зазвонишезвона
на
катедралу
—
саборној
цркви
,
а
за
тим
и
сва
друга
на
оближњим
храмовима
.
Око
пет
и
по
часова
већ
су
летили
полицијски
послужитељи
да
рашчисте
улицу
Монмартову
куда
ће
пратња
проћи
.
Она
се
помоли
.
Напред
иђаху
у
дугачким
редовима
ученице
и
ученици
,
за
овим
у
два
реда
богослови
,
за
њима
певачка
дружина
,
за
овима
свештеници
обучени
у
црне
одежде
с
белим
крстовима
;
а
у
прочељу
беху
великодостојници
црквени
окружени
ђаконима
и
архиђаконима
.
Још
из
далека
се
виђаху
висока
и
богато
урешена
мртвачка
кола
с
великим
крилатим
и
позлаћеним
ангелима
.
Кола
беху
запрегнута
са
шест
коња
покривених
црном
чохом
до
саме
црне
земље
.
Поред
кола
ие
ишло
по
12
у
црно
обучених
богослова
с
великим
воштаним
свећама
.
Под
небом
од
кола
као
на
престолу
беше
положен
мртвачки
сандук
с
високом
покојницом
...
,
Над
њену
се
главу
беше
тужно
надвила
богиња
плача
и
ридања
.
Мртвачки
је
сандук
био
покривен
читавим
сплетовима
од
цвећа
.
Са
стране
се
виђаху
грбови
породице
Бонвиљске
.
За
мртвачким
колима
ишла
су
друга
кола
запрегнута
с
два
белца
.
У
колима
је
седио
г
.
Мишеље
Мозентал
супруг
покојничин
,
с
десне
стране
његове
седила
је
сва
у
црно
обучена
геспођица
Адела
...
.
Поред
ових
кола
с
десна
је
ишао
г
.
Друин
Шиноа
домаћи
лекар
г
.
Мишељев
,
а
с
лева
г
.
Жилкред
де-Муљ
кућни
пријатељ
и
заступник
високе
покојнице
...
.
За
колима
су
ишли
чланови
сената
,
а
за
овима
преставници
свију
осталих
надлежателстава
велике
престонице
П
...
.
и
многи
други
отмени
сталежи
,
грађани
,
познаници
пријатељи
уважене
куће
Мозенталове
.
Ишло
се
са
свим
полагано
—
баш
како
је
и
доликовало
овом
свечаном
тужном
спроводу
,
овој
потоњој
пошти
која
се
чини
високој
покојници
.
Госпођица
Адела
гледаше
у
мртвачки
сандук
своје
миле
мајке
.
Њени
погледи
беху
необични
—
уплашени
.
Она
беше
престрављена
.
Суза
више
није
имала
.
Голема
туга
,
страх
,
необични
потрес
душе
—
обично
пресуше
изворе
суза
.
Тако
је
и
код
Аделе
било
...
Скупило
се
много
што
шта
—
а
смрт
материна
—
пређе
сваку
меру
.
Адела
беше
и
сувише
слабих
нерава
...
Она
није
могла
поднети
оволико
удараца
—
једно
за
другим
...
.
Г
.
Друин
Шиноа
није
скидао
очију
с
ње
;
а
с
часа
би
се
на
час
окретао
те
обраћао
пажњу
једног
нама
непознатог
господина
.
Овај
би
с
особитом
пажњом
мерио
кукавну
Аделу
,
па
би
се
после
задубио
у
неке
мисли
...
.
Непознати
овај
човек
беше
необична
лика
и
облика
.
Имао
је
дугу
,
густу
—
готово
црвену
браду
.
Она
се
спуштала
до
испод
појаса
.
Једва
му
се
виђаху
очи
испод
великих
,
руњастих
,
на
челу
састављених
обрва
.
Нос
му
беше
роав
од
великих
арапских
краста
.
Косу
је
имао
низ
леђа
спуштену
...
.
Једва
се
видело
нешто
лица
у
овог
човека
с
главом
готово
са
свим
обраслом
у
браду
,
бркове
,
обрве
и
косу
...
.
И
он
је
пошао
да
учини
потоњу
почаст
високој
покојници
;
а
био
је
,
ваљда
,
познаник
—
а
можда
и
човек
од
истог
заната
—
г
.
Друину
Шиноу
домаћем
лекару
куће
Мозенталове
...
.
Звона
су
још
једнако
звонила
.
Кроз
ову
јеку
од
звона
—
пробијало
је
кроз
ваздух
велико
и
тужно
—
«
Свјати
боже
!
.
.
»
Готово
у
исто
доба
кренуо
се
и
други
један
спровод
—
из
друге
побочне
улице
.
И
он
се
упутио
право
улици
Монмартовој
,
а
отлен
великом
централном
гробљу
.
Кад
је
био
на
самом
излазу
на
улицу
Монмартову
—
ту
је
морао
стати
—
док
прође
спровод
велике
покојнице
.
Сиротиња
мора
и
по
смрти
да
се
склања
с
пута
богатоме
!
...
Малени
и
бедни
спровод
овај
кренуо
се
управ
од
стана
старог
и
слепог
јувелира
...
.
Да
није
он
од
куд
сиромах
умро
?
—
Јес
—
баш
он
.
Њему
се
нешто
прозлило
још
од
дана
суђења
...
.
Нешто
потрес
душевни
,
нешто
јачи
наступи
костобоље
а
нешто
и
године
—
дубока
старост
—
еле
—
скупило
се
много
којешта
...
.
Он
издахну
баш
оног
дана
кад
је
пресуда
парничарима
саопштена
.
Умро
је
на
рукама
оног
добротвора
.
Ту
се
десио
и
мали
Фабијан
.
Овај
је
плакао
—
као
да
му
је
старац
одиста
дед
био
...
.
Последње
речи
старчеве
биле
су
:
«
Није
ми
жао
што
ми
бог
није
испунио
моју
највећу
жељу
—
што
ми
није
повратио
вид
!
...
Чини
ми
се
,
да
је
садањи
нараштај
одвише
загазио
у
тешке
и
неопростиве
грехе
...
.
Лакше
ми
се
растати
с
душом
,
кад
то
бар
својим
очима
не
видим
...
.
Збогом
пријатељу
!
...
Нека
ти
бог
плати
за
добра
,
која
чиниш
бедним
и
невољним
!
...
»
За
тим
се
окрете
малом
Фабијану
—
па
му
рече
:
«
Ти
си
ме
,
чедо
моје
,
лепо
слушао
;
ти
си
ме
опет
доста
пута
разговорио
.
Ја
немам
чим
,
да
ти
платим
...
Нека
ти
бог
плати
!
...
Буди
добар
и
поштен
—
буди
увек
милостив
према
беди
и
невољи
,
па
ћеш
бити
сретан
и
задовољан
!
...
Видиш
,
ја
сам
живио
сто
трн
године
—
ко
ће
од
вас
доживити
оволику
старост
?
...
И
мени
се
опет
чини
да
сам
се
јуче
родио
!
...
Шта
је
у
вечности
сто
година
?
—
Један
трен
...
.
Ја
уђох
на
једна
врата
у
овај
свет
—
сад
на
друга
излазим
...
.
Све
се
то
свршило
док
удариш
длан
о
длан
...
.
Добра
дела
не
умиру
—
она
су
вечна
као
што
је
вечит
и
—
бог
!
...
»
Пред
овим
скромним
спроводом
ишао
је
стари
и
погурен
свештеник
г
.
Жервеј
.
Он
је
био
овом
сиромашном
крају
парох
.
Парохија
је
ова
после
ревулиције
са
свим
посрнула
.
Од
ње
се
клонио
многи
г
.
попа
.
С
тога
је
неколико
година
била
удова
.
Кад
би
ко
у
овом
крају
умро
,
онда
се
већ
у
напред
знало
,
да
се
опело
неће
платити
.
И
док
се
одређивало
који
ће
од
суседних
свештеника
—
покојника
ил
покојницу
опојати
,
док
се
хватао
рачун
чији
је
ред
,
—
прошло
би
по
неколико
дана
а
често
и
по
неколико
недеља
...
.
Многи
су
опевани
пошто
су
већ
давно
сахрањени
,
а
многи
су
остајали
и
неопојани
.
—
Г
.
Жервеј
је
био
око
тридесет
година
капелан
—
г
.
Луцију
протојереју
у
кварту
С
...
.
па
опет
никад
није
могао
имати
две
јаке
за
вратом
.
Причало
се
,
да
је
г
.
прота
сам
чинодејствовао
у
свима
отменим
домовима
своје
парохије
.
Од
овог
прихода
капелан
—
по
уговору
који
је
имао
с
г
.
протом
—
није
добијао
ни
паре
.
Г
.
Жервеј
је
ишао
сиромашним
кућама
.
Ове
обично
нису
плаћале
—
не
што
нису
хтеле
,
већ
што
ни
су
имале
од
куд
.
Али
опет
г
.
Жервеј
је
морао
водити
тачан
рачун
од
сваког
крштења
,
венчања
,
опела
,
молитве
,
водице
.
При
склапању
рачуна
—
г
.
капелан
је
морао
на
свој
рачун
примати
сву
вересију
.
—
Кажу
,
да
је
и
то
било
предвиђено
једном
тачком
у
уговору
.
Најпосле
се
г
.
Жервеју
досади
ово
вођење
рачуна
.
Он
преко
неких
својих
пријатеља
,
а
кришом
од
г
.
проте
,
изради
те
му
се
даде
ова
напуштена
парохија
.
Он
је
био
с
њом
задовољан
,
ако
ни
због
чега
,
а
оно
бар
од
то
доба
није
морао
водити
рачуне
од
прихода
а
много
мање
од
пропасне
вересије
...
.
Ово
је
двадесета
година
како
служи
своју
парохију
,
и
никад
се
није
десило
да
се
ко
на
њ
или
он
на
кога
потужио
.
За
све
то
време
нико
није
сахрањен
пре
но
што
би
се
опојао
.
Било
му
је
преко
86
година
и
опет
се
врло
добро
држао
.
Са
старим
се
јувелиром
лепо
пазио
.
То
беше
једини
човек
у
његовој
парохији
старији
од
њега
.
Стари
овај
божији
слуга
молио
се
и
јутром
и
вечером
господу
богу
и
спаситељу
—
да
милостивим
оком
погледа
на
бедну
сиротињу
којој
је
он
пастир
.
И
бог
је
његову
молитву
услишао
.
Има
неколико
година
како
се
јавила
једна
милосрдна
рука
у
овом
од
имућних
људи
напуштеном
крају
.
Рука
је
та
многој
беди
и
невољи
притекла
у
поноћ
баш
онда
кад
је
беда
излазила
на
свој
вршак
.
Колико
се
сирома
,
свештеник
старао
да
сазна
за
ту
добру
хришћанску
душу
,
па
му
све
би
у
заман
.
Он
је
у
свакој
својој
молитви
помињао
тог
непознатог
добротвора
и
благодарио
богу
на
његовој
великој
милости
.
Његови
парохијани
беху
још
једнако
сиромаси
,
али
они
нису
били
више
бедни
.
—
—
—
Стари
је
свештеник
ишао
пред
мртвачким
колима
.
Он
је
тихо
и
смирено
певао
:
«
Свјати
боже
!
...
.
»
За
њим
су
полако
клопарала
стара
оклепана
мртвачка
кола
запрегнута
с
две
маторе
и
мршаве
кљусине
.
Ово
је
једино
благодејање
које
је
општина
овом
свом
крају
учинила
.
За
колима
је
ишао
један
човек
умотан
у
црно
јапунџе
;
с
десне
стране
његове
ишао
је
мали
Фабијан
,
а
с
леве
г
.
Флавије
Ривијер
и
г
.
Босије
—
а
за
свима
њима
ишло
је
још
пуно
сиротиње
.
То
беху
смирени
парохијани
г
.
Жервеја
а
суседи
покојног
слепог
јувелира
...
.
Кад
је
овај
скромни
спровод
хтео
да
изађе
на
улицу
Монмартову
и
отлен
да
окрене
централном
гробљу
—
вечитом
становишту
покојникову
,
—
онда
један
полицајац
даде
знак
старом
г
.
попи
да
стане
...
.
У
то
време
баш
наступаше
свечани
спровод
високе
покојнице
,
г-ђе
Андроните
...
.
Видило
се
,
да
су
покојник
и
покојница
још
на
овом
свету
,
да
још
нису
стигли
онамо
где
смо
сви
равни
!
...
Смрт
Андронитина
необично
је
дирнула
и
Флавија
.
Све
му
се
чинило
да
је
и
он
колико
толико
допринео
да
она
овако
напрасно
сврши
.
Он
беше
већ
готов
да
јој
за
све
своје
патње
опрости
.
Жао
му
је
било
што
му
се
није
дала
бар
једна
прилика
да
је
види
—
живу
.
Она
жена
из
његова
раног
детињства
још
му
је
била
у
памети
.
Чинило
му
се
сад
би
је
познао
.
Кад
је
чуо
први
пут
за
њену
смрт
—
одмах
се
решио
да
бар
издалека
пристане
за
њеном
пратњом
—
да
је
бар
мртву
види
...
.
Кад
је
пред
само
вече
,
дошао
у
свој
стан
—
беше
већ
на
чисто
да
ће
јој
сутра
на
пратњу
отићи
.
Јес
,
ал
’
он
нађе
на
свом
столу
једно
мало
писманце
.
Отвори
га
—
прочита
...
.
Ново
изненађење
!
—
Писманце
је
гласило
:
«
Ваш
трећи
сведок
—
стари
и
слепи
јувелир
,
потресен
вашом
парницом
,
данас
равно
у
10
часова
пре
подне
—
пресели
се
у
вечност
...
.
Погреб
ће
бити
сутра
око
шест
часова
по
подне
...
.
»
«
Чудна
посла
,
необичне
пригоде
—
саме
загонетке
!
.
.
Ово
је
онај
исти
рукопис
—
познајем
га
добро
!
...
Сиромах
старац
—
добра
душа
!
...
Јавља
ми
се
кад
ће
му
погреб
бити
—
знам
шта
значи
...
.
Треба
да
учиним
последњу
пошту
овом
добром
старини
...
Можда
би
и
он
још
који
дан
живио
—
да
није
мене
било
...
.
Зар
сам
ја
за
то
на
овом
свету
—
да
своје
ближње
шаљем
на
други
—
свет
?
...
Био
сам
се
решио
да
њој
одем
на
пратњу
,
да
бар
мртву
видим
—
ту
чудну
жену
.
Шта
да
радим
?
—
Да
питам
г
.
Босија
—
знам
шта
ће
ми
рећи
.
Тако
је
.
Ићи
ћемо
старом
јувелиру
...
.
И
треба
—
он
ће
и
онако
једва
кога
имати
да
га
до
вечне
куће
испрати
...
.
»
Тако
је
мислио
г
.
Флавије
,
кад
је
оно
анонимно
—
без
потписа
—
писмо
прочитао
...
.
Кад
је
спровод
старог
јувелира
застао
—
док
прође
онај
високе
покојнице
,
кад
се
зачу
у
кору
певано
велико
«
свјати
боже
!
...
.
»
Флавије
се
,
гоњен
неком
неодољивом
силом
,
прогура
кроз
свет
до
на
улицу
Монтмартову
.
За
њим
беше
пристао
и
г
.
Босије
.
У
то
баш
доба
наступала
су
мртвачка
кола
.
Флавије
баци
поглед
на
мртвачки
сандук
.
Он
је
био
затворен
.
«
Дакле
је
ни
мртву
не
могу
да
видим
?
...
»
Ово
је
и
нехотично
тако
јасно
казао
,
да
су
се
неки
окренули
да
виде
—
ко
то
рече
...
Он
је
био
одвећ
потресен
.
Он
гледа
два
мртва
људска
створа
—
тако
тесно
везана
за
његову
зло
сретну
парницу
;
два
спровода
,
две
пратње
—
једна
се
о
другу
сударају
...
.
Чињаше
му
се
,
е
види
у
свему
тон
неки
тајанствен
прст
—
прст
неког
вишег
бића
;
чињаше
му
се
,
е
ће
мртви
да
устану
,
да
проговоре
—
да
га
на
одговор
узму
...
.
За
што
?
—
Он
то
није
знао
.
Он
је
мислио
:
«
Ова
два
мртвачка
сандука
—
ово
су
—
две
жртве
мога
каприса
!
...
»
У
том
наиђоше
и
кола
у
којима
је
седио
г
.
Мишеље
с
Аделом
.
Спровод
је
ишао
са
свим
полако
—
ногу
пред
ногу
.
Адела
је
непрестано
гледала
,
она
очију
скидала
није
с
мртвачког
сандука
своје
кукавне
мајке
.
Њене
велике
,
помућене
очи
,
њене
црте
на
лицу
—
показиваху
,
да
је
срце
у
ове
несретне
девојке
прокинуто
а
душа
смрвљена
.
Она
је
изгледала
као
с
неба
пали
анђео
—
згруван
,
раздробљен
о
голо
и
хладно
стеље
ове
грешне
земље
...
.
Флавијеви
се
погледи
укочише
на
њеном
тужном
—
но
и
чаробном
лицу
.
Он
се
сав
стресе
.
«
То
је
она
...
она
је
!
»
—прошаптао
је
уздркталим
гласом
.
Он
је
много
што
шта
слушао
о
овој
узор
девојци
.
Он
је
тада
први
пут
видио
и
—
познао
је
.
Анђелска
слика
њена
била
је
дубоко
урезана
у
душу
његову
.
И
он
сад
виде
ту
слику
—
бледу
,
тужну
,
он
виде
савео
,
згажен
—
најлепши
цвет
.
Он
помисли
:
«
Ево
и
треће
жртве
моје
дивље
ћуди
!
...
Ја
сам
овој
девојци
убио
матер
—
па
и
њу
саму
...
.
Ја
сам
бедник
—
убица
!
...
»
Његове
ноге
почеше
да
клецају
.
Кола
прођоше
,
прође
цела
пратња
,
а
он
је
стајао
као
окамењен
—
он
је
укочено
гледао
на
оно
место
где
је
Аделу
видео
.
—
Кад
је
спровод
Андронитин
подалеко
измакао
,
онда
онај
полицајац
даде
свештенику
знак
да
се
кренути
може
.
Пратња
се
крете
и
прође
,
а
Флавије
оста
непомичан
...
.
«
Шта
ти
је
,
човече
?
...
ајдемо
!
»
рећи
ће
му
г
.
Босије
.
Флавије
је
ћутао
.
Он
то
није
чуо
...
.
У
тај
мах
прође
баш
поред
њих
онај
непознати
,
у
црно
јапунџе
умотани
,
господин
—
пратилац
пок
.
јувелира
.
И
он
беше
због
нешта
изостао
иза
пратње
.
Кад
је
био
поред
г
.
Флавија
и
г
.
Босија
он
застаде
...
.
Хтео
је
сигурно
да
им
нешто
рекне
;
али
се
на
једаред
предомисли
и
—
полако
оде
за
пратњом
старог
јувелира
.
Флавије
од
свега
тога
није
смотрио
ништа
.
Пред
његовим
се
очима
беше
почео
хватати
мрак
—
он
умал
’
што
не
посрну
,
не
паде
...
Срећа
је
велика
што
се
уза
њ
десио
његов
присни
пријатељ
—
Босије
.
Сутра
дан
донео
је
«
Монитер
»
под
рубриком
—
«
Домаће
вести
»
—
ову
нотицу
:
«
Несрећа
не
долази
никад
сама
...
.
Многоуваженог
г
.
Мишеља
Мозентала
преседника
сената
—
згодила
је
још
једна
домаћа
несрећа
.
Смрт
честите
г-ђе
Андроните
у
толикој
је
мери
потресла
нерве
њене
дубоко
ожалошћење
ћери
госпођице
Аделе
—
да
је
сирота
девојка
са
свим
померила
памећу
.
Знаци
се
болести
опазише
још
при
опелу
.
Срећа
је
те
се
ту
десио
г
.
Друин
Шиноа
,
домаћи
лекар
г
.
Мишељеве
куће
У
почетку
се
мислило
да
болест
неће
узети
озбиљан
карактер
и
да
неће
оставити
никаквих
даљих
последица
.
Али
још
путем
,
идући
гробљу
,
болест
је
почела
да
узима
све
већи
и
већи
мах
.
Адела
није
скидала
очију
с
мртвачког
сандука
своје
матере
.
На
самом
гробљу
криза
је
узела
још
већу
сразмеру
.
Ту
јој
се
већ
није
смело
дозволити
да
гледа
кад
јој
се
мати
у
гроб
спушта
.
—
Она
се
отимала
,
очајнички
викала
—
не
,
грозно
је
описивати
онај
жалосни
призор
.
Кад
су
је
кући
довели
—
болест
се
појавила
у
најстрашнијој
слици
својој
.
Г
.
Друин
Шиноа
са
још
два
лекара
констатовали
су
:
да
је
болест
дошла
од
јаког
душевног
потреса
,
и
да
је
већ
ушла
у
своју
другу
мену
,
а
брзо
њено
развијање
даје
основану
зебњу
да
ће
у
скоро
прећи
и
у
трећу
фазу
и
онда
—
остаје
врло
мало
наде
,
да
ће
злосретна
девојка
икад
доћи
себи
.
Али
,
о
свему
овоме
,
још
није
дао
своје
мишљење
наш
славни
психијатриста
г
.
Мишон
Даженоа
...
.
«
XXИИ
—
Ми
смо
,
настави
г
.
учитељ
своје
причање
,
већ
једном
наговестили
,
да
је
г
.
Огист
Дегиљ
био
један
од
најбогатих
трговаца
у
П
...
.
Свет
га
је
ценио
да
има
у
самим
непокретним
добрима
на
1
,
000
.
000
динара
,
а
још
толико
,
ако
не
и
више
,
у
свом
обртном
капиталу
и
у
разним
банкама
.
Причало
се
да
има
у
самој
инглиској
народној
банци
3
милијуна
и
у
два
новчана
завода
у
П
...
.
4
,
000
.
000
динара
.
Али
,
ја
држим
,
да
је
ово
било
претерано
.
Свет
обично
претерује
у
свима
својим
нагађањима
.
Него
,
како
тако
,
опет
је
било
извесно
да
је
Огист
Дегиљ
стојао
врло
добро
са
својим
имовним
стањем
и
,
што
је
најбоље
,
он
се
ником
није
хтео
да
задужује
—
знак
да
није
имао
потребе
...
.
Међу
тим
,
он
је
радио
с
Лионом
,
Марсељом
,
Хамбургом
,
Лондоном
,
Ливерпулом
и
многим
другим
трговачким
варошима
...
.
У
свима
тим
местима
—
кућа
«
Огист
Дегиљ
»
—
сматрана
је
за
најсолиднију
а
,
богме
,
и
за
најбогатију
.
Ми
смо
на
једном
месту
већ
казали
како
се
говорило
,
да
се
богатство
Огистово
датира
од
револуције
,
и
како
нико
није
могао
да
сазна
:
ко
беше
овај
човек
,
од
куд
дође
он
—
како
се
овако
обогати
?
—
Ова
је
питања
постављао
радознали
свет
;
а
пакосни
и
злобни
би
језици
одговарали
:
«
Хе
,
знамо
ми
да
се
то
тако
лако
не
могу
да
намлате
толике
силне
паре
...
.
Ту
је
морало
да
буде
какво
масно
«
торба
-
дан
»
...
.
.
Док
се
једном
не
смркне
—
не
може
другом
да
сване
...
.
Мртви
не
говоре
!
...
»
Све
је
ово
значило
:
да
је
нечије
богатство
припало
—
онако
испод
руке
—
Огисту
Дегиљу
.
Да
је
тог
неког
појела
помрчина
.
Сва
ова
нагађања
долазила
су
и
Огисту
до
ушију
.
Кад
би
га
ко
у
очи
хвалио
—
он
би
се
намргодио
,
а
кад
су
му
горња
подметања
и
клевете
достављане
—
он
би
се
само
насмешио
.
Он
је
био
у
сваком
погледу
редак
карактер
—
прави
особењак
.
У
трговачким
пословима
био
је
бистар
као
ласица
.
Није
се
знало
или
је
вичнији
у
куповини
или
је
вештији
у
продаји
.
Врло
се
често
догађало
да
је
он
најмање
оне
робе
куповао
,
за
коју
су
остали
трговци
вратове
хтели
да
поломе
.
По
некад
је
он
куповао
и
то
живо
куповао
ону
робу
коју
нико
не
тражи
,
за
коју
ни
изгледа
нема
да
ће
да
се
тражи
.
У
овом
би
га
случају
многи
трговци
исмејавали
.
Али
вазда
би
се
показало
—
да
је
Огист
знао
шта
ради
.
Читави
су
капитали
пропадали
на
оној
роби
око
које
се
трговци
онако
отимаше
;
а
на
овој
другој
—
што
је
нико
не
шћаше
ни
да
погледа
—
Огист
је
«
терна
»
правио
.
Онда
би
по
неки
рекли
:
«
Овога
човека
баш
срећа
служи
—
да
ђубре
купи
,
продао
би
под
злато
...
.
»
Други
би
пакосно
додали
:
«
Њему
ђаволи
казују
—
кад
ваља
шта
купити
,
а
кад
продати
!
...
»
Тако
је
Огист
Дегиљ
постао
богат
и
чувен
трговац
...
.
Своје
је
млађе
пазио
и
чувао
као
своју
децу
.
Знало
се
да
је
најрадије
у
своју
радњу
—
а
имао
их
је
многостручних
—
узимао
сиротане
,
тако
рећи
са
улице
.
Он
је
сам
из
почетка
настајавао
да
се
новајлије
извеџбају
у
послу
на
који
је
које
одређивао
,
и
чинио
је
све
могуће
да
сваког
привикне
на
рад
...
.
Он
би
рекао
:
«
Само
је
рад
у
стању
да
и
најсиромашнијег
сиротана
усрећи
...
.
Ма
колико
човек
да
има
—
он
опет
требе
да
ради
...
.
Сам
је
бог
усадио
у
нашу
природу
—
рад
...
.
Погледајте
малу
децу
—
она
никад
не
стоје
беспослена
;
она
мисле
да
се
играју
—
није
.
Она
раде
.
Дечија
игра
—
то
је
клица
оног
семена
за
рад
,
ког
је
бог
у
нашу
крв
усадио
...
.
Кад
је
ко
здрав
,
па
неће
да
ради
—
тај
је
убица
свој
...
.
»
О
нераду
би
рекао
:
«
Нерад
је
извор
свију
зала
на
свету
...
.
»
Овако
је
Огист
Дегиљ
говорио
својим
млађим
;
а
свет
је
то
опет
друкчије
тумачио
:
«
Он
тражи
сиротињу
—
да
му
џаба
диринџи
...
.
Честити
и
раду
вични
момци
хоће
богме
плату
и
то
добру
плату
...
.
Да
је
она
«
тврдица
»
плаћала
момцима
као
што
ми
плаћамо
—
видили
би
ми
његово
богатство
...
.
Оно
је
зној
сиротињски
!
...
»
А
кад
би
који
од
поменутих
сиротана
постао
самосталан
човек
и
имућан
трговац
—
што
није
никаква
реткост
била
—
онда
би
пакост
опет
искезила
зубе
:
«
Погледајте
људи
ову
покондирену
тикву
!
Ово
вам
је
већ
—
великокупац
...
.
До
јуче
су
га
ваши
из
опанака
јеле
,
па
сад
,
гле
,
како
је
подиго
нос
!
...
Од
њега
се
не
може
ништа
ни
купити
ни
продати
...
.
Ласно
му
је
—
Огистове
паре
—
не
коштају
га
много
!
...
Нашао
лопов
лопова
па
један
ара
на
једну
а
други
на
другу
страну
.
Не
зна
се
који
је
сад
од
њих
двојице
препреденији
...
.
Може
још
ђаво
сломити
ногу
,
да
шегрт
постане
жешћи
од
свог
мајстора
...
.
Причекајмо
само
док
им
тиква
не
прсне
—
не
ћемо
моћи
од
смрада
проћи
!
...
»
А
ако
би
који
од
млађих
Огистових
био
непоправљив
,
неупотребљив
и
штетан
за
посао
који
му
се
повери
—
па
би
га
господар
одпустио
,
—
онда
би
се
обично
и
о
томе
по
која
рекла
...
Свет
воле
да
исноси
на
видик
туђе
махне
...
.
Он
их
често
нађе
и
тамо
где
их
никако
нема
.
Њему
се
чини
да
у
туђем
понижењу
види
своје
узвишење
...
.
«
3нали
смо
ми
то
још
у
напред
»
,
рекло
би
се
.
«
Господар
Огист
је
држао
оног
бедника
све
дотле
док
сиромах
није
сломио
своју
снагу
ваљајући
му
бале
с
памуком
,
бурад
са
шећером
,
намештајући
и
слажући
велике
џакове
с
кавом
по
оним
влажним
магазама
—
па
сад
,
кад
је
сиромах
онеспособио
за
сваки
рад
,
а
богме
се
у
дерту
мало
и
пропио
,
сад
,
кад
већ
није
ни
зашта
—
његов
га
немилостиви
господар
избацује
на
улицу
одакле
га
је
и
узео
млада
,
снажна
,
здрава
,
—
избацује
га
—
да
тамо
скапље
од
глади
.
Ови
су
вам
богаташи
људи
без
срца
.
За
паре
би
и
душу
дали
.
Воли
ти
закинути
од
свога
млађег
,
но
да
му
бог
да
здравља
.
Њима
је
живот
каквог
сиромаха
мањи
но
онај
у
мухе
...
.
Али
г
.
Огист
Дегиљ
прешо
је
већ
сваку
меру
!
...
.
»
Око
сахат
ноћи
сутра
дан
по
сахрани
пок
.
Андроните
и
старог
јувелира
,
—
седио
је
г
.
Огист
Дегиљ
у
своме
кабинету
.
Он
је
писао
многа
нека
писма
—
за
све
трговачке
вароши
.
Чудо
,
тај
човек
,
и
ако
је
био
прекомерно
богат
,
он
је
ипак
сам
водио
целу
преписку
са
свима
трговачким
кућама
с
којима
је
ма
каква
посла
имао
.
Он
је
истина
имао
своје
књиговође
;
али
опет
је
некако
најволео
да
сам
врши
целу
коресподенцију
и
да
пошту
отвара
.
У
осталом
ово
је
Служило
млађим
у
олакшицу
.
Г
.
Дегиљ
беше
затворио
и
последње
писмо
.
Он
зазвони
—
један
од
млађих
уђе
...
.
«
Сва
ћеш
ова
писма
предати
на
повратне
рецеписе
,
које
ћеш
мени
још
вечерас
предати
»
.
Слуга
оде
.
Г
.
Огист
погледа
на
свој
часовник
на
столу
...
.
«
Осам
и
по
часова
»
рече
сам
у
себи
,
«
а
њега
још
нема
!
...
»
За
тим
дочепа
једне
новине
—
«
Монитер
»
—
онај
исти
број
у
ком
је
била
она
нотица
о
несретном
обрту
душевне
болести
Аделине
...
.
Његово
чело
беше
намрштено
,
а
његови
погледи
беху
упрти
на
оно
место
у
нотици
где
се
вељаше
да
је
слаба
нада
да
ће
ова
злосретна
девојка
доћи
и
кад
себи
...
.
«
Зликовци
!
...
Шта
учинише
с
њом
?
!
.
.
Зар
им
прва
нега
беше
,
да
њену
љуту
бољу
предају
јавности
?
...
да
је
осуде
на
вечну
осаму
—
да
је
убију
...
.
Разбојници
!
.
.
не
—
ни
ови
не
би
имали
срца
и
куражи
да
на
овако
грозан
начин
—
једним
ударцем
смрве
,
униште
—
девојачки
глас
,
понос
,
углед
,
будућност
!
...
Сирома
Бомјер
—
да
му
је
устати
из
гроба
—
да
види
своје
кукавно
дете
—
шта
се
од
њега
ради
!
...
И
њу
данас
нема
ко
да
гледа
,
да
негује
,
да
заштити
...
.
Нема
ко
да
вида
њено
прокинуто
срце
,
да
лечи
њену
болну
душу
...
.
Ала
је
ова
земља
огрезла
у
тешке
грехе
!
...
Сиромаштина
се
дави
у
мору
беда
и
невоља
,
а
богаштина
плива
по
окејану
покварености
...
.
Ова
је
болест
окужила
све
па
и
места
...
.
Грозно
—
не
смем
ни
да
кажем
...
.
И
места
,
која
су
освештана
—
са
којих
би
требали
да
пођу
лекови
против
несретне
корупције
—
већ
су
окужена
...
.
Настало
је
доба
да
човек
мора
да
очајава
...
.
»
У
том
неко
закуца
на
врата
...
.
«
Слободно
!
»
рече
г
.
Огист
Дегиљ
и
пође
вратима
—
на
сусрет
госту
ког
је
с
пуно
нестрплења
чекао
.
Врата
се
отворише
.
У
собу
уђе
човек
необична
лика
и
облика
.
Имао
је
дугу
,
густу
—
готово
црвену
браду
.
Она
се
спуштала
до
испод
појаса
.
Једва
му
се
виђаху
очи
испод
великих
,
руњавих
на
челу
састављених
обрва
.
Нос
му
је
био
роав
од
великих
арапских
краста
.
Косу
је
имао
још
гушћу
.
Она
беше
лепо
очешљана
и
низ
леђа
пуштена
.
Једва
се
видло
нешто
мало
лица
у
овог
човека
са
главом
обраслом
у
браду
,
бркове
,
обрве
,
косу
.
«
Од
кад
те
чекам
,
драги
мој
докторе
!
.
.
»
рече
г
.
Огист
и
пружи
руку
свом
госту
...
.
«
Оди
...
.
седи
на
твоју
наслоњачу
—
па
ми
причај
...
.
Имали
—
наде
?
...
»
Гост
је
ћутао
.
Он
приђе
и
седе
на
своје
место
.
Одма
се
вид'ло
да
су
ово
стари
знанци
и
пријатељи
.
Они
су
се
тикали
.
Тикање
у
оно
доба
беше
реткост
.
Тикање
је
искреност
.
Његово
је
порекло
љубав
—
милошта
.
У
речнику
притворства
,
подлости
,
улагивања
—
нема
речи
«
ти
»
...
.
Мене
срце
боли
што
се
ова
искрена
реч
у
нас
изгубила
...
.
«
Питаш
ме
,
драги
мој
Дегиљу
,
имали
наде
?
...
Ја
те
не
разумем
»
,
одговори
гост
,
доста
погрешено
.
«
Дакле
,
несретној
девојци
нема
лека
?
»
упаде
му
у
реч
г
.
Огист
и
пребледи
као
крпа
.
«
Сад
те
још
мање
разумем
!
...
»
«
3ар
ти
ниси
читао
данашњи
«
Монитер
?
»
—
упитаће
опет
Огист
.
«
Читао
сам
»
,
одговори
гост
хладно
.
«
И
ону
нотицу
о
душевној
болести
сироте
Аделе
?
»
«
И
ону
нотицу
»
одговори
гост
.
«
Па
?
—
три
су
лекара
дали
своје
мишљење
—
тако
«
Монитер
»
вели
.
—
.
Још
се
чека
,
драги
мој
Мишоне
—
шта
ћеш
ти
рећи
?
...
Ја
стрепим
!
...
Ти
знаш
колико
ми
то
дете
на
срцу
лежи
...
»
«
Ја
се
чудим
,
Огисте
,
од
кад
ти
поче
да
верујеш
«
Монитеру
»
?
!
упита
гост
смешећи
се
;
«
ти
знаш
,
да
је
то
гласило
лажи
и
опадања
,
ти
знаш
,
да
све
оно
што
он
пориче
,
да
то
ваља
за
истину
сматрати
.
Тражимо
,
испитујмо
и
најзад
ћемо
наћи
да
је
његово
порицање
—
порицање
истине
,
и
тврђење
—
лаж
.
Тако
си
требао
и
у
овој
прилици
о
слабости
госпођице
Аделе
да
узмеш
...
.
»
На
лицу
г
.
Огиста
Дегиља
сијну
зрак
неописане
радости
.
«
О
,
теби
боже
хвала
!
»
повикао
је
тронуто
...
.
«
И
ти
си
,
драги
мој
Даженоа
,
сигуран
,
да
се
на
том
тужном
детету
није
појавио
ни
један
знак
душевне
болести
?
...
»
«
То
је
испод
сваке
сумње
»
,
одговори
гост
Огистов
.
«
Шта
више
,
ја
држим
да
су
са
овим
мишљењем
начисто
и
она
три
лекара
—
г
.
Друин
Шиноа
,
г
.
Борне
Латур
и
г
.
Герије
Довен
—
они
,
који
су
и
писали
ону
нотицу
у
Монитеру
—
и
која
им
,
по
свој
прилици
,
није
ни
прва
ни
последња
.
Ја
сам
ову
,
г
.
Друинову
и
његових
колега
«
сумашедшу
»
—
посматрао
:
пратио
сам
сваки
њен
телесни
покрет
,
сваки
њен
поглед
,
уздах
.
Ја
сам
нашао
да
је
она
здрава
—
здрава
и
телом
и
душом
—
као
ја
и
ти
драги
мој
Дегиљу
.
Њено
бледило
на
лицу
,
свака
њена
цртица
,
њене
помућене
очи
—
показују
само
дубоку
тугу
детета
за
својом
изгубљеном
мајком
.
И
—
још
би
нешто
додао
:
све
би
рекао
,
да
на
срцу
оне
девојке
лежи
неки
неодољив
терет
а
на
души
велика
и
страшна
тајна
—
тајна
,
која
је
дубоко
уткана
у
живот
а
непосредно
везана
за
смрт
њене
матере
.
И
то
једино
може
да
потресе
,
али
никако
не
може
да
лиши
памети
онако
здраву
девојку
.
Радња
њеног
мозга
,
њених
нерава
здрава
је
и
не
дотакнута
.
Само
лаици
могу
назвати
ону
у
већем
сразмеру
тугу
—
поремећајем
памети
,
и
то
само
они
лаици
,
који
не
само
читају
но
и
верују
све
,
што
у
оној
јавној
трчи-лажи
—
Монитеру
—
пише
...
.
Наше
је
доба
истина
сретно
што
му
је
у
неколико
ујамчена
јавна
слободна
реч
,
али
,
ето
,
у
коликој
се
мери
појавило
и
јавно
лагање
...
.
»
«
Па
за
бога
,
Мишоне
,
што
ти
ниси
устао
да
опровргнеш
ту
јавну
лаж
?
!
.
.
»
упитаће
г
.
Огист
свог
госта
зачуђено
.
«
Хе
,
што
нисам
устао
да
својим
ауторитетом
опровргнем
ону
страшну
неистину
?
—
питаш
ме
драги
Огисту
.
—
И
ту
има
свога
узрока
.
Она
је
нотица
угледала
данас
света
.
Њу
су
написала
три
лекара
—
а
један
је
,
но
несрећи
,
кућни
лекар
г
.
Мишељев
—
који
преставља
оца
Адели
...
.
У
овом
послу
,
по
мом
мишлењу
,
лежи
нека
мистериозност
;
а
,
ти
добро
већ
знаш
,
да
је
наше
доба
—
доба
мистерија
...
.
С
том
мистериозношћу
скопчана
је
сигурно
и
извесна
цељ
.
Сад
ако
ову
цељ
имају
људи
од
«
уплива
»
,
—
онда
би
моје
мишлење
још
више
нашкодило
кукавној
девојци
.
Неком
мора
да
лежи
у
интересу
,
да
ове
девојке
или
нестане
,
или
да
полуди
—
што
је
једно
исто
.
И
тај
неко
,
кад
је
имао
куражи
,
да
онако
дрско
и
онако
јавно
изнесе
на
јавност
,
да
је
померила
памећу
она
,
која
је
и
здравија
и
паметнија
од
оних
,
којима
је
дато
право
законом
да
људску
памет
мере
на
своје
теразије
и
да
речу
,
кад
им
се
свиди
,
или
кад
им
се
са
стране
да
миг
:
—
овај
и
онај
померио
је
памећу
—
у
лудницу
с
њим
!
...
Има
прилика
,
мој
драги
Дегиљу
,
кад
и
ми
морамо
да
прибегавамо
неким
срествима
;
која
смо
готови
да
свагда
осудимо
...
.
У
овој
прилици
госпођици
Адели
грози
опасност
али
не
од
поремећаја
памети
већ
од
неког
тајанственог
интереса
,
који
захтева
ни
мање
ни
више
но
њену
невину
главу
.
Да
би
ми
овом
злочинству
стали
на
пут
—
морамо
добро
размислити
...
.
За
то
сам
ја
ћутао
...
.
Шта
више
,
ја
сам
се
користио
да
из
њене
у
јачој
мери
туге
изведем
и
сам
неке
знаке
које
ми
ваља
предходно
испитати
па
своје
мишљење
дати
.
У
душевним
болестима
могу
се
често
преварити
и
најискуснији
лекари
,
нарочито
у
првим
појавима
.
Тако
су
сад
мојом
преставком
доведене
у
забуну
и
моје
злосретне
колеге
—
они
мисле
:
—
Видиш
,
молим
те
,
нама
је
требало
,
да
ова
девојка
полуди
,
нама
је
то
наложено
—
да
то
мора
да
буде
—
а
сад
?
—
ми
још
честито
ни
почели
нисмо
,
а
она
,
сирота
,
и
сама
полуди
!
...
Сад
бар
ми
нисмо
криви
!
...
Ја
сам
већ
начисто
шта
нам
ваља
радити
па
да
се
ова
сирота
девојка
спасе
од
пропасти
;
а
богу
остављам
нека
он
казни
оне
који
створише
могућност
да
се
и
у
овој
земљи
,
нашој
милој
домовини
и
овакви
призори
догађати
могу
...
.
За
то
сам
дошао
,
драги
мој
Огисте
,
да
те
с
те
стране
успокојим
;
али
,
у
исто
време
,
морам
ти
нешто
казати
што
ће
те
бацити
у
још
већу
зебњу
...
.
Јутрос
,
чим
су
оне
не
сретне
новине
донеле
ону
нотицу
—
није
ваљда
прошло
ни
по
часа
,
ја
се
таман
бејах
спремио
да
пођем
на
предавања
,
—
кад
неко
стаде
бесомучно
да
лупа
на
моја
врата
—
да
их
лепо
истави
...
.
«
Да
није
који
од
полуделих
умако
,
па
појурио
мени
»
;
помислим
.
«
Би
ће
белаја
,
богами
,
ако
то
буде
.
Дрмање
врата
биваше
све
јаче
и
јаче
,
Нико
ама
ни
да
се
јави
.
Бејах
се
нашао
у
чуду
.
Луда
се
и
по
лупи
познаје
.
С
њима
је
тешко
изаћи
на
крај
кад
никог
при
руци
немаш
...
.
На
једаред
у
сред
лупњаве
чујем
говор
...
.
Зачудим
се
.
По
гласу
познам
нашег
честитог
пријатеља
г
.
Босија
...
.
Отворим
врата
брже
.
Имам
шта
и
да
видим
...
.
О
,
чуда
!
...
Знаш
ко
је
оно
онако
бесомучно
лупао
?
...
.
Нећеш
ми
веровати
кад
ти
кажем
.
Ни
ја
сам
својим
очима
веровао
нисам
.
Знаш
ли
ко
је
био
?
—
Мој
најбољи
ученик
—
твој
љубимац
—
Флавије
.
Било
га
је
страшно
погледати
.
Беше
сав
разбарушен
.
Лице
страховито
развучено
.
Очи
су
му
севале
ватром
бесомучног
.
У
руци
је
држао
згужван
«
Монитер
»
.
Кад
ме
виде
—
он
ми
као
срдито
пружи
новине
,
па
онда
промуклим
гласом
повика
:
«
На
!
.
.
ето
посла
вашег
!
...
Зар
се
овако
прописују
први
рецепти
за
оног
ког
јади
нешто
више
притисну
но
обично
?
!
...
»
Ово
логично
питање
обрадовало
ме
.
Али
знаци
су
већ
били
ту
.
Требало
је
кризи
стати
на
пут
.
Ваљало
је
сазнати
њен
узрок
.
Срећа
је
што
се
ту
десио
г
.
Босије
.
Ја
га
погледам
.
Он
ме
је
разумео
.
Знаш
већ
—
тај
човек
злата
вреди
.
Он
ми
је
умео
дати
објашњења
а
да
не
раздражи
болника
.
Криза
је
почела
још
од
јуче
кад
је
овај
први
пут
видео
Аделу
—
на
пратњи
њене
матере
.
Било
ми
је
све
јасно
.
Ваљало
га
је
умирити
.
Зовнем
их
обојицу
у
мој
кабинет
.
Ја
започнем
:
—
Ви
,
г
.
Флавије
,
имате
пуно
разлога
.
Ово
је
фаличан
рецепт
.
За
то
га
ваш
професор
ни
потписао
није
.
Зар
нисте
прочитали
да
се
баш
чека
да
и
он
да
своје
мишљење
...
.
Док
сам
му
ово
говорио
он
је
у
ме
гледао
доста
блесасто
.
То
ме
је
ужаснуло
.
Ја
наставим
:
—
Они
исти
људи
,
који
су
донели
онакву
пресуду
о
огрлици
ваше
пок
.
матере
—
раде
да
упропасте
и
ову
кукавну
девојку
.
Непријатељи
су
одвећ
силни
.
Али
је
бог
јачи
,
моћнији
.
Он
је
на
нашој
страни
...
.
Адела
је
здрава
.
На
ове
речи
—
Адела
је
здрава
,
он
се
трже
као
иза
сна
.
Ово
ме
је
обрадовало
.
«
Боже
помози
»
,
помислим
.
Добро
је
.
Ја
наставим
:
—
Јес
,
г
.
Флавије
,
ја
вам
кажем
она
је
здрава
.
Она
је
само
тужна
—
као
што
мора
свако
добро
дете
жалити
и
плакати
кад
му
мајка
умре
.
Из
ове
праве
ћеринске
жалости
—
испрели
су
вени
душмани
ову
нотицу
Ви
будите
спокојни
!
За
Аделу
се
стара
једна
јака
,
врло
јака
рука
...
.
Кад
му
ово
рекох
—
мени
сину
једна
мисао
,
врло
сретна
мисао
!
...
.
Узех
га
за
руку
.
Она
беше
врела
.
Погледа
га
—
љубазно
и
смешећи
се
...
.
—
Тако
је
,
рекох
му
,
—
рука
је
та
силна
и
моћна
...
.
Она
је
и
вас
,
г
.
Флавије
,
спасла
Да
.
ње
не
беше
—
вас
данас
не
би
било
међу
живима
...
Она
бди
—
она
ће
спасти
и
Аделу
.
Ове
су
речи
такав
утисак
на
њ
учиниле
,
да
је
преко
његовог
лица
прелетио
зрак
неописане
радости
,
зрак
васкрслог
нада
.
Зрак
овај
чудотворно
збриса
ону
грдобу
са
развучених
црта
лица
његовог
.
И
ја
смотрих
опет
оно
лепо
и
паметно
лице
нашег
Флавија
.
Како
сам
се
обрадовао
?
!
То
не
умем
да
кажем
...
.
Ово
је
био
мој
први
рецепт
.
Он
је
сретно
дјејствовао
.
Сад
сам
дошао
овде
да
му
препишеш
и
други
.
Тај
други
рецепт
,
драги
мој
Дегиљу
,
бићеш
ти
.
Овог
часа
пођи
у
његов
стан
.
Тамо
ћеш
застати
и
г
.
Босија
.
Он
већ
има
моја
упутства
.
Време
је
да
видиш
Флавија
...
.
Кажи
му
све
.
То
ће
га
са
свим
поврати
;
јер
знај
,
ако
се
још
једном
понови
у
оноликој
мери
потрес
његових
нерава
—
онда
Флавија
бог
да
прости
!
...
Ти
хајде
њему
,
а
ја
одох
кући
г
.
Мишеља
Мозентала
—
одох
да
будним
оком
мотрим
на
црне
планове
оних
разбојника
,
разбојника
који
почеше
да
отимају
,
арају
и
свест
невиних
и
без
заштите
остављених
људских
створова
!
...
»
То
рече
,
г
.
Даженоа
,
па
оде
;
а
г
.
Огист
Дегиљ
оста
као
окамењен
у
својој
наслоњачи
,
Његово
лице
беше
бледо
и
тужно
,
а
очи
пуне
суза
...
.
XXИИИ
—
Љубав
према
ближњем
и
себичност
—
то
су
две
противности
,
то
су
вечни
непријатељи
.
Њих
двоје
не
мош
никад
да
видиш
измирене
.
Где
видиш
прву
,
ту
,
знај
,
да
нећеш
наћи
другу
;
а
где
ову
нађеш
,
отлен
је
прва
прогнана
.
Љубав
према
ближњем
—
то
је
најузвишенија
врлина
човекова
,
то
је
украс
душе
његове
.
Себичност
—
то
је
груба
флека
на
лепом
лику
човекову
,
то
је
његово
понижење
.
Љубав
према
ближњем
—
то
је
једина
преграда
која
нас
дели
од
животиње
...
.
Ко
нема
љубави
према
свом
ближњем
,
према
свом
роду
и
отаџбини
—
то
је
животиња
.
Животиња
не
зна
ни
за
свог
ближњег
ни
за
милосрђе
.
Животиња
целог
свог
века
само
гледа
где
ће
шта
да
домча
,
да
прождере
.
—
Тако
исто
раде
и
они
којима
је
трбу
и
ближњи
и
отаџбина
...
.
Да
није
било
оних
великих
и
милосрдних
људи
,
који
су
преко
свега
љубили
свој
род
,
своју
отаџбину
—
свог
ближњег
,
—
данас
не
би
било
друштво
на
овом
ступњу
културе
и
образованости
...
Љубав
према
ближњем
—
то
је
тројеугли
камен
вере
Христове
,
то
је
—
милосрђе
.
О
,
да
узвишена
ли
је
,
да
света
ли
је
реч
—
милосрђе
!
—
Она
гладна
нахрани
,
жедна
напоји
,
гола
одене
,
невјежу
поучи
,
заблуделог
изведе
на
прави
пут
,
болна
посети
,
понуди
,
тужна
утеши
,
самохрана
и
нејака
прими
под
своје
окриље
...
.
Љубав
према
ближњем
—
то
је
мати
свију
слобода
друштвених
,
то
је
машала
која
разгони
таму
и
предрасуде
;
она
скида
окове
заробљеним
,
она
се
хвата
у
коштац
са
тиранијом
,
она
подписује
пасош
гонењу
и
самовољи
...
.
Ко
гаји
,
негује
љубав
према
ближњему
—
тај
прогони
беду
и
невољу
из
своје
отаџбине
...
.
Себичност
не
зна
ни
за
свој
род
ни
за
своју
отаџбину
.
Она
је
без
вере
,
без
бога
.
Она
се
руга
доброчинству
,
она
исмева
милосрђе
,
она
плази
језик
на
светињу
,
на
морал
.
Она
је
другарица
злоупотребама
,
насиљу
,
властољубљу
—
она
је
десна
рука
тиранији
.
Она
подржава
незнање
,
предрасуде
,
она
пљује
на
светлост
—
не
би
л
’
је
угасила
.
.
.
Себичност
је
вечити
алијан
неправдин
.
Њих
двоје
подписују
пасош
правди
и
правици
.
Ко
иде
на
руку
себичности
,
неправди
—
тај
подгриза
здрав
живот
будућности
и
стога
рода
и
своје
отаџбине
—
то
је
издајник
.
«
Чули
и
ти
,
драги
мој
Босије
»
,
упитаће
г
.
Флавије
изнемоглим
гласом
,
—
„
шта
рече
мој
професор
г
.
Мишон
Даженоа
,
краљ
.
психиратриста
на
нашој
клиници
?
—
Он
рече
,
да
је
Адела
савршено
здрава
...
.
»
«
Јес
,
чуо
сам
—
она
је
здрава
...
.
»
«
Али
јој
грози
опасност
?
...
»
«
Од
које
ће
је
спасти
онај
исти
човек
,
који
је
и
тебе
спасао
из
грозних
руку
баба
Джоме
;
онај
исти
човек
,
који
те
је
школовао
,
изобразио
,
који
ти
је
повратио
твоје
породично
име
,
који
ти
је
показао
где
се
находи
огрлица
твоје
матере
,
који
ти
је
прибавио
доказе
да
своје
право
докажеш
,
који
ти
је
пронашао
и
трећег
сведока
,
који
те
је
,
без
сваке
сумње
,
и
позвао
на
погреб
старом
јувелиру
и
који
се
,
као
добри
дух
находи
свуд
и
нигде
;
који
се
находи
и
у
близини
госпођице
Аделе
—
који
види
,
који
зна
све
шта
се
ради
у
овом
нашем
јадном
друштву
!
...
»
«
И
ког
,
нема
сумње
,
познаје
г
.
Мишон
Даженоа
?
...
»
«
На
сваки
начин
»
,
одговори
г
.
Босије
.
«
3наш
шта
,
драги
мој
Босије
»
,
повика
нешто
живље
Флавије
,
«
ја
морам
већ
једном
да
видим
,
да
познам
тог
загонетног
човека
.
Ја
мислим
да
би
му
имао
права
приметити
,
да
и
доброчинство
,
кад
пређе
обичне
границе
,
постаје
подозриво
.
Ја
имам
права
да
га
више
не
примам
.
Тај
ме
је
човек
својим
добром
толико
обасуо
,
да
ми
се
чини
—
е
ме
је
понизио
!
...
Шта
сам
урадио
ја
од
кад
сам
се
родио
?
—
Ништа
.
Не
—
није
ништа
:
живио
сам
па
и
данас
живим
од
милости
тог
непознатог
човека
...
.
Већ
сам
постао
неспособан
да
сам
коме
какво
добро
учиним
...
.
Тај
чудни
човек
хоће
сад
да
спасе
и
Аделу
...
.
Ни
то
мени
није
оставио
—
наравно
,
ја
сам
слаботиња
.
Ја
ни
зашта
способан
нисам
...
.
»
Ове
последње
речи
изговорио
је
г
.
Флавије
са
особитим
тоном
.
Чињаше
се
као
да
раздраженост
почиње
узимати
већи
мах
.
То
је
г
.
Босија
поплашило
.
Он
је
пазио
да
Флавија
својим
одговорима
још
више
не
раздражи
.
«
Најбоље
је
да
ћутим
»
помислио
је
.
Е
,
ал
’
онда
баш
учини
горе
.
Флавије
оспе
са
хиљаду
којекаквих
питања
,
примедаба
—
док
најпосле
не
би
дошао
у
још
веће
раздражено
стање
.
Онда
га
је
било
необично
погледати
.
Исто
је
тако
било
и
на
дан
сахране
старог
јувелира
и
пок
.
Андроните
—
док
она
нотица
у
«
Монитеру
»
није
најпосле
у
његовој
души
изазвала
оно
стање
које
га
је
одвело
до
на
врата
г
.
Мишона
Даженоа
.
Г
.
Босије
је
имао
разлога
да
зебе
.
Он
оваке
наступе
није
никад
смотрио
код
Флавија
.
За
то
је
са
пуно
нестрплења
погледао
на
врата
—
као
да
је
неког
исчекивао
...
.
»
Ја
тако
не
мислим
»
,
рећи
ће
г
.
Босије
после
мало
ћутања
;
«
ја
мислим
да
тек
сад
настаје
доба
кад
ћеш
ти
свом
роду
да
будеш
од
користи
.
Шта
више
,
ти
си
с
оно
,
да
речем
мало
—
рада
на
пољу
јавне
дискусије
доста
допринео
те
се
народни
дух
,
ког
беше
напала
нека
чамотина
,
пренуо
као
иза
сна
.
.
.
Ти
си
већ
стекао
толико
својих
поштоваоца
у
срцу
самог
народа
,
а
,
на
сву
прилику
,
још
више
противника
међу
оним
,
којима
је
буђење
народне
свести
трн
у
оку
...
.
Не
,
драги
Флавије
,
ја
мислим
да
си
ти
пре
поранио
но
што
си
одоцнио
!
...
»
Ово
је
мало
ублажио
Флавија
.
Он
је
мирно
приметио
:
«
Тако
је
:
Радити
на
општим
народним
слободама
—
никад
није
доцкан
...
.
»
У
том
неко
полако
закуца
на
врата
.
Г
.
Босије
скочи
—
пође
да
отвори
;
а
г
.
Флавије
зачуђено
упита
:
«
Ко
ће
то
ноћас
да
буде
?
»
Куцање
се
понови
.
«
Слободно
!
»
повика
г
.
Босије
.
Врата
се
отворише
.
У
собу
уђе
човек
отмено
обучен
.
То
беше
главом
г
.
Огист
Дегиљ
—
чувени
трговац
и
милијунар
.
И
г
.
Босије
и
г
.
Флавије
згледаше
се
зачуђено
.
Овој
се
посети
нису
никад
надали
.
Г
.
Огист
први
проговори
.
«
Огист
Дегиљ
овдашњи
велики
купац
!
...
»
«
Флавије
Ривијер
медецинар
четврте
године
»
,
одговори
Флавије
узбуђено
...
.
«
Ја
сам
имао
част
да
вас
видим
на
суђењу
моје
парнице
...
.
Којој
срећи
имам
да
благодарим
што
сам
се
удостоио
ваше
пажње
и
ваше
симпатије
.
Ни
једно
ни
друго
нисте
могли
сакрити
.
Ако
смем
да
вас
понудим
да
седнете
?
...
»
И
Флавије
му
показа
фотељу
.
Огист
седе
без
сваке
церемоније
.
«
Не
треба
да
вам
престављам
мог
пријатеља
г
.
Босија
.
Ви
сте
га
видили
.
Он
је
моју
ствар
бранио
.
»
Г
.
Босије
се
поклони
.
То
учини
и
г
.
Дегиљ
.
Они
се
љубазно
поздравише
.
Настало
је
ћутање
.
Г
.
Огист
опет
поче
:
«
Ви
изгледате
,
г
.
Флавије
,
нешто
слаби
и
бледи
...
.
Разумем
.
Потресенисте
.
За
то
сам
и
дошао
да
вас
посетим
...
.
Од
кад
ја
жудим
за
овим
свечаним
тренутком
?
!
.
.
»
Флавије
и
Босије
—
згледаше
се
.
Говор
г
.
Дегиљев
беше
им
загонетан
.
Г
.
Огист
настави
:
«
И
моја
посета
и
мој
говор
—
не
треба
да
вас
изненађују
.
Кад
вам
кажем
—
што
ми
одавно
на
срцу
лежи
—
онда
ћете
видити
да
смо
ми
стари
знанци
и
пријатељи
...
.
Ја
сам
,
пре
свега
,
дошао
да
вам
,
г
.
Флавије
,
ставим
на
расположење
целу
моју
имаовину
,
па
не
само
њу
,
већ
и
мене
самог
.
Кад
то
учиним
и
кад
то
ви
примите
души
ће
мојој
бити
лако
.
Ја
ћу
се
одужити
дуга
ког
сан
се
у
вашег
племенитог
оца
пок
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
—
задужио
...
.
Он
је
горе
—
на
истини
...
.
Нека
је
лако
његовој
великој
и
милостивој
души
!
...
»
На
лицу
Флавијеву
сину
неописани
зрак
радости
.
Његово
срце
поче
необично
да
лупа
.
Он
је
погледао
час
у
г
.
Босија
,
час
у
г
.
Дегиља
...
.
Има
једна
врста
радости
,
која
је
кадра
да
човеку
одузме
реч
...
.
Флавије
је
разумео
говор
Огистов
.
Он
је
познао
свог
добротвора
.
За
то
није
умео
ни
речи
да
прозбори
.
Ову
је
узбуђеност
опазио
и
г
.
Дегиљ
.
Ово
је
и
њега
до
срца
дирнуло
.
Крупне
сузе
грунуше
му
из
очију
.
Он
настави
:
«
Јес
,
отац
је
ваш
давно
преминуо
,
ади
његова
добра
дела
нису
.
Она
ће
вечно
да
живе
...
.
Да
није
било
њега
—
ја
бих
пропао
у
тешкој
беди
,
у
неописану
јаду
и
мукама
.
Једнога
вечера
—
давно
је
то
било
—
његова
се
милосрдна
рука
појави
.
Она
ме
изчупа
из
грозне
провалије
у
коју
бејах
запао
...
.
Његова
једна
реч
ули
у
душу
моју
нешто
—
што
ми
даде
снаге
,
моћи
—
наде
.
Ја
се
спасох
.
Ја
постадох
човек
.
Семе
,
које
је
његова
рука
бацила
,
посејала
,
беше
благословено
,
обасуто
милошћу
самога
господа
бога
.
Оно
богато
уроди
.
Оно
је
многог
гладног
наранило
,
оно
је
многог
невољника
спасло
од
црне
беде
,
од
тешка
јада
.
Род
је
тај
својина
вашег
оца
.
Ви
сте
његов
син
и
то
син
—
достојан
оца
свога
.
Ево
ме
,
дошао
сам
—
да
вам
се
одужим
!
...
»
Флавијеве
очи
беху
пуне
суза
.
Он
устаде
и
потресеним
гласом
рече
:
«
Дакле
,
моје
ме
срце
није
преварило
!
.
.
Хоћете
ли
ми
дозволити
,
јесам
ли
достојан
да
вам
у
наручја
полетим
...
.
Моје
срце
одавно
тражи
мог
избавитеља
,
мог
добротвора
.
Оно
га
је
у
вама
познало
...
.
Ви
сте
онај
божи
посланик
,
ви
сте
мој
анђео
—
ви
ме
изчупасте
из
вампирских
руку
проклете
баба
Джоме
!
...
то
ми
срце
моје
каже
—
оно
ме
никад
преварило
није
...
.
»
И
—
Флавије
је
био
у
наручју
Огистовом
...
.
Слабо
је
наше
перо
да
опише
свечан
тренутак
—
када
се
две
душе
у
једну
споише
,
када
се
два
срца
у
једно
стопише
...
.
Г
.
Босије
гледаше
ове
две
душе
,
ова
два
срца
—
спојена
,
сједињена
.
И
он
је
плакао
као
мало
дете
...
.
Ни
Флавије
,
ни
Огист
ни
г
.
Босије
овај
тренутак
до
смрти
заборавили
нису
.
Овог
истог
вечера
догађало
се
нешто
у
кући
г
.
Мишеља
Мозентала
,
што
је
учинило
,
да
догађаји
,
из
којих
је
исткана
ова
занимљива
прича
,
—
изађу
на
највиши
врхунац
свој
,
да
преставе
себичност
,
пакост
,
злобу
—
у
правој
слици
њиховој
;
да
изнесу
грдобе
друштвеног
кварежа
свету
на
видик
—
нек
види
какве
креатуре
,
какве
гадне
амфибије
гмижу
по
телу
његову
,
остављајући
кужан
и
отрован
задах
куд
год
прођу
и
до
шта
се
год
дотакну
...
.
Чудан
ти
је
овај
свет
.
Он
је
и
строг
и
благ
;
он
је
и
лукав
и
искрен
;
данас
је
мед
,
сутра
је
јед
.
Он
је
дволичан
.
Данас
изгледа
блесаст
,
туп
—
не
зна
ни
две
у
накрст
;
сутра
је
права
видра
.
Он
је
кадар
да
завири
у
најдубље
тајне
наше
.
Упитајте
га
за
ког
било
члана
његова
—
он
ће
вам
о
њему
пуно
којешта
напричати
.
Ако
се
кад
и
деси
да
што
не
зна
под
сигурно
—
он
онда
нагађа
;
али
и
његово
је
нагађање
грозно
.
Отуд
она
изрека
:
«
Свет
нагађа
,
али
и
погађа
!
»
Ето
на
прилику
шта
је
свет
у
оно
доба
говорио
о
г
.
Мишељу
Мозенталу
преседнику
сената
и
његовим
«
начелним
»
пријатељима
.
Он
би
почео
:
«
Сирома
г
.
Мозентал
!
—
баш
је
небатли
у
женама
.
Ето
—
умре
му
и
трећа
жена
—
на
пречац
...
.
Е
,
ова
је
нешто
и
лежала
;
али
оне
две
прве
—
одоше
као
под
лед
,
помреше
—
као
кад
човек
дуне
у
свећу
те
је
угаси
...
.
Ако
је
небатли
у
женама
,
он
је
богме
батли
у
прћијама
.
Она
му
је
прва
донела
по
милијуна
динара
,
друга
читав
;
а
ова
трећа
преко
три
.
Само
му
њен
накит
кошта
на
милијун
и
по
динара
...
.
Да
му
није
било
ових
мираза
како
је
спурдисао
све
своје
очинство
и
како
се
био
презадужио
—
било
би
повуци
потегли
.
О
смрти
његове
прве
жене
и
данас
свет
на
чисто
није
.
Онда
се
свашта
говорило
...
.
Е
,
неће
бити
.
Сам
је
г
.
Мишеље
захтевво
да
са
њено
тело
секцира
.
Секцирање
су
извршили
г
.
Др
.
Друин
Шиноа
,
г
.
Борне
Латур
и
г
.
Герије
Довен
—
сва
три
чувена
лекара
...
.
Њихово
лекарско
мњење
скинуло
је
сваку
сумњу
с
г
.
Мозентала
.
Преглед
и
секција
штампани
су
у
«
Монитеру
»
.
Кад
му
она
друга
жена
умре
—
онај
несретни
њен
рођак
диже
читаву
ларму
.
На
његов
захтев
морала
се
сирота
после
осам
дана
откопавати
и
секцирати
.
Секцију
су
држали
г
.
Др
.
Друин
Шиноа
,
г
.
Борне
Латур
и
г
.
Герије
Довен
.
Секција
је
показала
да
је
покојница
умрла
од
природне
смрти
.
Рођак
је
захтевао
да
се
и
утроба
покојничина
кемиски
анализирала
—
ама
према
онаквом
уверењу
од
три
стручна
лекара
нашло
се
,
да
то
није
било
потребно
...
.
Сирома
рођак
—
шта
је
тражио
оно
је
и
нашао
.
Он
је
осуђен
,
по
тужби
г
.
Мозенталовој
—
као
клеветник
на
две
године
заточења
...
И
то
беше
занимљив
процес
.
Г
.
Жилкред
де-Муљ
и
том
се
приликом
показао
као
редак
дар
...
.
баш
му
нема
равна
међу
адвокатима
.
Онда
беше
г
.
Мишељ
Мозентал
преседник
великог
суда
;
а
г
.
Криш
Мањел
преседник
кр
.
судбеног
стола
...
.
Г
.
Бижо
Ле
Саван
заступаше
државног
тужиоца
...
.
Онда
је
овај
показао
особит
дар
у
оптуживању
...
.
По
тој
се
парници
много
писало
и
говорило
.
Кад
је
г
.
Сенжерм
,
ондашњи
професор
криминалног
закона
и
поступка
,
а
садањи
директор
краљ
.
правног
факултета
,
—
изишао
са
својом
брошуром
на
јавност
—
онда
су
умукли
сви
злобни
језици
.
Он
је
гвозденом
логиком
доказао
:
да
је
рођак
друге
жене
г
.
Мишељеве
,
заиста
учинио
дело
клевете
и
да
су
судови
сасвим
коректно
ово
дало
подвели
под
згодан
параграф
...
.
Г
.
Мишеље
је
имао
и
заслуга
.
Он
се
показао
као
врло
вешт
беседник
у
уставном
одбору
.
Његов
је
предлог
акламацијом
примљен
:
да
влада
сама
бира
трећину
посланика
за
горњи
дом
.
Одма
је
после
добио
да
буде
члан
у
сенату
;
а
кад
се
у
практици
видило
,
шта
значи
—
кад
влада
у
законодавно
тело
шаље
једну
трећину
—
онда
је
г
.
Мозентал
добио
преседничку
столицу
у
сенату
.
Лепо
је
то
кад
човека
послужи
срећа
да
дође
до
тако
сјајног
положаја
.
Ето
од
то
доба
свака
влада
у
законодавном
телу
има
увек
већину
.
То
је
заслуга
Мозенталова
...
.
»
Тако
би
говорили
једни
.
Други
би
ту
ствар
претресали
са
свога
гледишта
:
«
Врана
врани
очи
не
вади
!
Кадија
те
тужи
—
кадија
ти
суди
!
...
Ко
с
ђаволима
тикве
сије
—
о
главу
му
се
разбијау
!
...
Тешко
магарцу
с
лафом
лов
делећи
!
...
Зна
лисица
шта
ради
—
магарећа
луда
памет
—
мудром
је
добар
савет
!
...
Гди
је
се
до
сад
шут
с
рогатим
бо
?
!
...
Добро
је
не
забадати
трн
у
здраву
ногу
—
док
се
лисици
прочиташе
берати
—
оде
кожа
на
пазар
!
...
Ти
си
мени
и
лане
мутило
воду
!
...
Што
шишти
на
свеца
?
!
Зна
власт
шта
ради
!
...
»
Или
:
«
Не
зови
правду
—
кад
она
с
кривдом
из
једног
чанка
куса
!
...
»
Адела
је
била
затворена
у
своју
собу
.
Њој
нико
није
пуштан
.
Лекари
су
препоручили
највећу
тишину
.
Сви
су
укућани
били
уверени
да
је
сирота
са
свим
полудила
.
Многи
су
је
сажаљевали
Она
,
сирота
,
док
је
здрава
била
,
била
је
према
сваком
добра
и
милостивна
.
Сад
се
само
чекао
час
кад
ће
је
у
лудницу
спровести
.
О
том
се
баш
и
решавало
.
У
кабинету
г
.
Мишељеву
беху
на
окупу
готово
сви
кућни
пријатељи
Мозенталови
—
г
.
Криш
Мањел
преседник
великог
суда
,
г
.
Сомјер
Лафајет
велики
пристав
код
краљ
.
судбеног
стола
,
г
.
Бижо
Ле
Саван
преседник
,
г
.
Сан
Жерм
директор
кр
.
правног
факултета
,
г
.
Жилкред
јавни
правозаступник
за
варош
П
...
народни
посланик
за
срез
С
...
.
г
.
др
.
Друин
Шиноа
домаћи
лекар
кућо
Мозенталове
,
г
.
Борне
Латур
помоћник
санитетског
оделења
и
г
.
Герије
Довен
директор
луднице
у
П
...
.
Сва
ова
господа
беху
дошла
да
свом
личном
пријатељу
изјаве
своје
дубоко
саучешће
у
тузи
и
несрећи
која
је
тако
изненадно
снашла
кућу
Мозенталову
,
и
да
му
у
исто
време
притеку
у
помоћ
са
својим
саветима
у
часу
—
кад
сирома
г
.
Мишељ
Мозентал
није
знао
ни
где
му
је
глава
...
.
За
цело
,
човек
је
тврђи
од
камена
.
Ко
је
могао
веровати
—
да
жив
човек
може
преко
своје
главе
претурити
све
оно
што
је
снашло
кућу
Мозенталову
.
Што
је
много
много
!
...
Али
шта
ће
се
?
човек
се
не
може
на
силу
убити
што
га
снађе
мора
хоће
неће
,
да
сноси
У
осталом
у
оваквим
приликама
добро
су
нам
дошли
пријатељи
—
са
благим
учешћем
:
у
оваквим
се
приликама
и
познају
—
прави
пријатељи
...
.
Ако
нико
други
—
о
том
је
,
за
цело
,
уверен
г
.
Мишељ
