,да
свету
треба
неизмерно
много
просвете
.
Како
му
дакле
смемо
пружати
просто
увесељавање
онде
,
где
се
то
може
спојити
с
коришћу
?
Зар
то
није
крађа
времена
,
зар
то
није
преступ
према
захтевима
напретка
?
Свет
тоне
у
предрасудама
и
незнању
,
а
ви
га
забављате
песмама
,
приповеткама
и
т
.
д
.
,
у
којима
нема
поуке
,
нема
корисне
цељи
,
ма
да
би
је
могло
бити
...
—
Али
—
поче
опет
Војин
—
Лаза
је
добро
приметио
,
да
се
тако
мути
забава
,
те
губи
своју
драж
,
ма
како
да
се
пази
при
том
спајању
забаве
с
корисним
упливом
,
што
га
ви
захтевате
.
—
Треба
читаоце
навикавати
на
то
,
па
ће
и
сами
доћи
до
уверења
,
да
се
једино
така
забава
може
назвати
здрава
забава
.
Наравно
,
публика
је
навикнута
на
фантастично
приповедање
,
које
само
дражи
живце
и
даје
хране
једино
размаженом
,
болесном
уображењу
.
Али
од
тога
је
треба
одвикнути
.
Има
већ
доста
читалачка
света
,
који
презире
те
писце
,
што
због
ограничености
и
још
више
због
спекулације
дају
читаоцима
просте
будалаштине
и
отров
.
Но
на
жалост
далеко
их
је
мање
,
који
су
дошли
до
те
увиђавности
,
да
презиру
не
само
таке
скроз
болесне
књижевне
производе
,
него
да
осуђују
уопште
сваку
забавну
ствар
,
која
није
уједно
и
корисна
,
ма
да
и
није
тако
штетна
.
Истина
,
забавно
дело
,
које
нема
корисне
садржине
,
али
није
ни
развратно
,
не
заслужује
тако
оштру
осуду
,
као
оно
,
које
распаљује
болесне
страсти
и
шири
деморализацију
.
Али
тек
оправдати
се
не
даје
ниједно
.
И
зато
се
треба
према
томе
равнати
,
а
не
кварити
и
даље
укус
читалачке
публике
и
место
здраве
језгре
у
забавној
љусци
давати
јој
празну
љуску
,
те
тако
наносити
напретку
неизмерну
штету
.
Они
се
враћаху
натраг
и
беху
већ
близу
клупе
,
на
којој
је
остало
друштво
још
седело
,
кад
их
стиже
Милан
;
он
беше
тек
сад
дошао
,
и
то
с
друге
стране
,
а
не
с
оне
,
с
које
су
обично
полазили
у
шетњу
.
—
А
где
сте
ви
?
—
питаше
га
Даринка
,
рукујући
се
с
њим
.
—
Задржао
сам
се
са
штампарем
—
одговори
он
.
Видело
се
на
њему
,
да
је
врло
зловољан
.
—
Шта
вам
је
?
—
запита
га
она
даље
,
гледајући
му
у
лице
.
Њих
двоје
застадоше
мало
.
—
Нема
за
сад
ништа
од
рада
...
То
ми
је
...
—
А
зашто
?
—
Повукао
се
тај
штампар
.
Будала
!
Пристао
је
,
као
што
знате
,
на
наш
предлог
,
па
је
сад
одустао
,
кад
смо
већ
хтели
да
почнемо
.
Вечерас
ми
је
то
рекао
.
До
сад
сам
био
с
њим
.
Доказивао
сам
му
,
називао
га
свакојаким
именима
,
али
све
бадава
.
Он
се
непрестано
позива
на
то
,
како
нема
капитала
.
Још
јуче
сам
приметио
,
да
он
нешто
извија
,
али
опет
се
нисам
надао
,
да
ће
дотле
доћи
.
Сад
ћемо
морати
чекати
...
ВИИИ
.
У
позоришту
.
Једнога
вечера
спреми
се
Даринчина
мати
,
Даринка
и
ујна
јој
из
В
.
(
која
им
беше
дошла
у
госте
)
,
да
иду
у
позориште
с
Миланом
.
Њих
три
поседаше
за
вечеру
,
да
се
мало
прихвате
пре
представе
.
Стари
Јовановић
,
који
није
хтео
вечерати
,
бавио
се
међутим
с
Миланом
у
другој
соби
.
—
Та
пусти
господина
,
да
вечера
с
нама
—
говораше
Даринчина
мати
.
—
Мани
се
ти
,
Марија
,
господина
и
мене
,
кад
баш
нећемо
да
вам
правимо
друштво
.
—
Ти
нећеш
,
али
господин
би
могао
.
—
Чујеш
,
да
је
већ
вечерао
.
—
Не
ће
се
две
вечере
посвађати
—
зачу
се
и
ујнин
глас
.
—
Дакле
—
настави
Јовановић
разговор
с
Миланом
—
нисте
се
још
нигде
искали
?
—
Нема
згодна
места
за
мене
.
—
А
кад
би
се
нашло
какво
?
—
Ја
бих
се
онда
искао
.
—
Питање
је
,
би
ли
вам
уважили
молбеницу
,
т
.
ј
.
би
л
’
вам
дали
професуру
.
—
То
се
не
може
знати
унапред
.
—
Да
,
да
—
рече
домаћин
,
подигнув
обрве
.
Милан
устаде
са
столице
и
пође
по
соби
.
—
Штета
!
—
примети
Јовановић
после
кратког
ћутања
.
—
Шта
је
штета
?
—
Штета
,
зацело
штета
—
настави
онај
замишљено
.
—
Нисте
ви
то
требали
ни
учити
.
Зар
нисте
могли
наћи
ништа
друго
?
С
тим
не
ћете
доћи
ни
до
новца
ни
...
.
једном
речи
ни-до-чега
.
—
Зар
је
то
тако
рђав
занат
?
—
смејаше
се
Милан
.
—
Да
сте
учили
права
,
боље
би
погодили
.
Знате
ли
ви
,
шта
данас
заслужује
добар
адвокат
?
—
Знам
;
заслужује
толико
,
да
може
сјајно
живети
и
временом
купити
кућу
,
земље
итд
.
—
Говорите
ви
што
год
хоћете
,
али
би
вам
зацело
боље
било
,
да
сте
свршили
права
.
Могли
би
доћи
до
богатства
и
до
имена
,
премда
до
имена
можете
доћи
и
овако
,
али
до
богатства
никако
.
—
Ја
за
себе
не
тражим
богатства
.
Бићу
задовољан
,
ако
будем
увек
имао
,
колико
ми
је
нужно
за
живот
.
—
Богме
,
није
с
горега
,
осигурати
се
и
мало
боље
.
—
Није
с
горега
;
то
је
истина
.
Особито
би
новац
добро
дошао
баш
нама
...
Бар
би
могли
друкчије
радити
.
Мени
би
,
на
пример
,
само
с
тога
било
врло
мило
,
кад
бих
се
могао
обогатити
,
ма
да
лично
не
грамзим
за
новцем
.
Само
,
видите
,
има
различитих
начина
за
обогаћење
;
међу
њима
има
и
таких
,
на
које
се
не
бих
могао
никако
решити
из
разних
узрока
;
на
друге
бих
се
могао
решити
под
извесним
условима
итд
.
И
—
што
вама
мора
бити
најчудније
—
људи
,
који
мисле
као
ја
,
употребили
би
богатство
сасвим
друкчије
него
други
свет
...
.
—
Та
већ
ви
би
све
нешто
особито
...
.
Хајд
’
,
хајд
’
,
видећемо
ми
вас
...
Милан
се
смешио
.
—
Мислићете
ви
друкчије
,
кад
будете
старији
—
настави
домаћин
.
—
Не
верујем
.
—
Зар
ви
мислите
,
да
ће
сви
ти
,
који
сад
тако
говоре
,
остати
увек
верни
тим
вашим
начелима
?
—
То
не
мислим
.
Неколицина
ће
зацело
постати
„
мудра
и
практична
“
,
па
ће
се
оставити
свега
и
гледаће
само
свој
џеп
.
Али
други
ће
мислити
и
доцније
тако
као
сад
.
Старац
је
вртио
главом
.
—
Још
сте
млади
.
Не
знате
ви
још
,
шта
је
свет
.
—
Знамо
ми
то
врло
добро
...
—
Немате
још
искуства
.
—
Имамо
и
тога
,
а
имаћемо
га
,
и
више
.
У
осталом
наш
је
темељ
наука
,
а
тај
темељ
је
најсталнији
.
Ми
имамо
своју
мету
и
знамо
,
који
пут
води
њој
,
па
то
је
доста
.
—
Знам
ја
—
смешио
се
домаћин
добродушно
,
—
да
ви
хоћете
раменом
да
исправите
свет
...
—
Нећемо
ми
то
.
Знамо
ми
добро
,
да
је
то
немогућно
.
Него
хоћемо
да
обавестимо
народ
,
те
да
он
сам
својим
раменом
исправи
,
што
не
ваља
;
друкчије
не
иде
.
—
Разумете
ви
,
шта
значи
та
пословица
...
—
Та
разумемо
ми
сва
та
упутства
—
смејао
се
Милан
;
—
али
шта
ћете
,
кад
не
можемо
да
се
владамо
по
њима
.
—
Кад
не
можете
,
а
ви
ћете
нажуљити
и
одерати
своја
рамена
,
а
свет
ће
остати
,
какав
је
и
пре
био
.
Хоћете
да
обавестите
народ
...
Јест
,
кад
би
то
ишло
...
—
Ми
ћемо
чувати
своја
рамена
;
избегаваћемо
сваку
сувишну
незгоду
и
невољу
,
да
би
могли
тим
боље
радити
за
своју
ствар
;
уопште
обзираћемо
се
на
себе
,
колико
буде
нужно
због
саме
те
ствари
.
Избегавати
неприлике
,
не
шкодећи
тиме
начелима
,
није
кукавичлук
,
него
рачун
баш
у
интересу
самих
начела
,
саме
партије
.
Снагу
ваља
улагати
и
трошити
увек
,
али
уједно
и
само
,
кад
је
нужно
.
То
је
наше
мишљење
...
—
Нажуљићете
рамена
,
кажем
вам
...
—
Ако
их
баш
мало
и
нажуљимо
па
и
одеремо
,
не
ће
то
проћи
без
асне
.
Не
ће
свет
остати
,
какав
је
и
био
,
него
ће
у
њему
бити
све
више
таких
људи
;
и
народ
ће
постајати
свеснији
...
—
Али
нашто
вам
је
све
то
?
—
прекиде
га
Јовановић
.
Милан
га
само
погледи
.
—
Та
вас
ће
гонити
због
тога
...
—
То
је
истина
;
нас
ће
гонити
;
таки
је
сад
свет
.
А
гониће
нас
зато
,
што
се
још
није
дошло
ни
до
те
увиђавности
,
да
је
крајње
бесмислено
и
гадно
,
гонити
људе
због
уверења
,
због
начела
.
Доћи
ће
време
,
кад
ће
се
свет
гнушати
од
такога
поступања
;
али
сад
је
тако
.
Људи
злоупотребљавају
свој
положај
и
силу
;
место
разлога
износе
песницу
и
кују
ситничарске
сплетке
.
Но
ми
ћемо
то
просто
презирати
,
а
према
потреби
и
сузбијати
.
Иначе
чинићемо
своје
.
Ми
знамо
,
да
је
наш
рад
нуждан
,
те
с
тога
морамо
напред
.
Ми
не
можемо
живети
без
рада
;
то
је
наша
потреба
.
Борићемо
се
,
постајаћемо
све
јачи
,
и
на
послетку
победа
нам
је
извесна
...
Међутим
је
већ
било
време
за
полазак
на
представу
.
Из
друге
собе
позваше
Милана
,
те
им
тако
прекину
разговор
.
Давала
се
нека
шаљива
игра
.
Публика
је
бурним
пљескањем
пратила
представу
.
Милан
је
седео
поред
Даринке
.
Сврши
се
прва
и
друга
радња
.
Њих
двоје
се
живо
разговараху
.
—
Како
је
,
Даринка
?
—
зачу
се
глас
од
остраг
.
Даринка
се
осврне
и
опази
женско
лице
,
које
је
усиљеним
осмехом
требало
да
изрази
пријатан
расположај
;
али
се
на
њему
опет
више
огледала
пакост
,
него
икакво
друго
осећање
.
—
А
,
ви
сте
,
тетка
—
рече
Даринка
ладно
.
Та
женскиња
била
је
заиста
њена
тетка
,
по
имену
Перса
.
Пре
неколико
година
беше
јој
умр’о
муж
,
чиновник
,
кога
је
она
држала
под
папучом
.
После
његове
смрти
остаде
јој
кућа
,
доста
земље
и
нешто
готова
новца
.
Кућу
изда
под
кирију
,
задржав
за
себе
две
собе
.
Беше
већ
у
годинама
и
доста
ружна
,
а
хтела
је
,
да
је
држе
за
лепу
.
Језиком
је
била
особито
обилато
одарена
;
она
је
то
и
сама
врло
добро
знала
и
високо
је
ценила
то
својство
.
—
Даринка
није
могла
да
је
трпи
;
а
она
је
доста
лепо
гледаше
и
често
јој
даваше
„
мудре
савете
“
,
као
жена
,
која
је
много
„
искусила
“
.
У
последње
време
поче
јако
ладнити
та
наклоност
тетка-Персина
према
Даринци
,
јер
се
ова
од
ње
све
већма
туђила
.
А
од
како
је
приметила
Даринчину
дружбу
с
Миланом
,
кога
је
сматрала
за
пробисвета
и
развратника
,
од
тога
доба
је
непрестано
овога
грдила
особито
пред
Даринчиним
родитељима
,
пребацујући
им
,
што
тако
слабо
пазе
на
своју
ћерку
,
што
јој
допуштају
таку
слободу
,
што
не
забране
Милану
долазак
у
кућу
и
т
.
д
.
Кад
виде
,
да
њени
прекори
и
протести
не
налазе
одзива
,
нађе
се
увређена
,
те
им
од
тога
времена
почне
ређе
одлазити
у
кућу
.
—
Од
кад
те
нисам
видела
-—
проговори
тетка
,
и
метне
руку
Даринци
на
раме
.
—
Нисам
била
код
вас
већ
пет
дана
.
—
Да
нисте
били
где
год
на
страни
?
—
Нисам
—
одговори
тетка
набусито
и
угризе
се
за
доњу
усну
.
—
Јеси
ли
ме
се
већ
зажелила
?
—
запита
затим
,
правећи
се
пријатна
.
Даринка
не
одговори
ништа
.
—
Или
ти
је
можда
баш
мило
,
што
не
долазим
?
А
и
шта
ће
ти
моје
посете
?
Имаш
ти
других
...
—
Јесте
ли
ви
од
почетка
представе
овде
?
—
прекиде
је
Даринка
.
—
Јесам
...
Да
,
шта
ћу
ти
сад
ја
?
Како
ћеш
се
ти
са
мном
забављати
?
Хвала
богу
,
има
красних
...
—
Гле
,
и
Перса
је
ту
—
примети
Даринчина
мати
,
прекинув
јој
реч
.
—
Ту
сам
дабогме
,
а
ви
ме
и
не
видите
.
—
Заговориле
смо
се
мало
...
А
што
нам
не
дођеш
?
Нема
те
већ
одавно
.
—
Та
имам
посла
.
Доћи
ћу
.
А
најпосле
нисам
ни
нужна
...
.
—
Јесте
ли
ви
музикални
?
—
запита
је
Милан
на
један
пут
.
Она
не
знаде
у
први
мах
,
шта
да
каже
на
то
.
—
Јесам
—
одговори
на
послетку
љутито
и
оклевајући
.
—
Па
знате
ли
,
какав
је
то
комад
,
што
га
сад
свирају
?
—
А
зашто
ви
то
питате
?
—
Познат
ми
је
комад
,
а
не
могу
да
се
сетим
,
из
какве
је
опере
.
Можда
ви
знате
.
—
Даринка
је
вештија
у
том
од
мене
.
Она
ће
зацело
знати
...
Те
речи
изговори
тако
поругљиво
,
да
им
је
смисао
морао
бити
јасан
за
свакога
.
Други
дан
у
јутру
посети
тетка-
Перса
Јовановићку
.
Нађе
је
саму
у
соби
,
и
после
кратког
уводнога
разговора
пређе
одмах
на
ствар
,
због
које
је
управо
и
дошла
.
—
Хтела
сам
да
ћутим
,
али
не
могу
;
морам
вам
опет
казати
,
што
ми
је
на
срцу
.
—
А
шта
то
?
—
Та
знаш
ти
добро
,
шта
мене
пече
.
Тај
млади
господин
...
—
Молим
те
,
немој
само
опет
о
томе
почињати
—
прекиде
је
домаћица
.
—
Ал
’
морам
!
Не
могу
ја
то
својим
очима
гледати
!
Лепо
сте
дотерали
!
Сад
је
већ
прати
и
у
позориште
!
—
Па
и
ми
смо
ваљда
ту
биле
!
Како
то
говориш
?
—
Та
знам
,
знам
;
али
њих
двоје
седе
лепо
једно
до
другога
,
па
се
комотно
разговарају
...
—
Е
,
па
разговарају
се
они
још
комотније
,
кад
су
овде
заједно
;
па
шта
је
онда
?
—
Па
то
је
—
поче
тетка
викати
,
—
што
је
то
гадно
,
а
ви
не
видите
!
Пустити
човека
из
бела
света
у
кућу
,
па
још
допустити
му
толику
слободу
!
Та
тога
нема
ваљда
нигде
,
само
код
вас
!
И
од
кад
ја
то
говорим
,
па
све
бадава
!
—
Кад
видиш
,
да
је
бадава
,
што
говориш
толико
?
Боље
се
мани
.
—
Ал
’
нећу
да
се
манем
!
Не
могу
то
да
трпим
,
па
крај
!
Даринчина
мати
беше
жена
мирне
нарави
,
која
није
нимало
била
расположена
за
препирку
и
ларму
,
те
се
сад
нашла
у
чуду
,
кад
виде
,
како
јој
се
гошћа
разгоропадила
.
—
Мани
се
,
бога
ти
—
умириваше
је
она
,
—
шта
ти
је
?
Али
је
тетка
била
сувише
љутита
,
да
би
се
дала
тако
лако
утишати
.
—
Од
кад
ја
то
говорим
—
понављаше
она
,
и
не
слушајући
домаћицу
;
—
али
шта
вреди
говорити
ономе
,
ко
неће
да
те
чује
?
Као
да
сам
ја
каква
туђинка
,
тако
ми
се
не
верује
!
Зар
ја
не
знам
,
шта
кажем
?
Зар
ја
не
желим
добра
вашој
кући
?
Дед
,
кажи
сама
!
—
Али
за
бога
,
Персо
,
та
знамо
ми
то
...
—
Па
кад
знате
—
прекиде
је
гошћа
,
—
што
ме
не
слушате
,
кад
вам
добро
говорим
?
Та
заврнуће
јој
мозак
несретник
,
па
шта
ће
онда
бити
?
—
Е
,
гле
сад
!
А
како
би
јој
заврнуо
мозак
?
Није
он
...
.
—
Заврнуће
јој
мозак
,
кажем
ти
—
викала
је
тетка-
Перса
,
не
дајући
јој
говорити
.
—
Зацело
ће
јој
заврнути
мозак
,
па
ћеш
видети
!
—
Иди
,
Персо
,
молим
те
,
шта
то
говориш
?
Та
он
је
красан
младић
,
паметан
и
честит
!
Питај
и
Даринку
и
кога
год
хоћеш
...
.
—
Баш
си
погодила
!
Да
питам
Даринку
!
Бога
ми
,
лепо
!
—
Миран
младић
—
настави
домаћица
.
—
Дабогме
,
миран
...
.
А
знаш
добро
,
да
се
каже
:
„
Испод
мире
“
...
.
—
Не
дам
ја
на
њега
...
.
—
То
је
тек
од
оних
правих
—
продужи
гошћа
,
—
што
се
чине
мирни
и
честити
;
споља
изгледају
као
анђели
,
а
како
мисле
,
то
они
знају
.
Ја
ти
опет
кажем
,
да
је
тај
господичић
(
ту
реч
изговори
с
највећом
пакошћу
)
зацело
вештији
мајстор
,
него
...
.
—
Мани
се
тога
—
прекиде
јој
опет
реч
домаћица
,
умирујући
је
.
—
Што
си
се
ти
тако
изузела
на
тог
човека
?
—
Што
сам
се
изузела
на
њега
?
Што
не
могу
да
га
гледим
,
зато
!
Он
је
несрећа
,
развратник
...
.
Сад
се
просуше
разноврсне
грдње
,
које
јој
у
тај
мах
падоше
на
памет
;
језик
јој
се
кретао
са
изванредном
брзином
,
дајући
најживља
и
највернија
израза
њеној
огорчености
.
Домаћица
је
само
ћутала
и
слушала
,
док
се
тетка-
Перса
у
својој
превеликој
ревности
није
уморила
,
те
за
часак
престала
бацати
своје
„
оштре
стреле
.
“
Но
тек
што
је
она
отворила
уста
,
хотећи
употребити
ту
прилику
,
да
и
сама
што
год
каже
,
—
а
тетка-
Перса
поче
опет
викати
.
—
И
том
човеку
ви
поверавате
своју
кћер
!
Том
човеку
!
Зар
се
не
бојите
,
да
ће
и
њу
окужити
?
Зар
не
знате
,
да
је
то
права
куга
?
Тако
ми
бога
,
то
је
куга
!
Ја
вам
кажем
.
И
само
ћете
видети
,
да
ће
се
то
и
ње
сасвим
прилепити
...
.
—
Па
не
ради
он
ништа
зло
...
примети
домаћица
.
Она
,
истина
,
није
тако
мислила
о
Милану
,
као
тетка-
Перса
,
али
и
њу
је
ова
најпосле
тако
заплашила
,
да
би
и
њој
милије
било
,
да
јој
се
ћерка
није
упознала
с
тим
човеком
.
Она
не
знађаше
скоро
ништа
о
томе
,
што
је
тетка-
Перса
звала
„
куга
“
;
но
нешто
је
чула
од
Даринке
и
Љубице
,
које
су
каткад
и
њој
спомињале
о
тим
стварима
,
премда
им
наравно
није
падало
на
ум
,
да
и
њу
обавештавају
.
Али
то
је
било
и
пре
познанства
с
Миланом
,
те
с
тога
она
није
у
томе
бацала
кривицу
на
овога
,
или
управо
она
није
ни
видела
ништа
рђавога
у
ономе
,
што
беше
слушала
од
ћерке
и
Љубице
;
само
јој
се
није
баш
допадало
то
„
мудровање
осим
другог
света
“
,
као
што
би
по
каткад
рекла
.
Но
тетка-
Перса
је
ипак
у
своме
страху
,
да
Милан
не
„
окужи
“
Даринку
,
имала
утолико
право
,
што
је
то
био
врло
природан
закључак
,
да
овај
може
имати
на
њу
уплива
.
А
тако
је
заиста
и
било
.
Ма
да
њу
и
Љубицу
није
требало
из
основа
обавештавати
,
опет
је
било
у
њиховом
образовању
и
мишљењу
доста
празнина
,
које
је
ваљало
попунити
;
и
најпосле
при
дружењу
увек
се
опажа
уплив
једнога
на
друго
,
а
особито
се
показује
снажан
утицај
развијенијег
човека
на
околину
,
с
којом
долази
у
додир
.
Оно
,
што
тетка-
Перса
називаше
„
куга
“
,
заиста
је
Даринка
потпуно
усвојила
;
само
ова
је
то
звала
сасвим
другим
именом
,
и
беше
јој
тешко
,
што
свет
тако
споро
увиђа
,
шта
је
добро
,
а
шта
зло
.
—
Та
само
ти
њега
брани
;
имаш
и
кога
—
продужи
тетка-
Перса
.
—
Ти
још
не
видиш
,
да
је
то
већ
срамота
...
—
Шта
је
срамота
?
—
Она
још
пита
!
Та
кажи
ми
,
молим
те
,
је
ли
он
прилика
за
Даринку
?
Па
кад
није
,
шта
онда
тражи
толико
у
кући
?
—
Па
нека
јој
није
прилика
,
опет
сме
ваљда
човек
долазити
.
—
Дабогме
да
сме
,
кад
ви
то
допуштате
.
—
А
зашто
да
не
допуштамо
?
То
је
Даринки
по
вољи
,
па
...
—
Ал
’
не
треба
њој
дати
на
вољу
!
То
је
оно
!
—
Немамо
ни
ми
ништа
против
њега
—
примети
опет
домаћица
тихо
.
Цео
тај
разговор
беше
јој
очевидно
врло
немио
.
—
Немате
ни
ви
ништа
против
њега
,
баш
ништа
?
—
рече
на
то
тетка-
Перса
,
развлачећи
слогове
.
—
Но
,
то
ми
се
допада
!
И
ви
знате
васпитати
своје
дете
!
—
Ваљда
знамо
и
ми
,
шта
радимо
—
проговори
домаћица
увређено
.
—
Не
знате
ви
,
шта
радите
!
—
повиче
опет
гошћа
.
—
Да
знате
,
не
би
то
чинили
!
—
Мани
се
ти
нас
;
што
си
нас
толико
напала
?
—
А
како
вас
не
бих
напала
?
—
Најпосле
...
ми
смо
господари
у
својој
кући
.
—
А
,
тако
?
А
ја
се
,
к’о
велиш
,
могу
чистити
,
од
куда
сам
и
дошла
...
.
—
Но
,
ти
си
права
беда
...
—
Шта
?
Ја
беда
?
!
Ја
сам
беда
?
!
—
Али
шта
је
теби
?
Шта
хоћеш
ти
?
Тетка-
Перса
направи
„
ферт
“
,
подбочив
се
обема
рукама
.
—
Хоћу
то
—
викаше
она
,
—
да
ме
не
држите
као
какву
слушкињу
у
овој
кући
!
Ваљда
и
ја
треба
ту
што
год
да
вредим
,
а
не
да
је
моја
реч
последња
!
...
После
њенога
одласка
Даринчина
мати
никако
не
могаше
да
се
начуди
ванредној
жестини
њеној
.
Она
је
до
душе
више
пута
потезала
ту
ствар
,
али
се
никад
није
љутила
и
горопадила
у
такој
мери
.
ИX
.
Гост
.
После
кратког
времена
догоди
се
велика
промена
у
материјалном
стању
Јовановићевом
.
Он
је
још
пре
био
спреман
на
тај
удар
;
али
није
ништа
говорио
ни
жени
ни
Даринци
,
него
се
трудио
,
да
га
бар
ослаби
,
ако
га
већ
не
би
могао
избећи
.
Неке
несретне
спекулације
и
друге
неприлике
,
што
их
је
претрпео
у
својој
радњи
,
доведоше
га
најпосле
дотле
,
да
му
затворише
његову
велику
трговину
;
уместо
ње
отвори
он
набрзо
затим
другу
далеко
мању
.
Но
то
не
беше
још
све
.
Он
сваке
године
узимаше
земљу
под
закуп
,
па
је
тако
био
учинио
и
те
године
.
Али
му
вода
потопи
скоро
сву
земљу
.
Та
грдна
штета
натера
га
,
да
прода
своју
земљу
и
виноград
,
те
да
тако
исплати
веровнике
,
који
не
хтедоше
чекати
.
Остаде
му
дакле
још
само
презадужена
кућа
и
мала
трговина
.
Несрећа
та
дубоко
је
дирнула
старог
Јовановића
,
а
особито
Даринчину
матер
,
која
се
разболела
,
кад
чу
,
шта
их
је
задесило
.
Даринка
прими
ту
вест
много
равнодушније
,
него
што
би
се
могло
очекивати
.
Милан
им
је
по
старом
одлазио
у
кућу
и
више
пута
тешио
домаћина
и
домаћицу
.
Но
највише
је
,
разуме
се
,
бивао
с
Даринком
насамо
.
—
Синоћ
сам
свршила
„
Чуо
дѣлать
?
"
—
рече
му
она
један
пут
.
—
Прочитали
сте
дакле
све
.
Донећу
вам
сад
што
друго
.
Милан
поведе
сад
реч
о
особама
у
том
роману
,
о
њиховим
карактерима
,
идејама
и
делању
.
Дође
и
на
љубав
,
како
ју
је
Чернишевски
ту
изнео
.
—
Сећам
се
—
говорио
је
он
,
—
да
ме
је
љубав
Вере
Павловне
)
најпре
према
Лопухову
,
а
доцније
у
свом
истинитом
облику
према
Кирсанову
,
навела
први
пут
на
озбиљно
размишљање
о
целој
тој
(
да
се
тако
изразим
)
теорији
љубави
.
Заљубљеност
,
која
се
оснива
на
пријатном
утиску
спољашњости
,
а
можда
у
некој
мери
и
унутарњости
,
и
која
временом
изветри
,
не
заслужује
име
љубави
.
То
је
само
привремена
привезаност
,
обично
спојена
с
тежњом
за
чисто
физичном
насладом
.
Истина
,
може
се
и
истинска
љубав
започети
моментаним
пријатним
утиском
спољашњости
,
премда
може
први
утисак
бити
и
непријатан
,
па
да
се
ипак
доцније
развије
љубав
,
као
што
се
она
може
појавити
и
после
равнодушности
,
кад
дакле
ни
први
ни
доцнији
утисци
извесно
време
нису
ни
пријатни
ни
непријатни
.
Но
ако
се
права
љубав
и
започне
пријатним
спољашњим
упечатком
,
она
се
даје
развити
и
утврдити
једино
доцнијим
блиским
познанством
и
додиром
.
У
њој
је
спојена
и
морална
и
физична
страна
људске
природе
.
Истинска
љубав
значи
потпуну
хармонију
између
човека
и
женскиње
.
А
за
то
се
наравно
иште
узајамно
признавање
равноправности
у
међусобним
одношајима
...
Даринка
је
међутим
доста
расејано
слушала
његове
речи
.
У
лицу
и
целоме
понашању
јој
огледала
се
нека
мучна
замишљеност
.
Милан
баш
хтеде
да
је
запита
,
зашто
је
тако
брижна
.
—
Чернишевски
—
проговори
она
у
тај
мах
—
заиста
врло
вешто
црта
праву
љубав
,
а
и
друге
ствари
,
које
претреса
...
.
Тих
неколико
речи
изговори
тако
,
као
да
ју
је
ко
год
натерао
на
то
.
Нешто
је
мучаше
,
и
она
је
хтела
то
да
угуши
.
Споља
се
опажао
само
слаб
траг
њеног
унутрашњега
немира
.
Милан
је
погледа
.
Она
устаде
са
столице
и
приближи
се
прозору
,
те
наслони
чело
на
окно
.
—
Јесте
ли
ви
здрави
?
—
запита
је
он
.
Даринка
се
окрене
њему
лицем
.
—
Зар
изгледам
болесна
?
...
Она
покуша
да
растера
суморне
облаке
с
лица
.
—
Чини
ми
се
,
да
код
вас
није
све
у
реду
.
—
Није
ми
ништа
—
одговори
она
,
и
окрене
се
за
часак
на
другу
страну
.
—
Изгледате
ми
сувише
невољни
.
—
Па
ви
знате
,
да
на
мене
наилази
каткад
суморно
расположење
.
—
Наилази
оно
и
на
друге
људе
—
примети
Милан
,
смешећи
се
и
гледећи
јој
у
очи
;
—
али
можда
код
вас
није
сад
само
то
...
Од
неког
времена
сте
и
слабији
...
Она
седне
опет
на
столицу
.
—
Него
и
Тургењев
—
поче
Даринка
наново
,
а
с
намером
,
да
се
прекине
тај
разговор
—
лепо
слика
постанак
и
напредовање
љубави
.
Све
важне
моменте
износи
он
у
красној
форми
и
природном
развитку
...
Је
л’те
,
да
је
и
он
мајстор
у
томе
?
—
Он
је
заиста
фини
психолог
уопште
,
па
показује
то
своје
својство
и
у
представљању
љубави
—
одговори
Милан
,
-
застајући
у
говору
и
непрестано
посматрајући
Даринку
.
—
Само
дабогме
он
није
наш
.
Истина
,
он
напада
све
назадније
странке
,
па
и
либерале
,
премда
не
толико
с
начелне
стране
,
колико
због
њихових
гадних
особина
.
Али
дотле
се
није
могао
узвисити
,
да
разуме
нас
и
наш
рад
.
Он
не
појми
борбу
за
начела
правде
и
слободе
.
Напротив
Чернишевски
,
као
што
знате
,
устаје
сасвим
одлучно
против
садашњега
трулог
поретка
и
говори
одушевљено
о
светлој
будућности
.
Он
износи
пред
нас
људе
,
који
су
и
умним
развитком
и
карактером
узвишени
над
другима
,
али
(
као
што
и
сам
наглашује
)
не
с
тога
,
што
би
они
стајали
сувише
високо
,
него
зато
,
што
други
стоје
одвећ
ниско
.
Они
траже
опште
добро
,
које
огромна
већина
не
разуме
...
.
У
томе
уђе
Стева
у
собу
.
—
Ја
сврнух
мало
овамо
—
поче
он
.
—
Милане
,
данас
је
дошао
учитељ
Станоје
.
—
Па
где
је
?
—
Одсео
је
код
Николе
.
Његов
стан
је
простран
.
—
Какав
је
то
учитељ
?
—
запита
Даринка
.
—
Станоје
Недић
,
учитељ
из
С
.
,
врло
добар
наш
човек
.
У
свези
смо
с
њиме
још
из
Беча
.
Тог
истог
дана
у
вече
састане
се
Милан
и
Стева
с
гостом
.
Разговараху
се
највише
о
својим
стварима
.
Станоје
беше
висок
и
крупан
човек
;
могао
је
имати
од
прилике
24
године
.
Био
је
црномањаст
;
носио
је
дугу
косу
;
брци
му
беху
слаби
,
брада
врло
мала
и
ретка
.
Израз
лица
му
бијаше
озбиљан
,
скоро
оштар
.
Глас
му
је
био
јак
,
смеј
врло
гласан
.
—
Док
је
био
у
приправничком
заводу
,
живљаше
сасвим
сиромашки
.
Отац
му
,
сиромах
сељак
,
шиљаше
месечно
малу
суму
новаца
,
с
којом
не
би
могао
никако
живети
,
да
није
поред
тога
имао
и
неку
малену
стипендију
.
—
Кад
изиђе
из
учитељишта
као
свршен
приправник
,
буде
изабран
у
С
.
за
учитеља
са
приличном
платом
.
Сутра-дан
у
јутру
почне
Никола
разговор
са
Станојем
.
Обојица
су
лежала
још
у
кревету
.
—
Реци
ти
мени
дакле
—
говораше
Никола
,
—
шта
ће
бити
с
том
твојом
женидбом
?
—
А
шта
може
бити
?
Узећемо
се
,
па
крај
.
—
Али
кад
њен
отац
и
мати
не
пристају
...
—
Морају
пристати
.
—
Јеси
ли
с
девојком
баш
сасвим
начисто
?
—
Говорио
сам
с
њоме
толико
пута
.
С
наше
стране
је
све
у
свом
реду
.
Сад
само
чекамо
на
то
,
да
њени
попусте
.
—
И
свему
је
томе
,
као
што
велиш
,
крив
тај
ваш
поп
...
.
—
Да
,
он
је
свему
крив
.
Рекао
сам
ти
већ
,
да
сам
у
њиховој
куки
био
врло
добро
примљен
,
док
није
наш
поп
напунио
тим
људ’ма
главу
,
како
смо
ја
и
други
учитељ
,
мој
врло
добар
пријатељ
,
„
развратници
“
,
„
богохулитељи
“
,
„
назарени
“
и
шта
ти
ту
још
није
наговорио
!
Њен
отац
,
прост
сеоски
трговац
,
тако
се
поплашио
после
тога
од
нас
,
да
је
у
њиховом
домаћем
савету
,
наравно
без
девојке
,
закључено
,
да
никако
са
мном
не
спрежу
.
Приметим
ја
,
да
ме
дочекују
ладно
,
чујем
шта
је
,
и
изостанем
.
—
Да
се
нисте
завадили
с
попом
,
то
би
се
све
лепо
и
брзо
свршило
.
—
Морали
смо
се
завадити
.
Хтео
је
да
буде
неки
паша
.
—
А
како
су
му
опет
они
одмах
поверовали
,
да
сте
ви
„
назарени
“
и
„
богохулитељи
“
?
—
Све
је
он
то
лепо
удесио
.
Није
му
тешко
било
,
наћи
у
нашем
животу
,
разговорима
и
т
.
д
.
доста
црта
,
које
су
у
очима
тих
људи
довољан
доказ
за
попине
речи
,
којима
се
и
тако
верује
.
И
тако
је
он
дотле
мутио
,
док
није
извео
свој
„
осветни
план
“
.
После
подне
им
дође
Милан
,
те
пођу
заједно
у
шетњу
.
У
шетњи
сретну
Даринку
и
Јелицу
,
која
је
тог
дана
у
јутру
дошла
опет
у
*
.
Милан
иђаше
с
Даринком
,
а
Јелица
се
упусти
у
разговор
са
Станојем
.
Станоје
се
тужио
на
нехатост
народног
сабора
према
школи
и
учитељима
.
—
Сабор
се
доиста
врло
рђаво
показао
у
томе
—-
прихвати
Јелица
.
—
Он
се
није
побринуо
за
пристојнију
учитељску
плату
и
за
осигурање
боље
наставе
.
Та
да
је
учињено
у
том
погледу
само
оно
,
што
захтева
програм
либералних
саборских
чланова
,
па
би
учитељство
и
школа
друкчије
стајала
!
—
Па
и
учитељство
је
сувише
успавано
—
настави
Станоје
.
—
Сви
осећамо
притисак
,
али
се
слабо
крећемо
.
Од
некога
времена
показује
се
до
душе
већа
живост
,
али
још
нема
изгледа
,
да
ће
се
наскоро
моћи
извести
учитељска
организација
.
—
Организовано
учитељство
имало
би
сасвим
друкчији
углед
и
глас
би
му
се
морао
узимати
у
обзир
на
меродавним
местима
,
која
се
овако
слабо
осврћу
на
ваше
жалбе
и
протесте
.
—
Та
наша
организација
имала
би
у
први
мах
,
наравно
,
само
тај
задатак
,
да
чува
интересе
учитељства
.
Али
то
не
би
морало
и
не
сме
остати
све
.
Кад
се
један
пут
утврди
така
свеза
,
онда
се
тим
добија
извесна
снага
,
која
се
даје
употребити
и
на
друге
,
далеко
општије
и
важније
ствари
.
—
Тако
је
.
Доцније
ће
зависити
од
самих
људи
,
који
буду
унутри
и
који
буду
уопште
имали
уплива
на
чланове
учитељства
,
у
каквој
ће
се
мери
моћи
тиме
унапредити
не
само
положај
учитеља
,
него
и
рад
за
начела
.
—
Добар
дан
.
Од
куда
ви
овде
?
—
зачу
се
глас
тетка-Персин
.
Станоје
погледи
боље
и
позна
у
њој
некакву
своју
куму
,
коју
одавно
није
видео
.
—
Гле
,
ви
сте
,
кумо
!
—
Та
ја
сам
,
за
бога
!
Не
можете
да
ме
познате
.
—
Од
кад
вас
нисам
видео
...
—
Ју
,
јесте
!
Од
кад
је
то
било
!
...
Она
га
загледаше
са
сваке
стране
.
—
Изишли
сте
читав
човек
,
висок
па
крупан
...
Знате
ли
,
где
седим
?
Морате
ме
посетити
још
данас
.
Немојте
се
шалити
.
Имам
нешто
важно
да
вам
кажем
...
При
томе
намигне
левим
оком
и
развуче
усне
.
—
Мора
бити
,
да
хоће
да
ме
жени
—
помисли
у
себи
Станоје
.
-
Добро
,
доћи
ћу
одговори
јој
затим
.
—
Ено
,
видите
ли
ону
кућу
тамо
...
—
Видим
,
видим
...
Дакле
доћи
ћу
вам
зацело
.
У
вече
посети
Станоје
своју
куму
.
Она
га
лено
дочека
и
почасти
добром
вечером
.
Питала
га
је
и
говорила
му
о
свачем
,
али
се
из
целога
њеног
понашања
и
говора
могло
видети
,
да
јој
је
највише
стало
до
тога
,
да
се
згодним
начином
поведе
реч
о
женидби
.
Дође
говор
на
њихову
данашњу
шетњу
,
на
Даринку
,
Милана
итд
.
—
Познајем
ја
добро
тог
човека
—
говораше
она
за
Милана
.
—
Тај
би
само
делио
и
отимао
туђе
добро
.
Има
сад
таких
доста
,
ал
’
ја
бих
њима
показала
,
само
да
могу
!
Ја
бих
њих
научила
,
како
се
подбада
свет
,
да
отима
туђе
имање
.
Сад
ја
стекла
себи
мало
куће
и
земље
,
а
они
да
дођу
,
па
да
ми
све
отму
и
поделе
!
Та
то
је
страхота
!
—
Па
зар
они
то
хоће
?
—
питаше
Станоје
,
правећи
се
сасвим
озбиљан
и
скоро
поплашен
од
те
„
страхоте
“
.
—
Да
шта
ви
мислите
?
То
и
ништа
друго
—
поучи
га
кума
.
Станоје
махаше
главом
забринуто
.
Видео
је
с
ким
има
посла
,
па
доби
вољу
,
да
се
с
њоме
мало
прошали
.
—
А
,
ја
сам
слушао
—
поче
он
,
—
да
се
они
бране
и
говоре
,
да
не
иду
за
отимањем
,
нити
хоће
да
деле
што
год
,
него
траже
нешто
сасвим
друго
.
—
А
шта
то
?
—
запита
кума
с
пуним
уверењем
,
да
њихова
намера
не
може
бити
ништа
друго
,
него
грабеж
и
крађа
.
—
Не
умем
ја
то
вама
добро
казати
—
титрао
се
Станоје
.
—
Али
ја
ћу
вам
рећи
,
што
сам
чуо
и
запамтио
.
—
Да
чујем
.
—
Они
кажу
,
да
овај
ред
и
ово
стање
,
у
коме
ми
живимо
,
ништа
не
ваља
...
—
Е
,
видиш
ти
њихова
посла
!
Баш
ћемо
њих
питати
,
шта
ваља
и
шта
не
ваља
!
У
џепу
њих
жуљи
,
знамо
ми
то
!
—
Најпосле
можда
је
и
тако
...
—
Та
нема
ту
„
можда
“
,
него
ја
знам
зацело
,
да
њих
ту
жуљи
!
Све
је
то
сама
сиротиња
и
којекакве
вуцибатине
,
па
не
знају
,
како
да
дођу
до
новаца
!
...
—
Може
бити
.
Али
опет
има
их
и
таких
,
који
би
могли
доћи
до
новаца
,
па
и
богатства
,
кад
би
хтели
;
али
они
то
неће
,
него
шире
ту
науку
...
—
Верујете
им
,
да
неће
—
прекиде
га
кума
са
злобним
смешењем
.
—
Гле
ти
њих
,
како
су
добри
,
на
неће
новаца
!
—
Слушао
сам
од
неких
,
да
они
неће
да
долазе
до
новца
на
таки
начин
,
који
би
шкодио
њиховим
начелима
...
Ја
то
управо
и
не
разумем
...
Станоје
се
непрестано
тако
понашао
,
као
да
не
зна
ништа
о
целој
ствари
и
као
да
очекује
од
ње
ближа
објашњења
.
—
Ман
’
те
их
с
богом
!
Сита
сам
ја
њих
!
Него
реците
,
молим
вас
,
даље
,
шта
сте
то
чуди
о
њиховим
плановима
.
—
Да
;
дакле
они
говоре
,
да
ово
стање
не
ваља
...
—
О
,
слатки
су
они
!
—
упаде
му
она
опет
у
реч
.
—
И
зато
—
настави
Станоје
—
веле
,
да
га
треба
сасвим
променити
...
—
Кажем
ја
!
—
прекиде
га
наново
„
красноречива
“
кума
.
—
Та
то
су
паликуће
,
разбојници
!
Све
да
мењају
!
Све
да
нам
отму
,
па
онда
они
да
се
шире
по
нашем
добру
!
...
—
Ја
не
знам
,
али
они
говоре
друкчије
...
Најпосле
ко
би
знао
,
шта
они
управо
мисле
...
—
Та
тако
је
,
к’о
што
вам
кажем
!
А
шта
то
они
говоре
?
—
Они
веле
,
да
је
њихова
намера
то
,
да
обавесте
људе
и
да
их
увере
,
како
садашње
стање
није
добро
и
како
треба
увести
ново
.
Они
описују
то
ново
стање
и
кажу
,
да
ће
онда
свима
бити
добро
...
—
Лажу
,
верујте
да
лажу
!
—
Они
говоре
,
да
је
њихова
цељ
то
,
да
задобију
људе
за
своја
начела
,
па
да
се
онда
оствари
тај
нови
поредак
.
Ту
би
,
кажу
,
било
имање
опште
...
—
Ето
!
Видите
,
да
хоће
да
отимају
!
Ал
’
не
дам
ја
,
док
сам
жива
,
да
се
дира
у
моје
!
...
Па
онда
и
жене
да
буду
опште
!
...
Ју
!
...
Она
чисто
устрашено
склопи
руке
.
—
Истина
је
,
да
би
онда
све
било
опште
;
али
они
веле
,
да
би
ту
сви
имали
све
,
што
им
треба
,
па
шта
ће
више
?
Није
то
отимање
,
кад
сви
имају
свачега
доста
.
Неће
они
да
дирају
у
имање
овога
или
онога
,
нити
да
деле
,
него
баш
напротив
хоће
,
да
све
буде
заједничко
,
па
да
одатле
свако
ужива
,
што
год
му
треба
.
Нема
ту
никакве
деобе
...
А
што
се
тиче
женскиња
,
они
кажу
,
да
ове
треба
да
имају
једнака
права
с
људима
...
Они
не
говоре
ништа
о
„
општим
“
женама
...
Жене
нису
ваљда
ствари
...
Брачни
живот
оснивао
би
се
само
па
љубави
...
Станоје
мало
што
није
заборавио
на
своју
улогу
.
Кума
га
већ
поче
мерити
чудним
погледом
.
—
Тако
они
говоре
—
дода
он
још
за
времена
:
—
а
је
ли
то
истина
...
—
Каква
истина
?
!
Како
би
то
могло
бити
истина
?
!
—
Имате
право
—
одобри
јој
он
,
показујући
„
мудро
“
лице
и
гледајући
пажљиво
у
њу
.
—
Та
наравно
!
Знам
ја
њих
добро
...
Све
да
буде
опште
!
А
шта
кажу
,
зашто
баш
све
да
буде
опште
?
—
Браг
би
их
знао
!
Говоре
,
да
тако
мора
бити
,
јер
док
има
приватног
имања
,
као
данас
,
дотле
не
може
бити
добро
...
—
Па
зар
да
ја
немам
ништа
свога
?
Да
ми
зар
свако
сме
узети
,
што
је
на
пример
код
мене
?
—
Они
кажу
,
да
се
не
би
дирало
у
таке
ствари
,
које
човек
треба
,
да
има
код
себе
.
Него
непокретно
имање
,
затим
машине
и
све
друго
,
без
чега
могу
бити
поједини
људи
и
што
им
у
том
новом
друштву
не
би
требало
.
—
то
би
било
опште
.
А
иначе
свако
би
имао
стан
,
одело
и
све
друго
,
што
му
је
нужно
за
сасвим
добар
живот
...
Враг
би
знао
,
како
би
то
изгледало
—
дода
одмах
,
да
би
отклонио
сваку
сумњу
од
себе
:
—
не
знају
ни
они
сами
,
него
само
тако
говоре
у
ветар
.
—
Не
знају
,
дабогме
да
не
знају
...
Дакле
свако
би
имао
,
што
му
треба
...
А
ко
би
то
делио
?
—
Не
кажу
они
,
да
би
се
ту
делило
,
него
би
свако
уживао
све
,
што
му
је
потребно
.
—
Ваљда
се
не
би
грабило
?
—
Та
неког
реда
би
ваљда
морало
бити
.
Али
само
они
неће
,
да
ту
каква
власт
дели
људ’ма
,
што
им
треба
,
него
би
сви
лепо
сами
узели
и
уживали
,
што
им
је
нужно
...
Али
ја
не
верујем
,
да
то
може
бити
.
Они
до
душе
доказују
,
да
се
то
све
даје
лако
остварити
,
чим
људи
пристану
уз
њих
...
—
Кад
би
им
ко
год
веровао
!
—
прекиде
га
кума
,
која
је
међутим
постала
много
блажија
и
сасвим
расположена
,
да
окрене
разговор
на
друге
ствари
.
Станоје
ућути
.
—
Манимо
се
ми
њих
—
проговори
она
.
—
па
да
говоримо
о
чему
паметнијем
.
—
Како
вам
је
по
вољи
—
одговори
он
,
надајући
се
,
да
ће
сад
почети
о
женидби
.
Није
се
преварио
.
Кума
,
се
пре
свега
накашље
.
Затим
баци
на
њега
поглед
,
који
изражаваше
унутарње
задовољство
и
уверење
о
својим
добрим
намерама
,
а
највише
тежњу
,
да
погоди
Станојеве
мисли
у
том
тренутку
.
—
Ви
сте
већ
момак
за
женидбу
—
поче
она
.
—
Па
ја
бих
имала
за
вас
врло
лепу
и
ваљану
девојку
.
—
А
какву
то
?
—
Кажем
вам
,
то
је
особита
прилика
.
Не
треба
ни-по-што
да
је
пропустите
.
Девојка
је
из
једне
од
најбољих
овдашњих
кућа
...
—
Е
—
упаде
јој
Станоје
у
реч
,
—
па
та
неће
поћи
за
мене
.
Та
ће
тражити
каквога
већег
господина
.
—
Не
брините
се
ви
за
то
.
Ја
знам
,
да
би
је
њени
родитељи
дали
за
вас
,
само
кад
вас
ја
препоручим
.
—
Како
то
може
бити
?
—
Знате
—
одговори
му
кума
тихо
,
—
то
је
кућа
трговачка
,
која
је
врло
добро
стајала
,
па
је
пре
кратког
времена
због
неких
несретних
случај
сва
пала
.
Зато
се
сад
не
ће
тражити
богат
младожења
и
не
знам
шта
још
,
него
ће
бити
задовољни
и
они
и
девојка
,
кад
добију
тако
честитог
младића
,
као
што
сте
ви
,
ма
и
не
био
баш
у
не
знам
каквом
стању
.
—
Ви
кан’да
говорите
о
Јовановићевој
кћери
.
—
Погодили
сте
.
То
вам
је
тако
фина
девојка
,
да
јој
је
тешко
наћи
пара
.
Ја
је
познајем
од
малена
.
Увек
је
била
вредна
и
честита
девојка
.
Та
знам
је
,
као
себе
саму
;
за
бога
,
тетка
сам
јој
.
Али
немојте
мислити
,
да
је
зато
хвалим
.
Воже
ме
сачувај
!
Та
како
бих
ја
вама
могла
њу
препоручивати
,
да
није
така
,
као
што
вам
кажем
?
И
сами
сте
је
видели
.
Та
лепа
је
,
боже
мој
!
Па
је
паметна
и
фино
одгојена
,
као
ретко
која
.
Истина
,
сад
је
сирота
.
Новаца
нема
,
или
ако
и
добије
што
год
од
оца
,
то
ће
бити
мало
.
Сиромах
,
сасвим
је
пострадао
.
Ал
’
најпосле
не
лежи
све
у
новцу
.
С
њоме
не
ћете
добити
млого
новаца
,
али
ћете
бар
имати
жену
,
каква
се
ретко
налази
.
Па
зна
и
радити
.
Та
вам
зна
шити
,
кројити
и
друге
женске
послове
.
Но
,
нећу
млого
да
вам
говорим
.
Само
вам
кажем
:
кајаћете
се
,
ако
ме
не
послушате
.
Таку
девојку
не
ћете
наћи
на
другом
месту
.
То
би
био
живот
!
...
Тако
је
она
и
даље
говорила
,
док
се
није
уморила
.
Пре
него
што
је
наишла
на
Станоја
,
премишљаше
она
свакојако
,
како
би
нашла
„
прилику
“
за
Даринку
,
али
није
могла
ништа
да
смисли
.
Од
некога
времена
постаде
опет
редовна
гошћа
у
њиној
кући
;
у
свој
стан
одлазила
је
само
у
подне
и
у
вече
;
непрестано
је
седела
и
саветовала
се
с
Даринчином
матером
највише
због
њене
удадбе
.
Чим
је
видела
Станоја
,
одмах
је
у
својој
памети
решила
то
питање
о
удаји
;
после
се
и
сама
чудила
,
како
јој
тај
човек
није
пре
пао
на
ум
.
Она
је
мислила
:
он
има
своју
сигурну
и
приличну
плату
,
у
добром
је
месту
,
—
укратко
,
красна
прилика
...
Њој
управо
не
беше
толико
стало
до
Даринчине
удаје
,
колико
до
тога
,
да
један
пут
истисне
из
те
куће
Милана
,
којега
никако
није
могла
трпети
,
и
да
уједно
задовољи
ону
познату
потребу
такога
беспосленог
света
,
да
се
брине
за
туђу
„
срећу
“
.
Даринчина
мати
рачунаше
нешто
и
на
Милана
,
али
тетка-
Перса
није
хтела
ни
да
чује
за
њега
.
—
„
Мислиш
ли
ти
“
,
говорила
је
она
једном
приликом
,
кад
јој
Јовановићка
то
спомену
,
„
да
би
је
он
сад
хтео
узети
,
кад
нема
мираза
?
Али
баш
и
кад
би
хтео
,
шта
је
он
?
Није
ништа
,
и
не
ће
никад
ништа
ни
бити
!
“
—
„
Па
може
бити
гдегод
изабран
за
професора
“
.
—
„
Мани
га
с
богом
!
Та
не
бих
ја
дала
за
њега
ни
моју
слушкињу
!
Несретник
један
!
“
-
Она
је
заиста
тако
мрзила
на
Милана
,
да
би
волела
,
да
се
Даринка
никад
и
не
уда
,
него
да
пође
за
њега
.
—
„
Та
несрећа
да
се
сроди
са
мном
!
“
говорила
би
она
по
каткад
.
—
Али
Јовановићка
није
тако
мислила
.
Њој
би
било
сасвим
право
,
кад
би
Милан
био
где
год
изабран
,
па
узео
Даринку
.
—
Даринци
,
наравно
,
нису
смеле
о
свему
томе
ништа
говорити
.
Кад
је
тетка-
Перса
свршила
своје
„
слово
“
,
препоручујући
Даринку
Станоју
,
настаде
кратко
ћутање
.
—
Дакле
—
проговори
Станоје
—
ви
мислите
,
да
би
она
пошла
за
мене
...
Он
се
држао
сасвим
озбиљно
,
тако
да
она
није
могла
приметити
,
да
се
он
и
у
томе
само
титра
е
њом
.
Као
што
знамо
,
Станоје
беше
већ
начисто
са
својом
женидбом
;
а
осим
тога
њему
је
,
као
и
другим
Милановим
друговима
,
био
познат
одношај
овога
према
Даринци
;
чуо
је
,
да
је
он
воли
,
као
и
она
њега
.
—
То
се
зва
,
да
би
пошла
.
А
као
зашто
да
не
пође
?
—
Знате
,
како
је
...
Можда
се
њој
већ
ко
год
допао
...
—
Није
него
још
нешто
!
Није
се
њој
нико
допао
.
—
Али
то
је
опет
мало
чудно
.
Ја
је
и
не
познајем
.
—
Па
видели
сте
је
.
Останите
овде
мало
дуже
,
па
ћете
је
виђати
и
више
пута
.
Одвешћу
вас
и
у
кућу
.
—
Ја
се
не
могу
овде
дуго
бавити
.
—
Остаћете
ваљда
бар
неколико
дана
.
Бићете
мој
гост
...
.
—
Хвала
вам
на
понуди
—
упаде
јој
Станоје
у
реч
;
—
али
ја
сам
код
једнога
пријатеља
,
који
ме
никако
не
би
пустио
.
—
Та
ваљда
је
пречи
род
него
пријатељ
.
Требали
сте
управо
мени
доћи
.
—
Да
сам
знао
...
Али
сад
већ
свеједно
.
Станоје
поседи
ту
још
неко
време
,
па
се
онда
опрости
и
отиде
с
обећањем
,
да
ће
је
што
пре
опет
посетити
.
Кад
је
сутрадан
приповедио
Милану
и
осталима
целу
ствар
,
имали
су
се
сви
чему
смејати
.
Прошло
је
после
тога
два
дана
.
Станоје
и
Никола
пођу
после
ручка
у
кавану
,
где
су
се
имали
састати
с
Миланом
...
—
Можда
ћемо
тамо
затећи
и
тога
красног
штампара
,
што
се
тако
фино
извукао
—
рече
Станоје
.
—
То
може
лако
бити
—
одговори
Никола
.
-
Него
се
и
јесмо
једили
,
кад
нам
је
тако
покварио
рачун
.
Што
се
могло
учинити
,
као
припрема
за
успешан
посао
,
то
је
све
било
учињено
.
Свеза
с
људима
на
све
стране
утврђена
,
скупљачи
и
растурачи
осигурани
,
—
просто
све
у
свом
реду
,
а
он
се
лепо
повуче
.
Можеш
мислити
,
како
је
та
вест
примљена
.
Особито
се
Стева
љутио
и
наопако
га
је
изгрдио
.
—
Стева
је
кан’да
био
понајвреднији
у
дописивању
с
људ’ма
.
Ја
бих
бар
тако
рекао
.
—
Јесте
;
он
је
уопште
врло
енергичан
.
Још
нису
ни
попили
каву
,
а
Милан
дође
.
Ту
беше
и
Лаза
и
Војин
,
те
обојица
приступе
њиховом
столу
.
Дође
и
штампар
,
али
не
приђе
њима
,
него
испије
каву
у
другом
крају
каване
,
а
затим
се
почне
биљарити
с
неколицином
.
—
Тај
не
иде
овамо
—
примети
Војин
,
кад
је
онај
ушао
у
кавану
и
пошао
на
другу
страну
.
-
Не
свиди
му
се
друштво
.
Него
баш
вам
је
покварио
посао
.
—
Само
за
време
—
одговори
Никола
.
—
Бадава
—
продужи
даље
Војин
,
пола
у
шали
,
пола
у
збиљи
.
—
што
ти
је
мудра
либерална
глава
...
Остали
се
насмејаше
.
—
Почећемо
ми
свој
рад
—
рече
опет
Никола
—
у
пркос
свима
таким
либералним
и
не-либералним
главицама
.
Али
онда
гледајте
,
шта
ћете
...
—
Та
мало
вас
је
!
—
Има
нас
толико
,
да
се
може
радити
.
А
биће
нас
и
више
.
О
томе
можете
бити
уверени
.
—
До
душе
,
како
сте
почели
,
још
ћете
нам
поотимати
најбоље
људе
из
наших
редова
.
Ето
и
Лаза
ми
је
постао
нешто
сумњив
.
—
Та
како
смо
с
њиме
сваки
час
заједно
—
прихвати
Милан
,
—
требало
би
,
да
је
до
сад
већ
увелико
ступио
у
наше
коло
.
—
Шта
?
—
шалио
се
Војин
.
—
Зар
су
ваша
начела
тако
прилепчива
?
Да
не
ћете
још
наопако
и
мене
задобити
?
—
О
,
умирите
се
.
За
вас
нема
те
„
опасности
“
.
—
Заиста
,
—
узе
реч
Лаза
,
—
ја
сам
од
неког
времена
почео
много
озбиљније
мислити
о
тим
стварима
...
.
—
Кажем
ја
!
—
упаде
му
у
реч
Војин
.
—
Почео
сам
—
настави
Лаза
—
далеко
строжије
испитивати
либерални
програм
,
па
...
Он
слегне
раменима
и
ућути
.
—
Па
шта
си
пронашао
?
—
питаше
га
Војин
.
—
Али
—
продужи
Лаза
замишљено
,
и
не
одговарајући
на
Војиново
питање
—
не
могу
никако
да
се
опријатељим
ни
с
тим
вашим
идејама
...
—
То
је
с
тога
—
примети
му
Милан
,
—
што
су
се
стара
начела
дубоко
укоренила
,
па
се
сад
жестоко
одупиру
навали
нових
мисли
.
Али
не
ће
се
она
моћи
дуго
одржати
.
Чим
се
један
пут
пољуљају
под
ударцима
критике
и
нових
начела
,
одмах
им
је
потписана
смртна
пресуда
.
Она
су
сувише
слаба
и
трошна
,
да
би
се
у
том
случају
могла
дуже
борити
са
снагом
и
једрином
наших
начела
.
Прелом
не
бива
до
душе
свуда
једнако
брзо
;
али
без
њега
не
може
проћи
.
Војин
махаше
главом
.
—
Хм
,
хм
...
Па
баш
тако
?
Дакле
без
прелома
не
може
проћи
...
Лепа
парада
!
Шта
велите
,
ако
се
нешто
пољуља
и
моја
вера
у
либерална
начела
?
—
Мени
се
чини
,
да
се
код
вас
не
ће
баш
имати
шта
јако
пољуљати
—
примети
Никола
.
—
Како
то
?
Разјасните
ми
—
рече
Војин
тако
флегматично
и
расејано
,
да
Никола
није
сматрао
за
нужно
,
да
му
што
год
одговори
.
А
ни
сам
Војин
као
да
није
очекивао
никакав
одговор
;
он
је
у
том
тренутку
био
узор
безбрижна
човека
,
који
ништа
не
мисли
и
гледи
само
зато
,
што
му
није
пало
на
памет
,
да
затвори
очи
.
После
јела
беше
често
у
таком
расположењу
;
а
иначе
је
био
доста
жив
,
окретан
и
пријатан
човек
,
осим
кад
је
хтео
да
буде
„
оригиналан
“
,
т
.
ј
.
кад
се
кривио
и
мазио
без
невоље
.
—
Чекајте
—
проговори
Лаза
Милану
,
—
то
ћемо
тек
видети
,
хоће
ли
доћи
до
прелома
,
какав
ви
очекујете
.
—
Друкчије
не
може
бити
.
—
Можда
и
може
.
Милан
се
насмеши
и
не
одговори
ништа
.
После
неколико
дана
врати
се
Станоје
у
С
.
На
највећи
јед
тетка-Персин
није
отишао
с
њом
ни
један
пут
у
Јовановићеву
кућу
.
Сад
се
сирота
морала
опет
обзирати
за
другом
каквом
„
приликом
“
.
X
.
Загонетка
.
Милан
живљаше
као
обично
.
У
Јовановићевој
кући
био
је
он
непрестано
редован
гост
,
и
бавио
се
скоро
само
с
Даринком
.
С
њеним
оцем
или
матером
проговорио
би
обично
тек
по
неколико
речи
,
а
цело
остало
време
,
што
га
је
проводио
у
њиној
кући
,
пробављао
је
с
Даринком
,
којој
је
често
долазила
Јелица
и
Љубица
.
Једног
дана
затече
је
он
у
њеној
соби
око
11
сати
ујутру
саму
.
У
то
доба
понајвише
је
бивала
с
њоме
Љубица
:
но
тога
дана
није
дошла
.
Даринка
је
седела
поред
стола
.
Пред
њоме
лежаше
отворена
књига
:
али
она
не
беше
расположена
за
читање
.
Главу
је
наслонила
на
руку
,
на
се
дала
у
мисли
.
Тако
је
непомично
седела
,
док
није
Милан
дошао
.
Он
седе
покрај
ње
.
—
Данас
сте
сами
.
Нема
вам
Љубице
.
—
Е
,
она
је
сад
у
послу
—
одговори
Даринка
,
трудећи
се
,
да
растера
мутне
мисли
,
које
јој
се
непрестано
наметаху
.
—-
Ни
јуче
није
била
код
мене
.
—
Стева
вели
,
да
ће
свадба
бити
наскоро
.
—
Па
и
не
треба
да
се
одуговлачи
.
Нашто
?
—
Обоје
—
настави
Милан
весело
—
унапред
уживају
,
осећајући
,
какав
ће
им
бити
живот
.
Даринка
се
усиљено
осмехне
.
Стева
је
пре
неколико
дана
,
још
док
је
Станоје
ту
био
,
уговорио
свадбу
с
Љубицом
.
С
њом
је
он
још
пре
био
начисто
;
а
сад
беше
ствар
сасвим
свршена
,
пошто
је
и
њена
мати
дала
своје
„
саизвољење
“
.
—
Љубав
између
Стеве
и
Љубице
почела
се
развијати
још
у
Бечу
.
Кроз
цело
време
,
које
су
Даринка
и
Љубица
тамо
провеле
,
долазио
им
је
он
често
с
Миланом
;
било
је
дакле
и
ту
доста
прилике
,
да
се
упознају
и
приближе
.
Њихово
друговање
постаде
још
јаче
и
ближе
,
кад
се
Стева
као
лечник
настанио
у
*
.
Као
њихов
кућевни
лечник
долажаше
им
често
у
кућу
,
и
тада
би
обично
дуго
седео
с
Љубицом
,
разговарајући
се
с
њом
врло
мало
о
медицинским
стварима
,
но
тим
више
о
различитим
другим
предметима
.
У
вечерњим
шетњама
такође
је
имао
довољно
прилике
,
да
буде
и
говори
с
њом
.
Тако
се
међу
њима
полако
развила
и
сасвим
утврдила
љубав
,
коју
они
обоје
дубоко
осећаху
.
Једнога
вечера
дође
до
формалног
објашњења
.
Други
дан
после
тога
говорио
је
Стева
с
њеном
матером
,
и
ствар
беше
свршена
.
—
Примећујете
ли
—
питаше
Милан
Даринку
мало
после
—
да
вам
мати
постаје
веселија
?
—
Да
,
повраћа
јој
се
по
мало
стара
добра
воља
.
—
И
сама
каже
,
да
је
мислила
,
да
ће
је
далеко
дуже
мучити
та
несрећа
,
која
њој
дабогме
долази
много
страшнија
,
него
што
је
у
ствари
.
Сад
се
радује
,
што
је
мирнија
.
Даринка
је
замишљено
повлачила
прстом
по
отвореној
књизи
.
—
Него
ви
сте
опет
врло
рђаве
воље
.
Да
није
можда
—
шалио
се
он
—
сад
тек
наишла
на
вас
јача
туга
за
изгубљеним
имањем
,
кад
код
других
већ
полако
престаје
?
—
Може
бити
—
одговори
она
,
смејући
се
силом
.
—
До
душе
непријатност
је
велика
.
Да
сте
остали
у
пређашњем
стању
,
могли
би
и
материјално
користити
нашој
ствари
,
пре
иди
после
.
Даринка
ћуташе
.
—
У
осталом
—
настави
он
—
свака
непријатност
осећа
се
у
први
мах
јаче
него
доцније
;
а
код
вас
би
било
скоро
сасвим
противно
,
кад
би
то
био
узрок
вашој
непрекидној
нерасположености
.
Она
не
одговори
ништа
.
—
Заиста
—
проговори
Милан
опет
—
ваљало
би
и
сами
да
се
запитате
,
докле
ће
то
трајати
?
Ви
се
тако
морате
најпосле
разболети
...
—
Ваљда
не
ћу
—
примети
она
.
—
Богме
ако
тако
и
даље
потраје
...
Ви
приметно
опадате
...
—
Проћи
ће
то
већ
—
прекиде
га
Даринка
слабим
гласом
.
—
Добро
би
било
,
да
озбиљније
промислите
о
узроку
или
узроцима
,
због
којих
вас
мучи
та
зла
воља
.
Ви
сами
најбоље
видите
,
да
то
сувише
дуго
траје
и
да
вам
сувише
досађује
.
Кад
сазнате
узрок
,
моћи
ћете
удесити
лечење
.
—
Не
знам
управо
ни
сама
,
шта
ми
је
...
—
Мислите
,
па
ћете
већ
дознати
.
Покушајте
свакојако
,
да
се
разведрите
.
Пронађите
најзгоднији
начин
...
—
Најзгоднији
начин
...
проговори
Даринка
тихо
.
—
Потрудићу
се
већ
—
настави
затим
,
показујући
се
расположенија
;
—
видећете
само
,
кроз
који
дан
бићу
,
каква
сам
и
пре
била
...
Настаде
кратка
тишина
.
—
Да
—
поче
опет
Даринка
,
—
шетате
ли
се
још
у
вече
?
—
Шетамо
се
.
Није
ладно
.
Него
ви
се
нисте
шетали
већ
четир
дана
.
Време
је
,
да
продужите
опет
стари
обичај
.
—
Могу
...
дабогме
...
кад
није
ладно
...
Разговор
је
и
даље
текао
.
Даринка
беше
непрестано
расејана
,
ма
да
се
очевидно
трудила
,
да
доведе
мисли
у
ред
и
да
с
пажњом
учествује
у
разговору
.
Као
пре
неколико
дана
,
кад
су
говорили
о
Чернишевсковом
роману
„
Шта
да
се
ради
?
“
—
тако
је
и
сад
и
то
још
у
већој
мери
осећала
јак
и
крајње
несносан
унутрашњи
немир
,
који
јој
немило
потресаше
нервну
систему
.
Она
је
гледала
,
да
савлада
тај
немир
,
или
бар
да
га
ограничи
на
унутарњост
,
те
да
се
не
покаже
и
спољашње
у
свом
правом
облику
.
Прво
јој
никако
не
могаше
испасти
за
руком
,
а
друго
је
постигла
у
толикој
мери
,
да
Милан
није
могао
ни
