оњој
;
осећа
да
би
му
згодније
било
без
ње
.
Али
опет
на
крају
би
помислио
:
»
Па
нека
је
...
може
се
и
овако
!
»
А
и
то
овако
било
му
је
нејасно
,
неодређено
.
Овако
,
из
дана
у
дан
,
не
мислећи
о
сутрашњем
дану
,
не
бринући
се
за
последак
...
Изненади
се
веома
,
кад
нађе
Станку
код
Јова
.
Беху
поспала
чељад
,
и
Јово
га
уведе
у
собу
,
где
спаваше
сама
Станка
.
Кад
уђоше
обојица
у
собу
,
она
се
трже
из
сна
и
засја
јој
радост
у
оку
,
али
се
одмах
затим
прибра
,
намршти
се
и
по
лицу
јој
се
разли
велика
срџба
.
—
Гле
,
зар
си
ту
!
—
рече
Ђурица
,
кад
се
она
подиже
.
—
А
ти
ми
ономад
рече
да
је
она
код
мајке
?
—
окрете
се
он
Јову
.
—
Била
је
до
јуче
,
па
не
може
више
да
се
крије
од
Марка
.
—
А
ти
се
одмах
обрадовао
—
рече
она
гневно
.
—
Мислиш
остаћу
једнако
код
мајке
,
па
да
ти
се
скинем
с
врата
...
Јово
,
видевши
да
наступа
домаћа
драма
,
пође
из
собе
,
али
га
Ђурица
задржа
,
јер
му
беше
тешко
да
остане
овако
са
њом
.
—
Чекај
,
куд
ћеш
—
рече
му
,
чинећи
се
да
не
чу
Станкине
прекоре
.
—
Јесу
ли
задовољни
сви
?
—
Како
неће
бити
задовољни
на
оноликим
парама
!
Сви
се
хвале
,
не
може
боље
бити
.
А
где
си
ти
ових
дана
?
—
Послом
...
—
одговори
Ђурица
,
запињући
.
—
Сутра
ћу
овде
преданити
,
па
гледај
да
се
пази
...
—
Не
брини
.
Ономад
нам
потера
претресе
цело
село
...
—
Знам
,
због
тога
сам
и
отишао
.
Где
си
ти
била
онда
?
—
запита
он
Станку
,
сетивши
се
сад
тек
да
је
она
била
у
великој
опасности
од
потере
.
—
Где
сам
била
!
...
Сад
си
ме
се
сетио
;
а
кад
си
дознао
за
потеру
,
ниси
могао
да
ме
поведеш
?
...
Једва
си
чекао
,
ваљад
’
,
да
ме
ухвате
,
па
да
тражиш
другу
...
Јово
изиђе
из
собе
полако
.
—
Море
,
прођи
се
комедије
,
кад
ти
кажем
.
Најпре
сам
заборавио
,
а
после
је
било
доцкан
...
—
рече
он
љутито
,
па
после
као
да
се
присети
нечему
и
повика
:
—
А
шта
ми
ту
једнако
дробиш
и
контролишеш
:
где
сам
био
,
те
где
сам
био
!
...
Био
сам
код
девојака
,
ето
,
па
сад
шта
ћеш
ми
!
...
.
Станка
се
прену
,
рашири
очи
и
погледа
га
зачуђена
.
—
Зар
баш
тако
,
?
—
рече
му
загушеним
гласом
.
—
Ја
овде
пропадам
,
а
ти
тражиш
девојке
те
се
проводиш
са
њима
!
—
Ја
шта
си
ти
мислила
?
—
одговори
он
,
осмехнувши
се
иронично
.
—
Да
седим
једнако
уз
тебе
и
да
ти
пиљим
у
очи
,
је
ли
?
...
—
Казао
си
да
се
нећеш
растављати
од
мене
и
да
ћеш
ме
свуд
са
собом
водити
—
одговори
Станка
хладно
и
одлучно
.
—
А
ето
,
велиш
сам
да
си
био
код
девојака
,
а
мене
си
оставио
да
ме
ухвати
потера
,
па
да
трунем
у
апсу
.
Ђурица
плану
.
Наљути
га
права
истина
,
коју
му
Станка
рече
,
и
на
коју
он
не
могаде
дати
оправдања
.
Своја
кривица
се
обично
заглађује
љутњом
.
И
он
се
наљути
...
Али
он
хтеде
да
извуче
корист
из
ове
срџбе
,
хтеде
да
се
објасни
са
њом
сада
,
кад
јој
може
много
што
шта
рећи
,
што
иначе
не
би
могао
.
Хтеде
да
прекине
одједном
те
вечите
њене
прекоре
,
који
му
досадише
,
па
узвикну
:
—
Не
звонцај
ми
ту
,
док
ниси
сад
добила
што
тражиш
!
Станка
пребледе
,
али
се
не
маче
с
места
,
а
он
,
прибравши
се
,
проговори
лакшим
гласом
:
—
Јеси
чула
,
овако
се
више
не
може
...
.
довде
си
ми
већ
дошла
—
и
он
показа
руком
на
гушу
.
—
И
венчани
људи
не
трпе
толико
од
жена
,
као
ја
од
тебе
...
Брате
,
ти
знаш
с
ким
си
се
везала
,
па
,
ако
ти
је
право
,
ради
онако
како
ја
хоћу
,
ако
ли
нећеш
,
иди
куд
те
очи
воде
.
Немој
да
ме
доводиш
до
зла
,
јер
може
бити
свашта
...
—
и
он
претећи
махну
главом
.
Станка
скочи
,
па
стаде
пред
њега
.
Очи
јој
севаху
као
живи
пламен
,
сагореваху
...
.
Она
се
исправи
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
А
шта
то
може
бити
,
реци
дер
ми
!
»
Ви’ш
...
тврдоглава
као
псето
—
помисли
он
,
а
срџба
му
све
више
расте
.
—
Сад
ћу
ја
њој
казати
,
па
ће
бити
мања
од
трунке
«
.
—
Ти
знаш
како
пролазе
они
,
који
раде
против
моје
воље
...
Ено
ти
Мата
и
Вуја
!
...
—
рече
он
и
погледа
какав
су
утисак
учиниле
његове
страшне
речи
.
Станка
се
не
измени
;
као
да
је
очекивала
нешто
горе
,
неповољније
,
па
је
ово
и
не
зачуди
.
—
А
после
...
.
шта
ћеш
после
?
...
Да
нађеш
другу
,
је
ли
...
—
прошапта
она
тихо
,
не
дишући
,
као
да
сад
тек
очекује
прави
одговор
,
од
кога
јој
зависи
све
.
Ђурица
пак
хтеде
да
крунише
свој
успех
,
јер
му
се
учини
да
је
с
оним
одговором
постигао
циљ
.
—
Што
ћу
их
тражити
,
кад
још
сад
имам
на
сваки
прст
по
једну
!
...
Ти
мислиш
ја
не
могу
живети
без
тебе
...
.
Море
с
каквом
сам
се
варошком
ономад
проводио
,
ниси
јој
ни
за
мали
прст
...
—
насмеја
се
он
,
као
у
шали
.
—
Је
ли
то
од
истине
?
...
Немој
да
се
шалиш
!
—
погледа
га
она
озбиљно
и
удвоји
пажњу
,
очекујући
да
он
порекне
своју
грозну
шалу
.
Ђурица
се
још
више
осоколи
,
па
је
погледа
озбиљно
и
одговори
:
—
Не
шалим
се
,
среће
ми
хајдучке
!
А
ти
чини
што
знаш
...
.
Станка
стеже
зубима
усну
,
погледа
га
некако
у
косо
,
необично
...
и
тај
поглед
не
обећаваше
никаква
добра
...
И
као
да
се
хтеде
још
једном
уверити
да
је
не
варају
очи
,
као
да
хтеде
запечатити
у
души
тај
неми
последњи
одговор
охладнела
срца
,
које
говори
о
неверству
,
погледа
га
још
једном
пажљиво
,
болно
,
мученички
...
па
обори
очи
,
окрете
се
и
полако
пође
к
вратима
...
Полако
ухвати
руком
дрвену
ручицу
на
вратима
,
очекујући
неће
ли
чути
страсно
кајање
љубљенога
човека
,
али
иза
ње
беше
мртва
тишина
...
Врата
шкрипнуше
и
она
изиђе
из
собе
...
Учини
јој
се
да
он
проговори
,
пошто
се
затворише
врата
,
али
се
она
више
не
обрте
назад
...
Полако
обиђе
прочевље
,
око
кога
спаваху
чељад
,
напипа
кључаницу
на
кућним
вратима
,
извуче
је
и
полако
отвори
тешка
растова
врата
...
Јово
јој
нешто
рече
,
навлачећи
шареницу
на
децу
,
али
она
не
чу
ништа
...
Прекорачи
високи
кућни
праг
и
стаде
босим
ногама
на
хладну
плочу
степенице
...
Задухну
је
планинска
ноћна
студен
,
и
она
се
стресе
од
зиме
...
»
Нека
је
,
вратиће
се
она
сутра
мирнија
од
овце
!
«
—
помисли
Ђурица
,
па
леже
на
њену
постељу
и
покуша
да
заспи
.
А
Станка
дође
до
ограде
кућне
,
наслони
се
на
чатал
врљика
,
обори
главу
на
руку
и
стаде
као
окамењена
...
...
.
Ври
у
глави
рој
мисли
,
нејасних
,
тамних
,
црних
...
бруји
и
шушти
то
врење
,
те
не
може
ниједна
мисао
да
се
ухвати
.
Само
пролећу
као
искре
,
понесене
бесним
ветром
...
.
У
темену
нешто
игра
једначито
,
брзо
по
такту
...
игра
и
удара
као
дамари
...
У
ушима
шум
...
и
тамо
шушти
,
удара
,
пишти
...
Срце
се
стегло
,
следило
:
окаменило
се
...
А
очи
се
упрле
у
црну
,
тамну
ноћ
,
као
да
у
тој
суровој
,
немој
црнини
траже
објашњење
неке
страшне
мисли
,
која
се
рађа
у
занесеној
глави
,
или
би
да
продру
у
саму
дубину
црнога
застора
и
да
нађу
тамо
ма
један
светао
зрак
,
који
би
давао
наде
на
спасење
...
Али
се
пред
усијаним
очима
тихо
носи
и
веје
хладна
и
црна
нема
помрчина
,
улевајући
у
душу
још
већи
јад
и
црњи
бол
...
»
Шта
је
ово
?
...
Шта
ово
би
?
...
Свршава
се
,
долази
крај
...
Је
ли
крај
свега
...
.
смрт
?
Не
знам
!
...
Шта
је
то
смрт
?
Знам
,
видела
сам
кад
умре
Јока
,
бледа
,
па
пожутела
,
хладна
...
После
закопају
у
земљу
и
готово
!
...
Ништа
,
као
да
није
ни
била
...
само
се
издиже
гомила
влажне
земље
...
Јадна
Јока
,
како
смо
лепо
живеле
...
.
Она
мени
еве
:
Шећерка
,
вели
,
метни
ми
руку
у
недра
,
а
ја
полако
,
полако
...
А-а-а-
...
оно
!
,
.
.
Зар
такав
крај
дочекасмо
?
И
наша
се
љубав
једном
сврши
,
оде
,
нестаде
је
...
Ама
зар
сам
зато
ја
трпела
толику
срамоту
,
понижене
,
мучила
се
као
ниједна
друга
!
...
Оставих
добру
мајку
,
увредих
до
срца
старога
оца
,
окретох
леђа
целом
свету
,
само
да
он
буде
мој
,
да
делим
са
њим
зло
и
добро
...
Волела
сам
га
више
од
свега
,
слушала
сам
га
боље
,
много
боље
него
оца
,
учинила
сам
све
што
је
он
хтео
,
па
сад
—
под
ноге
!
...
»
А
мајка
,
јадна
добра
мати
,
како
се
она
обрадовала
своме
детету
,
својој
осрамоћеној
,
исмејаној
кћери
!
Сав
свет
обрће
главу
од
ње
,
као
од
чудовишта
,
а
мати
шири
слабе
старачке
руке
,
обухвата
и
стеже
своју
милу
јогуницу
,
целива
је
и
гледа
,
гледа
и
целива
...
Топи
се
радосно
срце
мајчино
,
капљу
вреле
сузе
низ
образе
...
То
је
било
онда
о
повратку
,
пре
недељу
дана
,
а
сад
?
...
Шта
ли
би
сад
рекла
,
јадна
старице
,
да
је
видиш
овако
осрамоћену
,
понижену
,
уцвељену
,
па
избачену
напоље
,
избачену
као
исцеђен
лимун
,
као
непотребну
ствар
...
Гле
,
нема
где
да
склони
обешчашћену
главу
!
...
»
А
отац
,
шта
ли
ће
он
рећи
кад
чује
?
...
Зна
се
шта
,
и
имаће
право
!
...
О
,
како
је
страшно
кажњена
детиња
непослушност
!
...
А
свет
?
...
»
Шта
ће
ово
да
буде
најпосле
?
...
Јест
,
дошло
је
оно
последње
,
оно
најпосле
,
дошао
је
крај
,
али
шта
ћу
сад
,
куд
ћу
?
...
.
Да
умрем
...
Али
зашто
?
Коме
ће
од
тога
бити
добро
,
ко
би
се
томе
обрадовао
...
ко
би
се
мојој
смрти
радовао
?
...
Мајка
...
отац
...
другарице
?
...
Не
би
,
не
би
им
моја
смрт
била
добра
...
А
он
?
...
Јест
,
њему
би
била
добра
;
та
он
и
онако
рече
да
ме
може
убити
!
...
Како
оно
рече
:
може
,
вели
,
бити
свашта
...
ено
ти
Мата
и
Вуја
!
...
Као
вели
:
како
сам
са
њима
учинио
,
тако
ћу
и
с
тобом
.
.
А
после
?
...
Ти
мислиш
,
вели
,
ја
не
могу
живети
без
тебе
...
О-о-о-
!
...
А
ја
сам
мислила
да
га
не
бих
могла
преживети
,
умрла
бих
са
њим
,
погинула
бих
,
кад
би
њему
што
било
...
Мислила
сам
,
куд
бих
без
њега
и
на
што
ће
ми
живот
после
!
...
А
он
вели
:
имам
још
сад
на
сваки
прст
по
једну
...
Док
сам
ишла
за
њим
као
верно
псето
,
док
сам
му
дала
сву
душу
моју
,
он
већ
тражио
друге
и
нашао
на
сваки
прст
по
једну
.
Па
сад
?
...
Сад
би
хтео
да
ме
нема
,
а
он
да
узме
другу
...
многе
друге
на
моје
место
...
То
ли
би
ти
хтео
?
Не
!
...
Док
сам
ја
жива
,
нећеш
узети
другу
...
Зар
толике
моје
муке
и
срамоту
да
погазиш
,
па
да
ме
отуриш
као
псето
!
...
И
још
ми
се
куне
срећом
хајдучком
—
Друго
ништа
и
нема
за
клетву
—
да
се
не
шали
.
Е
чекај
,
не
шалим
се
ни
ја
!
...
Нисам
се
шалила
,
кад
сам
бацила
образ
под
ноге
,
кад
сам
осрамотила
своју
кућу
и
име
,
кад
сам
због
тебе
окренула
леђа
целом
свету
,
па
нећу
се
шалити
ни
сад
!
...
Ти
тражиш
моју
смрт
,
да
би
се
могао
боље
проводити
...
А
кад
хоћеш
тако
...
онда
и
ја
хоћу
твоју
смрт
!
...
Боље
нека
те
нема
,
него
да
гледам
да
ми
још
и
ти
газиш
осрамоћену
и
поругану
главу
...
да
ми
се
смејеш
са
другима
,
кад
станем
лутати
као
обешчашћена
прогнаница
!
...
»
Али
како
ћу
сад
?
...
Да
га
убијем
својом
руком
...
не
могу
,
нећу
...
Тако
би
се
смирио
за
час
,
па
ништа
!
...
Не
би
ништа
ни
знао
,
не
би
осећао
муке
...
Ја
бих
се
опет
мучила
целога
века
,
а
он
би
био
миран
за
навек
...
Нећу
тако
...
Хоћу
да
се
мучи
,
хоћу
да
види
неизбежну
смрт
пред
очима
и
да
зна
да
му
је
смрт
од
мене
дошла
...
Нек
се
мучи
!
...
И
ја
ћу
се
мучити
!
...
«
Једним
лаким
скоком
,
као
ветром
понесена
,
Станка
прескочи
врљике
,
и
,
не
двоумећи
,
не
размишљајући
више
о
своме
плану
,
пође
журно
,
готово
трчећи
,
к
општинском
путу
...
Грозан
план
севну
јој
само
једаред
у
глави
...
севну
и
оде
...
она
се
не
постара
да
задржи
ту
мисао
,
да
размисли
о
њој
...
Ишла
је
као
у
грозници
,
а
беше
је
и
обузело
грозничаво
стање
...
Стаде
да
се
тресе
од
хладноће
,
а
ноге
журно
ступаху
по
хладној
,
росној
трави
,
не
осећајући
ни
хладноће
ни
умора
...
Само
што
пре
,
само
да
се
стигне
на
време
!
...
Наишла
је
на
утрвен
,
насут
пут
,
прелазила
је
преко
поточића
,
преко
камењара
,
убадала
се
,
убијала
ногу
непажљивим
гажењем
,
али
на
то
није
обраћала
пажњу
...
Ишла
је
као
у
бунилу
,
у
врућици
...
После
поноћи
стиже
пред
среску
кућу
.
Умор
је
савладао
јако
,
али
она
не
стаде
,
не
предахну
...
Прође
кроз
вратнице
на
огради
,
претрча
преко
дворишта
и
стаде
пред
једна
врата
над
степеницама
,
за
која
је
држала
да
су
на
главном
уласку
у
канцеларију
.
То
беху
врата
на
ходнику
,
пред
станом
капетановим
.
Како
стаде
пред
врата
,
удари
снажном
песницом
по
њима
...
Врата
се
затресоше
,
а
ходник
потмуло
одјекну
...
Не
чу
се
никакав
други
глас
...
Она
удари
још
јаче
...
У
ходнику
шкрипнуше
пеке
даске
и
зачу
се
уплашен
,
сањив
глас
:
—
Ко
је
то
?
—
Отварај
!
—
викну
она
гласно
,
сазнавајући
умесност
свога
захтева
.
Опет
зашкрипаше
даске
,
зачу
се
ход
босих
ногу
по
опекама
...
—
Ко
си
ти
?
—
запита
је
неко
лакшим
гласом
кроз
врата
.
—
Отварај
брже
,
хитно
је
...
видиш
:
жена
сам
!
...
.
Кључаница
шкрипну
,
врата
се
отворише
и
Станка
уђе
у
ходник
.
—
Који
те
ђаво
тера
ноћас
?
...
Шта
лупаш
толико
?
...
Шта
хоћеш
?
...
—
Капетана
...
Где
је
капетан
?
...
—
Што
ће
ти
ноћас
капетан
?
—
обрецну
се
пандур
срдито
.
—
Треба
ми
,
њему
ћу
казати
...
само
њему
...
—
Е
,
снашо
,
тако
би
могао
сваки
лудак
да
дође
и
да
прави
ларму
забадава
.
Не
смем
ја
будити
капетана
за
сваку
ситницу
...
морам
знати
зашто
.
—
Ђурица
...
Ђурицу
хајдука
да
му
сад
предам
жива
...
ето
,
то
хоћу
...
трчи
,
буди
га
!
Пандур
се
уозбиљи
,
почеша
се
иза
уха
и
запита
озбиљно
:
—
Ама
ко
си
ти
?
...
Да
није
каква
варанција
...
—
Ја
сам
Станка
...
чуо
си
...
она
што
је
са
њим
.
—
Аа
!
...
Е
то
је
друго
...
—
одговори
он
,
па
приђе
вратима
,
кроз
која
је
ушла
Станка
,
те
их
закључа
и
узе
кључ
са
собом
.
—
Е
онда
га
морам
будити
.
Причекај
ти
ту
—
рече
јој
он
,
па
отвори
једна
врата
на
ходнику
.
Истога
тренутка
отворише
се
према
њима
друга
врата
,
на
којима
се
указа
разбарушена
сањива
глава
.
То
беше
капетан
.
—
Шта
је
то
тамо
,
Милисаве
?
—
Викну
он
,
не
излазећи
из
собе
.
—
Дошла
,
господине
,
она
девојка
што
иде
са
Ђурицом
...
Тражи
вас
,
каже
,
да
преда
Ђурицу
.
—
Закључај
брзо
врата
споља
!
—
рече
му
он
тихим
гласом
.
—
Закључао
сам
,
ево
кључа
.
Капетан
изиђе
у
ходник
,
онако
необучен
,
па
видевши
да
лампа
слабо
шкиљи
,
обрте
се
пандуру
:
—
Одврни
ту
лампу
.
Кад
паде
јака
светлост
на
Станку
,
капетан
је
пажљиво
разгледа
.
—
Јеси
ли
заиста
ти
Станка
?
—
Јесам
,
господине
.
—
Што
си
дошла
?
—
Чуо
си
...
Хоћу
да
ти
предам
Ђурицу
.
—
Чудо
то
?
.
.
Ти
живиш
са
њим
.
—
Казаћу
ти
на
само
све
...
—
Добро
.
Милисаве
,
пробуди
све
жандарме
и
пандуре
.
Нека
се
живо
обуку
и
нек
спреме
коње
.
С
оружјем
...
знаш
.
А
ти
,
Станка
,
ходи
овамо
.
Капетан
је
уведе
у
једну
собу
,
упали
свећу
на
столу
,
па
се
огрте
неком
хаљином
и
седе
на
столицу
.
—
Седи
,
одмори
се
...
видим
да
си
се
много
уморила
.
Станка
се
осврте
и
седе
на
столицу
.
—
Где
је
сад
Ђурица
?
—
Код
Јова
Дикића
,
у
нашем
селу
...
Остао
је
на
спавању
,
и
сутра
ће
преданити
код
њега
.
Али
треба
да
идеш
одмах
,
да
га
ухватиш
пре
зоре
...
после
вам
се
неће
жив
дати
...
Капетан
је
разгледаше
пажљиво
...
Оно
грозничаво
дрхтање
,
необичан
сјај
очију
,
суве
,
запечене
усне
,
нервозно
трзање
главе
побуди
у
њему
сумњу
,
да
ова
девојка
није
при
себи
.
—
Ти
си
болесна
,
рекао
бих
...
да
ниси
боловала
ових
дана
?
—
Болесна
?
...
До
сад
нисам
никад
боловала
,
а
сад
...
све
једно
!
.
.
.
Трчала
сам
,
журила
сам
се
много
,
само
да
стигнем
на
време
.
—
Е
сад
ми
све
лепо
испричај
...
то
што
си
хтела
...
Кад
си
и
зашто
си
са
Ђурицом
раскинула
?
Станка
му
исприча
укратко
,
испрекидано
,
без
везе
у
мислима
,
ноћашњи
догађај
.
Капетан
у
мало
речи
појми
њен
положај
,
па
хтеде
да
се
користи
оваким
њеним
стањем
ради
даље
истраге
,
те
је
прекиде
:
—
Па
велиш
:
он
ти
сам
каже
да
је
убио
Матију
и
Вуја
?
—
Сам
,
господине
,
он
сам
...
—
А
ја
сам
слушао
да
је
Матију
други
убио
?
.
.
Онај
што
је
те
ноћи
ишао
с
Ђурицом
...
.
—
Зар
Новица
?
...
—
рече
она
и
трже
се
као
опечена
.
Сад
се
тек
сети
,
да
треба
чувати
оне
људе
,
који
су
њу
чували
...
Али
беше
доцкан
.
Полицајац
опази
да
се
она
тргла
и
да
му
неће
својевољно
издавати
остале
људе
,
па
се
пожури
да
дозна
што
бар
за
тога
Новицу
.
—
Новица
!
...
Који
то
беше
?
—
рече
као
присећајући
се
.
Станка
ућута
као
заливена
.
—
Знаш
шта
,
господине
,
после
ћемо
говорити
о
другим
стварима
,
а
сад
пожури
да
он
куд
не
побегне
—
проговори
она
после
краћега
ћутања
.
—
Е
,
не
може
тако
.
Морам
ја
то
знати
пре
поласка
,
јер
већ
имам
овде
у
апсу
једнога
Новицу
,
па
да
знам
који
је
...
—
Јели
тај
из
вароши
?
—
запита
она
брзо
.
Капетан
је
погледа
.
»
Шта
да
јој
кажем
?
...
Да
ли
ћу
погодити
?
...
Кад
је
она
поменула
,
тако
ће
и
бити
«
па
одговори
:
—
Јесте
,
из
вароши
је
.
—
А
то
је
!
»
Који
ће
то
бити
Новица
?
...
«
стаде
он
опет
мислити
,
па
узвикну
:
—
Онај
што
држи
магазу
...
Црногорац
?
—
Нећу
,
господине
,
више
да
ти
одговарам
.
Ако
ћеш
ићи
...
хајдемо
!
—
рече
она
одлучно
и
устаде
са
столице
.
—
Чекај
,
брате
,
нису
још
људи
готови
,
а
ни
ја
се
нисам
обукао
.
—
Е
па
дела
,
облачи
се
,
па
да
идемо
!
Капетан
оде
у
другу
собу
,
и
мало
затим
врати
се
,
носећи
у
рукама
своје
хаљине
.
Стаде
да
се
облачи
и
уједно
хтеде
да
покуша
неће
ли
још
што
дознати
.
—
Видиш
,
ти
све
треба
мени
да
кажеш
...
Ти
ниси
извршила
са
њим
ниједно
злочинство
,
па
ћу
ти
ја
помоћи
на
суду
да
не
будеш
осуђена
,
израдићу
ти
помиловање
...
—
Немам
ја
посла
са
судом
...
Нисам
ником
никакво
зло
учинила
...
Казаће
ти
то
и
он
и
други
људи
,
које
је
он
нападао
.
—
Е
,
девојко
,
по
законима
и
ти
си
крива
као
и
он
.
Ко
год
се
дружи
са
разбојником
,
помаже
му
,
чува
га
—
и
он
је
крив
пред
законом
.
Крив
је
сваки
ко
зна
где
се
налази
разбојник
,
а
неће
да
га
јави
власти
...
Али
кажем
ти
:
само
ти
мени
све
лепо
испричај
,
па
ћу
ја
тако
удесити
да
не
будеш
крива
.
Станка
се
зачуди
.
По
своме
поимању
,
она
није
до
сад
сматрала
себе
за
кривца
.
»
Ко
чини
зло
—
он
и
одговара
за
њега
«
,
мислила
је
она
до
сад
,
»
а
ја
само
идем
са
њим
,
не
чиним
никоме
ништа
«
.
Али
јој
сад
у
глави
,
и
без
овога
,
беше
читав
хаос
разноврсних
мисли
,
које
се
само
јаве
и
прођу
...
па
и
не
беше
у
стању
да
размисли
о
овом
открићу
.
Постаде
јој
досадно
ово
запиткивање
капетаново
,
које
се
никако
није
слагало
са
њеним
душевним
стањем
:
она
иде
на
оно
последње
,
на
свршетак
свега
...
и
после
тога
настаје
тама
...
крај
света
...
општа
пропаст
...
—
или
тако
нешто
...
а
он
окупио
о
неким
ситницама
,
које
после
тога
немају
,
како
она
мишљаше
,
никаква
смисла
...
И
она
се
одлучи
да
ћути
,
да
не
одговори
ни
речи
,
док
год
не
пођу
.
И
она
одржа
своју
одлуку
с
највећом
упорношћу
.
И
капетан
напослетку
безнадежно
махну
главом
,
па
се
пожури
са
спремањем
.
При
самом
облачењу
написа
наредбу
писару
да
одмах
,
чим
прими
наредбу
,
ухвати
Новицу
,
а
ако
се
нађе
који
одраслији
укућанин
са
њим
,
да
и
њега
затвори
.
Једном
пандуру
рече
да
одмах
одвоји
три
друга
,
па
са
њима
да
иде
писару
и
да
га
пробуди
.
—
А
како
ћеш
ти
?
—
обрте
се
капетан
Станки
.
—
Треба
да
се
пожуримо
,
а
ми
ћемо
сви
на
коњима
...
Умеш
ли
јахати
?
—
Умећу
,
ако
имате
коња
—
одговори
она
.
—
Добросав
ће
сад
с
писаром
,
а
коњ
му
је
оседлан
—
умеша
се
пандур
,
који
остаје
у
канцеларији
,
да
би
тако
сачувао
свога
коња
од
заморна
пута
.
—
Може
на
његову
коњу
...
—
Па
добро
,
кад
је
већ
оседлан
.
Нека
изводе
коње
!
После
неколико
минута
крену
се
оружана
потера
,
изиђе
из
срескога
дворишта
,
па
,
да
се
не
би
обраћала
пажња
варошанима
,
и
ако
још
беше
глухо
доба
,
окретоше
одмах
пољем
,
које
се
пружа
више
вароши
.
Напред
јахаше
капетан
с
острагушом
о
рамену
и
револвером
о
бедрима
,
за
њим
Станка
са
два
жандарма
с
обе
стране
,
па
онда
још
три
жандарма
и
два
пандура
.
Жандарми
и
пандури
,
као
обично
,
беху
наоружани
»
до
грла
«
.
Кад
се
дохватише
чистога
поља
,
потераше
брзим
каријером
...
Само
се
чује
потмуо
топот
коњских
плоча
,
по
неки
пут
фркне
ражљућени
коњиц
,
а
ветар
звижди
поред
ушију
...
Капетан
се
осећа
као
ловац
,
који
се
кренуо
да
затекне
курјака
на
легалу
...
Разне
пријатне
слике
из
напада
,
који
ће
следовати
,
већ
се
унапред
јављају
,
и
он
већ
види
пред
собом
жива
,
повезана
хајдука
...
Он
му
одаје
све
своје
јатаке
,
прича
о
целој
организацији
великога
зликовачкога
друштва
...
и
капетан
задовољно
седа
за
сто
,
пише
рапорт
министру
...
Затим
јавна
похвала
у
званичним
новинама
...
орден
...
класа
...
»
Онај
качерски
пући
ће
од
муке
,
што
му
узабрах
крушку
испред
носа
!
...
Па
кад
прочитам
указ
,
дигнем
се
,
па
право
к
Лени
:
Сад
си
госпођа
капетаница
прве
класе
,
кажем
ја
,
а
она
:
Јух
,
болан
,
па
сад
за
окружнога
...
Је
ли
то
на
реду
?
...
Море
,
срећан
сам
ја
,
бадава
!
«
...
А
Станка
само
слуша
како
ветар
фијуче
поред
ушију
и
гледа
у
ову
црну
тамнину
,
која
јој
сад
дође
још
тежа
,
још
суморнија
...
Повија
се
у
напред
и
натраг
по
томе
,
како
се
коњ
у
скакању
покреће
,
а
у
глави
јој
само
једна
мисао
и
њом
се
она
бавила
целога
пута
:
»
Само
да
га
видим
уплашена
,
упрепашћена
,
кад
угледа
наслоњене
пушчане
грлиће
на
прозорима
!
...
Да
станем
тако
,
па
нека
види
,
нека
зна
ко
је
довео
његове
душмане
!
...
Па
онда
...
шта
буде
,
не
марим
!
«
...
Кад
одјахаше
коње
у
потоку
,
испод
Јовове
куће
,
беше
се
разредила
помрчина
,
али
се
још
није
добро
видело
.
Тек
се
могло
назирати
небо
,
које
се
,
као
црн
џиновски
поклопац
,
надвило
над
овом
шумовитом
котлином
.
Тишина
!
...
Ни
једнога
звука
ни
покрета
...
—
Има
ли
сад
далеко
да
се
иде
до
куће
?
—
запита
капетан
Станку
.
—
-
Ено
,
одмах
на
ономе
брегу
...
да
се
добацим
каменом
одавде
.
—
Добро
.
Сад
нас
ти
поведи
на
ону
страну
,
где
није
његова
соба
...
да
нас
не
може
опазити
с
прозора
.
—
Знам
ја
,
само
ти
хајде
за
мном
...
Ми
ћемо
да
зађемо
за
кућу
,
одакле
нема
прозора
.
Капетан
је
још
путем
саставио
план
напада
,
према
Станкину
опису
куће
,
и
одредио
по
једнога
жандарма
и
пандура
на
један
и
толико
исто
на
други
прозор
.
Три
жандарма
одредио
је
да
упадну
у
кућу
,
од
којих
ће
двојица
заузети
врата
на
соби
,
а
један
ће
истерати
чељад
напоље
и
држати
Јова
.
—
Сад
пазите
добро
!
—
рече
им
капетан
,
и
ако
није
било
места
опомени
,
јер
сваки
од
њих
беше
вичан
томе
послу
.
Кренуше
се
,
полако
,
опрезно
,
пазећи
на
сваки
корак
,
на
сваки
миг
...
Жандарми
ношаху
пушке
на
руци
,
готови
да
свакога
тренутка
проспу
смртоносну
ватру
на
изненаднога
нападача
или
бегунца
.
Заобиђоше
узорану
њивицу
,
и
кад
се
испеше
на
брег
угледаше
омалену
сеоску
кућу
,
која
на
оном
крају
до
њих
беше
од
брвана
,
а
на
противном
,
где
је
соба
,
олепљена
земљом
и
закречена
.
У
оној
магластој
тамнини
кућа
им
изгледаше
као
пласт
сена
,
развршен
и
развучен
.
Примакоше
се
уз
брвна
,
неки
наслонише
ухо
:
тишина
...
све
спава
здравим
јутрењим
сном
...
На
истоку
се
јасно
разликују
и
оцртавају
врхови
планински
...
развлачи
се
она
прва
бледа
светлост
зорина
...
тама
се
проредила
,
па
умире
,
гаси
се
...
Петлови
почињу
своју
песму
...
Зора
!
...
Одређена
четворица
заузеше
места
под
прозорима
.
Још
једаред
прегледаше
магацинке
,
па
их
наслонише
на
рагастов
...
»
Е
сад
још
ако
не
буду
закључали
врата
за
Станком
,
кад
је
она
изишла
...
То
би
славно
било
!
«
—
мисли
капетан
и
даје
знак
оној
тројици
да
стану
на
врата
.
Митар
жандарм
,
одважан
момак
,
стаде
први
,
и
по
упуству
капетанову
покуша
да
види
јесу
ли
закључана
врата
.
Стаде
на
праг
,
узе
за
ручицу
и
подиже
цела
врата
,
да
не
би
шкрипала
,
па
их
онда
лагано
,
тихо
гурну
...
Врата
се
почеше
отварати
...
Другови
прихватише
врата
оздо
,
понеше
их
у
страну
и
отворише
сасвим
...
Слаба
,
бледа
светлост
показа
им
унутрашњост
куће
,
опазише
одмах
место
,
где
чељад
спава
и
учини
им
се
да
се
неко
промешкољи
...
Двојица
претрчаше
преко
прочевља
и
стадоше
на
врата
собна
,
а
Митар
,
видевши
да
се
неко
од
спавача
почиње
дизати
,
притрча
и
притисну
га
озго
.
—
Ко
је
то
?
—
дрекну
јак
мушки
глас
и
умуче
,
јер
Митар
напипа
рукама
уста
и
стеже
их
,
па
се
наже
на
ухо
Јову
и
прошапута
му
:
—
Да
ниси
писнуо
!
...
Овде
је
капетан
са
целом
војском
:
пропао
си
ако
мрднеш
.
Јовове
руке
,
којима
се
одупирао
,
клонуше
,
што
је
значило
да
се
покорава
и
слуша
.
Митар
одвоји
један
од
конопаца
,
што
их
је
за
овај
случај
понео
,
па
му
веза
и
руке
и
ноге
.
Затим
приђе
оној
двојици
,
па
запита
једнога
на
ухо
:
—
Чује
ли
се
што
?
—
Будан
је
...
нешто
шушка
,
јамачно
се
спрема
...
У
исти
мах
зачу
се
неки
узвик
споља
.
Митар
истрча
из
куће
,
довикнувши
оној
двојици
:
—
Пазите
!
Жена
се
пробуди
,
за
њом
и
деца
...
Хтедоше
да
вичу
,
али
их
сам
Јово
ућутка
.
Чувши
глас
Јовов
,
Ђурица
скочи
с
постеље
и
дохвати
оружје
у
руке
...
Ослушну
...
не
чује
се
ништа
...
Приђе
к
вратима
,
слуша
...
Нешто
се
необично
догађа
у
кући
,
не
може
бити
друкчије
!
...
Лепо
осећа
да
неко
стоји
пред
вратима
.
Прегледа
кључаницу
—
стоји
добро
...
отуд
је
поуздан
.
Приђе
прозору
с
истока
,
обрте
обе
закачке
,
па
тихо
,
тихо
стаде
да
вади
рам
,
на
коме
је
разапета
хартија
.
Извадивши
половину
рама
,
погледа
напоље
и
сва
му
се
крв
следи
,
окамени
се
...
Две
челичне
цеви
стоје
наперене
на
њега
и
две
главе
,
необичне
и
нејасне
,
вире
оздо
...
»
Откуд
овде
ови
људи
?
...
Шта
је
ово
?
...
Смрт
!
«
...
и
он
нехотично
извуче
цео
рам
и
испусти
га
.
—
Предај
се
!
—
викну
једна
глава
,
и
челична
цев
покрете
се
...
Ђурица
се
саже
уз
дувар
испод
прозора
,
подиже
руку
са
револвером
и
окрете
цев
тако
,
да
гађа
оне
под
прозором
право
у
теме
,
па
окиде
...
Пуче
револвер
,
али
за
њом
сукну
ватра
на
прозор
,
више
саме
његове
главе
,
и
загрме
други
јачи
пуцањ
...
Истога
тренутка
нешто
груну
на
онај
други
прозор
са
дворишта
,
рам
се
скрха
и
паде
на
под
...
—
Предај
се
,
не
гини
лудо
!
—
викну
неко
са
другога
прозора
.
Ђурица
окрете
револвер
и
на
тај
прозор
,
па
окиде
...
Загрокташе
пушке
на
оба
прозора
,
куршуми
прелећу
преко
његове
главе
,
ударају
у
зид
и
окруне
мало
земље
,
која
се
осипа
право
на
њега
...
Чим
он
испали
на
један
прозор
,
са
другога
већ
сипа
ватра
на
њега
...
Бој
...
права
битка
!
...
Испалио
је
већ
оба
револвера
,
па
дохвати
магацинку
.
А
споља
одједном
престаде
ватра
...
Шта
ли
ће
сад
?
...
Ђурица
се
издиже
полако
на
прсте
и
погледа
на
онај
прозор
испред
куће
.
Очи
му
прелетеше
преко
некакве
слике
,
која
му
је
тако
позната
и
тако
блиска
,
али
се
он
не
зауставља
на
њој
,
већ
гледа
даље
...
а
у
срцу
се
одједном
јави
неки
бол
,
туга
...
Он
опет
пренесе
очи
на
ону
слику
и
коса
му
се
диже
на
глави
од
чуда
...
Станка
!
...
Јест
,
она
је
...
Да
ли
га
очи
не
варају
?
...
Ено
је
,
гледа
га
и
шта
оно
?
...
Па
то
је
она
и
довела
ове
курјаке
!
...
Јест
,
ено
опет
показује
!
...
А-а-а
!
...
узвикује
он
у
себи
,
а
крв
му
јурну
у
главу
,
наиђе
на
очи
,
обневиде
.
.
Пружи
пушку
,
и
не
мислећи
да
ли
га
виде
они
с
леђа
,
узе
правац
од
нишана
до
оне
тамне
,
неразговетне
слике
,
што
га
и
сад
необично
гледа
...
Ниједне
мисли
не
беше
у
глави
...
само
се
нешто
црни
тамо
пред
нишаном
...
Окиде
!
...
Ватра
прсну
пред
очима
...
за
њом
дим
...
оне
слике
нестаде
...
она
се
,
одмах
чим
пуче
,
некако
необично
,
у
косо
,
спусти
на
земљу
и
леже
...
без
јаука
,
без
речи
...
Опет
загрокташе
пушке
,
засипајући
сву
собу
пакленом
ватром
...
Ђурица
је
опазио
да
све
пушке
гађају
у
врх
,
преко
његове
главе
,
и
појми
да
ови
неће
да
га
убију
,
но
гледају
да
га
ухвате
жива
.
Помисли
:
да
ли
би
се
могао
тиме
користити
?
...
У
том
се
разлеже
јак
тресак
,
као
да
неко
лупи
гредом
у
врата
...
Сва
се
кућа
затресе
...
»
Пази
!
«
—
неко
викну
пред
вратима
...
Груну
још
јачи
ударац
...
врата
излетеше
,
обртоше
се
и
падоше
...
Грунуше
пушке
на
врата
,
на
прозоре
,
соба
пуна
дима
...
Ври
,
трешти
,
пуши
се
...
као
у
паклу
!
...
Ђурица
обрте
пушку
на
прозор
,
али
га
одједном
дохватише
и
стегоше
две
снажне
руке
...
Само
испаде
из
онога
дима
нека
прилика
,
паде
на
њега
,
стеже
га
и
притисну
целим
телом
...
—
Овамо
!
...
—
Викну
Митар
,
притискивајући
га
грудима
и
стежући
му
руке
...
Попадоше
на
њега
још
тројица
,
четворица
...
начини
се
гужва
,
гомила
...
Савладан
је
,
побеђен
...
И
мозак
,
и
срце
,
и
крв
,
све
се
следило
,
умртвило
...
ништа
не
осећа
,
не
мисли
,
не
живи
...
Тешка
мòра
притисла
му
груди
,
стегла
му
главу
као
кљештима
,
пред
очима
нешто
сева
и
тамни
се
...
А
терет
озго
све
тежи
,
све
мучнији
...
Почиње
губити
свест
...
—
Готово
!
—
Викну
Митар
и
устаде
.
Дигоше
се
и
остали
,
само
остаде
на
поду
он
,
непомичан
,
непокретан
...
»
Шта
се
ово
враћа
светло
,
слатко
?
...
Гле
,
слободно
се
дише
!
...
Ох
,
како
је
слатко
дисати
!
...
А
шта
је
ово
заковано
?
...
Руке
и
ноге
приковане
за
под
,
за
шта
ли
...
ни
мрднути
се
не
може
...
А-а
...
везали
су
,
онако
као
онда
Мита
писар
«
...
И
он
се
сећа
оних
болова
,
и
осећа
да
су
ови
још
тежи
,
мучнији
...
Отвара
очи
и
види
гомилу
луди
са
сјајним
дугметима
на
грудима
.
Сви
га
гледају
радознало
,
необично
;
чак
се
опажа
саучешће
на
њиховим
лицима
...
»
Гле
,
па
то
су
обични
људи
...
видиш
како
га
лепо
гледају
...
А
куд
одоше
они
...
с
онаким
страшним
погледима
?
...
Нема
их
,
ово
су
други
«
...
Људи
се
растурају
,
дају
пролаз
некоме
...
Ено
,
брадата
,
суха
глава
прилази
му
и
гледа
га
радознало
,
и
опет
му
се
чини
да
види
у
томе
погледу
саучешће
...
—
Стезали
смо
га
и
за
гушу
,
па
се
онесвестио
.
Сад
се
повраћа
—
рече
један
од
људи
.
Ђурица
се
освести
.
Намршти
се
од
бола
у
лактовима
.
—
Изведите
га
напоље
,
нек
се
освести
на
ваздуху
.
А
ноге
му
одрешите
...
Што
ће
вам
то
?
—
рече
капетан
,
па
изиђе
пред
кућу
.
Ђурицу
изведоше
,
везаних
руку
,
на
двориште
.
Двојица
држаху
конопац
којим
је
везан
.
Свануло
је
,
виде
се
јасно
сви
предмети
...
—
Камо
девојке
?
—
викну
капетан
.
Погледаше
сви
по
дворишту
.
—
Да
није
оно
...
—
рече
Митар
,
видевши
неку
црношарену
масу
под
врљикама
.
—
Она
је
,
убијена
!
...
—
повикаше
други
.
Капетан
и
Митар
приђоше
врљикама
.
Пред
њима
лежаше
Станка
,
обрнута
лицем
к
земљи
,
савијена
,
као
да
се
сама
наслонила
на
лактове
,
па
сакрива
лице
од
некога
...
Митар
је
полагано
преврте
,
погледа
јој
затворене
очи
,
прислони
ухо
на
груди
,
па
стаде
да
слуша
.
—
Чини
ми
се
да
је
жива
...
Креће
се
нешто
у
њој
:
или
дише
или
јој
ради
срце
...
Капетан
се
саже
,
наслони
ухо
.
—
Жива
је
,
ради
јој
срце
.
Код
кога
су
завоји
?
Види
где
је
ударена
.
—
Код
Петра
су
завоји
и
стаклета
—
одговори
Митар
.
—
А
,
ево
,
у
груди
!
...
—
рече
он
,
угледавши
крв
на
десној
страни
груди
.
—
Јадница
,
сумњам
да
ће
преболети
...
Што
уби
ову
девојку
,
несрећниче
!
—
обрте
се
он
Ђурици
.
А
Ђурица
гледа
намрштено
,
презриво
,
у
непомичну
паћеницу
.
У
оку
му
сија
израз
задовољене
освете
,
али
не
прозбори
ни
речи
...
Капетан
не
зна
шта
ће
пре
,
пуне
му
руке
посла
:
треба
повратити
Станку
и
завити
јој
рану
,
треба
позвати
општинску
власт
и
Станкине
родитеље
,
треба
видети
шта
ће
са
Јовиним
укућанима
,
треба
прегледати
кућу
...
Тек
увече
стиже
капетан
у
варош
са
везаним
Ђурицом
и
Јовом
.
Станку
је
оставио
код
оца
јој
и
дозвао
лекара
да
је
прегледа
и
лечи
.
Лекар
се
нада
да
ће
преболети
.
Капетана
очекиваху
други
неповољни
гласови
.
Писар
га
дочека
пред
среском
кућом
,
и
на
његово
питање
:
шта
учини
с
Новицом
,
одговори
му
:
—
Погинуо
је
.
—
Како
!
...
Ко
га
уби
?
—
викну
капетан
и
љутито
сјаха
с
коња
.
—
Причај
шта
је
било
,
а
ви
водите
ту
двојицу
горе
,
па
ме
чекајте
.
—
Пандур
...
Дошли
смо
полако
до
његова
стана
;
разгледам
прво
положај
куће
,
па
ми
се
учини
сумњиво
једно
прозорче
,
што
стоји
над
самим
потоком
.
Наместим
ту
Добросава
и
кажем
му
да
пази
добро
...
Онда
с
осталом
тројицом
станем
пред
врата
и
лупнем
јако
...
Не
би
одговора
задуго
.
Лупнем
опет
...
Отворише
се
изнутра
собна
врата
и
нека
жена
виче
:
ко
је
то
?
...
Ја
већ
одговарам
...
тражим
да
отвори
,
а
она
ме
моли
да
причекам
док
се
обуче
...
У
том
чујем
Добросава
где
викну
:
»
стој
!
...
стој
!
«
...
и
пуче
пушка
...
Потрчасмо
тамо
,
и
Видим
Добросава
,
где
скаче
у
поток
...
Погледам
:
онај
лежи
у
потоку
,
а
Добросав
га
дрма
за
руку
.
—
»
Шта
је
било
?
«
питам
Добросава
.
—
»
Ја
стојим
,
вели
,
под
прозором
и
чекам
...
ћутим
тако
,
док
он
одједанпут
излети
кроз
прозор
...
као
врећа
...
Ја
,
вели
,
викнух
двапут
,
па
кад
видох
да
се
диже
...
дадох
ватру
и
—
готово
...
—
Зар
баш
на
месту
?
—
пита
капетан
,
мрштећи
се
.
—
Није
ни
мрднуо
.
Ено
га
у
дворишту
...
Жену
сам
затворио
,
а
код
куће
му
наместио
стражу
.
»
Као
да
им
сам
ђаво
помаже
!
«
—
помисли
капетан
,
улазећи
у
двориште
.
»
Али
нека
,
имам
у
рукама
ову
двојицу
,
а
да
ако
и
Станка
оздрави
,
па
ћемо
полако
размрсити
њихове
замке
,
а
после
«
...
и
не
доврши
мисао
,
јер
угледа
мртвога
Новицу
,
где
се
отегао
на
зеленој
ледини
,
а
око
њега
се
начетили
жандарми
,
који
су
се
вратили
с
пута
.
XXВИИ
На
белом
хлебу
!
...
Како
му
је
далека
и
страшна
била
та
помисао
некада
,
како
се
здрхтавао
од
ужаса
,
кад
је
слушао
приче
о
томе
црноме
дану
...
Чудио
се
срцу
жива
човека
,
који
зна
,
поуздано
зна
да
сутра
умире
од
куршума
,
па
опет
живи
,
једе
,
пије
,
спава
,
мисли
...
Држао
је
да
тога
дана
могу
бити
присебни
само
ретки
људи
...
И
ето
,
дочекао
је
да
види
себе
у
истоме
положају
,
дочекао
је
да
и
сам
тога
дана
слатко
једе
бурек
,
који
му
је
послао
Митко
ашчија
,
да
пије
старо
вино
,
да
тражи
скуп
дуван
од
капетана
...
Што
ти
је
жив
човек
!
...
Дан
стрељања
досад
су
крили
од
њега
...
Јутрос
рано
изведоше
га
на
горњи
спрат
и
уведоше
у
чисту
,
светлу
собу
.
На
средини
стоји
округао
велики
сто
,
застрвен
чистим
,
белим
платном
(
с
пандурске
постеље
)
,
а
на
њему
половак
шљивове
препеченице
,
која
игра
у
стаклету
као
кристал
.
Около
стоје
празни
тањири
,
а
на
средини
,
уз
ракију
,
тањир
са
сиром
и
скорупом
.
Уђе
капетан
у
собу
...
У
последње
време
,
нарочито
откад
је
доведен
из
суда
,
променили
су
своје
опхођење
са
њим
и
пандури
и
чиновници
.
Опазио
је
да
га
сви
гледају
са
жаљењем
,
са
великим
саучешћем
,
и
досећао
се
да
је
то
због
тога
,
што
га
сви
они
сматрају
као
мртва
човека
,
а
већ
зна
се
да
се
сваки
мртвац
сажаљева
...
И
капетан
га
погледа
благо
.
Приђе
му
и
метну
му
руку
на
раме
.
—
Ђуро
,
сутра
се
мора
извршити
осуда
.
Па
знаш
,
обичај
је
да
се
данас
мало
проведеш
.
Неки
трговци
одавде
послаће
ти
понуде
,
а
ево
Митра
и
ових
његових
да
ти
праве
друштво
.
Ето
,
и
ја
те
частим
овом
ракијом
—
и
показа
руком
на
стакло
.
Кад
помену
капетан
осуду
,
Ђурици
заклецаше
колена
,
обузе
га
зима
свега
,
и
као
да
му
нешто
дохвати
само
срце
,
па
стеже
...
Кад
му
је
прочитана
пресуда
на
суду
,
није
се
изненадио
и
саслушао
је
мирно
:
знао
је
да
има
још
судова
,
који
ће
га
судити
.
Али
кад
му
после
месец
дана
саопштише
одлуку
Касације
,
беше
као
убијен
,
промени
се
,
снужди
се
...
али
му
у
души
остаде
још
нека
нејасна
нада
,
и
он
се
дохвати
ње
слепо
,
грозничаво
,
без
размишљања
,
и
ако
му
је
неки
унутрашњи
глас
говорио
да
је
сад
све
свршено
и
да
после
Касације
нема
шта
чекати
...
Окупи
некога
практиканта
,
те
му
,
на
име
мајчино
,
написа
молбу
за
помиловање
,
и
он
с
великом
пажњом
испрати
молбу
на
пошту
.
Од
тога
дана
није
никако
помишљао
о
смрти
и
упорно
се
надао
помиловању
.
Чудан
је
и
тај
разлог
његову
надању
.
Састојао
се
у
једној
мисли
:
»
Није
то
шала
,
болан
,
живот
човечји
!
Жива
здрава
човека
убити
...
онако
без
ичега
,
без
боловања
...
сад
био
жив
и
—
нема
га
!
«
...
Тако
је
он
мислио
,
и
у
исто
време
долазили
су
му
на
ум
они
,
које
је
он
побио
!
...
У
тој
грозничавој
безразложној
нади
проживео
је
до
данас
,
а
сад
одједном
изводе
га
на
бели
хлеб
!
...
Дакле
сутра
!
...
Сутра
је
оно
што
му
је
непрестано
за
ове
две
године
лебдело
пред
очима
,
оно
о
чему
он
није
смео
да
мисли
,
па
ни
сад
неће
...
још
не
сме
...
Али
ко
зна
...
може
још
доћи
одговор
...
И
срце
се
опет
почиње
растапати
...
—
Хвала
,
господине
!
—
одговори
он
и
седе
за
сто
,
помичући
и
намештајући
тешко
гвожђе
,
којим
су
му
ноге
оковане
.
Капетан
изиђе
из
собе
.
—
Ево
,
Ђуро
!
—
прозбори
Митар
,
вадећи
из
хартије
велику
воштану
свећу
.
—
Знаш
...
први
сам
те
ухватио
,
па
сам
ти
дужан
.
Купио
сам
ти
свећу
,
нека
гори
данас
—
и
он
намести
свећу
,
прекрсти
се
и
упали
је
.
—
Нека
ти
Бог
опрости
!
—
рече
он
,
па
седе
за
сто
.
Поседаше
и
остали
жандарми
.
Један
наточи
свакоме
по
чашу
ракије
,
подигоше
сви
прву
чашу
у
вис
и
рекоше
:
—
Прва
у
славу
Божју
.
Нека
ти
Бог
опрости
!
Ђурица
гледа
бесмислено
у
озбиљна
лица
ових
простих
људи
,
па
му
одједном
пође
нешто
болно
и
мучно
из
груди
и
застаде
у
грлу
.
Он
затрепта
очима
,
напреже
се
да
прогута
или
да
избаци
то
што
га
стеже
,
осети
да
му
се
влаже
очи
и
намршти
се
...
Једва
се
поврати
.
Испи
чашу
,
па
заиска
одмах
другу
.
Жандарми
,
онако
исто
озбиљно
и
свечано
,
подигоше
другу
чашу
.
—
Ова
друга
за
лаку
земљу
.
Лака
ти
земља
била
,
Ђуро
!
—
рече
Митар
.
—
Лака
ти
земља
била
!
—
поновише
жандарми
и
искапише
чаше
.
—
Хвала
ви
,
само
ме
сутра
немојте
мучити
,
добро
гађајте
!
...
—
Не
брини
,
за
минут
ће
бити
готово
...
Док
тренеш
...
—
одговори
Митар
.
Један
пандур
унесе
целу
тепсију
бурека
,
а
други
за
њим
чутуру
вина
и
стакло
ракије
.
—
Послао
ти
Митко
и
поздравио
те
.
Вели
:
догонио
си
му
добра
дрва
,
па
те
части
.
Вино
ти
шаље
газда
Митар
,
а
ракију
Јанко
.
—
Хвала
им
—
одговара
Ђурица
механички
,
и
гледа
како
пандур
расеца
бурек
кривом
бритвом
.
Настаде
права
гозба
.
Пандур
је
често
доносио
разне
понуде
,
постављао
их
на
сто
,
а
друштво
је
све
јело
и
пило
.
Ђурица
је
мало
јео
,
тешко
му
је
било
гутати
залогаје
,
јер
му
никако
не
силази
она
тежина
са
грла
...
Зато
је
пио
много
,
пио
је
вино
и
ракију
наизменце
,
гутао
је
жедно
и
грозничаво
,
очекујући
свакога
тренутка
да
пиће
учини
своју
дужност
...
Жандарми
певају
одавно
,
сваки
је
засветлео
очима
,
а
он
не
осећа
још
ништа
,
као
да
није
ни
капи
испио
!
...
Само
му
струји
нека
ватра
кроз
тело
,
на
челу
се
купе
грашке
хладна
зноја
,
а
у
срцу
је
тако
хладно
,
суморно
и
пусто
...
—
Пиј
,
море
,
шта
си
се
побабио
!
—
узвикује
му
Митар
весело
.
—
Кад
си
умео
хајдуковати
,
треба
да
умеш
мушки
умрети
.
—
Једанпут
се
мре
!
—
довикује
други
.
—
Зар
ми
знамо
шта
нас
чека
сутра
,
прекосутра
,
свакога
часа
...
И
ми
ћемо
за
тобом
сви
...
Одједном
му
спаде
тежина
са
груди
.
Дохвати
једно
стакло
,
у
коме
беше
још
доста
ракије
,
па
га
исцеди
у
душак
...
—
Једном
се
мре
!
...
—
понови
он
своју
стару
лозинку
,
коју
му
сад
жандарм
напомену
.
—
Дај
да
се
пије
!
Отпоче
бесна
,
весела
пијанка
са
песмом
и
смехом
...
Дођоше
и
радознали
варошани
,
да
виде
како
проводи
зликовац
свој
последњи
дан
.
Улазећи
у
собу
,
сваки
се
изненади
,
видевши
весела
човека
коме
и
не
падаше
на
памет
смрт
.
Доношаху
му
лепа
дувана
,
вина
,
гледаху
га
и
одлажаху
,
причајући
успут
како
се
јуначки
држи
.
»
Као
да
му
је
срце
од
камена
!
«
—
вели
један
.
—
»
Што
не
оде
у
војску
,
па
да
буде
чувена
јуначина
.
Сутра
у
гроб
,
а
њему
ни
бриге
!
...
«
А
Ђурица
све
више
пије
и
смеје
се
...
Почне
и
да
пева
,
али
му
се
глас
прекине
у
грлу
...
нешто
му
ипак
смета
,
стеже
га
...
За
песму
треба
да
се
отвори
и
раздрага
цело
срце
,
а
његово
се
само
крави
...
.
силом
се
топи
ледена
облога
око
њега
...
Али
зато
пије
,
пије
без
мере
,
без
осећања
сласти
у
пићу
...
само
сипа
у
грло
,
не
разбирајући
шта
ради
...
То
му
је
једини
лек
од
оне
страшне
бољке
,
које
се
он
боји
више
од
свега
...
Пије
да
затупи
,
да
убије
свако
осећање
у
себи
,
да
угаси
онај
пламен
,
на
коме
душа
заснива
своју
радњу
...
а
њему
сад
не
треба
ни
душа
ни
срце
,
ништа
му
не
треба
...
Да
му
је
само
да
зажмури
и
да
улети
тамо
,
у
онај
непознати
му
свет
...
и
опет
да
му
је
да
то
буде
што
даље
,
што
доцније
,
да
се
одгоди
још
на
године
...
—
Кам
’
ти
жена
,
бре
,
да
те
обиђе
?
...
Ала
јој
севају
очи
,
пос
’
јој
њен
!
—
виче
му
један
пијан
жандарм
.
—
А
,
хоће
да
остане
удовица
—
наставља
Митар
.
—
Удаће
се
она
,
не
бригај
ти
...
—
Да
хоће
и
тебе
’
нако
да
помилује
Краљ
,
као
њу
!
...
—
Вин-на
овамо
!
—
виче
Ђурица
и
звецка
узицом
,
која
му
одржава
гвоздени
ланац
на
ногама
.
Савлада
га
пиће
сасвим
...
Жандарми
се
испретураше
по
соби
,
неки
се
докотураше
до
постеље
...
И
Ђурица
пође
једној
постељи
,
али
га
издадоше
ноге
...
Поможе
му
Митар
с
једним
пандуром
,
те
устаде
,
па
га
одведоше
до
једне
постеље
и
наместише
га
да
легне
.
Занесе
се
и
заспа
одмах
...
...
Шта
је
ово
?
...
Гле
,
мрак
...
тамно
,
ту
робно
...
у
соби
светлуца
пламичак
жуте
воштанице
,
а
око
њега
тамно
,
нејасно
...
У
ушима
зуји
,
зачује
се
понеки
весео
узвик
,
зазвече
чаше
...
али
где
је
то
,
где
то
бива
...
весело
,
слатко
,
пријатно
!
...
У
глави
нека
тежина
,
али
не
мари
!
...
Да
се
још
спава
!
...
Ох
,
како
је
слатко
протегнути
се
овако
...
Звецну
гвожђе
...
Шта
је
то
?
...
Гвожђе
...
воштаница
...
Митар
...
капетан
...
А-а-а-а
!
...
то
је
оно
!
...
Ђурица
се
освести
и
следи
...
Као
да
није
ни
капи
сркнуо
...
Подиже
главу
.
На
једној
постељи
спава
Митар
,
на
другој
пандур
.
За
столом
седи
и
дрема
Добросав
...
Ноћ
!
...
»
Већ
се
смркло
!
...
Кад
пре
...
и
како
је
то
могло
бити
?
...
Ко
зна
које
је
доба
...
Можда
скоро
да
сване
?
...
Па
онда
...
Шта
оно
још
беше
.
.
шта
оно
беше
лепо
?
...
Нема
ништа
лепо
!
...
Мајка
...
Станка
...
није
,
није
!
...
А
где
ли
је
Станка
?
...
У
селу
,
кажу
помилована
...
а
,
то
је
оно
лепо
...
помиловање
!
...
Да
ли
је
дошло
?
Није
,
казали
би
ми
,
разбудили
би
ме
...
А
мора
доћи
,
не
може
валити
...
Ко
ми
је
оно
причао
:
осуђен
на
смрт
...
везали
га
за
колац
...
наместили
се
људи
,
пружили
пушке
и
чекају
знак
...
а
друмом
се
вије
облак
прашине
,
све
ближе
и
ближе
...
»
Стојте
«
викну
неко
...
Освртоше
се
,
а
из
оне
прашине
види
се
бела
марама
...
маше
њоме
и
јури
...
»
Милост
!
«
викну
онај
с
коња
и
пружи
депешу
...
Исекоше
конопце
,
извадише
онога
из
раке
...
Ала
би
то
било
,
мој
брате
!
...
А
може
,
што
да
не
може
,
и
мора
бити
...
Шта
је
то
Краљу
само
да
повуче
пером
...
кврц-кврц-кврц
...
и
готово
...
шта
то
њега
кошта
!
...
И
ја
одмах
жив
...
да
живим
,
задуго
,
много
,
да
остарим
...
Шта
је
то
робија
,
ништа
!
...
Слушам
ја
тамо
све
старешине
...
као
светац
:
...
А
после
,
пет
,
шест
,
па
и
десет
година
пусте
ме
.
Дођем
кући
...
слободан
!
...
Идем
,
дођем
,
радим
,
све
како
ја
хоћу
...
Па
онда
...
Што
,
зар
не
бих
могао
наћи
себи
друга
?
...
Већ
Станка
би
се
дотле
удала
...
Све
једно
,
не
би
ни
пошла
за
мене
,
не
бих
је
ни
ја
...
«
»
Ала
ме
издаде
онда
крвнички
!
Ја
се
само
мало
обрецнуо
,
хтедох
да
јој
припретим
,
а
она
оп-труп
,
па
код
капетана
!
...
Вала
јој
је
и
присело
...
једва
,
кажу
,
остаде
жива
...
И
опет
,
како
вешто
одговара
на
суду
:
не
зна
ништа
ни
за
кога
,
па
то
ти
је
.
Само
сам
,
вели
,
највише
живела
код
Јова
и
баба-Маре
,
а
’
нако
све
сам
ишла
са
њим
,
кад
није
имао
с
ким
да
се
састаје
...
А
ја
и
Јово
и
моја
мајка
све
то
потврђујемо
,
као
да
смо
се
договарали
...
А
она
матора
,
Вујова
,
оно
је
ђаво
!
...
Боји
се
,
ако
што
ода
,
да
ја
не
кажем
за
паре
,
па
да
јој
све
одузму
...
ћути
као
сиња
стена
!
...
А
Јово
пропаде
!
...
Море
,
добро
је
њему
.
Издржаће
неколико
година
,
па
кући
...
Свима
је
њима
лако
,
свима
је
добро
,
нико
им
не
брани
да
живе
...
А
ја
,
шта
ћу
ја
?
Мени
не
даду
живети
...
ја
хоћу
да
живим
,
а
они
не
даду
!
...
«
»
А
помиловање
!
...
Мучно
да
ће
што
бити
.
Видиш
,
и
капетан
и
сви
ми
кажу
да
се
не
надам
.
Немаш
,
веле
,
ни
једне
лаке
...
како
’
но
рекоше
:
олакшање
,
како
ли
?
...
То
му
кажу
,
значи
да
нисам
ни
у
чем
био
добар
,
све
зло
!
...
Па
,
тако
и
јесте
!
...
И
кад
то
капетан
каже
—
а
он
зна
закон
у
прсте
—
онда
је
тако
,
нема
му
друге
!
...
Па
то
,
онда
...
.
да
се
мре
!
...
Смрт
!
...
Привежу
за
колац
,
као
говече
,
па
дум
!
...
Готово
,
свршило
се
...
А
после
,
шта
бива
после
?
...
Ко
ће
то
знати
...
Само
затрпају
земљом
,
—
па
као
да
ниси
ни
био
...
«
»
Али
ја
хоћу
да
живим
!
...
«
узвикује
он
у
себи
,
и
од
неке
страшне
мисли
,
од
неке
црне
авети
,
која
га
пече
,
студени
,
скаче
са
постеље
...
Звекет
ланаца
суморно
одјекну
,
а
он
гледа
око
себе
узверено
,
уплашено
...
Сви
спавају
...
И
Добросав
,
који
је
остао
да
дежура
,
уморан
,
савладан
пићем
,
наслонио
главу
на
сто
и
заспао
...
Ни
гласа
,
нико
да
се
мрдне
!
...
Да
има
бар
с
ким
да
разговара
!
...
Повуче
ногом
,
те
гвожђе
опет
звецну
.
Добросав
се
трже
.
—
А
,
пробудио
си
се
!
—
Које
ли
је
доба
?
—
Нема
још
поноћи
,
сигурно
...
Лези
,
спавај
;
сутра
морамо
ранити
...
да
опет
мало
пијемо
...
Њему
се
не
спава
,
зато
је
пробудио
Добросава
,
али
му
сад
жао
уморна
човека
,
коме
се
јако
спава
...
Видиш
како
он
лепо
са
њим
!
...
Па
нека
га
нек
спава
...
он
има
још
да
живи
,
задуго
...
—
Хоћеш
ли
ракије
?
—
пита
га
Добросав
.
—
Не
могу
,
ништа
не
могу
...
Спавај
!
—
одговара
Ђурица
,
па
опет
леже
.
У
глави
му
читав
хаос
,
живци
већ
отупели
од
страховања
...
све
се
у
њему
згрудвало
,
смешало
,
следило
...
Дави
га
и
притискује
она
црна
,
најстрашнија
мисао
,
коју
никако
не
може
да
заборави
,
не
може
да
је
забаци
међу
друге
мисли
...
Он
мисли
о
другим
стварима
,
једнако
,
али
она
непрестано
лебди
пред
њим
,
меша
се
с
оним
другим
мислима
и
ствара
једну
збрку
,
из
које
се
ипак
осећа
само
она
...
И
уз
то
једнако
,
уза
сваку
мисао
,
и
уз
саму
њу
,
уз
оно
страшило
,
трепери
и
вије
се
друга
,
она
светла
и
слатка
мисао
,
која
га
непрестано
држи
у
грозничавом
надању
...
Све
се
роји
,
ври
...
без
реда
,
без
свезе
...
Пролазе
минути
и
часови
,
протиче
време
тихо
,
нечујно
...
Примичу
се
последњи
тренуци
...
Ноћ
пролази
...
XXВИИИ
Блиста
се
дивно
јесење
јутро
.
Са
плава
чиста
неба
падају
светли
ватрени
зраци
по
шуми
и
косој
падини
,
што
се
протегла
између
Букуље
и
Венчаца
.
Ту
у
једној
дољи
,
поред
пута
који
води
у
Кленовик
,
окупио
се
велики
број
сељана
,
читав
сабор
...
Највише
их
је
из
кленовичке
општине
.
Саставиле
се
повеће
групе
на
неколико
места
,
па
воде
жив
разговор
.
Највећа
је
гомила
народа
крај
пута
,
на
једној
положитој
рудини
,
са
које
се
лепо
види
цела
варошица
са
околином
.
Народ
се
нагомилао
око
једнога
места
у
неколико
редова
;
све
се
пропиње
на
прсте
и
посматра
неку
необичну
работу
.
Ту
се
копа
рака
,
вечна
кућа
Ђуричина
.
Свакоме
се
хоће
да
разгледа
ту
кућу
необичну
...
Доле
,
у
довољно
издубљеној
рупи
,
стоји
један
Кленовичанин
,
па
избацује
земљу
гвозденом
лопатом
.
Већ
је
готов
,
само
хоће
лепо
да
почисти
,
да
избаци
сваки
грумен
земље
.
Неће
,
вели
,
да
се
постиди
пред
Ђурицом
,
што
му
није
кућу
лепо
спремио
...
Кад
би
готов
са
земљом
,
спустише
му
дугачак
церов
колац
.
Узе
га
у
обе
руке
,
па
стаде
да
побија
.
—
Вала
,
Мићо
,
и
задужио
те
је
—
вели
му
озго
један
.
—
Доста
си
му
дувана
попушио
,
пратећи
га
по
овој
гори
.
—
Да
ми
је
оно
јаловица
и
јагањаца
,
што
си
их
са
њим
појео
,
па
да
се
не
бринем
за
данак
никад
—
одговара
му
Мићо
.
—
Да
се
ниси
прекрстио
,
болан
,
кад
си
почео
рад
?
.
—
Што
,
није
он
ваљада
Турчин
!
—
Кажу
,
не
ваља
се
...
—
Видиш
,
и
капу
сам
скинуо
,
нек
му
буде
све
као
код
људи
.
А
тамо
већ
Бог
је
,
па
нек
му
он
суди
,
како
је
заслужио
...
А
горе
у
страни
,
испод
једнога
сенастога
клена
,
чује
се
тужно
нарицање
.
То
мајка
несрећна
оплакује
изгубљенога
