;те
ајд
ово
,
ајд
оно
...
еле
,
к’о
што
видиш
,
ост’о
сам
читава
три
дана
преко
термина
.
То
је
оно
што
кажу
:
У
град
кад
’
оћеш
,
а
из
града
кад
те
пусте
!
Пази
,
Ержа
,
полако
...
порцулан
је
,
полупаће
се
!
Целог
сам
пута
им’о
с
њим
главобољу
.
—
Но
,
добро
само
кад
си
и
сад
дош’о
.
Ми
се
већ
забринули
,
ди
си
то
...
А
већ
Меланију
сироту
не
могу
да
умирим
.
„
Јух
,
каже
,
да
није
само
папи
унангенем
што
гођ
пасирало
.
“
А
ја
кажем
:
„
Није
,
није
,
рано
,
добар
је
Бог
!
“
—
Није
,
фала
Богу
...
Мени
није
,
а
ваљда
ни
вама
није
.
—
Тхе
...
како
се
узме
...
Здрави
смо
...
а
већ
чућеш
,
док
се
одмориш
,
све
красне
ствари
...
све
лепша
иза
лепше
.
—
Но
,
па
како
,
како
?
Ви
ми
се
и
не
фалите
како
сте
провели
ово
неколико
дана
без
мене
.
Како
у
селу
?
...
Како
у
кући
?
Дад
’
Бога
ти
,
пешкир
,
Персо
,
—
рече
умивајући
се
.
—
Како
сте
живили
и
проводили
се
?
—
Како
!
?
...
Наопако
!
К’о
кера
у
бунару
,
што
рек’о
паор
.
Добро
те
си
дош’о
а
да
је
још
мало
потрајало
,
мор’о
би
нас
тражити
по
свету
.
Дошло
ми
је
било
у
један
ма
’
,
да
оставим
ову
пустољину
.
—
Ето
ти
сад
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
Та
није
ваљда
?
—
Та
ти
већ
да
богме
да
ми
ниси
никад
веровао
!
А
од
кад
ти
говорим
ја
.
—
Шта
ми
говориш
?
.
.
Па
шта
је
то
,
даклем
,
било
?
Да
се
није
каква
несрећа
догодила
?
—
А
баш
на
против
,
све
је
весело
ишло
.
Штета
,
што
ниси
био
ту
,
можда
би
и
теби
давали
„
нахтмузику
“
,
—
вели
заједљиво
гђа
Перса
.
—
Не
разумем
те
баш
ништа
,
—
вели
поп
Ћира
.
—
Па
то
и
није
лако
разумети
.
—
Ајде
немој
ми
ту
...
и
тако
не
знам
ни
ди
ми
је
глава
од
пута
и
силна
труцкања
.
—
Били
смо
к’о
у
аришту
,
—
наставља
гђа
Перса
.
—
Меланија
само
седи
па
плаче
...
Што
се
ово
дана
сирото
дете
наплакало
,
неће
се
целога
свога
века
толико
наплакати
.
—
Но
,
па
шта
је
дакле
?
—
Код
своје
рођене
куће
,
па
да
не
смеш
ни
нос
да
промолиш
кроз
капију
.
Ето
тако
смо
време
,
Ћиро
,
доживели
и
дочекали
.
К’о
да
смо
последњи
у
селу
!
—
Та
’
оћеш
ли
већ
једанпут
казати
:
шта
је
то
било
?
—
Та
...
она
тамо
.
.
она
поп-Спирина
,
гром
их
спалио
!
Немој
ме
ни
питати
.
Не
волем
ни
да
се
сетим
тога
а
камо
л
’
да
ти
још
приповедам
.
—
Но
,
па
шта
је
било
то
опет
сад
?
—
Па
од
оног
јаузна
.
Сида
дрвље
и
камење
на
нас
овамо
...
Да
пропаднем
у
земљу
пред
оним
младим
човеком
!
Од
њега
ме
највише
срамота
!
—
Охо
!
Па
то
ти
мени
нешто
крупно
казујеш
!
—
Такве
секирације
,
што
смо
ово
дана
од
њих
имали
,
не
би
’
ни
у
сну
снивала
,
нит
’
би
веровала
,
да
ми
је
пре
тога
когођ
рек’о
да
ће
до
тог
доћи
.
—
Па
шта
каже
онај
паор
?
—
запита
већ
мало
љутито
поп
Ћира
.
—
Па
то
и
јесте
што
ме
једи
!
Потпустио
ону
бештију
,
а
он
се
извук’о
отиш’о
некуд
на
пут
,
а
њу
оставио
да
газдује
.
—
Ал
’
ти
ми
још
не
рече
:
шта
је
то
све
радила
?
—
Од
кад
си
се
ти
кренуо
на
тај
проклети
пут
,
—
отпоче
гђа
Перса
пошто
се
намести
у
стару
фотељу
,
—
нисам
ти
ја
,
Ћиро
,
ни
ја
ни
Меланија
,
имали
ни
мирна
дана
,
ни
мирна
сана
.
Кажем
ти
;
ни
дањом
ни
ноћом
нисмо
били
мирни
од
њихових
безобразлука
.
Таман
једно
престане
,
кад
ал
’
ето
ти
друго
се
почне
...
па
тако
фурт
.
Дањом
метнули
неко
решето
пред
кућу
,
па
се
сетили
ту
да
решетају
жито
;
па
нека
плева
,
нека
прашина
,
к’о
да
је
и
онако
мало
на
сокаку
;
а
ноћом
неки
гајдаши
,
тамбураши
,
трумбеташи
,
Ћиро
,
неки
курмахери
и
неке
нахт-музике
,
к’о
да
смо
на
„
Тиса-парту
“
тако
ми
је
изгледало
.
—
Охо
!
Но
,
то
је
,
к’о
што
видим
,
све
лепше
и
лепше
.
—
Да
шта
ти
мислиш
!
?
Целог
боговетног
дана
лупа
оно
проклето
решето
и
тера
плеву
све
на
нашу
страну
;
не
можеш
к’о
човек
изићи
на
сокак
од
прашине
.
А
ноћом
се
опет
вуче
читава
компанија
;
ту
су
ти
са
неким
трумбетама
,
неким
вергловима
,
да
цео
шор
не
може
ока
да
склопи
.
—
Па
што
су
ти
се
завезала
уста
,
кад
их
имаш
,
фала
Богу
,
па
да
им
кажеш
,
да
ваљда
још
неко
седи
у
овом
сокаку
?
—
А
да
шта
сам
него
то
урадила
!
Па
мислиш
да
ми
је
штогођ
помогло
?
Шиљала
сам
Ержу
,
да
јој
каже
:
како
то
није
лепо
,
да
,
изнесу
решето
за
жито
на
сокак
,
код
онолике
њи’ве
авлије
...
како
нам
свима
смета
и
прави
ларму
по
сокаку
.
Та
није
да
је
ђипала
и
праскала
,
та
није
да
је
викала
,
већ
мислиш
сад
ће
је
шлог
.
Све
скаче
к’о
гумаластика
од
земље
,
кол’ко
је
пакосна
,
бештија
и
аспида
једна
василијска
,
па
поручује
по
Ержи
и
каже
:
„
Поздрави
ти
,
каже
твоју
милостиву
тејшасоњку
,
нек
она
не
тура
,
каже
,
свој
нос
у
мој
виршофт
;
коме
је
дао
Бог
,
тај
и
решета
жито
.
Тако
ти
кажи
,
каже
,
да
сам
је
поздравила
!
“
Умал
’
сироту
нашу
Ержу
ни
криву
ни
дужну
није
истукла
.
—
Но
,
то
ми
се
допада
!
—
вели
љутито-поп
Ћира
,
а
попадија
долива
уља
на
пламен
гнева
поп-Ћирина
па
наставља
:
—
„
Боље
,
поручује
ми
она
по
Ержи
,
нека
пази
она
,
то
јест
ја
да
пазим
,
нека
причува
она
ону
њену
принцезу
...
а
то
је
,
знаш
,
нишанила
на
нашу
Меланију
,
...
нек
причува
ону
шену
Генофефу
,
каже
,
док
је
нису
спевали
паори
у
шору
!
“
—
Охо
!
—
рече
поп
Ћира
и
диже
обрве
чак
под
ћелепуш
.
—
Охо
!
—
Е
,
сад
гледај
ти
само
,
молим
те
,
те
унцутарије
и
тога
брезобразлука
од
једне
аспиде
,
шта
се
она
усудила
да
каже
.
И
она
се
нашла
да
ми
чува
кућу
;
она
и
то
моју
кућу
да
чува
.
Ал
’
и
ја
сам
јој
к’о
што
треба
и
одговорила
,
—
вели
задовољно
и
блажено
гђа
Перса
.
—
Поздравила
сам
је
и
рекла
сам
јој
:
нек
чува
она
,
боље
ће
бити
,
ону
њену
дунду
да
не
ускочи
за
каквим
у
дороцу
са
рогља
.
—
А-а-а
!
Па
то
је
,
Бога
ми
,
баш
загустило
?
А
то
се
не
сме
више
тако
оставити
ни
трпити
.
—
А
,
па
видићеш
само
сутра
!
И
сутра
ће
сигурно
бити
ларме
по
сокаку
.
Ето
и
господин
Пера
се
од
ото
доба
формално
одбио
од
нас
,
па
га
нема
,
ређе
нас
посјећује
.
Изађе
јадан
младић
с
Меланијом
пред
кућу
,
па
не
може
речи
да
чује
кад
се
разговара
,
од
оног
проклетог
решета
!
...
.
Један
јед
само
.
Видићеш
већ
!
—
А
то
ћемо
тек
видити
!
Нек
пробају
само
!
—
вели
љутито
поп
Ћира
.
—
Та
...
сад
и
ја
мислим
,
да
је
већ
крајње
време
,
да
и
ти
к’о
отац
...
а
не
била
ја
на
твом
месту
,
то
само
ја
велим
,
а
ја
би
’
већ
—
—
Но
,
доста
,
доста
!
Знаћу
ја
већ
и
сам
шта
ми
треба
радити
!
—
рече
љутито
поп
Ћира
.
—
Очитаћу
ја
њему
већ
—
—
Да
му
очиташ
,
јест
,
—
храбри
га
госпођа
Перса
,
—
те
још
како
да
му
очиташ
.
Еј
да
ти
ја
мој
језик
позајмим
!
—
Те
још
како
ћу
да
му
очитам
!
Зар
је
то
лепо
,
да
се
ми
као
комшије
и
пароси
тако
мрзимо
?
!
Зар
сам
му
ја
крив
,
или
моје
дете
?
—
Или
ја
?
—
вели
гђа
Перса
.
—
Он
га
је
први
дочепао
и
одвео
био
својој
кући
.
—
Па
био
га
чувати
.
—
А
девојачка
су
врата
сваком
,
што
кажу
,
отворена
.
—
Ваљда
је
он
дете
,
није
ваљда
још
мајорент
,
па
не
зна
шта
му
треба
.
—
Него
му
сад
треба
тутор
да
га
туторише
.
—
А
,
та
казаћу
ја
њему
све
то
!
Видиш
ти
,
молим
те
,
да
човек
није
ни
у
својој
рођеној
кући
миран
!
—
вели
поп
Ћира
па
стаде
ходати
љутито
по
соби
.
—
Ако
штогођ
стане
да
прибацује
,
а
ти
му
реци
:
да
сваки
према
себи
тражи
прилику
;
кажи
му
,
да
младић
има
и
очи
и
своју
науку
,
па
види
и
разликује
,
шта
је
поморанџа
,
а
шта
цвекла
.
—
Не
брини
се
ти
!
Запушићу
му
уста
,
да
ће
памтити
док
је
жив
кад
се
са
мном
дишпут’о
.
—
А
можеш
му
и
то
рећи
:
да
се
доцкан
сетио
.
Младић
је
већ
разговарао
са
мном
,
а
и
Меланија
ми
се
исповједила
...
То
је
већ
свршено
...
Све
му
је
забадава
сад
.
—
Немај
ти
бриге
.
Ти
пази
кујну
,
а
мени
ово
остави
.
Кол’ко
сутра
наћи
ћу
се
с
њим
.
Имамо
и
иначе
послове
неке
да
свршимо
.
Сутра
дан
су
се
нашли
и
разговарали
подуже
поп
Ћира
и
поп
Спира
.
Поздравили
су
се
,
разуме
се
,
хладно
.
До
сад
су
се
увек
питали
за
здравље
и
онда
кад
се
обојица
нису
макли
ни
из
сокака
,
а
сад
се
вратили
обојица
су
пута
,
—
па
један
другог
ама
ни
једном
речицом
да
не
запита
!
!
Кад
су
почели
званичан
посао
,
један
другоме
нису
у
очи
гледали
,
него
и
један
и
други
кад
нешто
има
да
каже
а
он
говори
и
гледа
у
онај
писмени
акт
,
или
окреће
плајваз
,
или
намешта
перо
у
држаљици
,
или
тако
ма
штогод
,
тек
да
се
нађе
у
послу
.
Сврше
и
тај
посао
,
а
изгледало
је
да
се
поп
Ћира
већ
предомислио
,
и
да
неће
ни
отпочињати
какав
приватан
разговор
,
него
да
ће
се
у
миру
растати
.
Поп
Спира
је
већ
узео
свој
штап
и
шешир
и
гладио
га
руком
низ
длаку
,
дакле
већ
био
спреман
да
пође
,
кад
ће
га
поп
Ћира
јетким
и
дрхћућим
гласом
ословити
и
зауставити
.
—
Ама
...
оче
Спиро
,
’
тедо
’
се
нешто
с
вама
мало
разговарати
,
ако
се
,
то
јест
,
с
вама
,
уопште
и
може
,
разговарати
.
—
Е
,
да
!
?
А
откуд
то
сад
,
господар-комшија
?
!
А
за
што
као
да
не
можете
разговарати
?
!
К’о
и
до
сад
,
драги
комшија
и
колега
.
—
Та
...
не
знам
,
знате
,
—
рече
поп
Ћира
и
подиже
обрве
,
а
доби
две
озбиљне
бразде
око
ноздрва
—
јесам
ли
се
,
то
јест
,
добро
атресир’о
,
и
’
оће
л
’
вредити
што
вама
говорити
?
—
Па
како
сте
ви
то
„
вама
“
некако
чудно
изговорили
?
!
.
.
И
после
,
’
оћете
л
’
о
црквено-општественим
ствар’ма
да
разговарате
?
...
Ако
мислите
о
њима
,
стојим
вам
на
служби
...
о
њима
се
ваљда
тек
нећете
са
мојом
Сидом
разговарати
?
!
—
Добро
те
нисте
рекли
,
с
вашом
Жужом
!
—
А
шта
би
вам
фалило
,
само
ако
она
.
.
—
Охо
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
Охо
!
Да
како
!
—
вели
поп
Спира
и
остави
штап
.
—
О
фамилијарним
стварима
желио
би
’
да
се
разговорим
с
вама
,
господар-комшија
,
о
фамилијарним
.
.
ако
,
ако
,
то
јест
,
немате
што
против
тога
.
—
Молим
вас
,
извол’те
само
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Шта
ту
ваздан
правите
некаква
предисловија
!
—
Та
...
знате
,
чесњејши
господин
’
Спиридоне
,
мислим
,
је
л
’
вредно
и
да
почињем
с
вама
;
јербо
не
знам
:
ко
је
старији
у
тој
вашој
кући
,
ви
или
она
...
она
ваша
...
ваша
супруга
?
—
Но
,
па
ја
сам
...
ја
,
пречесњејши
господин
’
Кирило
!
А
шта
би
ко
хтели
?
Деде
,
немојте
обилазити
као
мачка
око
вреле
кобасице
!
—
Но
,
па
ако
сте
ви
старији
у
кући
,
к’о
што
кажете
,
а
оно
молио
би
’
вас
...
кад
би
били
тако
снисходителни
према
мени
,
па
наредили
онима
тамо
...
онима
вашима
.
.
да
оставе
моју
кућу
на
миру
.
Знате
,
нисам
рад
ни
да
се
свађам
с
вама
,
а
ни
да
вармеђа
има
посла
.
Ето
,
то
сам
желио
да
вам
кажем
.
’
Оћу
,
—
подигао
поп
Ћира
глас
као
да
диктандо
говори
,
—
’
оћу
да
сам
од
сад
миран
пред
својом
кућом
,
оче
Спиридоне
.
—
По
мени
баш
,
—
упаде
му
у
реч
поп
Спира
,
—
оче
Кирило
,
можете
слободно
,
ако
’
оћете
,
и
чловити
пред
кућом
!
—
...
а
за
решето
је
авлија
а
не
сокак
,
—
наставља
поп
Ћира
.
—
А
не
изнети
га
насред
сокака
,
као
да
је
сокак
ваш
спахилук
,
...
да
човек
не
може
да
изађе
пред
своју
рођену
кућу
од
лупе
,
прашине
и
плеве
...
—
Ја
водим
виртшафт
како
ја
знам
!
—
Јесте
!
Ви
водите
впртшафт
како
ви
знате
;
ваша
супруга
како
она
зна
,
а
ваша
слатка
ћерчица
опет
како
она
зна
!
Неко
дањом
,
неко
ноћом
;
тек
дошло
време
,
да
се
поштен
комшилук
расели
од
тога
вашег
виртшафта
.
—
Охо
,
охо
!
Ама
ви
,
господин
’
Ћиро
,
баш
онако
...
—
Јесте
;
ми
онако
а
ваша
кућа
свакојако
.
—
Охо
!
—
узвикну
зачуђено
и
увређено
поп
Спира
па
остави
шешир
.
—
Само
кад
је
ваша
кућа
пример
селу
.
—
Богме
и
јесте
.
-
—
До
душе
,
имате
се
чиме
и
поносити
;
к’о
мачка
с
огорелом
шапом
!
—
Но
,
тек
на
вашу
се
кућу
нећу
угледати
.
—
Но
,
то
вам
и
неће
бити
можно
,
јер
сам
јуче
забранио
мојој
Јуци
и
да
прима
визите
ваших
,
а
још
мање
да
сме
одлазити
к
вами
.
Дакле
госпођица
Меланија
ће
нас
поштедити
.
—
Неће
вам
ни
доћи
,
не
бојте
се
баш
,
да
је
зовете
.
—
Та
да
!
Има
она
доста
унтерхалтунга
и
код
своје
куће
.
Фала
Богу
,
онај
вам
и
не
избива
из
куће
.
А
збиља
,
господар-комшија
,
а
откуд
сте
ви
то
постали
хаузмајстор
па
издајете
квартире
?
—
запита
поп
Спира
.
—
Јест
,
ал
’
бар
долази
дањом
...
а
ту
су
и
старији
!
...
А
код
вас
онако
,
што
певају
паори
...
„
све
по
’
ладу
,
да
га
не
познаду
!
“
—
То
је
лаж
!
—
грмну
поп
Спира
.
—
Па
извол’те
запитати
и
известити
се
код
Ниће
боктера
...
Он
,
к’о
што
вам
је
познато
,
најбоље
зна
те
ствари
.
—
Охо
!
—
викну
поп
Спира
.
—
Мож’те
ви
викати
:
„
охо
“
,
кол’ко
’
оћете
,
али
то
је
све
тако
.
Не
може
човек
у
вече
да
разлади
собу
и
да
пусти
фришка
луфта
,
од
ларме
и
музике
;
дигли
сокак
на
главу
!
—
Е
,
е
!
Ама
то
ће
канда
да
изађе
на
дебело
,
господар-комшија
!
—
плану
поп
Спира
,
који
изгледа
тек
да
је
сад
схватио
домашај
поп-Ћириних
заједљивих
речи
.
—
Кога
ви
то
мислите
,
кад
тако
говорите
,
молићу
лепо
?
—
Па
говорим
,
—
вели
јетко
поп
Ћира
,
—
о
вашој
красној
ћерци
Јуци
,
...
нек
вам
је
жив
’
и
здрава
!
—
Господин
’
Ћиро
,
—
викну
императивно
поп
Спира
,
—
ћер
да
сте
ми
оставили
на
миру
!
Не
испирајте
уста
с
њом
!
Њу
ми
оставите
на
миру
.
—
Нек
остави
она
моју
кућу
на
миру
или
боље
рећи
:
нек
остави
на
миру
момке
по
селу
,
па
ће
онда
и
моја
кућа
бити
поштеђена
!
—
А
шта
има
она
то
с
вашом
кућом
?
!
—
Има
то
,
што
није
миран
сокак
од
нахтмузике
.
Све
трешти
од
неких
трумбета
.
—
Па
зар
је
само
моја
кућа
у
сокаку
?
!
!
—
Е
,
није
него
ваљда
оној
баба-Тини
праве
музику
?
!
—
Та
каква
је
ћорава
садашња
младеж
,
и
за
што
као
и
не
?
!
—
Па
кад
праве
баба-Тини
,
а
што
ће
онда
ваша
Јуца
,
ваша
безазлена
и
кротка
ћерчица
на
прозору
?
...
Сигурно
се
одала
на
астрономију
и
звјездочтеније
,
—
вели
заједљиво
поп
Ћира
,
—
па
погађа
’
оће
л
’
бити
рата
и
ко
ће
добити
батина
.
—
Па
и
биће
и
рата
и
батина
!
—
дрекну
поп
Спира
љут
као
звер
и
полете
на
противника
...
.
.
Шта
је
одмах
следећег
секунда
било
,
дознаће
читаоци
одмах
у
следећој
Глави
од
једне
са
свима
детаљима
тога
догођаја
добро
обавештене
госпође
.
ГЛАВА
ТРИНАЕСТА
У
којој
је
приповедање
,
или
боље
рећи
извештај
,
гђице
или
гђе
Габриеле
,
која
је
увек
врло
добро
обавештена
била
о
свему
и
свачему
,
и
знала
до
најситнијих
детаља
све
што
се
догодило
(
па
и
што
се
никад
ни
догодило
није
)
у
селу
;
и
која
је
,
будући
доста
беспослена
,
вршила
улогу
и
подмиривала
потребу
сеоског
„
Тагблата
“
или
још
боље
„
Интересантеблата
“
Овај
састанак
и
разговор
између
попова
био
је
тако
око
девет
часова
.
Тога
истога
дана
после
подне
,
приповедале
су
се
чудне
и
невероватне
ствари
о
том
догађају
.
У
вече
тога
дана
,
знало
је
цело
место
,
и
лево
и
десно
од
Великог
Сокака
приповедало
се
у
свима
кућама
о
том
збитију
.
А
заслуга
за
то
припада
гђици
Габриели
.
Она
је
била
као
нека
врста
машамоде
у
селу
.
Отменији
су
је
звали
„
сеоским
телеграфом
“
а
паори
„
сеоским
добошем
“
,
а
названа
је
тако
не
онако
на
памет
,
него
што
је
доиста
личила
и
на
једно
и
на
друго
.
Што
се
год
добро
или
зло
,
лепо
или
ружно
,
десило
у
једном
крају
,
за
тили
час
сазнали
су
сви
остали
крајеви
од
Швабине
суваче
па
све
до
иза
вашаришта
.
А
знала
је
добро
и
немачки
,
па
јој
је
у
толико
шири
био
терен
и
поље
рада
за
купљење
и
распростирање
новости
,
и
са
тих
преимућстава
,
била
је
присна
пријатељица
са
гђом
Цвечкенмајерком
,
месном
бабицом
,
којој
је
сваки
дан
ишла
на
јаузн
са
штрикерајем
у
корпици
.
Ту
су
једна
другој
рапортирале
што
је
која
дознала
и
после
разносиле
врло
савесно
и
ревносно
новости
по
селу
.
Која
је
од
њих
прва
дознала
за
тај
страшан
догађај
,
то
вам
писац
не
уме
да
каже
,
јер
је
свака
присвајала
за
себе
ту
заслугу
да
је
она
прва
сазнала
па
оној
другој
казала
.
Одмах
после
ручка
,
узела
је
гђа
Габриела
(
молимо
читаоце
за
извињење
,
што
ћемо
је
звати
час
гђом
час
гђицом
,
јер
тако
су
и
у
селу
сваки
час
грешили
)
узела
,
дакле
,
штрикерај
у
корпицу
па
полетела
и
заредила
по
кућама
и
сокацима
.
Прво
је
отишла
гђа-натарошевици
,
дакле
у
беамтерске
,
одатле
у
трговачке
а
после
у
мајсторске
куће
и
тако
даље
све
по
рангу
.
—
О
,
пардон
,
извините
!
Нека
,
нека
,
ручајте
ви
само
,
—
вели
гђица
Габриела
улазећи
код
г
.
-натарошевих
,
—
ја
ћу
мало
после
доћи
.
—
О
,
ништа
,
ништа
!
—
веди
гђа
натарошевица
.
—
Ми
смо
мало
повише
закаснили
,
извин’те
и
ви
!
Бар
да
сте
раније
дошли
,
а
красну
смо
рибљу
чорбу
имали
.
—
Молим
,
молим
,
—устручава
се
гђа
Габриела
,
—
к’о
што
сам
рекла
,
ја
могу
и
мало
после
!
Па
мом
дуварском
сату
већ
прошло
два
.
—
Па
и
није
вас
преварио
,
—
веди
гђа
натарошевица
,
—
него
се
ми
мало
задоцнили
;
а
у
другим
кућама
,
да
бо’ме
да
су
давно
и
давно
ручали
.
—
Бо’ме
,
како
где
!
Како
код
кога
!
—
рече
задовољно
Габриела
.
—
Код
господина
Ћире
,
пароха
,
знам
да
им
данас
није
до
ручка
—
—
Код
господна
Ћире
?
!
—
рече
радознало
гђа
натарошевице
и
постаде
одмах
много
услужнија
.
—
А
шта
је
то
било
тамо
,
слатка
?
—
Шта
,
зар
нисте
чули
?
—
Нисмо
,
рођена
!
Та
молим
вас
,
раскомотите
се
само
,
к’о
код
своје
-—
—
И
ништа
нисте
чули
?
!
И
ништа
баш
?
!
Та
је
л
’
можно
’
?
—
пита
Габриела
скидајући
мараму
.
—
А
ја
потрчала
да
чујем
,
кажем
у
себи
:
госпођа
ће
као
беамтерка
то
најбоље
знати
,
јер
се
на
ове
сеоске
торокуше
,
гнедиге
,
не
смете
ослонити
.
—
Ништа
,
слатка
!
Ја
сам
вам
овде
к’о
у
пустињи
—
—
Па
није
можно
!
Taz
is
unmeglih
!
Та
цело
село
само
о
томе
говори
—
—
Да
ниси
ти
,
Кипро
,
чуо
што
?
—
пита
гђа
нотарошевица
мужа
.
—
Ја
...
баш
ништа
,
—
вели
г
.
натарош
.
—
Ех
,
мој
супруг
,
—
вели
очајно
дебела
гђа
натарошевица
,
—
то
вам
је
управо
беамтерска
натура
;
има
тај
рђав
обичај
,
да
га
се
ништа
,
ама
ништа
,
слатка
,
не
тиче
,
и
ништа
неће
да
ми
каже
!
...
Увек
од
десетог
неког
чујем
,
што
се
у
селу
догодило
.
—
Та
шта
говорите
,
милостива
!
?
—
Та
брез
шале
!
Него
извол’те
,
не
женирајте
се
ни
најмање
.
—
Молим
,
молим
,
...
не
устручавајте
се
ни
најмање
...
ни
најмање
...
К’о
да
и
нисам
ту
!
Ја
ћу
ево
овде
на
канабе
!
—
рече
Габриела
и
седе
иза
њихових
леђа
на
једно
канабе
и
извади
свој
штрикерај
.
—
А
не
,
не
,
—
не
да
јој
гђа
натарошевица
.
—
Се’те
,
слатка
,
овде
сас
нама
.
Извол’те
мало
диње
,
да
знате
само
,
како
је
слатка
,
к’о
да
није
из
паорске
баште
него
к’о
да
је
„
цукрас
“
правио
.
—
Па
могу
баш
једну
кришчицу
,
онако
форме
ради
,
само
да
вам
не
дам
корпу
!
—
вели
Габриела
и
остави
штрикерај
.
—
Но
,
па
шта
је
,
шта
је
то
,
слатка
,
било
?
—
вели
гђа
натарошевица
.
—
А
ја
баш
идем
поред
ваше
куће
,
па
мислим
у
себи
:
дај
,
кажем
,
да
свратим
к
њима
,
ваљда
ће
господин-нотер
знати
све
...
Кад
оно
...
ви
нисте
ни
чули
!
Не
знате
ни
кол’ко
ја
!
—
Молим
вас
—
—
Та
шта
вам
ја
баш
много
и
знам
?
!
Чула
сам
,
ал
’
чисто
и
сама
не
верујем
...
а
на
сплетке
мрзим
к’о
на
ђавола
...
Та
знате
ме
,
фала
Богу
,
...
па
нисам
рада
да
ми
се
пребаци
—
—
Верујем
,
верујем
,
слатка
,
и
сама
сам
вам
таква
.
—
Знам
,
знам
,
бар
мени
немојте
,
гнедиге
,
говорити
—
.
—
Па
кол’ко
знате
,
слатка
,
кол’ко
знате
!
—
наваљује
гђа
натарошевица
.
—
’
Оћете
л
’
мало
шећера
на
дињу
?
Има
свакојаких
густова
.
Ето
,
мој
Кипра
воле
да
поспе
дињу
бибером
ил
’
тубаком
(
бурмутом
)
—
—
Фала
,
гнедиге
,
ја
волем
дињу
онако
клот
натуралну
;
осим
рајс-пулфера
знате
,
због
ветра
,
и
на
лице
ништа
не
мећем
—
—
А
,
па
ви
немате
ни
нужде
!
Така
кожа
!
—
Дакле
слушајте
!
...
Ал
’
молим
вас
,
милостива
,
да
задржите
то
за
вас
.
Бог
зна
,
је
л
’
то
све
истина
,
па
нисам
рада
—
—
О
,
молим
,
молим
,
то
није
било
ни
нужно
...
Ако
ова
риба
на
асталу
,
—
рече
и
показа
на
варку
од
сома
,
—
што
проговори
,
то
ће
се
и
од
мене
чути
.
Дакле
—
—
Дакле
,
чујте
!
—рече
Габриела
и
поклони
се
г
.
Кипри
натарошу
,
који
испушио
беше
лулу
и
кренуо
се
да
прилегне
мало
,
наредивши
,
да
се
она
лубеница
не
вади
из
бунара
пре
него
што
се
он
пробуди
.
—
Дакле
ви
знате
,
да
сам
ја
пријатељица
и
госпоја-Сиди
и
госпоја-Перси
;
не
знам
већ
,
гнедиге
,
коју
већма
и
више
волем
.
К’о
да
смо
сестре
,
или
тако
штогођ
.
Ако
се
сећате
,
ја
сам
вам
још
пре
две
три
недеље
рекла
и
пророковала
,
да
ће
бити
вашара
између
њих
.
А
ја
што
видим
,
гнедиге
,
то
је
виђено
.
Још
онда
сам
приметила
,
да
није
к’о
некад
.
А
то
је
све
због
оног
младића
,
младог
господина
Пере
,
што
је
сад
учитељ
овде
.
Наравно
и
са
свим
природно
;
и
једна
и
друга
има
ћер
,
па
мати
к’о
свака
мати
.
Свака
је
добру
рада
за
своју
ћер
;
а
јао
,
жалосна
,
а
како
и
не
би
;
ако
мати
неће
,
а
да
ко
ће
?
!
...
Ју
,
ја
сам
се
баш
заљубила
у
тај
ваш
циц
;
говорим
,
а
сва
ми
памет
остала
на
њему
!
Ди
сте
га
,
гнедиге
,
узели
?
Да
лепа
цица
!
—
рече
разгледајући
хаљину
домаћичину
.
—
Код
Пишкелесовице
на
рогљу
,
у
Бечкереку
,
трећа
кућа
од
апотеке
.
—
Баш
нећу
имати
мира
,
док
и
себи
не
купим
—
—
Јесте
,
врло
леп
циц
!
Нисте
ви
први
којој
се
доп’о
.
—
А
је
л
’
остало
још
у
комаду
?
—
Бо’ме
потрчао
је
све
сам
први
ноблес
у
Бечкереку
и
све
разграбио
.
—
Јуф
!
Та
немојте
ме
,
гнедиге
,
плашити
!
А
пошто
риф
?
—
Тридесет
и
две
крајцаре
,
ал
’
треба
се
умети
и
погађати
.
—
Та
шта
говорите
!
Тридесет
и
—
—
Та
ман’те
циц
до
ђавола
,
—
прекида
је
нестрпељива
гђа
натарошевица
,
—
него
молим
вас
даље
,
само
даље
—
—
А
,
да
,
пардон
,
пардон
!
...
Дакле
,
до
тог
доба
су
се
и
којекако
слагале
;
ал
’
од
ото
доба
,
крв
и
нож
,
крв
и
нож
!
Једна
другу
и
да
не
види
!
А
већ
,
до
душе
,
и
пре
се
једна
на
другу
тужила
.
Колико
ми
се
само
пута
тужила
госпоја
Сида
на
госпоја-Персу
и
на
њену
Меланију
.
„
Гледајте
је
само
,
—
каже
ми
госпоја
Сида
за
госпоја-Персу
,
—
како
је
обешењачка
жена
!
Кад
год
иде
Меланија
у
цркву
,
увек
зове
и
моју
Јулу
,
а
неће
сама
да
иде
;
само
да
се
види
како
је
она
господске
боје
,
бледа
,
а
моја
Јула
здрава
па
румена
к’о
што
је
Бог
дао
.
А
после
,
—
каже
,
—
примјетила
сам
,
—
каже
ми
госпоја
Сида
,
—
и
то
,
да
увек
она
има
нешто
особито
,
тек
само
да
није
к’о
у
ове
моје
.
Ако
моја
Јула
пође
једне
Недеље
брез
рукавица
...
а
куд
ће
на
ову
врућину
и
да
их
навлачи
!
...
Меланија
одмах
навуче
рукавице
,
да
покаже
,
како
је
„
нобл
“
;
а
ако
друге
Недеље
ова
моја
понесе
и
навуче
рукавице
,
онда
их
опет
Меланија
не
навуче
.
Онда
опет
’
оће
да
покаже
,
како
она
има
беле
руке
к’о
у
ноблеса
,
а
моја
Јула
,
бајаги
,
само
их
за
то
навлачи
,
да
сакрије
своје
од
виртшафта
испуцане
руке
!
!
!
И
на
то
је
,
—
каже
госпоја
Сида
,
—
све
она
матора
сакраменцка
бештија
учи
!
Дуго
сам
,
—
каже
,
—
лупала
главу
и
штудирала
,
док
сам
се
досетила
тој
њеној
унцутарији
.
“
Ето
тако
су
се
и
пре
оговарале
.
А
ја
је
тешим
и
стишавам
,
...
така
ми
је
,
знате
,
нарав
,
волем
све
лепо
без
свађе
,
па
јој
кажем
:
„
Па
можда
је
то
,
слатка
госпоја-Сидо
,
само
случајно
;
вама
се
то
само
тако
чини
!
Баш
вам
могу
отворено
казати
,
и
уверити
вас
,
да
госпоја
Перса
,
кол’ко
је
ја
познајем
,
да
она
,
на
против
,
баш
к’о
своје
рођено
дете
воле
вашу
Јулу
.
Баш
мени
самој
је
одономадне
казала
,
како
вам
завиди
,
што
имате
тако
вредну
и
здраву
ћер
.
“
—
„
Ето
,
—
вели
она
—
“
...
Ју
,
слатка
,
баш
би
’
вас
молила
још
за
једну
малу
малу
кришчицу
,
ова
ваша
диња
све
се
топи
у
усти
...
—
О
,
па
што
не
кажете
!
Извол’те
,
молим
,
извол’те
!
—
Фала
лепо
!
Мој
покојни
није
марио
за
диње
.
Увек
сам
их
крадом
јела
у
кујни
с
млађима
...
Био
је
нервозан
на
диње
здраво
.
—
Верујем
,
има
људи
разне
феле
—
—
„
Ето
,
—
вели
госпоја
Перса
,
“
—
приповедам
,
знате
,
ја
госпоја-Сиди
,
—
„
ето
она
моја
,
Меланија
то
јест
,
мало
мало
,
па
кашље
!
“
Те
кувај
ово
,
те
кувај
оно
.
Здраво
је
њежна
,
—
каже
,
—
хаглих
к’о
лептирова
крила
!
Све
ја
морам
да
радим
,
жао
ми
детета
;
шта
ћете
,
кад
се
за
нешто
више
родила
,
—
каже
.
—
А
госпоја
Сида
,
како
који
дан
све
шира
;
њена
Јула
све
ради
за
њу
.
Оно
је
девојка
,
—
фали
је
госпоја
Перса
.
—
Кад
корача
,
све
се
тресе
земља
под
њом
!
А
ова
моја
к’о
нека
балска
лепеза
;
да
је
ду’неш
,
зауставила
би
се
негде
на
тараби
или
на
багрему
,
како
је
лака
!
Никакав
тежи
посао
није
за
њу
.
А
госпоја-Сидина
Јула
кад
се
попне
на
кацу
,
па
им
траје
до
новога
а
нама
око
Сретенија
нестане
,
па
морамо
да
купујемо
купуса
с
пијаце
.
“
...
„
Ево
ви’те
,
—
кажем
ја
госпоја-Сиди
,
—
шта
каже
госпоја
Перса
!
“
...
И
зар
мислите
,
—
окрену
се
гђи
натарошевици
,
—
да
сам
је
умирила
?
...
Боже
сачувај
!
—
наставља
Габриела
.
—
Тек
онда
се
згране
,
па
стане
да
ђипа
и
да
праска
.
А
ја
је
једнако
умирујем
;
јербо
не
волем
,
знате
,
свађу
;
волем
сваки
са
сваким
да
лепо
живи
...
Молим
вас
,
слатка
,
ја
сам
се
већ
обезобразила
,
ал
’
ви
сте
криви
што
умете
таку
слатку
дињу
да
изаберете
—
—
О
,
молим
,
молим
...
с
драге
воље
!
Извол’те
!
—
рече
гђа
натарошевица
држећи
једнако
нож
у
руци
и
дињу
на
крилу
.
—
Ал
’
послушајте
ме
!
Узмите
мало
шећера
па
поспите
кришку
!
—
Ајд
’
баш
да
вам
не
учиним
нажао
.
Али
само
једну
кашичицу
!
...
Дакле
,
тако
ја
стишавам
.
Волем
све
лепо
;
с
лепим
се
,
слатка
,
може
све
учинити
.
Тако
сам
утишкавала
и
,
што
кажу
,
крпила
!
Е
,
ал
’
,
бо’ме
,
и
томе
је
било
краја
!
Док
су
мене
слушали
,
и
док
сам
ја
могла
...
било
је
и
којекако
.
Ал
’
од
како
дође
онај
младић
;
не
слуша
ме
више
ни
једна
ни
друга
,
па
тако
је
и
дошло
до
шкандала
—
—
До
шкандала
?
!
Молим
вас
само
мало
брже
,
шта
је
,
дакле
,
то
било
?
—
рече
гђа
натарошевица
и
одсече
и
себи
кришку
диње
.
—
И
ја
огладнила
чисто
од
љубопитства
...
Дакле
?
—
Само
се
мало
,
гнедиге
,
стрпите
!
Дакле
,
к’о
што
сам
рекла
и
казала
,
чим
је
нови
учитељ
дош’о
,
одмах
су
га
салетили
и
једни
и
други
.
Један
га
дочеп’о
за
рукав
па
га
вуче
на
ручак
,
а
други
за
други
рукав
и
крагн
па
га
вуче
на
јаузн
и
вечеру
.
А
младић
сирома
’
,
да
се
не
замери
ни
једнима
ни
другима
,
ајд
’
и
тамо
и
овамо
;
па
заређ’о
из
једне
куће
у
другу
к’о
нека
комесија
.
А
они
и
једни
и
други
удри
фали
сваки
своју
,
...
а
он
се
само
окреће
час
једној
час
другој
.
Младић
,
наравно
,
има
очи
па
пробира
и
шацује
.
Еле
,
госпоја-Персина
Меланија
,
Бога
ми
,
боље
умела
;
учинила
одмах
ероберунг
!
...
Та
оно
...
знате
...
не
треба
се
баш
много
ни
чудити
;
у
том
јој
је
,
што
кажу
,
и
век
прошао
!
А
после
,
и
немецко
воспитање
...
шта
ја
фурт
предикујем
и
говорим
...
ал
’
немам
коме
.
Ето
,
и
овде
се
показало
!
...
Сад
ће
јој
падати
на
ум
,
знам
добро
,
моје
речи
,
ал
’
шта
је
’
асне
сада
!
?
Говорим
ја
њој
од
кад
још
:
„
Госпоја-Сидо
,
ако
сте
права
мати
,
и
пријатељ
своме
детету
,
немојте
да
је
оставите
да
буде
слепа
код
очију
и
без
изображења
;
подајте
је
у
лер
код
фрајле
Нимфидоре
,
да
научи
да
хеклује
штрумфпандле
и
сас
перлама
чачкалице
за
зубе
и
немецки
унтерхалтунг
!
До’ће
време
,
па
ће
вас
дете
проклињати
!
“
Бадава
,
што
јест
јест
;
ал
’
за
љубезне
ствари
—
само
је
немецки
језик
створен
,
слатка
!
Није
то
да
говорим
и
држим
страну
,
што
ми
је
мама
била
Немица
,
...
ал
’
са
свим
је
тако
.
Зар
не
?
Ја
само
кад
морам
да
се
свађам
и
да
псујем
кога
,
онда
говорим
српски
,
некако
је
за
то
згоднији
;
али
за
фине
ствари
,
опет
вам
кажем
,
само
немецки
!
Само
немецки
,
слатка
моја
!
...
Сад
се
уједа
госпоја
Сида
,
а
кад
сам
је
ја
советовала
,
да
да
њену
Јулу
нигде
на
страну
у
кућу
,
у
лер
,
а
она
сва
позеленила
,
па
ђипа
,
мал
’
ме
није
ударила
,
па
каже
:
„
Не
дам
ја
,
док
сам
ја
жива
,
—
каже
,
—
моје
дете
у
Швапску
кућу
;
у
једном
истом
кориту
,
—
каже
,
—
и
месиду
’
леб
и
переду
веш
,
и
купаду
децу
,
поганија
једна
!
“
Е
,
ето
јој
сад
—
—
Ал
’
молим
—
—
Еле
,
господин
Пера
се
заљуби
до
ушију
у
фрајла-Меланију
,
па
је
сваки
дан
код
њих
,
и
доноси
јој
све
лепе
немецке
књиге
,
сентименталне
и
пуне
жалостивни
’
ствари
за
плакање
.
И
каже
сад
,
да
не
би
ни
једне
секунде
могао
бити
без
ње
,
то
јест
Меланије
;
а
да
се
,
не
дај
Боже
,
стрефи
штогођ
,
отиш’о
би
,
каже
,
из
дешперата
,
у
клоштер
Месић
у
калуђере
.
—
Ју
,
сирома
’
младић
!
—
И
тако
фрајла
Јула
остала
на
цедилу
,
па
се
из
дешперата
заљубила
у
Шацу
...
оног
младог
,
здравог
лепог
...
та
знате
га
сигурно
...
берберског
асистента
Та
како
да
га
не
знате
?
!
Оног
што
увек
залепи
мали
к’о
младеж
округао
фластер
на
доњу
вилицу
,
к’о
бајаги
боле
га
,
има
бубуљицу
,
а
оно
није
,
не
фали
му
ни
ђавола
...
него
само
из
обешењаклука
,
да
је
још
лепши
!
...
А
обе
мамице
више
да
не
видиду
једна
другу
,
него
се
секираду
а
све
због
будућега
зета
.
Е
,
сад
ко
је
томе
крив
,
питам
вас
,
што
се
Јули
измакла
така
лепа
и
добра
партија
?
—
Ал
’
молим
вас
,
слатка
,
—
опомиње
је
гђа
натарошевица
,
—
ал
’
ја
још
никако
да
чујем
—
—
Ах
,
пардон
,
пардон
,
милостива
!
Наљутила
сам
се
...
жао
ми
сироте
Јуле
к’о
да
ми
је
рођена
сестра
.
Дакле
,
доста
до
тога
,
да
је
настала
’
ладноћа
међу
њиме
через
младога
хер-лерера
,
тога
младића
.
Госпоја
Сида
научила
,
да
прид
вече
поседи
прид
кућом
,
ал
’
не
може
да
гледа
кад
се
шета
фрајла
Меланија
и
господин
Пера
,
па
госпоја
Сида
протолковала
то
тако
,
к’о
да
је
то
труц
њојзи
и
Јуци
.
Па
она
онда
изнела
решето
па
решета
жито
,
а
поп-Ћирини
онда
они
не
можеду
да
изиђеду
пред
кућу
ни
послом
а
камо
л
’
ради
унтерхалтунга
.
Онда
госпођа
Перса
почне
позивати
господин-Перу
на
вечеру
и
после
вечере
,
а
из
госпоја-Сидине
авлије
бацаду
се
са
с
кромпирима
у
госпоја-Персину
авлију
,
само
да
не
останеду
дужни
.
А
онда
госпоја
Перса
напусти
своју
слушкињу
,
ону
шиндивилу
Ержу
што
су
је
спевали
у
шору
с
оним
младим
апотекарским
субјектом
,
да
труцира
госпоји
Сиди
...
Изађе
к’о
бојаги
да
почисти
сокак
испред
куће
,
а
она
пева
кол’ко
је
грло
доноси
ону
паорску
песму
:
„
Пусти
Боже
све
громове
твоје
,
па
потуци
све
комшије
моје
,
“
а
то
се
,
знате
односи
на
поп-Спирине
.
Шта
мислите
!
!
Би
л
’
вам
то
икад
пало
на
памет
!
А
госпоја
Сида
онда
к’о
вели
:
„
Кад
ти
мене
секираш
песмом
,
ја
ћу
тебе
музиком
!
Да
ви’ш
како
ја
умем
!
“
И
једно
вече
,
дође
лепо
Шаца
,
онај
што
сам
га
мало
пре
споменула
,
са
читавом
бандом
блех-инштрумената
,
гајди
и
други
инштрумената
и
дигне
сокак
на
главу
;
срела
га
...
лепо
га
вид’ла
к’о
ја
вас
,
милостива
,
сад
...
фрау-Цвечкенмајерка
кад
се
враћала
од
породиље
из
арендашког
сокака
.
Кад
су
се
вратили
попови
с
пута
(
јер
ни
један
се
није
стрефио
тада
код
куће
)
а
оне
обадве
удри
у
плач
и
тужбу
,
а
супрузи
место
да
уредиду
ствар
стишаду
,
а
они
се
потучеду
!
И
поп
Спира
,
кажу
,
инзултир’о
је
господин-Ћиру
...
гађ’о
га
песконицом
,
и
онај
ост’о
без
једног
зуба
,
избивен
му
леви
кутњак
;
баш
с
које
је
стране
и
јео
поп
Ћира
,
јербо
десном
се
страном
и
не
служи
,
на
десној
су
му
сви
зуби
слаби
и
шупљи
.
—
Та
шта
говорите
!
!
—
пита
запрепашћено
гђа
натарошевица
.
—
Да
шта
ви
мислите
!
Господин
Ћира
је
хаглих
човек
,
а
оно
је
паоренда
,
па
још
немешки
син
!
Мож’те
представити
себи
!
Зар
нисте
чули
какве
је
муке
им’о
отац
поп-Спирин
,
док
га
је
натер’о
да
се
школује
?
То
је
салашар
.
Трипут
је
,
кажу
,
бег’о
из
школе
и
бег’о
на
салаш
,
па
се
брицом
бранио
и
неће
никако
у
скамију
...
Па
га
онда
,
четврти
пут
отац
вез’о
уларом
и
пајванима
иза
стражњег
сица
за
шараге
,
па
га
тако
одвук’о
у
школу
,
те
се
једва
скрасио
у
скамији
.
—
Та
шта
говорите
?
!
—
Да
шта
ви
мислите
?
!
Још
онда
,
к’о
дете
,
па
се
вид’ло
да
ће
бити
од
њега
неки
грубијан
,
—
заврши
Габриела
мећући
штрикерај
у
корпицу
,
који
је
после
треће
скришке
диње
опет
извадила
била
.
—
Та
,
шта
је
—
—
Извин’те
,
милостива
,
—
рече
облачећи
се
,
—
ал
’
ја
сам
се
мало
и
одвише
задржала
!
Службеница
!
Љубим
руке
,
гнедиге
!
...
Ал
’
молим
вас
,
само
ником
ни
речи
!
Нек
остане
код
вас
!
Нисам
рада
!
Нисам
рада
,
знате
,
да
ме
после
попреко
гледају
...
Службеница
!
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
У
којој
је
сав
онај
„
рест
“
Габриелиног
приповедања
који
није
могао
стати
у
Главу
Тринаесту
.
У
њој
ће
,
дакле
,
читалац
сазнати
још
неке
подробности
које
се
односе
на
онај
крупан
догађај
и
видеће
како
сеоска
„
фама
“
постаје
и
расте
Чим
је
изашла
од
гђе
натарошевице
,
упутила
се
гђа
Габриела
брзим
кораком
гђи
Соки
гркињи
.
А
тако
исто
и
натарошевица
похитала
је
,
обукавши
се
на
врат
на
нос
,
гђи
Гециници
касирки
и
гђи
апотекарици
,
да
види
,
да
ли
су
ове
чуле
што
од
свега
овога
;
па
ако
су
чуле
да
сазна
још
више
,
а
ако
нису
,
да
им
прва
јави
.
—
’
Оће
л
’
кера
?
—
чу
се
са
сокака
глас
.
—
Но
,
ко
је
сад
опет
?
—
пита
гђа
Сока
и
погледа
на
авлијска
врата
.
—
Госпоја
Соко
,
’
оће
л
’
кера
?
—
чу
се
и
по
други
пут
глас
и
гђа
Сока
позна
глас
Габриелин
.
—
Неће
,
неће
!
...
На
ланцу
је
под
амбаром
.
Извол’те
слободно
!
—
одговори
гђа
Сока
.
—
Но
,
шта
ће
сад
опет
та
матора
торокуша
?
!
(
Гђа
Габриела
није
била
ни
матора
ни
ружна
,
него
баш
напротив
;
али
је
гђа
Сока
била
гневна
,
а
онда
ни
сами
мушки
не
бирају
израз
,
нити
су
објективни
!
)
Опет
ће
ме
задржати
од
посла
к’о
и
одономадне
,
—
вели
гђа
Сока
,
пред
којом
стојаше
једна
гомила
старих
плеснивих
рукавица
,
које
је
секла
и
спремала
да
покрива
флаше
од
парадајза
,
који
је
баш
тога
дана
кувала
и
за
зиму
спремала
.
—
Добар
дан
;
kis
ti
hant
!
—
клања
се
гђа
Габриела
.
—
Пардон
,
пардон
,
ако
сам
вас
штагод
узнемирила
...
к’о
и
увек
,
и
данас
сте
у
послу
.
За
Бога
,
гнедиге
,
та
кад
се
ви
одмарате
,
то
би
само
волела
знати
—
—
О
,
баш
на
против
.
Ни
најмање
ме
нисте
узнемирили
.
А
ја
баш
мало
пре
у
себи
мислим
:
О
неће
л
’
Бог
ког
донети
!
...
Како
сам
сама
,
баш
би
ми
таман
к’о
поручена
дошла
;
кад
ал
’
оно
,
гледај
,
ето
вас
.
О
,
сам
вас
је
Бог
дон’о
.
—
Богме
,
слатка
,
нећу
се
моћи
дуго
ни
сама
задржавати
,
јер
сам
за
послом
,
а
и
ви
сте
,
к’о
што
видим
,
у
послу
.
—
Та
,
ето
,
цуњам
по
орману
.
Тражим
и
купим
старе
рукавице
,
да
покривам
флаше
од
парадајза
.
Све
саме
балске
рукавице
,
од
Бог
те
пита
каде
.
Гледам
их
Боже
,
па
мислим
и
питам
се
:
та
јесу
л
’
то
,
Боже
,
моје
?
!
Та
зар
је
у
њих
стала
ова
моја
садашња
рипида
?
!
Како
се
човек
само
измени
!
А
наравно
,
и
кад
је
то
слатка
моја
,
било
!
Боже
,
шта
је
човек
!
Не
зна
ни
кад
проживи
,
а
текем
дођу
године
!
Па
ми
паде
сад
и
то
на
ум
,
Боже
,
какав
је
штуцер
мој
покојни
био
некад
као
млад
трговац
,
кад
ми
је
шмајхлов’о
!
...
Тхе
,
па
све
прошло
!
—
Но
,
ал
’
и
ви
морате
признати
,
слатка
,
да
је
имао
и
коме
;
им’о
је
,
бо’ме
,
и
коме
да
шмајхлује
!
—
вели
гђа
Габриела
.
—
Та
...
баш
не
велим
да
није
;
није
ми
он
један
то
призн’о
...
Била
сам
млада
;
а
што
је
младо
,
то
је
и
лепо
...
Било
па
прошло
!
—
уздахну
гђа
Сока
.
—
Хе
,
госпоја
,
„
пролазе
године
к’о
гођ
мутна
вода
“
,
што
кажу
паори
.
Што
проживите
,
слатка
,
то
вам
је
—
—
Право
кажете
,
—
потврђује
гђа
Сока
.
—
Јест
бо’ме
!
Па
опет
људ’ма
све
нешто
тесно
док
су
живи
!
Гледам
баш
нашу
господу
парохе
,
поп-Ћиру
и
поп-Спиру
само
;
тхе
,
а
шта
ћете
!
...
Једно
,
што
кажу
,
тесно
,
а
друго
бесно
!
...
К’о
да
ће
хиљаду
година
да
живиду
!
—
Поп-Ћиру
и
Спиру
?
—
запита
је
зачуђено
гђа
Сока
.
—
А
шта
је
то
било
?
—
Зар
ништа
не
знате
?
—
чуди
се
гђа
Габриела
.
—
Ништа
—
—
И
ви
баш
ништа
нисте
чули
?
—
Ни
речи
,
слатка
моја
,
ни
речи
!
—
Та
је
л
’
можно
!
?
—
Та
задрж’о
ме
овај
проклети
парадајз
код
куће
,
и
баш
сам
данас
нашла
да
га
кувам
!
...
Ефи
!
О
Ефика
!
Узми
ове
рукавице
па
их
овлажи
и
развуци
,
очисти
их
од
плесни
,
и
искомадај
их
овако
к’о
што
сам
ја
почела
,
—
нареди
гђа
Сока
Ефики
,
једној
округлој
дунди
белих
трепавица
,
која
је
дотутњила
,
—
добила
сам
визиту
...
немам
сад
кад
.
Ајде
,
носи
то
брже
!
...
Дакле
,
шта
је
то
било
,
слатка
!
?
Седим
к’о
на
шпорерту
од
љубопитства
,
тако
сам
најгириг
!
Ништа
,
ништа
вам
не
знам
—
—
О
,
то
сам
вам
ја
онда
у
великој
штети
!
А
ја
,
сирота
,
мислим
да
се
оасним
штогођ
,
па
кажем
сама
себи
:
дај
да
одем
часком
до
госпоја-Соке
;
она
ће
то
знати
,
кад
држи
дућан
!
О
,
о
,
баш
ми
је
жао
—
—
Молим
вас
,
ни
речи
,
к’о
што
вам
кажем
,
нисам
чула
!
Рец’те
само
кол’ко
знате
;
немојте
ме
,
слатка
,
мучити
!
Кол’ко
знате
приповедите
,
а
ја
већ
могу
себи
представити
!
—
Та
,
наравно
,
кол’ко
знам
.
—
Да
се
нису
посвађали
?
—
Та
да
је
само
то
—
па
и
Боже
помози
!
—
А
зар
има
наопако
штогођ
још
и
горе
?
—
Да
шта
ви
мислите
!
—
Та
шта
говорите
!
И-ју
!
—
Инзултирунг
!
...
Потукли
се
!
—
Потукли
!
Фрау-Габриела
,
ви
се
ваљда
само
шалите
!
Ид’те
,
молим
вас
.
—
На
моју
част
,
слатка
!
—
И-ју
!
Ко
би
то
рек’о
!
—
То
још
како
!
—
Та
не
говор’те
!
—
Да
шта
ви
мислите
!
Извук’о
бо’ме
наш
господин
Ћира
к’о
Талијан
код
Кустоце
!
—
Ију
!
Госпоја
Габриела
,
та
шта
ви
то
мени
говорите
?
!
А
од
кога
,
наопако
!
—
Од
поп-Спире
.
—
Јао
,
наопако
му
звонило
!
А
через
чега
?
—
Через
младожење
!
Отимају
се
о
њега
;
и
један
и
други
има
у
кући
на
удају
...
па
через
господина
Пере
учитеља
.
—
Та
знам
,
знам
...
ал
’
тек
...
к’о
мислим
да
...
не
мора
због
тога
баш
тако
!
—
чуди
се
гђа
Сока
.
—
Та
и
досад
је
било
прошевине
!
Ју
,
Боже
,
—
чуди
се
и
крсти
гђа
Сока
,
—
та
то
баш
к’о
неки
паори
!
—
Е
,
ал
’
приповеда
ми
гђа
натарошевица
...
—
случајно
сам
код
ње
свратила
малочас
и
од
ње
чула
.
Скаменила
сам
се
,
кад
сам
чула
,
и
једва
сам
дошла
к
себи
.
Ја
вам
сад
не
умем
ни
десети
тал
од
онога
,
што
ми
је
све
она
казала
,
да
исприповедам
(
а
немам
ни
каде
,
слатка
)
...
Каже
ми
гђа
натарошевица
,
између
осталога
,
да
није
само
око
тога
било
,
чију
ће
ћер
узети
?
То
би
му
,
—
каже
,
—
поп
Спира
још
и
опростио
;
него
је
он
дочуо
,
да
је
онај
,
то
јест
,
поп
Ћира
чак
ишао
ди
треба
,
да
израдим
,
да
његов
будући
зет
,
то
јест
,
садашњи
господин
Пера
,
добије
поп-Спирину
парохију
!
...
Сад
како
је
то
требало
да
буде
,
—
то
вам
сад
не
умем
баш
казати
и
екшплицирати
,
—
али
доста
до
тога
,
да
је
то
поп
Спира
дочуо
,
па
лепо
сео
у
кола
па
за
њим
;
и
срећно
му
поквари
тај
посао
.
Па
још
тамо
су
се
,
у
Темишвару
,
каже
гђа
натарошевица
,
споречкали
,
а
овде
јутрос
и
довршили
.
—
За
име
света
,
па
зар
се
баш
тукли
!
...
А
који
им
је
ђаво
у
тим
годинама
?
!
—
Формално
тукли
.
По
селу
само
о
том
и
говоре
.
Идем
да
чујем
још
штогођ
.
Службеница
!
Службеница
,
—
рече
и
похита
да
иде
.
—
Та
сед’те
још
мало
,
—
зауставља
је
гђа
Сока
испраћајући
је
до
авлијских
врата
—
Та
тек
што
сте
дошли
!
Та
не
задржавате
ви
мене
ни
најмање
!
—
Морам
,
слатка
,
и
сувише
сам
се
задржала
.
Дакле
,
збогом
!
—
Та
,
та
,
фрау-Габриела
,
та
шта
вам
се
то
вуче
,
—
повика
за
њом
гђа
Сока
.
—
Та
вратите
се
брже
!
Куд
ћете
тако
?
Та
спала
вам
доња
бела
сукња
,
па
се
вуче
;
та
саплешћете
се
па
ћете
разбити
нос
.
—
Јао
мене
жалосне
!
—
викну
очајно
гђа
Габриела
,
која
је
била
већ
прилично
одмакла
.
—
Ју
,
убио
је
Бог
;
како
то
да
ми
пасира
!
—
па
стаде
и
погледа
доле
и
виде
да
је
сасвим
тако
.
—
Уф
,
уф
!
Куд
сам
сад
овако
пристала
!
!
!
—
Фрау
Габриела
,
—
чу
се
и
други
глас
из
једног
отвореног
прозора
из
куће
господина
Геце
касира
.
—
Та
ди
су
вам
очи
!
Ха
,
ха
!
Та
изгубићете
сукњу
на
сред
пута
!
О
жено
,
Бог
те
вид’о
!
!
—
Извол’те
брже
у
авлију
!
—
чу
се
трећи
глас
из
треће
куће
.
—
Ох
,
баш
ћу
вас
молити
!
—
рече
гђа
Габриела
и
утрча
у
кућу
.
—
Молим
вас
,
само
малко
.
Уф
,
уф
!
како
то
да
ми
се
деси
!
Молим
вас
,
слатка
,
ја
сад
немам
каде
,
него
ево
вам
сукње
,
а
ја
ћу
послати
сутра
моју
малу
.
Уф
,
уф
,
кад
ја
највише
посла
имам
,
онда
ми
баш
пасира
какав
малер
.
Изволите
,
само
до
ујутру
.
—
Не
брин’те
се
ништа
.
—
Ал
’
,
слатка
,
немојте
само
никоме
ни
речи
о
томе
!
Уф
,
уф
.
Баш
вам
фала
!
Срећа
те
ми
је
тај
малер
пасирао
пред
вашом
а
не
пред
каквом
другом
кућом
!
То
ми
је
утеха
бар
,
јербо
вас
знам
да
сте
жена
на
свом
месту
!
А
куд
би
’
знала
!
Јао
наопако
!
Ако
виде
паорски
мушкарци
’
оће
,
ђаволи
,
још
да
ме
спевају
!
А
куд
би
’
знала
од
срамоте
,
да
су
ме
какви
мушкарци
вид’ли
!
Проклети
мушкарци
!
—
рече
и
оде
као
ветар
у
кућу
г
.
Геце
касира
,
где
је
раширеним
рукама
дочека
гђа
Марта
Гецина
супруга
.
—
Но
,
—
рече
гђа
Габриела
улазећу
у
Гецину
кућу
,
—
и
ја
вам
красно
изгледам
.
Изгледам
к’о
да
су
мене
тукли
а
не
господин-Ћиру
!
—
Та
је
л
’
истина
,
Бога
вам
,
то
што
сам
отоич
чула
за
нашу
господу
парохе
.
—
Од
кога
,
слатка
?
—
Та
од
гђа
натарошевице
.
Њој
је
г
.
супруг
њен
,
Кипра
,
све
из
аката
прочит’о
,
каже
она
.
—
Она
то
каже
!
!
Она
!
!
!
Та
ја
сам
јој
,
слатка
,
све
казала
!
—
Дакле
истина
је
!
—
чуди
се
гђа
Гециница
.
—
Дакле
тукли
су
се
?
—
Формално
тукли
.
Једва
су
их
развадили
.
Поп
Спира
је
инзултир’о
,
онако
паорски
,
господин-Ћиру
.
Ударио
га
.
—
Ударио
!
Јао
наопако
!
А
чиме
?
—
Ударио
га
„
штоглом
“
у
леви
образ
и
све
му
зубе
поизбијао
и
просуо
по
порти
.
—
Каква
„
штогла
“
?
—
„
Каква
“
!
Боже
мој
,
како
ме
то
питате
?
!
Па
штогла
;
штогла
од
пеглајза
!
Боже
,
госпоја
Марта
,
к’о
да
сте
паоркиња
,
па
немате
пеглајз
у
кући
—
него
пеглате
к’о
паоркиње
на
велику
рољу
!
—
Та
...
знам
,
ал
’
опет
...
—
рече
Гециница
па
се
прекрсти
од
чуда
.
—
Јао
мени
,
а
од
куд
му
штогла
?
!
—
Па
понео
са
собом
у
џепу
.
Ви
бар
знате
,
слатка
,
к’о
касирка
,
какви
су
поповски
џепови
и
шта
све
може
у
њи
’
да
стане
!
—
О
,
о
,
Боже
!
...
Штогла
—
—
Па-па-па
им’о
штоглу
.
—
Та
...
знам
,
знам
...
—
вели
,
сумњајући
,
гђа
Гециница
,
—
ајде-де
,
да
су
се
попадије
сас
штоглама
потукле
;
жене
су
,
па
не
би
било
никакво
ни
чудо
да
полете
пеглајзи
и
шпорерти
!
...
Ал
’
људи
,
па
још
попови
!
Ах
,
—
рече
одбијајући
одлучно
,
—
каква
штогла
,
Бог
вас
видио
!
!
—
Па
штогла
,
слатка
,
штогла
!
—
рече
жалосним
гласом
гђа
Габриела
.
—
У
осталом
—
трже
се
па
настави
,
—
сад
вам
ја
баш
не
умем
казати
од
куд
му
баш
штогла
...
ал
’
тако
сам
чула
...
по
што
сам
купила
,
по
то
вам
,
што
кажу
,
и
продајем
—
—
Од
куд
само
штогла
!
—
чуди
се
једнако
гђа
Гециница
.
—
Па
онда
—
—
Е
,
па
кад
ми
не
верујете
,
ја
нећу
приповедати
,
—
рече
гђа
Габриела
,
готова
већ
да
удари
у
плач
.
—
Ал
’
молим
вас
,
приповедајте
!
—
Не
,
не
!
Вид’ли
сте
да
ми
је
пасир’о
онај
малер
,
—
рече
Габриела
и
удари
у
плач
,
—
па
ме
само
секирате
и
не
верујете
ми
.
То
баш
ни
најмање
није
лепо
од
вас
,
госпоја
Марта
!
Ја
и
ако
ми
спада
сукња
ал
’
ја
опет
никад
немам
обичај
да
лажем
!
—
рече
гђа
Габриела
и
стаде
лити
грозне
сузе
.
—
А
то
може
свакој
пасирати
кад
хити
за
послом
!
—
заврши
сва
уплакана
.
—
О
Боже
,
Боже
,
с
чим
да
се
потуку
!
—
Е
,
па
лепо
ако
ми
не
верујете
,
а
ја
вам
нећу
ни
доћи
више
никад
.
Запишите
слободно
кад
ме
видите
код
вас
!
—
Та
немојте
опет
и
ви
бити
тако
на
крај
срца
!
—
умирује
је
гђа
Гециница
.
—
За
Бога
,
зар
између
таких
људи
па
да
дође
до
тога
?
!
—
Та
знате
,
фала
Богу
,
господин-Спиру
,
—
рече
бришући
сузе
мало
умирена
гђа
Габриела
;
—
салашар
,
па
још
немеш
,
грубијан
!
—
Но
то
ће
лепо
да
се
сврши
!
Каже
ми
баш
гђа
натарошевица
како
јој
је
супруг
каз’о
да
ће
господин
Спира
бити
обријан
к’о
два
пут
два
,
а
парохију
ће
добити
господин
Пера
чим
узме
Меланију
,
а
баш
ће
бити
красан
пар
,
и
чим
се
запопи
.
Да
шта
ви
мислите
!
Оде
брада
—
—
Хахаха
!
—
насмеја
се
гђа
Габриела
онако
уплакана
.
—
Морам
,
слатка
,
да
се
смејем
и
ако
ми
и
није
до
тога
!
Шта
ми
паде
на
памет
.
Сирота
Јула
!
Баш
је
малерозна
;
наслутила
је
.
Није
се
забадава
заљубила
у
Шацику
берберина
.
Бар
ће
имати
ко
ће
обријати
поп-Спиру
.
Хахаха
!
Његов
рођени
зет
!
О
,
убио
те
Бог
,
Габриела
,
откуд
само
то
да
ти
падне
на
памет
!
О
жено
,
жено
,
иди
до
врага
!
Да
ме
ко
чује
ди
се
овако
смејем
,
мислио
би
још
да
сам
нека
пакосна
жена
.
Сирота
,
сирота
Јула
!
Баш
лепо
наслутила
!
Службеница
,
клањам
се
!
—
Та
останите
још
мало
,
слатка
!
Бар
на
белу
кафу
,
а
красан
обрст
имам
.
—
Други
,
други
пут
.
А
сад
морам
!
Имам
још
неке
куће
,
—
рече
и
оде
као
ветар
на
авлијска
врата
и
прође
нека
три
четир
сокака
и
сврати
у
неких
шест
кућа
.
Већ
се
почео
полако
мрак
спуштати
кад
је
изашла
из
шесте
куће
,
и
похита
јаче
.
Гђа
Габриела
је
хитала
к’о
без
душе
сокаком
где
се
срела
најпре
са
гђом
натарошевицом
после
са
гђом
Соком
гркињом
—
која
је
оставила
парадајз
на
Ефики
и
наредила
јој
где
да
је
потражи
ако
се
случајно
што
догоди
на
ватри
—
и
на
послетку
са
фрау-Цвечкенмајерком
,
и
задржала
се
с
овом
последњом
подуже
на
путу
.
Фрау-Цвечкенмајерка
је
била
као
убијена
кад
је
чула
да
њена
присна
фрау-Габриела
зна
много
више
од
ње
,
и
желела
је
,
да
јој
се
чим
било
освети
,
али
није
умела
ни
речи
прословити
,
и
,
што
јој
је
најтеже
било
,
фрау-Габриела
је
није
много
ни
запиткивала
,
зато
је
једва
чекала
да
је
скине
с
врата
.
—
Па
збогом
,
—
рече
фрау-Цвечкенмајерка
.
—
Збогом
,
слатка
,
нећу
да
вас
задржавам
,
а
и
сама
сам
у
послу
.
А
сутра
ћу
вам
код
вас
на
јаузни
све
потанко
исприповедати
!
Боже
,
познаје
се
да
је
већ
јесен
...
дан
краћи
;
док
опереш
судове
и
поспремаш
,
а
оно
се
већ
и
смркло
!
А
имам
још
седам
кућа
да
обиђем
.
Адије
!
—
рече
и
пољубише
се
и
растадоше
.
Гђа
Габриела
удари
у
кабаничарски
сокак
.
На
авлијским
вратима
затече
Пелу
Леке
кабаничара
жену
,
нешто
љуту
где
грди
шегрте
.
—
Да
се
нисте
и
ви
тукли
с
ким
гођ
?
—
запита
је
гђа
Габриела
.
—
Нисам
,
слатка
,
...
него
с
овим
шегртима
,
сам
један
јед
кад
није
мајстор
ту
—
—
А
тако
