данабило
је
већ
,
бога
ми
,
добра
три
сахата
ноћи
кад
људи
,
који
још
нису
биди
заспали
,
чуше
где
општински
биров
виче
људе
на
састанак
.
Сви
се
зачуде
шта
ли
то
може
бити
и
каква
је
то
толика
преша
,
да
се
људи
ноћу
дижу
из
постеље
.
Многи
не
би
отишли
,
али
је
свакога
копкало
да
чује
шта
ли
је
то
тако
важно
.
Комшија
избуди
комшије
,
сачекају
се
и
тако
се
сви
дигну
те
пред
општинску
кућу
.
Кад
тамо
,
а
кмет
и
ћата
већ
се
затворили
у
судници
,
упалили
свеће
па
нешто
раде
.
Једни
,
што
су
вирили
кроз
врата
,
вељаху
да
кмет
и
ћата
нешто
пишу
,
док
су
они
,
што
су
кришом
гледали
кроз
прозор
,
тврдили
одсудно
,
да
рашчитавају
некакву
артију
.
Морало
се
више
веровати
овима
што
су
вирили
кроз
прозор
,
пошто
су
они
наводили
чак
и
то
,
шта
кмет
и
ћата
говоре
.
Веле
,
ћата
чита
,
па
тек
запне
,
а
кмет
њему
на
то
:
„
узми
мало
поистрке
,
г
.
ћато
,
узми
;
лакше
ћеш
доскочити
.
“
Више
од
два
сахата
џуприло
се
тако
пред
судницом
,
док
су
ћата
и
главни
кмет
унутра
неку
муку
ћућорили
.
Најпосле
једва
се
отворише
врата
и
кмет
поче
узивати
у
судницу
једнога
по
једног
сељака
.
Бирао
је
све
отреситије
људе
и
боље
газде
и
њих
је
узивао
прве
.
С
почетка
је
примао
једнога
по
једнога
,
а
после
почне
пуштати
и
по
два-троицу
.
Задржи
их
по
мало
,
па
их
онда
пусти
,
а
људи
отуда
излазе
забринути
,
покуњени
,
а
по
неки
бога
ми
и
преплашен
.
Ми
опет
овамо
на
пољу
да
свиснемо
што
не
знамо
шта
је
.
Обиснемо
око
оних
што
су
већ
били
унутра
,
а
они
само
одмахују
рукама
и
неће
ништа
да
нам
кажу
.
Чућете
,
веле
,
и
то
је
све
...
Сељак
застаде
за
тренутак
са
својом
причом
,
отпљуну
на
страну
,
обриса
се
рукавом
па
продужи
живо
.
Једва
у
зло
доба
ево
ти
и
кмета
,
појави
се
пред
судницом
,
он
напред
,
а
ћата
за
њим
,
носи
у
руци
некакву
велику
савијену
хартију
.
Кмет
се
мало
искашља
,
рече
људима
да
приђу
ближе
и
да
добро
слушају
што
ће
им
се
рећи
,
па
после
све
онако
да
учине
,
како
се
нареди
,
за
што
изговарање
никоме
неће
помоћи
.
Ми
се
прикучисмо
око
кмета
,
а
он
нам
рече
:
„
Чујете
ли
људи
,
наше
село
до
данас
,
богу
хвала
,
никад
ни
у
чему
није
било
постидно
,
па
се
надам
да
неће
бити
ни
од
селе
.
Међу
нама
што
је
људи
сви
смо
наши
,
сви
се
у
главу
знамо
,
и
од
нас
велика
зијана
не
може
бити
.
Али
свет
је
велики
,
у
њему
има
људи
свакојаких
,
те
нам
са
јабане
може
какво
зло
доћи
на
врат
.
Има
рђавих
људи
који
тумарају
по
народу
,
лажу
га
и
узбуњују
га
и
чине
свако
зло
.
На
таке
људе
ваља
пазити
.
—
Ето
,
тако
је
говорио
наш
кмет
—
рече
сељак
даље
—
па
онда
позва
ћату
да
нам
прочита
из
артије
шта
пише
г
.
капетан
.
А
ту
се
строго
наређивало
да
сви
мотримо
ко
куд
иде
и
пролази
,
па
како
наиђемо
на
какве
стране
,
непознате
људе
ми
да
их
терамо
кмету
.
Забрањивало
се
да
не
смемо
никога
страног
примити
на
конак
,
док
најпре
не
известимо
кмета
.
Наређивало
се
да
закажемо
слугама
и
чобанима
да
на
трла
и
по
колебама
у
шуми
никога
не
примају
ни
дању
ни
ноћу
,
ако
га
не
познају
,
а
за
живу
главу
да
не
смеду
непознатоме
дати
или
продати
хлеб
или
ма
какву
другу
храну
.
А
ако
би
им
ненадно
банули
какви
страни
,
непознати
људи
,
па
силом
хтели
што
од
њих
узети
,
они
онда
да
се
притворе
као
да
радо
и
од
добре
воље
дају
,
па
да
те
људе
заговарају
и
заваравају
,
а
овамо
одмах
да
прате
кога
у
село
,
да
извести
кмета
.
У
опште
речено
је
,
да
се
најстрожије
мотри
на
све
непознате
људе
,
па
где
год
се
опази
што
сумњиво
одмах
да
се
власти
јавља
,
а
где
затреба
,
богме
,
и
да
се
вегне
.
—
„
Боље
је
и
десет
невиних
да
буде
везано
,
но
један
крив
да
утече
,
за
што
ко
је
невино
везан
,
лако
се
може
одрешити
,
а
кад
кривац
утече
,
онда
је
то
зло
које
се
више
не
може
поправити
,
“
—
тако
пише
капетан
.
Сељак
је
причао
даље
и
Враничићу
је
бивала
ствар
све
јаснија
.
Кмет
није
поименце
казао
од
кога
се
то
боје
и
против
кога
се
предузимају
све
те
мере
,
али
што
је
прећутао
он
,
испричали
су
они
којима
је
он
то
мало
час
говорио
.
Још
те
ноћи
рашчуло
се
по
целом
селу
да
је
у
Балканију
прешао
Перун
Црнојевић
,
најстарији
син
Александра
Црнојевића
,
бившег
кнеза
балканиског
.
Све
то
било
је
ономад
и
од
тога
дана
узаврела
су
сва
околна
села
.
Ни
о
чему
се
другом
не
говори
до
о
Перуну
и
његовом
доласку
.
Свет
свашта
трабуња
.
Нагађа
се
и
што
јесте
и
што
није
;
причају
се
ствари
у
које
нико
не
верује
,
а
опет
их
свак
понавља
и
један
другом
прича
.
Тако
се
,
на
прилику
,
говори
,
да
Перун
Црнојевић
не
долази
сам
од
своје
главе
,
но
по
споразуму
и
договору
царева
и
по
њином
овлашћењу
.
Досадило
се
царевима
да
гледају
како
се
Црнојевићи
и
Косанићи
конабе
,
па
решили
да
једном
прекрате
те
крваве
распре
.
А
највише
је
,
веле
,
наваљивао
руски
цар
да
се
та
ствар
једном
уреди
.
По
његовом
настојавању
цареви
најпосле
доконају
тако
,
да
Балканијом
не
влада
само
једна
династија
,
но
по
реду
да
се
мењају
.
Обадве
су
те
куће
заслужне
за
земљу
—
Црнојевићи
за
то
,
што
су
први
подигли
народ
,
а
Косанићи
што
су
после
прихватили
и
продужили
започети
народни
посао
.
Па
кад
су
тако
обадва
дома
заслужна
,
онда
обадва
треба
и
да
владају
,
и
то
наизменце
—
15
година
један
,
а
15
година
други
.
А
после
,
може
се
десити
да
једна
кућа
у
мушкој
линији
и
изумре
—
онда
би
се
женидбом
спојиле
те
две
лозе
и
биле
би
једна
.
Само
тако
може
се
избећи
,
да
се
ове
две
куће
не
гоне
душмански
и
да
се
не
пролива
у
залуд
братска
крв
.
Тако
су
доконали
цареви
,
па
како
се
баш
сад
некако
навршује
15
година
од
кад
су
Косанићи
понова
враћени
на
владу
,
то
је
њин
рок
таман
одслужен
,
и
сад
би
као
имао
ред
да
дође
на
Црнојевића
.
С
тога
је
он
сад
и
прешао
у
Балканију
и
отићи
ће
право
у
Орловац
,
где
је
сад
скупштина
на
окупу
;
ту
ће
се
јавити
и
поднети
писмо
од
царева
,
и
онда
ће
скупштина
примити
њега
,
а
кнез
Мутимир
опростиће
се
с
народом
и
отићи
из
земље
.
Тако
су
гатали
и
нагађали
једни
.
Други
су
опет
причали
са
свим
друкчије
.
Аустрински
цар
нудио
нашега
кнеза
Мутимира
да
му
да
своју
ћерку
,
али
прво
наш
кнез
да
се
потпише
како
прима
швапску
веру
и
како
унапред
пристаје
да
сва
Балканија
припадне
Аустрији
,
ако
кнез
с
царевом
ћерком
не
имаде
мушка
порода
.
Кнез
Мутимир
није
пристао
,
ћесар
се
на
то
грдно
наљутио
и
запретио
кнезу
да
ће
дати
Црнојевићу
своју
војску
и
да
ће
га
послати
у
Балканију
да
отме
престо
од
Мутимира
,
кад
он
неће
лепим
да
прими
-
а
шта
би
му
,
бајаги
,
фалило
да
буде
зет
ћесаров
!
-
Свет
као
свет
,
свашта
говори
и
трабуња
,
а
бог
свети
зна
да
ли
је
и
десета
истинита
што
се
прича
и
казује
.
Тек
име
Перуна
Црнојевића
рашчуло
се
на
све
стране
,
и
сад
је
у
свачијим
устима
—
тако
заврши
сељак
своје
интересно
причање
.
Враничић
саслуша
сељака
до
краја
,
саслуша
га
мирно
и
спокојно
;
после
додаде
равнодушно
и
као
у
шали
,
да
би
он
био
задовољан
кад
би
био
макар
и
први
слуга
у
Црнојевића
кући
,
а
камо
ли
што
више
.
Затим
је
узео
реч
Милоје
,
и
,
по
ранијем
споразуму
,
испричао
сељацима
читаву
измишљену
скаску
.
Познавао
је
сву
околину
,
знао
је
не
само
имена
села
и
како
које
село
лежи
,
но
још
по
многим
селима
знао
је
и
све
главније
људе
,
нарочито
кметове
.
С
тога
му
је
лако
било
да
завара
сељаке
причајући
им
како
су
њих
тројица
из
тога
и
тога
села
,
ту
одмах
иза
планине
,
а
у
потврду
тога
Милоје
је
по
именце
распитивао
за
околне
кметове
;
за
сувоборски
пут
,
који
је
још
пре
три
године
измерен
,
обележен
и
почет
да
се
насипа
,
па
како
тада
,
тако
стоји
и
данас
;
за
буквоглавски
поток
,
који
је
оставио
своје
корито
,
па
ударио
људима
по
сред
најбољих
ливада
и
орница
и
начинио
им
грдне
штете
.
Ова
ситна
запиткивања
и
ово
спомињање
свију
помесних
прилика
,
које
су
само
ондашњим
људима
могле
бити
познате
,
увериле
су
сељаке
да
је
чича
Милоје
са
својим
друштвом
доиста
из
оближњега
села
Брегова
,
што
је
одмах
ту
с
оне
стране
планине
.
За
време
овога
говора
Враничић
је
више
мотрио
на
сељаке
но
на
Милоја
,
и
њему
се
учини
као
да
су
сељаци
са
свим
умирени
и
разуверени
овим
Милојевим
причањем
;
пређашње
сумње
са
свим
је
нестало
и
сељаци
су
изгледали
тако
поверљиви
,
као
да
су
међу
својим
знанцима
и
комшијама
,
с
којима
се
сваки
дан
састају
.
Оне
првашње
хладне
укочености
и
неповерљива
устезања
са
свим
је
нестало
.
Бар
Враничићу
се
тако
учинило
и
он
је
остао
потпуно
умирен
,
не
зебећи
ни
најмање
да
ће
ови
сељаци
однети
о
њему
сумњу
у
село
,
и
натурити
му
узастопце
какву
потеру
.
Враничић
је
,
дакле
,
био
безбрижан
,
али
ту
безбрижност
није
делио
његов
верни
сапутник
Жика
.
За
време
разговора
Враничић
је
понајвише
мотрио
на
сељаке
,
а
Милоја
није
ни
погледао
.
Но
зато
је
Жика
пратио
сваки
покрет
Милојев
.
Он
то
није
чинио
намерно
,
но
управо
нехотице
,
тако
му
је
некако
дошло
само
од
себе
.
Жики
није
ни
на
ум
падало
да
што
сумња
на
Милоја
.
Боже
сачувај
!
Али
од
самога
почетка
Жики
је
било
неугодно
што
се
за
ово
путовање
нашао
Милоје
,
кад
је
био
договор
да
дође
са
свим
други
човек
.
Истина
Милоје
је
после
објаснио
како
се
десила
та
промена
,
показао
је
све
уговорене
тајне
знаке
,
и
никакве
сумње
није
могло
бити
да
је
Милоја
друштво
послало
да
проведе
Враничића
преко
ових
опасних
омаљских
планина
,
у
којима
је
он
знао
тако
рећи
сваку
стазу
.
Па
и
поред
све
те
уверености
,
Жику
је
непрестано
дирало
присуство
Милојево
;
управо
,
Жики
је
био
Милоје
оно
,
што
је
уморном
и
ознојеном
човеку
отворен
прозор
,
који
му
стоји
управо
иза
леђа
,
и
гони
га
сваки
час
да
се
осврне
на
ту
страну
,
јер
му
отуда
непрестано
дува
и
пирка
у
потиљак
.
Услед
овога
нелагодног
осећаја
Жика
је
и
нехотице
почешће
погледао
у
Милоја
.
Он
га
је
гледао
и
онда
,
кад
је
Милоје
разговарао
са
сељацима
...
.
И
чудновато
!
Тада
му
се
у
два
три
маха
учинило
као
да
се
Милоје
у
разговору
с
овим
сељацима
погледа
онако
,
како
се
погледају
људи
одавна
познати
и
у
нечему
договорни
.
Истина
,
то
је
био
тако
тренутан
,
тако
пролазан
израз
на
лицу
Милојевом
,
да
га
је
нестајало
скоро
у
исти
мах
кад
се
и
појављивао
.
Али
—
Жики
се
опет
за
то
чинило
да
је
опазио
тај
израз
,
да
га
је
уловио
и
у
оном
кратком
тренутку
,
кад
као
муња
сене
преко
лица
и
опет
се
изгуби
.
Жики
је
сад
било
још
незгодније
крај
чича
Милоја
,
али
ту
није
било
помоћи
.
Разговор
са
сељацима
дуго
је
трајао
,
а
трајао
би
још
и
дуже
да
га
Враничић
не
прекиде
.
После
свега
што
је
чуо
од
њих
,
њему
се
није
више
седело
на
једном
месту
.
Он
скочи
и
викну
дружину
да
полазе
.
Са
сељацима
се
поздрави
и
на
растанку
им
рече
као
у
шали
:
—
„
Ако
се
кад
год
намерите
на
Црнојевића
,
поздравите
га
и
од
моје
стране
и
причајте
му
овај
случај
.
“
Затим
се
растадоше
.
Враничић
с
друштвом
окрете
низ
брдо
,
а
сељаци
остадоше
да
упороже
волове
,
па
ће
и
они
преким
путем
у
село
.
Ствар
се
свршила
лепо
и
мирно
.
Тако
је
бар
изгледало
и
тако
су
ствар
узимали
и
Враничић
,
а
и
његови
пратиоци
.
Правац
којим
је
ишао
Враничић
водио
је
на
југ
.
—
Велимо
правац
,
јер
кроз
ове
планине
о
путу
није
могло
ни
бити
говора
.
С
десне
стране
пружала
се
недогледна
раван
,
али
наши
путници
нису
смели
силазити
у
њу
и
ако
су
је
жудно
погледали
.
Тамо
су
обрађена
поља
,
тамо
су
путови
,
села
,
људи
,
а
наши
путници
нису
имали
рачуна
да
се
сретају
с
људима
;
њин
је
задатак
био
да
кроз
пусте
планине
и
усамљене
крајеве
продру
што
дубље
у
Балканију
.
У
равницу
,
дакле
,
нису
смели
,
а
високе
,
планинске
врхове
морали
су
избегавати
због
тешких
прелаза
и
голема
вијугања
и
обилазака
.
Остајало
им
је
да
се
спусте
до
планинских
коса
понајближих
подножју
,
па
тим
косама
да
се
провлаче
.
Такво
путовање
било
је
веома
тегобно
.
На
сваком
кораку
могло
се
заврљати
.
Ваљало
је
познавати
,
што
но
реч
сваку
стопу
,
тих
пустих
планина
па
тек
да
се
човек
уме
наћи
у
оном
непрегледном
сплету
јаруга
,
дубодолина
,
коса
,
провалија
,
ћувика
и
брдских
главица
.
Ниси
могао
крочити
ни
десет
корачаји
по
равном
земљишту
;
једнако
се
морало
пењати
или
силазити
.
Земљиште
је
било
тако
ломно
,
да
често
ниси
могао
видети
пред
собом
ни
на
10
корачаји
.
Уз
то
се
свако
по
сахата
ваљало
провлачити
кроз
сплетене
павитњаке
,
опасне
купинове
оструге
и
густе
трњаке
,
или
газити
кроз
високу
,
бујну
планинску
папрад
.
Невичан
човек
изгубио
би
се
чим
пође
сто
корачаји
,
и
без
големих
јада
не
би
могао
никако
ни
изаћи
из
ове
пустиње
,
а
камо
ли
одржати
кроз
њу
један
правац
,
путујући
једнако
на
југ
.
Пет
година
провео
је
Милоје
по
овим
планинама
(
као
предузимач
секао
дрва
и
грађу
)
и
знао
их
као
што
зна
свој
длан
,
па
опет
је
морао
почешће
застајати
да
погледа
где
је
и
да
се
промисли
којом
ће
страном
ударити
.
Ето
такав
је
био
предео
куда
су
пролазили
Враничић
и
његова
мала
дружина
.
Да
заварају
сељаке
они
су
у
почетку
пошли
низ
брдо
,
ади
,
чим
су
замакли
за
први
шумарак
,
они
окрену
уз
брдо
.
После
свега
што
су
чули
од
она
два
сељака
,
сматрали
су
да
је
разложно
повући
се
мало
дубље
у
планину
,
тим
пре
што
је
већ
и
дан
настао
,
те
би
се
на
подножју
планинском
лакше
могли
срести
с
каквим
људима
,
који
туда
по
пропланцима
имају
својих
трла
и
колеба
.
Зашли
су
дубље
у
шуму
.
Ишли
су
омчатом
косом
.
С
десне
руке
зијала
им
је
мрачна
и
страшна
провалија
.
Из
ње
се
чуло
како
у
дубини
шушти
некакав
изгубљен
планински
поток
.
На
дну
провалије
расли
су
огромни
борови
,
али
њини
високи
врхови
једва
да
су
допирали
до
половину
провалије
.
Са
таквога
једног
врха
боровог
чуло
се
сад
гласно
кликтање
гладна
планинска
орла
.
Враничић
је
био
ловац
,
те
окрете
главу
на
ову
страну
.
С
леве
руке
дизао
се
висок
планински
одсек
,
као
го
,
усправан
зид
,
уз
који
би
и
тици
било
тешко
узлетети
,
а
камо
ли
човеку
попети
се
.
Са
ове
узане
природне
путање
,
којом
су
ишли
наши
путници
,
није
се
дакле
имало
куд
ни
лево
ни
десно
.
Но
ова
тескоба
није
дуго
трајала
.
После
десетак
минута
хода
косу
је
на
једаред
пресецала
лепа
удољица
,
непошумљена
,
али
с
лепом
планинском
травом
,
као
што
су
многи
пропланци
у
овим
планинама
.
Наши
путници
изађоше
на
ову
чистину
и
чисто
одахнуше
,
јер
више
није
било
ни
онога
склопа
планинског
,
који
са
свију
страна
заклања
небо
и
чисто
належе
на
човека
и
гуши
га
.
Ова
пољаница
није
била
широка
—
једва
да
је
имала
две-три
стотине
корачаји
,
а
иза
ње
опет
се
дизала
стрма
шумовита
коса
,
исто
онако
мрачна
и
омчата
као
и
ова
с
ове
стране
.
Наши
путници
загазише
у
бујну
густу
траву
,
као
да
запливаше
у
дубоко
,
зелено
језеро
,
а
једва
су
се
видели
из
големе
траве
.
Напред
је
ишао
чича
Милоје
,
за
њим
Враничић
,
а
за
овим
Жика
.
Већ
су
тако
били
прешли
скоро
целу
пољаницу
,
кад
их
ту
при
крају
нешто
изненади
.
Они
угледаше
у
трави
две
повелике
гомиле
свежа
,
бела
,
тек
отесана
букова
иверја
.
Ово
је
било
изненађење
.
Коме
је
могло
што
требати
овде
у
сред
ове
пусте
планине
,
где
нема
чак
ни
зверова
,
па
ни
самих
тица
,
а
камо
ли
живих
људи
!
Ко
ли
је
ово
тесао
и
шта
ли
му
је
требало
?
—
То
је
питање
свима
лебдило
на
уснама
,
но
Враничић
проговори
први
.
Већ
је
било
близу
читав
сахат
како
су
се
кренули
са
извора
,
где
су
се
одмарали
,
а
још
ни
један
не
бејаше
реч
једну
проговорио
.
—
Чија
ди
је
секира
овде
одјекивала
?
—
прекиде
Враничић
ово
дуго
ћутање
.
Милоје
не
одговори
ништа
;
Жика
рече
нешто
,
али
то
је
пре
било
продужење
његове
раније
започете
мисли
,
но
одговор
на
Враничићево
питање
.
Крочише
још
неколико
корачаји
.
Милоје
застаде
;
застадоше
и
остали
.
Пред
њима
је
био
дубок
,
бујан
планински
поток
,
који
се
једва
видео
из
густе
траве
,
израсле
по
стрмим
обалама
.
Преко
потока
је
водио
нов
,
тек
саграђен
узани
мостић
,
с
јаким
оградама
са
стране
.
Ово
је
још
више
изненадило
наше
путнике
.
Коме
је
могао
требати
овај
прелаз
у
овој
пустој
планини
,
где
нема
ни
трага
од
човечија
живота
!
Но
Милоје
се
није
ништа
чудио
.
Он
рече
равнодушно
да
ће
овде
где
год
у
близини
јамачно
бити
каква
трла
,
а
можда
је
ко
год
тек
намеран
да
овде
где
год
подигне
планинску
колебу
,
па
направио
човек
прво
прелаз
,
да
му
је
лакше
преходити
с
једне
стране
на
другу
.
На
ове
речи
Милоје
се
упути
мосту
,
пређе
га
брзо
и
позва
и
остале
да
прелазе
.
Они
наиђоше
;
Враничић
напред
Жика
за
њим
.
На
сред
моста
Враничић
застаде
,
наже
се
на
ограду
,
погледа
доле
у
запенушене
таласе
,
окрете
се
Жики
и
заусти
нешто
да
му
рекне
...
У
тај
исти
мах
из
оближњег
буквика
с
горње
стране
моста
пуче
пушка
.
Враничић
се
сроза
,
паде
на
колена
и
обема
рукама
грчевито
се
ухвати
за
ограду
од
моста
,
али
одмах
и
њу
упусти
,
руке
му
клонуше
и
он
се
ничице
поклопи
по
крајњој
мостовој
греди
.
На
белим
отесаним
талпама
указа
се
струја
црвене
крви
.
Жика
и
Милоје
притрчаше
!
...
ГЛАВА
XXИВ
Чувари
поретка
Растислављев
пад
са
столице
министра
председника
изазвао
је
с
почетка
голему
узрујаност
у
свима
чиновничким
редовима
.
Сви
су
се
бојали
великих
промена
,
у
којима
би
могли
погубити
службе
и
хлеб
!
Но
највише
су
зебли
полициски
чиновници
.
У
нови
кабинет
за
министра
полиције
био
је
ушао
човек
о
чијој
се
енергији
и
одлучности
тако
исто
много
причало
,
као
и
о
његовом
слободоумљу
.
Сељачки
син
,
париски
ђак
,
човек
пун
самопоуздања
,
с
тврдом
вером
у
своју
надмоћност
,
прожман
осећајем
подругљива
презирања
спрам
свега
што
није
улазило
у
круг
његових
„
пречишћених
појмова
,
“
уз
то
оштар
на
језику
и
драстичан
у
изразима
,
Кугић
је
брзо
изашао
на
глас
не
само
међу
интелигенцијом
,
но
и
међу
сељацима
.
Полициске
власти
до
јуче
су
гледале
у
њему
опасна
демагога
и
усијану
главу
,
а
данас
им
ево
тај
исти
човек
долази
за
министра
,
и
то
још
долази
у
друштву
с
људима
који
ни
по
годинама
,
ни
по
начелима
нису
ни
у
колико
његова
прилика
.
То
је
многе
доводило
у
двоумицу
,
али
једно
се
рачунало
као
извесно
—
а
то
је
,
да
ће
нови
министар
разјурити
све
старе
полициске
чиновнике
,
нарочито
оне
,
који
су
били
нетакнути
као
Растислављеве
и
Раткове
присталице
.
Читаву
недељу
дана
треперили
су
престрављени
полицајци
,
а
гром
још
никако
да
пукне
.
Најпосле
осмог
дана
,
место
страховита
треска
,
у
службеним
балканиским
новинама
изашао
је
мирољубив
распис
новога
министра
полиције
,
у
коме
објављује
подручном
чиновништву
свој
програм
и
своје
министарске
намере
и
планове
.
Он
неће
гледати
на
партије
;
за
њега
су
једнаки
сви
балканиски
грађани
,
који
часно
и
савесно
врше
своје
грађанске
дужности
;
од
чиновника
тражи
рад
,
ред
и
послушност
.
За
прошлост
никога
неће
ни
глава
заболети
,
а
за
будућност
свакоме
ће
бити
по
раду
и
заслузи
.
Ово
је
окуражило
чиновнике
те
опет
почну
дизати
главу
.
Они
,
који
су
још
јуче
били
вољни
да
се
јавно
одрекну
свију
начела
и
ако
хоћете
и
целе
прошлости
своје
,
охрабрени
попустљивошћу
новога
министра
,
данас
су
већ
говорили
:
—
Па
наравно
!
Ако
је
и
министар
,
он
мора
водити
рачуна
о
нашим
убеђењима
.
И
ми
смо
људи
и
равноправни
грађани
.
И
ми
имамо
право
да
мислимо
о
државним
пословима
,
и
да
ценимо
шта
ваља
,
а
шта
не
ваља
.
Јес
,
јес
,
господине
,
да
ценимо
!
...
Нови
министар
полиције
осећао
је
потребу
да
се
лично
позна
с
крупнијим
чиновницима
у
својој
струци
.
Једно
јутро
он
предаде
своме
начелнику
парче
хартије
,
на
коме
је
писало
:
„
Желим
да
се
састанем
с
господом
окружним
начелницима
.
Лични
састанак
много
вреди
.
У
расписима
министар
никад
не
може
упознати
своје
подручне
с
духом
свога
министровања
.
За
то
су
потребни
лични
састанци
и
лични
разговори
и
обавештаји
.
“
У
томе
смислу
начелник
министарства
имао
је
да
састави
писмо
за
све
окружне
начелнике
.
Десетак
дана
доцније
Звониград
је
био
пун
„
окружних
,
“
као
што
скраћено
титулишу
окружне
начелнике
.
Но
ова
прилика
веома
је
добро
дошла
и
бив
.
министру
полиције
—
Ратку
.
Сви
окружни
начелници
били
су
управо
створ
његових
руку
.
Он
их
је
бирао
,
он
их
је
подигао
на
ове
високе
положаје
,
он
их
је
школовао
у
полициској
вештини
и
задахнуо
својим
партиским
духом
—
то
су
били
његови
духовни
синови
,
а
он
и
Растислав
били
су
дволично
божанство
,
били
су
управо
политичко
сунце
око
кога
се
окретао
сав
овај
свет
од
начелника
.
Четири
пуна
дана
бавили
су
се
окружни
у
Звониграду
и
много
су
што
шта
научили
.
Дању
су
одлазили
Кугићу
по
дужности
,
а
ноћу
су
се
провлачили
кроз
Раткове
капиџике
из
љубави
.
Кугића
су
слушали
ушима
,
а
Ратка
срцем
;
први
им
је
био
министар
по
имену
,
а
други
заповедник
и
господар
на
делу
.
У
осталом
Ратка
је
лако
било
и
слушати
;
он
од
својих
присталица
није
тражио
ништа
,
што
их
доводи
у
сукоб
с
њиним
рођеним
интересима
.
Ратков
и
Растислављев
либерализам
управо
се
тиме
и
одликовао
од
осталих
политичких
начела
,
што
није
тражио
никаквих
жртава
,
никаквих
напора
за
туђ
рачун
.
—
Хоћеш
ли
да
си
добар
либерал
Растислављева
кова
,
—
гледај
мудро
своје
рођене
интересе
и
нек
су
ти
они
од
свега
пречи
.
Кад
будеш
добар
себи
,
добар
си
и
странци
.
Та
она
ништа
друго
и
не
тражи
,
но
да
усрећи
своје
присталице
,
да
им
очува
или
стече
високе
чиновничке
положаје
.
Но
ствар
се
давала
бранити
и
ценити
и
с
другога
гледишта
,
као
што
ћемо
мало
даље
и
видети
Ратка
да
је
брани
.
Била
је
скоро
поноћ
.
Ове
исте
вечери
господа
окружни
имали
су
част
бити
позвани
на
чашу
вина
код
свога
новог
министра
.
Тек
,
пошто
су
изашли
од
њега
,
један
по
један
упутио
се
Ратковој
кући
,
бирајући
месечеве
залатке
и
обилазећи
и
подаљим
улицама
,
само
да
се
траг
што
боље
заметне
.
Наравно
,
док
је
цела
ова
операција
извршена
и
сви
се
окружни
код
Ратка
искупили
,
морало
је
проћи
времена
.
Сад
су
били
сви
на
окупу
и
то
махом
окружни
начелници
,
тек
по
где
где
прешарани
по
каквим
помотњиком
или
другим
којим
угледнијим
полициским
чиновником
.
Седели
су
у
наоколо
крај
дувара
,
сабијени
као
харинге
у
тенећеној
кутији
.
Најмлађи
Ратков
синчић
,
који
бејаше
силом
устао
и
у
ово
позно
доба
,
утрча
у
собу
,
изненади
се
од
толиких
гостију
,
постиде
се
,
притрча
оцу
,
и
,
вукући
га
за
рукав
упита
:
која
су
ово
господа
,
што
седе
овако
у
наоколо
?
Отац
му
одговори
,
да
су
то
господа
начелници
.
Дете
заглаба
палац
у
уста
,
дуго
је
посматрао
начелнике
,
како
седе
непомично
на
својим
столицама
у
наоколо
,
а
за
тим
упита
оца
:
-
Зашто
,
тата
,
ови
начелници
стоје
овде
у
реду
као
оно
војници
,
кад
их
браца
Мика
наређа
поред
дувара
,
и
заповеди
им
да
сви
гледају
у
мачка
,
што
лежи
горе
на
прозору
и
да
једнако
вичу
мачку
:
ам
!
ам
!
ам
!
—
да
лају
на
њега
,
а
наш
мачак
Срдан
само
их
погледа
,
па
тек
зевне
,
испружи
шапу
,
извуче
нокте
;
а
браца
Мика
вели
војницима
:
ето
виш
’
и
мачак
вам
каже
да
сте
глупи
!
...
.
Ратко
мету
прст
детету
на
уста
и
рече
пун
очинске
милости
:
—
Та
ућути
ти
,
чегртаљко
једна
,
која
ни
ноћу
не
даш
никоме
мира
!
—
А
за
тим
продужи
ходање
по
средини
собе
,
разговарајући
нешто
поверљиво
с
орловачким
начелником
,
у
чијем
се
округу
за
сад
усредсређавао
сав
политички
живот
Балканије
,
пошто
је
спремано
,
да
се
у
Орловцу
у
најкраћем
року
састане
народна
скупштина
.
На
једаред
Ратко
застаде
;
он
је
био
чуо
како
се
за
његовим
леђима
два
начелника
разговарају
,
да
ли
је
боље
очувати
свој
чиновнички
положај
,
па
ма
се
с
тога
морало
малко
и
прометанисати
пред
новим
господином
министром
,
—
или
човек
треба
да
пази
на
образ
,
па
ако
дође
у
сукоб
с
министром
,
а
он
богме
и
оставку
да
да
,
али
својих
начела
да
се
не
одриче
и
да
не
крије
шта
је
.
—
Ратка
је
интересовало
ово
питање
,
—
То
је
,
о
чему
је
он
управо
и
имао
да
говори
са
свом
овом
господом
.
Ратко
се
окрете
и
начуљи
обадва
ува
,
али
у
залуд
му
мука
.
Начелници
опазише
да
их
министар
слуша
и
ућуташе
као
заливени
.
—
Молим
,
молим
,
—
продужите
разговор
!
То
и
мене
занима
!
И
баш
ми
је
мило
да
чујем
,
шта
о
оваким
стварима
мислите
ви
практичари
,
ви
људи
из
народа
?
Начелници
промуцаше
,
да
и
они
...
.
премда
су
у
ствари
људи
слабоумни
и
од
књиге
давно
одвојени
...
.
опет
зато
,
у
понизности
ради
су
се
старати
...
.
сваки
струке
своје
по
површности
,
господину
министру
,
вазда
одани
и
покорно
на
расположењу
премда
,
наравно
,
они
нису
ради
никога
вређати
...
.
Видећи
начелнике
како
су
се
запетљали
,
Ратко
им
примети
,
да
је
за
то
посао
у
држави
и
подељен
,
што
један
човек
и
поједина
група
људи
нису
у
стању
да
прихвате
и
како
ваља
отаљају
све
државне
послове
.
—
С
тога
је
учињен
распоред
,
те
једни
мисле
и
наређују
,
а
други
мисле
и
извршују
што
им
је
наређено
.
Тако
бива
свуда
,
па
ће
тако
бити
и
овде
.
—
Он
не
тражи
ништа
много
,
ништа
особито
од
њих
,
до
јуче
његових
,
а
данас
Кугићевих
начелника
.
—
Он
сматра
да
су
то
и
јуче
и
данас
били
и
остали
једни
и
исти
људи
.
—
Они
знају
шта
је
добро
и
за
државу
корисно
,
и
као
год
што
су
то
вршили
јуче
,
кад
им
је
то
и
заповедано
,
тако
ће
исто
све
то
вршити
и
данас
,
кад
им
људи
зло
обавештени
могу
и
друкчије
наређивати
.
У
осталом
,
њин
је
положај
јасан
.
Њин
је
министар
човек
новајлија
;
што
они
буду
хтели
,
то
мора
и
он
хтети
.
Они
ће
га
извештавати
и
обавештавати
,
а
у
ствари
то
ће
значити
,
да
га
упућују
и
да
му
заповедају
.
—
Човек
,
који
не
зна
,
хтео
не
хтео
,
мора
ићи
за
оним
,
који
одмиче
напред
.
Наравно
,
сасвим
је
друкчије
ствар
текла
кад
су
државним
пословима
управљали
људи
служби
вични
,
а
престолу
одани
.
Но
сад
су
друга
времена
.
Кнезу
Мутимиру
прохтело
се
да
протера
мало
шегу
и
с
државним
пословима
.
Узео
је
за
министре
људе
незгодне
у
сваком
погледу
,
с
тога
ће
сад
сав
терет
државних
послова
спасти
на
окружне
начелнике
,
и
како
они
буду
вршили
те
послове
,
тако
ће
ићи
цела
државна
машина
.
С
тога
је
сад
и
нужно
да
сви
они
очувају
своја
начелничка
места
.
То
је
прва
и
најпреча
потреба
.
С
тих
места
они
сад
све
могу
;
одатле
ће
они
владати
целом
ситуацијом
;
нови
министар
биће
у
њиној
руци
,
и
како
они
са
својим
извештајима
из
унутрашњости
буду
свирали
,
тако
ће
он
амо
у
Звониграду
играти
.
Са
тих
разлога
сада
ето
не
може
бити
ни
речи
о
неком
напуштању
службе
у
име
начела
...
.
Ратко
се
склони
да
момци
пронесу
пуне
послужавнике
с
вином
и
кавама
и
причека
док
се
послуга
удали
.
—
Има
једна
ствар
која
ми
никад
није
ишла
,
па
ни
сад
ми
не
иде
у
главу
,
—
поче
опет
Ратко
.
За
начело
напустити
државну
службу
,
или
допустити
да
те
због
начела
из
државне
службе
истерају
—-
то
је
по
мојој
памети
проста
бесмислица
.
Шта
је
начело
?
План
,
мисао
коју
желимо
остварити
.
А
шта
је
државна
служба
?
Власт
,
снага
која
нам
даје
средстава
да
те
своје
планове
извршимо
.
Па
за
што
онда
напуштати
власт
из
руку
!
За
што
добровољно
отурати
од
себе
једно
средство
које
ти
највише
може
помоћи
при
остварењу
твојих
планова
.
Ратко
беше
почео
долазити
у
ватру
,
и
све
је
живље
говорио
.
—
Али
остајући
у
служби
ти
служиш
свога
политичког
противника
,
служиш
министра
,
који
је
вођ
противничке
странке
—
примећују
обично
идеалисте
.
Па
?
Шта
је
с
тиме
?
Колико
је
вајде
министру
противнику
од
тога
и
колика
би
му
била
штета
,
да
си
га
напустио
,
да
га
ниси
хтео
служити
?
Место
тебе
он
би
узео
другога
;
узео
би
свога
човека
,
и
њега
би
опет
имао
ко
служити
.
Разлика
је
само
у
томе
,
што
кад
га
служиш
ти
,
онда
га
служиш
онако
како
ти
хоћеш
,
а
кад
га
служи
други
,
онда
га
служи
онако
како
он
хоће
.
Ево
најбоља
примера
на
вама
самима
.
Ви
сте
данас
сви
окружни
начелници
,
и
колико
вајде
може
бити
од
вас
нашој
странци
,
то
ће
показати
најближа
будућност
,
а
ја
се
,
у
име
Бога
,
надам
најлепшему
.
Узмите
обратно
.
Рачунајте
шта
би
нам
било
вајде
да
сте
с
мојим
изласком
из
министарства
одмах
и
ви
сви
подавали
оставке
?
Данас
би
били
немоћни
пензионари
,
о
којима
нико
више
не
води
никаква
рачуна
.
По
неко
би
од
вас
можда
сад
и
гладовао
.
Какве
би
користи
могла
имати
странка
од
вас
таквих
,
кад
њој
требају
људи
од
снаге
и
положаја
,
а
не
истерани
чиновнички
инвалиди
.
Но
бива
случајева
где
нови
министри
баш
траже
од
својих
потчињених
да
пређу
у
њихову
странку
.
Шта
ту
да
се
ради
?
—
двоуме
се
многи
.
Али
и
ту
је
ствар
јасна
.
Пре
свега
редак
је
министар
који
ће
то
баш
тако
отворено
тражити
.
А
друго
,
лепа
реч
ништа
не
кошта
,
а
и
гвоздена
врата
отвара
.
Ја
нисам
нихилиста
,
али
сам
ово
дана
читао
једну
руску
нихилистичку
расправу
,
с
којом
се
потпуно
слажем
.
Ту
се
расправља
питање
да
ли
нихилисте
могу
служити
у
државној
служби
,
а
да
се
не
огреше
о
савест
своју
.
И
вели
се
да
могу
.
Разлог
је
овај
:
Дотични
министар
,
или
дотични
чиновник
нема
право
да
чини
саслушање
над
савешћу
свога
потчињеног
,
он
нема
право
ни
да
пита
каквих
си
начела
,
ни
да
ти
натура
некаква
своја
начела
.
Но
ако
се
он
користи
својим
положајем
и
злоупотреби
своју
власт
,
па
то
ипак
учини
,
онда
си
ти
у
праву
да
ту
злоупотребу
сузбијеш
како
год
можеш
;
у
овом
случају
у
праву
си
да
дадеш
изнуђено
обећање
,
али
да
га
после
не
извршиш
.
Он
тебе
бије
силом
—
ти
њега
удри
хитрином
.
Министар
заповеда
буди
консервативац
;
послушан
чиновник
одговара
хоћу
,
а
после
у
пракси
ради
како
најбоље
може
и
уме
.
Ратко
се
прокашља
,
оде
полако
у
угао
,
пљуну
и
полако
се
опет
врати
.
Изгледало
је
као
да
су
му
у
току
разговора
дошле
неке
мисли
које
га
заустављају
,
опомињу
га
да
још
по
што
шта
промисли
и
не
дају
му
да
онако
брзо
и
сврши
свој
говор
,
како
га
је
брзо
био
започео
.
И
доиста
,
као
министар
,
Ратко
никад
не
би
проповедао
ову
теорију
чиновничке
непослушности
и
обмањивања
,
која
му
се
сад
из
опозиције
чинила
тако
природна
.
Но
ово
колебање
није
трајало
дуже
од
тренутка
.
Ратко
превуче
шаком
преко
лица
,
као
да
је
хтео
скинути
с
образа
некакву
паучину
,
па
настави
одлучно
.
-
Ту
се
нема
шта
философисати
!
Целом
свету
никада
нећеш
намесити
колача
,
а
свак
је
себи
најближи
.
С
тога
у
доброчинству
пођи
од
себе
,
па
докле
стигнеш
.
Оставимо
друге
млађе
нека
лете
по
облацима
,
а
ми
смо
људи
већ
у
годинама
,
нама
ваља
што
више
гледати
преда
се
да
где
не
запнемо
.
Ми
смо
већ
и
сувише
тешки
за
честа
и
велика
мењања
,
с
тога
нам
је
најпрече
да
очувамо
места
где
смо
.
Ту
разумем
вас
и
ваше
чиновничке
положаје
.
Министри
нека
се
мењају
,
а
сви
виши
чиновнички
положаји
ваља
да
остају
увек
у
рукама
наших
људи
.
То
ће
нашој
странци
дати
несумњиву
превагу
над
свима
другим
странкама
.
То
ће
убрзо
пресећи
и
честе
министарске
промене
.
Стални
виши
чиновници
утицаће
да
постану
сталнија
и
сама
министарства
.
Граби
на
све
стране
власт
,
и
што
једном
дочепаш
,
чувај
као
очи
у
глави
.
Од
сеоског
пудара
па
до
министра
свако
место
има
свој
значај
и
своју
вредност
,
ни
једно
није
за
презирање
и
све
их
треба
грабити
себи
.
Власт
,
власт
и
опет
власт
!
Ето
у
ово
неколико
речи
састоји
се
цео
програм
наш
.
Власт
кроз
сва
времена
,
власт
под
свима
министрима
,
власт
у
свима
околностима
,
власт
дању
,
власт
ноћу
—
ето
ту
је
све
.
А
сад
шта
све
треба
чинити
да
наши
људи
увек
очувају
власт
,
при
свима
тим
променама
—
то
је
питање
на
које
има
толико
одговора
,
колико
има
разноликих
људи
и
прилика
у
којима
се
ко
креће
.
Што
ја
могу
рећи
онако
у
опште
,
и
што
вреди
за
све
наше
људе
,
то
је
да
је
сваком
богом
просто
нека
употребљава
средства
каква
год
хоће
,
само
нека
стече
,
или
ако
је
већ
има
нека
очува
власт
.
Кад
тако
будемо
радили
,
зваће
нас
политичким
хамелеонима
,
прибрајаће
нас
час
једној
час
другој
странци
;
викаће
на
нас
,
али
ће
нас
сви
примати
,
—
чак
ће
нас
и
тражити
,
рачунаће
нас
за
политичке
кондотијере
,
за
спекуланте
,
најамнике
,
који
служе
свима
странкама
,
али
док
они
буду
пливали
у
илузији
да
смо
ми
њина
оруђа
,
у
ствари
ће
сви
они
служити
интересима
наше
странке
.
Нашим
ће
људима
бити
лепо
и
топло
и
кад
су
на
влади
и
кад
су
у
опозицији
.
Они
неће
пунити
хапсане
;
они
неће
подносити
никаква
тешка
гоњења
,
и
где
год
дођу
у
додир
с
влашћу
,
биће
им
власт
наклоњена
.
У
такој
странци
лако
је
бити
;
таква
странка
имаће
доста
присталица
и
она
мора
бити
велика
и
јака
.
Тежећи
општем
добру
,
она
неће
упропашћивати
своје
рођене
чланове
,
но
их
дизати
,
богатити
и
величати
,
јер
богати
и
велики
,
они
ће
и
њу
начинити
великом
.
Ратко
застаде
.
Он
је
и
сам
осећао
да
у
овој
проповеди
његовој
има
нечега
што
мирише
на
политички
угурсузлук
,
ади
он
није
хтео
истраживати
где
је
и
шта
је
то
.
Та
му
се
ствар
допадала
онако
у
целини
,
и
он
у
појединости
није
хтео
ни
улазити
.
Начелници
су
саслушали
његов
говор
тако
,
као
што
побожни
хришћани
слушају
лепу
службу
смирена
свештеника
.
У
току
од
непуна
сахата
пало
је
бар
стотина
усрдних
климања
главом
,
све
знаци
жива
одобравања
,
а
случај
је
хтео
да
Ратко
заврши
свој
говор
баш
у
тренутку
,
кад
на
његовом
великом
старинском
часовнику
кукавица
гласно
откука
својих
дванајест
сетних
„
куку
.
“
И
ако
је
ово
сустицање
било
проста
случајност
,
опет
је
то
бар
неке
од
гостију
непријатно
дирнуло
.
Један
од
најмлађих
начелника
чисто
се
трже
кад
кукавица
узе
кукати
,
виде
да
му
је
дружина
то
опазила
,
би
му
стидно
и
зацрвени
се
.
Други
начелник
—
он
је
опет
био
један
од
најстаријих
у
овоме
скупу
—
диже
главу
,
подуго
је
тражио
док
нађе
кукавицу
погледом
,
јер
се
одоздо
с
места
,
где
је
он
седео
,
није
добро
видела
—
па
је
онда
кивно
и
душмански
гледао
у
њу
за
све
време
док
је
кукала
,
а
кад
год
се
кукавица
нагне
и
мрдне
вратом
да
викне
„
куку
,
“
чича
набере
леву
обрву
,
мрдне
главом
и
рекне
полако
:
„
хм
!
“
Кад
кукавица
најзад
сврши
своју
причу
и
стресе
крилима
,
па
се
увуче
у
часовник
,
чича
мигну
с
обадва
ока
и
прошапута
„
хм
!
тако
!
То
ти
знаш
!
“
За
тим
се
окрете
домаћину
:
—
Што
,
бога
ти
,
господине
,
не
избациш
из
куће
ову
вештицу
,
но
ти
овде
кука
над
главом
?
Ратко
се
насмеја
и
објасни
гостима
да
је
то
драгоцен
старински
часовник
,
коме
има
близу
два
столећа
.
Можда
још
у
почетку
прошлога
века
донео
га
је
у
Цариград
из
Немачке
некакав
мајстор
бродовља
и
после
дуге
употребе
поклонио
га
био
неком
Сарукбоцећаеју
.
Сарукбејов
син
био
је
доцније
кавеџибаша
код
познатога
Мустај
паше
,
те
,
полазећи
за
Балканију
,
понео
је
и
овај
часовник
.
Ту
је
после
дуго
ишао
из
руке
у
руку
,
променио
је
био
многе
сајбије
док
најпосле
не
падне
шака
старој
Шеремет
беговици
,
богатој
и
чувеној
удовици
Звониградскога
спахије
Шеремет
бега
,
која
га
једном
приликом
поклони
старом
Симићу
,
а
од
њега
]
е
дошао
амо
.
С
тога
,
за
какав
музеј
,
нарочито
за
коју
од
чувенијих
породица
у
којима
је
једаред
већ
бивао
,
овај
би
часовник
могао
имати
неоцењене
вредности
.
Помислите
само
то
,
кад
се
узме
да
је
добри
Мустај
паша
баш
на
овоме
часовнику
можда
бројао
своје
последње
тренутке
живота
,
ишчекујући
бесну
руљу
бунтовних
дахија
,
која
је
већ
рушила
и
пљачкала
по
осталим
одајама
везирова
конака
,
примичући
се
све
ближе
и
ближе
Мустај
паши
,
кога
је
мало
за
тим
и
удавила
.
Многи
начелници
поустајаше
на
ову
причу
и
узеше
загледати
стари
сахат
.
Чича
примети
:
—
Ако
је
с
њом
тако
једном
већ
било
,
онда
бих
ја
њу
тек
тада
слатко
бацио
.
Далеко
њој
лепа
кућа
,
па
нека
она
кука
својој
стрини
,
а
не
нама
,
зашто
кад
је
она
једном
већ
искукала
смрт
Мустај-паши
,
онда
ту
већ
нису
више
чиста
посла
.
Ово
мало
шале
добро
је
утицало
.
Седећи
ћутећки
на
једном
месту
,
људи
су
већ
били
почели
дремати
.
Сад
се
мало
разраколише
.
Неко
спомену
и
полазак
.
Други
неко
опет
додаде
да
од
кад
је
у
Звониграду
,
он
се
још
није
могао
честито
испавати
,
а
јамачно
као
доказ
уз
то
пусти
и
једно
дугачко
,
гласно
зевање
.
Чу
се
и
пријатно
куцкање
чаша
.
Ратко
даде
пример
и
начелници
су
један
по
један
прилазили
столу
и
сами
се
служили
.
Ратко
је
сад
разговарао
с
начелницима
оделито
,
час
појединце
,
ако
је
ствар
била
важна
и
тицала
се
само
тога
начелника
,
час
у
гомилицама
,
ако
је
ствар
била
од
општијег
значаја
.
Давао
им
је
савете
шта
се
има
предузети
сад
одмах
.
„
Почетак
много
значи
!
Утисци
,
који
се
добију
одмах
с
почетка
,
најдуже
се
памте
.
Кнез
треба
одмах
да
позна
разлику
између
прошле
и
садашње
владе
.
“
У
том
правцу
говорио
је
Ратко
даље
.
Његови
савети
били
су
различити
,
према
разноликим
приликама
у
којима
су
поједини
начелници
имали
да
се
крећу
.
Но
опет
за
то
сви
ти
савети
сводили
су
се
у
главноме
на
ово
:
Кнез
треба
да
дође
до
уверења
да
је
земља
пуна
незадовољника
и
да
је
само
прошла
влада
била
у
стању
да
их
држи
у
запту
:
чим
је
ње
нестало
,
ови
се
незадовољни
елементи
крећу
,
бујају
,
расту
,
и
једног
дана
лако
могу
постати
господари
ситуације
.
Да
код
кнеза
створе
тако
уверење
дужност
је
начелника
,
и
они
то
могу
постићи
својим
вешто
смишљеним
извештајима
,
које
ће
слати
министру
.
Они
мотре
на
све
,
и
штогод
опазе
подозриво
,
по
дужности
јављају
министру
.
А
подозриве
ствари
избијају
на
све
стране
.
Ваљаном
полицајцу
управо
је
све
подозриво
,
и
он
у
свачему
нађе
повода
да
превије
табак
и
отпочне
истрагу
,
а
већ
ако
се
доцније
ништа
не
обелодани
,
онда
је
то
с
тога
,
што
завереници
вешто
крију
своје
трагове
.
На
случај
да
који
од
начелника
буде
уклоњен
,
а
на
његово
место
нови
министар
постави
кога
свог
присталицу
,
на
то
се
не
треба
жалити
.
Вас
два
три
суседна
начелника
узећете
га
у
своје
руке
,
сваки
од
вас
послаће
му
по
штогод
подозриво
,
тако
,
да
он
имадне
највише
јављати
у
Звониград
.
У
опште
за
њих
,
начелнике
либералне
,
отварало
се
сад
широко
поље
рада
,
где
је
сваки
имао
да
покаже
и
своје
личне
способности
,
и
своју
умешност
и
своју
поузданост
.
То
је
било
мишљење
Ратково
,
а
тако
су
ствар
схватали
и
сами
начелници
.
Исток
је
већ
био
почео
најлак
рудети
кад
су
начелници
,
после
дуга
бдења
,
један
по
један
почели
измицати
кроз
Ратков
капиџик
,
губећи
се
у
мрачним
и
кривим
сокачићима
.
Начелници
су
се
повратили
на
своја
места
и
последице
њихова
рада
брзо
су
се
почеле
јављати
.
Није
прошло
ни
десетак
дана
,
а
од
једног
начелника
с
југозападне
међе
стиже
телеграфски
извештај
,
да
су
у
његовом
месту
ноћни
стражари
нашли
растурене
по
вароши
писане
пашквиле
,
у
којима
се
напада
садашња
династија
а
кује
се
у
звезде
династија
Црнојевића
.
Један
примерак
те
пашквиле
послан
је
министру
у
прилогу
.
То
је
био
почетак
.
Наскоро
слични
извештаји
поврвели
су
с
многих
крајева
Балканије
и
нови
министар
брзо
је
био
претрпан
само
тим
стварима
.
Каквих
и
каквих
ти
чуда
ту
није
било
!
Час
јављају
како
су
у
вароши
освануле
прокламације
,
писане
крвљу
,
које
позивају
народ
да
збаци
династију
лажних
Косанића
,
па
да
поврати
своју
народну
династију
Црнојевића
,
под
којом
је
некада
тако
благовао
и
у
свему
напредовао
.
Час
опет
лежи
телеграфски
извештај
,
како
је
ту
и
ту
ухваћена
тајна
штампарија
,
спремна
да
печата
сваковрсне
бунтовне
списе
.
Истина
,
Шваба
,
код
кога
је
то
ухваћено
,
тврди
да
су
то
просто
мустре
слова
,
која
он
носи
као
агенат
једне
виђене
бечке
словоливнице
.
Али
извештај
начелников
вели
да
је
то
тајна
штампарија
,
и
онда
мора
бити
онако
како
он
каже
.
А
за
Швабу
вели
,
да
то
управо
и
није
Шваба
,
но
се
само
тако
претвара
.
Час
опет
долази
опширан
извештај
о
последњем
путовању
у
Беч
орловачког
угледног
трговца
Степе
Симеоновића
.
За
тога
се
човека
одавно
зна
да
он
и
душом
и
телом
припада
странци
Црнојевића
.
Многе
своје
послове
Црнојевићи
су
преко
њега
вршили
.
Он
им
је
у
томе
био
веома
подесан
,
као
богат
човек
,
коме
су
могли
и
знатне
суме
понудити
,
без
зебње
да
ће
их
задржати
за
се
.
Последњих
година
чича
Степа
био
се
мало
смирио
,
јер
га
је
,
веле
,
још
покојни
кнез
Страшимир
звао
к
себи
и
рекао
му
ово
:
—
Чујеш
,
чича
Степо
!
Ја
знам
да
ти
радиш
на
преврату
и
да
су
ти
прсти
једнако
у
Црнојевића
ткиву
.
Али
добро
знај
,
да
од
целога
тога
посла
ништа
бити
неће
.
Док
сам
ја
жив
,
ја
не
дам
Црнојевићима
у
Балканију
.
А
ако
,
по
несрећи
,
ви
угледни
људи
у
народу
доведете
ствар
до
преврата
,
онда
знај
и
упамти
ово
,
и
ево
ти
се
кунем
часним
крстом
да
ћу
овако
од
речи
до
речи
учинити
:
довући
ћу
вас
све
у
овај
конак
,
затворићу
се
овде
заједно
с
вама
,
а
наредићу
још
раније
да
се
у
подрум
мете
преко
двадесет
врећа
барута
,
па
ћу
онда
то
запалити
и
заједно
с
вама
отићи
у
Содом
,
нек
се
бар
зна
и
нек
се
прича
и
приповеда
,
докле
тече
сунца
и
месеца
и
док
траје
Балканије
,
шта
су
њени
народни
прваци
учинили
и
са
собом
и
са
својом
правом
династијом
.
И
не
био
,
чича
Степо
,
ја
Балканац
и
балкански
кнез
Страшимир
,
но
био
Турчин
,
ако
ову
реч
не
одржао
,
само
ако
ви
продужите
и
даље
ово
ривење
против
моје
династије
.
Ово
је
,
веле
,
застрашило
и
стукнуло
чича
Степу
за
неко
време
.
Он
је
више
година
мировао
,
истински
је
избегавао
све
прилике
,
где
би
морао
учинити
ма
што
против
Косанића
.
И
ово
мирно
држање
чича
Степино
познало
се
одмах
на
целом
крају
.
Као
колевка
Црнојевића
,
тај
је
крај
вазда
био
немиран
.
У
њему
је
до
века
по
нешто
шушкало
.
Али
последњих
година
,
услед
чича
Степиног
мировања
,
и
овај
се
крај
био
стишао
.
Но
сад
све
је
опет
пошло
на
јеро
.
Стари
чича
Степа
био
је
недавно
у
Бечу
по
еспап
,
и
том
приликом
,
како
се
вели
,
довезао
је
,
између
осталог
еспапа
,
и
тријестак
буради
с
разним
ексерима
.
Но
после
се
дознало
да
су
у
пет
буради
,
место
ексера
,
били
наполеони
,
т
.
ј
.
ексери
и
наполеони
били
су
помешани
,
а
у
сваком
бурету
било
је
по
четири
оке
дуката
и
наполеона
.
Четири
пута
пет
,
двадесет
.
И
тако
чича
Степа
је
донео
равно
двадесет
ока
злата
да
се
утроши
на
пропаганду
за
Црнојевића
династију
.
Ствар
је
сва
лепо
ухваћена
:
Зна
се
кад
су
бурад
експедована
из
Беча
;
зна
се
како
су
под
надзором
путовала
и
кад
су
овде
стигла
,
ко
их
дочекао
,
ко
их
је
примио
и
сакрио
,
једном
речи
све
се
зна
,
само
што
несрећним
случајем
новац
није
ухваћен
на
време
,
и
сад
нико
не
зна
где
је
.
Тако
је
у
главноме
гласио
службени
извештај
орловачког
начелника
,
извештај
,
који
је
као
ствар
,
од
голема
значаја
и
велика
поверења
,
по
нарочитом
гласоноши
послат
министру
у
Звониград
.
Кугић
би
се
зар
и
нашао
како
ће
изаћи
на
крај
с
оваким
извештајем
,
да
је
био
само
он
један
и
да
није
стотину
других
прилика
давало
вероватност
овоме
,
што
се
у
извештају
говори
.
Тако
је
с
једног
краја
јављено
,
да
је
неки
хук
ушао
у
најбоље
грађане
,
да
се
,
под
изговором
фамилијарних
посела
,
држе
политички
тајни
ноћни
скупови
,
где
се
већа
о
прогонству
династије
.
С
друге
,
опет
,
стране
јављано
је
како
су
два
човека
опажена
,
где
преко
границе
нешто
кришом
увлаче
у
Балканију
.
Потерани
,
они
утеку
.
У
заосталом
пакету
нађено
је
неколико
пушака
и
револвера
и
једна
записка
с
оваким
натписом
:
„
Магационару
седмога
кола
да
придружи
осталој
спреми
за
народни
устанак
.
“
Један
од
начелника
из
источних
крајева
јављао
је
,
да
његовим
округом
путују
два
подозрива
човека
:
путују
под
изговором
да
купују
ситну
рогату
стоку
,
а
у
ствари
биће
да
су
то
какви
агенти
Црнојевићеви
.
С
тога
тражи
од
г
.
министра
одобрење
да
може
учинити
ванредан
издатак
ради
надзора
над
овом
двојицом
.
Други
је
начелник
извештавао
да
у
његовом
месту
неколико
угледнијих
грађана
,
који
су
у
опште
познати
као
немирни
људи
и
усијане
главе
,
у
последње
време
нешто
много
пријатељују
с
месним
војеним
командантом
.
Свако
друго
треће
вече
састају
се
на
вечеру
и
,
под
изговором
обична
весела
друштва
,
остају
до
зоре
.
Међутим
уз
јело
и
пиће
они
најживље
претресају
политичке
прилике
.
Начелник
се
постарао
да
у
то
друштво
уведе
једнога
свога
поверљивог
човека
и
од
њега
је
чуо
многе
ствари
.
Командант
на
сва
уста
грди
свог
министра
,
вели
да
је
то
пијана
баба
,
који
није
ни
зашта
и
да
би
боље
учинио
да
је
својој
госпођи
уступио
министарску
столицу
.
Кнежеву
слику
,
која
је
случајно
стајала
у
тој
соби
,
окрену
с
лицем
дувару
и
тако
је
остала
за
све
време
њине
гозбе
.
Један
од
присутних
грађана
показивао
је
осталим
гостима
некакву
фотографију
,
која
ће
по
свој
прилици
бити
слика
Перуна
Црнојевића
.
Командант
је
тражио
да
му
позајми
ту
слику
,
да
је
да
једноме
своме
добром
цртачу
да
му
је
копира
.
Војници
овога
гарнизона
отворено
нападају
грађане
,
познате
као
лојалне
присталице
законите
династије
Косанића
,
па
и
то
неће
бити
без
мига
самога
команданта
.
Други
начелник
опет
јављао
је
,
да
су
калуђери
једнога
подручног
му
манастира
,
једном
при
служби
,
место
свог
законитог
кнеза
помињали
Перуна
Црнојевића
.
Отворена
је
била
кривична
истрага
.
У
први
мах
једно
младо
калуђерче
све
је
признавало
,
само
се
извињавало
да
су
тако
певали
с
тога
,
што
је
дошла
једна
гомила
богатих
сељака
и
платила
им
да
тако
певају
.
Старији
калуђери
то
не
признају
,
а
после
и
калуђерче
удари
у
инћар
.
Један
је
начелник
извештавао
како
су
у
његовом
округу
сељаци
приликом
неке
сеоске
литије
од
некуда
нашли
слику
Црнојевића
,
окачили
је
о
барјак
па
је
тако
носали
цео
дан
по
целом
селу
.
Кад
су
их
после
потегли
на
испит
,
они
су
се
изговарали
да
они
нису
људи
писмени
а
слику
што
су
је
носали
,
они
су
је
купили
као
слику
св
.
Спиридона
,
пошто
је
то
њин
пољски
светац
и
њега
празнују
да
им
се
добро
одрже
поља
и
берићет
.
Један
од
начелника
,
у
чијем
су
подручју
биле
војене
барутане
,
ухватио
је
читаву
заверу
међу
раденицима
,
који
су
прикривали
знатне
количине
барута
,
у
намери
да
их
употребе
за
буну
против
династије
.
Капетан
је
био
мишљења
да
је
то
проста
крађа
,
без
икаквих
политичких
смерова
,
крали
људи
барут
да
га
продају
.
Али
начелник
је
указао
на
блиске
везе
између
главнога
кривца
у
овој
похари
и
једнога
од
главних
политичких
агитатора
на
томе
крају
.
И
капетан
је
морао
попустити
.
Министру
је
ствар
отишла
као
откривена
политичка
завера
.
Али
сви
ови
извештаји
с
других
крајева
Балканије
били
су
незнатни
према
извештајима
што
су
стизали
с
дунавске
међе
балканијске
.
Отуда
је
први
пут
јављено
како
се
дознало
да
се
Перун
Црнојевић
примакао
балканиској
граници
,
и
да
је
сва
прилика
да
ће
вребати
згоду
да
упадне
у
Балканију
.
На
то
извешће
стигла
је
из
Звониграда
строга
наредба
,
да
се
Црнојевић
узме
на
око
,
да
брижљиво
прате
све
његове
покрете
,
да
му
пазе
на
сваки
корак
и
о
свему
тачно
да
извештавају
г
.
министра
.
Три
дана
доцније
после
те
строге
министарске
наредбе
,
начелник
дозна
да
је
некаква
издајничка
рука
направила
везу
на
телеграфским
жицама
преко
којих
су
начелник
и
министар
стојали
у
вези
,
и
тако
је
могао
бити
ухваћен
цео
њин
разговор
.
Овај
случај
престравио
је
новога
министра
.
Он
је
ту
први
пут
осетио
како
је
немоћан
да
се
бори
против
завера
,
које
се
лаћају
чак
и
тих
средстава
.
Услед
тога
он
је
морао
мењати
све
своје
раније
наредбе
,
пошто
је
рачунао
да
су
противници
сазнали
за
све
његове
планове
.
Промењена
је
и
шифра
телеграфска
.
Неки
подозриви
телеграфски
чиновници
били
су
отпуштени
.
Читав
тај
крај
био
је
усколебан
,
по
селима
су
наређене
ноћне
страже
,
а
дуж
Дунава
морали
су
дотични
капетани
сваке
ноћи
патролирати
с
читавом
четом
поузданих
пограничних
стражара
,
нарочито
за
то
уврбованих
у
службу
.
Није
се
још
напунио
ни
месец
дана
од
доласка
новога
министра
Кугића
,
а
већ
је
у
сваком
окружном
месту
,
у
свакој
варошици
,
па
и
по
многим
селима
било
људи
који
леже
у
затвору
„
због
династичних
ровења
.
“
На
више
места
за
те
су
ствари
били
окривљени
први
и
најугледнији
људи
.
Они
су
кукали
,
жалили
се
,
протестовали
,
а
начелници
су
у
четири
ока
пред
њима
слегали
раменима
и
говорили
:
—
Шта
ћу
,
брате
!
зар
је
мени
мило
?
Ето
!
Што
те
нисам
пре
хапсио
!
Промисли
само
то
!
.
.
И
људи
су
доиста
промишљали
:
„
Начелници
су
исти
;
пре
нас
од
њих
није
ни
глава
заболела
;
сад
нас
хапсе
и
окривљују
за
ствари
које
ни
у
сну
нисмо
чули
.
Ништа
друго
но
све
је
то
масло
новога
министра
.
Хоће
да
се
удобри
кнезу
.
И
мржња
и
незадовољство
против
Кугића
расли
су
с
дана
у
дан
,
управо
с
часа
на
час
.
Ратко
је
из
прикрајка
проматрао
све
ове
догађаје
,
радосно
је
трљао
руке
и
са
задовољством
се
осмејкивао
.
Тих
дана
било
је
свршено
и
једно
од
најтежих
дела
,
која
су
њему
пала
у
задатак
,
на
име
:
нађен
је
поуздан
човек
,
који
ће
удесити
ствар
да
најугледнији
људи
из
партије
Црнојевића
позову
Перуна
да
пређе
у
Балканију
.
Увериће
га
да
је
сад
најбоља
згода
за
рад
и
да
ће
народ
за
њим
листом
поћи
.
Њих
су
тако
уверили
„
људи
из
народа
“
,
а
они
ће
тако
уверити
Перуна
Црнојевића
,
и
он
ће
на
њин
позив
неизоставно
доћи
.
Ратко
је
зебао
да
ће
око
ове
ствари
имати
големих
мука
и
тешко
да
је
и
сврши
:
међу
тим
на
делу
ствар
је
пошла
као
подмазана
и
дала
је
тако
повољне
резултате
,
каквима
се
Ратко
није
никад
могао
надати
.
Перун
Црнојевић
намамљен
је
у
замке
лакше
и
брже
,
него
што
се
икад
могло
рачунати
.
А
намамили
су
га
нехотице
његови
најбољи
и
најпоузданији
људа
.
Министар
Кугић
редовно
је
и
савесно
извештавао
кнеза
о
свему
што
су
му
јављали
начелници
из
унутрашњости
,
а
што
би
се
тицало
тугаљива
династичка
питања
.
Кнез
је
мало
по
мало
улазио
у
ствар
.
Сад
се
чешће
дешавало
те
је
ради
тога
и
ноћу
бивао
буђен
.
Разлика
између
пређашњега
мирнога
стања
и
ових
данашњих
трзавица
била
је
очевидна
.
Није
било
могуће
да
кнез
то
не
опази
и
да
се
не
заустави
на
питању
,
како
то
и
откуда
ова
промена
,
а
свако
упоређење
ишло
је
у
корист
пређашњега
стања
.
Али
један
случај
нарочито
је
чинио
на
кнеза
дубок
утисак
.
Једног
дана
кнез
добије
писмо
без
потписа
,
где
му
се
прича
како
у
Звониграду
постоји
занимљива
а
и
опасна
дружина
прозвана
„
Балканска
браћа
.
“
Ова
дружина
има
своје
тајне
састанке
,
њени
су
чланови
многе
угледне
личности
из
Звониграда
,
па
бој
се
има
и
самих
министара
.
Задатак
је
ове
дружине
,
како
се
вели
,
скромно
тајно
доброчинство
,
то
јест
испуњавају
људи
бајаги
оне
свете
речи
из
светога
писма
:
и
да
не
зна
левица
што
удели
десница
твоја
.
Но
у
ствари
веле
да
је
то
само
приформа
.
Прави
је
пак
смер
друштва
политичка
агитација
и
династички
смерови
да
се
породица
Косанића
обори
,
а
Црнојевићи
да
се
поврате
.
У
писму
је
нуђено
кнезу
,
ако
је
вољан
,
да
баш
сам
лично
види
једну
седницу
тога
тајнога
друштва
и
да
присуствује
на
њој
.
Но
као
услов
за
то
стављано
му
је
да
мора
вршити
све
што
се
те
вечери
од
њега
затражи
,
а
јамчено
му
је
да
се
неће
тражити
ништа
што
би
било
недостојно
висока
положаја
његова
;
даље
му
је
као
услов
стављано
да
не
сме
водити
са
собом
више
од
једнога
служитеља
и
да
се
не
сме
нигде
послужити
својом
кнежевском
влашћу
као
и
то
да
доцније
неће
никог
гонити
од
оних
личности
које
би
случајно
овде
могао
познати
.
Писац
загонетног
писма
наговарао
је
кнеза
да
не
пропусти
ову
згоду
,
напомињући
му
,
да
таква
прилика
никад
више
неће
поновити
,
а
да
кнез
има
и
практична
интереса
да
све
то
сазна
,
јер
ће
му
то
у
неколико
бити
кључ
да
позна
смерове
своје
рођене
владе
.
Давато
му
је
три
дана
на
промишљење
,
па
ако
је
вољан
,
онда
првога
понедеоника
око
девет
часова
у
вече
,
у
затвореним
колима
да
изађе
пред
свој
дворац
на
жандармску
капију
,
да
удари
кестеновом
алејом
и
у
половини
алеје
да
застане
,
ту
ће
му
прићи
маскирана
личност
,
која
пише
ово
писмо
.
Кнез
треба
да
је
прими
у
кола
,
она
ће
му
показати
пут
и
одвести
га
на
надлежно
место
.
Кнез
се
дуго
предомишљао
.
С
једне
стране
бојао
се
какве
преваре
,
с
друге
опет
стране
његова
бујна
млађана
радозналост
вукла
га
је
да
се
изложи
ма
и
најозбиљнијем
ризику
,
само
да
задовољи
своје
љубопитство
.
Радо
је
хтео
да
упита
кога
за
савет
,
али
то
му
се
у
писму
изреком
забрањивало
.
После
тродневне
двоумице
кнез
се
реши
,
да
узме
са
собом
свога
најпоузданијега
ађутанта
,
па
да
иде
.
Свакако
не
може
испасти
ништа
што
би
чак
по
живот
било
опасно
,
а
иначе
ако
буде
каквих
непријатности
,
може
се
отрпети
.
Тако
је
и
учинио
.
Погазио
је
упутства
у
писму
само
у
толико
,
што
је
наредио
,
да
из
даљине
опрезно
пођу
за
колима
четири
оружана
коњаника
и
с
потребне
даљине
да
мотре
непрестано
на
кола
