самна
вечери
код
Теофановића
.
Ту
сам
ти
се
провеселио
како
се
само
у
Бачкој
весели
.
Незнаш
које
је
љубазније
,
он
или
жена
му
.
Осим
мене
и
Стеве
Ристића
,
било
је
још
четири
званице
.
Сваки
са
својом
женом
.
Ех
,
што
ти
је
то
било
весело
вече
!
.
.
Непамтим
да
сам
икада
био
у
таком
пријатном
друштву
.
Све
здравица
иза
здравице
,
песма
иза
песме
.
Почињући
од
војводе
Путника
па
до
Јована
Бабунског
,
и
од
генерала
Вукотића
до
последњега
тобџије
црногорскога
,
није
остао
ниједан
,
коме
нисмо
у
здравље
пили
.
—
Дакле
,
баш
право
бачванско
весеље
.
—
Право
правцато
.
—
А
Катарина
?
како
она
?
—
Нисам
доспео
да
ју
походим
.
Повео
сам
о
њој
реч
са
Оберкнежевићем
,
али
он
ми
рече
да
већ
давно
није
био
код
ње
.
Вели
,
немари
одлазити
к
њој
.
Непрестанце
га
џага
да
се
ода
на
књижевни
рад
,
или
да
покрене
какав
нов
лист
.
А
то
џагање
му
је
већ
догрдило
па
је
,
стога
,
и
не
посећује
.
—
То
ми
је
некако
загонетно
.
Та
њих
двоје
су
живели
као
рођени
брат
и
сестра
.
Па
откуд
сада
да
Оберкнежевић
наједанпут
тако
охладни
према
њој
?
Знаш
да
ми
је
то
чисто
неправо
.
Жао
ми
је
сироте
Катарине
.
У
њезиној
осамљености
он
јој
је
био
једина
заштита
.
А
знам
,
када
сам
ја
била
у
Н
.
она
је
и
онда
постицала
Оберкнежевића
на
какав
било
умни
рад
,
а
он
је
сада
обећавао
да
ће
се
латити
каквог
посла
,
сад
се
опет
изговарао
да
он
није
ни
за
какав
рад
,
док
се
нешто
крупно
недогоди
у
српству
.
Али
се
није
никада
љутио
због
тога
њезина
поступања
:
Стога
мислим
да
се
морало
међу
њима
што
крупније
догодити
.
Из
даљега
разговора
са
Јовом
ниси
могао
ништа
разабрати
?
—
Морам
ти
рећи
,
да
ми
се
Јова
врло
изменио
.
Ни
налик
више
на
оног
вазда
разговорна
,
весела
човека
.
Све
ми
се
чинило
,
да
нешто
крије
од
мене
.
Започне
што
да
говори
,
па
у
сред
реченице
прекине
и
погледа
у
страну
.
А
нисам
ни
провео
с
њим
више
од
пола
часа
.
Ја
сам
,
до
душе
,
желео
да
останем
дуже
у
његовом
друштву
,
ал
’
ти
мој
Јова
изненада
погледа
на
сахат
,
скочи
жураиво
и
пружи
ми
руку
.
Опрости
,
рече
,
морам
на
неки
хитан
и
важан
посао
.
Видело
се
јасно
,
да
сам
му
у
незгодно
време
дошао
.
—
Шта
се
то
могло
догодити
с
њиме
?
—
питаше
Стојанка
у
искреној
забринутости
.
—
И
мени
се
то
питање
наметнило
,
када
се
растадох
с
њим
,
али
не
нађох
одговора
на
њ
.
—
Морам
још
данас
писати
Катарини
.
Ваљда
ћу
од
ње
добити
тачније
обавести
.
Неможеш
замислити
колико
ми
лежи
на
срцу
срећа
њих
обадвога
.
Кад
се
сетим
само
с
коликом
су
љубави
они
мене
обасипали
кад
оно
бејах
у
Н
.
Морам
,
морам
одмах
писати
Катарини
.
—
Па
јој
испоручи
и
мој
најтоплији
поздрав
—
заврши
Лазаревић
.
СЕДАМДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Сахрањене
лепе
наде
После
оне
несвестице
Јованчине
,
у
коју
је
пала
на
глас
да
је
поручник
Влада
Алексић
тешко
рањен
под
Прилипом
,
Стојанка
је
три
дана
задржала
ојађену
младу
наставницу
у
свом
дому
и
сестринском
ју
је
бригом
неговала
.
Позвала
је
к
себи
и
брата
њезина
,
младога
комиту
Милана
,
који
се
сад
није
мицао
од
сестрине
постеље
,
сем
кад
је
,
доцкан
у
ноћ
,
полазио
кући
на
ноћиште
.
Од
Милана
је
сазнала
Стојанка
,
шта
се
све
збило
код
Сјенице
и
на
врлетима
Качаника
.
И
по
тому
је
разумела
потпуно
тугу
и
жалост
своје
посестриме
.
Кад
је
себе
замислила
у
њезину
положају
,
онда
би
се
очајно
бацила
на
Јованчину
постељу
,
обгрлила
би
и
облила
врелим
сузама
младу
девојку
,
као
да
своју
срећу
оплакује
.
А
када
би
се
,
тако
,
од
срца
исплакала
,
тешила
би
и
храбрила
ту
сињу
кукавицу
,
на
коју
истом
што
се
срећа
беше
насмејала
,
а
црна
јој
туга
већ
узе
да
руши
све
њезине
лепе
наде
.
Племенито
срце
Стојанчино
се
све
више
и
више
загревало
за
Јованку
,
а
ова
је
све
боље
осећала
како
јој
оданост
свакога
часа
порашћује
према
Стојанци
,
тој
оличеној
доброти
и
пожртвовности
.
Међутим
,
било
је
нешто
што
је
Јованку
силом
покретало
из
постеље
.
Њезина
је
снага
споро
се
враћала
,
али
јој
је
у
толико
силније
расла
жеља
да
оде
Скопље
,
да
сама
предузме
неговање
свога
заручника
.
Уздала
се
тврдо
,
да
би
он
под
њезином
негом
лакше
оздравио
.
Али
,
онако
смерна
,
како
да
спомене
то
Стојанци
?
Трећега
дана
је
Јованка
устала
.
Изишла
је
мало
и
на
свеж
ваздух
.
Али
је
морала
ослањати
се
на
руку
свога
брата
.
Осећала
је
и
сама
,
да
се
са
то
мало
снаге
несме
још
пуштати
на
тако
дуго
путовање
,
отештано
толиким
сметњама
а
загорчено
и
злим
временом
.
Трпиће
,
мишљаше
она
,
и
савлађиваће
ту
жељу
још
дан
два
,
док
јој
се
снага
боље
прибере
,
али
је
у
себи
одлучила
да
што
пре
оде
у
Скопље
.
Тога
су
дана
,
после
обеда
,
подуже
седели
за
столом
.
Стојанка
је
бирала
све
таке
предмете
разговору
,
који
ће
Јованци
разоноде
донети
.
Али
је
мисли
заљубљене
девојке
врло
тешко
свратити
са
оне
стазе
,
која
правце
води
к
њезином
миљенику
.
Уверила
се
о
том
и
Стојанка
,
но
је
ипак
покушавала
и
даље
тај
начин
растеривања
тужних
осећаја
.
Помагао
јој
је
и
Миле
,
како
је
најбоље
знао
.
А
кад
виде
да
тај
лек
не
помаже
,
он
се
одједном
досети
и
живо
рече
:
—
А
шта
мислиш
,
Јованка
,
да
одемо
у
Скопље
?
Јованка
се
исправи
на
столици
и
с
очима
,
пуним
сјаја
радости
,
погледа
умиљато
свога
брата
.
Тај
поглед
је
најречитије
говорио
:
„
Сад
си
ми
,
брате
,
погодио
моју
најживљу
жељу
!
“
А
Миле
настави
:
—
Био
нам
је
четовођа
.
Сви
смо
га
поштовали
и
на
његову
команду
у
смрт
скакали
.
А
ти
си
му
...
Опрости
ми
,
селе
:
ја
сам
твоју
тајну
издао
нашој
доброј
госпођи
Стојанци
.
Јованчино
лице
обли
лака
румен
,
а
Стојанци
се
залепрша
на
уснама
радостан
осмејак
,
пун
љупкости
и
чедна
пријатељства
.
Миле
допуни
своју
исповед
:
—
Испричао
сам
госпођи
Стојанци
оно
,
како
ти
је
Алексић
спасао
живот
;
али
не
могох
прећутати
ни
оно
,
што
ти
је
рекао
при
растанку
.
Сад
се
већ
и
Јованка
радовала
што
је
Стоја
дознала
ту
њезину
тајну
.
Диже
се
лако
на
ноге
па
се
залети
к
њој
обгрли
је
и
стаде
ју
љубити
пуним
жаром
млађана
срца
свога
.
И
онда
,
очевидно
радосна
,
прозбори
пуним
усхићењем
:
—
Ето
,
сад
нас
већ
троје
зна
за
разлог
мојој
тузи
.
И
ја
сам
ти
,
Стојо
,
сестро
моја
,
сад
потпуно
здрава
.
Готова
сам
да
се
овог
часа
кренем
на
пут
.
Осећам
да
бих
и
пешице
могла
до
Скопља
отићи
.
Је
ли
,
Стојанка
,
је
ли
,
роде
мој
,
ти
нећеш
замерити
што
ја
хоћу
да
идем
с
Миланом
у
Скопље
?
Је
ли
да
то
није
зазорно
што
ја
желим
да
негујем
Алексића
?
—
О
,
ти
,
лудице
моја
!
—
прихвати
Стојанка
и
притиште
Јованчину
главу
на
своје
груди
.
—
Какав
зазор
?
Само
се
бојим
,
да
ће
ти
тешкоће
путовања
,
по
овом
злу
времену
,
нашкодити
.
Наше
су
војничке
болнице
и
у
Скопљу
изврсне
.
Можеш
се
поуздати
,
да
твој
вереник
има
врло
добру
негу
.
Стога
бих
ти
саветовала
,
твога
здравља
ради
,
да
причекаш
још
дан
два
,
док
се
боље
опоравиш
.
—
Не
могу
,
сестро
моја
,
не
могу
ни
часа
даље
чекати
!
—
крикну
Јованка
очајнички
и
узе
ломити
руке
своје
,
превијајући
се
тамо
амо
по
соби
.
—
Чекати
!
.
.
Та
ја
бих
,
да
су
ми
крила
,
да
полетим
онамо
.
Ја
бих
пресвиснула
од
бола
и
туге
,
кад
бих
морала
још
један
дан
чекати
.
—
Немој
,
сејо
,
да
очајаваш
—
уплете
се
сад
и
Миле
.
—
Кад
баш
желиш
,
можемо
сутра
првим
возом
.
Или
...
можемо
још
и
вечерас
.
Јованка
се
обеси
брату
око
врата
,
умиљато
му
погледа
у
очи
па
нестрпљиво
промуца
:
—
Вечерас
,
Миле
;
вечерас
.
Увече
у
осам
часова
је
звижднуо
воз
и
кренуо
се
пут
ослобођених
српских
крајева
.
У
углу
једнога
купеа
скупила
се
Јованка
,
а
према
њој
седео
је
Миле
.
Она
је
душом
већ
била
у
скопљанској
војној
болници
и
пратила
сваки
дисај
свога
рањена
заручника
,
а
Миле
је
представљао
себи
ону
крваву
борбу
код
Прилипа
,
у
којој
је
његов
бивши
четовођа
рањен
.
Ни
њезине
ни
његове
мисли
не
беху
успаванке
.
Обојих
је
и
зора
будне
затекла
.
Иза
непреспаване
дуге
,
мучне
ноћи
освануо
је
хладан
магловит
дан
,
од
којег
језа
хвата
човека
.
И
кога
не
тиште
никакви
боли
,
и
онај
се
мора
стрести
кад
погледа
,
макар
из
топле
собе
,
на
густу
маглу
,
као
што
је
тога
јутра
притискивала
она
поља
и
оне
горе
,
по
којима
је
недавно
толико
крви
проливено
.
Јованци
је
та
магла
стопут
несноснија
била
,
јер
је
затварала
пред
њом
жељени
видик
,
на
којем
би
Скопље
већ
издалека
могла
сагледати
.
—
Ово
је
данас
грђе
од
лондонске
магле
.
Не
виде
се
ни
телеграфски
стубови
украј
пруге
—
прогунђа
Јованка
срдито
.
—
Ал
’
и
јест
гадна
магла
—
прихвати
Миле
.
—
Баш
као
што
беше
онда
на
Качанику
.
—
У
оној
ми
се
магли
срећа
родила
,
а
у
овој
чини
ми
се
као
да
издише
.
—
Немој
да
слутиш
на
зло
,
сејо
—
умириваше
је
Миле
тихо
,
гласом
пуним
саучешћа
.
—
Ни
тешки
рањеници
не
умиру
сви
од
реда
.
А
јунак
,
његова
кова
,
не
подлеже
лако
никаквој
рани
.
Буди
спокојна
и
уздај
се
у
Бога
.
Јованка
је
невољно
окренила
главу
од
брата
.
Очевидно
јој
је
била
досадна
његова
утеха
.
Њу
је
вређала
свака
реч
,
која
не
беше
у
складу
са
њезиним
осећајима
.
А
она
је
само
несрећу
своју
осећала
.
Пара
је
шуштила
,
хуктила
у
локомотиви
.
Воз
је
јурио
кроз
маглу
као
да
га
душмани
гоне
.
После
подужега
ћутања
,
Јованка
опет
прозбори
у
истом
душевном
расположењу
.
—
Не
чини
се
теби
,
Миле
,
да
овај
воз
врло
спро
напредује
!
—
То
твоја
нестрпљивост
обмањује
тебе
.
Јури
он
својом
прописаном
брзином
.
-
А
мени
се
чини
да
га
пужеви
вуку
.
Милану
прелети
преко
лица
болан
осмејак
,
пун
братскога
саучешћа
.
Нагне
се
ближе
ка
Јованци
,
дохвати
јој
једну
руку
и
,
милујући
је
,
покуша
да
каквим
таким
разговором
разблажи
тугу
и
утиша
нестрпљивост
своје
сестре
.
—
Да
није
тих
прометних
запрека
на
свакој
станици
,
ми
бисмо
већ
давно
били
у
Скопљу
.
Али
,
ево
нас
већ
близу
Куманова
,
а
оданде
до
Скопља
не
ће
бити
тих
запрека
.
Можда
ће
се
,
међутим
,
и
та
магла
разићи
,
па
кад
ти
ови
нови
крајеви
привуку
пажњу
на
себе
и
стану
ти
причати
о
својим
скорашњим
доживљајима
,
онда
ће
ти
путовање
одмах
сношљивије
бити
.
Јованка
је
равнодушно
гледала
у
брата
и
слушала
његове
речи
,
али
јој
оне
не
допираху
у
душу
.
Одбијале
су
се
од
ње
као
кишне
капљице
од
стакла
на
прозору
.
—
Хвала
Богу
!
—
кликну
Милан
,
када
воз
стаде
и
зачу
се
јасан
узвик
влакође
:
„
Куманово
!
“
—
Једва
једном
!
—
уздахну
Јованка
.
—
Овде
ћемо
јамачно
подуже
чекати
.
По
вреви
и
метежу
са
обе
стране
нашега
воза
,
изгледа
као
да
је
сва
пруга
запремљена
.
А
док
се
ти
возови
,
који
немају
утврђенога
часа
за
полазак
,
са
рањеницима
и
заробљеницима
не
среде
и
не
отправе
,
дотле
ми
не
можемо
даље
.
Знаш
како
је
било
овде
кад
смо
оно
полазили
кући
са
бојишта
.
Јованци
клоне
глава
на
јастучић
у
углу
купеа
.
На
бледом
лицу
јој
беше
исписано
одрицање
сваке
наде
и
клонулост
пред
кобном
судбином
.
Узалудна
беше
сва
разговорност
Миланова
.
Његова
сеја
тек
онда
подиже
главу
,
када
се
воз
,
после
дугога
чекања
,
крену
и
вагони
се
тргоше
један
за
другим
.
У
четири
часа
после
подне
стигоше
у
Скопље
.
Када
је
воз
стао
,
Јованка
пружи
руке
брату
,
да
ју
подигне
на
ноге
.
Непреспавана
ноћ
,
заморно
дуго
путовање
без
потрошена
и
једног
залогаја
,
туга
и
нестрпљење
сломили
јој
беху
и
задњу
снагу
.
Брат
ју
је
на
рукама
скинуо
са
вагона
.
Станицу
и
њезину
околину
прекрилио
народ
и
војници
.
Наслоњена
на
мишицу
свога
брата
,
Јованка
се
усиљавала
да
се
пробију
до
најближих
кола
.
У
тој
тишми
испадне
пред
њих
резервни
поручник
Лаза
Стеванчевић
,
гимназијски
професор
из
Београда
.
—
Здраво
,
јунакињо
наша
и
млади
јуначе
наш
!
—
поздрави
их
радосно
.
Али
се
трже
кад
загледа
боље
у
бледо
,
тугом
разорано
лице
Јованчино
,
те
окрену
саучесним
гласом
:
—
Вас
је
,
Јованка
,
уморило
,
канда
,
ово
дуго
путовање
.
Ја
сам
изишао
овамо
на
пуковнијском
аутомобилу
,
па
вам
га
стављам
на
располежење
.
Где
сте
наумили
да
одседнете
?
—
Не
знамо
ни
сами
—
одговори
Миле
са
подсмехом
.
—
Онда
се
ослоните
на
мене
.
Одвешћу
вас
у
најбољи
хотел
.
—
А
не
бисте
нас
могли
,
господине
професоре
...
—
Молим
,
„
господине
поручниче
“
—
нашали
се
Стеванчевић
.
Јованка
се
осмехну
болно
:
—
Дакле
,
господине
поручниче
,
не
бисте
нас
могли
одвести
право
у
војничку
болницу
,
да
походимо
прво
Алексића
?
Стеванчевић
сабере
обрве
и
поглед
му
се
нешто
натушти
.
Размишљајући
шта
да
одговори
,
почне
отезати
:
—
Ћхе
...
оно
,
знате
...
Алексић
је
тешко
рањен
.
Доктор
Јелкић
ми
рече
баш
данас
,
у
подне
,
да
је
операција
срећно
испала
.
Пушчано
зрно
су
му
извадили
,
али
криза
још
траје
.
Рањеник
је
у
неприкидној
несвестици
.
Не
знам
,
би
ли
доктор
дозволио
да
га
у
таком
стању
походите
.
—
Ја
ћу
молити
господина
Јелкића
—
рече
Јованка
,
цвокоћући
зубма
,
које
од
зиме
,
које
од
грозничава
узбуђења
.
У
том
стигоше
до
аутомобила
.
Миле
и
Стеванчевић
помогоше
Јованци
да
се
попне
на
њ
,
па
се
и
они
сместише
у
ту
модерну
саобраћајну
направу
.
Стеванчевић
је
сео
према
Јованци
па
,
упрвши
у
њу
поглед
пун
искрена
саучешћа
,
предложи
јој
поново
,
да
се
прво
одвезу
у
хотел
.
—
И
вама
је
—
рече
он
—
потребно
да
се
одморите
најпре
после
тога
тешкога
путовања
,
а
ја
ћу
се
међутим
распитати
,
кад
ћете
моћи
походити
Алексића
.
Јованка
климне
главом
,
а
Стеванчевић
заповеди
шоферу
да
их
вози
у
„
Хотел
Македонија
“
.
Чим
ступише
у
собу
,
Јованка
,
слаба
,
изнурена
,
паде
на
миндерлук
као
онесвешћена
.
Милан
и
Стеванчевић
ужурбали
се
око
ње
,
не
знајући
како
да
јој
помогну
.
Напослетку
се
Стеванчевић
разабра
и
рече
Милану
:
—
Остани
ти
,
Миле
,
крај
Јованке
,
а
ја
одох
у
болницу
.
За
десет
минута
ево
ме
опет
ту
.
Не
треба
се
ни
мало
чудити
овој
услужности
Стеванчевићевој
.
Милан
је
био
његов
одличан
ученик
,
а
Јованка
је
стекла
поштовања
и
љубави
у
свима
друштвеним
слојевима
београдским
.
Њу
је
свако
поштовао
и
као
вредну
наставницу
и
као
добру
сестру
и
као
ватрену
родољупкињу
.
Стога
је
Стеванчевић
онако
свесрдно
предусрео
њих
обоје
на
железничкој
станици
,
и
стога
их
је
узео
под
своју
охрану
у
овом
источњачком
дармару
који
је
,
тако
рећи
,
тек
пре
неколико
дана
сазнао
како
изгледа
ред
и
безбедност
у
просвећена
народа
.
А
већ
да
и
не
беше
тога
разлога
,
познато
је
уопће
,
да
Србин
радо
притиче
у
помоћ
и
злотвору
свом
,
кад
се
овај
на
невољи
нађе
,
а
где
не
би
помогао
брату
свом
и
сестри
својој
.
Није
,
заиста
,
протекло
више
од
десет
минута
,
а
Стеванчевић
се
беше
вратио
,
доводећи
са
собом
и
доктора
Јелкића
,
којем
је
,
дабогме
,
већ
унапред
испричао
стање
Јованчино
.
—
Шта
је
с
вама
,
госпођице
Јованка
?
—
прослови
доктор
још
с
врата
и
тек
онда
се
поздрави
са
болесницом
и
њезиним
братом
.
—
Та
,
ето
,
сломило
ју
ово
мучно
путовање
-
одговори
Милан
место
ње
.
—
Од
јуче
у
подне
није
ништа
окусила
,
а
сву
драгу
ноћ
је
пребдила
,
па
ето
.
Доктор
опипа
било
Јованци
и
рече
јој
,
да
попије
врео
чај
а
доцније
,
ако
јој
се
прохте
,
да
се
заложи
с
каквим
лаким
јелом
.
Пропише
јој
неки
прашак
,
који
треба
да
узме
увече
и
ујутру
.
—
Мала
грозница
,
ал
’
ћемо
је
до
сутра
отерати
—
рече
напослетку
доктор
и
онда
се
пусти
у
пријатељски
разговор
.
—
А
ви
дођосте
да
походите
вашег
бившег
четовођу
.
То
је
врло
лепо
.
После
распуштања
комитских
чета
,
кад
се
вратио
ка
својем
пуку
,
причао
нам
је
Алексић
о
вашем
јунаштву
.
То
је
било
при
једном
ручку
.
Сви
официри
,
колико
их
беше
за
столом
сви
су
у
један
глас
клицали
одушевљено
:
„
Такога
брата
и
сестру
само
српска
мајка
рађа
!
Живели
и
хиљадили
се
!
.
.
”
Прозори
су
се
тресли
од
силна
клицања
.
Задивили
сте
цео
официрски
кор
.
Док
је
доктор
то
говорио
,
на
Милану
се
видело
како
му
коса
расти
,
а
на
Јованчину
лицу
почела
је
да
избија
лака
румен
,
док
се
,
напослетку
,
одважи
да
се
дигне
са
миндерлука
.
Али
доктор
јој
приђе
и
...
—
Немојте
,
немојте
устајати
—
рече
.
—
Попијте
чај
и
онда
лезите
у
постељу
.
А
ја
и
професор
,
хоћу
рећи
,
господин
поручник
одлазимо
,
јер
вама
је
сада
најпотребнија
мирноћа
.
Дакле
,
до
сутрашњега
виђења
.
Остајте
ми
здраво
!
—
А
кад
ћемо
моћи
походити
Алексића
?
—
прозбори
Јованка
изнемоглим
гласом
.
—
То
ћу
вам
сутра
ујутру
казати
.
Чим
ухватим
часак
времена
да
вас
походим
.
Јованка
је
дословце
извршила
наређење
докторово
.
Попила
је
чај
,
присмачући
уз
њега
слатку
гурабију
;
мало
доцније
узела
је
прашак
и
легла
у
постељу
.
Миран
санак
ју
је
до
зоре
освежио
,
а
кад
јој
је
доктор
Јелкић
око
девет
часова
дошао
у
поход
,
затекао
ју
је
већ
на
ногама
,
спремну
да
пође
у
војну
болницу
.
—
Хоћемо
ли
,
господине
докторе
?
—
запитала
је
Јованка
,
чим
је
Јелкић
крочио
у
собу
.
—
Не
знам
,
како
да
вам
кажем
—
одговори
доктор
неодлучно
.
—
Знате
,
код
Алексића
је
врло
тежак
,
да
не
речем
,
опасан
случај
.
Ја
баш
сад
долазим
од
њега
.
Још
је
увек
у
несвестици
,
па
...
ја
бих
волио
да
причекате
још
мало
.
—
Али
,
драги
господин
докторе
,
ја
нисам
била
само
четник
,
који
убија
и
коље
.
Ја
сам
и
милосрдна
сестра
,
која
негује
рањенике
,
па
сам
са
том
намером
и
дошла
овамо
,
да
дворим
мога
јуначког
четовођу
.
—
А
ја
мишљах
,
кад
сам
сада
долазио
овамо
,
да
ћу
се
морати
постарати
и
за
вашу
дворбу
.
Али
...
кад
је
тако
...
—
Не
старајте
се
за
мене
—
упаде
му
у
реч
Јованка
.
—
Ја
сам
потпуно
здрава
.
—
Оно
не
би
шкодило
,
шта
више
,
и
потребно
би
било
да
се
ви
још
данас
одмарате
.
Да
видим
ваш
пулз
...
Хм
,
хм
...
Не
би
шкодило
...
Не
би
шкодило
...
—
Та
то
је
само
мала
узрујаност
,
господине
.
Прећи
ће
то
.
—
Е
,
па
кад
баш
желите
,
а
ми
хајдемо
.
Доктор
Јелкић
,
а
за
њим
Јованка
и
Милан
,
на
прстима
су
ушли
у
собу
,
у
којој
је
Алексић
лежао
.
Крај
постеље
му
затекоше
једнога
лечника
и
једну
болничарку
немачкога
Црвеног
Крста
.
Алексић
је
дрхтао
целим
телом
.
Лице
му
беше
унакажено
од
самртне
муке
.
Руке
му
беху
опружене
низ
тело
,
а
с
прстима
је
непрестано
скупљао
и
стискивао
покривач
,
који
му
је
,
због
тешке
дрхтавице
,
сваки
час
ваљало
намештати
.
Јелкић
се
забезекну
,
кад
затече
рањеника
у
таком
стању
.
Пригне
се
ка
немачком
лечнику
и
пришапута
му
:
—
Ово
је
већ
агонија
.
Немац
само
климну
с
главом
.
Настала
је
гробна
тишина
.
Само
се
чуо
цвокот
зуба
рањеникових
.
Јованка
се
нечујно
,
као
сенка
,
примакла
да
узглавља
Алексићева
и
сузним
очима
гледала
у
разорено
му
лице
,
на
којем
не
могаше
да
нађе
ниједне
од
некадашњих
лепих
црта
.
Рањеник
се
,
час
по
,
стаде
јаче
трзати
и
одједном
се
подиже
са
узглавља
.
У
том
тренутку
,
Јованка
тури
руку
под
узглавље
и
подметну
га
свом
заручнику
.
Као
да
је
само
још
то
чекао
,
Алексић
паде
на
Јованчину
руку
,
протегну
два-трипут
са
свима
удима
,
један
и
други
дубок
уздах
и
—
живот
му
се
угаси
на
руци
Јованчиној
.
Око
постеље
,
за
часак
два
,
сви
стајаху
као
оловом
заливени
.
Први
се
одмаче
из
собе
немачки
лечник
,
а
за
њим
и
његова
болничарка
.
Јованка
паде
сад
на
мртво
тело
свога
несуђена
заручника
и
горко
јецаше
,
док
ју
Миле
и
доктор
Јелкић
не
раставише
од
њега
.
Подижући
Јованку
,
Јелкић
напипа
неки
тврд
замотуљак
у
постељи
,
поред
мртва
прилипскога
јунака
.
Он
се
одмах
сетио
шта
је
то
.
Развије
замотуљак
и
извади
из
њега
пушчано
зрно
те
га
пружи
Јованци
.
—
Ово
је
зрно
—
рече
—
задало
смртну
рану
нашем
Влади
.
Још
пре
операције
је
желео
да
га
сачува
,
ако
остане
жив
.
—
Од
данас
ја
ћу
чувати
тај
црни
,
мрски
спомен
.
Он
ће
ме
вазда
подсећати
,
да
мрзим
непријатеље
мога
народа
.
Хвала
вам
,
господин-докторе
—
рече
Јованка
и
склони
тај
злокобни
спомен
.
У
тај
мах
је
,
као
без
душе
,
улетео
,
гологлав
у
собу
поручник
Стеванчевић
.
Он
је
на
ходнику
чуо
од
немачке
болничарке
,
да
је
Алексић
малочас
издахнуо
.
—
Зар
и
така
мушка
снага
мораде
подлећи
?
Зар
не
умедосте
отети
од
смрти
тај
драгоцени
живот
?
—
довикнуо
је
Стеванчевић
,
готово
прекорно
,
доктору
још
пре
но
што
је
затворио
врата
за
собом
.
А
кад
погледа
Јованку
крај
постеље
,
он
се
одједном
сневесели
и
одмереним
кроком
,
покајнички
приђе
ка
постељи
.
У
себи
је
очитао
„
Оче
наш
“
за
спас
душе
свога
пријатеља
.
Гледао
је
подуже
у
самртника
и
тек
онда
се
помакнуо
с
места
,
кад
је
доктор
напоменуо
Јованци
,
да
им
се
свима
ваља
уклонити
одавде
,
јер
ће
сада
други
чињеници
преузети
мртво
тело
покојниково
.
И
доктор
и
Стеванчевић
отпрате
Јованку
и
брата
јој
до
хотела
.
Обећају
им
да
ће
их
у
течају
дана
још
походити
и
јавити
им
,
кад
ће
бити
погреб
.
Кад
остаде
сама
са
братом
у
хотелској
соби
,
Јованка
лелекну
тужно
,
жалосно
,
да
би
се
на
тај
лелек
и
лед
растопио
.
Милан
ју
прихвати
испод
руке
и
доведе
је
до
миндерлука
.
Ту
се
обадвоје
посадише
и
пустише
срцу
на
вољу
,
да
се
исплаче
док
траје
суса
у
очима
.
У
подне
је
цео
официрски
кор
знао
,
да
је
Алексић
издахнуо
на
руци
своје
лепе
комиткиње
.
Од
млађих
официра
мало
који
није
пожелео
да
и
он
тако
умре
.
Па
се
то
рашчуло
и
међу
војницима
и
,
тако
рећи
,
по
целом
граду
.
Разуме
се
,
да
је
тај
тужни
догађај
највише
занимао
отменији
женски
свет
,
та
га
се
сутрадан
толико
слегло
пред
војном
болницом
,
колико
га
никада
не
беше
на
погребу
у
Скопљу
.
И
када
се
тужни
спровод
кренуо
,
све
су
очи
биле
упрте
у
Јованку
,
која
је
са
братом
својим
ишла
непосредно
са
мртвачким
сандуком
,
усиљавајући
се
да
не
ода
тајну
свога
срца
.
Уз
Јованку
је
ишао
доктор
Јелкић
а
за
њима
цео
официрски
кор
,
па
мноштво
грађанства
и
сви
српски
војници
,
које
није
,
у
тај
мах
,
служба
другамо
привезала
.
Кад
спуштаху
у
гроб
тело
младога
ратника
,
Јованчина
туга
обори
њезину
тврду
вољу
и
изби
у
очајан
јаук
.
Готово
да
се
побојаху
некоји
у
њезиној
близини
,
е
ће
и
она
за
њим
у
гроб
.
Доктор
Јелкић
је
прихвати
испод
руке
,
па
и
некоје
госпође
приђоше
к
њој
и
искреним
саучешћем
је
стадоше
тешити
,
бирајући
најслађе
речи
,
које
ублажавају
горчину
туге
.
После
погреба
је
Јованци
и
брату
јој
један
аутомобил
стављен
на
расположење
.
У
њему
их
отпратише
до
хотела
доктор
Јелкић
и
две
скопске
госпође
,
које
се
целога
пута
матерински
труђаху
да
олакшају
бол
младој
јунакињи
,
која
је
залагала
живот
свој
за
њихову
слободу
.
Мољаху
је
и
позиваху
да
пређе
са
братом
у
њихов
дом
.
Нуђаху
јој
сваку
угодност
.
Задржаваху
је
на
који
дан
,
да
им
буде
мила
гошћа
,
—
али
се
Јованка
не
даде
намолити
да
прими
ту
свесрдност
.
Кад
опет
остадоше
сами
њих
двоје
у
хотелској
соби
,
Јованка
паде
брату
око
врата
,
наслони
главу
на
његове
груди
и
гласом
пуним
бола
и
туге
рече
:
—
Миле
,
роде
!
Данас
је
твојој
сеји
сахрањена
сва
срећа
;
сахрањене
све
њезине
лепе
наде
!
.
.
ОСАМДЕСЕТА
ГЛАВА
.
Свршени
чини
.
У
ослобођеним
српским
крајевима
је
завладао
ред
и
закон
.
Свуда
су
постављене
српске
власти
,
које
дању
ноћу
бдију
,
да
се
никому
никаква
неправда
не
учини
.
Штеточиње
,
смутљивци
,
харамије
и
зликовци
разбегли
се
испред
српског
мача
по
свима
непелима
,
а
што
је
било
угњетена
и
мучена
,
поштена
и
добра
,
то
је
остало
на
свом
гнезду
да
ужива
слободу
,
да
се
радује
новом
животу
и
да
одаје
Хвалу
свом
ослободиоцу
.
Српска
је
војска
свршила
своју
непосредну
задаћу
.
Само
је
још
чекала
,
с
пушком
у
руци
,
не
ће
ли
настати
потреба
да
својим
савезницима
притече
у
помоћ
.
У
том
чекању
су
многи
и
официри
и
војници
добијали
наизменце
допуст
на
неколико
дана
,
да
могу
обићи
своје
домове
и
походити
своје
миле
и
драге
.
Тако
се
догодило
,
да
су
мајор
Жарко
,
капетан
Јуришић
и
потпуковник
Миросављевић
,
једнога
дана
,
изненада
бахнули
у
Београд
.
Стојанчина
је
кућа
синула
неизмерном
радошћу
,
када
јој
је
мајор
Жарко
ступио
преко
прага
и
,
раширеним
рукама
,
полетео
да
прими
у
загрљај
своју
вереницу
.
Стојанка
је
занемила
од
изненађења
.
У
силном
љубавном
заносу
пала
је
на
груди
свога
вереника
и
,
као
обамрла
,
предала
се
да
јој
Жарко
љуби
охладнеле
усне
,
побледело
лице
,
сањалачке
очи
и
свилену
косу
;
да
ју
стиска
на
своје
усталасане
груди
и
,
да
ју
грли
док
се
сва
не
растопи
од
милине
,
док
душа
не
излети
из
ње
.
—
Стојо
,
срећо
моја
!
.
.
животе
мој
!
.
.
Стојо
,
душо
моја
!
—
тепао
јој
је
Жарко
после
свакога
пољупца
.
А
Стојанка
једва
прослови
једанпут
:
—
Жарко
!
.
.
Мој
слатки
Жарко
!
Жарко
је
понесе
у
загрљају
до
дивана
и
спусти
ју
покрај
себе
.
—
Је
си
ли
сневала
кад
,
да
ћемо
се
овако
ускоро
видети
?
—
Нисам
.
Али
сам
непрестано
желела
и
Богу
се
молила
,
да
ми
се
што
скорије
вратиш
.
—
Први
је
чин
велике
драме
свршен
.
Ослободили
смо
наше
старе
земље
.
Расковали
смо
синџир
са
руку
наше
браће
,
која
су
вековима
чамила
у
сужањству
.
Сада
је
настала
мена
.
Наша
се
војска
,
можда
само
за
неко
време
,
сада
одмара
и
,
ја
сам
употребио
то
време
да
заиштем
допуст
на
три
дана
и
да
...
—
Само
на
три
дана
?
—
прекиде
га
Стојанка
жалостиво
.
—
Не
може
се
на
дуже
.
Још
пркоси
Скадар
браћи
Црногорцима
.
Још
морамо
помоћи
Бугарима
,
да
освоје
Једрене
.
А
требаће
,
можда
,
да
и
Грцима
помогнемо
истерати
Турке
из
Солуна
.
—
Помозите
,
помозите
им
,
Жарко
—
рече
Стојанка
одушевљено
.
—
Црна
Гора
је
малена
,
а
Турака
и
Арнаута
је
„
као
листа
у
гори
.
“
Морамо
се
браћи
на
невољи
наћи
.
А
и
Бугари
и
Грци
ће
нам
остати
свагда
благодарни
и
верни
,
када
виде
толико
пожртвовање
наше
за
њихову
корист
.
То
ће
подићи
углед
Србији
код
њених
савезника
.
Је
ли
,
Жарко
?
—
Србија
и
Црна
Гора
су
једна
душа
у
два
тела
.
А
за
ове
друге
.
.
?
То
ће
већ
будућност
показати
.
Него
,
чуј
ме
даље
,
Стојо
...
Мене
је
једна
несавладива
жеља
довела
овамо
,
овако
изненада
.
Ако
ти
пристајеш
да
ми
се
та
жеља
испуни
,
учинићеш
ме
најсрећнијим
човеком
на
свету
.
Стојанка
је
ћутећки
гледала
у
очи
Жарку
,
ишчекујући
нестрпљиво
,
да
јој
открије
ту
своју
жељу
,
коју
она
,
у
овај
час
,
није
могла
да
наслути
.
Жарко
ју
обвије
с
десном
руком
око
струка
и
,
с
прстима
леве
руке
милујући
јој
нежно
подваљак
,
нагне
јој
се
ближе
па
рече
тихо
:
—
Ја
бих
желео
...
ако
ти
пристајеш
...
да
обавимо
нашу
веридбу
.
Стојанка
га
плаховито
обгрли
и
притиште
му
на
усне
дуг
,
врео
пољубац
.
Расплете
опет
руке
па
га
запита
усхићено
:
—
Када
мислиш
?
Хоћемо
још
данас
?
—
Та
ја
бих
готов
био
и
данас
,
али
кум
и
старојко
треба
да
се
мало
одморе
.
—
А
имаш
већ
и
кума
и
старојка
?
—
Имам
.
Али
они
још
не
знају
,
ко
ми
је
вереница
.
Нисам
смео
да
им
се
сасвим
поверим
,
док
не
чујем
твоју
одлучну
реч
.
Пустио
сам
их
нека
мисле
да
је
то
само
шала
.
А
за
нас
двоје
ће
и
то
бити
засебна
радост
,
када
их
изненадимо
.
Стојанка
му
се
опет
сави
око
врата
.
—
Па
кад
си
наумио
?
—
Ех
,
слушај
.
Сутра
ћеш
ти
приредити
вечеру
.
Позваћеш
на
вечеру
Миросављевића
,
Јуришића
и
...
—
Зар
су
и
они
овде
?
—
Заједно
смо
дошли
.
Јуришић
ће
нам
бити
кум
,
а
Миросављевић
је
са
његовом
корпуленцијом
,
као
створен
да
буде
стари
сват
.
И
позваћеш
још
Недељка
Лазаревића
,
па
доста
.
А
ја
ћу
већ
,
разуме
се
,
и
незван
доћи
.
Стојанка
је
,
сутрадан
,
необичном
љубазношћу
дочекала
своје
госте
на
вечеру
.
Није
могла
да
им
довољно
искаже
своју
радост
,
што
су
њезина
три
једномишљеника
сретно
изашла
из
крваве
борбе
са
Турцима
,
те
се
опет
нашли
у
њезином
дому
,
где
су
још
недавно
кројили
родољубиве
планове
и
сневали
о
великој
будућности
своје
отаџбине
.
Кад
је
Анђа
пријавила
да
је
вечера
на
столу
,
Жарко
поведе
Стојанку
у
трпезарију
.
Сви
стојаху
већ
око
постављене
трпезе
и
чекаху
да
их
домаћица
понуди
да
седну
.
Но
,
место
ње
,
прослови
Жарко
,
очито
узбуђен
и
весео
,
држећи
Стојанку
за
руку
.
—
Браћо
,
ја
се
од
срца
радујем
што
вам
могу
дати
на
знање
,
да
сам
испросио
Стојанку
,
којој
задајем
тврду
веру
,
да
ћу
је
до
гроба
љубити
.
Затим
ју
притиште
на
јуначке
груди
и
с
пољупцем
запечати
своју
задану
веру
.
Пољубац
плану
,
а
изненађени
гости
кликнуше
у
један
глас
:
—
Живели
и
срећни
били
!
—
те
се
и
они
изљубише
са
срећним
младенцима
.
—
Ђорђе
,
старојко
мој
и
ти
,
куме
Перо
и
Недељко
брате
,
ви
сте
сведоци
мојој
највећој
радости
на
овом
белом
свету
.
Први
чин
велике
драме
,
у
којој
смо
ми
наше
улоге
одиграли
,
довршен
је
славно
на
бојном
пољу
;
а
ево
сада
је
довршен
и
други
чин
,
у
којем
смо
само
нас
петоро
изашли
на
позорницу
.
—
Нека
нам
је
свима
на
срећу
!
—
узвикне
старојко
,
а
за
тим
поседаше
сви
за
окићену
софру
.
За
вечером
је
разговор
текао
живахно
,
весело
.
Шалило
се
и
радовало
.
Наздрављало
се
и
певало
.
Највише
,
разуме
се
,
у
здравље
„
главних
актера
у
овом
другом
чину
велике
драме
“
,
као
што
рече
Лазаревић
у
својој
здравици
.
А
за
тим
је
разговор
,
неприметно
,
нехотице
,
прешао
на
догађаје
из
„
првога
чина
“
.
Мајор
Жарко
је
тек
тамо
у
половини
првога
чина
,
после
Кумановске
битке
изишао
на
позорницу
.
И
о
прилипској
и
битољској
битци
се
имало
шта
говорити
,
али
је
Жарко
пустио
,
да
старојко
и
кум
причају
и
о
тим
биткама
,
јер
су
они
од
онога
дана
,
када
је
први
српски
топ
опаљен
,
па
до
заузећа
Битоља
били
у
непрекидној
борби
.
—
Славно
смо
осветили
Косово
—
рећи
ће
напослетку
потпуковник
Миросављевић
,
—
само
.
.
,
само
да
не
буде
узалудан
труд
,
што
га
је
наша
војска
учинила
са
прелазом
преко
Албанских
гора
и
освојењем
Приморја
.
—
А
што
да
буде
узалудан
?
—
истрча
ватрени
капетан
Јуришић
.
—
Зар
не
чујеш
,
болан
,
шта
гуде
некоје
велике
силе
?
—
Нека
гуде
како
хоће
.
Ми
не
морамо
по
њихову
гудању
играти
.
—
Са
Турском
смо
се
царевином
могли
ухватити
у
коштац
и
сломити
ју
,
али
где
нам
је
снага
да
се
одупремо
свима
европским
великим
силама
?
—
Не
може
бити
,
да
се
све
велике
силе
дигну
против
балканских
савезника
—
рече
одрешито
Јуришић
.
—
Половина
их
је
саветовала
нашој
влади
,
да
повуче
своје
трупе
из
Албаније
,
јер
те
крајеве
,
веле
,
Србија
никако
не
ће
моћи
задржати
.
А
за
другу
половину
великих
сила
још
се
не
зна
шта
мисле
о
тој
ствари
.
—
Мислиле
оне
шта
мислиле
—
рече
одлучно
Јуришић
—
балкански
ће
савезници
задржати
оно
што
су
заузели
и
што
ће
још
заузети
.
—
Ти
,
Петре
,
канда
ниси
још
чуо
,
да
и
Црној
Гори
саветују
да
се
остави
опсаде
Скадра
?
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
Насмеја
се
Јуришић
.
—
Таман
ће
им
краљ
Никола
учинити
ту
љубав
!
—
А
шта
мисли
наша
влада
?
—
запитаће
Стојанка
—
То
се
још
не
зна
—
одговори
сухопарно
Миросављевић
.
—
А
наша
војска
?
—
настави
Стојанка
.
—
Војска
—
упаде
Јуришић
—
до
последњег
човека
бранити
оно
,
што
је
крвљу
својом
откупила
.
—
Наша
војска
била
би
готова
на
то
,
било
против
које
силе
,
али
,
није
она
позвана
да
одлучује
у
томе
питању
.
То
питање
спада
у
делокруг
краљеве
владе
,
јер
она
носи
одговорност
за
политичке
чине
државе
.
—
А
кад
би
сав
народ
узео
на
себе
ту
одговорност
?
—
запитаће
,
нешто
живље
,
Стојанка
.
—
Хее
,
моја
Стојанка
!
—
протегну
Миросављевић
—
.
Нема
тога
начина
,
на
који
би
васцео
народ
могао
узети
на
себе
одговорност
за
последице
таквог
рата
.
—
Допусти
,
Ђорђе
,
—
рече
Стојанка
—
да
те
на
нешто
подсетим
.
Знаш
ли
ти
шта
је
израдила
„
Црна
рука
“
,
па
онда
„
Легија
смрти
“
?
...
Створила
је
у
влади
уверење
,
да
цео
народ
жели
рата
.
Миросављевић
се
насмеја
доброћудно
и
задрма
с
главом
у
неповлад
.
—
Није
„
Легија
смрти
“
створила
—
рече
—
то
уверење
у
влади
,
већ
је
влада
створила
и
„
Црну
руку
“
и
„
Легију
смрти
“
,
јер
јој
је
то
ишло
у
рачун
.
Ја
се
и
сада
уздам
у
Пашићеву
памет
.
—
Тако
је
,
тако
је
—
потврђиваше
Лазаревић
.
Главно
је
,
да
се
међу
балканским
савезницима
одржи
слога
,
да
се
Пашић
може
на
њу
ослонити
.
А
са
европском
дипломацијом
ће
он
већ
знати
изићи
на
крај
.
—
Не
знам
је
ли
истина
—
примети
на
то
Миросављевић
—
али
сам
начуо
,
да
и
Бугарска
саветује
нашој
влади
,
да
напусти
освојене
крајеве
Албаније
и
Приморја
.
—
О
,
ти
Бугари
!
—
прозбори
сада
и
Жарко
срдито
.
—
Нисам
никада
имао
вере
у
њима
.
Из
њих
пакост
говори
.
Они
се
боје
,
да
Србија
не
изађе
пт
овога
рата
већа
и
снажнија
од
Бугарске
.
Хтели
би
да
нас
скуче
у
што
тешње
границе
,
како
би
нас
,
временом
,
могли
лакше
прогутати
.
—
Нека
покушају
—
дрекну
капетан
Јуришић
.
—
Присешће
им
тај
залогај
!
—
То
је
хвала
—
прихвати
опет
Жарко
—
,
што
смо
им
послали
онолику
помоћ
под
Једрене
.
Миросављевић
слегне
с
раменима
а
подигне
обрве
,
па
ће
снебивајући
се
:
—
Кажем
:
не
знам
је
ли
истина
,
али
сам
нешто
начуо
о
томе
савету
бугарском
.
—
Да
је
на
моју
—
испрси
се
Јуришић
—
,
ја
бих
на
тај
бугарски
савет
одговорио
тиме
,
што
бих
одмах
позвао
натраг
нашу
војску
испод
Једрена
.
Наместио
бих
ју
на
граници
,
с
бајонетом
онамо
,
откуд
нам
добра
не
желе
.
А
када
падне
и
Скадар
,
па
наша
војска
и
јуначка
нам
браћа
Црногорци
стану
под
један
барјак
:
е
,
онда
нека
нас
покушају
истиснити
из
освојених
крајева
.
—
Еј
,
мој
Петре
!
—
окрену
му
се
Миросављевић
.
—
Ти
би
тако
.
А
би
ли
тако
и
сви
наши
официри
и
сва
наша
војска
?
—
Би
!
.
.
Би
!
.
.
—
продера
се
Јуришић
,
—
И
ја
и
ти
и
Жарко
и
сви
официри
и
сва
војска
наша
!
—
Живели
наши
официри
и
наша
војска
!
—
кликну
усхићено
Стојанка
и
стаде
тапшати
.
Миросављевића
обли
по
лицу
пријатна
ведрина
.
Он
подиже
чашу
па
се
куцну
са
домаћицом
и
смешкајући
се
задовољно
,
рече
јој
:
—
Опрости
,
Стојанка
,
што
је
овај
уметак
упао
случајно
у
„
други
чин
“
„
велике
балканске
драме
“
,
али
,
шта
ћеш
,
кад
је
српском
официру
свагда
у
памети
судбина
његове
отаџбине
.
—
Зато
је
и
освећено
Косово
—
одговори
Стојанка
поносно
и
живим
изразом
радости
.
—
Бре
,
јеси
чуо
,
Ђорђе
—
прихвати
Лазаревић
—
,
мени
се
чини
да
си
ти
удесио
тај
уметак
у
„
други
чин
велике
драме
“
.
Сада
сви
ударише
у
смех
,
а
Стојанка
примети
:
—
Легионар
смрти
је
хтео
да
куша
своје
другове
!
—
—
—
Сутрадан
је
београдски
лист
„
Пијемонт
“
донео
ову
местну
новост
:
„
Српске
официре
нису
умориле
ратне
тешкоће
.
Тек
што
је
умукнула
рика
топова
а
млазеви
душманске
крви
ваљда
још
нису
ни
збрисани
са
српских
бајонета
:
ми
смо
,
ево
,
срећни
да
објавимо
једну
радосну
вест
,
коју
ће
,
уверени
смо
,
сви
српски
кругови
са
најживљим
интересом
примити
.
—
Српски
краљевски
мајор
,
наш
уважени
и
много
поштовани
пријатељ
Жарко
Вељковић
верио
се
јуче
са
родољубивом
,
умном
и
милом
госпођом
Стојанком
,
дичном
удовицом
покојнога
капетана
Миливоја
.
Честитамо
отменим
вереницима
и
желимо
им
из
свег
срца
дуг
век
,
а
у
дугом
веку
им
нека
их
свагда
прати
она
срећа
,
која
је
пратила
српско
оружје
при
освети
Косова
!
“
Од
часа
ове
објаве
,
Жарко
и
Стојанка
једва
могаху
ухватити
час
два
времена
за
саме
себе
.
Честитке
су
једна
другу
сустизале
,
а
они
би
имали
били
толико
много
да
кажу
једно
другом
,
на
само
,
у
четири
ока
.
ОСАМДЕСЕТ
ПРВА
ГЛАВА
.
Земљаци
.
Бачванова
је
рана
већ
потпуно
залечена
била
и
он
је
отпуштен
из
болнице
.
На
листини
му
је
остао
црвен
ожиљак
и
он
га
је
више
пута
посматрао
потсмешљиво
,
не
појимајући
,
зашто
су
њега
,
због
те
маленкости
,
толико
времена
држали
у
болници
.
Кад
је
изишао
из
болнице
,
он
се
пусти
да
се
нагледа
Београда
,
где
се
осећа
угодно
као
у
свом
родном
месту
.
На
улицама
,
мало
мало
,
па
се
састане
са
којим
рањеником
.
Рукује
се
с
њим
и
поразговори
о
борби
у
којој
је
који
настрадао
,
па
хајде
даље
.
Али
није
само
он
заустављао
рањенике
.
Заустављала
су
и
њега
господа
и
госпође
,
видевши
на
њему
подеране
и
крвљу
умрљане
бачванске
чакшире
,
а
од
струка
горе
,
комитско
сукно
.
И
ни
један
господин
,
ниједна
госпођа
не
растадоше
се
од
њега
а
да
му
не
тутну
у
шаку
по
један
сребрњак
,
па
и
по
два
.
»
Ех
,
—
помишљао
је
Бачван
у
ходу
—
што
су
милостива
срца
ова
господа
и
госпође
,
то
нема
више
.
Сасвим
други
свет
.
Није
као
онај
код
нас
.
Још
да
ми
је
сазнати
:
може
ли
се
овде
добити
посла
од
којег
би
се
дало
живети
,
па
да
се
и
не
враћам
кући
...
А
што
се
не
би
могло
добити
?
Посла
има
у
свакој
вароши
за
онога
,
који
хоће
да
ради
.
А
,
.
.
ко
зна
?
.
.
можда
ће
опет
примати
у
четнике
,
па
неће
бити
с
горег
да
се
одмах
нађем
ту
...
Ех
,
да
ми
је
се
осветити
оном
ђаволу
,
што
ми
окрзну
ногу
!
“
Из
тих
мисли
се
Бачванин
прену
на
поздрав
неког
господина
,
који
му
гласно
довикну
:
—
Здраво
,
јуначе
!
—
и
стаде
пред
њим
па
му
смешкајући
се
,
погледа
оштро
у
очи
.
То
беше
Недељко
Лазаревић
.
—
Гле
!
Та
ти
си
то
,
господине
!
—
обрадова
се
Бачванин
и
пружи
му
руку
.
—
Зар
ме
познаде
?
—
Познао
сам
те
,
да
простиш
,
по
орловском
носу
.
—
Па
како
си
ми
?
—
Ја
добро
;
али
,
како
ти
?
Је
си
ли
се
без
штете
вратио
са
бојишта
?
—
Та
...
готово
.
Мало
ме
окрзнуло
,
ево
,
овде
—
одговори
Бачванин
и
удари
с
дланом
по
десној
листини
.
—
Донеше
ме
овамо
у
болницу
,
а
то
баш
није
морало
бити
.
Прекужио
бих
ја
то
и
тамо
,
ал
’
бих
бар
смакнуо
још
кога
Арнаута
.
Е
,
сад
су
ме
отпустили
из
болнице
,
па
баш
добро
што
те
нађох
.
Гледај
,
молим
те
,
да
ме
опет
узму
у
четнике
па
да
ме
пошаљу
тамо
у
тај
проклети
Арнаутлук
.
А
што
бих
им
се
волио
осветити
,
ех
,
не
могу
ти
исказати
.
—
Свршили
смо
ми
већ
и
с
Турцима
и
с
Арнаутима
!
—
Ех
!
.
.
А
мени
казиваше
један
што
чита
новине
у
болници
,
да
ћемо
чак
на
море
,
да
помогнемо
браћи
Црногорцима
.
—
Већ
су
и
тамо
наши
.
Него
,
реци
ти
мени
,
шта
си
сад
наумио
?
Бачванин
накриви
главу
на
једно
раме
па
смишљаше
шта
да
одговори
.
Напослетку
избаци
:
—
Волио
бих
знати
,
шта
је
са
оним
мојим
другом
оним
Приморцем
?
Знаш
,
заједно
смо
дошли
овамо
;
заједно
отишли
у
комите
и
заједно
војевали
у
чети
капетана
Војина
,
док
мене
не
зврцну
нешто
у
ногу
,
тамо
,
код
Нагоричана
.
Па
бих
волио
разабрати
,
није
ли
и
њега
оштетио
какав
Турчин
или
Арнаут
,
или
,
није
ли
,
можда
и
погинуо
.
—
Ако
је
рањен
—
обавести
га
Лазаревић
—
онда
би
га
,
можда
,
могао
наћи
у
којој
овдашњој
болници
.
Али
,
ако
је
погинуо
...
—
Зар
има
овде
и
више
болница
?
—
По
несрећи
,
има
их
на
тридесет
.
Видиш
ону
велику
кућу
,
то
је
одмах
једна
,
—
рече
Лазаревић
,
пруживши
леву
руку
,
па
се
онда
окрену
и
опружи
десну
—
а
оно
онамо
је
друга
.
Остале
ти
не
могу
,
са
овога
места
,
прстом
показати
.
—
Е
,
баш
идем
одмах
у
ону
,
онамо
—
рече
Бачванин
и
пође
.
—
Стани
још
мало
—
заустави
га
Лазаревић
.
—
Море
,
не
рече
ми
шта
си
наумио
сада
?
Бачванин
слегне
с
раменима
и
не
одговори
ништа
.
—
Ниси
још
ништа
одлучио
?
—
запитаће
га
Лазаревић
.
Бачванин
махну
с
руком
па
се
насмеши
.
—
Одлучио
сам
ја
,
још
код
куће
,
куда
ћу
и
шта
ћу
.
Али
,
кад
,
ето
,
ти
кажеш
да
смо
свршили
и
с
Турцима
и
с
Арнаутима
.
—
Зато
те
и
питам
,
шта
си
сад
наумио
?
—
опет
ће
Лазаревић
,
који
је
Бачванина
,
у
неку
руку
сматрао
као
свога
штићеника
,
па
га
не
хтеде
отпустити
док
не
сазна
,
не
ће
ли
му
још
требати
његове
помоћи
.
Али
овај
опет
само
слегне
раменима
.
А
Лазаревић
му
онда
рече
:
—
Видим
,
да
још
ни
сам
не
знаш
шта
ћеш
сада
и
куда
ћеш
.
Послушај
,
дакле
,
што
ћу
ти
рећи
.
Кад
си
већ
наумио
,
а
ти
прођи
кроз
ове
болнице
и
потражи
свога
Приморца
.
Међутим
се
размисли
,
шта
ћеш
и
куда
ћеш
сада
,
па
онда
сврни
к
мени
и
кажи
ми
шта
си
одлучио
.
Можда
ћу
моћи
да
ти
што
помогнем
.
Чак
и
у
твом
завичају
.
Док
је
то
говорио
,
Лазаревић
извади
своју
посетницу
,
прибележи
на
њој
свој
стан
и
пружи
је
Бачванину
.
—
Ево
;
узми
ову
карту
и
чувај
ју
.
По
њој
ће
те
свако
упутити
к
мојој
кући
.
—
Хвала
ти
,
господине
!
—
рече
Бачванин
.
Прими
карту
и
скљука
је
у
џеп
.
—
Ево
ти
још
и
ово
—
заврши
Лазаревић
и
,
рукујући
се
с
њим
,
стисне
му
у
шаку
два
сребрњака
.
Бачванин
се
упути
у
болницу
коју
му
је
Лазаревић
прво
показао
.
Прошао
је
све
собе
.
Застајкивао
је
и
код
понеких
постеља
и
група
рањеника
који
не
беху
везани
за
постељу
.
Пуштао
се
с
њима
у
разговор
и
распитивао
је
,
не
би
ли
му
који
знао
рећи
о
његовом
другу
Приморцу
.
У
једној
је
групи
наишао
на
једнога
комиту
баш
из
чете
капетана
Војина
,
који
се
је
с
њиме
заједно
борио
,
само
је
један
дан
доцније
,
на
дан
одлучне
борбе
код
Куманова
,
био
рањен
.
Али
,
нити
му
овај
,
нити
који
други
војник
знаде
што
рећи
о
Приморцу
.
А
њему
је
овај
толико
прирастио
за
срце
,
да
је
одлучио
да
прође
макар
кроз
све
војне
болнице
у
Београду
.
Упутио
се
,
дакле
,
у
ону
другу
.
Кад
уђе
у
прву
собу
,
Бачванин
се
забезекну
од
чуда
.
Гледа
чово
,
гледа
,
а
не
верује
својим
очима
.
Види
лепо
,
где
на
једној
постељи
седи
писар
Пера
из
његова
села
,
а
уз
њега
се
приљубила
Недићева
Ната
.
Перина
глава
стегнута
,
преко
чела
,
белим
завојем
—
не
беше
шири
од
два
прста—
;
он
запалио
цигаретлу
па
одбија
диме
и
говори
нешто
њој
а
она
упрла
очи
у
њега
и
,
мислиш
,
гута
му
сваку
реч
.
—
А
откуд
вас
двоје
овде
!
—
продера
се
Бачванин
из
свег
грла
.
—
А
гле
бата-Лазе
!
—
узвикну
,
изненађен
,
писар
и
пође
у
сусрет
посетиоцу
па
се
срдачно
руковао
с
њиме
.
—
А
што
си
то
,
човече
,
стегнуо
главу
као
наша
попадија
,
кад
је
глава
боли
?
—
Е
,
мој
бата-Лазо
!
.
.
И
болела
ме
је
,
још
како
.
—
Је
ли
...
А
да
ниси
и
ти
био
у
рату
?
—
Да
како
бих
,
иначе
,
доспео
овамо
?
—
Ех
,
онда
се
можемо
руковати
—
рече
задовољно
бата-Лаза
и
продрмуса
писареву
руку
,
коју
није
још
испуштао
из
своје
.
—
Али
,
откуд
ти
овде
,
бата
Лазо
?
Бата-Лаза
се
ћутећки
сагне
,
задигне
десну
ногавицу
па
искриви
ногу
.
—
Видиш
овај
ожиљак
?
То
ми
је
спомен
од
Нагоричана
.
—
А
мени
ово
од
Лисице
—
рече
писар
Пера
,
показујући
прстом
оно
место
на
глави
,
где
беше
рањен
.
Бата-Лаза
се
тек
сада
примаче
к
Нади
,
па
се
и
са
њом
рукова
.
А
уз
то
ће
,
намигујући
,
да
је
запита
:
—
А
шта
ти
ту
радиш
?
Да
ниси
и
ти
рањена
?
—
Ја
негујем
рањанике
.
—
Хм
.
Па
како
наиђе
баш
на
Перу
?
—
Божјом
вољом
.
—
Док
ти
кажем
баби
,
сазнаћеш
шта
је
Божја
воља
!
На
ову
се
претњу
и
Пера
и
Ната
слатко
насмехаше
.
—
А
видиш
ли
шта
је
ово
?
—
рече
Пера
и
показа
му
бурму
на
прсту
.
Онда
подиже
Натину
руку
,
на
му
показа
и
њезин
прстен
.
—
Па
видиш
ли
шта
је
ово
?
.
.
А
све
је
то
с
чика-Пајиним
благословом
.
—
Та
не
говори
.
—
Јест
,
сунца
ми
!
—
Хм
...
Казао
сам
ја
још
онда
,
да
ће
се
то
,
напослетку
,
тако
свршити
.
Али
,
какви
је
љутит
био
,
да
те
је
ухватио
,
код
је
нестало
Нате
,
би
те
на
комаде
раскидао
.
—
Ех
,
—
одмахну
Пера
с
руком
.
—
То
је
било
а
прошло
.
Бата-Лаза
се
осврнуо
и
десно
и
лево
,
као
да
гледа
,
на
што
би
да
седне
.
Опазивши
то
,
Ната
отскакута
до
прозора
и
донесе
му
,
отуда
,
столицу
па
га
понуди
да
седне
.
Бата-Лаза
се
рашири
на
столици
и
онда
отвори
разговор
.
—
Па
,
дедер
ми
бар
испричај
,
како
је
то
све
било
.
Пера
му
исприча
,
по
реду
,
све
,
и
своје
и
Натине
доживљаје
.
А
кад
је
свршио
,
бата
Лаза
ће
још
запитати
:
—
Кад
мислите
да
се
вратите
кући
?
—
Не
враћа
се
овај
више
!
.
Ваљда
нисам
луд
да
се
вратим
,
да
ме
тамошње
власти
узму
на
миндрос
,
што
сам
војевао
у
српској
комитској
чети
.
—
Ех
,
а
зар
хоће
и
то
?
—
изненади
се
бата-Лаза
.
—
Бога
ми
,
хоће
—
потврди
Пера
.
—
Па
тај
ђаво
може
,
напослетку
,
и
мене
снаћи
?
—
То
ти
је
сигурно
као
амин
у
„
Вјерују
“
.
—
Богме
онда
не
ће
ни
мене
видети
више
Шајкашка
.
Оно
мало
заједничкога
сиромаштва
,
што
имамо
ја
и
брат
,
ја
сам
и
тако
наумио
да
сачувамо
његовој
деци
.
Они
су
ми
најближи
.
Па
нека
буде
њихово
за
мога
живота
.
А
ја
сам
радио
онде
,
радићу
и
овде
,
па
ћу
животарити
до
Божје
воље
.
Је
ли
тако
?
—
Тако
је
бата-Лазо
.
Ти
си
био
свагда
вредан
човек
.
За
тебе
ће
се
наћи
посла
и
овде
.
Не
бери
бриге
.
А
,
напослетку
,
ја
ћу
замолити
господина
Лазаревића
,
па
ће
се
он
постарати
за
тебе
као
што
се
је
и
за
мене
постарао
.
Бата-Лаза
узе
чепркати
с
прстима
по
џепу
,
а
уз
то
ће
:
—
Та
,
ја
већ
имам
једнога
господина
овде
.
Дед
,
прочитај
ову
карту
.
—
Ни
бриге
те
,
бата-Лазо
!
—
узвикну
Пера
,
када
погледа
карту
.
—
Та
то
је
господин
Лазаревић
!
Бата-Лазино
лице
,
које
се
беше
намрштило
кад
је
чуо
шта
га
може
снаћи
ако
се
врати
у
свој
завичај
,
сад
се
одједном
разведри
.
—
Богме
и
ја
остајем
овде
-
рече
он
и
удари
дланом
по
колену
.
Још
ћу
ја
дочекати
прилику
,
да
се
осветим
Турцима
и
оном
гаду
арнаутском
.
У
новинама
пише
да
смо
већ
осветели
Косово
.
Али
ја
им
се
морам
осветити
још
и
за
овај
ожиљак
.
—
А
како
си
се
ти
одважио
да
дођеш
овамо
и
станеш
у
комите
?
—
запита
га
Ната
.
—
А
како
не
бих
дошао
браћи
у
помоћ
?
Не
знам
знаш
ли
ти
,
ал
’
,
ето
,
Пера
зна
да
мој
брат
држи
новине
,
па
,
кад
смо
доколни
,
он
и
мени
чита
,
или
ми
говори
шта
је
читао
.
Баш
некако
у
брање
кукуруза
рече
ми
:
„
Знаш
шта
је
ново
,
Лазо
?
Србијанци
и
Црногорци
објавили
рат
Турцима
“
.
„
Боже
помози
!
“
рекох
ја
.
И
од
тога
часа
стадоше
ми
јави
гудити
у
ушима
гусле
Моје
слепца
,
па
све
као
да
чујем
и
ону
песму
његову
,
што
казује
како
царе
Лазо
сазива
војску
и
јунаке
,
и
како
преклиње
:
„
Ко
је
Србин
и
српскога
рода
,
и
од
српске
крви
и
колена
,
а
не
дошо
на
бој
на
Косово
,
од
руке
му
ништа
не
родило
...
“
Нема
мени
мира
,
од
те
песме
,
данас
,
па
нема
ни
сутрадан
.
Све
ми
се
чинило
,
да
царе
Лазо
баш
и
мене
зове
на
Косово
.
Трећи
дан
кажем
ја
моме
брату
:
„
Је
си
чуо
,
Гавро
.
То
мало
кукуруза
,
што
још
има
на
њиви
,
обраћеш
ти
и
без
мене
.
А
ја
ти
одох
,
да
се
осветим
Турчину
за
Косово
...
Ето
,
тако
је
било
.
Е
,
а
на
железници
се
нађем
са
једним
Приморцем
,
који
је
наумио
био
то
исто
што
и
ја
.
А
овде
нам
срећа
нанесе
тога
и
мога
и
твога
господина
,
који
нас
лепо
одведе
у
комите
...
Ето
,
сада
знате
све
.
Док
је
бата-Лаза
то
причао
,
четири-пет
рањеника
се
пришуњало
к
њему
иза
леђа
,
па
слушаху
пажљиво
његово
бачванско
причање
.
А
кад
је
он
завршио
,
ови
ће
сви
у
глас
:
—
Живео
,
Бачване
!
И
сви
се
руковаху
с
њиме
,
па
се
опет
одмакоше
,
да
не
сметају
у
разговору
земљацима
.
—
Па
хоћеш
ли
и
ти
скоро
изаћи
из
болнице
?
—
запита
сада
бата-Лаза
,
окренувши
се
поново
к
Пери
.
—
Не
ћу
дуго
гњечити
ову
постељу
.
Доктор
ми
вели
,
само
још
пет-шест
дана
.
—
А
шта
ћеш
онда
?
—
Наћи
ће
се
за
ме
посла
у
Београду
и
дотле
док
се
рат
не
сврши
са
свим
.
А
кад
се
све
смири
,
ја
ћу
опет
у
глумце
.
—
Их
,
зар
у
глумце
?
!
—
А
знаш
ли
ти
шта
је
то
глумац
?
—
Ено
га
на
...
Глумци
...
Они
што
изигравају
Бој
на
Косову
,
па
Ајдук-Вељка
,
па
Кнеза
од
Скендерије
...
—
Како
рече
,
како
?
Кнеза
од
...
?
—
Та
гледао
сам
ја
то
све
у
вароши
.
Оно
јест
лепо
бити
цар
Лазар
,
па
Југ
Богдан
и
девет
Југовића
,
па
Милош
Обилић
,
па
ајдук
Вељко
.
Али
Турчина
изигравати
ја
не
би
хтео
ни
за
које
благо
!
—
Шта
ћеш
,
кад
без
Турчина
не
би
било
боја
на
Косову
.
Ево
си
се
и
сам
уверио
о
томе
.
—
Та
,
оно
јест
.
Али
...
мрзак
ми
је
Турчин
и
кад
га
гледам
у
позоришту
.
—
Зато
си
и
дошао
да
се
кољеш
с
њиме
.
—
Ех
,
само
да
ми
је
још
једаред
у
чету
!
...
Али
,
збиља
,
не
чу
ли
ти
штогод
о
оном
мом
другу
Приморцу
?
Је
ли
још
у
животу
?
—
Откуда
ћу
ја
то
сазнати
на
овој
постељи
!
—
Тако
је
,
дабогме
.
А
ја
сам
,
управо
,
пошао
да
њега
потражим
у
болницама
.
—
Хојхој
!
Шта
је
ту
болница
!
.
.
Подераћеш
пар
опанака
,
док
их
све
обиђеш
.
—
Нек
’
се
деру
.
Треба
и
опанчари
да
живе
.
Али
ја
ћу
богме
да
обиђем
све
болнице
.
А
ви
ми
остајте
с
Богом
!
А
ти
,
Нато
,
двори
само
тога
рањеника
,
да
што
пре
оздрави
па
да
скорим
поиграмо
у
сватовима
.
—
Походи
нас
,
бата-Лазо
опет
.
Нисмо
још
ни
разговарали
о
нашем
завичају
.
—
Ово
је
сада
наш
завичај
.
С
Богом
и
у
здрављу
!
ОСАМДЕСЕТ
ДРУГА
ГЛАВА
.
Једна
загонетка
Онога
дана
,
када
се
растао
од
Јованке
,
Ранко
Предраговић
је
,
као
у
неком
бунилу
,
од
подна
до
вечера
тумарао
тамо
амо
по
улицама
,
без
циља
,
без
икакве
намере
,
готово
бесвесно
.
Од
Јованчина
стана
нехотично
је
избио
на
Теразије
,
па
ударио
Књаз-Милошевом
улицом
,
чак
до
Мокролушке
.
А
прегазио
је
и
Врачар
,
Тркалиште
,
и
пустио
се
чак
до
Дорћола
.
Видела
га
је
и
Кара-Бурма
и
Кале-Мегдан
,
али
он
,
за
читава
тумарања
тога
,
није
видео
никога
.
Њему
је
пред
очима
треперио
само
лик
лепе
наставнице
,
јуначке
комитке
Јованке
,
а
у
ушима
му
брујаху
њезине
кобне
речи
:
„
Мој
живот
није
више
мој
.
Њега
је
отео
од
Арнаута
и
задржао
га
себи
човек
,
који
је
у
исти
мах
свој
живот
бацио
на
коцку
.
“
Шибао
га
је
оштар
ветар
са
суснежицом
,
а
њему
није
падало
на
ум
ни
да
разапне
кишобран
,
већ
га
је
грчевито
стискао
под
пазухом
.
Суснежица
му
се
топила
на
зажарену
лицу
и
хладне
капљице
су
му
се
спуштале
низ
врат
.
Он
их
није
осећао
.
На
Београд
се
спуштала
ноћ
.
Сијалице
су
се
распламтеле
да
се
такмаче
са
првим
мраком
.
Настало
је
оно
доба
,
када
београђани
завршују
своје
дневне
послове
и
журе
се
у
кафане
и
пиваре
.
И
Ранко
је
,
нехотично
,
крочио
у
једну
пивару
.
Сав
изнурен
од
зиме
,
глади
и
умора
,
како
је
отворио
врата
,
он
се
стропоштао
као
куршумом
погођен
.
Гости
од
најближих
столова
прискочише
му
у
помоћ
.
Подигоше
га
и
,
код
првога
стола
,
подметнуше
му
столицу
,
а
са
обе
стране
седоше
по
један
уз
њега
и
придржаваху
га
да
не
падне
.
А
он
,
блед
као
восак
,
стаде
цвокотати
зубма
и
дрхтати
целим
телом
.
Језа
је
подилазила
све
госте
,
који
су
се
слегли
око
њега
и
чудом
се
чудили
несрећи
тога
солидна
,
ваљана
младића
.
Свак
би
волио
био
сазнати
,
шта
га
је
то
снашло
,
али
нико
се
није
ни
усудио
да
нагађа
узрок
тој
тајанственој
пригоди
.
Сви
су
га
гости
познавали
,
сви
га
волели
и
сви
би
му
радо
били
помогли
.
Прилазили
су
му
један
за
другим
,
запиткивали
га
и
преклињали
,
да
им
каже
каква
га
је
то
беда
снашла
,
али
из
њега
не
могоше
измамити
речи
.
„
Шта
је
да
је
,
браћо
“
