ђакон
ипак
чинио
тако
мило
наиван
.
Као
оно
једаред
—
она
се
почела
опомињати
драгог
једног
доживљаја
још
из
првог
времена
после
његовог
доласка
.
Усне
јој
се
развукоше
,
а
руке
,
у
којима
је
држала
писмо
,
спустише
се
у
крило
као
помиловане
.
У
цркви
је
,
те
недеље
,
било
необично
много
света
,
и
нафора
је
дељена
на
два
места
.
Са
Анине
стране
ју
је
делио
монах
Иринеј
.
Пуно
,
пуно
испружених
руку
је
било
око
њега
,
много
више
него
половина
свих
руку
које
су
тога
дана
дошле
на
молитву
.
Полупокривених
очију
,
ђакон
је
спуштао
по
две
по
три
кришчице
освећеног
хлеба
у
мале
,
велике
,
младе
,
старе
,
механично
и
с
вером
испружене
руке
.
Одједаред
,
Ана
је
осетила
како
се
у
њену
руку
скрунила
читава
хрпа
малих
белих
коцкица
,
толико
да
је
једва
могла
све
да
их
задржи
.
Читаво
парче
хлеба
јој
је
дао
тај
необични
,
мили
ђакон
Богородичине
Цркве
!
—
мислила
је
она
у
себи
тада
,
подсмевала
се
ђакону
и
била
срећна
.
Сад
се
опет
сетила
тога
већ
полузаборављеног
догађаја
.
И
осетила
је
како
је
ово
и
оно
свеједно
,
т
.
ј
.
како
је
то
један
исти
део
душе
из
кога
је
ђакон
написао
ово
писмо
сада
,
и
метнуо
јој
у
руку
онолику
нафору
тада
.
Осетила
је
да
је
то
дете
,
које
,
кад
му
је
добро
,
даје
ономе
кога
воли
што
пре
нађе
;
а
кад
му
је
тешко
на
срцу
,
онда
се
јада
да
је
другом
неком
нешто
скривило
,
и
да
је
заслужило
да
буде
кажњено
.
Ани
никако
није
силазио
осмех
са
уста
.
Мала
,
једва
приметна
рупица
на
бради
удубила
се
,
и
испунила
се
нечим
зрачним
.
И
деца
су
се
смешила
.
И
тако
су
одлично
певала
.
Одморио
их
је
ваљда
тај
прекид
са
писмом
.
После
певања
је
Ану
дочекало
друго
изненађење
.
Распитивање
о
духовном
концерту
,
о
коме
она
ништа
није
знала
.
Одиста
,
тај
глас
о
духовном
концерту
потпуно
је
сам
од
себе
постао
.
Нити
је
Ани
,
ни
хоровођи
,
ни
певачима
падало
на
ум
да
приређују
концерт
,
нити
је
когод
из
публике
изразио
такву
жељу
или
чинио
такав
предлог
.
Напротив
,
сви
су
налазили
да
би
то
било
и
одвише
напорно
за
певаче
,
а
да
поготову
не
би
имало
смисла
мучити
старог
човека
,
који
се
већ
излаже
прекомерном
умору
,
још
и
приређивањем
ноћне
седељке
.
Али
глас
се
,
поред
свега
тога
,
још
неко
време
упорно
одржавао
.
А
кад
је
најзад
остао
без
ослонца
,
он
је
,
губећи
се
у
једном
облику
,
појавио
се
у
другом
.
Опет
тако
,
незнано
откуда
,
ширила
се
вест
да
ће
,
код
Недићевих
,
после
вечере
,
бити
извођена
једна
врло
лепа
музичка
пјеса
,
да
ће
ђакон
певати
,
а
пратиће
његово
певање
госпођица
Недићева
на
клавиру
,
а
хоровођа
челом
.
Та
идеја
,
одмах
се
осетило
,
имала
је
јачину
захтева
,
и
дошла
је
да
остане
.
Подржавали
су
је
,
пре
свега
,
сви
они
,
који
су
знали
да
ће
на
тој
вечери
бити
гости
.
Па
онда
и
шира
публика
.
Иако
од
те
музике
ништа
неће
чути
,
ипак
се
предавала
маштању
о
тој
продукцији
с
таким
симпатијама
,
да
се
тај
захтев
никако
више
није
дао
оборити
.
Уосталом
,
нико
од
суделовача
му
се
није
ни
опирао
.
И
то
је
био
повод
те
је
,
једнога
дана
пред
вече
,
монах
Иринеј
дошао
Недићевима
у
посету
.
XИИ
.
Посета
је
била
унапред
јављена
,
и
Ана
је
знала
ко
ће
им
тога
дана
доћи
у
кућу
.
Расположење
њено
је
било
неодређено
и
нестално
.
Часом
ју
је
обузимало
тако
радосно
узбуђење
,
да
није
знала
шта
би
све
добро
или
раскалашно
могла
урадити
.
Кочијашу
је
тутнула
новац
да
купи
сину
ципеле
,
а
затим
је
дозвала
псето
и
четком
му
прала
зубе
.
Часом
би
се
опет
скуњила
.
И
тада
би
,
и
то
као
неку
кривицу
,
истраживала
први
повод
томе
што
се
сад
догађа
.
Онда
је
опет
,
као
добра
домаћица
,
тркнула
по
кући
,
и
стала
разгледати
да
ли
је
све
у
реду
за
дочек
милога
госта
.
Најзад
се
завукла
у
своју
собу
,
и
седела
тамо
мирна
,
мало
уморна
,
мало
расејана
.
Као
оно
бело
небо
,
за
које
се
не
зна
да
ли
је
наоблачено
или
је
ведро
.
У
соби
за
примање
,
ђакон
је
прво
наишао
на
Ану
,
и
сада
,
први
пут
,
они
су
се
руковали
слободно
и
пријатељски
.
Али
им
је
то
обојима
било
врло
необично
.
Као
што
им
се
врло
необичним
учинио
уопште
тај
састанак
далеко
од
њихове
цркве
.
Ана
је
,
ваљда
под
том
импресијом
,
села
,
и
понудила
ђакона
да
такође
седне
близу
прозора
одакле
се
видели
торњеви
Богородичиног
Храма
.
Тамо
,
високо
горе
око
крстова
,
у
чистом
прозрачном
фином
сутонском
зеленилу
,
ала
тамо
мора
бити
лепо
!
—
мислила
је
Ана
.
А
ђакон
је
посматрао
како
су
крстови
,
од
сунчаног
рефлекса
,
сасвим
ружичасти
,
како
је
од
истог
тог
руменила
ружичасто
и
лишће
на
дрвету
,
ружичаст
и
Анин
пас
тамо
у
трави
,
ружичасте
и
беле
свилене
чипке
око
Аниних
несвесно
склопљених
руку
.
Госпођа
Недићка
,
жена
са
необично
благим
,
скоро
брижним
изразом
лица
,
поздравила
је
монаха
Иринеја
као
неко
дете
.
А
Недић
је
дочекао
госта
са
широким
,
срдачним
руковањем
,
с
каквим
се
дочекује
само
добродошао
и
много
жељен
гост
.
На
ђакону
се
опажало
велико
унутрашње
задовољство
.
Разговор
је
,
природно
,
пошао
колотечином
тих
дана
.
О
доласку
владике
,
о
владици
као
свештенику
и
човеку
.
Ђакон
је
тако
топло
говорио
о
свом
старом
пријатељу
,
да
се
Недићка
борила
са
сузама
.
—
Дабогме
,
старост
,
па
још
и
самоћа
,
то
је
од
свега
најтеже
.
Не
мислим
баш
на
ону
самоћу
,
кад
човек
сам
живи
,
него
кад
нигде
никог
свога
нема
.
Имате
ли
ви
кога
?
—
Две
сестре
,
много
старије
од
мене
и
давно
удате
.
—
Две
сестре
,
то
су
два
мелема
—
уздисала
је
Недићка
,
окрећући
се
својој
кћери
.
—
Ми
смо
несрећни
што
нисмо
имали
више
деце
.
И
кад
помислим
да
Јова
и
ја
можемо
сваког
часа
умрети
,
онда
ми
се
чини
да
сам
Ану
,
тиме
што
сам
је
једну
родила
,
закалуђерила
.
А
она
—
смешила
се
Недићка
с
нежним
прекором
—
место
да
ми
ту
бригу
што
пре
скине
с
врата
,
она
,
како
је
отац
њен
једи
,
чим
забруји
с
Богородичине
Цркве
,
одмах
бројанице
у
руке
па
на
молитву
.
Сви
троје
се
,
нехотице
,
обрнуше
Ани
.
Ана
је
стојала
крај
високог
фикуса
,
у
једноставној
белој
хаљини
,
мирна
као
струк
цвета
кад
нимало
ветра
нема
.
Али
кад
се
толики
погледи
осуше
по
њој
,
она
се
крену
из
непомичног
свог
положаја
,
учини
несташан
знак
главом
оцу
,
и
седе
у
празну
фотељу
,
до
ђакона
.
Недићки
,
не
зна
ни
сама
како
,
сада
тек
упаде
у
очи
сва
љупкост
лица
тога
лепог
младића
,
и
она
скривено
уздахну
.
—
А
зар
вама
није
понекад
тешка
самоћа
?
—
поче
она
тако
матерински
нежно
,
као
да
је
готова
да
усини
то
божје
дете
,
које
јој
је
,
по
нечему
,
дошло
тако
самохрано
само
.
У
ђаконовој
души
се
затеже
нека
давно
онемела
жица
,
и
он
умало
не
одговори
да
јесте
.
—
Није
,
госпођо
—
дрмнуо
је
затим
главом
с
убеђењем
.
—
Мој
је
живот
тако
леп
!
—
Он
прекиде
,
пуштајући
да
један
искрено
ентузиастички
осмејак
замени
недовршетак
реченице
.
—
Леп
,
дабогме
,
док
сте
млади
.
Сада
вас
сви
воле
и
сви
вам
се
диве
.
Ређају
вам
се
дани
баш
као
духовска
литија
,
кад
се
по
цвећу
и
по
зрелом
житу
гази
.
А
после
,
кад
остарите
?
Недићка
затресе
главом
,
и
погледа
у
мужа
,
који
је
такође
тресао
главом
.
Њих
двоје
изгледали
су
часом
као
два
стара
шћућурена
врапца
,
који
се
чуде
куда
се
денуло
све
оно
што
је
још
малочас
било
.
И
Ана
и
ђакон
су
се
погледали
.
Али
као
две
ласте
,
које
,
у
топлоти
и
сјају
,
не
могу
замислити
да
ће
можда
баш
на
њиховим
светлим
крилима
једног
дана
умирати
сунце
.
Дошли
су
у
то
још
неки
гости
.
Недић
и
Недићка
су
прешли
у
другу
собу
,
и
оставили
Ану
с
монахом
Иринејем
да
се
договоре
о
ствари
коју
ће
заједно
изводити
.
Врата
из
друге
собе
су
остала
отворена
.
Жагор
је
Ани
и
ђакону
добро
дошао
,
јер
никако
нису
умели
да
заподену
разговор
.
Чинило
им
се
обојима
да
су
се
тек
тога
тренутка
угледали
и
састали
.
Стојало
је
између
њих
једно
узајамно
жељно
упијање
присутности
оног
другог
.
И
осећање
да
је
лепше
ћутећи
разговарати
.
Та
зар
се
и
љубав
међу
њима
није
и
родила
и
развила
тако
да
они
никада
речи
једно
с
другим
проговорили
нису
.
Како
је
то
лепо
било
-
помислили
су
обоје
у
исти
мах
,
и
даље
ћутали
.
Ана
се
затим
,
кад
су
се
већ
навикли
на
то
ћутање
,
кришом
загледала
у
очи
,
косу
и
племенито
повијени
врат
ђаконов
,
у
све
оно
што
је
некада
само
из
далека
,
и
пред
олтаром
виђала
.
Ђакон
је
такође
тражио
да
се
нечим
забави
.
Пружио
је
руку
да
узме
и
изближе
погледа
скупоцену
неку
резбарију
од
слонове
кости
.
Ана
се
од
тог
покрета
тако
тргла
,
као
да
се
монах
Иринеј
ње
дотакао
.
Он
је
то
опазио
и
разумео
,
и
вратио
руку
мирно
назад
.
Тада
му
је
она
сама
додала
стварчицу
,
и
обоје
су
се
осмехнули
.
Ана
је
ишла
очима
за
покретом
његових
руку
,
и
знала
да
су
то
те
исте
руке
које
она
гледа
на
орару
,
и
које
стежу
златну
дршку
путира
као
неко
благо
.
И
једна
од
тих
руку
је
рука
коју
је
,
неки
дан
,
старица
једна
пољубила
,
кад
јој
је
ђакон
додао
свећу
.
—
Јесте
ли
изабрали
шта
ћемо
свирати
и
певати
?
—
запитао
је
ђакон
најзад
.
Тако
умиљато
,
да
се
Ана
охрабрила
.
—
Ја
мислим
,
ако
се
ви
будете
слагали
с
тим
,
да
узмемо
из
Хајдновог
Стварања
света
две
три
тачке
.
То
би
била
црквена
музика
,
а
ипак
тако
весела
,
тако
једноставно
срдачна
.
Ви
да
певате
арханђела
Гаврила
.
—
Они
се
насмејаше
једно
на
друго
.
—
На
пр
.
арију
из
свршетка
трећег
дана
,
о
клијању
траве
и
зеленила
,
и
затим
арију
о
стварању
тица
,
о
краљевском
лету
орла
,
а
гукању
голубова
,
о
песми
славуја
.
—
Коме
тада
још
никаква
туга
није
притискивала
груди
—
шалио
се
ђакон
.
—
А
шта
бисмо
с
хоровима
?
—
Клавир
и
чело
ће
бити
место
хора
.
Главна
ствар
је
Гаврило
.
Слажете
ли
се
да
га
певате
?
—
Ја
хоћу
све
што
ви
хоћете
...
А
да
ли
бисте
били
добри
да
ми
одсвирате
арије
,
да
чујем
јесу
ли
ми
ка
гласу
.
—
Оне
су
сасвим
ка
вашем
гласу
.
—
Ана
је
погледала
ђакона
с
неким
милим
пребацивањем
.
—
Ја
одлично
познајем
ваш
глас
.
Изволте
да
пређемо
у
собу
за
свирање
,
па
ћете
се
уверити
.
Та
је
соба
изгледала
као
мала
црква
.
Тавних
зидова
,
са
паркетом
опет
врло
угаситим
,
али
који
се
сијао
као
огледало
.
Хармониум
,
клавир
,
пулт
за
ноте
,
на
засебном
столићу
виолина
,
слике
разних
музичара
на
зидовима
,
и
две
три
групе
фотеља
и
столица
.
Ана
је
пошла
да
седне
за
клавир
.
А
ђакон
се
чисто
нервозно
дигао
за
њом
,
и
задржао
је
на
пола
пута
.
—
Ја
вас
још
никада
нисам
гледао
и
чуо
свирати
.
За
мене
је
то
сад
крупан
један
доживљај
.
Скоро
бих
рекао
да
се
бојим
да
се
деси
,
јер—
ђаконов
ниски
,
звучни
глас
је
био
тако
мекан
,
тако
Ани
поклоњен
,
као
тело
псетанцета
које
је
легло
крај
господаревих
ногу
—
јер
,
то
ће
бити
,
у
неку
руку
,
смрт
најмилијој
мојој
песми
.
—
Ја
вас
не
разумем
—
шаптала
је
Ана
,
гледајући
,
кроз
трепавице
,
у
рамена
ђаконова
.
Он
ју
је
узео
за
руку
и
повео
је
клавиру
.
—
Други
пут
.
Или
ћу
вам
рећи
,
или
ћу
вам
донети
песму
на
читање
.
А
сада
,
молим
вас
,
свирајте
ми
увод
у
ораториум
.
Ана
га
је
погледала
тако
благодарно
.
—
Дакле
и
ви
то
знате
и
волите
!
—
Ко
би
могао
то
не
волети
?
Ко
би
могао
не
волети
рођење
светдости
?
—
Да
,
краљевски
су
они
ц-дур
акорди
,
кад
се
из
хаоса
одједаред
промоли
светлост
...
И
кад
бисте
знали
шта
ти
акорди
лично
за
мене
значе
!
Верујете
ли
ми
да
ја
сваког
богослужења
доживим
стварање
света
!
Доживим
пролом
светлости
из
хаоса
,
и
...
ах
,
ни
ви
,
нити
ико
на
свету
не
може
знати
шта
је
за
мене
та
црква
.
Ја
се
понекад
скоро
страшим
од
свега
тога
лепога
.
Ана
се
заносила
.
И
гледала
у
ђакона
очима
љубави
,
носећи
у
исти
мах
,
у
зеницама
тих
очију
,
и
крстове
Богородичиног
Храма
.
—
Да
ли
да
вам
причам
то
што
волим
?
—
Говорите
,
говорите
!
—
журио
је
ђакон
.
—
Говорите
!
—
молио
је
.
—
Волим
,
видите
,
да
дођем
у
цркву
пре
почетка
службе
.
Када
људи
,
тутори
и
црквењаци
тумарају
без
реда
,
врата
шкрипе
,
кандила
на
котуровима
звркте
,
свеће
тек
прогоревају
,
полијелеј
још
спава
,
на
хору
хуји
празнина
,
из
олтара
се
чују
испрекидани
слогови
,
за
певницом
неко
певуши
,
читач
апостола
се
тихо
преслишава
,
свештеник
који
свршава
проскомидију
пригушеним
гласом
се
моли
Богу
,
жене
брбљају
,
деца
се
довикују
,
неко
се
љути
и
прети
,
продавач
свећа
гласно
рачуна
и
звецка
ситним
новцем
...
Хаос
,
хаос
!
Одједаред
,
као
две
божје
руке
које
се
дижу
да
благослове
метеж
нереда
и
греха
,
отварају
се
,
с
малим
,
једва
чујним
звеком
,
Царске
Двери
.
Полијелеј
је
још
таман
,
хаос
се
још
рогуши
.
Рогуши
се
као
грдна
животиња
једна
коју
је
божја
рука
уз
длаку
помиловала
.
Али
тада
се
,
нечујно
,
као
први
замах
једва
никлог
крила
,
расклопе
северне
двери
.
Арханђел
,
Светао
,
чист
,
и
златно
сјајан
.
Лети
кроз
хаос
,
и
пење
се
на
амвон
.
Тише
је
.
Метеж
се
слива
и
сређује
.
Свечано
је
и
побожно
.
Анђели
и
добри
људи
су
на
земљи
.
Још
тише
.
Хаоса
више
нема
.
Полијелеј
букне
.
Арханђелски
глас
затруби
,
и
светлост
,
светлост
новог
и
вишег
живота
гране
...
Ђакон
је
осећао
да
безгранично
воли
ту
девојку
.
Баш
сада
,
када
је
,
као
и
онда
,
прошла
поред
њега
,
и
отишла
монаху
Иринеју
,
слузи
божјем
у
златном
стихару
,
са
златним
наруквицама
око
руку
.
Скрушио
се
од
среће
.
Желео
је
да
се
претвори
у
јагње
,
да
савије
главу
,
и
буде
заклан
на
њеноме
крилу
.
Ана
се
међутим
вратила
из
цркве
,
и
радосно
је
гледала
у
овог
ђакона
који
је
пред
њом
.
Гле
,
онај
кога
она
тражи
и
воли
,
ту
је
,
крај
ње
је
,
и
разуме
све
што
му
је
говорила
.
Спустила
је
руку
на
дирке
,
и
почела
свирати
.
Тише
него
што
треба
,
да
не
би
много
сметала
друштву
.
Ипак
је
већ
после
пет
шест
тактова
неко
дошао
и
затворио
врата
од
музичке
собе
.
Недић
.
Бацио
је
поглед
у
собу
.
Видео
Ану
,
у
познатом
,
мало
напред
нагнутом
ставу
,
као
да
целим
грудима
дочекује
,
грли
и
пије
музичке
таласе
.
А
подаље
од
ње
ђакона
,
који
је
обгрлио
колена
,
скупио
се
,
и
дошао
тако
необично
мали
.
Први
део
свирке
,
хаос
,
годио
је
монаху
Иринеју
необично
.
Али
са
оним
с-дур
акордом
,
кад
излази
светлост
,
кад
све
постаје
јасно
и
јава
,
и
не
може
више
натраг
у
неодређено
и
нестворено
стање
,
њега
је
дохватило
нешто
што
га
је
укочило
.
Хтео
је
подићи
главу
,
хтео
је
устати
са
столице
,
али
није
могао
.
У
том
размотавању
хаоса
у
јасност
он
је
одједаред
видео
и
своју
душу
потпуно
јасно
.
Талас
снажне
једне
јасности
нагло
је
однео
маглу
испред
унутрашњих
његових
очију
.
Осетио
је
да
га
са
сваким
тоном
испод
прстију
те
девојке
обузима
нешто
што
прети
да
ће
га
разнети
.
Ана
је
после
свирала
и
арије
.
И
позвала
ђакона
да
покуша
,
уз
пратњу
,
и
са
нотама
у
рукама
,
отпевати
свој
део
.
Ишло
је
доста
добро
.
Кад
ђакон
погреши
,
Ана
се
смеје
,
и
каже
да
арханђели
,
додуше
,
имају
крила
,
али
немају
слуха
.
Обоје
се
постепено
јако
развеселили
.
Они
мали
трилери
у
шеснаестинама
,
славујева
песма
,
просто
су
их
раздрагали
.
Монах
Иринеј
је
молио
Ану
да
још
нешто
друго
свира
.
—
Друго
други
пут
.
—
Зашто
?
Ана
је
ћутала
.
Спустила
је
заклопац
клавира
,
и
по
њему
,
као
неку
полугу
,
испружила
мало
мршаву
,
иначе
лепу
руку
,
необично
таласасту
и
фину
око
чланка
.
На
руци
је
била
старинска
,
равна
и
широка
златна
браслета
,
која
је
нежну
Анину
мишицу
обухватала
као
оков
.
Ђакон
је
очарано
гледао
у
тај
златни
обруч
,
и
тако
је
ниско
наднео
главу
над
њега
,
да
се
Ана
није
усуђивала
руку
к
себи
повући
.
—
Мила
!
—
шаптао
је
монах
Иринеј
,
као
и
тада
у
порти
,
али
врелијим
и
чујнијим
шапатом
.
У
том
шапату
је
Ана
сасвим
јасно
разабрала
глас
,
и
то
онај
исти
глас
,
од
кога
је
молитва
ђаконова
тако
величанствена
,
а
реч
о
страху
божјем
на
његовим
уснама
тако
страшна
.
Исти
тај
глас
!
—
понављало
је
нешто
у
Аниној
свести
,
и
она
је
одједаред
осетила
да
ју
је
нешто
јако
заболело
у
глави
.
Тако
јако
,
да
се
руком
машила
тога
болног
места
.
Танки
њени
прсти
сасвим
су
се
изгубили
у
меканој
бујној
коси
,
а
златна
браслета
се
светлила
на
темену
као
звезда
.
—
Бол
је
пролазио
.
—
Мила
—
шаптао
је
ђакон
опет
,
и
сагибао
је
лагано
главу
ка
златном
обручу
.
Сагао
ју
је
сасвим
,
и
љубио
Анине
прсте
дугим
,
врелим
пољупцем
,
који
се
упијао
у
њих
као
пчела
у
круницу
цвета
.
А
кад
је
Ана
ослободила
руку
,
прво
је
том
руком
,
па
после
и
другом
,
дохватила
и
помиловала
ђаконову
десну
руку
,
помиловала
је
чежњом
пољупца
који
стидљива
,
чедна
душа
није
могла
да
да
из
себе
.
И
онда
одједаред
,
као
олуј
,
подигла
је
заклопац
са
клавира
,
и
почела
свирати
Бетовенову
једну
сонату
.
Силно
,
краљевски
.
Монах
Иринеј
се
спустио
у
наслоњачу
и
утонуо
у
рајски
сан
.
Мало
после
се
отворила
врата
.
Гости
су
на
прстима
улазили
унутра
,
и
ређали
се
око
Ане
.
Сви
са
чудно
склопљеним
рукама
.
Као
венац
оних
скрушених
,
белим
веловима
повезаних
жена
,
којима
на
фра
Анђеликовој
слици
свети
Стеван
држи
проповед
о
животу
и
о
умирању
.
Ана
је
свирала
да
занесе
цео
свет
.
А
лице
јој
је
било
мирно
,
свечано
,
срећно
.
Недић
је
стојао
блажен
и
поносан
,
Недићка
је
брисала
сузе
.
А
монах
Иринеј
је
желео
да
је
јагње
,
да
савије
врат
,
и
да
буде
заклан
у
Анином
крилу
.
XИИИ
.
Повучена
у
своју
собу
,
Ана
се
предавала
сећању
.
Као
већ
неколико
пута
,
њој
се
и
сада
чинило
да
се
напила
среће
за
цео
живот
,
и
да
ништа
више
не
жели
и
неће
желети
.
У
коси
је
осећала
нешто
пријатно
топло
,
од
чега
су
јој
се
очи
склапале
,
и
испод
затворених
капака
виделе
нов
један
свет
.
Монах
Иринеј
је
морао
све
снове
своје
душе
оставити
у
њеној
коси
!
А
рука
њена
?
Ана
је
одједаред
почела
трептати
врелом
неком
језом
.
Било
јој
је
као
жедној
,
сувој
биљци
,
којој
је
свежа
пролећна
киша
попрскала
и
умила
свега
неколико
листића
на
врху
.
Горела
је
,
савијала
се
,
ишла
отвореном
прозору
,
бојала
се
нечега
,
молила
се
црној
ноћи
да
је
затрпа
мраком
и
миром
.
Легла
је
у
постељу
око
поноћи
.
Метнула
главу
на
десну
своју
мишицу
,
и
занела
се
као
да
ће
заспати
.
Али
одједаред
,
мисао
једна
,
оштрија
од
ножа
,
пререза
јој
сан
,
и
погоди
је
живахно
и
отровно
.
Ана
се
тргла
,
села
у
постељи
,
запалила
свећу
,
и
почела
да
се
крсти
.
Осетила
је
како
јој
се
по
лицу
разлива
бледило
.
Али
не
бледило
несвести
или
страха
,
него
бледило
неког
пркоса
.
Пуна
тога
пркоса
,
она
дуну
у
свећу
,
зари
главу
у
јастук
,
и
притиште
усне
на
десну
своју
руку
.
Тачно
,
сасвим
тачно
је
нашла
место
где
су
лежале
вреле
,
мекане
његове
усне
.
Мисао
она
је
међутим
још
и
друго
хтела
,
и
мучила
даље
Анину
душу
.
Ана
је
покушала
да
се
сети
мајке
,
Христа
и
цркве
.
Сећала
се
и
монаха
Иринеја
,
у
светој
одежди
и
с
подигнутим
ораром
.
Али
није
скидала
уста
са
руке
,
и
тако
,
растрзана
,
заспала
је
већ
сасвим
пред
зору
на
пољупцу
љубљеног
човека
.
Први
зраци
сунца
нашли
су
је
насмејаних
уста
и
намрштена
чела
.
Није
се
међутим
заправо
одмарала
.
У
даху
је
било
трзаја
и
уздисаја
.
Одједаред
,
груди
Анине
задрхташе
,
очи
се
полуотворише
,
а
руке
кренуше
да
се
саставе
,
али
се
на
пола
геста
опет
растадоше
.
Забрујао
је
силан
један
тон
кроз
тишину
,
као
да
уз
само
Анино
уво
трепти
велика
нека
жица
.
Затим
је
дошао
други
,
па
трећи
,
и
онда
је
цео
ваздух
био
пун
металног
звука
.
Звонило
је
на
јутрење
.
Ана
бризну
у
плач
,
руке
њене
се
стегоше
као
два
дављеника
.
Боже
,
смилуј
се
,
Боже
,
смилуј
се
!
—
молила
се
она
и
за
себе
,
и
још
за
једног
грешника
.
За
монаха
једног
,
који
се
,
тамо
,
пред
Часном
Трпезом
,
моли
Богу
за
цео
свет
,
а
на
души
му
је
можда
такође
тешка
,
непроспавана
ноћ
.
Бог
се
смиловао
.
Ана
је
,
једва
најзад
,
заспала
мирним
сном
.
И
сневала
је
да
види
рану
на
-
ђаконовој
души
,
али
да
се
та
рана
светли
баш
као
и
ђаконов
стихар
.
Сутра
дан
је
дошло
писмо
.
Монах
Иринеј
је
писао
да
се
Ана
мора
штедети
,
и
да
ће
стога
и
он
што
ређе
долазити
к
њој
на
вежбање
.
Има
код
куће
хармониум
,
па
ће
вежбати
сам
.
Ани
је
та
одлука
ђаконова
годила
.
Она
је
одиста
била
уморна
.
С
једне
стране
од
посла
,
а
с
друге
стране
и
од
тога
,
што
је
све
то
што
се
десило
и
више
од
оног
што
она
жели
,
и
од
оног
што
она
може
поднети
,
и
,
најзад
,
више
и
од
оног
што
сме
бити
.
Ана
је
,
кроз
све
своје
усхићење
,
нешто
жалила
.
По
срећи
њеној
котрљала
се
кап
горчине
.
Одвише
чиста
и
нежна
душа
њена
волела
је
непрестано
само
онај
свој
први
занос
,
и
бојала
се
да
га
не
изгуби
.
И
ђакон
је
имао
тешких
часова
.
Његова
аскетска
љубав
за
идеју
лепоте
,
апстрактна
и
горда
,
испољила
је
одједаред
нешто
ново
:
немилосрђе
и
суровост
.
Одбијала
је
помисао
да
је
у
искушењу
,
а
још
више
помисао
да
је
претрпела
можда
чак
и
мали
пораз
,
и
хладно
загледана
у
свој
задњи
триумф
,
смејала
се
сваком
догађају
и
свакој
жртви
.
А
у
исти
мах
је
ђакона
гризла
савест
већ
и
због
тога
што
је
открио
пред
Аном
своју
љубав
.
Решио
је
дакле
да
ће
се
повући
,
да
ће
избегавати
састанке
са
Аном
,
док
се
обоје
не
врате
у
стари
свој
мир
.
И
чинило
му
се
да
то
све
само
од
себе
иде
.
Ана
му
је
одговорила
да
је
веома
задовољна
с
његовим
распоредом
,
а
њему
су
баш
годила
самачка
вежбања
.
Кад
доврши
певање
,
сасвим
му
је
тако
као
да
је
од
Ане
дошао
.
Опет
је
дакле
музика
постала
њихово
вољење
.
Опет
су
живели
једно
у
другом
као
што
музика
живи
у
жици
.
Али
је
онда
дошло
време
кад
су
се
почели
чешће
виђати
на
заједничким
вежбама
са
хоровођом
.
У
оној
истој
соби
.
Ана
је
била
узнемирена
,
ђакон
није
свакад
владао
гласом
.
У
разговору
,
Анин
поглед
је
био
замагљен
,
сузом
покапан
,
и
склањао
се
у
себе
.
Монах
Иринеј
се
тада
показивао
тих
,
невесео
и
уздржљив
као
какво
сироче
.
Тамне
његове
очи
,
два
ненађена
драга
камена
која
само
за
Ану
светле
,
умиљавале
би
се
погледом
псета
једног
које
нема
господара
.
Анино
срце
би
опет
под
тим
погледом
забуктало
скоро
неком
материнском
љубављу
.
Желела
је
да
клекне
пред
сироче
,
и
да
га
служи
.
И
волела
на
њему
оно
место
у
коси
где
га
свештеник
као
дете
благосиља
.
На
последњем
,
главном
важбању
,
ђакон
је
рђаво
певао
.
Непажљиво
,
расејано
,
пуштајући
да
му
глас
,
диваљ
и
громовит
,
чисто
поруши
песму
.
Стари
хоровођа
је
био
нервозан
,
молио
је
како
је
најлепше
знао
,
и
напослетку
је
отишао
.
Ана
се
збунила
.
Бојала
се
да
ће
и
ђакон
отићи
.
Али
он
је
остао
.
И
молио
је
Ану
за
извињење
,
и
за
доброту
да
још
једаред
пређе
с
њим
његов
део
.
Ишло
је
лепо
,
као
увек
.
Ана
се
смешила
,
умирена
и
задовољна
.
Осећајући
да
је
и
тај
силни
глас
харфа
једна
која
само
под
њеним
рукама
свира
.
—
Како
сте
сада
дивно
певали
!
—
пошле
су
јој
очи
ђаконовим
очима
у
сусрет
.
Ђакон
ништа
није
одговарао
.
Али
из
зеница
његових
су
скочила
два
зрака
,
која
су
,
као
две
снажне
руке
,
обгрлила
Ану
да
је
угуше
.
Ана
се
дигла
од
клавира
.
Чисто
је
посрнула
.
Монах
Иринеј
ју
је
нежно
,
једва
осетно
придржао
за
рамена
,
повео
је
до
столице
крај
прозора
,
и
пошао
да
отвори
прозор
.
Ана
га
је
задржала
,
испруживши
обе
своје
руке
према
њему
.
—
Останите
ту
—
шаптала
је
и
оборила
главу
тужно
.
Била
је
бела
као
од
камена
.
—
Будите
храбри
,
Ана
!
—
говорио
је
ђакон
мирним
,
хладним
гласом
,
а
имао
у
лицу
израз
бола
.
—
Будите
храбри
—
понављао
је
он
гласом
који
се
извињавао
за
онај
први
глас
.
Је
л
'
те
да
је
ова
љубав
зато
међу
нама
да
будемо
бољи
,
је
л
'
те
?
Ана
је
подигла
своје
разумне
очи
,
и
гледала
га
благодарно
.
—
Је
ли
вам
криво
,
Ана
,
што
вас
волим
?
Хоће
ли
вам
икада
бити
криво
?
И
да
ли
мислите
да
уопште
има
неке
кривице
у
томе
што
вас
волим
?
Зар
бих
могао
вас
не
волети
,
кад
цео
свет
волим
,
и
кад
сам
се
због
тога
баш
и
покалуђерио
!
Није
истина
да
калуђер
не
сме
љубити
жену
!
—
заносио
се
ђакон
својом
идејом
.
—
Није
истина
ни
то
да
не
сме
волети
једну
жену
изнад
свију
жена
!
Није
истина
дотле
,
док
је
калуђер
у
стању
да
ту
жену
воли
изнад
себе
!
Тако
вас
ја
волим
,
Ана
!
...
Монах
Иринеј
је
светлио
од
заноса
,
и
био
лепши
од
анђела
Господњег
.
—
А
ви
?
Можете
ли
ми
у
томе
помоћи
,
Ана
?
Хоћете
ли
да
ми
помогнете
?
—
Не
сумњајте
и
не
питајте
—
говорила
је
Ана
одушевљено
и
узбуђено
.
—
Цео
мој
живот
и
рад
вас
су
чекали
.
Ви
сте
дошли
,
и
старе
раскрснице
мога
живота
више
нема
.
Помоћи
ћу
вам
!
Пребродићемо
искушења
!
...
Телесна
љубав
опада
брже
од
цвета
.
Речи
,
загрљаји
,
пољупци
—
свака
та
сласт
је
узбрани
,
увенути
листак
.
А
последњи
листићи
вену
неузабрани
...
Бићемо
јачи
од
тога
,
бићемо
бољи
кроз
љубав
своју
!
Монах
Иринеј
је
положио
руку
на
Анино
теме
.
Кроз
густу
,
дебелу
своју
косу
,
Ана
је
осећала
највећу
,
најчистију
милост
овога
света
.
А
рука
ђаконова
је
осећала
како
срце
Анино
,
као
срце
у
малог
детета
,
под
самим
теменом
бије
,
и
чекала
је
да
се
то
срце
смири
.
Кад
се
најзад
смирило
,
Ана
је
својом
руком
скинула
руку
са
темена
,
и
примакла
је
,
добру
и
милостиву
,
близу
,
сасвим
близу
својим
уснама
.
Али
је
није
пољубила
.
Само
је
јако
умиљато
погледала
у
ђакона
.
—
Шта
ћете
мислити
о
мени
?
—
Мислим
да
сте
непокорно
једно
анђелче
које
свештенику
своме
неће
да
пољуби
руку
—
шалио
се
монах
Иринеј
.
И
сав
је
срећан
отишао
,
кад
се
Ана
од
срца
слатко
насмејала
.
Целим
путем
,
и
код
куће
,
у
ђакону
је
чисто
врила
та
срећа
.
Осећао
се
као
прегршт
скривене
шумске
земље
,
коју
је
сада
први
пут
обасјала
пуна
топлота
,
и
у
којој
је
све
семе
почело
одједаред
да
клија
.
Осећао
се
као
башта
:
зелен
,
цветан
,
свеж
,
жељан
свега
,
и
кише
и
сунца
.
Био
је
опет
весели
онај
калуђер
у
чијем
завету
нема
ни
трунке
немилости
,
чије
аскетство
осуђује
себичну
љубав
не
с
тога
да
себе
мучи
,
него
да
другима
не
чини
неправду
.
Јер
људи
су
гладни
љубави
,
и
само
ње
су
гладни
и
умиру
онда
кад
љубав
није
више
с
њима
.
И
кад
неко
умре
од
глади
,
зато
је
умро
што
љубави
за
њега
није
било
.
А
сад
,
кад
је
ипак
дошло
до
тога
да
је
заволео
једно
створење
више
од
свих
дугих
,
Бог
му
је
помогао
.
Помогао
му
је
да
ипак
нигде
не
одузме
љубав
,
да
не
заборави
ни
последњег
мрава
.
Бог
је
умножио
љубав
у
њему
.
Откад
Ану
воли
,
он
је
изгубио
последњу
мрвицу
себичности
,
гњева
и
злопамћења
.
Не
,
не
,
његов
Бог
и
његова
црква
њему
још
ништа
нису
пребацили
.
Бог
и
црква
воле
човека
без
предрасуда
и
без
догми
.
Бог
и
црква
воле
калуђера
који
завет
свој
сматра
као
борбу
за
љубав
.
Монах
Иринеј
је
био
уверен
да
Бог
у
човеку
све
дотле
станује
док
у
њему
има
искрице
љубави
за
псето
једно
,
за
слику
једну
,
замисао
једну
.
И
био
је
уверен
да
дотле
,
докле
Бог
у
човеку
станује
,
човек
оног
тренутка
мора
осетити
зло
чим
се
зло
у
њему
крене
.
А
он
никакво
зло
у
себи
не
осећа
,
клео
се
ђакон
и
пред
Богом
,
и
пред
собом
,
гледајући
право
у
тужне
