испите.
Шта
ћу
сад
?
Да
идем
кући
,
или
још
да
останем
овде
?
Или
да
тражим
службу
,
па
да
радим
?
Апсолутно
не
знам
.
Чика
ми
је
увек
говорио
да
изаберем
само
оно
чему
ме
срце
вуче
.
А
мене
ничему
не
вуче
.
Ја
хоћу
да
волим
,
хоћу
да
ме
воли
неко
ето
томе
ме
вуче
срце
.
Проклето
срце
!
Камо
тога
довека
што
ми
га
је
чика
обећавао
?
Сви
и
све
мене
варају
.
Пробала
сам
са
снајом
и
братом
да
идем
на
забаве
.
Лепо
сам
се
облачила
,
лепо
сам
изгледала
,
многима
сам
се
допадала
и
сви
су
ми
правили
исте
досадне
комплименте
.
И
враћала
сам
се
уморна
као
од
узалудног
чекања
.
Једино
што
у
животу
вреди
то
су
деца
.
С
њима
само
могу
да
будем
весела
,
јер
је
њихова
радост
топла
као
сунчани
зрак
,
јер
код
њих
нема
претварања
.
Ја
код
деце
увек
научим
и
пронађем
нешто
ново
.
Док
међутим
ови
златни
малишани
мисле
да
су
све
што
знају
научили
од
старијих
.
Људи
су
често
само
одрасла
деца
,
али
они
су
онда
досадни
,
јер
нису
безазлени
и
нису
мали
.
Ето
онај
углађени
господин
Р
.
и
ја
.
Колико
у
свему
томе
има
озбиљности
.
А
знам
колико
сам
кад
сам
била
мала
једва
чекала
да
дорастем
и
да
будем
озбиљна
и
паметна
велика
девојка
.
Интелигенције
има
и
образовање
се
множи
,
па
ипак
међу
људима
има
тако
мало
људи
,
а
тако
много
деце
.
Кад
је
човек
сам
и
кад
машта
,
често
пута
је
тако
детињаст
,
да
би
се
стидео
да
каже
гласно
своје
мисли
.
У
томе
и
јесте
љупкост
деце
што
се
она
не
стиде
.
Моја
снаја
има
сто
послова
и
сто
ситних
брига
.
Она
не
машта
;
она
вечерас
мисли
шта
ће
сутра
да
ради
.
И
оне
радознале
очи
,
оне
главице
радосне
без
разлога
то
је
благо
,
то
је
срећа
,
то
је
једини
смисао
живота
.
Али
какав
циљ
?
Смех
без
разлога
ће
престати
чим
се
сазна
да
нема
разлога
,
радознале
очи
биће
тужне
кад
се
радозналост
задовољи
.
И
снаја
неће
знати
шта
је
у
њиховим
душама
.
Њене
бриге
ће
се
мењати
:
да
добро
уче
,
да
се
одликују
,
да
постају
људи
,
да
добију
поштовање
,
почасти
,
новаца
,
да
се
ожене
по
њеној
вољи
и
тако
даље
,
Али
нашто
све
то
?
Да
се
отпочне
нова
карика
у
вечитом
ланцу
живота
.
Ресила
сам
да
идем
кући
.
Да
видим
,
можда
је
тамо
боље
.
Овде
немам
више
шта
да
радим
.
Родитељи
су
ме
жељни
,
па
кад
ме
то
не
стаје
никакве
жртве
,
хоћу
да
им
учиним
радост
.
Људи
су
себичњаци
који
са
тако
озбиљним
лицем
већају
о
племенитости
и
врлини
,
као
деца
кад
играју
игре
које
представљају
живот
одраслих
.
Идем
кући
.
Има
нешто
пријатна
у
томе
враћању
.
Ти
живиш
и
мењаш
се
и
тражиш
све
ново
и
ново
,
а
тамо
негде
у
једном
лепом
куту
чекају
те
старе
ствари
које
су
увек
исте
и
које
су
ти
тако
верне
у
својој
љубави
.
Наша
кућа
и
башта
са
великом
липом
и
ружама
и
са
чардаклијом
,
са
брдима
у
позадини
и
са
небом
и
звездама
које
толико
познајем
,
наша
кућа
са
свима
успоменама
и
са
мамином
и
татином
љубављу
стоји
увек
иста
и
као
да
има
само
један
циљ
:
мене
да
чека
.
И
кад
ја
у
туђем
свету
не
могу
да
нађем
веллку
и
силну
љубав
,
зашто
се
онда
не
вратим
у
ту
нежност
,
у
коју
се
не
може
сумњати
и
која
ме
никад
неће
изневерити
?
Хоћу
да
идем
,
а
жао
ме
да
оставим
децу
.
Код
куће
ћу
имати
сестрину
децу
,
али
ми
је
жао
ових
златних
малих
мушкараца
.
Ових
дана
све
своје
време
поклањам
њима
.
Желим
да
оставим
најлепши
спомен
,
хоћу
да
ме
још
више
воле
кад
одем
.
Ја
баш
волим
да
жале
за
мном
кад
одем
.
Снаја
плаче
,
Мика
се
љути
,
деца
се
смеју
.
Ја
идем
да
ублажим
и
засладим
сваки
тренутак
растанка
,
али
кад
одем
,
они
ће
осетити
празнину
и
бол
.
Увек
волим
да
ме
жале
кад
одем
,
само
бих
волела
да
ме
не
жале
кад
умрем
.
У
одсутству
они
мене
,
желећи
ме
,
још
више
заволе
и
ја
се
радујем
кад
ћу
опет
да
се
видим
с
њима
.
Кад
умрем
,
не
могу
доћи
опет
.
Кад
нема
утехе
,
не
би
требало
да
има
ни
туге
.
Мени
се
чини
да
Мика
највише
воли
Мишу
који
је
диван
несташко
,
снаја
воли
свога
мезимца
Иву
,
а
ја
највише
волим
Бошка
.
Миша
је
већ
мали
човек
врло
љубак
и
духовит
.
Ива
је
слатка
беба
од
две
године
која
учи
да
говори
,
а
Бошко
је
на
средини
и
он
се
бори
између
зависти
према
Миши
и
љубоморе
према
Иви
.
Њему
је
пет
година
и
већ
осећа
неправде
и
разочарања
.
Он
би
тако
радо
хтео
да
седне
мами
у
крило
и
да
се
мази
.
Она
му
нежно
каже
:
-
Ти
си
,
сине
,
велики
.
Кад
си
био
мали
и
тебе
сам
тако
држала
као
Иву
.
—
А
шта
ми
то
вреди
,
кад
сам
ја
то
заборавио
?
Ја
хоћу
сад
да
ме
волиш
као
Иву
.
И
кад
не
може
да
успе
код
маме
,
он
долази
мени
и
пристаје
да
буде
мој
син
.
И
то
умиљавање
једног
анђела
тако
је
велико
уживање
и
тако
лепа
срећа
,
да
ми
је
много
тешко
растајати
се
.
Изгледа
да
је
човеку
уопште
тешко
растајати
се
,
док
живот
,
изгледа
да
је
сачињен
из
самих
растајања
.
Понекад
ми
се
чини
да
ћу
ја
имати
чикину
судбу
:
сва
срећа
ће
ми
бити
у
томе
да
волим
туђе
дете
.
Ива
највише
воли
мајку
која
га
храни
;
Миша
тату
који
му
показује
слике
,
води
га
у
циркус
,
вози
га
на
својим
колима
и
учи
га
да
тера
коња
:
а
Бошко
се
прави
да
највише
воли
мене
и
због
тога
ми
га
је
тако
жао
и
тако
га
волим
.
Ето
то
„
воли
“
како
се
оно
мења
у
животу
!
И
ми
још
нешто
причамо
о
сталности
.
Сећам
се
да
сам
ја
до
шесте
године
обожавала
маму
,
од
шесте
до
десете
сеју
,
од
десете
до
четрнаесте
тату
,
после
чику
,
затим
Николу
и
после
-
никога
.
Да
ли
ће
на
томе
и
остати
?
Моје
се
све
мисли
своде
на
то
,
као
Бошкове
на
колаче
воће
и
играчке
.
За
ручком
одваја
першун
из
супе
и
меће
на
ивицу
тањира
.
—
Бошко
,
све
што
је
у
тањиру
,
то
се
једе
-
каже
му
снаја
.
—
Зар
и
кости
,
мама
?
пита
он
и
погледа
је
лако
обешењачки
да
сви
прснемо
у
смех
.
Иначе
је
он
једно
врло
нежно
срце
.
Миша
га
беди
да
он
увек
као
случајно
упусти
парче
хлеба
са
бутером
,
да
би
учинио
мачки
љубазност
.
Каже
за
ужином
се
Бранко
полио
млеком
,
а
мачка
се
попела
и
почело
да
му
лиже
капут
.
Њима
се
то
допало
,
и
сад
Миша
прича
како
ће
Бошко
све
одело
исполивати
,
само
да
га
лиже
мачка
.
А
некад
није
ни
поливен
,
а
она
га
лиже
.
Али
сад
се
мој
љубимац
љути
на
мене
што
хоћу
да
идем
и
прети
ми
да
неће
више
да
ме
воли
.
И
склања
се
од
мене
и
гура
се
уз
своју
маму
.
И
онда
се
тек
одједном
сети
нечега
и
поче
својим
слатким
као
жубор
потока
гласићем
да
прича
:
—
А
знаш
,
мама
,
ја
сам
ноћас
нешто
сањао
.
Шта
сам
то
сањао
?
Ја
сам
узео
неку
твоју
стварчицу
,
не
знам
шта
је
оно
било
,
нека
стварчица
као
брош
,
као
нека
игла
,
али
није
брош
,
ни
игла
,
а
ти
си
ми
казала
:
„
Остави
то
,
хоћеш
да
ми
поквариш
!
“
А
ја
,
мама
,
нисам
оставио
,
а
ти
си
савијала
нешто
велико
,
као
неко
ћебе
,
а
ја
сам
упустио
ту
стварчицу
и
она
се
закачила
,
забола
се
као
у
то
ћебе
.
А
је
ли
,
мама
,
шта
је
то
било
?
Молим
те
кажи
ми
каква
је
то
стварчица
била
.
Снаја
погледа
и
мене
и
њега
са
очима
пуним
љубави
.
Њене
су
руке
заузете
,
у
крилу
јој
је
Ива
.
Зато
ја
зграбим
Бошка
и
почнем
да
га
љубим
и
да
претим
снаји
да
ћу
јој
га
украсти
и
одвести
собом
.
А
он
зна
да
лажем
,
али
му
је
ипак
мило
и
воли
да
му
се
мама
уплаши
.
Дошла
сам
кући
.
Доста
је
било
двадесет
дана
да
све
испричамо
и
да
се
сити
нагледамо
.
И
сад
ми
је
досадно
.
Зажелела
сам
се
нечега
што
је
било
лепо
кад
сам
га
оставила
,
али
ја
сам
се
променила
и
то
ми
сад
више
није
лепо
.
Можда
је
досада
у
мојој
души
,
па
је
носим
свуда
.
Ни
књиге
ме
више
не
занимају
као
пре
.
Као
и
у
обичном
говору
почињем
и
у
њима
да
налазим
једно
исто
казано
више
пута
.
Звали
су
ме
у
друштва
.
Покушавала
сам
да
идем
.
Приређивали
смо
шетње
и
ужине
по
пољу
.
То
је
више
свега
досадно
.
Да
ли
сам
ја
постала
сувише
саможива
?
Мени
људи
сметају
.
У
поље
волим
да
идем
сама
или
са
најстаријом
девојчицом
моје
сестре
.
Волим
да
одем
код
стрине
и
да
је
испитујем
о
чики
.
Она
га
искрено
и
стално
жали
и
прича
како
је
била
сретна
.
Све
његове
укусе
из
обичног
живота
памти
и
прича
ми
о
њима
са
нежношћу
.
А
његова
велика
душа
која
је
чамила
поред
ње
остала
јој
је
далека
и
непозната
.
Она
је
на
гробљу
удесила
врло
лепу
баштицу
и
ја
тако
волим
да
одом
тамо
у
дане
када
нико
не
иде
.
Досадно
,
досадно
,
Боже
,
где
ћу
да
побегнем
од
ове
чаме
?
Кад
је
Никола
био
онда
отишао
и
кад
сам
патила
,
чинило
ми
се
да
сам
се
ухватила
у
коштац
са
животом
и
пркосила
му
да
ћу
ја
победити
.
Кад
сам
начинила
глупу
авантуру
са
мојим
првим
просиоцем
,
ја
сам
се
уплашила
да
није
живот
,
мене
победио
.
У
ствари
нити
има
борбе
,
нити
пада
,
нити
победе
,
—
само
тривиалност
.
Неко
је
рекао
да
сам
се
ја
,
„
налетела
“
по
Београду
и
да
сам
сад
дошла
да
„
фрапирам
“
паланку
.
Да
сам
расположена
,
смејала
бих
се
томе
.
Моји
ме
воле
.
Ипак
моја
сестра
воли
више
децу
и
зета
него
мене
.
Не
замерам
јој
,
јер
ја
сам
несрећна
што
нема
некога
кога
бих
волела
више
него
маму
и
тату
.
Па
одавно
њих
волим
.
Као
увек
желим
и
сад
нешто
ново
,
занимљиво
и
јако
.
Често
ми
се
дешава
да
сам
у
друштву
,
седим
и
глупаво
се
смешкам
,
не
чујем
шта
говоре
и
одобравам
,
а
душа
не
знам
где
ми
је
.
Да
је
бар
она
на
каквом
лепом
месту
!
Мене
млади
воле
,
а
старији
мрзе
.
Младе
девојке
и
дечаци
налазе
да
сам
образована
,
занимљива
,
лепа
,
да
сам
„
нешто
више
“
.
Они
су
помало
смешни
,
али
они
тако
лепо
умеју
да
слушају
.
Људи
су
овде
заузети
својим
вечитим
спортом
политиком
.
Ја
им
понекад
завидим
што
могу
нечим
тако
да
се
занесу
и
ако
то
није
ништа
велико
.
Старије
жене
ме
мрзе
и
завиде
ми
што
сам
лепа
,
што
знам
више
него
оне
и
највише
што
сам
равнодушна
према
њима
.
Оне
мисле
да
ме
мрзе
што
сам
уображена
и
горда
.
Поред
њих
ја
признајем
себи
да
сам
нешто
више
,
али
бити
од
њих
већи
то
није
никаква
величина
.
Пола
године
нисам
ништа
писала
.
Једем
,
спавам
,
шетам
по
мојој
великој
башти
.
И
тако
време
пролази
без
утисака
.
Да
ти
је
топло
,
да
ти
је
чисто
.
да
поједеш
штогод
слатко
и
да
прочиташ
какву
нову
француску
књигу
.
Сестрина
деца
и
ја
,
озбиљно
се
интересујемо
шта
ће
бити
за
ручак
.
Ето
,
зар
није
живот
страшан
?
Већ
толико
времена
сам
овде
,
а
о
Николи
и
Нати
нисам
написала
ни
речи
и
ако
се
свакога
дана
видамо
.
Толико
ми
то
сад
није
важим
.
Вечерас
сам
читала
цео
свој
дневник
и
запрепастило
ме
то
опажање
.
Па
ја
више
нисам
ја
,
ја
сам
неко
сасвим
други
и
никакве
сличности
нема
између
оне
девојчице
од
седамнаест
година
и
мене
.
Има
само
једна
:
обе
су
достојне
сажаљења
.
Ната
има
троје
деце
и
кад
се
смеши
на
њих
,
врло
је
мила
.
Она
је
сад
пуна
,
готово
препуна
жена
.
Она
има
врло
добро
срце
и
ја
је
волим
скоро
као
сеју
.
Никола
је
сасвим
пропао
у
политику
и
мој
тата
и
он
се
лепо
слажу
,
јер
су
једномишљеници
.
Тата
је
остарео
.
И
постаје
тужан
.
Он
осећа
да
се
приближује
оно
што
човека
чека
на
крају
,
али
чега
се
човек
не
боји
догод
му
се
чини
да
је
то
далеко
.
Он
је
као
и
пре
мало
сујетан
и
сујетан
је
на
ништавне
ствари
,
он
се
на
пример
поноси
што
је
окружни
начелник
и
што
сам
ја
његова
ћерка
.
Међутим
тата
је
тако
добар
човек
,
тако
гостољубив
и
тако
милостивог
и
несебичног
срца
,
а
то
готово
и
не
зна
и
нимало
се
тиме
но
поноси
.
Мама
је
сад
некако
стекла
у
кући
јаче
право
гласа
:
несвесно
је
осетила
да
је
и
он
ослабио
.
Ето
такви
смо
ми
и
такав
је
живот
.
Отац
и
мама
су
се
озбиљно
забринули
што
ја
немам
добре
прилике
да
се
удам
.
Преда
мном
се
праве
равнодушни
,
али
осећам
да
је
мати
пребацивала
оцу
и
Мики
што
се
не
постарају
за
мене
.
То
може
тако
да
ме
наљути
.
Међутим
ја
сам
после
г
.
Р
.
имала
још
просилаца
и
ниједан
ми
се
није
допао
.
Тата
се
увек
сложио
са
мном
да
их
одбијемо
.
Био
је
међу
њима
један
велики
чиновник
и
страшно
антипатичан
човек
.
Ја
се
смејем
и
хоћу
да
утешим
родитеље
.
Говорим
да
волим
више
да
остарим
и
да
останем
код
њих
,
него
да
се
удам
за
човека
за
кога
не
могу
чак
осећати
ни
искрено
поштовање
.
Тата
се
слаже
су
мном
,
а
мами
је
страшна
реч
уседелица
.
Две
године
нисам
ништа
забележила
.
Зар
је
било
што
од
вредности
?
Ми
живимо
у
миру
и
у
изобиљу
.
Више
ништа
.
Данас
сам
се
сетила
дневника
,
јер
ми
је
данас
рођендан
.
Мени
је
двадесет
и
седам
година
—
равно
десет
година
откад
сам
почела
да
пишем
дневник
.
Цео
један
живот
.
Чедан
један
животић
.
Једна
љубав
,
нежна
као
пролетна
роса
која
се
смрзла
и
неосетно
ишчилела
,
затим
једна
глупа
авантура
,
и
више
ништа
.
Можда
би
било
боље
да
сам
се
удала
за
г
.
Р
.
Не
,
не
,
срце
не
вара
.
Међутим
ја
нисам
ни
поружнила
,
ни
остарила
по
изгледу
.
Само
ми
је
коса
нешто
мало
загаситија
.
Али
у
души
осећам
клонулост
,
као
да
почињем
да
старим
:
немам
свежине
,
лакоће
,
воље
и
веселости
као
пре
.
Зашто
ја
ништа
не
радим
?
Зато
што
не
морам
да
зарађујем
хлеб
:
Мислила
сам
да
сам
створена
за
љубав
и
срећу
и
образовала
сам
се
упочетку
за
своје
задовољство
,
затим
за
замишљеног
мужа
коме
сам
хтела
да
будем
блиска
и
за
будућу
децу
да
их
васпитавам
и
руководим
.
Данас
одлучујем
:
Нећу
да
будем
смешна
и
бедна
.
Ако
још
за
годину
дана
не
нађем
каквог
честитог
мужа
,
ја
ћу
се
одрећи
тих
нада
и
отићи
у
службу
.
Двадесет
седам
година
.
Девојка
расте
и
сазрева
с
годинама
,
затим
неко
дуже
време
стоји
на
истом
месту
,
не
сазнаје
ништа
ново
и
не
стари
,
као
зрела
јабука
на
дрвету
која
више
не
зри
,
већ
чека
да
је
неко
узбере
или
да
падне
сама
од
своје
тежине
и
због
увеле
,
утрне
дршке
.
Ја
сам
јабука
са
највиших
грана
,
од
најлепших
и
зрела
,
и
нико
ноће
да
ме
обере
.
Чекам
пад
:
старост
,
смрт
.
Понекад
сам
тупа
,
апатична
,
а
понекад
се
бојим
да
не
почнем
очајавати
кад
већ
све
буде
доцкан
.
Ја
сам
сасвим
друкчије
замишљала
борбу
са
животом
.
А
можда
је
борба
са
досадом
тежа
.
Можда
је
победа
апатије
и
лености
кобнија
него
тренутна
победа
зла
.
Има
само
два
пута
у
животу
:
живети
за
собе
и
живети
за
друге
.
Ја
сам
од
себичних
,
али
ако
ме
живот
превари
,
могу
још
бити
корисна
.
ТРЕЋИ
ДЕО
.
ЦИЛЈ
.
Удајем
се
.
Нисам
усхићена
,
али
сам
озбиљно
узбуђена
и
схватам
важност
свога
корака
.
И
не
пада
ми
на
ум
питање
да
ли
не
грешим
и
да
ли
се
нећу
покајати
.
Идем
у
мање
место
и
удајем
се
за
среског
„
докторчића
“
који
је
удовац
и
има
дете
од
пет
година
.
Ево
како
је
то
било
.
Још
лане
једног
кишовитог
дана
довео
га
је
тата
к
нама
из
кафане
.
—
Замислите
,
Микин
друг
,
покисао
,
уморан
од
путовања
,
има
малу
нежну
девојчицу
,
и
он
није
дошао
к
мени
,
него
одсео
у
кафани
—
љутио
се
тата
љубазно
.
Раније
га
нисам
познавала
.
Он
ми
се
свидео
.
Ја
познајем
доста
доктора
(
поред
Мике
)
и
нисам
баш
одушевљена
тим
познанствима
:
има
међу
њима
много
површних
људи
и
страшних
материјалиста
.
Има
их
и
таквих
који
као
дивови
раскидају
људске
боле
,
само
су
они
ретки
.
Дакле
,
доктор
је
пристао
да
дође
с
девојчицом
код
нас
да
проведе
после
подне
,
јер
му
је
у
кафани
било
досадно
,
али
је
хтео
тамо
да
се
врати
и
преноћи
.
Наш
искрен
дочек
,
топла
,
светла
соба
,
весела
лица
,
деца
која
су
се
одмах
спријатељила
с
његовом
девојчицом
,
мамино
наваљивање
,
татине
претње
кишом
напољу
и
стеницама
у
кафани
,
све
то
најзад
толико
га
је
одобровољило
,
да
је
остао
да
преноћи
у
пређашњој
Микиној
соби
.
Ништа
о
томе
нисам
забележила
.
Код
нас
је
обична
ствар
да
неко
дође
и
да
буде
лепо
дочекан
Тада
ми
се
само
допао
.
Он
је
нешто
мало
већи
од
мене
.
Има
смеђу
лако
коврчаву
косу
,
плаве
паметне
,
тужне
очи
и
беле
зубе
.
Он
је
леп
,
то
се
не
може
порицати
,
али
први
утисак
је
:
интелигентан
човек
,
мало
мрачна
природа
,
човек
који
је
патио
и
господар
своје
туге
.
Његова
туга
као
да
је
сакривала
његову
лепоту
као
трава
љубичице
,
али
је
његова
туга
као
мирис
побуђивала
човека
да
се
загледа
у
њега
и
да
нађе
лепоту
.
Није
радо
говорио
,
но
није
био
од
оних
непријатних
ћуталица
који
се
повлаче
у
себе
као
корњача
чим
их
се
дотакнеш
питањем
о
њима
.
Казао
је
да
му
је
жена
умрла
у
томе
месту
из
кога
се
сели
,
да
му
је
девојчица
нежна
и
меланхолична
,
да
зна
како
је
место
у
које
иде
здраво
и
пријатно
и
да
је
зато
тражио
премештај
тамо
.
Одмах
сам
опазила
да
малу
обожава
и
да
је
жену
морао
много
волети
и
ако
је
он
то
причао
озбиљно
,
просто
,
без
спољашњих
знакова
туге
.
Тада
је
било
три
године
како
је
умрла
.
Његова
рођака
која
је
отишла
раније
са
стварима
била
је
дадиља
детету
,
које
је
одрасло
без
мајке
.
Радије
је
слушао
.
И
мало
изненађено
и
пријатељски
је
погледао
у
свако
лице
које
би
проговорило
.
Ми
смо
доста
занимљиви
за
нове
личности
.
Кад
је
био
нечим
нарочито
задовољан
,
лице
би
му
се
само
разведрило
и
у
очима
би
му
јаче
заблистало
небеско
плаветнило
.
Знам
да
ми
је
тада
пала
на
ум
мисао
:
овај
човек
не
уме
да
се
смеје
.
Једаред
се
свега
осмехнуо
за
све
то
време
.
Његове
девојчица
која
се
напротив
много
одушевила
у
нашој
кући
довела
је
за
руку
из
другог
краја
собе
,
где
су
се
деца
за
својим
столићем
играла
,
сејину
најмлађу
ћерчицу
,
стала
пред
њега
и
сасвим
покровитељски
казала
:
—-
Татице
,
и
она
се
зове
Лела
;
види
како
је
мала
!
А
она
је
била
за
једну
шаку
већа
од
те
мале
Леле
од
две
године
.
Нисам
ни
слутила
да
ће
она
бити
моја
ћерчица
.
Кад
је
полазио
,
он
нам
је
срдачно
без
много
рочи
,
захвалио
.
Видело
се
да
је
пријатно
дирнут
.
Иначе
није
никоме
поклонио
нарочиту
пажњу
.
Отада
је
прошла
година
дана
и
ми
смо
га
заборавили
.
Једног
дана
,
на
месец
дана
после
моје
озбиљне
одлуке
коју
сам
забележила
у
дневник
,
добијемо
писмо
од
Мике
,
у
коме
хвали
свога
друга
и
додаје
:
„
Шаљем
вам
његово
писмо
.
Не
знам
како
ће
Јела
то
примити
.
Ја
могу
само
да
кажем
да
је
он
најбољи
и
најчеститији
човек
кога
познајем
и
један
од
најинтелигентнијих
,
али
не
и
највеселији
.
И
ако
је
удовац
и
има
дете
,
а
наша
Јела
велики
пробирач
,
не
знам
због
чега
верујем
да
ће
се
она
удати
за
њега
и
унапред
се
радујем
.
Друго
писмо
је
било
:
Драги
Мико
,
ти
знаш
да
ја
не
пишем
писма
без
велике
потребе
.
Значи
данас
тражим
нешто
од
тебе
.
Лане
сам
био
код
твојих
и
видео
твоју
сестру
.
Шта
ти
мислиш
да
ли
би
се
она
удала
за
мене
?
Ја
сам
још
доста
млад
и
самоћа
ми
је
тешка
.
Оженио
бих
се
ако
би
твоја
сестра
пристала
да
буде
другарица
мени
и
мати
мојој
девојчици
.
Нисам
више
толико
млад
да
се
одушевљавам
.
Госпођица
ми
се
много
свиђа
,
не
само
што
је
врло
лепа
,
већ
што
верујем
да
је
онаква
каква
би
жена
мени
сад
требала
.
Што
се
више
сећам
,
све
сам
убеђенији
у
свој
први
утисак
.
Мени
је
незгодно
да
још
који
пут
одем
пробе
ради
.
Ми
бисмо
се
могли
само
више
разговарати
,
а
не
више
упознати
.
Ти
знаш
да
ја
немам
моћ
сунца
:
Да
раскрављујем
људска
срца
;
напротив
и
мени
треба
времена
док
се
ослободим
снебивања
.
Колико
ми
засад
треба
ја
сам
је
упознао
.
Остало
доноси
живот
.
Тебе
молим
да
ми
одговориш
да
ли
је
госпођица
слободна
и
како
ти
мислиш
о
тој
мојој
намери
.
Знам
да
није
много
што
јој
ја
могу
понудити
.
Она
има
да
се
реши
да
сутра
прими
на
себе
дужности
матере
детету
које
јој
је
данас
сасвим
туђе
.
Не
мислим
да
га
воли
као
своје
,
то
је
немогућно
;
али
да
буде
пажљива
и
нежна
то
сам
видео
да
може
;
опазио
сам
како
су
је
сва
деца
радосно
слушала
.
Ја
сам
ти
,
драги
Мико
,
мало
збуњен
том
идејом
о
поновној
женидби
која
ми
је
дошла
готово
случајно
и
толико
се
сад
учврстила
,
да
понекад
почињем
као
у
младо
доба
поново
да
маштам
.
Дакле
,
одговори
ми
да
ли
има
смисла
да
пишем
твоме
оцу
,
или
да
идем
твојој
кући
.
Ако
госпођица
одбије
ту
тешку
дужност
на
коју
је
позивам
,
нудећи
јој
све
што
имам
,
али
што
није
много
,
онда
ћу
бар
знати
да
ми
је
самоћу
судба
досудила
и
нећу
више
покушавати
да
у
своју
меланхоличну
кућу
позивам
веселе
госте
.
Поздравља
те
твој
и
т
.
д
.
Ја
сам
казала
тати
да
остави
ствар
мени
,
да
ми
се
господин
допада
,
такође
и
његово
писмо
,
да
може
још
и
бити
нечега
,
али
да
ми
даду
недељу
дана
рока
.
Заклатило
се
нешто
у
мојој
души
и
срце
ме
је
повукло
томе
озбиљном
и
тајанственом
човеку
.
Ја
сам
одмах
,
готово
дршћући
од
страха
,
спаковала
свој
дневник
и
послала
му
с
овим
писмом
:
Поштовани
господине
,
ни
ја
више
нисам
млада
за
заносе
и
одушевљења
.
Можда
би
се
каква
млада
девојка
сетила
да
се
одмах
заљуби
у
интересантног
удовца
;
ја
нисам
.
Међутим
ваше
писмо
Мики
врло
ми
је
поласкало
,
управо
потресло
је
оно
што
је
у
поносу
најлепше
.
Неко
велико
поштовање
осећам
према
вама
и
вашем
животу
.
То
поштовање
повлачи
за
собом
симпатију
.
Ја
бих
,
мислим
могла
бити
вашем
детету
најпажљивија
маћеха
,
ја
бих
у
то
много
уложила
,
не
само
да
заслужим
вашу
оданост
и
поштовање
,
већ
и
стога
што
заиста
много
волим
децу
,
а
ваше
је
тако
нежно
и
љупко
.
Али
,
господине
,
пре
него
што
дођете
и
затражите
од
мога
оца
мене
,
ја
вас
молим
да
прочитате
мој
дневник
.
Ту
је
цео
мој
живот
откад
умем
да
мислим
.
Нико
не
зна
да
сам
га
писала
и
шта
има
у
њему
.
Онај
који
има
да
буде
мој
муж
треба
да
зна
,
Ви
ћете
ми
га
вратити
ако
вам
се
не
допадне
;
а
ако
и
после
тога
остајете
при
истој
одлуци
,
онда
дођите
:
ја
хоћу
с
вама
.
После
три
дана
добила
сам
дневник
и
одговор
:
Много
вам
хвала
.
Моја
одлука
је
чвршћа
тиме
што
сте
допустили
да
вас
сасвим
познам
.
Ја
долазим
прве
недеље
.
Дошао
је
.
Све
је
било
просто
и
свечано
.
Сви
старији
смо
били
у
сали
,
мало
смо
разговарали
,
и
онда
је
он
по
спољашњости
сасвим
миран
,
не
кријући
узбуђење
,
устао
и
блед
,
треперавим
,
али
чврстим
гласом
казао
тати
:
—
Господине
,
ја
сам
дошао
да
вас
молим
да
ми
дате
вашу
ћерку
за
жену
.
Тата
је
,
готово
плачући
,
казао
да
радо
даје
свој
благослов
,
да
је
срећан
и
т
.
д
.
Одмах
је
уговорен
дан
венчања
.
И
кад
су
се
све
церемоније
свршиле
и
ја
добила
прстен
,
онда
смо
нас
двоје
сами
разговарали
.
Прво
ме
је
молио
да
се
венчамо
на
јутрењу
без
параде
.
Ја
сам
одговорила
да
је
то
и
моја
жеља
.
Остало
је
све
оставио
нама
на
вољу
.
Тата
каже
кад
му
је
споменуо
о
миразу
,
он
га
је
прекинуо
речима
:
Молим
вас
,
ја
нисам
трговац
.
Моја
жена
код
мене
никад
неће
оскудедевати
,
то
је
моја
брига
и
дужност
,
а
ако
ви
својој
кћери
желите
што
да
поклоните
то
су
ваше
узајамне
ствари
;
ја
се
у
то
не
мешам
.
Сетила
сам
се
сејине
свадбе
и
било
ми
је
мало
и
смешно
кад
нам
је
тата
одушевљено
о
томе
саопштио
.
Кад
смо
били
сами
,
он
ми
рече
:
—
Једно
врло
деликатно
питање
међу
нама
то
је
моја
ћерчица
.
Женећи
се
по
други
пут
,
ја
јој
у
исто
време
чиним
и
зло
и
добро
.
Врло
сам
вам
захвалан
што
пристајете
да
првим
кораком
у
брак
примите
на
себе
улогу
матере
.
Ја
не
тражим
од
вас
немогућно
и
неприродно
;
оценио
сам
да
имате
такта
и
љупкости
.
Али
бојим
се
да
мала
у
прво
време
не
буде
љубоморна
на
вас
:
она
је
научила
да
ја
припадам
само
њој
.
Ипак
убеђен
сам
да
ће
вас
брзо
заволети
.
Јер
вас
морају
волети
кад
ви
то
хоћете
.
То
ме
је
и
спречавало
да
се
женим
и
убрзало
моју
одлуку
да
вас
замолим
да
пођете
са
мном
.
Мислим
да
се
не
бих
ни
оженио
да
нисам
опазио
вас
.
Ја
сам
врло
често
на
путу
по
срезу
и
у
болници
.
Дете
остаје
са
женом
која
је
часна
и
одана
,
али
проста
,
стара
и
заборавна
.
Она
јој
никако
не
може
дати
све
што
би
требало
да
има
.
Кад
будем
на
путу
у
срезу
по
снегу
—
каква
ће
ми
утеха
бити
мисао
да
се
вас
две
узајамно
забављате
,
чекајући
ме
,
и
какво
задовољство
кад
уморан
и
озебао
дођем
у
топлу
собу
и
место
суморног
малог
лишца
нађем
два
весела
и
задовољна
што
сам
дошао
.
Ја
сам
вам
тако
много
захвалан
.
И
он
пријатељски
стиште
моју
руку
у
почетку
,
док
је
говорио
,
ја
сам
помишљала
да
му
кажем
како
ће
то
мени
бити
лако
и
пријатно
,
али
кад
се
он
код
последњих
речи
тако
ведро
осмехну
,
мени
се
све
то
учини
фраза
и
ја
само
узбуђено
рекох
:
—
Ја
сам
задовољна
што
имате
у
мени
поверења
и
бићу
срећна
ако
будем
умела
да
испуним
ваше
жеље
.
—
Ја
не
сумњам
—
рече
он
озбиљно
.
После
једне
мале
паузе
.
у
којој
сам
се
колебала
,
страшљиво
га
упитах
:
—
А
мој
дневник
?
—
-
Ваш
дневник
?
Ах
,
да
,
хвала
вам
на
поверењу
.
Ваша
је
прошлост
ваша
својина
.
Ја
не
бих
питао
за
њу
,
али
сам
врло
дирнут
вашом
искреношћу
.
И
ја
сам
имао
прошлост
и
љубав
.
Разлика
је
само
што
сам
ја
био
и
срећан
.
Да
гледамо
да
поправимо
ту
празнину
—
рече
он
тако
нежно
и
тако
мило
—
да
од
две
туге
начинимо
једну
малу
срећу
.
Ја
задрхтах
од
захвалности
,
но
не
рекох
ништа
.
Он
је
разумео
и
осмехнуо
се
.
Како
је
он
диван
кад
се
осмехне
.
Дешавало
ми
се
понекад
,
у
младо
доба
,
док
још
нисам
знала
имена
великих
писаца
,
да
узмем
какву
књигу
и
после
првих
неколико
страна
задршћем
и
осетим
да
је
књигу
писао
генијалан
човек
и
не
преварим
се
и
до
краја
све
се
више
дивим
и
моје
предосећање
постаје
испуњена
нада
.
Мислим
да
тако
исто
има
и
ретких
људи
према
којима
се
одмах
мора
осетити
велико
поштовање
које
већ
у
себи
садржи
и
љубав
.
И
кад
такав
човек
мене
одликује
,
у
мене
верује
,
мени
хоће
да
поклони
своје
дане
,
—
ја
сам
онда
готова
да
га
само
из
захвалности
обожавам
.
После
подне
,
доста
рано
,
он
је
отишао
,
„
да
мала
не
чека
сувише
дуго
“
.
При
поласку
рече
ми
:
—
Ја
нећу
долазити
до
свадбе
.
Што
сам
желео
то
сам
урадио
:
посете
уопште
не
волим
,
што
пре
свадбу
и
онда
смо
код
своје
куће
.
Дакле
,
кроз
три
недеље
рано
ујутру
ја
ћу
бити
овде
;
нећу
одоцнити
.
Даде
ми
још
један
осмели
као
утеху
што
га
нећу
видети
тако
дуго
,
ја
која
га
досад
нисам
ни
знала
и
којој
је
он
сад
већ
све
.
Није
прошло
ни
десет
минута
,
а
Никола
и
Ната
дотрчаше
.
Мама
је
казала
некоме
преко
тарабе
.
Сви
се
сакупише
.
Отпоче
честитање
и
пољупци
.
Изненадила
сам
се
колико
се
Никола
обрадовао
.
После
ми
је
пало
на
ум
да
је
он
можда
мислио
да
се
ја
не
удајем
што
још
њега
волим
,
не
баш
њега
лично
,
већ
своју
стару
љубав
.
Како
смо
наивни
кад
се
тиче
нас
самих
.
Па
ипак
лепо
је
што
се
радује
као
да
сам
му
сестра
.
Ната
ме
испитује
,
тражи
да
види
прстен
и
најзад
се
расплаче
.
Боже
,
откад
су
они
венчани
,
чини
ми
се
да
већ
и
старе
,
а
ја
тек
сад
.
—
А
ми
нисмо
ни
слутили
—
понавља
Ната
—
Јело
,
волиш
ли
га
много
?
—
Безумно
га
поштујем
,
а
волећу
га
после
,
зацело
ћу
га
волети
.
То
долази
после
,
је
ли
,
Никола
?
—
Ти
га
већ
волиш
—
рече
Никола
озбиљно
—
то
је
човек
какав
теби
треба
и
каквог
си
ти
чекала
.
Ти
си
то
одмах
осетила
.
Ту
нема
двоумљења
и
оклевања
.
—
Како
је
овај
Никола
искусан
стари
човек
.
—
Него
шта
—
рече
он
,
смејући
се
весело
,
као
кад
смо
били
млади
и
ја
осетих
да
је
оно
било
тако
давно
,
да
бих
сад
чак
могла
и
говорити
о
томе
—
четверо
деце
зову
ме
тата
,
девет
година
брачне
среће
носим
на
леђима
.
Видиш
,
Јело
,
мени
се
чини
да
толики
милијуни
људи
нису
узалуд
веровали
у
Бога
;
има
нешто
у
ваздуху
.
Требо
је
да
неко
умре
,
па
ти
да
постанеш
жена
најбољега
човека
кога
познајеш
.
Нато
,
замисли
каква
срећа
за
ту
малу
филиграндевојчицу
.
Да
ли
је
могућно
да
ћу
ја
постати
робиња
своме
мужу
.
Ето
,
ја
бих
волела
да
он
сваке
недеље
дође
,
а
налазим
да
има
смисла
,
чак
ми
се
допада
што
неће
да
долази
у
посету
.
Ја
ћу
тако
све
што
он
жели
сматрати
за
најбоље
и
нимало
ме
није
страх
да
ћу
изгубити
своју
индивидуалност
.
Ако
је
његова
душа
моро
као
што
слутим
,
а
моја
само
река
,
онда
зашто
се
бојати
?
Нека
се
изгубим
у
тој
дубини
и
ширини
,
нека
постанем
једно
с
њом
.
Он
је
данас
долазио
.
Још
недеља
дана
до
свадбе
,
а
он
је
ипак
дошао
.
Довезао
се
на
колима
са
ћерчицом
.
Изгледа
да
му
је
било
мало
незгодно
.
—
Видим
да
сам
вас
изненадио
.
Дошао
сам
због
Леле
,
хтео
бих
да
се
упозна
с
вама
пре
него
што
дођете
.
А
после
,
и
дуге
су
ми
биле
ове
две
недеље
.
Ја
сам
увек
нервозан
кад
чекам
какав
важан
догађај
.
—
Ви
сте
ме
изненадили
,
али
врло
пријатно
—
рекох
ја
и
опазих
да
је
опазио
моју
дубоку
радост
.
—
А
можда
сам
просто
измислио
разлог
да
оправдам
жељу
да
вас
видим
.
Знате
ја
сам
се
јуче
љутио
што
нисмо
уговорили
да
свадбе
буде
ове
недеље
.
Ја
сам
само
ћутала
и
гледала
га
.
Он
је
разумео
.
—
Шта
ми
живи
људи
знамо
о
животу
и
о
људском
срцу
?
Ето
ви
и
ја
,
ми
се
узимамо
по
разуму
—
зар
нисмо
тако
мислили
?
—
а
живот
нам
већ
можда
удесио
клопку
и
срце
је
ухваћено
.
—
Моје
тако
дршће
као
да
је
ухваћено
.
Међутим
мени
је
тако
добро
и
ничега
се
не
бојим
.
Он
ме
је
гледао
.
Затим
рече
:
—
Ви
знате
да
сте
лепи
,
али
не
знате
колико
сте
лепи
кад
сте
узбуђени
.
—
Ох
,
ја
знам
колико
је
лепо
то
узбуђење
.
После
ручка
дођоше
Никола
и
Ната
.
После
представљања
Ната
рече
њему
сасвим
искрено
.
—
Можда
није
требало
да
дођемо
,
али
нисмо
могли
одолети
да
вас
не
видимо
пре
,
него
други
.
Он
се
тако
лепо
осмехну
на
њу
,
па
се
онда
окрете
мени
и
ја
сам
разумела
да
се
осмехнуо
и
себи
и
своме
доласку
.
Он
познаје
мало
Николу
и
кад
се
поздрави
с
њим
,
рече
мало
изненађено
:
—
А
,
то
је
Никола
!
То
је
казао
тако
ведро
,
да
се
ја
не
збуних
и
ако
сам
се
уплашила
да
ћу
се
збунити
.
Само
га
погледах
,
преклињући
.
Нико
и
не
сумња
да
постоји
дневник
,
а
тата
и
мама
љубазно
рекоше
:
-
Да
,
то
је
наш
Никола
.
Он
нам
је
овде
место
Мике
.
А
Никола
није
сумњао
да
сам
издала
тајну
и
било
му
је
мило
што
сам
са
„
доктором
“
говорила
о
њему
.
Боже
мој
,
како
има
чудних
ствари
међу
људима
.
Никола
отишао
у
позадину
,
а
ја
сам
млада
и
важна
личност
.
Дан
је
прошао
врло
пријатно
.
Мала
Лела
остави
сејину
и
Натину
децу
и
приђе
к
мени
.
Гледала
ме
је
дуго
својим
паметним
,
истим
као
у
оца
очима
.
Најзад
упита
:
—
Је
ли
истина
да
ћете
ви
доћи
код
нас
у
госте
?
—
Јесте
.
А
волиш
ли
ти
да
дођем
?
—
Волим
,
али
да
не
кажете
брзо
:
„
Е
,
хајде
сад
кући
.
“
—
Нећу
никад
отићи
ако
ти
волиш
да
останем
.
—
А
хоћете
ли
и
децу
повести
?
—
Ах
!
Нећу
,
то
нису
моја
деца
.
Ја
немам
деце
.
То
су
све
деца
моје
сестре
и
ове
госпође
.
Њима
мама
неће
дати
да
их
поведем
.
—
Ја
немам
маме
рече
она
жалосно
.
—
А
ја
немам
деце
.
Хоћеш
ли
да
ја
будем
твоја
мама
,
а
ти
моје
дете
?
—
Хоћу
—
рече
она
озбиљно
.
Он
нас
је
гледао
једним
погледом
који
залечује
све
ране
и
због
кога
се
воли
живот
.
Мала
то
опази
и
рече
;
—
Али
...
онда
ви
морате
и
татицу
да
волите
много
.
.
Сви
се
насмејаше
,
њему
засузише
очи
,
а
ја
узех
у
руке
његово
дете
и
сакрих
уздахе
и
јецаје
љубећи
његово
мало
нежно
лице
.
Хтело
ми
се
да
побегнем
у
самоћу
,
да
плачем
и
да
се
молим
Богу
.
Пре
но
што
су
хтели
да
пођу
,
пре
мрака
,
у
мојој
се
души
нешто
заоблачи
.
Зовнух
га
у
другу
собу
.
—
Како
сте
добро
учинили
што
сте
дошли
!
—
рекох
,
дршћући
.
Он
ме
је
гледао
.
Један
нов
,
дуг
,
дубок
поглед
,
и
у
истом
тренутку
ми
обоје
пружисмо
руке
и
један
снажан
пољубац
састави
два
тужна
живота
.
Он
се
одмаче
од
мене
,
мало
блеђи
,
погледа
ме
озбиљно
и
онда
се
осмехну
:
—
Да
не
будем
љубоморан
на
малу
.
И
тада
јасно
опазих
у
њему
два
човека
:
мога
будућег
мужа
и
оца
мале
Леле
,
и
појмих
да
их
волим
обоје
,
јер
су
тако
много
лепи
душом
.
Отишли
су
.
Неко
се
море
занијало
у
мојој
души
,
И
занета
сам
и
све
видим
јасно
.
И
разумем
и
чудим
се
.
Удајем
се
.
Вереник
и
пољубац
.
Како
се
све
у
животу
понавља
и
како
оно
што
се
догађа
другима
изгледа
обично
и
свакидашње
,
а
оно
што
се
догађа
нама
ретко
и
оригинално
.
Сећам
се
сејине
удадбе
и
мојих
увреда
.
Али
,
сви
моји
драги
,
који
и
не
знате
колико
сам
била
неправична
,
опростите
малој
незналици
!
.
.
И
једна
суза
пада
да
заврши
овај
дан
.
Чико
мој
,
убеђена
сам
да
би
данас
био
задовољан
и
срећан
као
твоја
Јела
...
Таквог
си
човека
ти
мени
желео
,
је
ли
?
Опет
борба
и
сумња
.
Писци
кад
хоће
да
оставе
читаоцу
илузију
среће
завршавају
свадбом
роман
оних
који
се
воле
.
Имају
право
.
Јер
кад
би
пошли
само
један
корак
даље
,
илузије
среће
би
нестало
.
А
можда
срећа
и
јесте
само
илузија
.
Мислила
сам
да
више
нећу
писати
дневник
.
Међутим
још
осећам
потребу
,
или
је
то
већ
навика
да
се
тако
разговарам
са
собом
.
Дуго
ми
је
време
кад
мала
спава
,
а
он
није
ту
.
Волим
поћи
да
пишем
.
Онда
се
све
бриге
и
послови
смире
и
душа
остане
слободна
и
лако
јој
је
да
мисли
.
Пишем
својима
.
Они
кажу
да
су
ми
писма
кратка
.
Можда
.
Ја
нисам
мислила
да
ће
овако
бити
.
Немам
ништа
да
пребацим
ни
њему
,
ни
себи
,
па
ипак
свом
душом
осећам
да
нешто
недостаје
.
Или
је
он
такав
и
тако
ће
остати
увек
,
или
ја
не
умем
да
кажем
чаробну
реч
,
или
да
нађем
чаробно
ћутање
.
Мала
ме
је
брзо
заволела
.
Мене
воли
одушевљеном
веселом
детињском
љубављу
као
учитељицу
и
другарицу
у
игри
:
оца
воли
страсном
дубоком
љубављу
која
не
говори
о
себи
,
а
која
се
издаје
у
простим
речима
:
татице
,
научила
сам
песму
;
молим
те
,
зарежи
ми
оловку
;
хоћеш
ли
да
видиш
како
сам
нацртала
кола
и
коње
?
и
т
.
д
.
Врло
лепо
црта
.
Кад
јој
ја
штогод
похвалим
,
она
се
обрадује
због
њега
и
стидљиво
и
молећиво
каже
:
Покажи
тати
.
Његов
суд
више
вреди
.
Она
тога
није
свесна
,
разуме
се
.
Ја
се
сасвим
слажем
с
њом
.
Ујутру
,
он
нас
обе
пољуби
и
оде
.
Понекад
ми
каже
:
Сад
одлазим
без
бриге
.
Понекад
:
Како
ми
је
жао
да
вас
оставим
.
Он
је
доктор
.
Како
сам
се
научила
да
поштујем
његов
позив
.
Како
је
то
велика
и
тешка
дужност
.
Он
је
срески
доктор
зато
што
то
сам
хоће
,
што
мисли
да
ће
тако
бити
најкориснији
.
То
ми
није
казао
,
али
то
је
јасно
.
После
,
он
је
још
доста
млад
човек
,
а
судећи
по
поштовању
које
му
одају
болесници
,
изгледа
врло
искусан
доктор
.
Само
,
мени
се
чини
,
да
га
то
све
много
стаје
.
Он
је
увек
савладан
и
миран
,
али
он
никад
не
може
као
други
да
буде
равнодушан
;
болестан
човек
за
њега
је
увек
прво
човек
који
пати
,
а
не
предмет
његовога
посла
.
Он
даје
душу
своме
послу
.
Зато
га
још
више
поштујем
и
још
више
волим
.
Волим
и
поштујем
то
је
сад
код
мене
једно
исто
.
Пре
сам
мислила
да
је
љубав
нека
очараност
која
однекуд
наиђе
на
човека
и
зарази
га
одушевљењем
према
једном
бићу
које
се
тада
мора
волети
маколико
мана
имало
.
Сад
сам
искусила
да
је
поштовање
и
дивљење
једно
море
у
коме
је
љубав
сама
по
природи
већ
ту
као
морска
струја
.
Понекад
дође
из
болнице
после
какве
операције
блед
,
изнурен
.
Иде
у
своју
собу
да
се
пресвуче
и
још
једном
умије
.
У
своме
студентском
и
удовичком
животу
научио
је
да
све
уради
сам
,
али
ја
га
предухитрим
и
спремим
све
што
треба
.
Он
се
само
уморно
осмехне
.
Кад
се
врати
,
он
се
опет
осмехне
и
седне
,
некад
и
легне
на
диван
.
Мала
нешто
прича
,
ми
слушамо
и
ћутимо
.
Ја
не
смем
ништа
да
га
запитам
.
Желим
само
да
му
је
добро
,
да
се
одмори
.
Спремим
му
чај
.
Он
га
радо
пије
.
Ти
тренутци
,
кад
осећам
колико
је
уморан
и
кад
осећам
да
је
ту
,
наш
,
да
му
је
добро
што
се
међу
нама
одмара
,
ти
тренутци
су
ми
најдрагоценији
у
животу
и
нема
те
среће
за
коју
би
их
дала
.
Ако
може
неко
да
буде
срећан
,
а
да
не
буде
задовољан
,
онда
сам
то
ја
.
Понекад
не
смем
да
говорим
,
бојим
се
да
му
не
будем
досадна
.
Међутим
ја
сам
жељна
разговора
с
њим
,
као
што
сам
увек
жељна
неговога
присутства
.
Ноћу
кад
он
спава
,
ја
слушам
његово
дисање
и
жао
ми
је
да
заспим
,
да
не
изгубим
свест
о
тој
блискости
.
И
мислим
:
где
је
сад
његова
душа
кад
његово
тело
спава
.
Како
је
велику
истину
казао
велики
песник
да
је
човек
човеку
највећа
тајна
.
Он
види
како
се
ја
обрадујем
кад
он
што
зажели
,
али
не
знам
да
ли
види
моје
снебивање
,
страховање
и
—
да
нисам
потпуно
срећна
.
Ово
последње
зацело
не
види
.
Шта
ја
хоћу
од
њега
?
Он
је
човек
озбиљан
и
заузет
радом
.
Он
ми
некад
само
стисне
руку
;
некад
ми
каже
:
како
си
добра
,
некад
:
како
сам
ти
захвалан
што
си
дошла
.
И
те
речи
више
вреде
,
него
кад
би
неко
други
засуо
ласкањем
и
пољупцима
.
Али
не
више
,
него
кад
би
он
то
учинио
.
Ја
сам
жељна
среће
поред
среће
.
Ја
сам
као
сироче
у
кући
пуној
изобиља
;
снебивам
се
да
иштем
,
да
узмем
сама
,
а
нико
се
не
сећа
да
ме
понуди
.
Можда
би
њему
било
много
тешко
и
жао
кад
би
ово
знао
,
зато
ја
кријем
.
Он
зна
колико
сам
ја
малој
од
користи
и
врло
ми
је
захвалан
.
Ето
баш
у
томе
можда
и
лежи
неспоразум
.
Било
му
је
врло
пријатно
кад
сам
га
питала
слаже
ли
се
с
тим
да
одмах
почнем
да
је
учим
да
говори
француски
,
лаке
најобичније
фразе
.
Он
се
сасвим
сложио
са
мном
,
с
мојом
методом
,
рекао
да
је
и
сам
хтео
да
ме
за
то
моли
и
врло
срдачно
се
захвалио
.
А
баш
то
је
мене
и
заболело
.
Он
ми
захваљује
што
се
старам
за
његово
дете
;
он
никако
не
сматра
да
је
то
дете
и
моје
,
неће
да
ми
га
да
,
да
буде
наше
.
Он
као
да
никако
не
верује
да
га
ја
заиста
могу
волети
као
своје
.
Он
не
зна
да
све
што
је
његово
,
на
њега
личи
и
на
њега
потсећа
ја
морам
волети
.
Толико
сам
ја
у
власти
тога
загонетног
човека
,
који
ме
ипак
воли
и
који
је
мој
муж
.
Он
је
потпун
човек
.
У
њега
има
и
нежности
и
страсти
и
озбиљности
,
највише
озбиљности
.
Од
природе
је
ћуталица
.
Једаред
је
у
шали
казао
да
он
са
својим
болесницима
толико
мора
да
говори
,
да
,
кад
дође
кући
,
више
не
може
.
У
сваком
моменту
његовог
живота
га
волим
.
Кад
смо
сами
и
кад
после
немог
и
страсног
загрљаја
оде
,
мени
сав
живот
и
сва
душа
оде
с
њим
и
једина
утеха
и
једина
срећа
је
нада
да
ће
се
вратити
и
да
ће
доћи
час
кад
ће
опет
бити
такав
према
мени
.
Понекад
,
кад
пређем
преко
собе
,
или
кад
седим
за
ручком
поред
њега
и
Леле
,
у
његовим
очима
засија
таква
радост
и
он
се
тако
загледа
у
мене
,
да
ја
сва
затрептим
од
среће
.
Други
пут
опет
толико
се
занесе
у
какву
књигу
,
у
какву
своју
студију
,
да
заборави
да
сам
ту
и
не
примећује
више
да
сам
лепа
.
А
ја
чекам
,
и
не
жалим
се
,
и
не
мислим
ни
у
себи
да
му
пребацим
.
Та
ја
бих
га
тако
чекала
годинама
.
И
подносила
бих
и
његове
ћуди
и
зловољу
кад
би
их
имао
и
њима
ме
тиранисао
.
Па
шта
ја
онда
хоћу
?
Зашто
сам
незадовољна
?
Има
нешто
меду
нама
.
Његово
дете
?
Не
,
није
дете
.
Кад
он
оде
,
ја
у
детињим
очима
поново
њега
гледам
.
Ја
ватреном
љубављу
волим
то
дете
,
ја
волим
и
његову
мајку
по
ономе
што
је
оно
од
ње
наследило
.
Да
ли
је
и
она
њега
овако
волела
и
да
ли
је
он
и
према
њој
био
овакав
исти
?
Или
је
можда
сва
несрећа
баш
у
томе
што
сам
ја
друга
жена
?
Како
бих
волела
кад
би
хтео
да
ми
прича
о
својој
првој
жени
.
Радовала
бих
се
његовом
поверењу
и
волела
бих
и
његове
успомене
,
као
све
његово
,
Он
ми
никад
не
говори
о
томе
,
знам
,
из
пажње
.
А
можда
не
само
зато
?
Ах
,
како
је
мала
осетљива
и
деликатна
.
Ју
се
у
његовом
присуству
мало
снебивам
да
је
обаспем
свом
љубављу
коју
за
њу
имам
.
И
она
то
осећа
.
Понекад
ми
начинимо
по
кући
урнебес
од
смеха
и
клицања
,
зачују
се
кола
,
она
радосно
викне
:
Тата
!
и
онда
се
обе
утишамо
и
настане
стрепња
и
радост
без
гласа
.
Дакле
,
он
мене
воли
.
Па
шта
ми
онда
недостаје
?
Шта
ја
хоћу
?
Да
буде
друкчији
,
да
промени
своју
природу
?
Не
.
Нешто
ми
недостаје
.
Свом
душом
осећам
да
би
могло
и
друкчије
да
буде
.
И
бојим
се
да
није
друкчије
и
није
лепше
само
зато
што
ја
не
умем
да
се
понашам
како
треба
.
Наше
су
природе
сувише
различите
.
Због
тога
је
и
оволика
привлачивост
;
због
тога
је
и
ова
затегнутост
.
Ја
сам
срећна
од
судбине
.
Међутим
ја
патим
.
То
долази
од
мене
саме
.
Ја
се
бојим
да
не
промашим
ову
велику
срећу
својом
сопственом
кривицом
.
Ја
сувише
губим
од
своје
слободе
,
од
свога
темперамента
.
Својевољно
ја
бих
много
више
жртвовала
за
њега
,
али
моја
душа
пати
,
мој
живот
ми
се
чини
готово
неприродан
,
ја
се
понекад
осећам
као
да
се
бојим
тога
човека
кога
толико
волим
.
Зашто
?
Целога
свог
века
сам
призивала
љубав
и
певала
јој
химну
,
а
кад
је
она
најзад
дошла
,
и
то
љубав
,
не
њена
сенка
,
ни
слика
,
ја
сам
онемела
,
ја
сам
се
окаменила
и
изгубила
оно
што
ми
је
најлепше
било
:
личност
своју
.
Понекад
ме
спопадне
сумња
и
мислим
да
ме
он
сувише
познаје
и
не
може
ме
много
волети
.
Ја
сам
за
њега
лепа
жена
и
тактична
,
добра
маћеха
.
Он
и
не
тражи
више
од
мене
.
Не
презире
ме
,
али
ме
може
много
ни
поштивати
—
та
он
зна
како
сам
ја
осредње
створење
,
а
читао
је
и
није
заборавио
да
ме
је
један
човек
,
који
још
живи
,
без
љубави
пољубио
.
И
очајна
сам
и
проклињем
свој
живот
,
али
се
не
кајем
што
сам
му
дала
дневник
.
Напротив
долази
ми
жеља
да
му
га
и
сад
дам
и
да
га
питам
зар
су
људи
тако
окрутни
,
зар
се
то
не
може
опростити
,
зар
ја
нисам
заслужила
мало
више
поверења
и
искајала
свој
грех
,
зар
он
не
види
колика
је
моја
љубав
и
моја
патња
.
Хоћу
да
га
молим
да
ми
каже
све
што
о
мени
мисли
,
да
знам
барем
на
колико
среће
имам
права
.
Луда
сам
ја
,
луда
жена
.
Он
је
такав
—
и
више
ништа
.
Све
је
друго
моја
машта
и
моја
луда
природа
која
хоће
,
не
знам
шта
хоће
,
—
речи
место
осећања
,
форму
место
садржине
,
пољупце
место
љубави
?
Састављала
сам
разна
питања
,
плакала
,
мучила
се
,
молила
га
у
мислима
да
ме
више
воли
и
одлучно
обећала
себи
да
се
сад
или
никад
објасним
с
њим
.
А
он
је
дошао
из
среза
,
где
је
лечио
заразу
,
прашљив
и
уморан
,
озбиљан
и
диван
и
тако
ме
је
лепо
погледао
и
тако
ме
је
срдачно
загрлио
,
да
сам
осетила
неизмерну
срећу
што
је
ту
,
што
је
дошао
и
што
ја
имам
права
да
сам
уз
њега
,
да
су
све
сумње
ишчезле
и
појмила
сам
да
би
био
грех
нарушавати
лудим
питањима
његов
тако
честито
заслужени
душевни
и
физички
одмор
.
О
,
Боже
,
шта
је
са
мном
и
шта
хоћу
ја
?
!
Лела
се
разболела
.
Он
се
уплашио
.
Јуче
је
имала
грозницу
,
а
данас
изгледа
да
је
нешто
озбиљније
.
Поред
велике
бриге
ја
се
још
питам
да
нисам
ја
крива
ако
је
дете
озебло
.
Увек
,
кад
се
тиче
њеног
одела
,
питам
њега
за
савет
.
Бојала
сам
се
да
што
не
погрешим
.
Он
је
препоручивао
лако
одело
,
хладну
воду
,
очвршћавање
.
Не
знам
откуда
ова
болест
.
Ја
не
могу
ништа
да
му
кажем
,
немам
начина
да
га
тешим
.
Он
је
доктор
,
он
зна
.
Ја
сам
премрла
:
уплашила
сам
се
од
његовога
страха
.
Вечерас
је
констатовао
запаљење
плућне
марамице
.
Дете
гори
у
ватри
,
он
као
самртник
блед
,
а
ја
сам
изгубила
сву
сву
своју
окретност
и
вештину
и
не
умем
ништа
да
помогнем
,
ничега
да
се
сетим
.
Око
једанаест
сати
дао
јој
лек
.
Кад
је
заспала
,
он
се
окрете
мени
:
—
Јело
,
молим
те
,
иди
да
спаваш
.
-
Не
спава
ми
се
.
—
Одмори
се
.
У
три
ћу
те
разбудити
,
да
се
ја
легнем
.
Ја
устадох
,
ухватили
га
за
руку
и
приведох
у
други
крај
собе
.
—
Је
ли
опасно
?
—
молила
сам
шапатом
.
—
Није
,
за
друге
није
,
за
друго
јаче
дете
...
,
али
моје
...
моје
...
Могу
је
и
изгубити
.
Исто
је
тако
било
и
с
њеном
мајком
...
Сувише
нежна
.
Он
стеже
руком
чело
.
Ја
сам
га
молила
:
—
Да
останем
ту
поред
вас
?
—
Али
,
Јело
,
онда
ћемо
обоје
бити
сутра
изнурени
,
а
ја
морам
у
болницу
.
Ја
и
ноћас
нисам
спавао
.
Ако
хоћеш
ти
од
три
сата
да
ме
замениш
,
ја
ћу
лећи
.
И
тебе
сам
намучио
.
—
Ја
вас
волим
...
—
рекох
ја
,
а
то
је
значило
:
дај
колико
хоћеш
мука
,
само
да
ти
могу
олакшати
,
само
да
сам
твоја
,
ваша
.
—
Не
бој
се
,
Јело
—
рече
он
пошто
ме
је
погледао
у
очи
—
није
много
опасно
;
можда
ја
у
своме
страху
претерујем
.
Нисам
легла
до
три
сата
,
писала
сам
писма
и
дневник
,
а
он
није
дошао
да
га
заменим
.
У
три
одох
к
њима
.
Дете
је
спавало
.
Потсетих
га
да
треба
и
он
да
легне
.
Он
рече
да
мора
,
јер
сутра
има
операцију
.
Леже
на
диван
и
замоли
ме
да
га
разбудим
у
пет
ако
заспи
,
да
да
детету
лек
.
Она
је
још
била
у
ватри
,
али
је
спавала
доста
мирно
.
Он
је
дремао
,
неколико
пута
се
трзао
,
отварао
очи
и
опет
их
склапао
.
Напослетку
заспа
.
А
ја
сам
неуморна
и
бодра
бдила
и
чинило
ми
се
да
су
они
обоје
два
болесника
од
чијег
оздрављења
зависи
мој
живот
и
опстанак
света
.
Око
пет
сати
нагох
се
и
пољубих
врућ
ознојен
обрашчић
.
Она
отвори
очи
.
Ја
јој
шапнух
:
—
Душо
,
тата
је
заспао
,
ево
ту
је
.
Уморан
је
,
да
га
не
будимо
.
Хајде
мама
да
ти
да
лек
.
Болесне
,
паметне
очице
погледаше
у
оца
и
она
разумеде
.
Попила
је
лек
,
шапнула
две
три
речи
и
опет
заспала
.
О
,
како
ми
је
живот
изгледао
пун
значаја
!
Међутим
било
ме
је
страх
да
нешто
не
грешим
и
кад
мала
у
сну
прошапта
:
волим
тату
,
маму
...
ја
се
толико
уплаших
,
да
га
умало
не
пробудих
.
Око
шест
сати
он
скочи
и
уплашено
упита
:
—
Шта
је
?
—
Не
бој
се
,
мислим
да
је
сад
добро
.
—
Што
ме
ниси
разбудила
?
—
Било
нам
је
жао
.
Ми
смо
саме
узеле
лек
.
Он
ме
погледа
и
ја
осетих
да
је
срећа
ту
негде
близу
нас
.
Ујутру
је
ватра
попустила
и
мала
болесница
је
попила
шољу
млека
.
Кад
се
вратио
из
болнице
,
прегледао
је
и
казао
обема
:
—
Добро
је
,
Јело
,
добро
је
,
Лело
.
—
Је
ли
,
тата
,
то
је
исто
.
Ти
имаш
две
Јеле
?
—
Јест
,
ја
имам
две
среће
—
рече
он
нежно
само
имам
тако
мало
времена
,
да
сам
их
увек
жељан
.
Светлост
.
Мала
се
опоравља
и
у
кући
се
осећа
неко
тихо
блаженство
,
неки
небески
благослов
.
Запаљење
није
било
опасно
.
Лела
је
весела
.
Али
данас
јој
се
тата
наљутио
.
Јавили
му
да
треба
да
иде
у
село
.
Опили
се
сељаци
,
посвађали
се
и
један
је
једноме
распорио
трбух
.
Он
се
ретко
љути
,
само
се
ожалости
,
или
забрине
,
или
постане
једак
.
„
Остави
своје
дете
болесно
,
па
иди
да
лечиш
пијанице
који
се
играју
ножем
.
И
он
ће
оздравити
,
а
нама
се
може
десити
да
детету
опет
позли
“
.
Његова
рођака
му
рече
да
он
не
мора
да
,
иде
.
Он
јој
ништа
не
одговори
.
Дао
ми
је
упутства
за
дете
и
отишао
.
Не
,
малој
је
било
све
боље
.
Она
је
пила
млека
и
тихо
разговарала
са
мном
.
—
Је
ли
,
мама
,
баш
је
тешко
бити
доктор
?
—
Јесте
,
душо
.
—
Али
је
много
лепо
бити
доктор
,
је
ли
?
—
Јесте
.
А
шта
мислиш
зашто
?
—
Зато
што
болестан
човек
може
да
умре
,
а
а
тата
га
излечи
.
—
Ето
,
тебе
је
излечио
,
али
га
ми
морамо
слушати
и
не
смемо
много
разговарати
.
Ти
треба
да
спаваш
,
да
се
окрепиш
,
да
опет
можеш
трчати
—
да
се
тата
радује
.
Она
је
заспала
.
Ја
сам
се
удубила
у
те
ситне
фине
детиње
црте
.
Кад
спава
мање
личи
на
њега
,
зацело
личи
на
мајку
.
Он
уђе
и
метну
ми
руку
на
раме
.
Нисам
се
тргла
,
осетила
сам
да
је
то
његова
рука
,
да
је
то
он
.
—
Добро
је
,
је
ли
?
—
рече
он
весело
.
—
Мислим
сасвим
добро
.
Она
отвори
очи
и
осмехну
се
:
—
Тата
!
Ми
тебе
много
волимо
...
твоје
две
Јеле
.
Он
нам
даде
обе
своје
руке
.
Било
је
већ
десет
сати
кад
је
мала
чврсто
заспала
и
кад
он
рече
:
—-
Ја
бих
сад
могао
да
вечерам
.
—
Ах
,
сасвим
сам
заборавила
—
рекох
ја
,
правдајући
се
,
мада
и
ја
нисам
била
вечерала
.
Рођака
је
чувала
дете
,
а
ја
сам
га
служила
.
Он
је
био
весео
и
причао
ми
како
је
сељаку
ушио
трбух
и
како
му
ништа
неће
бити
.
„
Издржљива
раса
је
овај
наш
народ
.
Болест
презире
,
смрти
се
не
боји
“
—
рече
он
,
не
више
љут
на
сељаке
,
већ
готово
окрепљен
додиром
са
њима
.
—
Не
знаш
,
Јело
,
како
је
добро
поћи
повратити
коме
живот
;
и
како
је
тешко
не
моћи
.
И
како
је
добро
после
свега
тога
доћи
кући
и
затећи
дете
готово
здраво
и
имати
тебе
такву
дивну
.
Знаш
мене
некад
гризе
савест
:
шта
ја
теби
дајем
?
А
од
тебе
узимам
толико
много
.
—
Дајеш
ми
срећу
да
сам
близу
тебе
—
рекох
ја
,
грцајући
и
гутајући
сузе
и
осетих
да
се
преграде
од
снега
срушише
и
да
његова
душа
загрли
моју
.
—
Нема
више
болесника
,
мала
спава
.
Сад
сам
твој
,
сасвим
твој
.
Знаш
ли
да
сам
жељан
разговора
с
тобом
?
Знаш
ли
да
се
некад
бојим
да
теби
није
добро
овде
,
да
сам
сувише
себичан
?
Душа
се
моја
отвори
и
ја
осетих
да
ћу
сад
моћи
све
да
му
кажем
.
Рекох
да
ми
је
бивало
жао
што
ми
захваљује
што
неће
да
и
мени
да
своје
дете
.
Он
се
тако
мило
осмехнуо
и
казао
да
ми
га
даје
,
да
ми
га
је
већ
дао
,
али
да
не
може
не
осећати
захвалности
.
Ја
почех
ватрено
да
браним
своје
мишљење
да
се
туђе
дете
може
волети
као
своје
.
—
Да
,
—
рече
он
—
док
немаш
своје
.
Ти
је
тако
много
волиш
,
ја
видим
,
али
сама
ћеш
осетити
и
признаћеш
ми
кад
будеш
имала
своје
да
ћеш
за
њега
више
осећати
.
—
Ја
сам
волела
да
имам
пуно
деце
,
али
,
