мири
крепост
у
срце
враћају
.
Али
не
смеде
ни
погледати
к
оном
ковчегу
на
коме
млада
Маџарица
спаваше
.
Спусти
се
на
под
под
ноге
Душанова
коња
и
намисли
да
ту
будан
ноћ
проведе
.
11
Није
мислио
да
заспи
,
и
опет
га
је
умор
савладао
те
је
заспао
.
Није
знао
колико
је
дуго
спавао
,
али
кад
отвори
очи
виде
да
је
по
рамену
покривен
својим
малим
гуњцем
и
да
поред
њега
седи
Маргита
.
Оклопила
руке
на
своја
колена
,
па
га
чисто
покриваше
кадифом
својих
топлих
и
меких
погледа
.
Он
се
живо
а
застиђен
подиже
.
Беше
га
некако
стид
,
да
она
поред
њега
успаваног
бди
.
Него
га
Маргита
брзо
изведе
из
тренутне
забуне
,
показав
руком
танке
млазове
беле
светлости
,
која
са
свода
,
а
из
неких
цеви
,
падаше
овамо
под
земљу
,
па
целу
дворану
прекршташе
са
два
велика
крста
од
сунчаних
зракова
.
„
Сад
знам
шта
значе
оне
неколике
цеви
,
што
их
видех
горе
у
зидинама
од
града
!
“
рече
Маргита
;
па
онда
настави
пуна
збиље
и
сетности
„
био
је
дан
кад
се
од
старца
растависмо
;
и
била
је
ето
једна
ноћ
;
и
ето
нам
ове
зраке
казују
да
је
на
пољу
опет
освануо
дан
,
а
нашег
старца
нема
!
Страх
ме
њему
се
некаква
велика
невоља
десила
те
нам
не
долази
!
“
—
„
Нећу
ти
крити
,
госпођо
,
да
и
мене
брига
обузимље
!
“
прихвати
Рајко
исто
тако
сетан
и
озбиљан
;
„
није
вајде
,
ваља
да
гледамо
шта
ћемо
.
Турци
су
нашега
старца
или
убили
или
у
Крушевац
одвукли
да
га
у
тамницу
баце
,
ил
’
у
прогон
у
Анадол
пошљу
!
"
„
Баш
сам
ти
ја
једна
несрећна
жена
!
“
настави
Маргита
све
тужнија
.
„
Не
марим
што
ћу
да
се
жива
у
гроб
закопам
,
али
да
полагано
умирем
под
притиском
страшне
мисли
,
да
сам
силазећи
у
гроб
ставила
на
муке
и
уморила
једну
свету
старост
и
једну
невину
младост
...
ох
,
како
је
то
и
горко
и
грозно
!
“
—
„
Не
подаји
се
таквим
мислима
,
него
да
пођемо
одмах
да
тражимо
излаза
из
овога
подземнога
двора
.
Ако
није
друкчије
,
мојим
ножем
просећи
ћу
стену
,
колико
да
се
у
пећину
живи
провучемо
,
па
већ
после
како
нам
Бог
да
!
“
„
Да
пођемо
!
“
рече
Маргита
;
„
али
унапред
знам
да
излаза
нећемо
наћи
!
По
сну
,
који
сам
ноћас
снила
,
пре
ће
бити
да
ћемо
...
или
боље
да
кажем
да
ћу
ја
своје
кости
овде
оставити
!
“
—
„
Ми
Срби
велимо
:
сан
је
лажа
а
Бог
је
истина
!
...
.
А
што
ли
си
тако
ружно
уснила
?
“
питаше
Рајко
с
неком
детињском
радозналошћу
.
„
О
,
сан
није
био
ружан
;
сан
је
био
пун
лепоте
и
милине
,
али
,
бојим
се
,
ружно
ће
да
значи
.
Помисли
само
,
видела
сам
себе
као
дивно
опремљену
младу
невесту
.
На
глави
ми
она
дијадема
,
под
којом
јуче
онесвеснух
;
од
ње
полазе
све
витице
од
бисера
,
па
се
спуштају
низ
моје
образе
и
низ
моје
грло
;
стас
сам
утегла
у
један
панцир
од
драгог
камења
.
Сва
трептим
од
светлости
и
блистам
се
од
радости
и
тако
ступам
пред
олтар
једне
велике
цркве
.
Ту
пред
олтаром
погледам
ко
ми
је
младожења
,
кад
оно
није
више
мој
стари
чича
,
него
млад
и
красан
један
витез
.
Час
ми
се
чини
да
га
познајем
а
час
да
га
не
познајем
.
Поп
се
окрену
њему
па
га
запита
:
хоћеш
ли
да
узмеш
ову
жену
себи
за
друга
кроз
живот
?
А
он
,
на
моју
препаст
,
гласно
викну
:
нећу
!
Тек
се
иза
нас
продра
мој
старац
:
попе
,
питај
мене
,
ја
сам
им
кум
!
хоће
се
они
,
хоће
,
само
се
ово
момче
стиди
да
призна
;
него
чекај
,
да
му
најпре
наместим
срце
!
Па
онда
мој
стари
господин
изађе
напред
,
те
моме
младожењи
прибоде
на
прса
један
накит
у
облику
срца
,
а
сав
од
рујног
рубина
,
и
онда
мој
млади
витез
рикну
као
лав
да
сва
црква
зајеча
:
„
она
је
моја
,
за
веки
векова
,
амин
!
“
Е
онда
ме
загрли
;
ја
му
поднесох
усне
,
погледах
га
у
очи
,
познадох
га
,
вриснух
и
пробудих
се
!
“
—
„
Биће
да
свака
млада
жена
највише
о
накиту
и
снива
!
“
рече
Рајко
као
да
је
некакав
старац
пун
искуства
;
„
а
колико
ти
је
леп
и
китњаст
тај
сан
,
опет
је
он
само
уморна
сенка
,
која
је
на
твоје
успаване
трепавице
пала
од
оног
драгог
камења
и
бисера
,
што
га
ено
тамо
на
трпезама
.
Него
хајдмо
да
тражимо
излаз
на
божје
сунце
!
“
Узеше
са
светњака
у
капели
обе
велике
воштанице
,
па
пођоше
да
виде
има
ли
онај
мрачни
ходник
гдегод
каква
излаза
или
бар
краја
.
Очевидно
је
било
да
се
ходник
повија
у
круг
.
Пођоше
најпре
на
десно
,
прођоше
многа
гвоздена
врата
и
најпосле
стигоше
на
једне
степенице
од
камена
,
које
су
водиле
на
више
до
једне
гвоздене
плоче
у
таваници
од
ходника
.
„
Овуда
немамо
куда
даље
!
“
рече
Рајко
попев
се
по
степеници
и
покушавајући
да
плећима
подигне
ону
плочу
.
„
Да
смо
џинови
и
да
имамо
пун
ковчег
барута
,
па
овде
не
би
могли
пролом
учинити
.
Биће
да
су
се
на
ову
плочу
навалиле
хрпе
од
градске
рушевине
!
Хајдмо
сад
у
другом
правцу
натраг
!
"
„
Нешто
ме
је
страх
да
идемо
у
лево
!
“
рече
Маргита
;
„
старац
ти
је
довикнуо
да
се
држиш
десно
.
Мора
бити
да
је
он
имао
неки
узрок
за
то
!
“
—
„
Та
већ
само
да
отворимо
очи
да
не
крочимо
у
какав
понор
,
а
за
друго
како
Бог
да
!
“
прихвати
Рајко
.
И
онда
пођоше
натраг
у
лево
.
Пролазећи
поред
капеле
Рајко
угаси
своју
воштаницу
и
остави
је
у
куту
од
малих
оних
врата
.
„
Ко
зна
колико
ће
нам
дуго
требати
свећа
.
Да
мало
приштедимо
.
Доста
је
нека
нас
води
та
светлост
у
твојој
руци
!
“
Рајко
за
тим
сврати
у
прву
од
оних
споредних
сувота
,
те
из
једног
ковчега
извади
једно
старинско
копље
и
њиме
опрезно
пипаше
под
,
на
који
наступаше
.
Прођоше
и
ону
стену
испод
које
су
из
пећине
овамо
ушли
.
Опазише
сад
да
је
она
и
с
ове
стране
обележена
онаквим
истим
крстом
,
као
што
беше
онај
у
пећини
.
Прођоше
повећи
број
гвоздених
врата
у
зиду
,
десно
од
њих
,
па
онда
Рајково
копље
удари
у
једна
друга
велика
гвоздена
врата
,
која
се
беху
испречила
те
затвараху
ходник
.
На
њима
беху
три
тешке
гвоздене
полуге
,
прилично
зарђале
,
са
три
велика
катанца
.
Рајко
удараше
копљем
неколико
пута
у
врата
,
па
онда
рече
:
„
иза
ових
врата
има
нека
шупљина
;
или
је
опет
ходник
,
или
каква
одаја
.
Идем
да
донесем
један
буздован
те
да
обијем
ове
катанце
.
Може
бити
отвориће
нам
се
излаз
на
светлост
!
“
12
Враћајући
се
с
великим
једним
буздованом
,
Рајко
још
из
даље
опази
како
му
Маргита
,
која
бејаше
остала
са
свећом
пред
оним
вратима
,
маше
руком
да
јој
што
пре
дође
;
па
кад
јој
се
примаче
,
она
му
живо
шапутом
казиваше
:
„
ходи
да
чујеш
,
има
неко
с
ону
страну
врата
!
“
Рајко
приђе
и
послуша
за
неколико
тренутака
.
Доиста
се
чуо
неки
чудан
а
врло
тихи
шум
с
ону
страну
.
Учини
му
се
шта
више
као
да
неко
пипа
одонуд
врата
,
као
да
се
нека
рука
полагано
пружаше
уз
њих
,
па
их
брисаше
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
„
Ко
има
тамо
?
“
викну
Рајко
;
„
ако
си
ришћанска
душа
,
кумим
те
Богом
и
светим
Јованом
,
јави
нам
се
и
помози
да
одавде
изађемо
!
“
Нико
не
одговараше
.
Зачу
се
само
као
неко
тихо
звиждање
или
као
пиштање
врбове
пиштаљке
.
Па
онда
,
као
да
једна
снежна
грудва
или
нека
мекана
лопта
,
удари
високо
горе
у
врата
под
сам
рагастов
.
„
Ако
си
човек
по
три
пута
те
заклињем
Богом
и
светим
Јованом
,
казуј
нам
се
!
Ако
си
авет
,
у
име
свете
Тројице
и
силом
часнога
прста
,
на
Коме
је
Христос
распет
био
,
и
силом
Богородичиног
сна
,
који
ево
у
амајлији
носим
,
позивам
те
,
уклањај
се
са
нашега
пута
!
“
Тано
викаше
Рајко
узбуђен
,
а
по
ртењачи
просуше
му
се
неки
хладни
жмарци
.
А
Маргита
се
сва
стресаше
од
како
он
помену
авет
и
изговори
онакву
клетву
.
Него
на
све
то
сав
одговор
бејаше
,
што
сад
као
нека
пуна
зобница
удараше
о
врата
неколико
пута
.
Рајко
извади
из
недара
једну
троуглу
кожну
амајлицу
,
која
му
о
црном
свиленом
гајтану
бејаше
о
врату
;
преврети
се
три
пута
,
пољуби
је
и
онда
је
десном
руком
притисну
на
гвоздена
врата
и
викну
сад
још
већма
узбуђеним
гласом
:
„
помози
нам
Боже
и
Богородице
!
Ако
је
тамо
нека
нечиста
авет
,
нека
се
расточава
пред
вашом
силом
,
и
нека
се
чисти
са
нашега
пута
!
“
Бадава
.
Једна
лопта
или
некаква
гужва
удари
баш
на
оно
место
на
коме
Рајко
своју
амајлију
притиснуо
беше
,
и
онда
опет
нека
дугачка
рука
брисаше
врата
по
целој
ширини
њиховој
.
„
Није
авет
!
“
рече
Рајко
са
свим
поуздано
,
окренув
се
Маргити
;
„
да
је
авет
утекла
би
!
А
кад
није
авет
другога
се
чега
баш
и
не
бојим
.
Сад
ћемо
видети
шта
је
!
“
Па
онда
Рајко
узе
живо
да
удара
буздованом
у
оне
катанце
.
Мора
бити
да
су
од
вајкада
били
ту
намештени
па
зарђали
,
јер
се
прва
два
брзо
распршташе
.
Кад
Рајко
узе
намештати
и
онај
трећи
на
доњој
полузи
да
му
буде
на
бољој
згоди
за
ударац
,
Маргита
му
метну
руку
своју
на
раме
па
му
рече
:
„
Чекај
молим
те
!
Ко
зна
шта
је
тамо
!
Пре
него
што
одбијеш
и
тај
трећи
катанац
,
одви
мало
врхом
од
копља
ова
врата
,
да
видимо
има
ли
светлости
тамо
!
“
Рајко
је
послуша
.
Оштри
врх
од
копља
завуче
између
горње
ивице
од
врата
и
њиховог
оквира
и
не
без
јаког
напрезања
одви
је
од
прилике
за
пола
палца
.
Никакав
зрак
светлости
не
паде
кроз
тај
отвор
у
ходник
,
али
и
Рајко
и
Маргита
на
свој
ужас
опазише
при
оној
слабој
а
црвенкастој
светлости
од
воштанице
,
како
се
оним
отвором
,
а
изнад
самог
копља
,
провуче
некаква
дугачка
црна
игла
,
која
се
у
врху
цепаше
у
две
још
тање
а
устрептане
игле
,
па
кивно
боцкаше
час
у
напред
,
час
у
десно
,
час
у
лево
.
Маргита
врисну
и
мало
што
не
испусти
свећу
:
—
„
јух
,
змија
!
змија
!
змија
!
Спуштај
врата
Рајко
!
Спуштај
врата
!
“
„
Аох
!
да
грдна
ли
је
то
нека
змијурина
!
Колики
јој
је
језик
!
Мало
ме
њиме
не
палацну
у
образ
!
“
рече
Рајко
па
трже
копље
те
се
врата
приклопише
.
—
„
Срећа
те
та
трећа
полуга
држи
!
Тешко
би
нама
било
да
си
и
њу
одвалио
!
“
рече
Маргита
па
се
сва
као
стресаше
.
„
Ух
,
пре
нека
ме
и
самсови
растргну
,
пре
нека
умрем
сваком
другом
смрћу
,
само
да
ме
гадна
једна
змијурина
не
гута
полагано
као
жабу
неку
!
Рајко
,
молим
те
,
хајдмо
одавде
!
“
„
Па
куда
ћемо
?
!
“
питаше
Рајко
;
„
,
ја
велим
најбоље
је
склони
се
ти
у
једну
од
ових
одаја
,
ја
да
обијем
и
трећи
катанац
,
да
пустим
змијурину
да
полагано
провуче
главу
,
па
да
је
буздованом
размрскам
!
“
„
Не
,
не
,
не
!
Никако
!
“
викаше
Маргита
преплашено
,
па
узе
вући
Рајка
за
рукав
од
гуњца
.
»
Можеш
ти
њу
да
не
подесиш
,
може
она
да
те
жацне
,
па
да
на
пречац
умреш
,
може
да
те
прогута
!
Не
,
не
,
никако
то
!
Него
ето
да
просецамо
стену
,
па
ако
је
не
просечемо
,
онда
ти
кад
видиш
да
сам
мртва
ради
шта
знаш
!
“
—
„
Ала
,
не
бој
се
госпођо
!
Баш
сам
сигуран
да
ћу
је
убити
!
Само
се
ти
склони
мало
!
“
„
Никако
!
никако
!
“
врискаше
Маргита
стресајући
се
од
ужаса
,
па
свом
снагом
узе
вући
Рајка
даље
од
змијских
врата
.
„
Ако
ме
волиш
ма
за
трунку
,
онда
хајдмо
даље
од
те
змијурине
!
“
„
Ако
ме
волиш
ма
за
трунку
,
“
—
те
речи
падоше
на
срце
Рајку
као
зрна
из
пушке
,
па
се
у
исти
мах
растопише
у
сладак
мелем
.
Рајко
осети
како
му
срце
закуца
бурније
и
како
му
удари
пламен
у
образе
.
„
Да
ли
је
волим
ма
за
трунку
?
“
питаше
сам
себе
,
и
онога
часа
нађе
да
треба
да
то
што
је
она
тако
безазлено
казала
,
исправи
на
прави
његов
значај
.
„
Што
ја
волим
то
је
да
ти
свесрдно
послужим
;
ето
послушаћу
те
,
кад
велиш
.
Хајдмо
да
сечемо
стену
.
Друго
нам
сад
и
нема
!
“
13
Рајко
је
с
великом
вредноћом
прегао
на
посао
.
Али
га
је
у
брзо
право
очајавање
понело
да
хвата
.
Изломио
је
своја
два
мала
ножа
,
сломио
је
и
свој
велики
нож
из
сплава
,
а
није
у
стени
начинио
улом
колико
за
своју
песницу
.
Покушао
је
са
неким
од
краћих
мачева
,
које
пробра
из
оних
ковчега
,
али
не
могаше
ни
с
њима
много
да
учини
;
врхови
би
им
се
или
извили
или
затупили
после
неколико
удараца
,
јер
стена
бејаше
од
оне
чврсте
врсте
од
које
се
жрвњеви
праве
.
Хладан
га
зној
пробијаше
кад
помишљаше
да
је
треба
најмање
четири
,
ако
не
и
пет
стопа
у
дужину
,
две
стопе
у
ширину
и
бар
једну
стопу
у
висину
просећи
!
Да
л
’
ће
моћи
и
доживети
да
је
виде
просечену
?
!
Оно
мало
погаче
већ
су
појели
били
;
живели
су
сад
о
оно
нешто
ораха
и
неколико
јабука
.
Од
три
ораха
,
које
би
узео
из
зембила
,
Рајко
би
један
и
појео
,
а
два
кришом
натраг
у
зембил
бацио
,
само
да
дуже
потрају
.
Али
с
јабукама
не
могаше
то
исто
чудо
да
чини
,
те
да
се
једу
и
да
их
опет
једнако
у
зембилу
има
.
Маргита
је
сваку
јабуку
секла
својом
руком
у
кришке
и
не
би
загризла
своју
кришку
,
док
не
би
видела
да
је
Рајко
загризао
своју
.
„
Да
делимо
право
као
брат
и
сестра
!
"
говораше
му
.
„
Овде
смо
као
у
гробу
и
смрт
седи
негде
у
једном
од
ових
столова
!
Не
пита
се
сад
више
ко
смо
и
шта
смо
.
Него
да
се
са
нашом
заједничком
несрећом
боримо
заједно
као
два
верна
друга
и
сав
терет
да
делимо
подједнако
.
Ко
се
од
нас
двоје
пре
у
гроб
сломије
,
сломиће
се
пре
не
због
неправде
свога
друга
,
него
због
неправде
која
је
у
судбини
!
Је
л
’
тако
?
!
“
„
Не
може
да
је
тако
!
Није
право
да
ти
на
твоје
женско
раме
примаш
терет
,
који
моје
мушко
раме
може
да
понесе
!
“
рекао
би
Рајко
,
па
узео
опет
да
куца
у
камен
.
После
свакојаких
мука
првога
дана
,
и
пошто
је
поломио
своје
ножеве
и
исекао
своје
руке
,
и
видео
да
са
мачевима
не
може
ништа
,
Рајко
се
присети
те
пресече
једно
копље
испод
самог
оштрица
,
тек
колико
да
има
држаље
,
узе
један
буздован
у
десну
руку
,
па
с
новом
надеждом
на
бољи
успех
настави
прокопавање
.
Али
већ
на
крају
другога
дана
прокопавања
нестаде
им
и
последње
капи
воде
,
и
осташе
само
са
неколико
ораха
.
Маргита
,
која
је
иначе
тако
разговорна
била
,
ућутала
се
и
постала
суморна
.
Не
хтеде
се
одвајати
од
Рајка
никако
.
Седела
би
поред
њега
с
главом
наслоњеном
на
руку
у
тешким
мислима
.
Кад
би
он
уморен
престао
да
куца
и
спустио
руке
,
она
би
му
из
њих
извила
копљасто
длето
и
буздован-чекић
,
па
кушала
да
ломи
стену
.
Првих
дана
могла
је
и
да
обије
по
које
зрно
од
стене
;
трећега
дана
уставила
би
се
на
четвртом
или
петом
ударцу
.
Четвртог
дана
није
могла
да
подигне
чекић
са
земље
.
Пети
дан
,
који
беше
већ
трећи
како
ништа
окусили
нису
,
беше
склопила
руке
на
рамену
Рајковом
,
па
на
њих
спустила
главу
своју
.
Паде
у
неки
занос
,
у
коме
или
није
чула
што
јој
он
говораше
,
или
не
могаше
речи
да
проговори
.
Бејаше
се
у
лицу
јако
променила
:
образи
јој
спласли
,
очи
дубоко
упале
,
испод
очију
црни
широки
прстенови
.
Рајко
осети
како
је
клонула
са
свим
онако
на
њ
наслоњена
и
чињаше
му
се
да
јој
се
живот
баш
гаси
.
Тако
му
се
нешто
ражали
,
да
с
тешким
и
дубоким
уздисајима
само
понављаше
речи
:
„
еј
,
јаднице
моја
,
баш
ти
не
би
суђено
да
завичај
видиш
!
Еј
,
јадна
жено
,
баш
ниси
среће
имала
!
“
Подиже
је
у
своме
наручју
и
однесе
је
као
што
би
млад
пастир
јагње
понео
.
Она
само
отвори
трепавице
па
га
уморним
,
и
како
се
Рајку
чињаше
самртничким
,
погледом
гледаше
.
Пролазећи
кроз
капелу
Рајко
се
заустави
под
једним
од
најснижих
кандила
да
је
се
нагледа
.
„
Еј
,
јаднице
моја
!
“
рече
опет
са
тешким
уздахом
,
и
однесе
је
у
велику
дворану
.
Тамо
је
најпре
спусти
на
један
од
оловних
ковчега
,
подметнув
јој
под
главу
опет
своје
гуњче
.
Отиде
за
тим
доле
к
оним
растовим
столовима
,
изабра
један
велики
плашт
од
златне
тканине
,
у
којој
све
бели
кринови
сребрном
жицом
извезени
беху
;
однесе
га
и
простре
пред
мрамором
на
коме
стари
деспот
Ђурађ
слушаше
шта
му
ослепљени
син
уз
гусле
пева
.
„
Кад
је
воља
божја
да
тако
млада
мреш
,
говораше
Рајко
,
спуштајући
Маргиту
на
тај
плат
,
нека
си
бар
између
златних
лавова
и
сребрних
орлова
,
између
пустог
једног
престола
и
једног
деспотовића
,
који
уз
гусле
гуди
.
Јунак
,
који
је
у
животу
плашт
овај
носио
,
неће
се
срдити
да
га
теби
,
тако
младој
а
тако
злосрећној
жени
,
на
самрти
твојој
позајми
!
А
кад
смрт
по
мене
дође
,
наћи
ће
ме
да
сам
пред
ногама
нашег
цара
,
—
близу
тебе
,
госпођо
моја
,
јадна
млада
и
лепа
и
добра
жено
!
“
И
онда
отиде
опет
да
буши
стену
.
С
муком
удараше
буздованом
у
копље
,
и
мораде
се
сваки
час
устављати
да
се
одмара
.
Одмарајући
се
ношаше
се
све
тужнијим
и
тужнијим
мислима
.
„
Што
ћу
ето
да
умрем
лаганом
смрћу
не
марим
,
право
је
!
Али
што
наведох
ову
јадну
жену
да
пође
за
мном
да
се
жива
у
гроб
закопа
!
Па
онда
сиромах
онај
старац
!
Куд
нас
беда
његова
на
њ
навуче
!
И
кад
бих
могао
да
пробијем
ову
стену
страх
ме
је
прво
,
што
бих
видео
,
био
би
леш
његов
!
Њега
су
Турци
насигурно
убили
!
Не
може
бити
друкчије
!
“
Учини
му
се
да
нешто
баш
близу
њега
зашкрипе
.
Погледа
и
не
хте
очима
да
верује
.
Учини
му
се
да
се
она
стена
с
крстом
полагано
креће
и
на
својој
осовини
љуља
.
Протре
очи
да
види
боље
.
Јест
љуља
се
и
повија
се
,
али
му
се
све
поче
око
њега
да
окреће
и
несвестица
га
обузе
,
из
које
прену
тек
кад
зајеча
јасан
глас
старчев
:
„
О
децо
,
јесте
ли
ми
још
у
животу
?
!
“
Рајко
скочи
к
отвору
из
пећине
и
викну
:
„
Брзо
оче
,
дај
воде
или
вина
ил
’
ракије
,
дај
ако
се
може
да
одржимо
живот
,
који
се
у
госпође
гаси
!
“
14
Један
сахат
позније
лежала
је
Маргита
на
покровцу
једном
пред
пећином
,
а
поред
ње
се
беху
посадили
на
маховинасто
стење
стари
пустиник
и
Рајко
.
У
зрацима
сунчаним
,
а
под
мирисним
мелем-поветарцем
планинским
,
Маргита
оживљаваше
као
цветак
,
који
је
од
жеђи
на
суши
клонуо
био
,
па
се
свежом
водом
заливен
крепи
и
подиже
.
Благим
погледом
гледаше
у
старца
и
благо
се
на
њ
осмејкиваше
.
А
старац
узе
да
им
прича
шта
се
све
десило
од
како
се
растадоше
,
па
се
прекидаше
само
да
их
понуди
гутљајем
неког
јаког
црног
вина
из
једне
мале
чутуре
.
„
Е
,
децо
моја
!
“
поче
старац
весело
;
„
ко
ће
као
Бог
?
!
Право
је
рекао
псалмопевац
Давид
:
„
кто
Бог
вели
,
јако
Бог
наш
;
ти
јеси
Бог
,
творјај
чудеса
!
“
Моји
добри
сељаци
донели
ово
вино
да
ме
поткрепе
,
да
их
у
смрти
не
осрамотим
и
да
ме
за
смрт
причесте
;
а
оно
се
,
ето
хвала
Богу
,
њиме
сад
враћамо
из
мртвих
у
живе
!
Дед
’
,
кћери
моја
,
један
гутљај
!
Тако
,
нека
ти
је
на
спасеније
!
Дед
’
Рајко
!
Тако
синко
!
Нека
ти
је
на
здравље
!
“
Па
онда
и
старац
добро
повуче
и
настави
да
прича
:
„
Ја
да
поганих
самсова
;
онаког
зверја
још
не
видех
!
Кидисаше
на
онај
крст
у
стени
као
исти
бесови
,
па
греби
,
па
хватај
зубма
стену
,
па
њушкај
и
копај
под
,
па
опет
скочи
;
па
циче
просто
да
се
помаме
.
Ама
само
што
не
проговоре
:
ето
њих
двоје
одмах
иза
ове
стене
!
Па
онда
појуре
напоље
,
па
на
зидине
од
града
;
нањушише
на
цеви
оловне
што
воде
ваздух
доле
,
па
да
видиш
ту
белаја
!
Греби
,
па
копај
,
па
скичи
,
поплаших
се
,
Бога
ми
ће
раскопати
сву
урвину
!
А
мене
Турци
стегоше
;
витлају
голе
јатагане
око
моје
главе
;
„
казуј
где
су
?
“
веле
:
„
сакрио
си
их
овде
негде
у
овим
урвинама
!
“
„
Видите
да
овде
нису
;
а
ето
вам
урвине
,
ето
вам
планине
,
ето
вас
,
а
ето
и
ваших
паса
,
па
тражите
.
А
да
знам
где
су
и
то
знам
,
и
казаћу
вам
:
„
ено
су
у
божјој
руци
!
“
На
пакост
,
наиђоше
на
твоју
ластавицу
и
доведоше
је
!
Што
је
доведоше
ни
по
јада
,
али
,
кад
хтедоше
да
пођу
,
ластавица
неће
да
се
макне
од
пећине
.
Уједа
зубма
,
бије
ногама
,
себи
не
да
прићи
.
Море
имадоше
више
муке
с
њоме
него
са
мном
.
„
Хајде
у
Крушевац
санџак-бегу
!
“
рекоше
ми
.
„
Заветовао
сам
се
,
“
прихватих
ја
,
„
да
за
седам
година
не
силазим
ни
у
коју
варош
.
Мојом
ногом
ја
одавде
крочити
нећу
;
мањ
да
ме
понесете
силом
на
рукама
!
"
И
лепо
натераше
сељаке
да
ме
низ
брдо
понесу
,
па
после
да
ме
метну
на
коња
.
Покајах
се
,
али
доцкан
.
И
насмејао
бих
се
,
али
ми
не
даде
зебња
шта
ће
од
вас
двоје
на
крај
краја
бити
.
Да
вам
дуго
не
дуљим
.
У
Крушевцу
ме
затворише
најпре
у
кулу
,
па
онда
сутра
дан
изведоше
пред
санџак-бега
.
Некакав
новајлија
,
дошао
го
као
прст
,
па
син
навалио
да
се
што
пре
и
одене
и
огреје
.
„
Јеси
ли
ти
онај
светац
о
коме
луда
раја
прича
,
да
се
разговараш
са
царем
змајским
и
да
те
змајеви
однесу
на
крилима
својим
у
Вилиндар
,
где
пробавиш
понеки
дан
и
ноћ
,
па
се
тек
опет
у
пећини
створиш
?
“
питаше
ме
санџак-бег
.
„
Ко
шта
може
јадној
раји
?
Она
као
дете
сироче
радује
се
да
чује
понеку
бајку
,
па
да
је
и
другима
каже
.
Што
ти
знам
рећи
то
је
да
нисам
светац
,
него
грешник
пред
Богом
!
“
Ове
би
се
још
лепо
свршило
,
али
ето
их
моји
сељаци
да
ме
одбране
и
измоле
.
„
Немој
нам
га
,
беже
,
амана
ти
!
лепо
он
нас
учи
,
вели
нам
:
слушајте
царске
људе
и
будите
им
покорни
,
не
буните
се
,
не
гините
лудо
,
још
није
дошло
време
,
а
кад
дође
време
доћи
ће
и
човек
!
И
ако
онда
будем
жив
први
ћу
вам
казати
:
устајте
,
ево
дође
онај
кога
чекасмо
!
“
Удари
се
бег
по
колену
,
мишљах
пуче
чоха
.
„
Зар
баш
тако
?
“
питаше
.
„
Јест
тако
нам
очију
,
лепо
нас
учи
да
ено
вам
покорни
!
“
„
Учи
вас
да
сте
покорни
док
не
дође
земан
!
Је
ли
?
Хајде
на
вешала
с
њиме
!
“
викну
бег
љутито
,
па
махну
сејменима
да
ме
воде
.
Јаукнуше
моји
сељаци
,
па
брже
боље
повадише
пешкире
,
одвезаше
сребрне
грошеве
,
те
све
један
по
један
на
сиџаде
пред
санџак-бега
.
„
Аман
,
беже
,
поклони
нам
га
!
“
—
„
Јок
,
валах
!
“
рече
бег
презриво
,
па
уста
те
ногом
одгурну
оне
грошеве
.
„
Носите
те
сребрне
паре
,
требаће
вам
за
ваше
слепце
и
просјаке
!
а
не
бих
вам
овог
бунџију
поклонио
,
да
ми
дајете
злато
на
кантар
док
га
не
претегне
!
“
Узеше
моји
јадни
сељаци
помаљати
и
по
који
дукат
,
те
га
додавати
на
оне
сребрне
купе
,
док
ја
не
прихватих
:
„
немојте
људи
!
све
једно
је
,
једном
мрети
ваља
;
него
молите
се
бегу
да
ми
учини
милост
да
заповеди
,
да
ме
људи
његови
обесе
о
најближе
дрво
до
моје
пећине
,
па
ме
после
ви
мртва
скините
и
у
пећину
закопајте
!
Ето
беже
,
то
је
све
што
те
молим
,
а
све
друго
нека
ти
је
просто
!
“
Смилова
се
бег
на
сузе
сељачке
,
згрну
оне
дукате
и
оне
слепачке
грошеве
,
и
заповеди
да
ме
обесе
ето
овде
о
један
од
ових
грмова
!
...
Деде
,
кћери
моја
,
гутни
један
гутљај
од
жупскога
лека
!
“
Старац
весело
додаваше
чутурицу
и
Маргити
и
Рајку
,
напивши
се
и
сам
,
па
онда
опет
настави
:
„
посадише
ме
на
ластавицу
и
доведоше
амо
.
Рекох
Турцима
:
„
док
ви
одаберете
грану
и
наместите
све
што
треба
,
ја
да
се
мало
помолим
своме
Богу
овде
над
пећином
!
“
Добри
моји
сељаци
помолише
опет
сребрне
грошеве
и
Турци
присташе
.
Ја
се
спустих
на
колена
,
помолих
се
Богу
из
дубине
душе
,
да
се
смилује
на
вас
и
рад
вас
на
мене
,
и
кад
сврших
молитву
,
не
дигох
се
са
клечања
,
него
узех
—
звиждати
.
Звиждах
,
звиждах
,
док
ти
се
поче
да
котрља
озго
са
рушевина
понека
цигла
,
па
камен
;
пови
се
коров
,
пови
се
трава
,
зашушта
џбун
,
а
мој
стари
пријатељ
,
цар
смуковски
,
право
к
мени
.
Кад
га
Турци
и
моји
сељаци
угледаше
,
а
они
куд
који
,
бегај
и
не
обзири
се
!
„
Змај
,
крилати
змај
,
цар
змајски
,
беште
Турци
да
вас
пламен
његов
не
дохвати
!
Јаох
,
браћо
,
изгибосмо
!
"
Поломише
се
Турци
низ
планину
,
побацаше
и
пушке
и
јатагане
,
оставише
и
коње
и
конопце
.
Ето
биће
ту
негде
и
твоја
ластавица
!
А
кад
ја
остах
сам
,
ја
се
прекрстих
,
рекох
:
„
слава
теби
,
Боже
мој
,
слава
теби
!
“
и
потрчах
да
видим
јесте
ли
живи
.
И
хвала
Богу
,
ето
смо
сви
троје
као
из
гроба
у
живот
васкрсли
!
“
„
Али
ако
се
Турци
врате
,
па
још
са
самсовима
?
!
“
прихвати
Маргита
тихим
гласом
и
бојажљиво
.
—
„
Неће
,
дете
моје
,
неће
!
Сад
ће
Крушевац
да
ври
,
како
су
санџак-бегови
Турци
видели
змаја
,
са
три
круне
и
са
три
главе
и
са
пуно
три
пара
крила
;
како
су
поломили
јатагане
борећи
се
с
њиме
,
и
како
су
устукнули
тек
кад
је
змај
почео
да
пушта
модар
пламен
.
Ето
мени
кроз
који
дан
од
санџак-бега
поздрави
,
поклони
и
дарови
.
Сад
сам
ја
овде
сигурнији
и
силнији
од
санџак-бега
у
Крушевцу
.
А
за
све
то
нека
је
хвала
прво
Богу
,
а
после
моме
пријатељу
смуку
,
који
се
одазва
моме
звиждању
.
Него
ви
за
то
и
не
знате
.
Има
овде
од
непамћених
година
један
смук
,
добрих
десет
стопа
дугачак
,
који
се
навикао
на
друштво
пустиника
и
на
млеко
што
га
они
од
сељака
добивају
.
Он
лежи
обично
у
једној
одаји
од
подземног
ходника
,
у
коме
сте
ви
били
,
а
између
двојих
гвоздених
врата
!
“
„
Па
то
ће
бити
,
“
прекиде
га
Маргита
,
„
она
змијурина
коју
Рајко
хтеде
да
убије
!
“
—
„
Не
!
“
цикну
старац
,
па
састави
веђе
;
„
како
јадан
да
је
убије
?
!
“
„
Бога
ми
,
да
не
би
госпође
,
не
знам
како
би
се
свршило
!
Ил
’
би
твој
смук
мене
прогутао
,
ил
’
бих
ја
њему
главу
размрскао
!
“
рече
Рајко
.
—
„
Еј
,
болан
Рајко
!
па
да
си
га
убио
прво
бих
ја
сада
висио
на
грани
,
а
ви
би
двоје
скапали
доле
под
земљом
!
Хвала
Богу
!
Хвала
и
теби
,
дете
моје
!
“
додаде
старац
,
па
се
пригну
да
потапка
Маргитину
руку
.
„
Ти
си
спасла
мога
смука
,
смук
мене
,
ја
вас
,
а
Бог
све
нас
.
Нека
му
је
слава
!
“
15
У
вече
тога
дана
,
и
кад
се
већ
добро
смркло
,
велика
једна
гомила
сувог
грања
горела
је
на
највишој
и
најширој
зидини
од
разваљеног
града
.
То
је
стари
пустиник
давао
знак
најближем
селу
под
брдом
,
да
му
се
пошље
један
или
два
поуздана
човека
.
Требали
су
му
да
проведу
Рајка
и
Маргиту
кроз
Венчац
до
Космаја
.
Маргита
је
сама
спавала
у
пећини
,
а
старац
и
Рајко
седели
су
горе
на
градском
зиду
поред
ватре
.
„
Ти
си
ми
се
,
синко
,
много
омилио
,
“
говораше
старац
Рајку
;
„
све
бих
рекао
да
си
ти
онај
кога
одавно
меркам
,
не
би
ли
нашао
себи
једнога
дана
смену
на
овоме
месту
.
Него
,
док
не
пођем
даље
,
хоћеш
ли
ми
право
казати
што
ћу
те
питати
?
“
„
Ако
нећу
теби
,
који
си
божји
угодник
и
без
онога
што
си
мени
и
овој
страници
добра
учинио
,
да
коме
ћу
?
Баш
ћу
ти
све
по
истини
казати
!
“
одговори
Рајко
.
Накашља
се
старац
и
два
и
три
пута
.
Поћута
мало
,
и
опет
се
накашља
и
онда
рече
:
„
Плот
је
слаба
а
дух
је
јак
!
Разумеш
ти
то
?
“
Рајко
га
гледаше
пун
чуда
на
толику
ученост
.
Размишљаше
за
неко
време
као
да
се
гњура
у
дубине
оне
мудрости
;
узе
полагано
и
више
самом
себи
понављати
оне
речи
:
„
плот
је
слаба
а
дух
је
јак
,
“
па
онда
чисто
са
очајањем
окрете
се
старцу
:
„
бадава
,
оче
,
не
знам
ти
ја
то
!
А
и
како
ћу
?
Ти
видиш
да
сам
прост
сељак
!
“
„
А
разумеш
ли
оно
што
се
каже
:
младост
је
лудост
а
ђаво
не
спава
?
!
“
„
То
знам
!
“
—
„
Знаш
ли
то
по
себи
?
!
“
„
Баш
по
себи
!
“
„
Е
,
онда
нема
ништа
!
...
Све
бадава
!
“
рече
старац
невесело
,
и
чисто
клону
пун
очајања
.
„
Ама
шта
нема
ништа
?
Што
ми
не
говориш
просто
и
отворено
;
што
ме
не
питаш
право
?
"
прихвати
Рајко
живо
.
—
„
Слушао
си
,
ваља
да
,
да
хајдук
изгуби
и
срећу
,
и
мегдан
,
па
и
живот
,
чим
пусти
да
му
женско
око
срце
запали
,
а
рука
његова
обгрли
женски
стас
?
!
А
колико
ли
више
треба
једно
чисто
и
јако
срце
,
да
се
један
велики
и
свети
аманет
чува
?
!
Учинило
ми
се
да
је
у
тебе
срце
и
чисто
и
јако
.
„
Ево
га
нађох
!
“
говорах
у
себи
и
зарадовах
се
.
Али
ето
,
и
сам
признајеш
,
младост
је
лудост
а
ђаво
не
спава
!
Видим
и
сам
није
ти
лако
било
.
Свецима
и
испосницима
су
се
јављале
само
маште
и
сеновите
варке
,
па
су
имали
муке
да
не
поклизну
;
а
ти
си
био
пет
дана
на
тешком
месту
сам
,
не
са
маштама
и
сенкама
,
него
са
живом
женом
,
и
младом
и
красном
.
Не
би
ми
било
чудо
,
да
се
показало
да
је
дух
слаб
а
плот
јака
.
Тек
опет
жао
ми
је
што
се
преварих
!
“
Сад
Рајку
ударише
пламенови
у
образе
;
нешто
као
гњев
усколеба
срце
његово
.
Више
осећаше
и
нагађаше
,
но
што
разумеваше
,
шта
старац
сумња
,
и
би
му
криво
.
„
Молим
те
,
оче
,
стрпи
се
док
ти
све
по
истини
испричам
,
па
ме
онда
суди
и
ако
је
право
баци
се
на
ме
и
каменом
!
“
рече
Рајко
узбуђен
и
онда
узе
причати
све
по
реду
како
га
је
,
како
рече
,
нечастиви
три
пута
искушавао
,
како
је
трећи
пут
истина
поклизнуо
,
али
пао
није
,
јер
га
је
Душан
од
њених
усана
отргао
.
Веруј
ми
,
оче
,
да
је
она
будна
била
,
па
да
ме
је
очима
својим
гледала
,
не
би
мене
нечастиви
занео
да
клизнем
,
јер
из
њених
очију
,
рекао
бих
,
трепти
и
светлост
и
светиња
од
које
нечастиви
бега
.
Кад
ме
гледи
и
кад
ми
говори
,
као
да
ме
невидљивим
крилом
закриљује
од
сваке
нечисте
силе
и
сваке
ружне
помисли
.
Срце
ми
се
окрепи
и
радосно
куца
кад
сам
себи
кажем
:
јесте
,
хоћу
да
светао
сачувам
и
њен
образ
,
и
мој
образ
,
и
образ
народа
од
кога
сам
!
Хоћу
да
се
у
Маџарској
и
Маџарима
хвали
,
како
ју
је
Србин
један
пронео
кроз
Србију
на
рукама
као
свету
амајлију
!
“
„
Е
,
хвала
ти
синко
!
Тако
треба
!
“
прихвати
старац
разведрен
.
„
Ево
сад
што
ћу
да
ти
кажем
:
отпрати
је
у
завичај
,
предај
је
у
руке
њеном
мужу
;
нека
види
да
њена
чистота
није
посукнула
ни
од
једне
помисли
твоје
;
врати
ми
се
амо
и
сам
са
чистим
срцем
,
ведрим
челом
и
светлим
образом
и
остани
поред
мене
,
да
прихватиш
да
чуваш
ову
свету
оставу
,
кад
мене
нестане
.
Ја
већ
видим
да
нећу
доживети
његов
долазак
,
а
ти
си
млађи
,
па
по
божјој
милости
и
можеш
га
дочекати
!
“
„
А
кога
то
мислиш
оче
?
“
питаше
Рајко
радознало
.
—
„
Причаћу
ти
све
на
широко
кад
ми
се
,
ако
Бог
да
,
из
Маџарске
здрав
и
светао
вратиш
.
А
сад
кад
си
већ
и
онако
понешто
видео
,
да
ти
тек
понешто
кажем
.
У
Светој
Гори
има
манастир
деспота
Ђурђа
Смедеревца
;
у
цркви
иза
олтара
има
у
зиду
један
тајни
ужљеб
,
у
ужљебу
сребрна
кутија
,
у
кутији
тајно
писмо
,
које
је
сам
стари
деспот
на
кожи
писао
.
У
њему
вели
како
је
његов
син
деспотовић
Стеван
,
изгубив
очњи
вид
од
беснила
турског
,
постао
духом
видовит
,
чим
би
гусле
у
руке
дохватио
.
Једног
дана
седео
је
уз
колено
свога
седог
оца
и
уз
гусле
казивао
му
,
како
ће
да
пропадне
господство
њихово
и
царство
српско
,
и
како
ће
једна
страшна
црна
ноћ
све
да
застре
као
мртвачким
покровом
.
Стари
се
деспот
заплакао
.
Сузе
његове
кануше
на
гусле
,
те
ове
одвугнуше
.
Млади
гуслар
виде
каква
туга
мори
срце
у
његовог
старог
бабе
,
и
узе
да
га
храбри
,
казујући
му
шта
види
у
оној
ноћи
,
у
којој
само
манастирска
кандила
овде
онде
светлуцају
,
и
у
оној
зори
што
иза
те
ноћи
руди
.
Причаћу
ти
све
потанко
кад
се
вратиш
,
а
сад
само
оволико
:
млади
слепи
деспотовић
казиваше
,
како
види
да
свањива
дан
,
у
који
ће
од
некуд
из
ових
планина
,
усред
Шумадије
,
да
се
дигне
човек
,
да
народ
ослободи
.
Његови
јунаци
не
носе
сребрне
челенке
,
него
само
лишће
од
жирородног
грма
;
његов
престо
није
ни
од
сребра
ни
од
злата
,
него
од
растова
стабла
;
и
његов
сабор
није
од
властеле
и
владика
у
господским
столовима
,
под
кубетом
саборне
цркве
,
него
је
то
сабор
од
сељака
искупљених
око
једног
грма
!
И
његова
највећа
мука
,
коју
мучи
,
није
Турчин
,
него
неслога
српска
и
немаштина
новца
и
оружја
,
тешка
сиротиња
.
Кад
је
стари
деспот
све
то
чуо
,
заповедио
је
да
се
овде
у
ову
оставу
смести
и
оружја
и
један
део
његова
блага
.
Не
хтеде
га
остављати
ни
у
Руднику
ни
у
Кривој
Реци
,
где
је
дворове
имао
у
којима
је
радо
становао
,
него
је
све
то
,
полагано
и
кришом
,
дао
да
се
донесе
у
подземне
сувоте
под
овај
малени
градић
,
који
је
и
онда
слабо
коме
у
очи
падао
.
Па
онда
је
страшном
клетвом
заклео
све
,
који
буду
игумани
његовога
манастира
на
Светој
Гори
,
да
не
такну
ни
једне
аспре
од
тога
блага
,
него
да
га
с
благословом
његовим
предаду
,
недирнуто
,
ономе
ко
ослободи
Шумадију
,
те
да
има
чиме
довршити
васкрс
целог
српског
народа
.
Ето
тога
човека
чекамо
,
на
њ
погледамо
,
њему
се
надамо
.
Знамо
да
ће
доћи
,
знамо
да
ће
изићи
некуд
исред
Шумадије
,
само
не
знамо
кад
ће
.
Нека
би
ти
,
синко
,
Бог
дао
да
га
ти
дочекаш
,
па
да
му
ти
ово
благо
предаш
.
Ето
,
какву
ти
службу
намењујем
,
и
ето
какав
ти
аманет
желим
да
предам
.
Да
си
ми
по
сто
пута
рођени
син
,
веће
ти
добро
не
бих
могао
желети
!
“
Рајко
се
диже
,
скиде
шубару
и
приђе
к
руци
старчевој
.
„
Хвала
ти
,
оче
,
по
хиљаду
пута
!
Ако
ми
Бог
помогне
нећу
те
постидети
.
Сад
ћу
се
двојином
журити
да
предам
госпођу
њеном
мужу
,
и
тројином
хитати
да
се
теби
вратим
.
А
вала
баш
сад
и
да
умрем
,
слађе
ћу
умрети
после
овога
што
од
тебе
чух
,
да
ће
доћи
онај
који
ће
земљу
да
ослободи
!
“
Старац
се
раздрагао
па
узе
на
широко
причати
о
пророчанствима
слепог
а
видовитог
деспотовића
,
и
о
записима
неким
из
књига
и
листина
,
којих
је
једна
одаја
,
рече
,
доле
под
земљом
пуна
пунцата
.
„
Вас
двоје
сте
видели
тек
само
пола
од
свега
онога
што
све
има
под
сводовима
испод
ових
рушевина
!
“
Још
су
се
били
разговарали
кад
поче
да
свита
и
кад
стигоше
оздо
из
села
два
сељака
с
хлебом
и
вином
.
Тежак
им
беше
растанак
.
Баш
се
све
троје
заплакаше
.
„
У
теби
нађох
правога
оца
.
И
сад
ето
да
се
растајемо
,
може
бити
никад
да
се
не
видимо
!
Али
знај
,
да
ћу
на
тебе
,
док
сам
год
жива
,
са
љубављу
једне
благодарне
кћери
мислити
.
И
на
самртном
часу
благосиљаћу
твоју
доброту
!
“
говораше
Маргита
кроз
плач
.
„
Бог
нек
те
прати
,
и
анђели
његови
нек
те
чувају
!
А
кад
се
мене
у
срећи
својој
сетиш
,
помоли
се
својим
чистим
срцем
Богу
,
да
буде
милостив
грешном
старцу
Теодосију
на
Вујну
!
“
16
Сунце
је
већ
било
село
,
кад
су
њих
двоје
стигли
на
врх
једнога
Дунаву
најближега
од
космајских
висова
.
На
самоме
врху
испупчила
се
стена
,
гола
и
без
маховине
.
Овде
онде
њен
белутак
беше
прошаран
крупним
црвеним
гранатима
,
као
да
је
стена
упрскана
џиновским
капљама
крви
,
које
су
се
,
паднув
на
њу
,
и
саме
скристалисале
.
А
овде
и
онде
светлуцаху
лиске
од
лискуна
.
Испод
ове
стене
у
заветрини
,
а
на
ледини
обраслој
сниском
,
густом
и
мирисном
травом
,
Рајко
беше
простро
своје
мало
сиџаде
и
развио
своју
црвену
кабаницу
.
А
док
је
он
тако
спремао
за
Маргиту
преноћиште
,
брижљивошћу
једне
мајке
и
умешношћу
једне
танкоруке
и
окретне
девојке
,
она
обема
рукама
миловаше
ластавицу
по
гриви
и
по
глави
и
гукаше
јој
час
српски
час
маџарски
,
као
да
се
беше
и
сама
претворила
у
сиву
голубицу
.
Као
да
су
кроз
онај
тихи
сутон
,
изнад
којега
се
на
небу
бледе
звезде
запаљиваху
,
и
кроз
оно
једнозвучно
журно
зујање
и
жврчање
скакаваца
и
бубица
по
ледини
,
азурни
зефири
с
неба
просипали
дажду
од
симпатије
на
све
што
је
живо
.
И
овај
мали
коњиц
са
ситном
главом
,
паметним
очима
и
красним
облицима
,
и
ова
млада
жена
,
витка
и
танкострука
,
с
лепим
лицем
од
сунца
препланулим
и
са
очима
од
којих
би
сунце
преплануло
,
и
овај
красан
млад
човек
,
којега
невиност
иде
до
простоте
,
а
чистота
осећања
до
витештва
,
—
ово
троје
,
и
не
знајући
и
не
осећајући
,
чинили
су
три
струне
,
којима
је
ово
дивно
летње
вече
на
вису
космајском
допуњавало
тиху
своју
хармонију
.
„
Бадава
,
“
окрете
се
Маргита
Рајку
раздрагана
лепотом
околине
,
„
бадава
,
говори
ти
што
хоћеш
,
али
си
ти
Рајко
човек
,
који
има
око
за
оно
што
је
лепо
и
господско
!
Та
стена
горе
изгледа
ми
као
да
је
мраморни
престо
цара
змајског
,
и
на
овој
простирци
од
зелене
кадифе
ти
шириш
своју-шареницу
и
твоју
црвену
кабаницу
!
Већ
сам
у
две
прилике
долазила
на
мисао
,
да
си
ти
некада
ја
ли
цара
ја
л
’
царицу
,
у
двору
царевом
дворио
!
“
Насмеја
се
Рајко
па
рече
:
„
вала
то
ни
у
сну
нисам
,
мањ
ево
што
сад
тебе
дворим
!
А
није
тешко
тебе
дворити
.
Све
што
овде
хтедох
то
је
,
да
те
склоним
да
те
не
бију
ветрови
.
Него
није
први
пут
да
ти
говориш
као
да
си
видовита
.
Овде
је
око
нас
по
земљи
пуно
пљоскица
од
лискуна
,
а
наш
народ
вели
,
да
су
то
љуспе
што
падају
од
змајевских
панцира
,
кад
се
змајеви
туку
.
Биће
да
су
се
у
старо
доба
и
овуда
тукли
.
Него
ходи
да
се
испнемо
на
тај
змајевски
престо
,
да
видиш
нешто
што
ће
ти
милије
бити
!
“
Поможе
јој
руком
својом
да
се
попне
по
стени
,
коју
су
кише
и
снегови
углачали
,
и
онда
њих
двоје
стадоше
на
највиши
врх
њен
,
једно
поред
,
другог
.
Беше
у
оној
дивној
летњој
вечери
диван
поглед
.
Чаробност
му
је
порасла
тајанственошћу
којом
она
дубока
мирноћа
и
онај
танки
сутон
застираше
брда
и
поља
пред
њима
и
свуда
око
њих
.
У
даљини
мало
на
десно
и
право
пред
њима
неразговетно
се
видело
као
једно
уско
и
дугачко
платно
,
па
даље
иза
њега
један
снизак
и
раван
тамносив
млаз
,
који
постајаше
све
тамнији
и
тамнији
и
ако
се
на
њ
само
небо
својом
мутноплавом
ивицом
наслонило
беше
.
Него
испред
тога
сниског
зида
од
збијене
магле
светлуцаху
овде
онде
дугачке
ватре
.
„
Видиш
ли
те
ватре
тамо
?
“
питаше
је
Рајко
,
показујући
јој
руком
ватре
на
далекој
ивици
видика
;
„
знаш
ли
шта
је
то
?
!
“
—
„
Не
знам
!
“
рече
Маргита
усколебаним
гласом
и
нешто
као
устежући
се
.
„
Оно
тамо
горе
ритови
с
ону
страну
Дунава
;
а
оно
тамо
иза
њих
,
где
су
се
небо
и
земља
састали
,
то
је
—
твоја
земља
Маџарска
!
“
Маргита
живо
удари
руком
о
руку
,
па
онда
обема
притиште
главу
своју
,
као
да
хоће
да
стегне
сву
памет
своју
,
погну
се
напред
и
гледаше
жудно
у
далеке
ватре
на
обзорју
.
„
Је
ли
то
доиста
Маџарска
?
!
...
Рајко
,
немој
да
се
шалиш
са
мном
...
Је
ли
то
доиста
Маџарска
?
!
Јест
,
биће
да
је
кад
се
у
њој
небо
и
земља
састају
!
Ах
,
да
сам
те
очима
својим
опет
једном
угледати
могла
,
земљо
моја
!
“
Па
онда
пружи
обе
руке
према
оној
даљној
даљини
,
узе
говорити
нешто
маџарски
својим
јасним
а
уздрктаним
гласом
,
и
онда
седе
на
стену
,
покри
лице
рукама
и
узе
гласно
јецати
,
готово
онако
исто
као
оно
у
капели
пред
иконом
Мајке
Божје
.
Рајко
се
побоја
да
није
излудела
,
кад
оно
поче
да
узвикује
говором
неразумљивим
.
Али
кад
поче
да
плаче
и
да
јеца
,
он
се
полагано
маче
од
ње
,
спусти
се
нечујно
низа
стену
,
а
њу
остави
горе
саму
.
Наслонив
се
леђима
на
стену
Рајко
пусти
погледе
своје
да
лутају
правцем
к
рудничким
планинама
.
Неколике
јако
светле
звезде
трептаху
над
мрачном
масом
,
која
подупираше
јужни
крај
неба
.
Лак
и
благ
поветарац
дуваше
отуда
.
Из
најближе
шуме
с
ону
страну
долине
,
стуб
од
белога
дима
подизаше
се
право
у
вис
,
ваља
да
од
какве
ватре
око
које
се
беху
чобани
искупили
.
Рајко
гледаше
целу
ону
велику
,
а
нејасно
звезданим
небом
осветљену
,
слику
,
и
осећаше
како
му
се
нека
растуженост
краде
у
срце
.
„
Еј
,
Боже
благи
,
да
л
’
ћу
доживети
да
њега
у
оним
планинама
дочекам
?
!
“
говораше
Рајко
сам
себи
.
„
Ко
зна
!
...
А
ко
зна
да
л
’
ћу
икада
видети
и
оног
доброг
старца
на
Вујну
?
!
...
Их
,
куд
је
себе
Морава
!
а
куд
још
даље
моја
Расина
!
Тамо
су
негде
иза
оних
планина
!
...
Чудо
,
како
ми
се
нека
тежина
на
срце
наваљује
!
...
Ено
ње
горе
где
од
радости
јеца
,
а
мени
је
овде
дошло
да
се
од
неке
нејасне
туге
заплачем
!
О
,
Рајко
,
та
ваља
да
није
што
ћеш
се
овуда
сам
без
ње
враћати
?
!
...
Није
то
;
није
то
;
него
ме
за
грло
хвата
и
дави
луда
мисао
,
да
већ
можда
никада
ни
видети
нећу
ове
дивне
горе
и
планине
!
“
„
О
,
Рајко
,
Рајко
!
“
викаше
га
озго
Маргита
.
Онога
часа
заборави
своју
слутњу
.
Отрча
јој
горе
,
и
нађе
је
још
са
сузним
очима
,
али
са
осмехом
на
уснама
.
„
Видиш
ли
како
се
светли
земља
маџарска
?
!
“
питаше
га
она
.
—
„
Од
запаљених
ритова
!
Како
не
би
?
!
“
рече
Рајко
шаљиво
.
„
Ништа
за
то
.
Моја
се
земља
мени
јавља
ватром
својих
ритова
,
а
ја
је
поздрављам
ватром
свога
срца
.
А
за
ово
опет
теби
хвала
,
мој
витеже
!
Него
хајдмо
сад
доле
да
ти
причам
што
сам
још
у
оној
подземној
дворани
,
усред
оног
блага
,
смишљала
!
“
Доле
се
посадише
на
шареном
сиџадету
око
једног
белог
убруса
,
на
који
Рајко
положио
беше
нешто
погаче
,
млада
црна
лука
,
соли
и
млада
сира
.
Прихватајући
се
помало
Маргита
говораше
:
„
Ти
ћеш
код
нас
у
Нађ-Бањи
да
останеш
док
се
не
спреми
све
што
треба
за
мој
план
.
Видећеш
,
мој
ће
те
старац
носити
као
кап
воде
на
длану
.
Он
је
стар
,
ал
’
је
добар
,
добар
,
већ
до
слабости
добар
!
А
мене
воли
не
само
као
жену
своју
,
него
као
да
сам
му
кћи
мезимица
.
Видећеш
,
неће
знати
шта
да
ради
те
да
те
награди
.
А
ја
знам
како
ће
.
Нека
одмах
купи
јунаке
драговољце
,
нека
их
наоружа
и
нека
ти
их
преда
да
с
њима
једнога
дана
у
Србију
пођеш
.
Неће
проћи
година
или
две
,
а
наш
ће
краљ
опет
да
завојшти
на
Турке
.
А
дотле
би
ти
могао
лепо
код
нас
да
останеш
и
да
спремаш
војску
.
А
кад
рат
почне
,
онда
ћеш
ти
као
војвода
Рајко
од
Расине
,
да
продреш
у
рудничке
планине
,
да
дигнеш
нешто
од
онога
блага
,
њиме
да
искупиш
војске
колико
ти
год
треба
,
те
да
своју
земљу
од
Турчина
ослободиш
.
Бојим
се
неће
ме
старац
пустити
,
а
волела
бих
да
могу
и
онда
да
пород
тебе
будем
,
да
појахам
сиву
ластавицу
,
да
ти
носим
заставу
црвену
са
белим
крстом
!
О
...
та
дала
бих
половину
од
живота
,
само
да
тако
заједном
с
тобом
изађем
пред
нашега
доброг
оца
на
Вујну
!
“
Маргита
говораше
с
пуно
ватре
;
подиже
леву
руку
и
погледаше
по
њој
горе
у
висину
,
као
да
гледа
у
крстату
заставу
,
коју
жеља
њена
већ
ставила
беше
у
њене
руке
.
„
Хвала
теби
,
госпођо
,
што
тако
лепо
мислиш
и
желиш
.
Али
од
свега
тога
не
може
бити
ништа
.
Не
могу
ја
ни
часа
часити
на
твоме
двору
,
него
да
видим
само
да
те
твој
господин
прими
у
своје
господске
руке
,
па
онда
одмах
збогом
.
Ваља
ми
се
враћати
брзо
светом
оцу
у
Вујан
!
“
рече
Рајко
.
—
„
Од
тога
нема
ништа
!
“
прихвати
Маргита
,
ударив
живо
гласом
на
ону
другу
реч
и
махнув
руком
као
и
да
покаже
,
како
доиста
од
тога
нема
ништа
.
„
О
,
немој
да
ми
квариш
моје
снове
на
јави
,
који
ће
једнога
дана
да
буду
на
јави
истина
.
Вратићеш
се
ти
,
али
само
као
војвода
Рајко
од
Расине
,
вратићеш
се
да
ослободиш
и
усрећиш
свој
народ
.
И
онда
...
онда
ће
доћи
и
дан
у
који
ће
се
наћи
жена
,
вредна
да
ти
и
по
лепоти
и
по
доброти
буде
мио
друг
у
животу
!
...
Збиља
,
Рајко
...
.
ето
смо
нас
двоје
и
под
земљом
били
заједно
и
ево
нас
под
небом
заједно
,
и
свуда
смо
верно
једно
уз
друго
стојали
,
можеш
ми
се
ваља
да
поверити
...
збиља
,
има
ли
гдегод
жена
коју
волиш
?
“
„
Како
да
нема
?
“
рече
Рајко
без
устезања
.
„
Волео
сам
своју
мајку
,
волим
,
је
и
сада
и
ако
је
давно
умрла
.
Волим
и
своју
стрину
Круну
,
која
ме
је
очувала
,
волим
и
своје
сестре
од
стричева
,
Павлију
и
Анђелију
...
“
„
Што
говориш
као
да
си
дете
!
Правиш
се
само
,
јер
ти
је
мука
да
признаш
!
“
рече
му
Маргита
нестрпљиво
.
—
„
Чекај
молим
те
,
госпођо
!
“
прихвати
Рајко
и
доиста
се
мало
застиде
;
„
ако
ме
питаш
да
ли
сам
обегенисао
где
какву
девојку
и
да
ли
сам
се
верио
,
то
нисам
и
ако
у
нашој
земљи
има
пуно
лепих
и
добрих
девојака
!
“
„
Знала
сам
да
ти
је
срце
витешко
;
сад
знам
да
ти
је
и
слободно
.
Благо
жени
која
ће
то
витештво
и
ту
слободу
чистом
љубављу
за
себе
да
веже
!
Ах
,
што
немам
млађу
сестру
,
лепшу
од
мене
и
срећнију
од
мене
!
Бар
бих
се
могла
понадати
да
те
једнога
дана
својим
зетом
зовем
!
“
Маргита
говораше
то
полагано
,
озбиљно
,
свечано
,
готово
и
нешто
мало
тужно
.
Гледаше
у
Рајка
неким
замишљеним
и
благим
погледима
.
Па
онда
склопи
трепавице
и
држаше
их
склопљене
и
једва
дисаше
.
Као
да
јој
је
душа
одлетела
у
ројеве
звезда
,
да
тамо
тражи
звезду
Рајкову
.
Рајко
се
нешто
мало
збунио
на
оне
њене
речи
,
и
не
могаше
одмах
да
нађе
одговора
;
а
кад
га
нађе
,
не
смеде
уста
да
отвори
,
кад
виде
како
је
она
очи
склопила
па
се
у
снове
пустила
.
Мало
после
па
Маргита
,
дубоко
уздахнув
,
отвори
очи
.
Погледа
по
звезданом
небу
,
погледа
око
себе
,
погледа
у
Рајка
и
онда
тихо
и
разнежено
рече
:
„
Како
је
дивно
звездано
небо
изнад
нас
!
Како
је
лепа
и
мирисна
сва
ова
околина
!
Чисто
бих
волела
да
овде
слатко
заспим
,
па
да
се
више
и
не
пробудим
!
“
„
А
твоја
земља
,
Маџарска
?
!
“
питаше
Рајко
.
—
„
Јесте
.
Кад
бих
се
већ
морала
пробудити
,
онда
бих
опет
волела
да
прво
што
видим
буде
моја
витешка
земља
,
Маџарска
,
и
...
—
ти
,
мој
добри
и
верни
витеже
!
“
„
Е
,
само
кад
си
задовољна
мојом
службом
!
“
рече
Рајко
пун
задовољства
,
па
се
диже
.
„
Време
је
,
да
погледам
мало
своју
ластавицу
!
“
И
оде
к
ластавици
.
А
Маргита
се
огрну
његовом
црвеном
кабаницом
,
изађе
на
врх
стене
и
седе
,
прикупив
кабаницу
добро
око
себе
,
загледа
се
у
оне
далеке
ватре
и
пусти
се
у
слатке
и
тужне
и
опет
слатке
мисли
.
ТРЕЋИ
ДЕО
У
МАДжАРСКОЈ
1
Ваља
терати
добра
два
сахата
на
колима
,
па
да
се
из
Сегедина
стигне
у
двор
грофа
од
Нађ-Бање
.
Управо
и
нема
пута
,
него
се
тера
преко
равнице
,
а
по
трагу
других
кола
,
правцем
на
исток
к
једној
умци
,
на
врху
које
има
засађено
неколико
јабланова
.
Са
врха
те
умке
до
у
сами
двор
грофов
нема
више
од
пола
сахата
.
Сунце
је
већ
било
село
кад
се
на
оној
умци
под
јаблановима
зауставише
проста
једна
кола
,
у
која
беху
запрегнута
три
обична
сељачка
коња
.
Са
кола
скочи
доле
Рајко
,
дохвати
најпре
из
сена
своју
дугу
пушку
,
па
онда
хтеде
прихватити
Маргиту
,
али
се
ова
,
без
његове
помоћи
,
једним
скоком
,
као
хитра
срна
,
спусти
на
земљу
.
Рече
нешто
на
маџарски
Маџару
кочијашу
,
који
потера
своје
коње
даље
,
па
их
заустави
на
подножју
умке
,
да
ту
чека
млади
пар
путника
.
„
Ето
то
је
пред
нама
Нађ-Бања
!
“
рече
Маргита
Рајку
,
показујући
му
руком
;
„
ова
гомила
кућерака
трском
покривених
то
је
село
;
а
видиш
онај
ред
високих
јабланова
?
е
,
то
ти
је
пут
који
из
села
у
двор
води
,
а
сам
двор
одавде
не
видимо
,
јер
га
заклања
она
шумица
,
која
је
двор
са
три
стране
обгрлила
.
Видећеш
у
њој
пуно
лепог
дрвећа
и
наћи
ћеш
пуно
хладовине
!
“
—
„
Да
видиш
већ
сам
се
зажелео
и
шуме
и
шумског
хлада
.
Ево
два
дана
како
се
возимо
по
твојој
земљи
,
нигде
грма
,
нигде
липе
!
Ако
видиш
по
неки
јаблан
,
то
ти
је
све
.
Да
није
да
понека
шева
прне
с
пута
у
вис
,
и
да
није
погдекоје
чапље
,
да
се
на
једној
нози
стојећи
замишљено
загледала
у
бару
испред
себе
,
рекао
би
човек
да
је
ово
све
једна
безгласна
и
безживотна
пустиња
!
“
говораше
Рајко
.
„
Ех
,
у
моме
двору
нећеш
бити
као
у
пустињи
!
Бојим
се
само
да
теби
,
тако
озбиљном
младом
човеку
,
наша
маџарска
весеља
не
додијају
.
Не
знаш
ти
какви
су
Маџари
,
кад
се
узму
да
часте
и
проводе
!
Него
да
седнемо
мало
на
ову
плочу
!
“
рече
Маргита
.
—
„
Каква
је
то
плоча
?
“
питаше
Рајко
показујући
на
један
поширок
бео
камен
,
на
који
Маргита
већ
седе
.
„
Ово
је
гроб
једног
надзорника
имања
,
који
је
ваља
да
пре
својих
педесет
година
умр’о
и
наредио
да
га
овде
сахране
!
“
—
„
Ух
!
“
рече
Рајко
,
као
згрозив
се
,
„
како
можеш
с
једног
гроба
да
погледаш
на
свој
двор
?
Молим
те
,
устај
одатле
,
па
ево
да
се
посадимо
на
зелену
траву
под
оним
тамо
јабланом
.
Маргита
му
се
насмеја
,
али
га
послуша
.
—
„
Рајко
,
“
поче
Маргита
својим
најмекшим
и
најслађим
гласом
,
„
Рајко
,
ето
мога
двора
.
Тамо
ногом
кад
крочим
ја
сам
госпођа
грофица
од
Нађ-Бање
.
Овде
сам
још
слободна
,
или
управо
овде
сам
још
робиња
,
која
је
се
помоћу
твојом
у
слободу
своје
земље
вратила
.
Мислим
да
ће
ти
се
и
„
госпођа
грофица
“
,
у
оном
двору
тамо
,
умети
господски
да
захвали
.
Овде
ти
некадашња
робиња
из
дубине
душе
захваљује
.
Рајко
,
ма
шта
да
буде
,
твоју
доброту
и
твоје
витештво
никад
,
никад
,
никад
заборавити
нећу
.
Ако
на
ономе
свету
,
после
смрти
,
буде
слободно
да
се
избере
понешто
са
овога
света
,
чега
тамо
да
се
сећамо
,
ја
ћу
изабрати
једно
једино
—
да
се
сећам
тебе
и
твоје
доброте
!
Ти
ћеш
ме
,
знам
,
брзо
заборавити
...
.
И
кад
она
срећна
жена
,
којој
је
судбина
наменила
да
једнога
дана
поред
тебе
стане
,
узме
да
носи
твоје
витешко
име
,
онда
је
и
право
да
ме
са
свим
заборавиш
!
“
„
Вала
госпођо
!
“
прихвати
Рајко
озбиљно
и
невесело
,
„
тешко
је
да
се
говори
о
ономе
што
може
бити
,
али
ми
се
чини
да
ни
ја
тебе
никад
,
и
да
бих
хтео
,
заборавит
’
не
могу
!
Ево
сам
се
тако
привикнуо
теби
,
да
ме
збиља
жалост
осваја
кад
помислим
,
да
ће
кроз
који
дан
доћи
и
дан
,
у
који
ми
се
од
тебе
растати
ваља
.
Бога
ми
,
да
си
ми
по
сто
пута
род
,
не
би
ми
милије
било
што
сам
поред
тебе
,
нити
ће
ми
теже
бити
да
се
с
тобом
растајем
.
А
већ
није
нам
друго
!
Нека
је
хвала
Богу
који
нас
,
ето
,
пред
твој
двор
срећно
доведе
!
“
—
"
О
,
још
немој
о
растанку
ни
да
помињеш
!
Него
опет
,
и
ако
ће
проћи
времена
доста
,
док
ти
сакупимо
драговољце
,
опет
ће
једном
дан
растанка
доћи
!
.
.
А
кад
тај
дан
дође
,
онда
,
тамо
у
оном
двору
,
грофица
од
Нађ-Бање
може
само
да
ти
руку
стегне
и
речима
срећу
зажели
.
Али
то
није
ни
десети
део
,
о
,
није
ни
стотинити
део
од
онога
што
Маргита
осећа
.
Рајко
...
мој
витеже
од
Расине
Рајко
...
.
дај
да
се
Маргита
с
тобом
овде
опрости
!
Дај
да
се
...
као
брат
и
сестра
...
пољубимо
!
“
Она
се
хитро
