Рад
.
В
.
Тутуновић
МИЛАНОВО
ШКОЛОВАЊЕ
БЕОГРАД
ДРЖАВНА
ШТАМПАРИЈА
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1900
.
МЕСТО
ПРЕДГОВОРА
Пишу
се
у
нас
(
и
ако
нам
је
млада
књижевност
)
многе
и
многе
књиге
с
разним
циљевима
и
побудама
.
Мало
њих
пишу
славе
ради
,
а
многи
пишу
ћара
ради
,
и
ако
се
у
нас
до
сада
могло
само
штетити
на
књизи
.
Износим
на
свет
причање
Миланово
о
његовом
школовању
из
чисте
љубави
према
свима
онима
,
који
су
се
на
овакав
начин
намучили
и
напатили
,
те
познадоше
сву
јаву
и
горчину
живота
још
у
то
доба
,
које
остали
помињу
као
доба
среће
,
срећне
безбрижне
младости
и
детињства
.
Па
ипак
многи
од
ових
сиротана
пробијајући
се
кроз
такве
муке
могоше
да
уче
и
да
се
школују
и
тако
постану
узор
карактери
и
спремни
радници
на
просветном
и
културном
пољу
и
то
баш
у
пркос
страшне
судбине
,
која
овако
сироту
нејач
остављену
самој
себи
,
немилосрдно
гура
у
пропаст
или
им
досуђује
да
постану
опасни
и
штетни
чланови
друштва
.
Како
се
овакав
начин
школовања
све
више
и
више
губи
,
то
сам
сматрао
за
дужност
,
да
то
верно
и
искрено
изнесем
,
јер
тврдо
верујем
да
ће
се
наћи
многи
,
које
ће
ово
интересовати
,
који
ће
о
овоме
размислити
,
који
ће
према
тим
сиротанима
осетити
исту
љубав
коју
и
ја
осећам
.
Ето
,
то
ме
,
најкраће
рећи
,
побудило
да
ово
напишем
и
издам
.
На
завршетку
се
ограђујем
од
сваке
претензије
да
овим
дајем
уметничку
приповетку
,
јер
то
нисам
ни
хтео
.
Ја
желим
да
се
у
овој
ствари
гледа
оно
и
само
оно
,
што
сам
и
хтео
и
дао
;
да
се
гледа
суштина
ствари
онаква
,
какву
је
дајем
,
а
дао
сам
је
верно
и
искрено
мислећи
,
да
није
на
одмет
,
нити
без
интересовања
за
све
оне
,
који
прате
појаве
у
друштву
,
па
и
за
оне
,
који
желе
,
да
се
само
просто
на
просто
књигом
позабаве
.
Писац
Једног
новембарског
дана
изиђох
раније
из
канцеларије
,
јер
беше
празник
.
Време
до
зла
Бога
рђаво
и
хладно
:
киша
са
снегом
не
престајаше
,
што
ме
принуди
да
журним
корацима
потражим
моје
омиљено
склониште
—
„
Златну
Славину
“
.
Ја
не
верујем
баш
увек
у
судбину
,
али
ко
зна
да
ова
киша
и
тако
ружно
време
,
што
ме
нагна
у
кавану
,
не
би
узрок
овом
мом
причању
,
јер
ту
затекнем
Милана
Н
...
,
који
такође
беше
утекао
да
потражи
„
склоништа
“
.
Он
је
по
школи
нешто
старији
од
мене
,
те
се
нисмо
тада
познавали
.
Наше
познанство
води
се
од
пре
годину
дана
,
јер
је
случај
учинио
да
ручавамо
за
истим
столом
,
у
овој
истој
гостионици
.
Некако
смо
били
подесни
један
за
другога
,
те
наше
познанство
пређе
у
право
пријатељство
,
па
све
време
,
што
нам
од
званичне
,
канцеларијске
дужности
преостајаше
,
проводисмо
један
с
другим
.
Мрачно
небо
натуштено
црним
облацима
„
плаче
“
како
би
рекли
песници
;
хладан
ветар
фијуче
по
,
готово
,
пустим
,
влажним
улицама
а
клопара
оголело
грање
на
дрвећу
.
Ко
никада
тугу
није
осетио
,
осети
је
оваквих
дана
,
па
му
се
бол
свије
око
срца
,
а
и
сам
не
зна
што
.
Никакво
чудо
онда
не
би
било
,
ако
баш
ово
досадно
,
мрачно
и
тужно
време
подсети
Милана
на
његову
тужну
и
мучну
прошлост
,
из
које
ми
узе
причати
неке
доживљаје
и
ако
се
до
тада
никад
не
дотаче
тих
ствари
.
Мене
заинтересоваше
ти
чудни
и
мучни
доживљаји
из
дана
његовог
школовања
,
те
га
замолим
да
ми
све
по
реду
прича
,
бар
онолико
колико
му
је
остало
у
најживљем
сећању
.
И
тако
овда
онда
,
у
току
дана
,
исприча
ми
он
читав
низ
својих
доживљаја
,
које
сам
ја
бележио
,
кад
бих
дошао
кући
,
онако
како
ми
он
причаше
без
улепшавања
,
додавања
,
или
да
сам
што
изостављао
.
То
је
било
у
јесен
а
Милан
је
умро
идуће
године
у
пролеће
,
те
ја
сада
ове
своје
белешке
саопштавам
и
вама
,
драги
читаоци
,
и
дао
би
Бог
да
и
вас
,
који
га
не
знате
,
занима
бар
у
пола
колико
мене
занимаше
ово
његово
причање
и
да
после
тога
,
када
бисте
прошли
крај
напуштена
гроба
овога
сиромашка
који
никад
у
свету
не
знаде
за
љубав
:
ни
родитеља
ни
брата
ни
ближњега
,
—
пролијете
сузу
,
сећајући
се
мучног
његовог
живота
.
И
—
Пре
свега
,
—
прича
Милан
,
—
напомињем
ти
,
да
нисам
запамтио
ни
оца
ни
матере
;
њихове
речи
моје
ухо
није
чуло
;
ја
не
знам
шта
је
то
родитељска
љубав
и
нега
;
ја
не
знам
шта
је
то
„
сине
мој
“
—
о
томе
немам
појма
...
Остао
сам
сироче
.
У
Београд
сам
дошао
мали
:
није
ми
више
било
од
једанајест
година
;
а
како
сам
и
зашто
дошао
не
треба
да
ти
причам
а
и
не
могу
,
јер
би
ме
далеко
одвело
.
Могу
ти
рећи
само
то
,
да
сам
пешачио
неколико
дана
у
друштву
са
једним
сељаком
из
мог
села
.
Пред
саму
ноћ
стигли
смо
у
Београд
22
.
августа
,
18
.
.
године
.
Никада
пре
поласка
за
Београд
нисам
био
у
вароши
,
сем
у
једној
паланчици
,
која
је
слична
повећем
селу
.
Кад
сам
путујући
дошао
у
прву
окружну
варош
,
ја
сам
се
,
просто
од
чуда
био
укочио
:
нисам
знао
куда
ћу
пре
да
погледам
,
чисто
ме
нека
несвестица
ухватила
,
јер
то
беше
за
мене
ново
.
Непрестано
ми
је
зујало
по
глави
од
оног
метежа
и
ларме
мимопролазећих
,
па
оне
лупе
од
кола
!
...
Поред
тога
на
мене
утицаху
и
оне
велике
и
лепе
куће
,
каквих
ја
дотле
никад
не
видох
...
Па
како
се
задивих
кад
угледах
први
фијакер
!
...
Кажем
ти
:
моме
дивлењу
не
беше
краја
!
Камо
лепа
срећа
да
сам
се
тада
окренуо
на
лево
круг
и
вратио
у
моје
село
,
где
бих
,
можда
,
данас
био
задовољнији
;
а
то
би
заиста
и
учинио
,
да
сам
онда
могао
предвидети
ма
и
хиљадити
део
оних
беда
које
сам
у
тим
лепим
градовима
преживео
!
!
...
Шта
сам
и
како
осећао
кад
сам
са
Авале
угледао
Београд
,
па
после
кад
сам
у
њега
ушао
,
видев
све
оно
што
сам
могао
за
кратко
време
уз
пут
до
каване
видети
,
—
то
се
не
да
представити
и
описати
,
просто
није
могуће
...
Очи
су
ми
биле
засењене
;
видео
сам
тада
све
и
ништа
.
Мој
ме
сапутник
доведе
у
кавану
код
„
Пандила
“
.
Кавана
је
била
преграђена
једним
зидом
.
Прво
оделење
са
улице
било
је
за
отменије
београдске
и
паланачке
трговце
,
а
друго
,
из
дворишта
,
искључиво
за
сељаке
;
у
ово
и
ми
уђосмо
.
Ту
беше
неколико
великих
округлих
столова
;
поред
зидова
дугачке
и
широке
клупе
;
столице
оплетене
рогозином
и
,
најзад
,
две-три
велике
касе
поред
зида
,
који
дељаше
кавану
.
У
томе
оделењу
било
је
двадесет
до
тридесет
сељака
,
већином
рабаџија
,
који
седећи
за
столовима
и
на
клупама
разговарају
уз
ракију
.
Кад
уђосмо
унутра
поскидасмо
своје
торбе
и
седосмо
за
један
сто
где
беху
два
празна
места
.
Уморни
и
прашљиви
од
пута
одморисмо
се
задовољно
.
Мој
сапутник
потражи
за
обојицу
по
чашу
воде
и
парче
шећера
.
Момак
донесе
једну
цименту
од
два
литра
пуну
воде
и
спусти
на
сред
стола
не
говорећи
ништа
.
Не
беше
ти
ту
ни
чаше
ни
шећера
...
После
вечере
ја
изиђох
пред
кавану
,
а
мој
сапутник
оста
разговарајући
са
једним
сељаком
.
При
поласку
напомену
ми
,
да
се
од
каване
не
удаљујем
,
јер
је
ноћ
.
Изашав
пред
кавану
прво
ми
се
очи
зауставише
на
оним
силним
фијакерима
,
које
,
кад
сам
дошао
,
нисам
приметио
,
а
како
је
то
било
не
знам
.
Упутим
се
к
њима
;
загледам
их
са
свију
страна
чудећи
се
њиховој
лепоти
...
Посматрајући
их
поиздаље
окуражим
се
и
приђем
једноме
,
који
беше
с
краја
.
—
Шта
ћеш
мали
?
—
упита
ме
кочијаш
,
бришући
точкове
,
—
хоћеш
кола
?
...
—
Нећу
,
—
одговорих
му
.
—
—
Кад
нећеш
,
а
ти
одлази
одатле
!
Ја
се
измакох
два-три
корака
,
па
опет
стадох
.
—
Одлази
кад
ти
велим
!
—
викну
љутито
.
Ја
се
измакох
још
два
корака
,
али
се
он
не
задовољи
тим
већ
викну
потрчав
за
мном
:
—
Марш
одатле
,
битанго
,
јер
ћу
те
све
по
ушима
!
Ја
се
од
овога
грубог
човека
поплашим
и
претрчах
на
другу
страну
сокака
и
зауставим
се
под
оним
великим
кестеновима
где
ми
се
створи
нов
призор
за
посматрање
—
Теразијска
чесма
.
Десет
пута
,
ваљада
,
обишао
сам
око
ње
.
Бејах
се
сасвим
занео
и
не
знајући
,
да
ћу
доцније
имати
доста
времена
да
је
гледам
.
Није
ме
толико
привлачила
она
висина
чесме
колико
оне
лавовске
главе
и
змије
,
а
никако
нисам
могао
да
разумем
:
од
куда
ту
вода
и
још
да
тече
кроз
змије
?
!
!
Стотинама
каната
и
крчага
беше
свуда
у
наоколо
поређано
по
земљи
.
Ларми
и
свађи
међу
онима
који
беху
дошли
за
воду
не
беше
краја
.
Чак
сам
имао
необично
задовољство
,
да
гледам
кад
се
два
шегрта
потукоше
.
Но
у
једном
моја
ревносна
пажња
пређе
на
жандарма
што
важним
аукторитетом
развади
завађене
шегрте
,
управо
моју
пажњу
привуче
оно
одело
на
њему
,
које
ја
дотле
не
видех
,
те
ни
једно
дугме
није
остало
да
га
нисам
загледао
.
По
двадесет
пута
сам
га
измерио
од
пета
до
главе
и
обратно
...
Нисам
знао
шта
је
он
и
коме
сталежу
припада
...
Колико
сам
бленуо
око
фијакера
и
чесме
не
знам
,
али
никаквог
умора
нисам
осећао
и
ако
сам
тек
пре
кратког
времена
са
толиког
пута
дошао
.
Бог
свети
зна
докле
би
ту
код
чесме
стајао
,
да
не
беше
два
малишана
,
као
и
ја
што
сам
био
,
у
грађанском
оделу
,
који
се
зауставише
поред
мене
.
Одмах
сам
могао
из
њиховог
говора
закључити
да
нису
београђани
,
већ
тако
исто
из
унутрашњости
као
и
ја
.
—
Ето
,
видео
си
и
то
,
—
рече
онај
старији
некако
поносито
и
гордо
,
сигурно
за
то
,
што
је
боље
познавао
град
од
онога
мањег
,
—
а
сад
треба
да
видимо
ону
велику
кућу
на
којој
човек
и
дању
и
ноћу
стоји
...
ја
знам
где
је
.
И
они
се
упутише
наниже
ка
Коларцу
.
У
мени
се
од
једаред
пробуди
љубопитство
и
жеља
да
видим
ту
велику
кућу
и
оног
човека
на
њој
...
Нисам
се
дуго
мислио
,
већ
пођем
за
оном
двојицом
изостајући
по
десетину
корака
од
њих
.
Дођемо
на
угао
код
„
Македоније
“
и
,
збиља
,
угледах
велику
кућу
па
и
човека
на
њој
.
—
Дакле
овај
не
лаже
—
рекох
гледајући
горе
и
пратећи
сваки
покрет
ватрогашчев
.
Врат
ме
беше
заболео
кад
спустих
главу
,
али
,
на
моје
велико
чудо
и
страх
оне
двојице
нигде
не
беше
.
Уплашен
пођем
журним
корацима
натраг
и
дођем
до
Коларца
,
па
,
место
да
ударим
улицом
на
Теразије
,
ја
пођем
лево
.
Које
је
доба
ноћи
било
не
знам
...
Што
је
мање
света
на
улици
бивало
,
то
ме
је
све
већи
страх
обузимао
.
Ни
сам
не
знам
како
дођох
на
једну
празну
пољану
.
Дотле
сам
све
држао
да
се
враћам
к
чесми
одакле
би
умео
отићи
у
кавану
...
Тражим
очима
оно
велико
кестење
и
чесму
,
али
заман
!
...
Дотле
беше
лепо
и
пријатно
време
,
ади
,
од
једаред
поче
ветар
,
а
иза
кућа
почеху
се
од
западне
стране
гомилати
густи
,
црни
облаци
,
а
притече
им
у
помоћ
и
ужасна
прашина
,
те
за
два-три
минута
толико
се
смрче
,
да
нисам
ништа
друго
могао
видети
сем
слабе
,
жуте
светлости
у
облику
тачке
,
која
долазаше
од
фењера
.
Страх
достиже
врхунац
...
Чисто
ме
ухвати
грозница
.
Да
вичем
,
нисам
смео
,
да
идем
не
знам
куда
ћу
...
Стајао
сам
дршћући
као
прут
:
једно
од
страха
а
друго
од
зиме
;
јер
сам
био
бедно
одевен
.
Ветар
се
мало
утиша
,
али
помрчина
непрестано
трајаше
...
Нисам
могао
ту
остати
.
Пођем
напред
и
ударим
улицом
,
од
прилике
изгледа
ми
ова
,
кроз
коју
сада
пролази
трамвај
за
ново
гробље
.
Та
ми
се
улица
учини
и
сувише
дугачка
...
Нигде
живе
душе
да
сретнем
...
Киша
поче
прокапивати
...
Из
брзог
хода
пређем
у
трчање
,
и
,
после
подужег
трчања
нестаде
ми
с
десне
стране
кућа
,
—
опет
нека
пољана
,
а
то
беше
Тркалиште
.
Стадох
;
дисање
ми
беше
веома
убрзано
...
Осетих
умор
,
страх
;
силна
ми
туга
испуни
груди
у
чудној
самоћи
...
Наједаред
почех
из
свега
гласа
плакати
!
...
—
Шта
ти
је
,
магарче
један
,
шта
се
дереш
ту
?
!
—
продера
се
неко
грубим
гласом
иза
мојих
леђа
.
На
мах
прекидох
плакање
и
од
страха
поскочих
два-три
корака
напред
окренув
се
брзо
на
ону
страну
са
које
чух
глас
.
—
Оди
’
вамо
,
куда
ћеш
?
!
—
поново
чух
ону
крупну
,
промуклу
гласину
,
од
које
ми
се
следи
крв
у
жилама
...
—
Свршио
сам
—
помислих
,
а
не
могах
ни
речи
проговорити
,
међутим
остадох
на
једном
месту
као
прикован
.
Онај
ме
човек
једва
напипа
...
Тролетна
ме
грозница
од
страха
ухвати
.
—
Шта
ће
бити
сад
ће
бити
—
рекох
кад
ме
она
људескара
шчепа
за
мишицу
;
нисам
могао
добро
ни
видети
колики
је
,
ади
колика
му
је
рука
,
то
сам
осетио
...
—
Шта
кмечиш
туда
,
несрећо
једна
а
?
!
!
опет
ми
подвикну
.
—
Јао-о-ој
!
—
викнем
што
сам
год
могао
.
—
Та
не
дери
се
,
угурсузе
,
иначе
ћу
те
о
онај
плот
омлатити
као
мачку
,
...
не
буди
овај
свет
!
!
...
викну
љутито
подигнувши
ме
читав
метар
од
земље
,
па
ме
за
тим
спусти
тако
нежно
,
да
морадох
клекнути
на
колена
!
Ја
умукох
,
читаво
ме
несвест
ухвати
;
све
ми
се
окреташе
око
главе
.
—
Оди
’
вамо
,
уљо
једна
,
да
видим
ко
си
,
—
рече
овај
страшни
незнанко
вукући
ме
за
руку
једном
фењеру
,
управо
носаше
ме
као
неку
торбицу
.
Кад
га
видех
на
светлости
,
ја
се
још
више
уплаших
;
очи
ми
се
не
могаху
покретати
јер
се
укочише
гледајући
у
њега
.
То
беше
једна
грдно
висока
и
плећата
људескара
са
пушком
о
рамену
и
шубаром
на
глави
;
уста
му
беху
толико
велика
,
да
чисто
додириваху
оба
уха
,
готово
развучена
преко
целог
лица
,
а
брада
,
...
да
Бог
милостиви
сачува
!
!
...
Читав
сноп
,
па
некако
умршена
!
Видећи
ме
у
сељачком
оделу
изгледаше
као
да
се
изненади
...
Загледа
ме
са
свију
страна
па
и
у
обућу
.
—
Одакле
си
ти
и
чији
си
?
!
—
упита
ме
веома
љубазно
,
што
ме
јако
зачуди
.
Ја
му
кроз
плач
казах
и
све
по
реду
испричах
како
сам
ту
дошао
.
Он
ме
пажљиво
посматраше
.
Кад
заврших
рече
ми
врло
пријатно
:
—
Одмах
сам
помислио
да
си
отуда
;
јер
познадох
по
обући
.
—
Ја
никога
овде
не
познајем
,
—
прошаптах
па
опет
ударих
у
плач
.
—
Немој
да
плачеш
,
—
рече
ми
благо
милујући
ме
по
образу
,
—
добро
те
си
наишао
на
мене
...
Чији
рече
да
си
?
...
Казах
му
поново
...
—
Тако
,
знам
ти
оца
и
кад
је
кмет
био
.
—
Од
куда
овај
да
зна
мога
оца
одавде
из
Београда
?
—
питах
се
зачуђено
.
—
Где
си
рече
дошао
на
преноћиште
?
упита
ме
он
даље
.
Сад
беше
чвор
;
јер
не
знађах
како
се
зове
кавана
,
нити
крај
у
коме
је
.
—
У
једну
кавану
—
одговорих
.
—
Кавана
има
доста
у
Београду
,
него
како
се
зове
?
—
Не
знам
.
—
Како
не
знаш
врага
?
!
—
Онај
ме
је
човек
довео
са
којим
сам
путовао
,
а
није
ми
име
каване
казао
,
одговорих
.
—
Па
би
ли
сам
умео
казати
како
изгледа
та
кавана
?
Знам
само
да
има
велике
гвоздене
вратнице
на
улазу
у
двориште
и
да
је
кавана
преграђена
једним
зидом
.
—
То
није
ништа
,
...
таквих
кавана
има
доста
.
—
Има
пред
њом
и
много
кола
—
додадох
ја
.
—
Тако
,
—
рече
он
замишљено
.
—
Ама
да
ми
је
само
да
нађем
ону
чесму
са
змијама
,
па
би
лако
погодио
где
је
кавана
—
рекох
.
—
Чесму
са
змијама
?
!
...
Тако
,
сад
знам
где
је
.
Чувши
ово
:
„
сад
знам
где
је
“
у
мало
што
не
узвикнух
од
радости
и
поред
свега
страха
би
га
загрлио
само
да
сам
га
могао
дохватити
.
—
То
је
,
—
поче
он
,
—
на
Теразијама
—
Пандилова
кавана
...
Знам
,
знам
...
Хајдмо
под
оно
дрво
да
не
киснемо
,
видиш
да
поче
киша
јаче
падати
,
—
рече
па
ме
поведе
једном
оближњем
дрвету
,
—
тако
,
овде
нећемо
много
киснути
.
Ја
се
потпуно
ослободих
поред
овог
човека
,
који
пре
кратког
времена
беше
за
мене
страх
и
ужас
.
Поред
њега
се
осећах
сигурним
.
—
Шта
ћемо
сад
да
радимо
,
—
поче
он
,
—
ја
не
могу
да
оставим
„
линију
“
,
а
тек
сам
пре
једног
сахата
и
заступио
,
те
да
те
одведем
?
—
Ја
не
знам
,
—
одговорих
а
међу
тим
размишљах
:
шта
ли
је
овај
човек
и
шта
ли
му
је
то
„
линија
?
“
—
А
имаш
ли
новаца
?
—
упита
ме
изненада
.
—
Имам
једанаест
и
по
гроша
,
—
одговорих
.
—
То
је
мало
,
врло
мало
...
Шта
мислиш
ти
са
толико
да
урадиш
,
то
није
доста
ни
за
сутра
?
...
—
Па
,
ја
мислим
да
нађем
послуживање
,
а
чуо
сам
да
тога
има
,
па
ћу
да
се
упишем
у
школу
...
Слушаћу
и
учити
добро
...
—
Тако
и
треба
да
радиш
,
а
поред
тога
да
будеш
поштен
и
штедљив
;
туђе
да
чуваш
,
јер
ако
умеднеш
чувати
туђе
умећеш
и
своје
...
Из
далека
се
зачу
зврка
кола
,
услед
чега
се
мој
заштићеник
окрете
на
ону
страну
одакле
долазаше
звук
.
—
Море
добро
ће
бити
—
рече
ми
,
—
ако
ова
кола
овамо
дођу
.
И
заиста
се
кола
све
више
и
више
приближаваху
...
Нисам
знао
зашто
вели
:
добро
ће
бити
.
За
неколико
тренутака
кола
беху
већ
код
нас
.
—
Еј
,
кочијашу
,
—
викну
овај
џин
својим
крупним
гласом
.
Кочијаш
се
заустави
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
мој
нови
познаник
.
—
Кући
,
—
одговори
кочијаш
,
—
време
је
,
ваљада
,
да
се
и
ја
мало
одморим
.
—
А
,
ти
си
,
чича
Илија
,
—
рече
незнанко
примакнув
се
колима
са
мном
.
—
Ја
сам
главом
,
брат-
Мирко
,
шта
си
рад
?
—
Хоћу
пријатељски
да
те
замолим
,
да
одведеш
овог
малишу
у
Пандилову
механу
,
па
ћу
ти
платити
колико
је
право
...
Синоћ
је
дошао
у
Београд
,
а
пре
никад
није
био
,
па
се
изгубио
.
Иначе
,
и
служба
ми
налаже
да
га
упутим
где
треба
или
спроведем
у
кварт
.
Мени
је
његов
стриц
,
док
је
био
жив
,
млого
добра
учинио
,
па
хоћу
бар
у
овој
прилици
да
му
се
колико
толико
одужим
...
Хоћеш
ли
?
...
—
Коњи
су
ми
веома
уморни
.
Ето
већ
је
пола
два
,
—
рече
чича
Илија
погледав
у
сахат
,
кога
осветли
запаљеном
жижицом
,
—
али
кад
је
тако
за
твоју
љубав
одвешћу
га
.
—
Е
,
Бог
ти
дао
.
Колико
ћеш
узети
?
—
Шта
имам
да
ти
узмем
?
Бог
ће
то
мени
с
друге
стране
накнадити
...
.
Кад
се
нађемо
други
пут
попићемо
по
једну
...
Нека
седне
тај
велики
господин
.
Ја
сам
погледао
час
у
једног
час
у
другог
,
јер
их
могах
добро
видети
нарочито
Мирка
,
пошто
стајаше
пред
фењером
од
кола
.
—
Како
ти
беше
име
?
—
упита
ме
Мирко
окренув
се
мени
,
заборавих
.
—
Милан
.
—
Аха
,
тако
...
Е
,
ти
,
Милане
,
ако
се
упишеш
у
школу
,
добро
да
учиш
и
да
слушаш
...
Кад
ти
што
год
у
каквој
нужди
устреба
,
ти
ме
потражи
у
општини
,
кроз
неколико
дана
знаћеш
где
је
то
...
Упитај
само
за
Мирка
Марића
,
ноћног
стражара
,
па
ће
ти
сваки
казати
.
А
сад
ево
ти
овај
један
динар
;
ја
немам
више
...
Ајд
’
пођи
с
Богом
.
Ја
бејах
веома
изненађен
добротом
ових
људи
...
Од
радости
ми
сузе
потекоше
.
Скидох
мали
фес
с
главе
и
добро
цмокнух
чича-
Мирка
у
руку
,
али
динар
не
хтедох
узети
.
—
На
,
узми
ово
!
—
Нећу
,
—
одговорих
.
—
Не
магарчи
се
туна
,
већ
узми
кад
ти
дајем
,
требаће
ти
.
—
Узми
,
узми
кад
ти
даје
,
па
похитај
да
не
губимо
време
,
далеко
је
...
Не
би
ти
ја
другог
сада
одвезао
тамо
ни
за
десет
динара
,
—
рећи
ће
чича
Илија
.
Узмем
динар
и
опет
мога
добротвора
пољубим
у
руку
.
Ча
-
Илија
у
том
отвори
врата
од
кола
и
ја
уђох
.
У
колима
сам
остао
стојећи
;
јер
нисам
знао
где
и
како
да
седнем
пошто
се
ништа
не
виђаше
.
С
поља
чух
кратак
и
неразумљив
говор
,
а
за
тим
се
кола
кренуше
и
ја
се
,
изгубив
равнотежу
,
стропоштам
на
седиште
.
Боже
,
шта
ми
тада
не
дође
на
памет
.
Све
сам
био
као
у
неком
заносу
,
у
сну
.
„
Прво
вече
па
да
се
возим
на
фијакеру
,
који
сам
тек
само
могао
радо
гледати
“
,
мишљах
.
Колико
смо
се
возили
не
знам
,
тек
кад
се
кола
зауставише
,
мислио
сам
да
смо
прелетели
...
Кочијаш
сиђе
са
свога
седишта
и
отвори
врата
.
—
Хајде
,
дошли
смо
!
Изиђох
...
—
Јест
,
заиста
смо
дошли
,
познајем
гвоздену
капију
,
—
рекох
у
себи
.
—
Видиш
,
затворено
,
—
рече
овај
добри
човек
па
приђе
к
вратима
и
поче
лупати
.
После
кратког
времена
појави
се
на
вратима
један
дремљив
момак
,
коме
чича
Илија
рече
:
—
Довео
сам
овога
малишана
,
ту
је
код
вас
на
преноћишту
,
...
био
се
изгубио
.
Наместите
га
где
нека
спава
...
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
,
одговори
момак
зловољно
.
Међутим
ја
шчепам
чича
Илину
руку
и
пољубим
је
.
—
Жив
био
,
жив
био
!
...
Гледај
па
се
добро
владај
,
—
рече
ми
,
па
за
тим
седе
у
кола
и
одјури
.
—
Хајде
унутра
,
несрећо
једна
,
док
нисам
затворио
врата
,
—
продера
се
момак
љутито
,
—
зар
ја
због
сваког
гада
морам
да
устајем
.
Уђосмо
унутра
...
Једна
лампа
на
средини
каване
шкиљаше
тако
слабо
,
да
су
се
једва
могли
видети
оближњи
столови
и
столице
.
—
Иди
тамо
,
—
рече
ми
момак
набусито
,
показујући
у
оно
друго
одељење
где
сам
вечерао
,
—
па
лези
на
једну
клупу
ако
има
места
,
а
ако
нема
ти
на
патос
,
па
сутра
гледај
да
се
торњаш
без
трага
одавде
,
јеси
ли
разумео
?
Уђох
тамо
где
ми
показа
,
...
у
друго
оделење
,
које
беше
пуно
путника
и
до
зла
Бога
загушљиво
.
Колико
сам
могао
видети
од
оне
слабе
светлости
што
долазаше
кроз
стаклена
врата
,
лежаху
сељаци
и
рабаџије
и
по
клупама
и
по
патосу
,
а
у
крајним
угловима
беше
савршена
помрчина
.
Неки
хрче
,
неки
стење
,
неки
шишти
кроз
нос
,
неки
се
чеше
,
неки
,
опет
,
бунца
...
Почех
пипати
рукама
поред
зида
тражећи
какво
месташце
да
легнем
,
али
га
не
нађох
,
...
беше
све
пуно
.
Шта
сам
знао
да
радим
,
морао
сам
лећи
,
али
где
?
...
У
оно
прво
оделење
да
изиђем
ни
пошто
;
јер
да
ме
осети
онај
намћор
лепо
би
се
провео
...
Да
легнем
за
врата
,
не
иде
;
не
могу
да
се
отворе
,
ако
би
ко
хтео
ући
...
Можда
је
и
било
празног
места
,
али
га
нисам
могао
наћи
,
пошто
се
није
ништа
видело
по
угловима
,
а
где
сам
год
пипнуо
,
ту
сам
наишао
на
кога
...
.
—
Ништа
ми
друго
не
остаје
,
—
рекох
—
но
да
се
завучем
под
клупу
.
Тако
и
учиних
...
Хтео
сам
се
угушити
од
прашине
и
паучине
...
Мислио
сам
о
свему
и
свачему
...
Тако
мислећи
нешто
ми
се
разжали
и
почех
плакати
,
али
не
гласно
,
јер
нисам
смео
,
а
у
томе
сам
и
заспао
.
ИИ
Спавао
сам
као
заклан
.
Нисам
осетио
кад
су
поустајали
...
Нико
ме
није
приметио
,
па
ни
момак
кад
је
чистио
.
Не
знам
докле
бих
спавао
да
ме
један
сељак
,
који
сеђаше
више
мене
,
не
удари
ногом
по
лицу
.
Кад
се
пробудих
једва
се
разабрах
где
сам
.
Полако
се
извучем
сав
каљав
и
прашљив
пошто
сам
био
мокар
кад
сам
легао
.
Сељаци
ме
приметише
и
смејаху
ми
се
грохотом
.
Ја
се
једва
прогурах
између
њих
,
јер
их
беше
много
.
Засели
па
пију
:
неки
каву
,
неки
ракију
;
мога
сапутника
не
беше
...
Изиђох
у
двориште
где
са
себе
отресох
прашину
и
паучину
,
па
за
тим
одем
на
бунар
и
добро
се
у
кориту
,
из
кога
поје
волове
,
умијем
и
убришем
крајем
од
своје
кошуље
.
Кад
се
вратих
у
кавану
затекох
мога
сапутника
.
Чим
ме
спази
викну
:
—
Где
си
ти
ноћас
?
!
—
Нигде
,
—
процедих
кроза
зубе
.
—
Како
нигде
?
!
Говори
!
Почех
причати
...
Сељаци
се
начетише
око
нас
;
у
томе
приђоше
и
три
дечка
,
нешто
већи
од
мене
,
у
лепом
и
чистом
оделу
,
који
дођоше
из
првог
одељења
...
Били
су
ђаци
.
Сви
ме
нетремице
слушаху
...
Кад
бих
готов
сељаци
се
разиђоше
и
заузеше
своја
места
,
а
сапутник
ми
рече
:
—
Узми
се
на
ум
,
ово
је
велика
варош
,
па
можеш
и
горе
проћи
.
—
Бићу
паметнији
,
—
одговорих
.
—
Ако
си
гладан
ти
узми
парче
хлеба
па
једи
;
ја
идем
да
гледам
свога
посла
,
пошто
сутра
,
најдаље
прекосутра
већ
морам
да
се
враћам
;
а
и
ти
немој
да
седиш
скрштених
руку
или
да
зијаш
по
београдским
улицама
,
већ
гледај
оно
ради
чега
си
и
дошао
.
Он
се
диже
и
оде
...
Ја
га
више
нисам
видео
,
...
не
знам
ни
кад
се
вратио
кући
.
И
сељаци
се
растурише
сваки
својим
послом
,
јер
беше
већ
доцкан
.
У
кавани
осташе
само
она
три
ђака
,
момак
и
ја
.
На
мој
захтев
донесе
ми
момак
парче
хлеба
које
у
сласт
поједох
.
Седоше
и
она
три
ђака
за
мој
сто
;
поручише
јело
за
доручак
;
ја
узех
још
једно
парче
хлеба
.
Из
разговора
сазнам
да
су
заиста
ђаци
и
да
су
дошли
у
Београд
да
уче
гимназију
.
Ја
им
казах
да
сам
ради
тога
и
ја
дошао
,
ну
да
немам
никога
с
ким
бих
отишао
у
школу
да
се
упишем
.
Они
ме
позваше
да
идем
с
њима
док
им
дођу
оцеви
.
Тако
је
и
било
.
У
путу
до
школе
добро
сам
мотрио
на
све
,
те
да
се
не
бих
поново
загубио
.
Кад
стигосмо
у
школско
двориште
не
знађах
куда
и
шта
пре
да
погледам
...
Уједанпут
ми
се
пред
очима
створи
слика
моје
сеоске
школе
,
па
како
беше
јадна
и
жалосна
према
овој
!
...
—
Хвала
Богу
и
ово
ће
од
сада
бити
моја
школа
!
—
рекох
за
себе
,
а
нека
ме
пријатна
језа
подиђе
...
Моји
нови
познаници
пријавише
се
за
пријемни
испит
,
а
то
исто
и
ја
учиних
.
Одређеног
сам
дана
положио
пријемни
испит
и
уписао
се
.
Три
пуна
дана
по
доласку
провео
сам
разгледајући
поједине
дућане
и
куће
и
то
у
оближњим
улицама
,
а
највише
сам
се
бавио
код
теразијске
чесме
.
Волео
сам
да
гледам
гурање
онога
света
око
воде
.
У
вече
сам
долазио
у
кавану
на
преноћиште
где
сам
већ
имао
и
стално
место
на
једној
клупи
.
Четвртог
дана
,
као
обично
,
рано
дођем
код
чесме
...
Могло
је
бити
шест
и
по
сахати
.
Тек
што
сам
,
тако
рећи
,
стао
,
приђе
ми
једа
младић
од
својих
15-16
година
гологлав
са
засуканим
рукавима
и
у
папучама
,
у
руци
држаше
један
бокал
.
—
Јеси
ли
ти
ђак
?
-
упита
ме
.
—
Јесам
,
—
одговорих
му
неповерљиво
мерећи
га
од
главе
до
пете
.
—
Ја
сам
мислио
да
ниси
...
Мој
мајстор
тражи
шегрта
,
па
реко
...
—
Нећу
да
будем
шегрт
.
—
А
што
да
не
?
!
...
Берберски
занат
није
тако
тежак
...
Ето
ту
нам
,
је
дућан
,
—
рече
показујући
руком
—
ја
се
о
Митрову
производим
за
калфу
.
Поред
нас
стајала
је
једна
омалена
девојка
такође
са
бокалом
у
руци
,
засуканим
рукавима
и
у
папучама
...
Могу
ти
одмах
казати
и
њено
име
,
звала
је
се
Ида
,
по
народности
била
је
Мађарица
.
.
Она
је
слушала
наш
разговор
и
,
кад
ја
одбих
онога
младића
,
упита
ме
рђаво
српски
да
сам
је
једва
разумео
.
—
Хочеш
слушила
?
Ја
нисам
знао
шта
је
и
ко
је
она
.
—
Како
да
служим
?
Шта
имам
да
радим
,
јер
ја
морам
у
школу
ићи
?
—
упитах
је
.
—
Па
тако
слушиш
...
Донесеш
вода
,
цепаш
трфа
,
чистиш
опућа
,
итиш
с
мене
пијац
,
труго
радиш
...
—
А
могу
ли
ја
ићи
у
школу
?
—
Идиш
,
идиш
...
—
Е
,
онда
добро
,
хоћу
.
—
Чекаш
,
узми
ја
вода
па
идиш
кучи
код
госпоја
,
водила
ја
тепе
...
Она
наточи
воду
у
бокал
па
за
тим
пође
а
ја
за
њом
.
Ништа
нисмо
до
куће
говорили
,
само
су
њене
папуче
са
високим
штиклама
клопарале
...
Уђосмо
у
улицу
код
„
Старог
телеграфа
“
,
па
у
брзо
и
у
кућу
.
Попесмо
се
на
други
спрат
;
она
напред
ја
за
њом
.
ИИИ
.
—
Чекаш
ту
,
—
рече
ми
пред
једним
вратима
у
ходнику
,
а
она
уђе
у
собу
.
Не
потраја
дуго
и
врата
се
отворише
;
на
њима
се
опет
појави
Мађарица
.
—
Дођеш
овамо
,
—
рече
она
махнув
руком
.
Уђох
.
Поглед
ми
се
прво
заустави
на
једној
жени
од
својих
30
година
,
на
којој
беше
једноставна
,
као
детлић
шарена
хаљина
;
а
коса
јој
тако
замршена
,
да
би
човек
рекао
:
е
није
се
годину
дана
очешљала
,
—
сушти
ђаво
.
Седи
на
столици
а
пребацила
ногу
преко
ноге
и
пије
каву
као
какав
паша
.
Пред
њом
на
поду
ваљаше
се
један
мушкарац
до
две
године
...
—
Полубиш
госпоја
рука
,
-
рече
ми
Мађарица
,
која
стаде
поред
пећи
подбочивши
се
—
и
усмеш
капа
от
клава
...
—
Ја
скинем
мој
фесић
и
приђем
да
пољубим
госпођу
у
руку
.
—
Жив
био
,
жив
био
,
—
рече
ми
ова
,
—
а
одакле
си
ти
?
...
Ја
јој
казах
.
—
Па
хоћеш
ли
код
мене
да
послужујеш
?
—
Хоћу
,
али
само
ако
могу
ићи
у
школу
.
—
Па
дабогме
да
можеш
.
—
Онда
хоћу
.
—
Е
лепо
,
ја
ћу
ти
дати
четири
динара
месечно
као
плату
,
а
поред
тога
имаћеш
стан
и
храну
,
па
ако
будеш
добар
добићеш
и
друго
што
,
...
јеси
ли
задовољан
?
—
Јесам
,
—
одговорих
.
Сад
иди
са
Идом
нека
ти
покаже
где
ћеш
спавати
,
па
ако
имаш
каквих
ствари
ти
донеси
и
онда
гледајте
посао
...
Треба
да
научиш
ред
док
не
пођеш
у
школу
...
Ида
ће
ти
већ
показати
.
—
Молим
,
коспоја
,
ви
мени
спремила
паре
,
идимо
одма
на
пијац
,
рече
Ида
госпођи
а
за
тим
мени
:
—
Како
се
ти
свала
.
—
Милан
.
—
Опешенак
,
...
идиш
с
мене
доле
у
кујна
,
—
рече
и
пође
на
врата
а
ја
за
њом
држећи
фес
у
руци
.
Кујна
је
била
одмах
испод
степеница
са
једним
прозором
.
Ту
је
била
и
Идина
постеља
.
Кад
уђосмо
у
кујну
она
ме
упита
:
—
Јеси
клатна
?
—
Па
...
јесам
,
—
одговорих
.
—
Топро
,
одма
ћеш
топити
једеш
,
—
рече
па
за
тим
метну
једну
покривену
шерпу
на
шпархерд
.
Збиља
,
тада
сам
први
пут
видео
шпархерд
који
ми
беше
права
загонетка
,
...
а
колико
сам
после
због
њега
од
Иде
извукао
кад
га
не
очистим
добро
,
мани
се
!
—
Ево
једеш
купуса
,
—
рече
Ида
спуштајући
шерпу
на
сто
,
—
ево
ти
и
лепа
,
—
додаде
за
тим
вадећи
комадиће
хлеба
из
фијоке
.
Како
сам
био
жељан
да
једем
што
кувано
,
јер
сам
дотле
скоро
само
хлеб
јео
,
поједох
сав
онај
купус
,
кога
је
било
рахат
тројица
да
доручкују
.
—
Но
ти
једеш
млого
топро
,
—
рече
Ида
узимајући
празну
шерпу
испред
мене
,
—
витићемо
како
радиш
.
—
Ја
ћу
слушати
,
—
рекох
застиђен
.
—
Сад
одмах
идиш
донесеш
твоја
халине
,
па
да
гледамо
посла
.
Ја
одох
све
с
ноге
на
ногу
до
каване
.
Узех
своју
торбу
и
у
трку
се
вратих
натраг
.
—
Но
ти
прсо
дошла
,
а
где
су
ти
халине
?
—
упита
Ида
кад
ступих
у
кујну
.
Ја
издигох
мало
торбу
у
вис
па
рекох
:
—
Ево
их
.
—
Но
,
лепа
халина
!
!
.
Ја
у
ствари
нисам
никакве
хаљине
ни
имао
:
на
мени
гаће
и
кошуља
,
што
је
већ
било
прљаво
,
и
још
једна
чиста
у
торби
.
Ида
се
спреми
за
пијац
.
Мени
утрапи
у
шаке
једну
грдно
велику
корпу
која
беше
гдегде
жицом
уплетена
.
Одосмо
на
пијац
и
,
после
једног
сахата
,
вратисмо
се
кући
са
пуном
корпом
,
коју
сам
једва
носио
управо
вукао
.
Кад
дођох
био
сам
сав
од
зноја
мокар
.
Тек
што
мало
оданух
,
поче
Ида
командовати
:
те
ово
,
те
оно
.
Наређиваше
у
један
мах
стотину
послова
.
—
Узмиш
сад
ове
судове
,
—
рече
ми
она
показујући
на
две
велике
канте
,
—
па
идеш
на
чесма
и
донесеш
вода
,
...
-
тамо
где
сам
те
јутрос
нашла
,
па
после
лепо
почистиш
ту
пред
кујна
и
нацепаш
трфа
,
па
кад
с
тим
путеш
котова
очистиш
ова
чисма
,
...
па
ја
тепи
већ
после
још
касала
шта
радиш
!
...
Због
навале
задржах
се
на
чесми
подуже
,
а
код
куће
затекох
Иду
где
грди
и
ларма
,
што
ме
нема
тако
дуго
.
Испричах
јој
како
су
ми
на
чесми
једну
канту
испразнили
док
сам
другу
наточио
,
нашта
она
рече
:
.
—
Ти
трепаш
боле
пасиш
,
а
сад
узмиш
метла
и
чистиш
.
Гледам
,
Боже
,
и
ону
метлу
!
...
Код
нас
су
од
брезовог
прућа
па
дугачке
а
шта
је
ово
?
!
—
Не
кледиш
ту
него
чистиш
,
—
продера
се
Ида
.
Ја
почех
чистити
,
али
сам
био
невешт
па
не
иде
...
Примети
то
Ида
па
истрчи
из
кујне
,
истрже
ми
метлу
из
шака
па
поче
:
—
Овако
,
овако
...
На
!
Како
му
драго
сврши
се
и
то
...
Хајд
’
сад
да
се
цепају
дрва
.
Уђем
са
Идом
у
подрум
који
беше
иза
кујне
.
Дрва
не
беху
тестером
исечена
,
већ
целе
букове
цепанице
,
тврде
као
челик
,
а
што
беше
сикира
,
да
те
Бог
милостиви
сачува
.
Ево
ти
секире
и
трфа
,
па
сечеш
кратко
,
...
толико
,
—
рече
Ида
показујући
рукама
дужину
од
једног
и
по
педља
,
па
за
тим
оде
.
Цепао
сам
дрва
скоро
до
подне
,
управо
пребијао
...
У
подне
ме
позва
Ида
да
поставимо
сто
,
показиваше
ми
све
како
треба
,
тако
детаљно
,
да
то
беше
читаво
неко
предавање
...
Тек
што
поставих
сто
зачух
кроз
ходник
неко
звецкање
;
врата
се
отворише
и
унутра
уђе
господин
у
официрској
униформи
са
корбачем
у
руци
,
а
за
њим
уђе
и
један
велики
пас
пепељаве
боје
.
Кад
га
угледах
поплаших
се
,
а
још
кад
поче
да
говори
,
мани
се
!
...
Висок
,
сув
,
намрштен
,
погледа
оштрог
,
рекао
би
човек
очима
сече
.
У
први
мах
ме
не
спази
,
јер
се
бејах
шћућурио
иза
пећи
,
пошто
хтеде
ући
у
другу
собу
,
а
не
би
ме
ни
видео
да
пас
не
поче
режати
на
мене
.
—
Марш
!
—
викну
он
љутито
на
пса
окренувши
се
к
њему
.
—
Шта
ћеш
ти
ту
а
?
...
Од
куда
си
дошао
,
говори
?
—
продера
се
на
мене
кад
ме
спази
и
приђе
ближе
.
—
Ја
сам
,
...
почех
муцати
.
—
Шта
си
ти
а
?
.
Напоље
,
хуљо
једна
,
хоћеш
да
крадеш
ваљада
!
...
Како
си
се
ушуњао
ту
?
!
—
викну
заманув
оним
корбачем
.
—
...
ја
,
ја
сам
се
—
наставих
опет
муцајући
—
јутрос
погодио
код
госпође
да
послужујем
.
—
А
,
тако
,
па
што
не
говориш
?
!
...
А
где
је
госпођа
?
Заврши
блаже
.
—
А
како
ти
је
име
?
—
Запита
опет
и
не
чекајући
мој
одговор
.
—
Милан
.
—
Одакле
си
?
Казах
му
.
—
Знам
,
био
сам
тамо
,
а
како
си
отуда
могао
тако
мали
доћи
?
!
—
Па
,
...
ето
...
У
том
уђе
и
госпођа
у
собу
куда
је
и
господин
ушао
,
водећи
дете
за
руку
...
Једва
је
познадох
.
Хтедох
да
изиђем
,
али
ме
он
задржа
.
—
Стој
,
куда
ћеш
?
—
Идем
доле
.
—
Чекај
да
ми
скинеш
чизме
.
Отпаса
сабљу
па
за
тим
седе
на
столицу
.
—
Ено
папуче
под
креветом
,
дај
их
овамо
.
Принесох
му
папуче
и
почех
скидати
чизме
,
али
не
иде
,
беху
тесне
или
ја
не
имађах
снаге
.
—
Носи
те
ђаво
,
мрцино
једна
,
ко
ће
од
тебе
још
вајде
имати
...
Зовни
ми
ону
девојчуру
одоздо
нека
дође
!
...
И
сам
не
знам
како
се
нађох
у
ходнику
:
излетох
као
из
топа
.
—
Са
овим
се
није
шалити
,
—
рекох
трчећи
низ
степенице
.
—
Зове
те
господин
,
—
рекох
Иди
,
којој
још
нисам
знао
име
,
—
одмах
иди
.
На
ђавола
беше
и
она
љута
као
паприка
;
Бог
свети
зна
за
што
.
—
Идиш
ти
до
врага
,
ја
нисам
твоја
трук
,
нити
с
тепе
свињи
чувала
...
Труки
пут
чеш
топијеш
ова
оклакија
...
—
Шта
ли
је
сад
овој
?
—
упитах
се
за
себе
,
—
шта
хоће
да
ми
је
знати
?
!
...
Она
оде
горе
па
се
у
брзо
врати
са
чизмама
у
руци
.
—
На
,
ови
чисми
после
ручак
чистиш
,
—
рече
и
баци
чизме
за
врата
.
Сретно
се
,
Богу
хвала
,
сврши
и
ручак
.
Ја
почнем
да
чистим
чизме
,
али
нисам
умео
;
јер
дотле
никад
викс
нисам
ни
видео
.
Ида
ми
показа
,
али
бадава
не
иде
,
...
сав
се
ознојих
.
—
Ти
чеш
млого
батине
извучеш
,
—
рече
она
истргнув
ми
чизме
из
руку
.
—
Ама
шта
је
овима
?
!
—
говорах
у
себи
,
—
који
им
је
ђаво
,
хоће
све
да
за
један
дан
научим
!
!
Нисам
знао
шта
је
Ида
у
овој
кући
нити
ко
је
она
...
Нисам
ни
слутио
да
је
и
она
слушкиња
.
Другог
ми
је
дана
већ
било
мало
лакше
,
т
.
ј
.
навикох
се
колико
толико
...
Следећих
дана
посао
је
био
исти
као
и
првог
,
...
нисам
имао
ни
тренутка
одмора
.
Свако
јело
нисам
могао
јести
.
У
вече
се
легало
доцкан
а
у
јутру
устајало
рано
...
Из
дана
у
дан
бивах
све
слабији
;
да
ли
је
то
долазило
од
промене
дотадањег
начина
живота
,
или
воде
,
или
климе
не
знам
,
тек
седмог
дана
бејах
и
сувише
слаб
...
.
једва
сам
се
држао
на
ногама
,
а
она
безобразна
Мађарица
није
ми
дала
стати
.
Оно
мало
новаца
што
сам
још
имао
морадох
дати
за
хартију
и
друге
ситнице
,
па
с
тога
сам
био
принуђен
трпити
све
тим
пре
,
што
никога
познатог
нисам
имао
...
Дође
и
тај
жељени
дан
-
почетак
школе
.
Она
ми
је
била
место
за
одмор
од
великог
домаћег
посла
;
јер
сам
мирно
могао
неколико
сахати
дневно
седети
.
Код
куће
нисам
могао
ништа
учити
,
а
нисам
имао
ни
одакле
;
јер
не
могох
купити
ни
једне
књиге
,
и
на
крају
октобра
,
прочиташе
ми
две
двојке
.
Размишљао
сам
шта
да
радим
...
Ако
у
овој
кући
останем
пропашћу
.
Истина
здравље
ми
се
беше
потпуно
повратило
,
али
која
вајда
кад
нисам
могао
ни
један
тренутак
на
учење
употребити
.
Распитивао
сам
за
друго
место
код
својих
школских
другова
,
са
којима
сам
се
већ
био
добро
упознао
,
али
узаман
.
Радио
сам
у
кући
као
роб
...
Милошћу
мађаричином
украти
ми
се
доручак
,
па
,
Бога
ми
,
почех
добијати
и
врло
слаб
ручак
и
вечеру
,
а
никоме
се
за
то
нисам
смео
потужити
;
јер
је
Ида
у
кући
боље
стајала
него
ја
,
и
она
је
могла
са
мном
чинити
шта
је
хтела
.
Беше
већ
јако
захладнило
и
ноћи
одужале
.
Спавао
сам
у
ходнику
на
горњем
спрату
који
је
био
патосан
мермером
.
Све
спаваће
хаљине
биле
су
ми
једно
војничко
,
исцепано
ћебе
и
један
сламни
јастучић
до
крајности
прљав
...
Пола
ћебета
служило
ми
је
за
простирку
а
пола
за
покривку
.
Дуго
у
ноћ
не
могу
да
заспим
од
зиме
,
а
и
кад
заспим
убрзо
се
пробудим
.
Чим
се
вечера
изјури
ме
Ида
из
топле
кујне
у
којој
је
она
спавала
.
Свећу
никако
нисам
добијао
.
Док
су
били
дужи
дани
могао
сам
штогод
,
штогод
,
бар
крадом
,
прочитати
из
својих
прибележака
,
али
сад
баш
ни
словца
.
Кад
би
свршио
у
вече
посао
и
почео
да
читам
у
кујни
,
Ида
би
викнула
:
—
Идиш
спаваш
,
немаш
сетиш
,
...
прсо
,
прсо
!
...
Ја
сам
морао
одмах
,
хтео
не
хтео
,
потражити
своје
ћебе
и
јастуче
у
подруму
,
где
је
преко
дан
било
.
Господин
и
госпођа
имали
су
обичај
да
се
одмах
у
своју
собу
закључају
чим
би
вечерали
,
и
треба
да
се
што
важно
деси
па
да
изиђу
.
Ја
немам
довољно
речи
,
мој
драги
,
да
ти
опишем
колико
сам
се
у
тој
кући
за
два
и
по
месеца
намучио
.
Случај
је
ваљада
хтео
,
да
се
од
те
беде
курталишем
.
Једног
дана
,
баш
на
Ђурђиц
,
3
.
новембра
,
добијем
за
ручак
само
ону
зелен
из
супе
са
оним
талогом
што
остане
на
дну
лонца
кад
се
супа
оцеди
.
—
Хајде
једеш
,
—
рече
ми
Ида
дохватив
лонац
који
је
био
на
крај
шпархерда
и
из
њега
изручи
зелен
у
једну
прљаву
чинију
на
столу
.
Био
сам
преко
мере
гладан
.
До
ручка
нисам
ништа
окусио
;
па
бар
да
сам
имао
хлеба
!
Одозго
са
стола
донесе
се
доста
јела
и
хлеба
,
али
чим
га
Ида
донесе
одмах
нађе
штогод
те
ме
из
кујне
испрати
,
а
кад
се
вратим
нема
ништа
...
Мислио
сам
се
куд
ова
хуља
мађарска
дева
јело
?
!
Почех
јести
зелен
и
парче
окорела
хлеба
...
Видео
сам
лепо
да
је
поред
мене
,
кад
сам
пошао
да
донесем
бокал
воде
,
пронела
тако
рећи
пуну
чинију
кеља
а
било
је
и
прженог
меса
.
—
Морам
ја
сазнати
где
она
то
оставља
и
за
што
га
крије
,
—
рекох
за
себе
.
У
истом
тренутку
госпођа
позва
Иду
горе
да
јој
помогне
нешто
на
хаљини
ушити
.
Знајући
да
ће
се
око
тога
подуже
задржати
,
почех
по
кујни
претурати
тражећи
јело
,
чим
она
изађе
.
Погледах
онде
нема
,
овде
нема
;
а
нисам
могао
ни
сањати
да
што
може
бити
под
сламњачом
ну
и
њу
подигох
с
једног
краја
,
али
нема
ништа
;
подигнем
и
с
другог
где
је
био
јастук
и
,
на
моје
велико
изненађење
,
нађем
једну
шерпу
поклопљену
заклопцем
па
за
тим
везану
са
крпом
,
а
поред
ње
хлеб
такође
увијен
у
крпу
,
тек
што
беше
начет
.
—
Ха
,
—
рекох
,
—
за
господина
и
госпођу
овде
се
не
оставља
јело
,
—
а
у
истом
ми
се
тренутку
представи
слика
Идиног
„
брата
“
Јаноша
,
шлосерског
калфе
.
Она
ми
је
бар
казала
да
јој
је
брат
.
—
Данас
ћеш
да
останеш
без
вечере
,
Јаноше
,
—
рекох
и
извадим
шерпу
и
хлеб
.
Брзо
одрешим
шерпу
у
којој
беше
сав
онај
кељ
што
сам
га
видео
и
пржено
месо
.
Јео
сам
као
хала
и
имао
сам
довољно
времена
да
потпуно
изгребем
шерпу
;
од
хлеба
ми
оста
један
комадић
.
Кад
сам
био
готов
завезах
шерпу
као
што
је
и
била
,
а
тако
исто
завијем
и
оно
парче
хлеба
па
оставим
где
је
и
било
.
Правио
сам
се
невешт
,
а
у
себи
сам
се
смејао
,
па
и
прибојавао
;
јер
нисам
могао
предвидети
на
шта
ће
изићи
.
Напомињем
да
је
госпођа
увек
одвајала
вечеру
и
држала
горе
у
једном
орману
па
у
вече
давала
да
се
подгреје
,
а
оно
што
преостане
од
ручка
и
вечере
и
донесе
се
у
кујну
,
могли
смо
ја
и
Ида
све
појести
.
Пред
вече
отишао
сам
на
чесму
као
и
обично
,
где
сам
се
дуго
задржао
.
Кад
сам
се
вратио
било
је
већ
у
велико
мрак
...
Ида
спремаше
за
вечеру
резанце
...
Чим
ступих
у
кујну
она
скочи
на
мене
као
мачка
;
нисам
још
ни
канте
спустио
а
шамар
пуче
...
И
ако
сам
био
доста
мали
ипак
сам
се
осећао
толико
снажним
да
се
могу
и
смем
са
Идом
потући
.
—
Ти
твоја
нос
свуд
савучиш
,
свињи
једно
!
—
дрекну
Ида
па
замане
да
ме
и
по
други
пут
удари
...
Канте
ми
из
руку
испадоше
и
треснуше
на
под
.
Ја
,
не
говорећи
ништа
,
јурнем
на
њу
и
зграбим
је
за
косу
,
што
је
јако
изненади
и
збуни
,
јер
се
томе
није
надала
...
Наста
прави
дом
:
испретурасмо
столице
,
изломисмо
неке
судове
,
просусмо
воду
што
сам
донео
...
Читав
дар-мар
.
Кад
се
обоје
толико
уморисмо
,
управо
кад
изгубих
и
ја
и
она
вољу
за
даљи
бој
,
прекидосмо
битку
...
Обоје
смо
били
изгребани
по
лицу
и
крвави
;
њој
марама
беше
спала
,
па
се
просула
рашчупана
коса
;
леви
јој
рукав
беше
са
свим
оцепљен
и
срозан
низ
руку
.
—
Тепи
ја
покасала
,
свињи
једно
,
—
дере
се
она
,
—
ток
моја
прат
дође
!
—
Валах
показаћу
и
ја
теби
несрећо
мађарска
,
-
одговорих
јој
а
сав
сам
дрхтао
од
љутине
.
Она
се
уми
,
очешља
и
пресвуче
реклу
.
Тиме
баш
осећах
да
сам
у
праву
и
да
противу
мене
не
сме
ништа
да
предузима
;
јер
да
је
што
хтела
чинити
она
би
онако
рашчупана
и
поцепана
отишла
госпођи
.
Чим
је
била
готова
она
дуну
на
врата
и
оде
...
Сигурно
да
тражи
„
прата
“
те
да
му
се
пожали
.
Она
на
капију
а
ја
уз
степенице
пред
госпођу
...
Испричах
јој
све
,
ништа
нисам
сакрио
.
—
Та-а-ако
,
—
развуче
госпођа
равнодушно
кад
бејах
готов
,
—
видићу
ја
шта
је
то
било
док
дође
господин
...
То
је
све
што
рече
.
Ја
изиђох
из
собе
,
сиђем
у
кујну
и
умијем
се
.
Није
потрајало
ни
десет
минута
дође
и
господин
;
јер
је
било
већ
време
вечери
.
Одем
да
му
скинем
чизме
,
...
био
сам
се
извештио
.
Војник
,
који
је
пре
био
на
осуству
,
долазио
је
само
изјутра
.
Кад
уђох
у
собу
затекох
госпођу
где
прича
господину
случај
који
се
десио
између
мене
и
Иде
.
Он
се
само
шета
по
соби
,
а
по
неки
пут
промрмља
нешто
љутито
.
Кад
госпођа
доврши
причање
он
се
окрете
к
мени
:
—
Милане
,
иди
доле
па
гледај
свој
посао
,
ништа
немој
говорити
,
...
чизме
нећу
скидати
,
јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
—
одговорих
па
на
врата
.
Дође
и
Ида
.
Само
сикће
и
гура
столице
и
судове
по
кујни
,
а
ништа
не
говори
.
Ћутим
и
ја
као
заливен
...
—
Милане
!
—
чух
госпођин
глас
са
степеница
,
—
дођи
горе
да
узмеш
вечеру
те
да
се
греје
.
Место
мене
оде
Ида
.
Чим
су
они
вечерали
вечерао
сам
и
ја
,
а
Ида
није
хтела
ништа
јести
док
сам
ја
био
у
кујни
.
Свршим
оно
мало
посла
што
сам
још
имао
па
легнем
,
али
нисам
могао
заспати
:
нешто
од
узбуђења
нешто
од
зиме
.
Прошло
је
од
прилике
један
сахат
...
Мислио
сам
да
је
се
на
томе
све
свршило
,
али
полако
се
отворише
врата
на
соби
и
ја
угледах
господина
где
потпуно
обучен
изиђе
са
оним
великим
корбачем
у
руци
.
Лепо
сам
видео
пошто
долазаше
светлост
из
собе
кроз
врата
,
која
остави
отворена
.
Он
се
полако
на
прстима
упути
степеницама
и
сиђе
доле
.
Љубопитљив
да
видим
шта
ће
бити
устанем
и
приђем
к
једном
прозору
,
који
је
био
изнад
кујне
,
и
полако
га
отворим
.
Господин
је
стајао
пред
кујнским
вратима
,
...
могао
сам
га
распознати
,
јер
прилично
продираше
светлост
кроз
танке
завесе
кујнских
врата
.
Стајао
је
тако
пред
вратима
скоро
четврт
сахата
,
па
најзад
на
иста
закуца
.
—
Кој
лупала
ту
,
...
шта
че
?
!
чух
Идин
глас
.
—
Отвори
!
—
грмну
господин
.
—
Охо
!
...
Шта
ће
бити
сад
ће
бити
!
рекох
задовољан
.
Врата
се
отворише
и
он
уђе
.
—
Шта
ћеш
ти
ту
и
кога
тражиш
?
!
...
викну
господин
као
да
командује
ескадроном
.
—
То
моја
прат
!
—
чујем
Идин
глас
,
—
тошла
на
расковор
...
-
Какав
брат
,
вештице
једна
,
зар
ти
мене
хоћеш
да
лажеш
поред
тога
што
си
ме
непрестано
крала
и
овога
бизгова
хранила
!
—
љутито
викну
господин
а
за
тим
поче
пуцати
бич
...
Наста
једна
ужасна
дрека
и
лупа
која
подуже
трајаше
.
Најзад
отворише
се
врата
на
која
испаде
Јанош
,
а
за
њим
Ида
,
...
бегали
су
као
пацови
од
пожара
.
Господин
их
са
корбачем
испрати
до
капије
,
па
се
за
тим
врати
у
кујну
те
угаси
лампу
и
закључа
врата
,
па
дође
горе
псујући
,
а
,
док
се
он
уз
степенице
попе
,
ја
затворих
прозор
и
легох
правећи
се
као
да
ништа
нисам
ни
чуо
ни
видео
.
Све
се
утиша
.
Сутра
дан
узели
смо
ручак
из
гостионице
.
Целог
дана
нисам
ишао
у
школу
јер
нисам
имао
кад
...
Другог
дана
погодише
неку
бабу
,
колико
само
да
кува
,
а
сав
остали
посао
паде
на
мене
...
Можеш
мислити
како
ми
је
било
.
Лицем
на
Св
.
Арханђела
,
8
новембра
,
моју
славу
,
нареди
ми
госпођа
да
нараним
дете
,
као
што
сам
обично
чинио
.
За
ручак
смо
имали
некакав
кромпир
.
Знаш
сам
да
кромпир
дуго
задржава
топлоту
:
с
поља
хладан
а
изнутра
врео
као
ватра
.
Дадох
детету
једно
повеће
парче
;
нисам
,
грешник
,
ни
знао
,
да
ће
се
оно
онако
изгорети
...
Поче
да
жваће
,
али
чим
га
притиште
зубима
дрекну
,
па
место
да
кромпир
избаци
на
поље
поче
га
гутати
...
Парче
велико
па
не
иде
...
Застаде
у
грлу
.
Дете
се
зацену
и
поцрвене
као
куван
рак
.
Мисло
сам
сад
ће
издахнути
и
,
збиља
,
беше
се
јако
изгорело
...
Нисам
знао
шта
да
радим
;
јако
се
уплаших
а
и
веома
ми
га
би
жао
...
Понудих
му
воду
,
али
оно
само
маше
ручицама
и
одбија
а
никако
да
се
поврати
.
На
плач
детињи
истрча
госпођа
а
за
њоме
и
господин
.
—
Шта
је
,
шта
је
детету
?
—
упита
госпођа
уплашено
.
Таман
заустих
да
одговорим
,
а
господин
викну
:
—
Шта
си
радио
с
дететом
,
несретниче
?
—
Изгорело
се
кромпиром
,
ето
још
му
стоји
у
грлу
,
—
одговорих
а
сав
сам
се
тресао
од
страха
.
Госпођа
се
труђаше
да
поврати
дете
које
се
збиља
у
мало
не
угуши
.
Господину
се
смрче
пред
очима
,
бар
тако
ми
изгледаше
,
...
био
је
као
луд
;
ни
сам
не
знам
од
куда
му
се
у
руци
обрете
онај
познати
корбач
,
који
фијукну
кроз
ваздух
и
мени
се
сави
око
ушију
.
Осетих
ужасан
бол
;
ударци
се
понављаху
и
ја
се
од
бола
савијах
кријући
лице
рукама
...
Никад
то
заборавити
нећу
...
Он
ме
за
тим
зграби
за
јаку
и
избаци
на
врата
у
ходник
па
поче
опет
тући
бичем
...
Низ
степенице
сам
сишао
главачке
.
—
Одмах
да
си
покупио
дроње
па
на
поље
!
—
продера
се
он
са
врха
степеница
.
Нисам
смео
чекати
да
ми
се
по
други
пут
каже
.
На
брзу
руку
покупим
оно
мало
сиротиње
што
сам
имао
па
на
капију
...
Низ
лице
ми
лију
сузе
као
киша
,
од
бола
нисам
могао
ништа
говорити
;
баба
ме
гледа
па
се
чуди
,
...
не
зна
шта
ми
је
.
Ни
сам
не
знам
како
се
обретох
на
„
Зеленом
Венцу
.
“
На
оној
празној
пољани
тесали
су
мајстори
неку
грађу
,
ну
како
је
био
празник
никога
није
било
.
Седох
на
једну
греду
и
спустих
торбу
поред
себе
...
Глад
нисам
осећао
и
ако
сам
пре
тога
био
и
сувише
гладан
.
Нешто
ми
се
ражали
и
сузе
ми
поново
грунуше
...
Слава
ми
је
па
тако
да
прођем
ни
крив
ни
дужан
...
Сетих
се
свега
минулог
...
Мишљах
шта
ћу
сад
да
радим
и
куда
ћу
?
!
.
.
Пет
пара
нисам
имао
!
Како
беше
дан
леп
и
необично
топао
и
ако
беше
8
.
новембар
,
ја
у
томе
размишљању
задремах
...
Спустим
се
на
земљу
између
греда
,
метнем
торбу
под
главу
и
заспим
.
ИВ
.
Кад
сам
се
пробудио
лампе
већ
беху
запаљене
...
Хладноћа
ме
ухватила
,
...
био
сам
се
сав
најежио
.
По
лицу
се
нисам
смео
пипнути
толико
ме
је
болело
;
осећао
сам
да
су
ми
образи
отечени
.
Једва
сам
се
разабрао
где
сам
.
Поче
ме
и
глад
мучити
и
то
врло
јако
,
јер
целог
дана
нисам
ништа
окусио
.
Овде
нисам
могао
остати
,
али
куда
ћу
?
.
.
Куда
и
на
коју
страну
да
се
кренем
,
нисам
знао
!
Почех
од
зиме
већ
и
дрхтати
.
Да
идем
код
кога
друга
било
је
доцкан
,
а
био
је
и
празник
па
нисам
могао
ни
једног
наћи
.
Најзад
пребацим
торбу
преко
рамена
па
се
упутим
к
Теразијској
чесми
,
а
ни
сам
нисам
знао
за
што
.
Снужден
и
забринут
стајао
сам
неко
време
код
чесме
и
више
бесвесно
посматрао
оно
гурање
шегрта
,
слугу
и
куварица
,
а
одатле
се
упутим
по
неком
инстинкту
Пандиловој
кавани
.
Иста
она
стара
:
сељаци
опет
немарно
седе
за
столовима
,
као
и
пре
,
пијући
ракију
.
Ни
један
ме
сељак
не
примети
кад
уђох
.
Торби
нађох
место
у
једном
углу
испод
клупе
,
а
ја
сам
седох
у
један
крај
;
сељаци
ме
погледаху
подозриво
.
Момак
не
беше
пређашњи
већ
неки
новајлија
;
чух
где
га
зову
Ђера
...
Веома
сам
био
гладан
а
нисам
имао
шта
да
једем
нити
за
шта
хлеба
да
купим
...
Сељаци
се
један
по
један
разиђоше
па
да
се
опет
кроз
кратко
време
врате
док
намире
волове
,
а
само
двојица
остадоше
...
Ваљало
ми
је
ма
шта
предузети
,
па
најзад
рекох
:
„
Што
ће
бити
јесенас
нека
буде
вечерас
“
,
устанем
и
приђем
Ђери
,
који
се
одмараше
за
столом
на
коме
се
сече
хлеб
;
скинем
фесић
с
главе
и
онако
уплакан
почнем
:
—
Кад
бих
имао
шта
да
вам
помогнем
ја
бих
вам
радо
помогао
.
—
Што
,
бре
,
да
ми
помогнеш
?
—
упита
Ђера
мерећи
ме
од
главе
до
пете
,
—
кој
’
си
ти
?
.
.
—
Ја
сам
ђак
,
—
одговорих
окрећући
фес
у
рукама
.
—
Што
не
служиш
како
ја
па
да
пари
зарадиш
него
ће
господин
биднеш
!
—
—
Па
ја
сам
служио
...
—
Па
те
истерали
што
не
валаш
.
—
Ја
сам
добро
слушао
.
—
Па
што
да
те
истера
газда
?
Ја
му
укратко
испричах
шта
је
се
са
мном
десило
.
—
О
,
о
!
—
узвикну
Ђера
кад
бих
готов
,
—
ама
ја
нисам
газда
,
не
знам
што
да
правим
сос
тебе
сад
!
...
—
Ето
ја
ћу
да
вас
послушам
што
год
хоћете
само
да
овде
преноћим
и
да
ми
дате
парче
хлеба
,
јер
сам
и
сувише
гладан
,
а
сутра
ћу
одмах
ићи
.
—
Ђера
поћута
мало
па
за
тим
устаде
и
приђе
прозорчету
од
кујне
кроз
које
узимаше
јело
и
до
пола
се
у
њега
завуче
.
—
Ано
,
мори
,
—
чух
где
Ђера
говори
,
—
сакаш
ли
вечерас
кромпир
да
љуштиш
?
—
Па
морам
,
за
Бога
,
немам
ни
један
очишћен
...
Што
питаш
?
—
Имам
едно
дете
,
сака
да
ти
помогне
што
.
—
Пошљи
га
овамо
.
Ђера
се
извуче
из
прозора
па
се
окрете
к
мени
:
—
Иди
тамо
код
куварица
па
ће
ти
дава
посла
,
а
даће
ти
и
