,благослови
дело
наше
!
...
Ми
не
насрћемо
,
ми
се
бранимо
!
Све
је
стојало
гологлаво
око
седог
попа
.
Станку
се
груди
надимале
...
И
попа
га
благосиља
!
...
Ни
дотле
није
мислио
на
сан
и
одмор
,
а
сад
га
то
сасвим
прође
.
Он
приђе
Алекси
,
узе
му
руку
и
ороси
је
сузама
:
—
Бабо
!
...
Ја
осећам
да
ми
је
бог
опростио
!
...
Опрости
и
ти
за
онолике
твоје
муке
и
невоље
!
...
А
који
је
то
родитељ
што
мрзи
своје
дете
?
Има
ли
игде
,
под
овим
божјим
покровом
,
таког
чудовишта
?
...
Разуме
се
да
је
давно
опростио
.
Он
је
већ
и
заборавио
своје
муке
у
овој
радости
...
Зора
је
синула
румена
и
сјајна
.
Ниједан
облачак
не
сакри
сјајног
сунашца
.
Светло
,
велико
,
пусти
оно
своје
сјајне
зраке
,
те
обасја
пољану
росом
орошену
...
—
Чупићу
!
—
рече
Станко
.
—
Ти
си
наш
војвода
.
И
ја
,
као
твој
млађи
,
молим
те
:
пусти
ме
до
куће
!
...
Зажелео
сам
се
свога
крова
,
својих
укућана
!
...
Отишао
бих
само
да
целивам
онај
свој
праг
!
...
—
Иди
,
Станко
!
...
Ето
,
и
Алекса
може
с
тобом
поћи
...
Ветрић
је
шушкао
зеленим
лишћем
,
грање
је
пуцкарало
под
ногама
,
тице
су
певале
поздрављајући
бели
дан
,
а
кроз
шуму
се
чула
хука
дринских
таласа
...
И
сама
помисао
да
ће
сербезно
прекорачити
свој
праг
,
раздрагала
је
Станка
.
А
већ
укућани
:
мајка
,
браћа
,
снахе
,
дечица
...
Па
Јелица
...
та
храбра
,
лепа
девојка
!
...
Срце
му
је
играло
од
радости
!
...
—
Помисли
,
бабо
!
...
Сад
,
о
Илину
дне
,
равно
шест
година
!
...
Ала
то
беху
муке
!
...
И
као
што
она
пословица
каже
:
две
се
рибе
на
једном
жару
пекле
,
па
једна
вели
:
„
Мени
је
зло
”
,
а
друга
:
„
Мени
је
још
горе
!
”
тако
и
Алекса
.
Он
је
веровао
да
се
Станко
намучио
,
али
се
није
опет
могао
намучити
толико
колико
он
.
—
Мој
синко
,
те
још
какве
муке
!
...
Шта
ти
све
не
претрпесмо
ја
и
она
твоја
јадна
мати
!
...
Дан
за
даном
освитао
је
све
црњи
и
жалоснији
!
...
Па
...
нигде
му
краја
не
видиш
!
...
Људи
беже
од
тебе
као
да
си
кужан
.
Толико
ми
пута
беше
дошло
да
кидишем
на
овај
јадни
живот
!
...
Знаћеш
,
ако
бог
да
,
и
сам
шта
су
муке
родитељске
;
али
оно
што
ја
преко
главе
претурих
,
не
дао
бог
ни
највећем
душманину
!
...
Па
му
онда
окрете
причати
све
до
ситница
...
Станко
је
ишао
поред
њега
оборене
главе
,
слушајући
муке
и
патње
каквих
нигда
чуо
није
.
—
Па
,
опет
,
хвала
је
богу
!
...
Он
кад
да
—
да
!
...
Његова
је
рука
вазда
пуна
,
а
његов
је
дар
најслађи
!
—
рече
Алекса
и
подиже
капу
те
се
прекрсти
.
—
И
ево
,
док
ово
мало
рашчистимо
од
Турака
,
и
оженићу
те
!
...
Рад
сам
видети
и
ту
радост
за
живота
...
А
,
гле
,
ти
за
њу
и
не
питаш
!
...
Па
погледа
Станка
испод
ока
.
А
овај
јунак
,
који
је
толико
чуда
починио
,
који
је
толико
пута
смрти
у
очи
погледао
—
не
усуди
се
погледати
оцу
у
очи
.
Осећао
је
како
му
пламен
лиже
образе
.
И
да
је
Алекси
било
до
тога
,
он
би
могао
чути
како
му
срце
лупа
...
Али
Алекса
не
слушаше
то
,
он
стаде
хвалити
Јелицу
:
—
Алал
јој
млеко
материно
.
То
је
јунак
девојка
!
...
Знаш
ли
,
сине
,
кад
си
оно
њу
преко
прага
превео
,
мени
се
учинило
да
ми
се
сунце
у
кући
родило
!
...
И
нека
је
благословена
она
њена
рука
:
чега
се
прихвати
,
напредује
!
...
И
занесе
се
старац
хвалећи
Јелицу
...
Он
причаше
о
њој
најлепше
.
А
Станку
оде
памет
далеко
,
далеко
...
Он
се
сећао
свију
ситница
из
друговања
с
Јелицом
...
Паде
му
на
памет
она
жетва
...
Јелица
је
била
с
њим
на
моби
код
Шокчанића
,
баш
су
напоредо
жели
...
Она
је
певала
ону
песму
:
Момче
наже
тридес’т
и
три
стопа
,
А
девојке
тридес’т
и
четири
.
Он
запео
из
петних
жила
да
му
она
не
одмакне
...
Гонили
су
се
од
ручанице
до
заранака
,
и
ниједно
одмаћи
не
може
...
Зној
је
кипео
,
али
се
ниједно
на
то
не
осврташе
...
Наједанпут
,
пуче
сапињач
под
грлом
Јеличиним
...
Огрлица
клону
и
баш
на
дну
самога
врата
смотри
он
младеж
,
који
је
тако
дивно
стајао
на
оном
пуном
грлу
девојачком
...
—
Шта
ти
је
ово
?
—
упита
он
и
такну
прстом
младеж
.
Она
се
зарумене
,
јер
ветрић
пирну
и
раздрљи
још
више
огрлицу
,
те
Станко
може
видети
и
облину
груди
њених
...
Као
махнита
јурну
и
побеже
...
Али
Станку
то
оста
у
памети
.
Доста
пута
у
несаним
ноћима
мислио
је
о
том
младежу
и
грудима
,
а
сад
све
му
то
изиде
пред
очи
тако
живо
и
јасно
као
да
гледа
Јелицу
пред
собом
.
Он
није
слушао
оца
.
Њега
беше
обузело
миље
,
па
му
се
разлило
по
целој
снази
...
За
њега
је
Јелица
била
сва
срећа
земаљска
!
...
Нека
Јелица
буде
његова
,
нека
дође
тај
тренутак
да
сме
пољубити
онај
младеж
и
помиловати
оне
груди
—
па
трећи
дан
нека
га
кљују
орли
и
гаврани
!
...
И
ближећи
се
атару
свога
села
,
и
успомене
му
беху
бујније
.
Свака
стаза
,
сваки
жбунић
беше
му
по
једна
успомена
из
прошлости
...
Онај
храст
што
је
онако
бесно
раширио
своју
круну
,
био
им
је
једном
заклон
од
кише
.
На
овој
су
стази
толико
пута
разговарали
...
Иза
оног
жбуна
викнула
га
је
једном
,
кад
је
туда
пролазио
,
показујући
му
прво
јагње
које
су
дуго
,
дуго
заједнички
миловали
.
Па
како
га
је
мило
тада
погледала
.
—
Волеш
и
ти
јагањце
?
—
Волем
.
—
Ја
бих
се
,
да
ме
није
стид
,
играла
с
њим
и
дан
и
ноћ
!
...
Погледај
,
молим
те
,
како
му
је
лепо
око
!
...
Па
овај
бели
цвет
на
челу
!
И
...
гледа
,
некако
,
као
дете
!
...
—
Доиста
...
—
Нана
ми
се
свакад
смеје
,
али
ме
не
грди
...
Ја
сваком
наденем
име
...
И
не
дам
ниједно
заклати
!
...
Све
крију
кад
хоће
да
кољу
,
а
ја
после
плачем
да
се
убијем
...
Не
знам
у
детињству
,
али
откако
сам
омудрала
,
ја
нисам
окусила
јагњетине
...
Стигоше
пред
хан
.
Он
беше
празан
.
Нигде
живе
душе
,
ниједног
повесма
дима
да
се
с
баџе
уздигне
.
—
Пустош
!
—
рече
Алекса
.
То
Станка
трже
из
његових
сањарија
.
Он
баци
поглед
на
кућерину
и
намршти
обрве
.
—
Да
бог
да
све
турске
куће
овако
пропевале
!
—
рече
Алекса
.
—
Јеси
видео
где
су
ме
затворили
?
—
Видео
сам
.
—
Да
се
увратимо
!
...
—
Немој
,
бабо
...
Немој
макар
данас
,
јер
ми
је
ово
први
весео
дан
после
шест
година
,
па
сам
рад
да
ми
ништа
ову
радост
не
помути
!
...
Остави
сутра
...
прекосутра
...
кад
хоћеш
...
Само
данас
немој
!
...
—
Добро
,
кад
велиш
...
Хајдемо
онда
кући
.
—
Јест
,
хајдемо
кући
!
...
Али
поглед
на
ту
проклету
кућу
и
ово
неколико
речи
што
их
с
оцем
рече
прекиде
му
ове
лепе
снове
.
У
памети
се
његовој
почеше
поред
лепог
лика
Јеличиног
појављивати
и
омрзли
ликови
:
Крушка
,
Маринко
,
Иван
и
Лазар
...
Пред
очи
му
изиде
она
страшна
ноћ
кад
је
оца
избавио
...
Душа
му
се
гадила
од
оноликог
кукавичлука
Крушкиног
и
Маринковог
...
Као
да
је
осећао
њихове
хладне
лешеве
под
својим
прстима
...
И
он
окрете
главу
на
другу
страну
да
би
побегао
од
те
гадне
слике
...
Али
на
другој
страни
стојаше
Иван
и
Лазар
...
Ивана
опколио
бео
дим
,
а
он
моли
и
преклиње
да
му
да
живота
,
моли
га
као
бога
...
А
Лазару
клецају
колена
...
лице
бледи
и
модри
,
усне
поплавиле
...
—
Их
—
рече
—
ала
је
то
гадно
!
—
А
шта
?
—
упита
отац
.
—
То
...
кад
човек
нешто
ради
,
па
после
,
кад
му
за
то
дође
плата
,
а
он
савије
грбачу
као
ђерам
!
...
—
Мислиш
Лазара
?
...
—
И
Лазара
и
Ивана
и
она
два
гада
!
...
Ја
бих
пре
прогутао
куршум
него
што
бих
замолио
!
...
—
И
ја
!
—
рече
Алекса
поносито
.
—
Кад
ми
живот
дотле
дође
да
се
морам
за
њ
човеку
молити
,
ја
бих
га
прегорео
!
...
А
они
...
ваљда
стрине
?
...
—
Гадови
!
...
Штета
што
им
бог
даде
онај
лик
човечји
!
...
Ја
,
бабо
,
волим
јунака
,
па
нека
ми
је
крвни
душманин
!
И
,
ево
,
живога
ми
бога
,
велим
ти
:
ако
се
кадгод
сусретнем
с
јунаком
,
и
раним
га
—
на
плећа
ћу
га
своја
натоварити
и
склонити
да
га
не
кљују
орли
И
гаврани
!
—
Јест
.
Јунака
треба
...
Грехота
би
било
оставити
му
тело
незакопано
...
—
А
ово
!
...
—
И
Станко
пљуну
и
одмахну
руком
.
—
Ово
су
смрдљиве
стенице
што
те
нападају
из
мрака
.
А
кад
им
станеш
очи
у
очи
,
они
се
вију
као
црви
!
...
Мислио
сам
да
је
бар
Лазар
друкчији
!
...
Ја
сам
мислио
да
је
јунак
;
и
,
младости
ми
моје
,
бабо
,
да
је
то
био
,
ја
их
га
саранио
као
човека
,
чак
бих
попу
замолио
да
му
тело
опоја
!
...
Али
овако
!
...
Овако
само
жалим
што
сам
с
таким
гадом
растао
и
одрастао
и
што
сам
толико
друговао
с
њим
да
ми
је
чак
и
јаран
био
!
...
Жалим
за
сваком
милоштом
,
за
сваком
лепом
речју
што
му
је
кад
рекох
!
...
И
мртвога
се
стидим
!
...
Алекса
му
је
одобравао
.
Њему
се
чинило
да
се
друкчије
они
не
би
ни
могли
казнити
по
заслугама
него
како
их
је
Станко
казнио
...
Већ
беху
на
домак
кући
.
Кад
виде
Станко
како
се
мирно
вије
онај
бели
дим
с
крова
његова
и
како
право
иде
горе
к
небу
—
њему
заигра
срце
...
.
За
тренутак
ишчилеше
гадне
и
створи
се
лепа
,
домаћа
слика
...
—
Станко
,
рано
моја
!
...
Станко
очи
моје
!
...
—
запевала
је
Петра
падајући
сину
око
врата
и
љубећи
га
...
И
љубише
се
и
грлише
се
...
Она
мала
дечица
обиснула
око
паса
његова
вичући
:
—
Чијо
!
...
Чико
!
...
Он
је
љубио
све
...
Срце
му
се
разиграло
у
грудима
...
Па
још
и
Јелица
ту
!
—
Станите
!
—
рече
он
и
збаци
капу
с
главе
.
Треба
још
неког
да
поздравим
!
...
Па
приђе
кућњем
прагу
,
клече
,
прекрсти
се
и
целива
га
.
—
О
,
гнездо
моје
!
...
О
,
радости
моја
!
Бабо
!
Најо
!
Браћо
!
...
Сви
!
...
И
ти
,
Јелице
,
и
ви
децо
!
...
Овамо
!
И
кад
сви
приђоше
,
он
се
диже
,
погледа
их
и
рече
:
—
Чули
сте
једну
моју
заклетву
.
И
ја
сам
је
извршно
,
јуначки
извршио
!
Сад
чујте
другу
!
Сјајно
сунце
,
спрљи
ми
очи
ако
не
погинем
чувајући
и
бранећи
ово
гнездо
,
које
ми
овог
часа
даде
толико
радости
колико
само
бог
праведницима
у
рају
даје
!
...
Сад
,
хајдемо
у
кућу
!
...
И
уђоше
сви
.
3
.
БОЈ
НА
Али
се
у
том
добу
није
дало
никоме
седети
мирно
под
својим
кровом
.
Јесте
ли
кадгод
покушали
да
дарнете
осињак
пун
оса
?
...
Онда
сте
видели
како
ројем
полете
у
очи
.
Тако
исто
и
Турци
.
Дарнуло
се
у
њихово
господство
,
у
њихову
силу
.
Зар
се
погани
рајетин
смео
дрзнути
да
дигне
руку
на
свог
господара
?
...
И
диже
се
сила
која
је
багателисала
те
мале
чете
што
не
имадоше
честито
ни
џебане
.
Тако
отпоче
борба
,
која
је
трајала
из
дана
у
дан
.
Није
никакво
чудо
било
наћи
леш
на
путу
.
О
томе
се
више
није
ни
водило
рачуна
.
Убити
Турчина
,
то
беше
обична
ствар
,
онако
исто
као
на
јутро
потегнути
чутуру
...
Као
што
рекох
,
Чупић
је
направио
добар
распоред
.
Срдан
Илија
чувао
је
страже
од
Турака
од
ушћа
Јадра
у
Дрину
,
па
низ
воду
до
Бадовинаца
.
Сима
Катић
је
од
Бадовинаца
па
до
ушћа
Дрине
у
Саву
;
а
само
ушће
Дрине
чувао
је
страшни
јунак
Зека
Селаковић
,
побратим
Станков
.
Око
њега
се
окупила
сва
дружина
Станкова
,
али
га
више
не
зваше
харамбашом
него
буљубашом
(
капетаном
)
.
Он
се
настанио
у
Парашници
.
Ту
је
развио
барјак
слободе
и
позвао
све
осветнике
.
И
збиља
,
његова
је
чета
расла
.
Многи
ускоци
из
потлачене
српске
земље
долазише
под
његов
барјак
.
Ево
како
је
он
примао
у
своју
дружину
:
—
Одакле
си
?
Онај
каже
.
—
Како
ти
је
име
?
И
то
му
каже
.
—
Ради
чега
си
оставио
своје
огњиште
?
—
Од
зулума
.
Турци
ми
побише
сву
чељад
и
кућу
запалише
.
—
Ко
ти
је
душман
?
—
Сваки
који
чалму
носи
и
клања
Мухамеду
.
—
И
ти
си
дошао
мени
?
—
Теби
,
буљубашо
.
—
Јеси
вичан
свакој
муци
и
невољи
?
—
Не
знам
шта
би
у
добру
радио
!
...
—
Умеш
ли
пушком
гађати
?
—
Сигурно
као
дланом
.
—
Јеси
пливач
?
—
Као
патка
!
—
А
ронац
?
—
Као
риба
!
—
Умеш
ли
погинути
?
—
Кад
год
то
драгом
богу
вола
буде
!
...
Без
његове
воље
не
умем
,
али
умем
убити
!
...
—
Онда
те
примам
!
...
Ето
,
само
су
такви
били
примани
у
Зекину
чету
.
Ко
није
имао
све
те
врлине
,
Зека
га
је
слао
војводи
Чупићу
да
га
он
преда
коме
другом
,
али
га
у
своју
чету
није
примао
...
Једне
вечери
седели
су
око
ватре
...
Зека
се
грохотом
смејао
шалама
Заврзановим
,
док
ти
се
створи
међу
њима
Дева
.
Чим
га
видеше
,
поскакаше
.
Он
само
повуче
Зеку
за
рукав
...
И
чим
се
сашапта
с
њим
,
Зека
се
окрете
:
—
Деде
,
ко
је
јунак
?
—
Ја
!
...
Ја
!
...
Ја
!
...
—
заграја
са
свију
страна
.
—
Ронци
ми
требају
.
—
Сви
смо
!
—
рече
Заврзан
.
—
Онда
...
Ево
вас
осморица
!
...
Ударите
водом
,
допловите
до
турских
шајака
што
су
на
оној
страни
...
Ти
,
Дево
,
рече
да
имаш
алат
?
—
Ту
је
!
—
рече
Дева
,
скидајући
белу
пртену
торбу
што
је
беше
упртио
.
—
Осам
сврдлова
.
Нисам
могао
више
наћи
!
—
Доста
!
—
рече
Зека
и
узе
сврдлове
те
их
раздели
оној
осморици
.
—
На
!
Ево
вам
свима
по
један
.
Сад
ударите
овуда
на
воду
,
па
се
кријте
по
води
док
се
шајке
не
навезу
.
Чим
их
навезу
,
ви
сваки
узмите
по
једну
и
бушите
овим
сврдловима
.
Заврзан
се
слатко
насмеја
.
—
Ја
душевна
човека
,
бого
милостиви
!
Сад
,
ето
,
хоће
и
рибе
да
храни
!
...
А
ко
то
измисли
?
—
Дева
—
рече
Зека
.
—
Е
,
јест
домишљан
!
...
То
му
вреди
турске
царевине
!
...
Дева
само
одмахну
главом
,
а
Зека
настави
:
—
Да
се
похита
!
...
Ја
ћу
их
с
осталом
дружином
већ
причекати
на
обали
!
...
—
Да
се
иде
!
—
рече
Заврзан
,
свлачећи
руво
са
себе
.
То
исто
урадише
и
остали
,
и
,
оставши
до
половине
наги
,
узеше
сврдлове
...
Заврзан
га
диже
увис
:
—
Бог
те
дао
ратару
,
сад
си
алат
и
ратнику
!
...
Алал
ти
вера
,
Дево
!
...
—
И
замаче
с
дружином
у
шибљак
!
...
Ноћ
се
спустила
мрачна
...
Облаци
се
разиграваху
по
небу
као
мрки
вуци
.
Овде-онде
шине
муња
...
Турци
се
спремаху
за
прелазак
.
Било
их
је
до
један
буљук
...
Разговор
се
међу
њима
водио
тихо
,
мирно
;
знали
су
да
туда
четује
Зека
буљубаша
,
чије
име
за
кратко
време
поста
страшило
...
—
Хоћемо
ли
,
људи
?
—
Хајде
,
бива
.
—
Само
лагано
...
Ако
се
дочепамо
обале
и
луга
,
није
нам
ни
бриге
...
И
Турци
се
приближаваху
обали
.
—
Деде
,
Асо
,
ти
имаш
добре
,
очи
:
причучни
па
погледај
види
ли
се
когођ
на
обали
?
...
Асо
причучну
и
стаде
разгледати
.
Потраја
неколико
тренутака
,
и
он
се
диже
:
—
Ни
шибљика
се
не
миче
,
можемо
слободно
поћи
.
Приђоше
дрешити
шајке
.
Вода
је
хуктала
као
бесна
.
Кад
јој
главу
принесеш
ближе
,
као
да
чујеш
звона
у
даљини
.
И
само
то
;
све
друго
беше
мирно
као
у
гробу
...
Нека
тајанственост
обавила
природу
.
—
А
шта
ли
је
оно
?
...
—
упита
Асо
и
загледа
се
у
воду
...
Риба
!
...
Ја
грдног
сома
што
зарони
!
...
Стоји
колико
човек
!
...
—
Није
добро
што
рибе
виђаш
...
—
рече
један
стари
Турчин
.
—
Како
би
било
да
ми
овдје
преноћимо
,
па
сутра
да
се
навеземо
.
—
А
где
ти
је
хвала
,
ђедо
!
...
—
привикаше
неколико
њих
.
—
Ја
велим
да
бисмо
паметније
овако
урадили
!
—
рече
старац
.
—
Да
идемо
!
...
Да
идемо
!
...
привикаше
неки
.
—
Валах
,
не
би
с
горег
било
ни
овде
преноћити
право
вели
ђедо
!
—
привикаше
други
...
—
Ма
,
људи
,
мени
се
зло
слути
!
—
Ти
си
и
онако
злослут
!
Остани
,
па
се
врати
хануми
—
ми
идемо
!
—
рече
му
један
.
И
почеше
улазити
у
шајке
.
—
Овако
је
боле
—
говораше
онај
што
је
ђеду
корео
.
—
Ако
пресалдумимо
ноћас
и
докопамо
се
луга
—
онда
ми
ич
бриге
није
!
А
прећи
ћемо
.
Нигде
живе
душе
!
...
Нико
нам
се
,
бива
,
и
не
нада
!
...
Па
онда
ћемо
лугом
до
Шапца
;
а
кад
будемо
у
граду
,
бар
ће
нам
се
рећи
да
смо
јунаци
!
...
Одрешише
шајке
,
и
вода
их
понесе
...
Страшно
изгледају
на
тавној
ноћи
те
дринске
шајке
,
јер
оне
плове
попречке
,
па
изгледају
као
неке
грдне
тичурине
са
раширеним
крилима
...
Наоружани
дугим
шарама
,
Турци
лагано
и
тихо
разговараху
...
Погледали
су
често
на
десну
обалу
,
спремни
да
одговоре
на
напад
.
Ни
сањали
нису
откуд
им
опасност
долази
...
Наједаред
викну
ђедо
:
—
Шта
је
ово
?
—
Шта
?
—
привикаше
са
свију
страна
.
—
Вода
куља
!
...
И
збиља
,
на
неколико
места
избијаху
живи
водени
кључеви
на
шајци
.
Замало
и
вода
потопи
дно
и
осетно
се
могло
опазити
како
шајка
тоне
...
Док
привикаше
и
из
других
шајака
:
—
И
у
нас
тако
исто
!
Завлада
страх
...
Турци
се
окаменили
.
Никоме
да
падне
на
памет
шта
треба
радити
...
Тако
је
трајало
неколико
минута
.
Вода
је
међутим
куљала
све
више
и
више
.
Давно
је
прешла
преко
колена
...
Наједаред
шајке
се
стадоше
окретати
,
јер
беху
пале
у
вртлоге
,
страшне
дринске
вртлоге
...
Неко
викну
:
—
Сад
смо
пропали
!
...
Скачи
у
воду
!
...
Скочи
један
,
па
као
у
бездан
.
Више
се
не
појави
...
Скочи
други
—
исто
тако
...
Турци
се
скаменили
...
Шајке
су
тонуле
,
а
они
не
имадоше
куражи
бацити
се
у
недра
те
але
што
тако
хучи
...
—
Јао
!
—
дрекну
ђедо
,
и
нестаде
га
у
валима
.
—
Што
то
би
!
?
—
упита
преплашено
један
.
—
Мени
се
учини
да
га
њетко
свуче
.
На
другој
шајци
дрекну
други
...
Ваздух
се
поче
проламати
од
писке
и
јаука
.
Чудновато
се
све
то
мешало
са
хуком
таласа
...
Голи
синови
већ
поскакали
на
шајке
,
па
одатле
бацаху
и
гураху
једног
по
једног
у
вртлоге
...
За
тренут
ока
вода
прогута
и
шајке
и
товар
,
само
се
голи
синови
спасоше
.
Они
испливаше
на
обалу
.
Пред
њима
се
појави
Зека
.
—
Готово
?
—
упита
.
—
Све
!
—
одговори
Заврзан
.
—
И
шајке
и
Турци
!
...
Дрина
нам
је
била
не
може
бола
бити
!
...
Мене
је
толико
замиловала
да
ме
хтеде
неколико
пута
на
дно
повући
!
...
Једно
двапут
ме
баш
жестоко
усука
:
стојао
сам
као
кукуруз
кад
га
суша
запече
!
...
—
То
је
било
у
вртлозима
?
—
упита
Зека
.
—
У
вртлозима
.
—
Добро
је
...
Него
да
се
повучемо
у
шибљак
—
рече
буљубаша
.
Таман
се
кренуше
,
а
Станко
међу
њих
.
—
Побратиме
,
—
рече
Зеки
—
с
тобом
морам
говорити
.
Носим
ти
поздрав
од
Чупића
.
И
одвоји
се
од
чете
.
—
Турци
су
навалили
са
свију
страна
...
Неки
су
прешли
на
Прудовима
,
неки
код
Лешнице
,
а
неки
на
Подинама
.
Сила
је
голема
.
Чупић
ме
посла
да
ти
јавим
да
пођеш
Балотићу
и
ту
ћеш
се
с
њима
наћи
!
—
Добро
!
—
рече
Зека
.
—
Још
нешто
,
побратиме
!
—
Шта
,
побро
?
—
упита
Зека
.
—
Ово
те
молим
ја
:
прими
ме
у
твоју
чету
!
...
Зека
му
састави
руке
око
врата
.
—
Ево
ти
старешинства
,
побро
!
—
То
нећу
!
Зар
ти
,
који
толика
чуда
градиш
,
ниси
ваљан
старешина
?
И
,
после
,
шта
ми
је
то
:
старешинство
?
...
Ако
буде
потребе
,
лако
ћемо
се
договорити
;
а
,
после
,
и
твоји
људи
већ
тебе
познају
...
—
Онда
,
побратиме
,
добро
ми
дошао
!
—
И
Зека
издаде
налог
да
се
крећу
...
Пропишта
црна
земља
под
грдним
теретом
...
Турски
буљуци
ницаху
са
свију
страна
,
као
печурке
.
Град
шабачки
и
поља
око
Шапца
беху
притиснута
војском
...
Дигла
се
сила
да
уништи
слободу
;
дигао
се
цар
из
Стамбола
да
згази
шаку
јада
,
дојучерање
робове
своје
...
Последњих
дана
јула
и
првих
дана
августа
1806
.
године
само
је
пушка
пуцала
...
Ту
ниси
могао
дахнути
чиста
ваздуха
од
барутног
дима
и
прашине
што
је
дизаху
копите
коњске
...
И
борило
се
,
тукло
се
на
све
стране
;
оживеше
честе
и
жбунови
;
иза
сваког
трна
пушка
је
пуцала
...
На
једној
страни
заповедник
врховни
вожд
,
Кара-Ђорђе
,
с
војводама
:
Луком
Лазаревићем
,
Стојаном
Чупићем
,
Милошем
Поцерцем
,
Јаковом
Ненадовићем
,
Цинцар
-
Јанком
,
Цинцар
-
Марком
,
Јанком
Катићем
из
Рогаче
и
још
многима
...
На
другој
Сулејман
-
паша
,
што
га
зваху
Кулин
-
капетан
,
с
делијама
босанским
:
Мехмед
-
капетаном
из
Зворника
,
Синан
-
пашом
Херцеговцем
,
Мулом
Сарајлијом
,
Беширевић
Асом
и
другима
.
Кара-Ђорђе
је
имао
мало
људи
према
турској
сили
.
Оно
што
је
пред
Турке
ставио
,
било
је
свега
15
.
000
с
коњицом
.
Међутим
,
Сулејман
,
или
Кулин
,
водио
је
војске
преко
50
.
000
људи
.
И
то
беше
сам
потурчењак
,
јунак
,
брат
,
јер
језик
му
је
матерњи
српски
језик
!
...
Кара-Ђорђе
је
у
самом
пољу
мишарском
ископао
шанац
,
баш
на
оној
равници
на
врху
брдашца
мишарског
.
У
шанац
је
сместио
нешто
пешадије
,
а
остало
је
разасуо
по
оним
честама
.
Војска
што
је
у
шанцу
била
није
водила
борбу
;
то
је
била
главна
трупа
;
а
чарку
су
заподевале
с
Турцима
оне
омање
четице
.
У
уторник
,
31
.
јула
,
око
великих
заранака
,
доведоше
Кара-Ђорђу
једног
Турчина
што
се
сам
предао
.
Кара-Ђорђе
је
баш
нешто
говорио
с
Луком
,
Јаковом
и
Чупићем
,
кад
му
јавише
.
—
Доведите
ми
тога
Турчина
!
—
заповеда
он
.
Чим
га
изведоше
пред
лице
Вождово
,
Чупић
се
пљесну
рукама
:
—
Дева
!
—
викну
он
.
—
Ја
сам
,
Стојане
.
—
Одакле
ти
?
!
—
Из
града
.
—
Ти
га
познајеш
?
—
упита
Кара-Ђорђе
Чупића
.
—
Бог
с
тобом
!
Зна
га
сва
Мачва
!
...
Он
је
многу
каду
ојадио
!
...
—
Којекуде
...
Па
шта
си
радио
код
Турака
?
—
упита
га
Вожд
.
—
Хтео
сам
сазнати
шта
намеравају
.
—
Па
јеси
сазнао
?
—
Јесам
...
Сутра
зором
креће
Кулин
сву
силу
на
тебе
.
Он
ће
ударити
овуда
друмом
,
јер
му
је
намера
продрети
до
Београда
...
Војске
има
много
,
али
то
није
ништа
!
...
Наша
војска
није
онако
велика
,
нема
ни
онолико
оружја
,
али
има
више
срца
!
...
Ја
сам
гледао
како
неколико
људи
разгоне
читав
буљук
.
—
Дакле
,
сутра
?
—
Сутра
зором
...
—
Којекуде
...
иди
,
одмори
се
...
—
Ја
нисам
никад
уморан
.
—
Онда
си
гладан
...
Иди
се
презалогаји
и
...
којекуде
...
скини
то
турско
руво
...
—
То
сам
већ
и
сам
мислио
!
—
рече
Дева
,
па
се
склони
у
ону
тишму
да
потражи
гутљај
ракије
и
залогај
хлеба
.
—
Онда
да
се
договоримо
шта
нам
ваља
радити
—
рече
Кара-Ђорђе
.
И
стадоше
правити
распоред
борбе
.
Докопаше
да
Луки
Лазаревићу
даду
коњицу
.
Он
ће
заузети
леву
страну
бојног
попришта
и
сакрити
се
с
коњицом
у
густим
честарима
.
На
дани
знак
из
шарампова
(
шанца
)
,
а
то
је
пошто
се
трећи
топ
испали
,
удариће
јуришом
с
бока
на
Турке
и
пробити
се
кроз
њих
...
Јанко
Катић
поћи
ће
са
својом
трупом
навише
,
Ориду
,
и
ту
ће
причекати
силу
турску
.
Јаков
Ненадовић
ће
заузети
пут
што
води
Добрави
,
а
то
је
данашњи
друм
што
води
од
Шапца
Ваљеву
.
Стојан
Чупић
и
Милош
Стојићевић
распоредиће
Мачване
и
Поцерце
тако
како
ће
прасећи
Турцима
одступницу
Шапцу
...
—
Којекуде
...
јесмо
ли
углавили
?
—
упита
Вожд
.
—
Јесмо
—
рекоше
војводе
.
—
Сад
нека
сваки
иде
својим
људима
.
И
разиђоше
се
.
Освану
1
.
август
.
Од
ране
зоре
почеше
таламбаси
,
свирке
и
борије
.
Турци
се
спремаху
за
полазак
...
Небо
беше
прошарано
облацима
...
Од
Дрине
се
дизао
један
повећи
густ
облак
.
Ваздухом
завладала
тишина
...
Све
се
утишало
,
само
си
могао
видети
како
ветар
овде-онде
повија
суву
спарушену
траву
по
пољани
...
Али
земља
потутњује
од
силе
...
Прислониш
уво
к
земљи
и
лепо
разазнајеш
топот
коњски
.
Људи
који
беху
у
шарампову
разговараху
:
—
Ово
што
је
до
данас
било
,
није
ништа
—
вели
један
.
—
Ја
мислим
да
ће
тек
данас
бити
окршаја
!
...
—
Вала
,
нека
буде
!
—
вели
један
шаљивчина
.
—
Овако
седимо
као
бабе
!
...
Па
и
ови
Турци
канда
нису
прави
Турци
!
...
Опалиш
на
њега
,
а
он
одмах
нокат
у
ледину
,
па
беж̓
у
град
!
...
Да
ми
је
овако
ударити
на
каквог
иђита
!
...
—
Чини
ми
се
,
данас
ће
бити
и
иђита
!
...
Слушај
како
тутњи
...
И
заиста
,
тутњава
долазаше
све
ближе
и
ближе
...
Већ
се
могаше
добро
разазнати
топот
копита
.
Кара-Ђорђе
искочи
на
бедем
и
стаде
гледати
.
У
тај
пар
појави
се
војска
.
Свирке
,
таламбаси
и
халакање
проламаху
небо
над
Мишаром
.
Први
редови
ишли
су
безбрижно
,
затурили
шаре
на
рамена
као
врљике
...
Кара-Ђорђе
шеташе
шанцем
мирно
.
Ниједан
му
се
рибић
на
лицу
не
помери
.
Он
гледаше
војску
како
се
приближава
...
Онда
се
окрете
тобџији
:
—
Пази
!
—
рече
.
—
А
ви
—
рече
ратницима
—
немојте
пре
палити
док
топ
не
пукне
!
Али
добро
да
ми
гађате
!
...
Грехота
је
да
куршум
џабе
оде
!
...
Којекуде
...
он
је
данас
скупљи
од
главе
!
...
Први
редови
Турака
дођоше
већ
на
домак
бедемима
шарампова
.
Кара-Ђорђе
скочи
у
шарампов
,
приђе
топу
,
погледа
у
нишан
и
рече
хладно
као
да
бога
назива
:
—
Пали
!
Тобџија
принесе
витиљ
и
трешњевац
рикну
...
Плотун
му
не
даде
ни
издушити
...
Проломи
се
турска
војска
,
али
само
за
тренутак
...
Паде
читав
лес
,
али
као
год
кад
штапом
по
води
удариш
,
после
једног
тренутка
не
знаш
где
си
ударио
;
тако
исто
Турци
попунише
празна
места
.
Тобџија
беше
опет
топ
напунио
.
Кара-Ђорђе
приђе
и
погледа
опет
нишан
.
—
Доро
је
!
—
рече
.
—
Пали
!
...
И
опет
рикну
топ
,
и
опет
загрме
плотун
,
и
опет
се
ускомешаше
и
проломише
турски
редови
...
Сад
и
Турци
припуцаше
.
Запеваше
куршуми
своју
самртну
песму
...
Кара-Ђорђе
рече
:
—
Не
пуцај
!
...
Само
кад
топ
пукне
,
онда
по
једну
ватру
!
...
Али
се
Турци
нагло
приближаваху
...
Могао
си
сваком
лице
сагледати
.
Кара-Ђорђе
нареди
те
пуче
и
трећи
топ
...
Пошто
се
грмљавина
проломи
,
он
погледа
на
онај
густи
честар
лево
...
Наједаред
затутњи
нешто
...
зазвекеташе
сабље
као
по
некој
вишој
заповести
,
и
пушке
турске
умукнуше
.
Сила
застаде
и
окрете
се
...
И
јекну
кроз
војску
:
—
Опкољени
смо
!
Све
ће
нас
потући
као
мишеве
!
На
сваком
лицу
беше
извајан
страх
...
Оштро
око
Кара-Ђорђево
смотри
то
.
Он
је
очекивао
тај
тренутак
.
Скочи
на
бедем
,
трже
нож
па
викну
:
—
За
ножеве
!
...
И
упадоше
у
Турке
као
љути
рисови
.
Збуњени
,
преплашени
,
Турци
не
умедоше
ни
руком
маћи
...
Један
борац
причао
ми
је
и
описао
тај
тренутак
овако
:
ко
је
имао
јатаган
,
косио
је
као
оштра
коса
;
ко
није
имао
,
он
је
клао
својим
ножем
.
Гледао
сам
једнога
дечака
,
није
му
било
седамнаест
година
,
ситан
,
мален
,
па
како
није
имао
ножа
ни
јатагана
,
он
докопао
неку
бритву
па
ухватио
једног
Туркешању
што
би
га
могао
у
зубима
носити
,
закоцаћио
му
главу
па
струже
бритвом
...
Пораз
је
био
очевидан
.
Турци
,
кад
дођоше
себи
,
више
и
не
мислише
на
борбу
и
одбрану
него
на
бекство
...
Јурнуше
на
све
стране
...
Устаници
их
убијаху
и
празним
пушкама
,
као
врљикама
...
Ту
,
баш
на
самом
Мишару
,
погибе
Сулејман
,
Кулин
...
Сукоби
се
с
Луком
...
И
потегоше
један
на
другог
кубурлије
,
али
слагаше
.
Они
потегоше
сабље
и
Кулин
скрши
Лукину
сабљу
до
балчака
...
Кад
се
Лука
виде
на
невољи
,
он
скочи
с
коња
и
побеже
у
честу
.
Турци
се
склепташе
око
богатог
такума
на
коњу
,
а
Кулин
се
натури
за
Луком
.
Међутим
,
Лукини
га
момци
дочекаше
ватром
из
пушака
и
оборише
на
место
.
Прште
турска
војска
...
Војводе
се
натурише
за
њима
у
потеру
...
Бежало
се
то
на
све
стране
;
чак
су
неки
и
на
Саву
ударили
,
али
је
и
тамо
за
њима
отишла
потера
...
4
.
„
НА
МИР
”
Баш
лицем
на
Велику
госпођу
Станко
стиже
дома
.
Све
живо
потрча
из
куће
преда
њ
.
—
Јеси
жив
?
—
Хвала
богу
!
—
А
ви
?
—
Све
је
добро
,
богу
хвала
!
Он
се
стаде
здравити
с
укућанима
.
Овај
пут
поздрави
се
и
с
Јелицом
...
Девојку
је
облило
руменило
.
Она
сагла
главу
,
оборила
очи
земљи
,
па
се
лепо
видела
сенка
дугих
трепавица
што
је
пала
по
оним
руменим
образима
.
Беше
заборавио
да
јој
пусти
руку
.
Осећао
је
рај
држећи
њену
руку
у
својој
.
То
опазише
и
Алекса
и
Петра
и
осмехнуше
се
.
Алекса
додаде
више
у
шали
:
—
Па
добро
...
добро
!
...
Пусти
јој
барем
руку
.
Јелица
,
као
опрљена
,
трже
руку
и
побеже
у
кућу
!
А
он
оста
на
месту
као
окамењен
од
стида
...
—
Ех
,
ех
,
ех
...
добро
...
добро
!
...
Него
,
хајде
у
кућу
!
...
Видим
ја
већ
шта
теби
треба
!
—
рече
Алекса
и
потапша
га
по
плећима
.
И
пођоше
у
кућу
.
—
Синоћ
смо
ти
се
надали
!
—
рече
му
отац
.
—
Био
је
овде
и
попа
!
...
Дева
нам
дође
и
рече
да
си
жив
и
здрав
,
а
богами
,
били
смо
у
страху
!
Заседоше
око
огњишта
.
Петра
упиљила
у
његово
мушко
лице
,
није
могла
да
га
се
нагледа
.
—
Причај
нам
како
је
било
тамо
!
—
рече
Алекса
.
—
Чекај
да
га
се
прво
сита
нагледам
!
—
рече
Петра
окорно
.
—
Ех
,
сита
!
Као
да
је
то
најести
се
,
па
бити
сит
!
...
Ето
,
па
га
гледај
,
а
он
нека
прича
!
...
И
Станко
развезе
надугачко
и
нашироко
причу
о
боју
.
Таман
се
он
распричао
у
највећи
јек
,
а
дође
попа
с
Јовом
Јуришићем
.
Назваше
бога
и
поздравише
се
.
—
Ето
,
мало
седосмо
,
па
нам
Станко
прича
—
рече
Алекса
.
—
Ја
жестока
боја
,
бого
милостиви
!
...
Па
то
се
,
међер
,
јуначки
гинуло
.
—
Јуначки
!
—
потврђује
Станко
.
И
мораде
поново
присести
и
попу
опричати
од
почетка
до
краја
.
Они
слушаху
његову
живу
причу
с
највећом
пажњом
.
—
Па
шта
је
било
с
Луком
?
—
упита
поп
Милоје
.
—
Зар
погибе
?
—
Ко
?
...
Војвода
Лука
?
...
Не
гине
тај
лако
!
—
рече
Станко
.
—
Још
ће
он
многом
Турчину
запржити
чорбу
!
—
Па
како
оста
жив
кад
су
га
Турци
са
свију
страна
опколили
?
—
Ево
како
!
...
Кад
му
Кулин
преби
сабљу
и
кад
виде
да
ће
погинути
,
он
притеже
коњу
дизгине
и
стукну
га
неколико
корака
назад
;
онда
се
маши
паса
,
трже
арбију
и
полете
,
дојури
до
Кулина
и
удари
га
оном
арбијом
по
носу
тако
да
овога
свега
крв
обли
.
—
Аих
!
—
пљеснуше
рукама
сви
.
—
Турци
се
склепташе
око
старешине
,
само
један
полете
право
к
њему
.
Он
ти
га
дочека
онако
на
коњу
,
извуче
ногу
из
узенгија
,
кад
му
се
Турчин
сасвим
примаче
,
удари
га
ногом
у
лажачицу
...
Турчин
се
изврте
,
јаучући
,
а
он
скочи
с
коња
и
побеже
у
неки
честар
.
—
Алал
му
вера
!
—
рече
одушевљено
поп
Милоје
.
—
Ја
после
нисам
ту
био
—
настави
Станко
—
али
чуо
сам
,
пронео
се
глас
,
да
је
војвода
Лука
погинуо
...
Видео
сам
Чупића
како
се
заплака
...
Кажу
да
су
и
војводи
Ђорђу
сузе
удариле
!
...
И
већ
ожалише
га
.
Кад
јест
!
...
Тај
ти
син
пред
вече
изашао
из
честара
,
увијен
као
була
,
па
право
војводи
Ђорђу
...
—
А
што
се
увио
?
—
упита
Јова
Јуришић
.
—
Свега
га
изрешетали
турски
куршуми
!
...
Тринаест
рана
на
њему
!
—
Тринаест
?
!
—
Јест
,
тринаест
,
али
ништа
то
!
Посла
га
војвода
Ђорђе
у
Орашачку
аду
да
се
вида
!
И
извидаће
се
...
Још
су
га
штошта
о
појединцима
распитивали
,
а
Станко
им
је
о
свему
причао
...
И
разговор
се
отеже
до
ручанице
.
Тада
се
постави
совра
.
Попа
и
Јова
дигоше
се
дома
.
—
Да
ручамо
!
—
рече
Алекса
.
—
Данас
нећемо
!
...
И
нама
је
празник
—
рече
попа
.
—
То
ћемо
сутра
—
додаде
Јова
смешкајући
се
.
—
Онда
добро
—
сутра
!
—
рече
Алекса
.
Станко
виде
њихове
погледе
и
осмејке
и
питаше
се
:
што
ли
се
онако
смешкају
?
...
Пошто
испратише
ову
двојицу
,
они
заседоше
за
совру
.
Пред
саму
ноћ
диже
се
Станко
иза
совре
и
стаде
обилазити
башту
.
Дође
до
обора
и
виде
Јелицу
где
краве
музе
.
Он
јој
приђе
.
—
Зар
ти
?
—
А
што
не
би
?
—
рече
она
,
а
румен
је
облева
.
—
Не
корем
,
него
...
хвала
ти
!
Јелица
не
одговори
ништа
.
Замајала
се
одајајући
теле
.
—
Да
држим
теле
?
—
упита
Станко
колико
само
да
почне
разговор
.
—
Можеш
!
—
рече
она
.
И
он
приђе
,
ухвати
теле
за
уши
и
чучи
преда
њ
.
Јелица
почне
мусти
,
а
он
се
загледао
у
њу
...
У
толиким
је
борбама
био
,
па
му
сваку
беше
лакше
почети
него
разговор
с
Јелицом
...
Свезао
му
се
језик
!
...
—
Па
шта
ми
ти
радиш
?
—
упита
је
,
колико
да
рекне
штогод
.
—
Ето
...
—
Јеси
ме
пожелела
?
Она
га
само
погледа
оним
њеним
великим
очима
,
као
да
би
хтела
рећи
:
што
питаш
?
—
Ја
сам
се
тебе
ужелео
као
дете
мајке
!
...
Она
је
музла
...
Млазеви
млека
шибају
у
музлицу
...
—
Шта
ти
је
?
!
...
—
Зар
мени
?
—
пита
она
.
—
Теби
,
јест
!
...
Зар
не
проговорисмо
толико
година
речи
честито
,
па
јако
те
питам
,
а
ти
ћутиш
!
—
Шта
да
ти
кажем
?
—
Па
...
ето
...
—
рече
он
одобровољивши
се
—
јеси
ме
пожелела
?
—
А
што
ме
питаш
?
!
...
Зар
не
знаш
?
!
...
—
Па
...
знам
,
али
сам
жељан
твога
разговора
!
...
Жељан
сам
чути
то
из
твојих
уста
!
...
Знаш
откад
то
нисам
чуо
!
...
Шест
година
ти
си
била
мој
сан
...
Ја
сам
у
памети
замишљао
само
тебе
...
па
јако
...
хоћу
да
то
чујем
из
твојих
уста
!
...
Јеси
ме
пожелела
?
—
Јесам
!
...
—
Много
?
...
—
Као
травка
росе
!
—
рече
она
,
а
румен
јој
облева
лице
...
—
Да
те
нисам
волела
,
ја
не
бих
прекорачила
твога
прага
!
...
Ти
знаш
како
код
нас
гледе
одбеглу
девојку
.
Ја
сам
и
бегуница
постала
,
само
да
бих
твоја
била
!
...
Мени
је
твој
кров
милији
од
мога
!
.
.
Ја
бих
,
чини
ми
се
дала
ону
кућу
у
којој
сам
се
родила
,
само
за
један
ћошак
твога
дома
!
...
Станко
је
слушао
,
а
душа
му
се
заносила
.
—
Јесу
ли
ти
добри
били
у
кући
?
—
Као
рођени
!
...
Боље
него
рођени
!
...
Од
бабе
па
до
најмањег
детета
у
кући
све
ме
пази
!
...
Оно
што
у
својој
кући
не
имадох
—
нашла
сам
овде
!
...
Пусти
теле
!
...
Он
пусти
теле
.
Она
узе
музлицу
и
понесе
у
кућу
,
а
он
иђаше
поред
ње
опијен
и
занесен
...
Спусти
се
ноћ
...
На
небу
ниједног
облачка
,
а
плаветнило
небесно
осуто
звездама
,
као
зелена
трава
росом
у
пролеће
.
Станко
се
одвојио
од
укућана
и
отишао
у
воће
да
тамо
сачека
Јелицу
.
Презао
је
на
сваки
шушањ
и
изгледао
...
Најзад
се
све
у
кући
смири
...
Ето
и
ње
...
Још
издалека
је
смотри
и
пође
у
сусрет
.
—
Их
,
побогу
!
...
—
рече
нестрпљиво
.
—
Морала
сам
причекати
док
полежу
...
—
Па
ја
се
и
не
љутим
на
те
;
на
њих
ми
је
криво
!
...
Него
...
да
седнемо
...
И
,
узевши
је
за
руку
,
одведе
је
дубоко
у
воће
,
те
седоше
...
Трава
је
била
доста
росна
,
али
се
ниједно
на
то
није
обазирало
.
—
Знаш
ли
—
рече
Станко
—
откад
се
овако
не
разговарасмо
?
...
Ја
сам
жељан
твоје
речи
!
Реци
још
једаред
да
си
ме
пожелела
!
...
И
,
ухвативши
је
за
руке
,
упиљи
у
њене
очи
и
лице
...
У
овој
тихој
ноћи
,
у
овој
немој
тишини
,
сама
с
оним
који
јој
је
дражији
од
очију
,
Јелица
осети
како
јој
крв
удари
у
главу
...
И
не
умеде
ништа
одговорити
.
—
Је
ли
,
болан
!
...
Што
ми
не
кажеш
?
И
примаче
јој
се
још
ближе
,
па
јој
обави
своју
снажну
,
мушку
руку
око
паса
...
А
девојка
изгуби
памет
...
И
нехотице
одгурну
његову
руку
,
одгурну
је
готово
бесно
...
—
Шта
ти
је
?
—
упита
је
Станко
.
Она
скочи
:
—
Ништа
...
не
дирај
ме
!
—
Зар
ја
тебе
нисам
никад
загрлио
?
!
—
Јеси
...
али
...
сад
само
немој
!
...
Немој
молим
те
као
јединог
бога
!
—
Ама
,
зашто
?
—
Не
умем
ти
казати
!
...
Али
ми
се
чини
да
ћу
с
памети
сићи
ако
ме
се
дотакнеш
!
А
сва
је
дрхтала
као
прут
.
Да
је
Станко
био
прибранији
чуо
би
како
јој
срце
бије
...
Али
и
он
беше
полетео
у
своја
небеса
жудан
и
жедан
,
па
наишав
на
таку
препреку
—
наљути
се
.
—
Добро
!
—
рече
и
саже
главу
.
Завлада
мртва
тишина
...
Ни
ветрић
не
шушну
;
само
су
неми
сведоци
сањиво
жмиркали
...
И
Јелица
осети
бол
у
души
.
По
гласу
Станковом
слутила
је
да
му
није
право
...
А
њој
беше
жао
што
се
наљутио
.
—
Шта
ти
је
?
...
—
упита
пришавши
му
.
А
Станку
дође
да
се
заплаче
...
—
Ти
се
љутиш
...
А
немаш
права
!
Ја
ти
нисам
хтела
ништа
нажао
учинити
!
...
Поћута
,
па
кад
не
доби
никаква
одговора
,
она
опет
рече
:
—
Немаш
право
!
...
Немој
се
љутити
!
...
—
Зар
да
те
не
смем
ни
загрлити
?
—
процеди
он
кроз
зубе
.
—
Смеш
...
али
сад
немој
!
...
Немој
,
тако
ти
онога
што
ти
је
најсветије
!
...
Никад
те
више
нисам
волела
него
сад
,
јер
би
ми
сад
било
убити
се
,
кад
те
видим
љутита
,
као
ударити
длан
о
длан
!
...
И
досад
је
твоја
рука
падала
на
моје
раме
и
обвијала
се
око
мога
паса
,
али
овог
чуда
није
са
мном
било
!
...
Ја
осећам
да
ће
ми
срце
излетити
из
прсију
ако
ме
се
само
дотакнеш
...
Полудећу
,
знаш
ли
,
полудећу
!
...
И
немој
ме
гледати
тако
окорно
!
...
Ја
сам
само
тебе
волела
,
тебе
јединог
!
...
Ја
сам
пљунула
на
свој
рођени
праг
,
примила
клетву
и
бабину
и
материну
,
као
велим
:
с
тобом
ћу
срећнија
бити
и
проклета
него
...
с
оним
благословена
!
...
Па
је
полише
сузе
...
Кад
поче
јецати
,
Станку
се
даде
на
жао
...
Он
је
узе
за
руку
и
привуче
к
себи
,
а
она
му
паде
на
раме
и
сузама
ороси
срму
на
долами
...
Осетивши
главу
њену
на
своме
рамену
,
Станко
заборави
на
све
...
Обави
јој
руке
око
паса
,
па
јој
стаде
љубити
смеђе
косе
и
плачне
очи
...
Миље
му
се
разлевало
телом
.
Девојка
у
његовом
наручју
постајаше
све
мирнија
;
онај
ужасни
наступ
плача
попусти
и
пољупци
се
стадоше
враћати
...
Она
се
трже
:
—
Шта
чинимо
ми
?
!
—
рече
ужаснуто
.
—
Не
бој
се
!
...
Сутра
ће
нам
и
родитељи
ово
благословити
!
...
Ко
се
воли
,
онај
се
и
љуби
!
—
рече
Станко
заносно
,
држећи
је
у
свом
наручју
...
А
сунце
на
смирају
,
а
у
авлију
Милоша
Севића
падоше
гости
.
Попа
Милоје
и
Јова
Јуришић
пошли
с
Алексом
да
га
намире
с
Милошем
.
Позади
је
ишао
Станко
,
дичан
као
бор
,
поносит
као
соко
.
Чељад
се
ужурбала
да
их
дочека
,
те
једно
по
једно
прилажаху
руци
старинама
.
На
прагу
их
дочека
Милош
гологлав
.
—
Добро
вече
!
—
Бог
добро
дао
!
—
Радујеш
ли
се
гостима
?
—
пита
поп
Милоје
.
—
Добрим
свакад
!
И
позва
их
у
кућу
.
У
соби
домаћиновој
беше
постављена
совра
,
али
на
соври
не
беше
ничега
сем
дрвених
сланика
са
сољу
.
Заседоше
и
поведоше
разговор
о
устанку
,
јер
о
чему
би
се
и
могло
говорити
у
то
време
.
Причаху
разне
приче
и
јунаштва
,
и
разговор
беше
толико
занимљив
да
се
отеже
врло
дуго
...
Једва
у
неке
сети
се
поп
.
—
Ама
,
Милошу
,
ми
дођосмо
до
тебе
!
...
—
Којим
добром
?
—
Ја
мислим
да
ћеш
се
и
сам
сетити
!
...
Али
,
ако
се
не
сећаш
,
да
ти
баш
кажем
!
...
Дођосмо
да
вас
—
ту
показа
на
Алексу
—
измиримо
и
спријатељимо
!
...
Да
је
бог
хтео
,
и
да
ми
бисмо
мало
паметнији
—
ово
би
се
и
лепше
свршило
!
...
Али
сад
,
што
му
је
,
ту
му
је
!
...
—
Па
не
браним
,
попо
!
—
Онда
,
реци
шта
тражиш
?
—
упита
Алекса
.
—
Шта
даш
!
—
одговори
Милош
.
—
Па
лепо
—
рече
Алекса
.
—
Ни
то
се
не
да
карати
!
И
стаде
дрешити
кесу
.
Спусти
десет
дуката
на
совру
.
—
Је
л̓
доста
у
кућу
?
—
Доста
.
—
Шта
још
треба
?
—
Да
позовем
чељад
!
...
—
рече
Милош
.
И
ту
Алекса
плати
свакоме
од
чељади
понешто
.
Кад
све
би
готово
,
онда
попа
рече
:
—
Сад
се
пољубите
!
И
отпоче
љубљење
.
Алекса
се
љубио
са
свима
у
кући
,
а
Станко
је
љубио
старије
у
руку
;
са
осталом
чељади
и
он
се
љубио
.
Кад
се
и
то
сврши
,
Милош
рече
:
—
Дајте
,
децо
,
вечеру
!
...
Совра
се
за
часак
препуни
јелом
.
Напољу
поче
грувати
пиштољ
за
пиштољем
.
—
Ех
,
да
је
бог
друкчије
рекао
!
...
—
рече
Милош
,
уздахнувши
.
—
Ми
смо
криви
!
—
рече
поп
Милоје
.
—
Нас
ђаво
заведе
да
поверујемо
оном
лажову
!
...
Ал̓
сад
,
што
је
било
—
било
!
...
—
Поменуло
се
,
не
повратило
се
!
—
рече
Алекса
.
—
Што
сам
претурио
преко
главе
—
претурио
.
Оно
ми
је
однело
неколико
година
живота
...
А
,
напослетку
,
доста
се
и
живело
!
...
Доста
сам
и
зла
и
добра
видео
.
Шта
бих
ја
то
још
могао
очекивати
?
...
Него
,
спаси
бог
!
—
На
спасеније
!
—
Па
кад
мислиш
свадбовати
?
...
—
упита
Милош
.
—
Ја
мислим
да
не
отежемо
.
Није
ово
време
за
чекање
!
—
рече
Алекса
.
—
Богами
,
и
није
!
—
рекоше
остали
.
—
Од
данас
у
другу
недељу
...
Нека
њих
попа
Милоје
лепо
привенча
...
—
Па
лепо
!
—
Рекосмо
ли
?
—
Рекосмо
...
Било
је
глуво
доба
кад
се
кући
вратише
...
5
.
СВАДБА
Чудно
време
,
заиста
!
Док
на
једној
страни
пушка
грува
и
крв
се
лије
потоком
,
дотле
,
ево
,
ови
свадбују
!
...
И
то
се
чини
опрема
као
да
је
најмирније
доба
!
...
И
укућани
се
радују
и
веселе
!
...
Спрема
се
кићена
чутура
,
поднизана
нискама
талира
и
цванцика
,
и
један
укућанин
узима
,
меће
у
зобницу
па
је
носи
од
узовника
до
узовника
!
...
Позван
је
крштени
кум
,
а
старојком
поста
Јова
Јуришић
.
За
девера
се
Станко
сам
побринуо
још
у
гори
.
Зар
се
џаба
побратио
са
Зеком
Селаковићем
?
...
Алекса
весео
,
Петра
весела
,
укућани
тако
исто
.
Снахе
задиркују
веселу
Јелицу
,
а
она
,
сирота
,
бежи
од
зграде
до
зграде
да
се
склони
од
задиркивања
!
...
Станку
је
било
страшно
досадно
.
Он
би
желео
да
се
то
могло
преломити
преко
колена
,
онако
хајдучки
...
Стога
је
постао
нестрпљив
.
Није
се
могао
скрасити
на
једном
месту
!
...
Јурио
је
сад
на
једну
сад
на
другу
страну
,
и
где
је
год
дошао
,
једно
исто
:
што
терало
,
то
и
стизало
!
...
Једнога
јутра
отац
га
гледаше
,
па
се
насмеја
:
—
Ама
,
море
,
шта
је
теби
?
...
Станко
не
знаде
шта
да
одговори
.
—
Што
си
се
ког
врага
устумарао
?
...
Не
можеш
да
се
скрасиш
!
...
—
Па
...
није
...
—
муцао
је
Станко
,
гледајући
да
забашури
.
—
Ех
,
није
!
...
Зар
сам
ја
ћорав
!
...
Него
,
свршиће
се
и
то
!
...
Шта
је
то
дан-два
кад
се
чекало
шест
година
!
—
рече
Алекса
,
гледајући
га
право
у
очи
и
смешећи
се
...
Станко
не
може
издржати
тога
погледа
,
него
побеже
.
Чуо
је
гласни
смех
очев
за
собом
,
па
је
хтео
баш
од
њега
побећи
...
А
љутило
га
то
.
Што
га
дирају
?
...
И
,
најпосле
,
зар
је
то
каква
срамота
?
Јелица
је
с
њим
одрасла
и
никад
им
нико
речи
не
рече
!
...
Шта
су
се
пута
играли
сватова
док
бише
деца
,
па
нико
да
је
главе
окренуо
!
...
Шта
им
је
сад
?
!
...
Па
се
наљути
на
укућане
,
почев
од
оца
па
до
снахе
Маре
.
„
А
богами
,
јест
!
—
мислио
је
.
—
Ко
је
још
видео
и
с
тим
подсмевати
се
!
...
И
кад
је
ствар
за
подсмевање
,
што
се
онда
они
женише
и
удаваше
?
...
”
Па
се
онда
стаде
љутити
на
се
.
Што
је
,
опет
,
њему
криво
што
га
дирају
?
Он
воли
Јелицу
.
Па
због
ње
је
у
гору
отишао
;
због
ње
је
толике
побио
;
то
зна
и
бог
и
људи
...
па
шта
му
је
сад
?
...
Што
се
стиди
?
...
Па
се
захукао
гором
,
не
знајући
ни
куд
иде
ни
шта
ради
...
Уочи
дана
свадбеног
ужурбала
се
чељад
Алексина
.
На
коју
год
страну
погледаш
,
сам
посленик
,
и
свако
ти
то
има
пуне
руке
посла
.
Алекса
је
прилазио
сад
овамо
,
сад
онамо
,
напомињући
да
се
што
не
заборави
.
Петра
се
тамо
муваше
међу
женама
,
и
она
наређује
и
заповеда
.
Сунце
је
нагињало
западу
;
вечерњи
поветарац
је
помало
студио
;
али
то
нису
осећали
посленици
послом
загрејани
...
Станко
непрестано
погледаше
на
капију
.
Очекивао
је
неколико
својих
старих
другова
са
Парашнице
да
помогну
око
посла
и
пецива
.
—
Нема
их
још
?
—
пита
Алекса
.
—
Чини
ми
се
,
иду
...
И
заиста
,
на
капији
се
појавише
:
Суреп
,
Заврзан
,
Јован
и
Јовица
.
—
Добро
вече
!
—
повикаше
.
—
Бог
добро
дао
!
—
А
побратим
?
—
упита
Станко
.
—
И
он
ће
скоро
.
Очекује
Иванка
из
Сарајева
.
—
Јесте
.
Отишао
је
да
купи
дарове
...
Не
знаш
како
је
наручит
тај
Иванко
...
Ама
као
кремен
...
Поуздан
,
сигуран
—
свуд
ти
се
прометне
као
шило
!
...
Богами
!
...
—
Не
богми
се
!
...
Кад
ти
кога
хвалиш
,
он
вреди
!
—
рече
Станко
.
Позваше
их
те
заседоше
за
совру
,
коју
тада
скоро
свака
кућа
имађаше
.
Жене
дођоше
те
се
поздравише
,
па
онда
донеше
ракије
„
да
се
посленици
прихвате
”
—
како
рече
Алекса
.
Обредише
се
неколико
пута
.
Суреп
рече
:
—
Хајде
да
се
гледа
посао
!
...
—
Па
...
вечерас
се
баш
и
нема
посла
!
—
рече
Алекса
.
—
Ми
смо
то
већ
свршили
сами
.
Него
сутра
...
сутра
ће
бити
пуне
руке
!
—
Добро
!
—
рекоше
ови
.
—
Дијете
!
...
Дај-де
још
ракије
!
—
викаше
Алекса
.
И
Мара
им
донесе
опет
пуну
чутуру
.
Ракија
отвори
разговор
.
Отпочеше
приче
и
шале
као
из
рукава
.
Наравно
да
је
ту
Заврзан
био
победилац
.
Причао
је
сваку
причицу
из
заједничког
живота
са
Станком
.
Његова
жива
прича
и
ведра
шала
расположи
све
.
Чак
је
и
Суреп
причао
зашто
се
одметнуо
у
хајдуке
...
Кад
исприча
како
је
убио
порежџију
,
што
је
„
ишитру
”
(
порез
у
сиру
и
кајмаку
)
купио
,
зато
што
му
је
жену
помиловао
,
Заврзан
му
рече
:
—
Море
,
па
ти
си
читав
женскарош
!
...
А
како
се
само
крио
!
—
Та
,
ти
све
искрећеш
!
—
обрецну
се
Суреп
.
Све
је
пливало
у
смеху
и
шали
.
—
Море
,
људи
,
да
вечерамо
!
—
рече
Алекса
.
—
Чекам
побратима
!
—
рече
Станко
.
—
О
курјаку
реч
,
а
курјак
на
врата
!
—
Ево
га
!
—
рече
Заврзан
.
Пред
кућу
бахну
Зека
с
неколико
другова
.
Окитио
се
као
да
ће
он
пред
олтар
.
На
њему
зелена
долама
преко
колена
;
по
долами
сребрне
токе
с
позлаћеним
пуцима
...
Пас
му
обавијаше
сарајевски
силај
срмом
извезен
,
а
за
силајем
сребрњаци
:
сјаје
им
се
јабуке
као
месечина
;
међу
њих
се
угнездио
белокорац
,
ручица
му
од
слонове
кости
,
а
међ
ушима
му
се
прелива
зелени
смарагд
...
Дуга
„
танчица
у
руци
имађаше
преко
тридесет
сребрних
пафти
,
а
кундак
јој
срмом
уоквирен
.
Стаде
онако
диван
и
поносит
,
па
викну
:
—
Добро
вече
!
...
Све
поскочи
на
ноге
лагане
и
отпоздравише
јунака
,
који
се
са
свима
мирбожаше
као
да
из
туђине
долази
.
Одмах
заседоше
за
совру
,
која
се
часком
препуни
ђаконијом
,
а
чељад
стаде
дворити
и
служити
.
Разговор
се
водио
о
ратовању
и
о
сукобима
,
који
се
сваки
дан
дешаваху
с
Турцима
.
То
је
трајало
дубоко
у
ноћ
,
па
се
напослетку
разиђоше
да
спавају
...
Таман
се
почео
делити
дан
од
ноћи
,
а
Заврзан
скочи
и
опали
пиштољ
.
—
Устајте
,
сватови
,
на
ноге
лагане
!
—
викну
из
петних
жила
.
Чељад
прену
из
сна
и
устаде
,
па
отрча
на
бунар
да
се
умије
.
Устадоше
и
старији
и
гости
,
а
Мара
им
приђе
с
водом
и
убрусом
,
те
стаде
поливати
.
—
Ако
је
по
зори
судити
,
дан
ће
бити
необично
леп
!
—
рече
Алекса
.
И
заиста
!
Оно
плаветнило
белога
дана
постајаше
све
руменије
,
док
најзад
не
обасја
јарко
сунце
,
те
просу
зраке
који
затреперише
по
дебелој
роси
...
Ваздух
беше
свеж
,
те
прожмаваше
снагу
...
Заседоше
за
совру
,
а
чељад
им
принесе
варену
ракију
.
—
Хајде
,
Сурепе
,
—
рече
Заврзан
пошто
попи
ракију
—
да
се
посао
гледа
!
—
Хајде
!
—
рече
Суреп
.
—
Деде
,
домаћине
!
Наређуј
!
И
одоше
у
авлију
,
где
ће
им
се
во
дотерати
да
га
закољу
.
Суседи
почеше
долазити
.
Они
прилазише
к
соври
те
се
здравише
...
Станко
се
користи
њихним
доласком
,
те
побеже
у
кућу
...
Авлија
постајаше
све
пунија
.
Чељад
из
суседних
кућа
долазаше
да
се
нађе
на
помоћи
.
Дан
освоји
.
Зазвркташе
кочије
.
Дође
кум
из
Совљака
.
Све
,
почев
од
Алексе
па
до
најмлађег
укућанина
,
потрча
да
кума
поздрави
...
Мало
затим
дође
и
старојко
,
Јова
Јуришић
...
И
њега
тако
исто
дочекаше
...
Заседоше
за
совру
пред
кућом
,
која
се
све
више
пунила
одабраним
узовницима
.
Станко
беше
отишао
да
се
опреми
.
Имао
је
,
вала
,
шта
и
обући
Кад
се
појавио
из
вајата
и
пришао
да
се
поздрави
с
кумом
,
старојком
и
другим
сватовима
,
ниси
могао
гледати
у
њ
од
силног
блеска
срме
и
сребра
.
Дичан
је
,
па
се
још
више
дичи
.
По
поздраву
,
старојко
и
кум
смакоше
се
,
те
га
посадише
међу
се
.
Зека
се
диже
у
вајат
с
деверским
даровима
.
Отпоче
ручак
.
Јело
се
онако
сватовски
,
рукама
.
Младеж
није
ни
седала
за
совру
него
се
прихватала
с
ногу
...
Пуцањ
за
пуцњем
грмео
је
...
Кад
изнеше
печење
,
Зека
изведе
запревежену
Јелицу
.
Уздигла
превез
те
се
могло
видети
како
јој
оно
једро
лице
полива
руменило
као
рујевина
.
Зека
је
вођаше
од
кума
старојку
и
другима
.
Све
старије
љубила
је
у
руку
,
а
млађе
у
лице
.
И
онда
обоје
стадоше
дворити
сватове
.
Довршише
ручак
и
старојко
заповеди
да
се
опремају
...
Хитра
младеж
поскочи
од
совре
и
поче
упрезати
и
зауздавати
добре
коње
.
Пушка
пушци
није
дала
издушити
;
с
пуцњавом
се
мешао
коњски
врисак
...
—
Је
л̓
готово
?
—
викну
старојко
.
—
Готово
!
—
одговорише
му
.
—
Полази
!
Опреми
се
кита
и
сватови
.
Преко
четрдесет
коњаника
појури
на
капију
и
стаде
пред
сватове
.
—
Ех
,
у
име
бога
!
—
рече
старојко
.
И
крете
се
све
...
6
.
ОБИЧАН
ДОГАЂАЈ
Таман
изидоше
из
цркве
и
стадоше
мало
колико
да
попу
сачекају
,
а
бахну
Дева
међу
њих
.
Чим
га
Алекса
виде
,
он
задрхта
,
јер
је
знао
да
се
Дева
џаба
не
јавља
.
Али
хтеде
то
од
сватова
сакрити
,
па
му
приђе
весело
,
осмехујући
се
.
—
Хвала
богу
,
те
и
ти
дође
!
...
Ја
већ
дигао
руке
!
...
А
било
би
ми
жао
на
те
!
...
—
Е
,
ево
ме
!
...
Срећно
ти
весеље
!
...
Бог
дао
те
и
унука
дочекао
!
...
—
Хвала
!
...
И
ти
,
да
бог
да
,
те
и
своје
весеље
скоро
овако
проводио
!
...
Тако
је
говорио
Алекса
,
а
овамо
једнако
му
се
отимало
са
усана
:
ама
,
ти
ниси
џаба
дошао
!
...
—
Баш
си
неким
послом
?
—
пита
га
старојко
.
—
Куд
ћеш
већег
посла
:
пошао
сам
моме
Станку
у
сватове
!
...
Па
камо
ти
чутура
?
...
Одмах
му
додадоше
чутуру
.
Он
се
прекрсти
и
погледа
на
небо
:
—
Дај
,
боже
,
да
буде
срећно
и
дуговечно
!
...
Па
наже
.
Попа
се
појави
на
прагу
црквеном
.
Људи
се
дигоше
на
ноге
.
—
Седите
,
седите
!
...
—
рече
он
.
—
А
,
гле
Деве
!
—
Ја
,
оче
,
ту
сам
!
—
Благослови
!
...
—
рече
скидајући
капу
и
прилазећи
руци
.
—
Бог
те
благословио
!
...
Дошао
и
ти
у
сватове
?
—
Једаред
!
—
рече
Дева
и
насмеја
се
.
Станко
,
Зека
и
други
здравише
се
с
њим
.
Он
само
дошапну
Зеки
:
—
После
ћемо
се
разговарати
.
И
онда
окрете
у
