садимао
код
кнеза
.
Ловимук
је
уверавала
да
се
конзервативци
у
овој
борби
служе
веома
ружним
,
па
често
чак
и
издајничким
средствима
.
Они
прибегавају
упливу
страних
посланика
,
не
хајући
што
тиме
дају
повода
страној
дипломацији
да
се
умеша
у
наше
чисто
унутрашње
ствари
.
Они
обећавају
Турској
,
Аустро-Угарској
и
Енглеској
да
ће
кнеза
Мутимира
отуђити
од
Русије
,
и
истиснути
из
Балканије
руски
уплив
,
ако
им
ове
велесиле
помогну
да
дођу
на
владу
.
Они
пуне
уши
кнезу
да
је
г
.
Растислав
непријатељ
престола
,
што
је
за
време
кнежева
малолетства
створио
устав
.
Доказују
да
је
устав
отео
власт
од
кнеза
,
али
је
није
дао
народу
,
као
што
би
био
ред
у
уставној
монархији
,
већ
је
предао
министрима
,
градећи
од
кнеза
просту
лутку
министарску
.
Уверавају
кнеза
да
њега
овај
устав
ништа
не
веже
,
јер
је
грађен
без
његовога
питања
и
пристанка
,
и
на
тај
начин
навлаче
га
да
уништи
устав
и
да
изврши
државни
удар
.
Знајући
да
кнезу
треба
новаца
,
ни
су
потпустили
једнога
банкара
да
му
понуди
десетак
хиљада
дуката
под
погодбом
да
владу
преда
консервативцима
.
Наумни
да
се
пошто
по
то
дочепају
власти
,
конзервативци
покушавају
да
то
постигну
с
кнезом
Мутимиром
,
но
ако
ту
не
могну
ништа
учинити
,
они
су
готови
чак
и
на
то
,
да
кнеза
прогнају
,
да
династију
Косанића
збаце
а
на
место
ње
да
дигну
пређашњу
династију
Црнојевића
.
То
већ
прелази
у
крупне
државне
злочине
.
Но
Балканија
је
била
сретна
те
јој
се
родио
такав
један
велики
син
,
као
што
је
мудри
Растислав
.
Он
прати
све
ове
издајничке
покрете
конзервативаца
,
и
,
ако
бог
да
здравља
,
он
ће
их
једног
дана
похватати
на
самом
делу
.
Говорећи
ово
Ловимуковица
беше
пала
у
ватру
.
Бришући
пред
огледалом
зној
с
лица
,
она
рече
:
—
Ова
нова
борба
конзервативаца
против
г
.
Растислава
згодно
је
поље
где
ми
женске
можемо
много
учинити
за
победу
праведне
ствари
.
Што
се
мене
тиче
,
боже
здравље
,
ја
ћу
показати
овде
шта
ми
жене
можемо
баш
у
политици
,
за
коју
нам
не
признају
ни
најмање
способности
—
заврши
Ловимук
своју
ватрену
филипику
.
Док
је
на
једној
страни
дворане
г-ђа
Ловимук
овако
мушки
претресала
високу
политику
,
на
другој
страни
г-ђа
Пола
Ђокичина
шапатом
је
причала
занимљиве
ствари
о
самој
г-ђи
Ловимук
.
Пре
свега
Пола
нагласи
да
„
не
лаје
куца
села
ради
но
себе
ради
.
“
Стало
је
г-ђи
Ловимук
до
Растислава
и
његове
политике
таман
толико
исто
колико
и
до
лањског
снега
.
Она
је
и
сувише
мудра
и
практична
да
би
се
још
због
начела
и
политичких
праваца
с
киме
слагала
или
свађала
.
Њене
заваде
и
њена
пријатељства
имала
су
много
стварнију
основу
.
Она
брани
Растислава
и
његове
присталице
с
тога
што
и
они
њу
бране
.
А
човек
је
грешан
.
Ма
како
богоугодно
живео
,
увек
се
нађе
по
какав
грешић
на
души
.
Па
како
је
онда
то
згодно
,
кад
се
нађепоуздан
пријатељ
да
те
у
незгодном
тренутку
заклони
и
помогне
.
А
г-ђа
Ловимук
тек
пре
две
-
три
недеље
имала
је
такав
један
случај
.
Снашла
је
невидовна
беда
,
ако
почем
знате
шта
је
то
„
невидовна
беда
“
те
у
мало
није
страдала
на
правда
бога
.
Ево
шта
се
десило
.
О
св
.
Сави
кнез
посети
Вишу
Женску
школу
и
том
приликом
обдари
многе
сиротне
ученице
.
Једној
девојци
даде
красне
бриљантске
минђуше
.
Поклони
су
били
предани
г-ђи
управитељки
Ловимук
,
да
их
она
разда
,
што
она
савесно
и
изврши
.
Сад
о
Петровудне
кнез
опет
посети
исту
школу
.
Случај
га
намери
на
исто
девојче
са
бриљантским
минђушама
.
Кнез
викне
дете
и
загледа
минђуше
.
Али
какво
је
било
изненађење
његово
кад
место
бриљанта
нађе
у
минђушама
—
ческо
стакло
.
Мал
га
капља
није
ударила
!
Нареди
се
најстрожија
истрага
,
и
г-ђа
Ловимук
морала
би
бесповратно
пропасти
,
да
се
у
ствар
није
умешао
главом
сам
г
.
министар
унутр
.
послова
.
После
дугог
трагања
,
њему
једва
једном
пође
за
руком
те
доказа
,
да
у
ствари
ту
нико
није
крив
.
Дело
истина
постоји
,
ала
нема
учиниоца
.
Изашло
је
дакле
као
да
се
то
дело
некако
само
учинило
.
Прво
је
био
бриљант
,
затим
се
тај
бриљант
претворио
у
ческо
стакло
,
а
кад
је
кнез
повикао
,
онда
се
то
стакло
опет
прометнуло
у
бриљант
и
—
правда
је
била
задовољена
.
Наравно
,
да
г-ђа
Ловимук
никад
неће
заборавити
услугу
која
је
овде
указана
њеној
невиности
.
То
је
један
разлог
што
г-ђа
управитељка
данас
обожава
г
.
Растислава
,
и
његова
начела
,
и
његовога
пашанца
,
и
све
што
се
његовим
назвало
.
А
има
и
других
разлога
.
Не
треба
заборавити
да
је
г-ђа
Ловимук
тек
од
скора
удовица
.
И
ако
је
,
богу
се
молећи
,
скуцкала
близу
45
година
,
њој
је
опет
зато
била
потребна
утеха
и
разблажење
после
смрти
мужевљеве
.
А
ко
пре
и
да
се
сети
удовице
сиротице
,
ако
не
њен
први
комшија
,
пашанац
г
.
Растислављев
,
мекосрдачни
г
.
Ратко
,
министар
унутр
.
послова
!
Туга
сиротице
удовице
могла
је
г
.
Ратку
бити
у
толико
ближа
срцу
,
што
је
зао
удес
хтео
те
је
и
он
сам
,
баш
некако
у
то
исто
доба
,
остао
удовац
.
Смирена
и
побожни
попа
,
домаћи
свештеник
госпођин
,
одмах
прве
недеље
када
је
дошао
да
освети
водицу
,
с
уздахом
је
напоменуо
тужној
удовици
,
да
ту
има
мало
прста
божијег
што
она
и
њен
комшија
скоро
у
исти
мах
остају
удови
.
Као
добра
,
хришћанка
гђа
удовица
водила
је
рачуна
о
прсту
божијем
.
Последице
свега
тога
лако
је
предвидети
.
Комшија
удовац
,
комшиница
удовица
.
Он
у
црнини
и
она
у
црнини
;
она
у
тузи
и
он
у
тузи
.
С
једне
стране
плота
уздише
он
,
с
друге
стране
она
.
Јамачно
дирнут
тим
уздасима
,
плот
се
поводи
као
пијан
,
накривљује
се
на
једну
страну
,
док
му
сутра
дан
од
големе
туге
најпосле
и
груди
не
препукоше
.
Кроз
ту
пукотину
прво
су
пролазили
удовички
уздаси
—
њени
и
његови
;
после
су
се
почеле
промаљати
руке
—
опет
њене
и
његове
,
док
се
једног
дана
кроз
ту
деру
нису
почели
провлачити
и
њих
двоје
,
у
мислима
и
персони
—
и
савез
је
тада
већ
био
готов
.
Г-ђа
Ловимук
стекла
је
тада
уверење
о
изврсности
либералних
политичких
начела
,
за
која
је
и
мало
час
ломила
против
конзервативаца
своја
најоштрија
беседничка
копља
.
Бадава
,
главно
је
кад
човек
има
своја
начела
!
—
заврши
Пола
говор
.
Док
је
Пола
овако
транџирала
г-ђу
Ловимук
у
дну
сале
,
на
врху
сале
чу
се
грохотан
смех
.
Око
бив
.
министарке
г-ђе
Софије
беше
се
скупила
велика
гомилица
гостију
и
сви
су
с
пажњом
слушали
интересну
причу
,
како
се
један
угледан
господин
звониградски
нашао
на
подозривом
месту
са
својом
рођеном
госпођом
.
Отишао
подводници
он
,
а
то
исто
учинила
и
његова
госпођа
.
Подводница
њему
обећала
„
отмену
даму
“
,
а
њој
„
отмена
господина
“
.
Подводница
их
сведе
у
мраку
и
обоје
су
били
у
седмом
небу
;
обоје
су
веровала
да
су
нашли
нешто
„
особито
“
,
„
ванредно
“
;
обоје
су
мислили
,
„
каква
разлика
!
“
Напослетку
,
господин
кресне
жигицу
да
упали
цигару
,
а
најпосле
и
да
види
своје
„
ново
сунце
,
“
које
је
дотле
само
у
мраку
назирао
.
Кад
жигица
плану
,
срећни
љубавници
повичу
у
глас
:
„
Ао
,
лоло
!
“
,
„
ао
лоћо
!
“
и
одмах
полете
једно
другом
за
кике
.
Подводница
одмах
дотрчи
са
свећом
и
све
дотле
није
могла
разабрати
шта
се
ово
управо
дешава
,
док
обоје
завађених
не
окрену
своју
срчбу
против
ње
,
заједнички
је
дочепају
и
својски
је
излупају
,
па
се
онда
узму
под
руку
и
оду
кући
утешени
и
помирени
...
.
Она
се
клела
свим
на
свету
,
да
је
навлаш
дошла
да
хвата
њега
,
а
он
је
опет
њу
уверавао
необоривим
доказима
,
да
је
навлаш
дошао
да
хвата
њу
.
Сад
сваки
дан
заједнички
ходају
и
обоје
у
један
глас
одричу
да
им
се
шта
слично
десило
.
—
„
Шта
?
зар
ја
!
боже
сачувај
!
Ето
питајте
њу
“
—
уверава
он
.
—
„
Шта
?
зар
ја
!
боже
сачувај
!
Ете
питајте
њега
“
—
уверава
она
.
Било
је
говора
међу
Мониним
гостима
и
о
најновијем
политичком
бауку
,
о
некаквој
републиканској
завери
,
о
којој
се
од
јутрос
почело
шапутати
по
граду
.
Једна
од
госпођа
,
коју
су
обично
„
бедили
“
да
има
страст
да
измишља
,
причала
је
,
како
је
чула
од
једног
врло
поверљивог
господина
,
да
су
пре
два
дана
некакви
непознати
људи
ноћу
прешли
на
чамцу
у
Звониград
.
С
тврђаве
звониградске
опази
их
стража
и
викне
им
да
стану
,
но
они
нагну
бежати
.
Војници
потрче
за
њима
,
не
ухвате
их
,
али
уз
пут
,
куда
су
непознати
људи
бежали
,
војници
нађу
три
огромна
дуката
.
Сваки
је
дукат
скоро
читаву
шаку
велики
и
вреди
бар
до
20—30
обичних
дуката
.
Друга
госпођа
тврдила
је
,
да
је
ово
дана
,
у
једној
виноградској
кући
у
околини
Звониграда
,
ухваћена
некаква
млада
,
веома
лепа
женска
,
врло
отмена
изгледа
.
По
свему
се
види
да
је
висока
,
господска
рода
.
Код
ње
је
нађен
велики
окован
сандук
,
пун
највећих
драгоцености
.
Скупоцено
прстење
,
брилијантске
огрлице
,
које
милионе
вреде
,
свакојаки
други
женски
накити
,
а
сем
осталога
и
једна
царска
женска
круна
и
једна
златна
преслица
,
са
златним
вретеном
.
Загонетна
девојка
тврдила
је
,
да
је
она
прапраунука
најславнијега
балканскога
владара
,
Душана
Силног
,
да
има
за
то
и
писмене
доказе
и
документа
,
која
се
налазе
код
њене
родбине
у
Америци
.
Сад
је
дошла
амо
или
да
се
уда
за
кнеза
Мутимира
,
или
,
ако
он
то
неће
,
она
ће
изаћи
пред
народ
,
показати
се
ко
је
,
и
сав
ће
народ
за
њом
поћи
,
као
за
законитом
царицом
.
Говорила
је
,
како
она
има
већ
и
својих
људи
,
који
на
томе
раде
да
она
добије
своје
право
.
Госпођа
је
завршила
свој
говор
тиме
,
да
ће
можда
то
,
што
се
чује
о
некакој
тајној
завери
,
бити
у
вези
с
овом
причом
о
лепој
непознатој
девојци
.
Мона
се
грохотом
смејала
овим
причама
и
називала
их
простим
фантазијама
.
Гласове
о
завери
сматрала
је
или
као
просту
измишљотину
,
или
их
је
сводила
на
њихову
праву
вредност
;
каква
гомилица
младих
људи
,
можда
понајвише
ђака
,
склопили
тајну
дружину
,
где
читају
забрањене
књиге
,
грде
полицију
и
кнеза
и
ћаскају
о
републици
.
Ништа
озбиљно
ту
не
може
бити
.
Око
6
часова
међу
Монино
женско
друштво
дошла
су
и
два
мушкарца
,
кнежев
рођак
Аца
и
један
његов
присни
пријатељ
.
Даме
се
одмах
искупише
око
два
млада
весела
човека
.
Њина
бујна
младост
,
њине
кицошке
потпоручичке
униформе
,
а
нарочито
њини
румени
,
младићски
обрашчићи
,
пуна
обла
и
широка
мушка
плећа
имала
су
неку
неодољиву
привлачну
снагу
,
којој
се
нису
могле
дуго
одупирати
ни
озбиљније
даме
,
које
су
већ
поодавнО
биле
прешле
преко
тријестака
.
Два
млада
ОФицира
одмах
постадоше
средиште
целог
друштва
;
разговори
добише
други
облик
,
и
,
чудно
је
рећи
,
постадоше
учтивији
и
образнији
.
Помешани
мушки
и
женски
били
су
много
умеренији
и
уздржљивији
у
говору
,
но
саме
женске
међу
собом
.
Сад
се
понајвише
говорило
о
последњим
забавама
и
о
најновијим
прошевинама
...
.
Око
7
часова
у
вече
друштво
се
почело
разилазити
.
Домаћица
је
редом
испраћала
своје
госте
.
Неке
је
нарочито
молила
да
о
Лепши
не
причају
ништа
.
Око
8
часова
одоше
и
последње
гошће
,
а
Мона
се
задржа
још
неко
време
на
свежем
ваздуху
.
Ходајући
по
баштини
испред
куће
,
Мона
је
у
памети
прибирала
шта
је
све
данас
чула
и
са
колико
је
новости
,
ово
после
подне
,
обогатила
своје
познавање
свију
звониградских
сплетака
.
Колико
је
онако
на
памет
и
на
брзу
руку
могла
ухватити
рачун
,
она
је
данас
дознала
за
3
нове
прошевине
,
за
2
браколомства
,
за
2
развода
брака
,
за
4
случаја
домаће
кавге
и
заваде
,
где
је
у
2
случаја
било
боја
између
мужа
и
жене
,
а
на
једном
месту
жена
је
утекла
од
мужа
.
Даље
је
дознала
за
3
крађе
—
на
једном
месту
жена
је
поткрадала
мужу
чекмеџе
у
договору
с
малолетним
слугом
својим
—
дознала
је
за
једно
убиство
,
за
један
покушај
тровања
(
љубазница
љубазника
)
.
—
Најпосле
ту
је
било
пуно
свакојаких
новости
из
приватна
живота
као
:
куда
ће
ко
путовати
овога
лета
?
,
коме
је
затворена
радња
?
,
ко
тешко
болује
?
које
су
се
угледније
даме
завадиле
,
а
које
опет
помириле
и
т
.
д
и
т
.
д
.
На
крају
крајева
Мона
је
била
задовољна
данашњим
јаузном
;
дознала
је
доста
интересних
ствари
.
Нарочито
се
радовала
за
једну
своју
пријатељицу
,
с
којом
је
дуго
била
„
фаше
“
,
а
недавно
су
се
помириле
.
За
њу
је
Мона
данас
чула
да
ју
је
муж
жестоко
истукао
и
Мона
је
једва
чекала
сутрашњи
дан
,
када
ће
отићи
да
види
,
како
сад
изгледа
та
њена
бијена
друга
.
—
Бадава
!
Нека
говори
ко
шта
хоће
,
ове
наше
јаузне
дивна
су
ствар
.
Права
друштвена
школа
!
Ми
женске
морале
би
се
чисто
убајатити
да
нас
оне
мало
не
растресу
и
не
освеже
—
мислила
је
Мона
улазећи
у
кућу
.
ГЛАВА
XX
.
Сан
или
јава
?
Дан
је
већ
био
у
велико
освојио
,
сунце
високо
одскочило
,
а
врела
јара
жарка
летња
дана
најако
се
осећала
и
већ
почела
бивати
досадна
.
Читаво
јато
врабаца
копуњало
се
по
прашини
,
испод
стрехе
францускога
конзулата
,
дижући
несносну
вреву
својим
једнозвучним
џивкањем
,
од
кога
је
одјекивала
цела
кућа
,
а
понајаче
сама
соба
г
.
конзулова
,
под
чијим
се
отвореним
прозорима
и
разлегала
ова
врапчија
опера
.
Ројеви
мушица
,
раздраганих
на
топлим
сунчаним
зрацима
,
весело
су
се
витлале
око
прозора
и
задовољно
зузукале
бирајући
где
ће
пасти
,
час
хлад
,
час
топал
зид
,
загрејан
на
сунчаној
припеци
.
По
нека
од
њих
промакне
кроз
спуштене
завесе
и
у
конзулову
спаваћу
собу
,
и
тада
јој
је
душа
да
прилети
одмах
г
.
конзулу
,
да
му
стане
на
нос
,
или
на
крај
усана
,
и
одатле
да
му
честита
„
добро
јутро
“
,
а
уједно
да
га
још
и
опомене
да
је
већ
време
устајању
.
Но
јутрос
ни
врева
врабаца
,
ни
опомене
мушица
нису
могле
пробудити
г
.
конзула
.
Барон
Жермини
био
је
ево
већ
трећа
година
француски
конзул
у
Звониграду
.
Млад
,
образован
човек
,
члан
једне
од
најугледнијих
француских
племићских
породица
,
уз
то
човек
пријатне
спољашности
,
а
врло
љубазан
у
опхођењу
—
он
је
убрзо
стекао
симпатије
звониградских
отмених
кругова
и
рало
је
виђан
у
свима
одличним
кућама
.
Од
кад
је
кнез
Мутимир
постао
пунолетан
и
почео
чешће
приређивати
ужа
пријатељска
посела
у
двору
—
барон
Жермини
постао
је
редовни
гост
тих
забава
,
које
се
обично
завршавале
махнитим
картањем
.
Тако
је
било
и
синоћ
.
Барон
се
вратио
кући
тек
у
зору
,
с
тога
је
сад
и
спавао
као
заклан
и
ако
је
већ
било
10
часова
изјутра
.
Док
је
барон
Жермини
овако
слатко
спавао
,
његов
секретар
,
маркиз
Белини
,
нестрпељиво
је
ходао
по
своме
кабинету
,
сваки
чак
је
загледао
у
сахат
и
једнако
зивкао
слугу
,
стављајући
увек
једно
те
једно
питање
:
је
ли
барон
већ
устао
?
Било
је
већ
близу
11
часова
кад
слуга
,
једва
једном
,
донесе
нестрпељивом
маркизу
извешће
да
је
г-н
барон
будан
.
Још
неће
устајати
,
али
ће
г-на
секретара
примити
и
онако
у
кревету
,
ако
има
каква
прешна
посла
.
Крупним
и
брзим
корацима
маркиз
Белини
уђе
у
г
.
конзулову
спаваћу
собу
.
Без
увода
,
без
икаквих
претходних
објашњавања
,
млади
Белини
—
једва
тек
ако
му
је
било
22
године
—
одмах
отпоче
своју
чудновату
причу
.
—
Ја
не
знам
,
г
.
бароне
,
да
ли
је
ово
била
јава
или
рушан
сан
,
тек
мени
се
десило
нешто
тако
чудно
и
неочекивано
,
да
још
и
сад
не
могу
да
дођем
к
себи
.
—
Шта
,
шта
?
Шта
је
то
могле
бити
,
мој
драги
маркиже
?
—
упита
барон
Жермини
,
трљајући
сањиве
очи
и
трудећи
се
да
разбере
шта
му
његов
секретар
говори
.
—
Шта
је
то
било
,
а
?
Збиља
,
шта
је
то
било
?
—
понови
он
питање
журно
и
чисто
плашљиво
,
јер
не
толико
речи
већ
забезекнут
и
престрављен
израз
маркижев
беше
заинтересовао
конзулу
.
Белини
продужи
:
—
Као
и
обично
,
синоћ
око
7
часова
,
изашао
сам
да
ходам
јеленичким
друмом
.
Ишао
сам
као
и
обично
левом
страном
,
поред
академије
.
Два
пут
сам
већ
био
прошао
целу
алеју
,
те
и
по
трећи
пут
почнем
се
спуштати
низбрдицом
.
Сунце
је
већ
било
зашло
и
почео
се
хватати
мрки
сумрак
.
Шетачи
су
бивали
све
ређи
;
прво
нестаде
женскиња
,
па
онда
одоше
и
мушкарци
.
На
скоро
алеја
је
била
готово
сасвим
пуста
,
тек
сам
поизретка
сретао
по
кога
шетача
,
који
је
жудно
као
и
ја
гутао
свеж
,
вечерњи
ваздух
.
Прођем
поред
војне
академије
,
у
којој
су
баш
тада
палили
свеће
.
Мало
даље
,
иза
академије
,
сретнем
потпуковника
Црнимарковића
и
с
њим
проговорим
неколико
речи
.
Он
сврати
својој
кући
,
која
је
ту
на
друму
,
а
ја
продужим
шетњу
даље
.
Кад
сам
био
на
по
алеје
,
поред
мене
прођоше
две
женске
,
које
ми
падоше
у
очи
са
необичне
висине
и
крупноће
своје
.
По
оделу
ове
женске
као
да
су
припадале
радничком
сталежу
.
Оне
прођоше
поред
мене
веома
журио
и
то
обиђоше
једна
с
једне
,
а
друга
с
друге
стране
,
а
у
проласку
,
обадве
ме
добро
загледаше
.
Хтео
сам
да
загледам
и
ја
њих
,
али
како
су
биле
јако
увијене
у
мараму
,
то
,
сем
очију
,
ништа
друго
од
лица
нисам
могао
видети
.
Оне
промакоше
поред
мене
и
одоше
журно
даље
,
а
ишле
су
упоредо
и
у
корак
,
као
што
иду
војници
.
На
скоро
ове
се
две
женске
изгубише
у
даљини
и
ја
сам
у
мрачној
алеји
,
за
неко
време
,
назирао
само
њине
нејасне
контуре
и
црне
силуете
,
док
се
најпосле
и
то
не
изгуби
.
Али
пре
тога
,
мени
се
учини
,
као
да
ове
две
женске
застадоше
на
једном
месту
и
као
да
су
ту
,
за
неко
кратко
време
,
нешто
радиле
.
Белини
стаде
за
тренут
да
дахне
,
за
тим
продужи
:
„
Ја
сам
ишао
све
даље
и
даље
напред
.
Дођем
до
последњих
кућа
звониградских
.
Хтедох
се
одатле
вратити
натраг
но
у
тај
мах
као
да
ме
нешто
изнутра
копкаше
:
„
Хајд
још
малко
,
ено
до
онога
дрвета
;
ту
је
и
крај
алеје
,
а
нема
свега
још
двајестак
корака
“
.
„
И
ја
пођем
,
али
тек
што
сам
крочио
,
неколико
корака
ја
за
једанпут
запнем
о
нешто
ногом
и
посрнем
.
У
томе
посртању
ја
запнем
и
другом
ногом
и
колико
сам
дуг
паднем
на
земљу
.
Али
,
колико
сам
могао
разабрати
у
ономе
изненађењу
,
ја
не
падох
на
земљу
,
већ
ударим
на
неке
жице
,
које
ме
јако
нажуљише
и
чисто
ме
одбацише
.
—
Гле
,
гле
!
Шта
би
то
могло
бити
?
—
упита
Жермини
.
Млади
секретар
продужи
:
—
Он
што
је
за
тим
настало
,
оставило
је
само
нејасну
и
збркану
слику
у
моме
памћењу
.
Сећам
се
само
толико
да
сам
се
почео
копрцати
и
отимати
да
се
ослободим
,
али
што
сам
се
ја
више
отимао
и
напирао
то
на
једну
то
на
другу
страну
,
све
сам
се
више
заплетао
у
некакве
жице
,
које
ми
се
обавише
и
око
руку
и
око
ногу
,
стегоше
ми
цело
тело
,
па
ме
почеше
и
око
врата
давити
.
У
тај
притрчаше
ми
некакве
две
људске
прилике
,
које
на
једаред
искрсоше
из
мрака
.
Ако
се
не
варам
ово
су
биле
оне
две
жене
,
што
су
мало
час
прошле
поред
мене
.
Ја
осетих
како
ме
дочепаше
нечије
снажне
руке
,
стрпаше
ми
некакву
крпу
у
уста
и
завезаше
некаквим
платном
,
које
ми
неколико
пута
обавише
око
главе
...
-
Та
је
ли
могуће
!
Та
шта
говорите
,
мој
драги
маркиже
?
!
—
рече
зачуђено
барон
Жермини
,
придиже
се
у
кревету
и
заузе
седећки
положај
,
како
би
боље
могао
чути
причу
која
га
је
све
више
интересовала
.
-
Па
,
па
?
Шта
би
даље
?
!
—
запиткиваше
Жермини
нестрпљиво
.
Белини
је
причао
даље
.
-
Ја
покушам
да
викнем
у
помоћ
,
али
нисам
могао
ни
писнути
.
Одмах
за
тим
натакоше
ми
на
главу
некакву
кожну
кесу
,
управо
некакав
кожни
џак
,
који
ми
навукоше
чак
до
појаса
и
ту
га
притегоше
и
везаше
некаквим
каишем
,
али
тако
,
да
су
ми
под
каишем
и
руке
око
чланака
биле
притегнуте
-
тако
притегнуте
,
да
њима
ни
помаћи
нисам
могао
.
-
Је
ли
могуће
,
драги
маркиже
?
Је
ли
могуће
?
!
—
чудио
се
конзул
све
више
изненађен
.
—
Ја
нити
сам
више
што
чуо
,
нити
сам
више
што
видео
,
а
да
што
проговорим
није
могло
бити
ни
помена
,
пошто
су
ми
уста
била
тако
запушена
и
стегнута
,
да
сам
једва
могао
на
зор
по
мало
дисати
.
Шта
је
било
даље
ја
не
знам
;
сва
је
прилика
да
сам
у
тај
мах
изгубио
свест
и
пао
у
занос
.
Не
знам
колико
сам
провео
у
таквом
стању
,
но
кад
опет
почех
долазити
к
себи
,
ја
осетих
да
се
возим
у
некаквим
колима
.
Кола
су
јурила
брзо
,
и
,
по
лаком
гибању
,
бих
рекао
да
су
била
фијакер
.
Напрезао
сам
сву
своју
снагу
да
разберем
где
сам
?
куда
ме
воде
и
шта
се
збива
око
мене
?
!
Али
поред
свију
мојих
напора
,
ја
сам
,
како
рекох
,
сазнао
само
толико
,
да
ме
на
,
колима
некуд
журно
возе
.
Колико
сам
могао
разабрати
у
колима
је
било
два
човека
.
Осећао
сам
по
дуванском
диму
да
пуше
,
и
као
кроз
какав
дебео
зид
чинило
ми
се
да
чујем
где
шапатом
разговарају
,
али
шта
?
—
нисам
могао
разабрати
.
Само
у
један
мах
долетеше
до
мене
ове
речи
које
сам
сасвим
разговетно
чуо
:
—
Јесте
ли
му
оставили
отвор
за
дисање
да
се
не
угуши
,
несретник
?
—
Неће
,
не
бој
се
!
—
одговори
други
глас
.
То
толико
што
сам
чуо
и
више
ни
речи
.
Доста
смо
се
дуго
возили
.
Чини
ми
се
да
су
кола
често
савијала
,
а
по
труцкању
се
познавало
кад
иду
улицом
где
је
боља
,
а
кад
иду
улицом
где
је
гора
калдрма
.
У
два
три
маха
кола
су
застајала
,
но
после
неколико
тренутака
опет
су
се
кретала
даље
.
Најпосле
,
након
дуге
вожње
,
кола
стадоше
.
Око
њих
наста
неко
шушкање
и
ја
осетих
како
ме
неко
узе
,
пребаци
ме
прело
рамена
као
какав
џак
и
некуд
ме
понесе
.
Осећао
сам
да
ме
мој
носач
сноси
низ
некакве
басамаке
.
Корачао
је
полако
и
опрезно
и
силазио
је
дуго
.
Најпосле
хукну
и
спусти
ме
.
Осећао
сам
да
лежим
на
некаквим
даскама
.
Даске
су
ме
жуљиле
,
а
несносан
бол
пекао
ме
је
по
целом
телу
.
Покушам
да
мрднем
ногама
и
рукама
,
и
да
покренем
тело
,
али
ни
једно
не
могадох
учинити
.
Од
главе
до
пете
ја
сам
био
увијен
некаквом
јаком
стегом
,
каквим
ужетом
или
чак
и
жицом
те
сам
изгледао
као
дете
у
повоју
,
или
као
каква
мисирска
мумија
.
—
За
име
божије
,
господине
маркиже
,
је
ли
могуће
да
се
све
то
с
вама
десило
?
!
—
рече
Жермини
и
скочи
из
кревета
.
Он
се
извини
пред
младим
маркизом
,
набаци
на
леђа
свој
јутрењи
огртач
,
упали
цигару
и
узе
ходати
по
соби
.
Белини
је
причао
даље
.
—
Дуго
сам
тако
лежао
,
а
било
ми
је
као
да
сам
у
паклу
.
Поред
свију
мука
,
које
сам
и
иначе
имао
,
сад
ме
спопаде
и
нека
страшна
врућина
.
Осећао
сам
просто
да
се
гушим
и
у
тој
муци
свест
ми
опет
мрче
.
Не
знам
да
ли
сам
дуго
остао
у
том
несвесном
стању
.
Кад
сам
се
почео
повраћати
к
себи
,
нађем
се
намештен
у
наслоњачу
.
Био
сам
ослобођен
од
свију
стега
и
веза
,
а
преда
мном
је
стајала
некаква
људска
прилика
,
умотана
у
црно
домино
и
држала
ми
под
носом
некакву
флашицу
.
Бацим
поглед
око
себе
и
видим
да
се
налазим
у
некаквој
округлој
подземној
одаји
,
одозго
засвођеној
.
Ову
просторију
осветљавала
је
само
једна
омалена
,
ручна
лампица
,
намештена
у
малом
прозорчету
,
издубљеном
у
дебелом
зиду
.
—
Боже
мој
,
боже
мој
!
Та
то
је
читав
роман
!
То
је
прича
из
хиљаду
и
једне
ноћи
!
Је
ли
могуће
да
се
све
то
вама
десило
,
драги
маркиже
?
!
—
рече
барон
Жермини
,
све
више
и
више
узбуђен
Белиновом
причом
.
—
Да
чујете
само
даље
—
рече
секретар
.
—
Упитам
особу
у
домино
,
где
сам
ја
ово
?
и
шта
се
ово
самном
ради
?
и
знаду
ли
они
,
који
то
раде
,
да
сам
ја
поданик
,
грађанин
и
представник
Француске
?
Непозната
особа
ништа
не
одговори
.
Помислим
да
јамачно
не
зна
француски
,
с
тога
узмем
натуцати
па
прилично
и
успем
да
то
исто
поновим
и
на
балканиском
језику
,
но
особа
у
црнини
опет
ништа
не
одговори
.
Мало
после
ова
особа
изађе
некуда
,
а
уђоше
две
нове
личности
,
исто
тако
увијене
од
пете
до
главе
у
црна
домина
.
Не
говорећи
ништа
ови
људи
донеше
из
угла
преда
ме
мала
сточић
,
застрт
црном
чохом
,
упалише
две
свеће
и
метуше
их
на
крајеве
стола
.
За
тим
обе
особе
седоше
за
сто
и
нада
мном
се
отпоче
формалан
испит
:
ко
сам
?
шта
сам
?
и
од
кад
сам
овде
у
Звониграду
?
Осећао
сам
се
веома
уморан
и
малаксао
.
Сваки
делић
тела
био
ми
је
као
истуцан
.
Једила
ме
је
цела
ова
комедија
и
ја
сам
био
зловољан
и
нерасположен
да
одговарам
на
постављена
питања
.
С
тога
срдито
рекнем
овим
непознатим
људима
да
сам
ја
слободан
грађанин
француски
,
уз
то
и
чиновник
у
француском
консулату
,
и
да
по
томе
никоме
не
признајем
права
да
ме
испитује
и
води
неке
истраге
нада
мном
.
Тада
устаде
један
од
ове
двојице
,
приђе
ми
,
и
чистим
француским
језиком
и
одабраним
изразима
даде
ми
на
знање
да
се
ја
,
у
томе
тренутку
налазим
у
ванредном
положају
,
где
ми
све
моје
титуле
не
могу
ништа
помоћи
и
да
ја
имам
избор
само
између
овога
двога
:
или
да
одговарам
на
постављена
питања
,
која
у
осталом
неће
имати
за
мене
ничега
увредљивог
,
или
да
се
изложим
немилим
последицама
,
од
којих
ће
једна
бити
та
да
одавде
ипак
нећу
изаћи
докле
год
не
дам
одговора
на
постављена
питања
.
Овај
човек
сврати
ми
пажњу
на
то
,
како
већ
по
самом
начину
,
на
која
сам
амо
доведен
,
могу
видети
,
да
имам
посла
с
људима
решеним
на
све
крајности
.
„
Отаџбина
је
у
опасности
и
једна
група
родољуба
сматра
да
је
у
праву
да
се
послужи
свима
средствима
“
—
рече
ми
овај
човек
,
и
ја
сам
ову
реченицу
нарочито
упамтио
,
пошто
ми
је
она
у
неколико
објашњавала
где
сам
и
у
чије
сам
руке
запао
.
Овај
човек
саветовао
ме
„
као
сина
“
,
да
учиним
што
се
од
мене
тражи
,
а
не
тражи
се
ништа
нечасно
.
„
Верујте
,
господине
,
ви
овде
имате
посла
с
поштеним
људима
“
.
По
гласу
као
и
иначе
по
држању
видело
се
да
је
ово
стар
човек
.
Промислим
се
свакојако
и
најпосле
рекнем
,
да
покушамо
,
да
видим
каква
ће
ми
питања
стављати
,
па
ако
нађем
да
без
прекора
за
моју
част
могу
одговарати
на
њих
,
ја
ћу
одговарати
.
—
Свакако
то
је
зликовачки
:
ухватити
човека
и
нагнати
га
силом
да
одговара
—
рече
консул
увређено
.
—
Шта
сам
знао
чинити
!
Људи
који
су
били
у
стању
да
ме
онако
брутално
нападну
и
онамо
одвуку
,
могли
би
починити
самном
и
друга
насиља
.
Није
ми
остајало
ништа
друго
,
но
да
се
покорим
неопходности
.
Отпочне
испит
.
Трајао
је
ваљада
читав
сахат
,
а
тицао
се
искључно
мојих
веза
с
г
.
Црнојевићем
и
његовом
браћом
:
где
сам
се
с
њим
упознао
?
колико
смо
времена
заједно
били
у
Паризу
?
какви
су
односи
тада
постојали
међу
нама
?
шта
је
настало
по
мом
доласку
у
Балканију
?
јесу
ли
наше
везе
продужене
и
после
тога
?
јесмо
ли
стајали
у
преписци
?
каквог
је
карактера
била
та
наша
преписка
,
приватног
или
политичког
?
је
ли
Црнојевић
,
преко
мене
,
стајао
у
вези
и
преписци
с
киме
из
Балканије
?
да
ли
су
преко
мене
долазили
какви
поклони
од
Црнојевића
пријатељима
у
Балканији
,
и
то
коме
,
и
какве
су
ствари
поименце
долазиле
?
јесу
ли
пријатељи
из
Балканије
,
преко
мене
,
писали
Црнојевићу
?
знам
ли
садржину
те
прениске
,
бар
у
главноме
?
и
т
.
д
.
и
т
.
д
.
све
у
том
правцу
.
Стављана
су
ми
питања
специјално
о
неким
угледнијим
личностима
из
конзервативне
групе
,
и
питан
сам
шта
знам
о
њиним
везама
с
Црнојевићима
.
У
почетку
ја
сам
се
бојао
да
ме
не
стану
испитивати
о
стварима
које
би
се
тицале
мога
службеног
положаја
,
јер
ту
,
наравно
,
пре
би
се
изложио
свакој
неприлици
но
што
бах
пристао
да
ма
што
казујем
.
Али
видећи
да
се
ствар
тиче
мојих
чисто
личних
односа
,
сматрао
сам
да
немам
разлога
да
ма
што
прећуткујем
или
кријем
,
и
држим
да
нисам
погрешио
.
—
Пхи
!
Ко
зна
да
ли
баш
нисте
погрешили
!
Партиска
борба
овде
је
веома
дивљачка
,
нарочито
кад
се
у
њу
умешају
и
династички
интереси
.
А
овде
ће
тако
нешто
бити
,
и
ја
се
бојим
да
ваши
искази
не
послуже
као
повод
гоњењу
неких
личности
.
Јесте
ли
потписали
те
ваше
исказе
,
господине
маркиже
?
—
рече
барон
Жермини
.
—
Јесам
,
потписао
сам
—
рече
Белини
.
—
Одмах
сам
мислио
!
Свакако
то
ће
бити
нека
замка
.
Никад
не
треба
заборављати
да
ми
овде
у
Балканији
имамо
посла
с
препреденом
византиском
политиком
—
рече
конзул
.
—
Ах
,
г
.
бароне
!
Ја
бих
хтео
видети
тога
који
би
се
усудио
да
те
моје
исказе
употребљава
као
срество
да
ма
ко
буде
гоњен
.
Онога
тренутка
ми
би
имали
у
рукама
кључ
да
похватамо
све
кривце
,
који
су
нада
мном
извршили
ово
насиље
.
Не
,
не
!
Чуваће
се
они
добро
да
нигде
не
изађу
на
јавност
с
протоколом
тога
мога
испита
—
рече
Белини
.
—
Ах
!
то
не
мислим
ни
ја
,
да
ће
они
јавно
потрзати
овај
ваш
испит
.
Али
има
ту
стотина
других
начина
да
се
њиме
послуже
,
и
да
га
злоупотребе
приватним
путем
.
Каква
дрскост
!
Но
дед’те
,
молим
вас
,
шта
би
даље
?
—
упита
барон
Жермини
.
—
Сад
тек
и
настаје
оно
што
је
најчудније
,
и
што
ме
до
лудила
доводи
—
рече
г
.
маркиз
,
а
за
тим
настави
:
—
Довде
ми
је
,
ето
,
цела
ствар
јасна
,
и
да
је
догађај
овде
завршен
,
ја
не
би
био
ни
у
каквој
двоумици
.
Али
у
ствари
тако
није
било
.
Ево
шта
се
десило
.
Памтим
лепо
како
су
ми
стављена
последња
питања
;
памтим
лепо
како
сам
позван
да
потпишем
моје
исказе
,
памтим
лепо
како
сам
устао
с
наслоњаче
и
пришао
столу
,
па
чак
памтим
и
то
,
како
сам
осећао
да
ме
болу
ноге
и
бутине
кад
сам
пошао
преко
собе
.
Последње
што
памтим
то
је
,
како
ми
мој
иследник
показа
руком
наслоњачу
и
даде
ми
знак
да
опет
седнем
.
Сео
сам
и
шта
је
даље
било
—
не
знам
ништа
!
Кад
сам
се
пробудио
јутрос
у
8
сати
,
видео
сам
,
изненађен
,
да
лепо
,
као
и
обично
,
лежим
у
моме
кревету
.
Крај
мене
на
столици
стоје
моје
хаљине
;
собња
врата
,
као
и
обично
,
изнутра
закључана
,
а
тако
исто
,
као
обично
,
стајали
су
затворени
и
прозори
на
мојој
соби
.
Осећао
сам
се
испаван
и
одморан
,
само
што
сам
по
ногама
и
рукама
осећао
,
као
што
и
сад
осећам
,
местимичне
болове
.
У
почетку
помислим
да
је
све
ово
,
што
се
тиче
мога
хватања
и
одвођења
био
само
какав
ружан
а
веома
жив
сан
,
ади
,
кад
промислим
боље
,
сетим
се
јасно
шта
је
било
синоћ
у
алеји
,
а
после
никако
се
нисам
могао
сетити
кад
сам
и
како
сам
дошао
кући
!
Дозовем
одмах
момка
и
упитам
га
,
околишно
,
колико
је
било
часова
кад
сам
ноћас
дошао
кући
.
Он
ми
одсечно
одговори
:
„
3
часа
,
господине
.
“
Ја
га
опоменем
да
пази
шта
говори
,
али
он
оста
при
свом
тврђењу
.
Упитам
га
:
„
с
киме
сам
дошао
?
“
Вели
ми
:
„
дошли
сте
сами
.
“
—
„
Па
како
сам
изгледао
,
шта
сам
ти
рекао
кад
сам
дошао
?
“
—
питао
сам
га
ја
.
—
„
Изгледали
сте
као
обично
;
рекли
сте
ми
да
вам
посветлим
.
Ја
сам
вас
испратио
до
у
собу
,
помогао
вам
да
се
свучете
,
скинуо
вам
ципеле
као
и
обично
,
а
за
тим
сте
сами
закључали
врата
изнутра
и
легли
.
“
—
Па
шта
онда
све
то
треба
да
значи
,
г
.
маркиже
?
—
питао
је
задивљени
барен
Жермини
.
Белини
слеже
раменима
.
—
Ето
и
сам
незнам
шта
да
мислим
.
—
За
бога
,
да
то
није
био
какав
жив
сан
,
то
ваше
хватање
и
одвођење
?
—
упита
даље
Жермини
.
—
То
је
и
мени
прво
пало
на
ум
,
али
чим
сам
мало
промислио
видим
да
није
.
Та
ја
нисам
био
луд
ни
пијан
,
за
бога
,
г
.
конзуле
.
Као
што
сад
гледам
овде
себе
и
вас
,
тако
поуздано
знам
све
шта
је
синоћ
било
,
док
ме
ово
чудо
није
снашло
.
Гледао
сам
јутрос
на
кожи
и
на
бутинама
још
ми
се
познаје
,
како
сам
се
на
жице
нажуљио
.
И
ја
мислим
кад
би
отишао
сад
на
алеју
,
онде
где
су
ме
синоћ
ухватили
,
јамачно
још
би
се
познавали
по
прашини
трагови
,
како
сам
се
но
прашини
отимао
и
копрцао
.
Не
,
не
!
Да
сам
ја
био
прошле
ноћи
ухваћен
,
о
томе
не
може
бити
никакве
сумње
—
рече
Белини
.
—
Па
добро
!
Али
како
сте
онда
,
врага
,
опет
,
могли
доћи
у
вашу
спаваћу
собу
и
како
тога
да
се
не
сећате
?
—
рече
барон
чисто
срдито
...
—
Не
знам
!
Ето
,
не
знам
...
.
Ја
све
мислим
да
су
ме
они
овамо
донели
—
домишљао
се
секретар
.
—
Донели
,
донели
,
добро
,
донели
,
господине
маркиже
,
али
ето
слуга
вели
да
сте
сами
дошли
;
сами
велите
да
сте
јутрос
нашли
врата
на
спаваћој
соби
затворена
изнутра
,
а
велите
да
су
и
прозори
били
затворени
,
па
куд
би
се
онда
,
врага
,
извукао
онај
који
је
затворио
врата
изнутра
,
и
како
је
у
опште
све
то
могуће
?
!
-—
чудио
се
Жермини
,
кога
је
већ
почела
да
једи
ова
загонетка
.
—
Случај
је
доиста
необичан
!
Ја
не
могу
да
га
протумачим
—
рече
Белини
.
—
Или
је
ваљада
и
наш
момак
био
у
дослуку
и
споразуму
с
тима
зликовцима
—
примети
Жермини
.
—
Али
и
он
,
баш
да
је
био
и
он
,
како
би
могао
закључати
собу
изнутра
?
Да
није
имао
кључ
калауз
!
Али
ви
велите
да
је
ваш
кључ
био
у
брави
?
(
Белини
потврди
то
главом
)
.
Ето
видите
!
Дакле
је
немогуће
да
су
врата
с
поља
закључана
,
јер
кад
је
један
кључ
у
брави
онда
други
нити
ту
може
ући
ни
браву
закључати
ни
откључати
.
Но
да
ли
сте
добро
загледали
прозоре
?
Да
ли
су
они
били
добро
затворени
?
и
да
ли
су
сва
стакла
била
читава
?
—
говорио
је
конзул
.
—
Све
сам
брижљиво
прегледао
и
све
је
било
у
потпуном
реду
.
Прозори
су
били
чврсто
затворени
,
а
сва
су
окна
потпуно
здрава
и
читава
—
рече
секретар
.
—
Онда
ја
не
знам
!
Онда
сте
ви
то
просто
морали
сањати
,
јер
друкчије
то
се
не
да
објаснити
.
—
Али
какав
сан
,
драги
г
.
бароне
!
Онда
би
морао
бити
сан
и
ово
што
ја
сад
с
вама
овде
говорим
,
онда
би
био
сан
и
цео
живот
наш
,
или
би
ја
морао
бити
будала
,
која
више
не
уме
разликовати
сан
од
јаве
!
—
правдао
се
секретар
—
Па
дајте
онда
друго
објашњење
ако
није
сан
.
Јер
свакако
неко
објашњење
морамо
имати
.
Не
могу
ваљада
веровати
да
су
духови
били
умешани
у
ову
појаву
!
—
одсече
се
конзул
.
Наша
два
Француза
још
су
дуго
говорила
о
овој
ствари
,
ценили
је
са
сваке
стране
,
покушавали
ма
како
да
је
објасне
;
конзул
је
звао
момка
и
сам
га
лично
испитивао
—
употребљено
је
све
што
би
могло
ствар
ма
с
које
стране
објаснити
Али
сви
ти
покушаји
остадоше
узалудни
;
ствар
оста
за
тај
мах
,
просто
,
необјашњена
загонетка
.
Но
конзул
је
нагињао
уверењу
да
је
маркиз
морао
то
сањати
,
с
тога
се
с
њим
споразуме
,
да
се
ствар
држи
у
највећој
тајности
,
те
да
виде
да
ли
ће
што
о
њој
сазнати
с
друге
какве
стране
.
ГЛАВА
XXИ
.
Два
пашанца
.
Прича
се
о
вуку
да
на
човека
никад
неће
насрнути
кад
је
сит
,
и
то
је
сушта
истина
.
Код
људи
опет
опажа
се
ова
црта
:
да
су
после
доброга
оброка
увек
некако
пријатнији
,
мекши
.
Обично
су
добре
воље
и
нежнија
срца
,
и
ретко
кад
да
ће
у
тај
мах
учинити
коме
какво
зло
,
што
је
доказ
да
су
вукови
и
људи
ближи
рођаци
но
што
се
обично
узима
.
Министар
унутрашњих
послова
,
г
.
Ратко
,
био
је
сад
управо
у
таком
расположењу
.
Тек
што
беше
ручао
,
па
се
повукао
у
свој
кабинет
,
да
попуши
цигару
,
а
можда
малко
и
да
дремне
пре
но
што
се
лати
посла
.
Заваљен
у
тршчану
наслоњачу
,
Ратко
је
полако
завијао
цигару
,
а
његов
најмлађи
синчић
пентрао
се
тати
уз
колена
и
непрестано
је
чаврљао
,
запиткујући
с
детињском
наивношћу
час
о
једној
час
о
другој
ствари
,
и
то
тако
,
да
му
се
човек
често
морао
од
срца
смејати
.
—
Је
ли
,
тата
,
а
је
ли
то
лепо
кад
је
човек
потпоручик
?
—
Како
кад
,
сине
!
Лепо
је
кад
је
човек
потпоручик
у
двадесетој
години
,
а
ружно
је
кад
је
потпоручик
у
четрдесетој
—
рече
Ратко
смешећи
се
.
—
А
сеја
вели
да
нема
ништа
лепше
од
потпоручика
.
Она
вели
,
тата
,
да
ћу
и
ја
бити
потпоручик
,
да
ће
и
мени
звецкати
сабља
,
имаћу
златну
јаку
и
рукаве
,
и
све
златна
дугмета
.
—
Добро
,
добро
,
сине
!
Ако
будеш
добар
и
послушан
све
ћеш
имати
—
одговори
Ратко
.
—
Је
ли
,
тата
,
а
зашто
ти
носиш
панталоне
а
стара
мајка
не
носи
панталоне
но
сукњу
?
—
Па
зато
,
сине
,
што
сам
ја
мушко
,
а
стара
мајка
је
женско
;
ето
,
и
ти
си
мушко
,
(
Ратко
помилова
дете
,
које
се
узе
отимати
)
па
зато
и
ти
носиш
панталоне
—
рече
Ратко
,
смешећи
си
детињој
лудорији
.
—
А
зар
официр
,
тата
,
није
мушко
?
—
продужи
дете
.
—
Како
да
официр
није
мушко
!
Официр
је
још
дупло
мушко
.
Прво
што
је
мушкарац
,
друго
што
је
војник
—
рече
Ратко
весело
.
—
Па
што
онда
,
тата
,
браца
Мика
носи
сукњу
,
кад
је
он
официр
и
дупло
мушко
?
—
рече
дете
наивно
.
-
Ко
носи
сукњу
?
—
упита
Ратко
заинтересован
.
—
Па
браца
Мика
—
потврди
дете
.
-
А
где
си
ти
то
видео
да
браца
Мика
носи
сукњу
?
Кад
је
он
то
носио
сукњу
?
—
узе
распиткивати
Ратко
,
све
више
и
више
заинтересован
.
-
Па
синоћ
,
тата
...
и
јуче
...
и
свако
вече
кад
год
дође
ноћу
код
фрајле
.
Ратко
зину
од
чуда
!
Он
се
окрете
детету
и
узе
га
преда
се
.
Испитивао
га
је
редом
и
дете
је
у
својој
наивности
све
казивало
,
шарајући
говор
занимљивим
детињским
примедбама
:
—
А
нама
виче
фрајла
:
dormez
,
dormez
,
mes
enfants
,
il
n’y
a
rien
à
voir
,
(
спавајте
,
спавајте
,
децо
,
нема
шта
да
се
види
)
а
нама
смешно
како
браца
Мика
изгледа
у
сукњи
и
женској
рекли
,
па
извирујемо
испод
јоргана
да
га
видимо
,
и
све
се
смејемо
.
Ратко
се
још
не
беше
опоравио
ни
од
овог
првог
ударца
,
кад
дете
продужи
.
—
А
је
ли
,
тата
,
ти
си
нама
говорио
да
није
здраво
кад
ја
и
Боца
лежимо
заједно
у
кревету
и
једно
другоме
дувамо
у
уста
?
Па
што
онда
браца
Мика
и
фрајла
све
дувају
,
дувају
један
другом
у
уста
,
а
фрајла
све
нешто
шапуће
,
а
браца
Мика
све
дави
фрајлу
,
па
је
све
мува
,
а
мени
жао
за
фрајлу
па
сам
плакао
...
.
.
Ратко
спусти
дете
с
крила
,
нагло
устаде
,
журно
крочи
вратима
,
у
намери
да
одмах
извиди
целу
ову
ствар
,
да
кривца
строго
казни
,
да
нареди
да
се
деца
још
ове
вечери
одвоје
да
не
спавају
с
фрајлом
,
а
њу
можда
одмах
да
најури
.
Али
на
прагу
се
сретне
са
својим
пашанцем
,
Растиславом
,
и
чисто
се
сударише
.
—
Е
,
е
,
куда
си
ти
тако
нагао
,
као
да
те
неко
гони
?
—
рече
Растислав
ступајући
у
собу
.
—
Гони
,
те
још
како
ме
гони
!
И
то
знаш
ко
?
Ево
овај
чварак
овде
.
Да
се
скамениш
какве
ми
је
ствари
мало
час
испричао
;
то
је
просто
ужас
!
И
каква
ти
чудовишта
ми
не
хранимо
за
нашим
рођеним
столом
;
то
је
просто
отров
за
децу
!
И
то
није
само
случај
код
мене
;
не
бој
се
.
Уверен
сам
да
то
исто
ради
и
твоја
каћиперка
и
све
остале
њене
друге
—
поче
Ратко
ватрено
.
Но
Растислав
рече
да
се
умири
и
да
остави
ту
ствар
за
доцније
,
сад
имају
друга
посла
.
Ратко
отправи
дете
на
поље
да
се
игра
,
зазвони
и
поручи
каву
,
и
разговор
између
њега
и
Растислава
брзо
се
отпоче
.
Предмет
разговора
били
су
конзервативци
и
њини
покушаји
,
да
се
додворе
кнезу
и
да
дочепају
власт
у
своје
руке
.
Растислав
је
био
мишљења
,
да
је
опасност
велика
и
да
против
конзервативаца
треба
употребити
последње
средство
.
Ратко
није
делио
ове
зебње
Растислављеве
.
Веровао
је
у
свемоћност
Растислављева
утицаја
над
кнезом
,
и
држао
је
да
кнез
просто
не
сме
одрећи
послушност
Растиславу
.
-
Ја
ако
одрекне
?
—
питао
је
Растислав
.
—
Не
сме
!
—
Не
сме
,
не
сме
!
Али
шта
ћемо
ако
смедне
,
ако
одрекне
послушност
,
ако
се
обрати
конзервативцима
и
њима
понуди
власт
да
саставе
министарство
?
—
питао
је
понова
Растислав
.
—
Онда
ћемо
их
оборити
на
првим
скупштинским
изборима
—
рече
Ратко
.
-
Оборити
;
мучно
је
то
после
обарати
,
мој
пашо
!
Ваља
запети
сад
и
бранити
ово
што
се
има
,
јер
ако
ми
не
будемо
у
стању
сузбити
и
победити
конзервативце
сад
,
кад
имамо
власт
у
рукама
,
како
ћемо
их
надјачати
после
,
кад
они
узму
власт
у
руке
,
а
ми
останемо
празних
шака
—
говорио
је
Растислав
.
-
Не
,
не
!
—
развијао
је
он
даље
свој
поглед
.
—
У
будућност
нема
право
да
се
узда
онај
,
који
има
све
у
садашњости
,
а
није
кадар
да
то
очува
.
Што
год
се
мисли
чинити
после
,
ваља
употребити
сад
.
А
средства
су
многострука
.
Пре
свега
ваља
дејствовати
на
кнежеву
уобразиљу
.
Он
је
сео
на
крвав
престо
,
и
та
страшна
слика
и
сад
му
се
по
чешће
привиђа
.
Њу
ваља
оживети
у
успомени
кнежевој
,
ваља
му
јасно
изнети
пред
очи
,
да
су
конзервативци
,
по
предању
већ
,
крвави
и
непомирљиви
противници
његове
лозе
,
и
да
он
у
њима
никад
неће
наћи
искрених
саветника
и
пријатеља
.
Ако
му
сад
ласкају
и
продају
му
се
са
својим
симпатијама
,
то
је
с
тога
:
што
им
сад
у
овом
тренутку
треба
пошто
по
то
власт
а
та
им
власт
треба
с
тога
,
што
сматрају
да
су
сад
зреле
прилике
за
извршење
њиних
заветних
жеља
,
за
повраћај
династије
Црнојевића
.
Конзервативце
треба
индентификовати
с
прогнатом
династијом
.
Кнезу
треба
доказати
,
да
су
конзервативци
прости
агенти
Црнојевића
куће
,
и
ако
се
сад
међу
тим
агентима
опажа
нека
живост
,
неко
кретање
,
онда
је
то
за
кнеза
баш
најбоља
опомена
да
му
ваља
бита
на
опрезу
.
Чим
су
се
наши
конзервативци
овде
нешто
узврпољили
,
одмах
је
то
јасан
знак
да
Црнојевић
планира
какав
удар
против
династије
Косанића
.
И
ту
сад
кнезу
ваља
дати
доказа
,
да
таква
спрема
и
такви
напори
већ
постоје
.
То
једино
може
,
за
овај
мах
,
сузбити
конзервативце
,
иначе
од
њих
прети
голема
опасност
—
било
је
мишљење
Растислављево
.
Ратко
је
налазио
да
се
може
чинити
све
ово
што
Растислав
предлаже
.
Ствар
није
рђава
,
и
неће
бити
од
штете
,
да
се
кнез
још
чвршће
привеже
,
али
он
никако
,
никако
није
делио
зебње
Растислављеве
,
нити
је
сматрао
да
ствар
тако
рђаво
стоји
,
да
је
чак
и
њин
пад
могућан
,
и
то
у
најкраћем
року
.
—
Та
не
може
кнез
тако
брзо
заборавити
добро
,
које
си
му
ти
учинио
.
Ниси
ли
га
ти
,
колико
јуче
,
спасао
од
сигурне
смрти
?
Какав
би
човек
био
кнез
кад
би
могао
тако
брзо
заборавити
шта
је
,
тако
рећи
јуче
,
било
с
Врбавцем
.
И
зар
то
није
био
случај
где
се
кнез
најбоље
могао
уверити
,
колико
си
му
ти
прави
,
истински
пријатељ
и
колико
на
тебе
може
рачунати
—
разлагао
је
Ратко
.
—
Ти
дакле
рачунаш
на
благодарност
!
Владалачка
благодарност
несталнија
је
од
жива
песка
у
врелим
пустињама
пешчане
Сахаре
,
и
ко
на
владалачкој
благодарности
зида
дом
свој
,
ствара
грађевину
,
под
чијим
ће
развалинама
извесно
бити
затрпан
—
тако
вели
један
стих
у
једној
песми
персијској
—
рече
Растислав
одговарајући
Ратку
.
Говор
је
постајао
све
живљи
.
Растислав
је
имао
јасан
,
одређен
план
у
глави
и
тражио
је
сад
само
његово
извршење
.
Кнеза
треба
уверити
да
је
ударац
већ
спремљен
,
и
да
Црнојевић
сад
очекује
само
згодну
прилику
,
па
да
одапне
стрелу
.
Али
ту
треба
да
говоре
дела
а
не
речи
.
Кнез
треба
рођеним
очима
да
види
шта
се
спрема
.
И
оно
што
види
треба
да
буде
јава
,
истина
—
ствар
која
се
даје
рукама
опипати
.
—
Ја
те
разумем
и
не
разумем
!
—
рече
Ратко
.
—
Видим
шта
хоћеш
,
али
не
знам
како
ћеш
.
Хоћеш
на
делу
да
осведочиш
кнеза
,
да
Црнојевић
у
друштву
с
конзервативцима
спрема
удар
.
То
разумем
,
али
не
разумем
како
ћеш
то
кнезу
на
делу
посведочити
,
кад
,
међу
нама
буди
речено
,
тога
дела
нема
.
Оно
што
смо
с
тешком
муком
и
с
големим
ризиком
исцедили
од
оног
француског
звекана
,
свакојако
јесте
нешто
,
али
то
ни
из
далека
није
оно
што
би
требало
,
те
да
кнез
стече
уверење
како
ти
желиш
.
Ти
хоћеш
,
дакле
,
да
се
послужиш
нечим
што
не
постоји
—
како
то
може
бити
ја
не
знам
.
Растислав
се
љутио
:
Ратко
узима
целу
ствар
олако
;
мрзи
га
и
да
промисли
о
њој
,
—
иначе
он
се
не
би
сад
будио
.
Ратко
пресече
Растислава
и
рече
му
да
нема
права
што
се
срди
.
Он
не
узима
ствар
олако
,
али
неће
ни
да
цркава
због
ње
.
—
Мене
мрзи
ваздан
философирати
.
Ја
сам
човек
од
дела
.
Мисли
како
год
знаш
,
и
смисли
што
год
хоћеш
,
мени
само
кажи
шта
ти
треба
,
и
ако
жив
човек
може
то
учинити
,
ја
ћу
учинити
.
Растислав
се
осмехну
и
пљесну
пашанца
по
рамену
—
Е
,
ова
ти
већ
вреди
!
Овде
се
само
таком
одлучношћу
и
може
што
учинити
.
У
земљи
треба
да
се
појаве
Црнојевића
агенти
.
Ти
ћеш
их
ужурбано
гонити
и
хватити
,
а
кад
се
кнез
заинтересује
за
ствар
и
узме
распитивати
шта
је
,
ти
ћеш
га
блажити
и
храбрити
да
он
мирно
гледа
своја
посла
.
Његова
безбедност
спада
у
твоју
надлежност
и
твоју
дужност
.
И
ти
за
сваку
длаку
његову
јамчиш
главом
својом
.
Устежући
се
,
скоро
и
нехотице
,
ти
ћеш
му
рећи
да
се
његови
непријатељи
множе
,
али
ти
још
осећаш
да
си
им
дорастао
и
да
имаш
довољно
снаге
,
да
им
не
даш
подићи
главе
.
Кад
будеш
осећао
да
ти
та
снага
није
довољна
,
ти
ћеш
бити
слободан
да
му
се
обратиш
за
дозволу
,
да
можеш
предузети
и
друге
јаче
мере
,
које
се
покажу
као
неопходне
.
У
опште
,
изнећеш
му
слику
,
да
га
таласи
опасности
запљускују
са
свију
страна
,
али
да
он
ипак
може
мирно
спавати
,
докле
год
ја
,
ти
,
и
наше
друштво
стојимо
на
челу
власти
,
као
бедеми
његови
.
Но
све
то
доћи
ће
после
;
што
мени
сад
треба
то
је
.
.
—
Растислав
се
наже
и
рече
Ратку
нешто
на
ухо
.
Ратко
окрете
главу
,
зачуђено
погледа
Растислава
и
упита
:
-
Он
главом
?
Растислав
климну
:
—
Јес
,
јес
!
Он
главом
.
Ратко
слеже
раменима
:
—
Не
разумем
како
би
то
могло
бити
.
—
Врло
просто
!
Позваће
га
пријатељи
;
јавићемо
да
је
сад
време
и
да
ову
прилику
не
треба
нипошто
пропустити
.
Једном
речи
,
пружиће
му
се
трула
дашчица
.
Ратко
скочи
и
окупи
ходати
но
соби
.
—
Изврсно
!
Ствар
је
само
како
може
бити
.
Замисао
је
дивна
,
али
извршење
!
—
извршење
ће
бити
ђаволски
тешко
.
—
Колико
имаш
још
у
твом
диспозиционом
фонду
?
—
упита
Растислав
.
—
Маленкост
!
Не
верујем
да
ће
бити
још
ни
три
четири
хиљаде
.
Убиство
онога
гада
много
је
прогутало
.
—
Збиља
,
ти
ми
још
ниси
потанко
причао
како
је
та
ствар
изведена
—
напомену
узгред
Растислав
.
—
Причаћу
ти
.
Главно
је
то
,
убијен
је
и
закопан
под
именом
хајдука
Дуговића
—
одговори
Ратко
.
—
Кад
тако
стојиш
с
новцем
,
онда
ти
морамо
набавити
с
друге
стране
,
из
друге
какве
буџетске
партије
.
Ту
без
пара
нећеш
ни
маћи
,
а
ту
ће
требати
доста
новаца
-
рече
Растислав
продужујући
започети
говор
.
Два
пашанца
продужише
своја
саветовања
.
Реч
дође
и
на
последњу
кнежеву
љубавну
историју
.
То
је
долазило
као
поручено
.
Ваља
се
користити
и
том
околношћу
,
ако
је
истина
што
се
говори
,
да
кнез
истински
воле
Лепшу
.
У
таквим
приликама
жена
много
може
.
Но
било
је
сумње
,
да
ли
ће
Лепша
хтети
да
послужи
њиним
интересима
.
У
осталом
,
то
ствар
не
мења
:
не
хтедне
ли
послужити
свесно
,
она
ће
послужиш
несвесно
.
Ту
је
гђа
Мона
и
она
ће
је
,
по
добивеним
упуствима
,
употребити
као
оруђе
.
За
тим
је
настао
разговор
о
покрету
,
који
се
опажа
у
омладини
и
који
све
више
осваја
земљиште
.
Вешти
агитатори
утекли
су
из
Звониграда
,
склонили
се
с
очију
опрезне
и
енергичне
престоничке
полиције
,
па
се
повукли
у
унутрашњост
.
Отишли
су
у
Орловац
и
ту
већ
ухватили
јака
корена
међу
грађанством
,
које
су
умели
тако
заинтересовати
,
да
им
је
оно
,
о
свом
трошку
,
чак
и
штампарију
подигло
,
те
и
свој
лист
имају
.
То
је
велики
успех
у
данашњим
приликама
;
то
је
снага
која
расте
,
и
ако
ће
она
бити
против
нас
,
онда
јој
треба
још
сад
стуцати
рогове
.
Но
Ратко
је
уверавао
,
да
је
он
спрам
тога
већ
предузео
своје
мере
.
Старијим
грађанима
припрећено
је
да
се
окану
ћорава
,
дечурлиска
посла
.
Против
главног
сарадника
,
и
душе
целог
овог
предузећа
,
подигнута
је
тужба
и
он
ће
,
јамачно
,
у
најкраћем
року
бити
осуђен
и
отеран
у
Пламеновац
.
Кад
њега
нестане
посрнуће
и
цело
ово
врзино
коло
.
Растислав
није
делио
ове
ружичне
погледе
Раткове
.
Бојао
се
да
ће
овај
покрет
имати
много
дубљи
корен
;
рече
,
како
је
озбиљно
о
томе
премишљао
да
ову
струју
окрене
у
корист
данашњега
стања
,
и
да
све
ове
младе
људе
увуче
у
своју
сферу
и
свој
делокруг
.
Бојао
се
да
то
већ
нису
учинили
конзервативци
.
Истина
,
ови
млади
људи
већ
инстинктивно
мрзе
све
што
је
старо
и
назадно
,
али
ко
зна
како
се
конзервативни
демагог
Кугић
умео
представити
и
продати
пред
омладином
.
Сложили
се
најпосле
томе
,
да
овај
покрет
ваља
живо
пратити
и
непрестано
имати
га
на
оку
.
У
сред
овог
разговора
Ратко
примети
,
како
је
ово
веома
жалостан
знак
времена
и
ружна
црта
за
кнежев
карактер
.
Растислав
је
тако
рећи
ономад
спасао
кнеза
од
извесне
смрти
,
отео
му
из
руке
већ
натегнуту
чашу
отрова
,
и
,
место
благодарности
,
кнезу
је
сад
прва
брига
да
одагна
од
себе
тога
спаситеља
свога
.
Каква
неблагодарност
!
И
сад
се
морају
измишљати
свакојаке
досетке
,
да
се
овај
ударац
одбије
.
Изгледа
,
као
да
је
кнезу
тешко
да
поред
себе
гледа
човека
коме
дугује
благодарност
.
Туђе
заслуге
боду
му
очи
;
туђа
слава
и
величина
звуче
му
као
неки
прекор
.
То
су
опасне
црте
,
и
ако
кнез
тако
пође
тешко
да
ће
се
дотерати
далеко
—
мислио
је
Ратко
...
.
Растислав
примети
само
толико
,
да
је
по
његовом
мишљењу
кнез
млад
човек
,
код
кога
се
сад
тек
управо
почињу
развијати
његове
зреле
,
мушке
особине
.
Човек
је
звер
!
Укротитељи
зверова
не
улазе
од
обести
у
кавез
с
дугачком
гвозденом
мотком
,
чији
је
врх
усијан
да
се
скоро
топи
.
Један
додир
те
страшне
мотке
укроћава
најљућега
звера
.
Бесан
лав
пада
пред
ноге
,
и
,
као
кротко
псетанце
,
лиже
ти
обућу
,
само
да
избегне
ударац
ужасне
мотке
.
После
оваких
првих
лекција
,
доцније
обично
је
доста
и
прост
црн
штапчић
,
с
црвеним
врхом
,
па
да
се
лавови
,
тигрови
,
пантери
и
хијене
на
просту
појаву
укротитеља
,
као
послушна
деца
поваљају
пред
њим
...
На
ова
разлагања
Растислављева
,
Ратко
примети
с
осмејком
:
—
А
ти
као
да
би
радо
био
укротитељ
људи
?
Растислав
на
ове
речи
погледа
Ратка
и
подуже
га
је
гледао
,
али
му
ништа
не
рече
.
Говорило
се
још
о
политици
и
општим
политичким
пословима
,
док
разговор
најпосле
полако
не
пређе
и
на
чисто
личне
ствари
једнога
и
другога
пашенога
.
Оба
пашанца
,
поред
својих
високих
службених
положаја
,
интересовали
су
се
још
и
за
трговину
,
јер
и
ако
нису
сами
лично
трговали
,
ипак
су
имали
личних
интереса
у
трговачким
пословима
.
Зетови
једнога
од
првих
звониградских
трговаца
,
два
пашанца
употребила
су
ову
околност
,
да
се
користе
положајем
свога
таста
.
Све
своје
капитале
давали
су
тасту
на
употребу
,
а
вештоме
трговцу
била
је
дужност
да
те
капитале
увеличава
,
удваја
,
утраја
,
па
и
удесеторостручава
.
Услуга
је
ишла
за
услугу
:
таст
је
зетовима
плодио
капитале
,
а
зетови
су
тасту
били
на
руци
у
свему
,
чиме
највиша
власт
у
земљи
може
бити
на
руци
једноме
трговцу
.
На
,
тај
начин
таст
је
умножавао
не
само
капитале
својих
зетова
,
но
и
своје
рођене
...
Све
велике
државне
лицитације
;
сви
крупни
послови
за
државу
,
на
којима
се
дало
зарадити
,
долазили
су
у
руке
Хаџијине
,
а
он
их
је
умео
извршивати
тако
,
да
је
,
поред
добре
новчане
зараде
,
брао
и
славу
што
је
свршио
за
државу
корисно
дело
.
У
последње
време
појавила
се
била
мисао
,
да
се
заостале
порезе
наплате
од
народа
у
натури
,
понајвише
у
храни
и
вариву
,
које
би
после
потрошила
војска
.
Но
како
је
до
сад
за
војску
био
набављач
Хаџија
,
то
су
се
два
пашанца
саветовала
,
да
ли
ће
бити
добро
да
се
уведе
ово
наплаћивање
заостале
порезе
у
натури
.
Остали
су
на
томе
да
саслушају
мишљење
тастово
,
па
како
рекне
Хаџија
онако
ће
бити
.
Ратко
додирну
мисао
да
је
незадовољству
,
које
се
код
кнеза
опажа
,
велики
узрок
и
у
томе
што
кнез
нема
пара
.
На
ту
околност
и
раније
се
рачунало
,
па
зашто
се
и
сад
не
употреби
,
да
се
кнез
боље
привеже
.
Конзервативци
ако
успеју
,
успеће
поглавито
тиме
,
што
ће
кнезу
набавити
новаца
...
-
Не
знам
од
куд
?
—
примети
Растислав
.
—
Говори
се
о
новој
Банци
.
Шапућу
као
да
ће
се
ту
извршити
нека
операција
,
која
би
створила
за
кнеза
суму
од
10
.
000
дуката
.
-
Да
су
дукати
крушке
још
би
се
могло
и
поверовати
—
примети
Растислав
...
.
Но
он
има
друго
нешто
.
Из
државне
касе
кнезу
се
ништа
више
не
може
дати
већ
с
тога
,
што
је
давно
аконтирао
чак
