ШВАБИЦА
.
Кад
сам
се
полани
вратио
из
Италије
,
дошао
ми
је
до
руку
овај
рукопис
.
Читао
сам
га
под
утисцима
који
су
на
ме
оставили
Помпеји
.
Кад
сам
излазио
из
Помпеја
,
певао
сам
песму
„
свја
сујета
человјеческаја
,
јелика
не
пребивајут
по
смерти
“
.
Чудновато
,
да
ми
се
та
песма
врзла
по
памети
и
после
овог
рукописа
.
Још
је
чудније
,
што
мој
сапутник
у
Италији
,
мој
пријатељ
и
редактор
,
кад
сам
му
прочитао
овај
крњав
рукопис
,
понуди
ми
у
откуп
албум
Помпеја
.
Ја
сам
пристао
на
трампу
,
смејући
се
рђавој
досеци
о
мољцима
и
лави
.
И
ПИСМО
.
„
...
...
...
...
...
...
...
...
.
.
женско
друштво
пријатно
...
...
Њена
мајка
,
брат
јој
поручник
...
...
.
.
манов
,
Попеску
,
калкулатор
у
министарству
грађевина
,
један
немачки
студент
,
Макс
по
имену
...
Али
ти
већ
познајеш
главне
особе
овога
пансионата
,
а
нарочито
њу
.
Прекодан
смо
сваки
на
свом
послу
.
На
доручак
,
ручак
и
на
вечеру
скупљамо
се
у
трпезарији
,
где
је
и
клавир
и
једно
десетак
новина
и
журнала
.
Трпезарија
је
та
,
управо
,
наше
интернационално
земљиште
.
Ту
смо
сви
као
у
својој
соби
.
Ко
нема
никака
посла
,
седи
ту
,
чита
новине
,
удара
у
клавир
,
забавља
се
с
Аном
,
добује
прстима
у
прозор
,
или
се
прислони
уз
пећ
.
А
Ана
је
,
наравно
,
увек
ту
с
радом
или
са
забавом
.
Туманов
с
његовим
дубоким
басом
и
још
дубљим
брковима
...
...
...
...
...
...
...
...
...
Поносита
као
...
...
...
...
...
...
...
.
.
D
mol
...
...
...
...
.
.
маже
колена
петролеумом
и
кадгод
,
сирота
,
јутром
дође
с
трга
,
хуче
и
притом
нама
,
својим
питомцима
,
демонструје
садржину
котарице
...
...
...
...
...
...
...
као
вуга
,
а
они
то
зову
haut
goût
...
...
...
...
...
...
...
...
...
ИИ
ПИСМО
.
...
...
...
...
...
.
.
Мислиш
,
ваљда
:
ко
шта
ради
—
ја
се
само
с
њоме
заносим
.
Не
,
брате
,
још
у
мени
ђипа
поштено
срце
—
та
ваљда
пред
тобом
смем
то
тврдити
!
Шта
имам
ја
с
њоме
?
Ја
баш
и
да
сам
уверен
да
ме
она
—
чисто
ме
срамота
да
кажем
—
да
ме
она
воли
,
тим
бих
се
пре
повукао
с
поља
љубави
.
Зар
да
се
играм
„
девојачким
срцем
“
?
Ако
ћу
истину
рећи
,
на
сваки
начин
,
пријатно
ми
је
бити
с
њоме
—
а
,
као
бајаги
,
што
и
да
ми
не
буде
?
Али
,
наравно
,
да
је
то
све
далеко
од
ма
каквог
осећања
које
би
било
ма
и
налик
на
љубав
.
Погледам
је
покаткад
са
стране
и
испод
ока
,
па
се
мислим
:
дијете
,
дијете
!
Али
даље
,
наравно
,
ништа
.
Та
ја
,
и
кад
не
бих
био
равнодушан
према
њој
(
као
што
је
она
према
мени
—
а
то
јесте
,
тако
ми
Бога
!
)
,
ипак
бих
се
добро
чувао
сваког
корака
,
који
би
ме
водио
до
ма
каквих
изјава
и
споразумевања
.
Ти
знаш
,
да
она
није
у
оним
годинама
,
у
којима
се
„
проводи
љубав
“
,
стоји
целу
ноћ
пред
авлијским
вратима
,
и
чека
се
„
љубазник
“
,
па
се
после
цмака
,
док
не
удари
крв
на
нос
,
а
не
дајући
себи
никаква
рачуна
под
богом
.
Хоћу
да
кажем
:
није
у
годинама
,
у
којима
се
игра
љубавних
сцена
,
и
само
јој
„
значајно
“
стегнути
руку
значи
„
пођи
за
мене
“
.
Нема
ту
,
дакле
,
шале
.
Ја
још
који
месец
,
па
остављам
скамију
и
ступам
на
своје
ноге
,
и
сваки
,
ма
и
неозбиљан
,
корак
у
љубав
био
би
корак
у
женидбу
,
а
ти
врло
добро
знаш
,
да
се
ја
њом
оженити
не
могу
.
Боже
мој
!
Шта
би
рекли
моји
,
шта
пријатељи
,
шта
,
на
послетку
и
поглавито
,
ти
сам
?
Прво
,
није
ни
Српкиња
,
можда
ни
лепа
,
а
сирота
.
Па
њена
родбина
—
хајде
,
мајка
и
боже-помози
,
али
лајтнант
!
А
ти
знаш
,
да
сам
престарео
за
ексцесе
.
Некада
сам
мислио
да
бих
био
у
стању
оженити
се
кухарицом
,
живети
с
њоме
о
кори
суха
хлеба
и
бити
најсрећнији
смртни
.
То
су
,
ваљда
,
године
,
што
чине
човека
„
паметнијим
“
.
Ја
бих
пљунуо
на
њих
,
па
ипак
не
могу
да
будем
„
луд
“
.
Прошло
је
све
.
Срамота
би
ме
било
од
берберина
,
који
ме
сапуни
трипут
недељно
.
Аман
,
побратиме
!
Ја
нехотично
начиних
некакав
увод
.
Томе
је
свему
крив
Јоца
,
који
нас
је
,
кад
нам
је
био
у
гостима
,
узео
на
око
,
па
после
и
теби
којешта
надробио
,
из
чега
си
ти
начинио
читаву
оптужбу
,
од
које
се
ја
само
браним
.
Приповетка
је
свршена
.
Веруј
!
Ја
сам
према
њој
само
галантан
господин
:
пратим
је
на
клавиру
,
кад
пева
;
додајем
јој
игле
,
кад
испадну
;
огрћем
јој
кабаницу
,
кад
пође
у
шетњу
,
итд
.
Међутим
мирно
и
спокојно
гледам
своја
посла
и
за
два-три
месеца
уздам
се
да
ћу
постати
доктор
.
—
Ко
ће
са
мном
!
Помисли
,
шта
је
урадио
луди
Никола
—
обријао
бркове
и
уписао
се
у
буршеве
.
Ја
,
као
најстарији
медицинар
,
усудио
сам
се
дати
му
једну
лекцију
,
после
које
ми
је
он
претио
,
да
ће
ме
звати
на
дуел
,
нашто
му
је
Видак
дуванџија
—
ударио
шамар
!
Неко
куца
на
моја
врата
.
Ана
ме
зове
на
вечеру
.
Твој
побратим
.
ИИИ
ПИСМО
.
...
...
...
...
...
...
...
...
...
...
...
.
.
Од
неко
доба
наша
се
преписка
врзе
само
око
Ане
.
Ја
то
чиним
,
ваљда
,
стога
,
да
ти
не
би
помислио
:
„
А
,
сад
се
ућутао
,
сад
ништа
о
њој
не
пише
,
знам
ја
,
шта
ће
то
рећи
!
“
,
јер
таког
скептика
,
као
што
си
ти
,
мало
је
.
Сада
ћеш
ми
бар
веровати
да
нема
ништа
,
јер
је
још
пре
пет
дана
отишла
својој
сестри
у
Готу
.
Остали
смо
сами
—
немој
да
ми
се
смејеш
,
кад
ти
кажем
,
да
нам
је
некако
свима
тужно
.
Она
је
држала
свезу
између
нас
,
јер
овако
седнемо
сви
за
сто
,
ћутимо
,
да
се
чује
,
како
муха
вечера
.
Макс
прави
рђаве
досетке
,
на
које
се
ми
само
званично
смејемо
.
С
Тумановом
се
наразговарамо
,
кад
смо
у
својој
соби
,
јер
како
он
тешко
говори
немачки
,
то
га
мрзи
да
што
почиње
,
кад
смо
сви
заједно
,
а
да
,
опет
,
окрене
руски
у
друштву
где
нико
ван
нас
два
не
разуме
—
знаш
,
да
је
врло
„
genant
“
.
Наш
„
Дон
Карлос
“
је
непрестано
она
ужасна
противречност
имену
,
које
смо
му
дали
.
Онако
исто
гледа
испод
очију
,
чешља
косу
из
потиљка
на
чело
,
носи
кратке
панталоне
и
огромне
ципеле
и
црвене
велике
махраме
,
у
које
се
усекњује
,
и
које
му
из
џепа
вире
.
Има
бритву
,
од
које
је
једна
страна
само
за
жуљеве
.
То
сам
опазио
неки
дан
,
кад
је
Спалдинг
узео
од
њега
бритву
,
да
зареже
плајваз
.
По
цео
дан
чита
новине
,
којих
су
му
пуни
шпагови
.
Затури
се
у
канабе
и
вади
једне
по
једне
.
Покаткад
,
пошто
је
наишао
на
нешто
важно
,
одмакне
их
,
држећи
их
у
левој
руци
,
и
гледа
их
из
даљине
,
онда
удари
десном
руком
по
њима
,
погледа
у
онога
који
најближе
седи
до
њега
,
климне
важно
главом
и
промумла
:
„
Natürlich
!
“
или
„
Na-nu
!
“
или
„
Donnerwetter
noch
einmal
!
“
,
онда
стане
ревносно
све
подвлачити
црвеним
плајвазом
и
,
пошто
одува
бурмут
,
што
му
је
из
носа
пао
на
новине
,
завали
се
опет
у
канабе
и
чита
даље
.
Тим
исподвлаченим
новинама
обично
повезује
баба
сутра-дан
ћупове
с
компотом
.
Он
још
непрестано
говори
страсно
о
њихову
рату
с
Французима
,
о
будућем
свету
,
који
ће
се
састојати
само
из
Немаца
,
о
„
силном
немачком
царству
“
итд
.
итд
.
Нос
му
је
већ
поцрвенео
,
и
како
уђе
на
врата
,
чујеш
,
како
му
се
мућка
пиво
по
трбуху
.
—
Туманов
обично
прошапуће
:
„
Kräftige
deutsche
Natur
!
“
и
пљуне
.
Спалдинг
онакав
као
и
пре
.
Пред
свима
говори
,
како
мрзи
Немце
.
Бије
келнере
,
кад
хоће
да
га
преваре
за
десет
пара
,
па
им
после
даје
динар
бакшиша
.
Вуче
још
непрестано
немачко
-
енглески
речник
кудгод
иде
,
и
доручкује
татарски
бифтек
.
Ја
гледам
те
од
њега
учим
што
могу
више
енглески
,
па
после
казујем
њој
.
Њен
брат
лајтнант
је
онако
исто
отужан
.
Он
је
пресрећан
,
кад
може
да
нас
уверава
,
како
једва
чека
да
се
опет
дигне
крајина
на
Французе
:
die
Hunde
haben
noch
immer
die
Jacke
nicht
voll
.
Кад
је
што
говор
о
Србији
,
онда
ми
он
непрестано
доказује
,
како
ми
треба
да
почнемо
с
Турцима
,
побићемо
их
,
ваљда
.
—
Ех
,
кад
бисте
ви
имали
,
нешто
,
само
један
овакав
кор
као
ми
,
ласно
бисте
ви
свршили
с
Турском
.
Мени
би
и
сувише
:
—
Кад
бисте
ви
знали
српску
војску
и
њена
дела
,
ви
бисте
се
стидели
тако
што
рећи
.
Онда
Туманов
стане
,
натуцајући
немачки
,
да
прича
.
Ти
знаш
,
да
он
добро
зна
наше
ствари
.
Сад
је
узео
Мемоаре
Проте
Ненадовића
да
преводи
на
руски
.
Ти
не
знаш
још
два
Румуна
,
који
с
нама
седе
—
један
гимназиста
овде
,
а
други
математичар
.
Веома
добар
и
озбиљан
човек
.
ИВ
ПИСМО
.
Н
...
...
...
...
...
...
...
.
Чудиш
се
,
мора
бити
,
што
сам
се
ућутао
—
болестан
сам
,
или
,
боље
да
кажем
,
био
сам
болестан
.
Нисам
ти
хтео
писати
,
да
се
не
бринеш
,
сад
је
све
добро
.
Па
и
после
толиког
ћутања
ипак
немам
ништа
,
о
чему
бих
ти
могао
писати
.
Последњим
твојим
писмом
увераваш
ме
да
из
мојих
приповедака
с
Аном
нећеш
изводити
никаквих
закључака
и
тражиш
само
да
ти
све
на
танко
пишем
,
што
буде
између
кас
двога
,
и
подвлачиш
двапута
речи
на
танко
.
Добро
,
побратиме
.
Ти
не
знаш
,
да
ме
ти
сам
увлачиш
у
некакав
роман
.
Сад
сам
и
ја
почео
да
мотрим
на
сваки
њен
поступак
према
мени
.
Ти
си
,
управо
,
крив
што
сам
почео
да
се
интересујем
њоме
,
право
да
ти
кажем
,
више
но
што
бих
хтео
.
Све
се
мислим
:
па
шта
сад
да
му
пишем
?
Ево
шта
сам
још
напабирчио
за
мршаво
писмо
,
као
што
су
обично
сва
моја
писма
.
Кад
је
дошла
из
Готе
,
ја
сам
се
био
толико
предигао
,
да
сам
тај
дан
ручао
с
њима
заједно
;
дотле
сам
јео
у
својој
соби
,
јер
ме
мрзело
облачити
се
.
Она
је
дошла
увече
.
Чуо
сам
,
како
јој
Попеску
и
Туманов
,
весели
,
отворише
врата
,
и
како
се
цела
кућа
напуни
весеља
.
Туманов
дотрча
мени
у
собу
(
не
знам
,
шта
је
и
њему
наспело
)
и
с
некаквом
поузданошћу
да
ће
ме
обрадовати
вели
:
„
Хајдете
,
дошла
Ана
“
.
Онда
сам
се
и
сам
обукао
и
отишао
у
собу
где
једемо
.
Кад
сам
ушао
,
она
је
вадила
некакве
поклоне
од
сестре
за
матер
.
—
А
,
—
рече
она
гласом
,
који
ме
,
бадава
је
,
дирну
,
—
а
ви
сте
слаби
?
—
Не
,
био
сам
,
госпођице
,
а
откуд
ви
знате
?
Она
се
мало
збуни
.
—
Г
.
Туманов
ми
је
казао
.
—
Да
—
рече
Туманов
простодушно
како
га
је
Бог
створио
,
—
госпођица
је
питала
,
како
је
врата
отворила
,
шта
ви
радите
.
Ја
је
погледах
испод
ока
.
Она
је
се
чинила
да
ништа
даље
не
слуша
и
вадила
је
даље
дарове
за
матер
.
Ја
сам
сео
у
угао
до
пећи
и
гледао
је
.
Може
бити
што
сам
је
се
зажелео
,
може
бити
и
што
је
била
запурена
од
пута
,
тек
мени
се
учини
необично
лепа
.
Нисам
ништа
даље
говорио
.
Кад
баба
изиђе
да
гледа
вечеру
,
а
Попеску
,
да
купи
духана
остасмо
само
ја
и
она
.
Туманов
чита
новине
и
сваки
час
пита
:
„
Какъ
ето
по
русски
?
“
,
она
дошла
и
села
до
мене
код
пећи
.
—
Ал
’
ви
сте
сад
сасвим
здрави
?
—
запита
ме
некако
плашљиво
.
—
На
путу
да
будем
сасвим
здрав
.
—
Ал
’
сте
тако
бледи
!
—
Нисам
јео
ништа
већ
осам
дана
.
—
Богу
хвала
,
само
кад
је
све
прошло
.
Ви
се
не
чувате
,
ја
сам
то
знала
.
И
ви
сте
ми
леп
доктор
!
—
и
поче
весело
да
се
смеје
.
—
Ја
не
смем
ништа
учинити
против
ваших
наредаба
,
а
ви
не
дате
себи
ништа
приметити
.
Нећу
вас
ни
ја
,
богами
,
одсад
слушати
.
—
Ви
?
Не
,
ви
сте
увек
били
добро
дете
.
Нећете
,
ваљда
,
сад
да
проиграте
ваш
глас
,
нарочито
у
мојим
очима
,
молим
вас
—
и
ја
почех
да
се
смејем
,
хтевши
као
показати
,
да
ја
и
не
мислим
присвајати
себи
толико
интереса
за
ме
с
њене
стране
.
Није
ми
ништа
одговорила
.
Погледао
сам
је
испод
ока
,
није
ме
гледала
.
Мени
се
учини
као
да
сам
јој
ставио
некако
питање
,
на
које
није
одговорила
,
и
као
да
ми
је
врло
стало
до
њеног
одговора
.
Оваки
случајеви
мене
само
драже
.
Све
ме
копка
неки
ђаво
,
да
видим
да
л
’
она
у
ствари
мари
за
ме
,
ко
што
ме
ви
сви
уверавате
.
Тог
вечера
после
вечере
играли
смо
даме
.
Она
је
играла
врло
добро
.
Доби
прву
партију
и
погледа
ме
оштро
,
ја
сам
разумео
да
то
значи
:
зашто
ви
не
играте
озбиљно
?
Другу
партију
ја
сам
се
усиљавао
да
добијем
,
па
,
ваљда
,
стога
и
предвидим
њен
колут
,
који
сам
морао
појести
.
Кад
сам
већ
сам
мицао
,
угледам
да
она
има
даму
,
турим
је
на
крајно
поље
и
покријем
је
још
једним
каменом
,
као
што
се
то
чини
с
дамом
.
—
Ви
опет
имате
даму
!
—
рекох
јој
.
Она
промеша
срдито
руком
колутове
,
отури
даску
од
себе
,
подбочи
се
на
руку
и
гледаше
на
клавир
,
за
којим
Попеску
свираше
влашке
потпури
.
—
А
што
мешате
фигуре
,
кад
партија
још
није
свршена
?
—
Ви
хоћете
да
се
спрдате
са
мном
.
—
Бог
с
вама
!
—
А
зашто
не
играте
,
него
ме
пуштате
да
ја
добивам
?
—
Зар
ви
мислите
да
ја
на
тај
начин
хоћу
да
вам
учиним
некаку
љубав
?
Будите
уверени
да
се
варате
;
ја
сам
играо
,
како
сам
најбоље
знао
.
Она
се
опет
одобровољи
,
али
није
хтела
више
играти
даме
.
Ја
окренем
даску
и
одбројим
себи
и
њој
по
девет
зрна
.
Она
пристаде
да
игра
мица
.
Опет
ме
је
тукла
,
али
сам
на
њену
лицу
видео
да
је
она
уверена
,
да
ја
играм
,
како
најбоље
знам
,
и
да
је
не
пуштам
хотимично
да
добива
.
После
три
партије
опет
помеша
зрна
и
отури
таблу
,
али
не
срдито
.
Смејала
је
се
.
—
Не
,
ви
не
знате
да
играте
.
Морате
код
мене
учити
.
—
Свака
лекција
од
вас
биће
ми
драга
—
ја
ударим
гласом
на
„
вас
“
.
—
Добро
.
Онда
је
прво
:
немојте
да
ласкате
.
—
Хоћете
,
т
.
ј
.
да
кажете
:
немојте
ни
одсад
да
ласкате
,
као
што
ни
досад
нисте
ласкали
.
Она
лако
поцрвени
.
Баба
међутим
донесе
меда
и
ораха
,
па
опет
изиђе
.
Попеску
беше
угасио
свеће
на
клавиру
и
свираше
напамет
,
мени
се
учини
лепше
него
икад
,
увертиру
Телову
.
Она
је
међутим
узела
некакав
ручни
рад
.
Ја
лупах
орахе
и
давах
јој
,
она
их
замакаше
у
мед
.
Попеску
не
хте
јести
.
Он
поче
опет
Wебер-ово
Aufforderung
zum
Tanze
.
Онда
ја
устах
и
донех
чашу
воде
.
Попијем
пола
чаше
.
—
Ах
,
опростите
,
ја
нисам
и
за
вас
донео
.
Она
ухвати
моју
до
половине
пуну
чашу
.
—
Одатле
сам
ја
пио
;
чекајте
,
ја
ћу
је
изапрати
,
па
ћу
вам
онда
насути
—
и
ухватих
за
чашу
.
Она
истрже
руку
и
нагло
искапи
чашу
.
—
Али
,
госпођице
!
Она
ми
изгледаше
увређена
.
Не
хте
ништа
више
говорити
.
Ћутали
смо
обоје
.
Попеску
доврши
свирање
,
заклопи
клавир
и
диже
се
.
—
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
—
рекосмо
ми
.
Кад
остасмо
сами
,
ја
се
подбочих
на
руку
и
гледах
јој
у
очи
,
које
су
биле
управљене
на
рад
у
рукама
јој
.
Опазила
је
да
је
гледам
,
није
ни
за
један
тренут
дизала
очију
с
рада
.
-
Госпођице
,
овај
је
прст
мој
болесник
(
њега
је
била
опарила
кључалом
водом
.
Ја
сам
јој
,
пошто
је
прснуо
мехур
,
мазао
раствором
сребрног
нитрата
)
,
ја
имам
право
да
га
у
свако
доба
прихватим
и
да
видим
како
му
је
.
Молим
,
овамо
руку
.
Ухватих
је
за
руку
и
почех
завиривати
прст
,
који
је
био
залечен
још
давно
пре
њена
поласка
у
Готу
.
Она
не
отимаше
руку
,
али
изгледаше
озбиљнија
,
него
што
бих
ја
хтео
.
Ово
је
згодна
прилика
да
огледам
њено
„
срце
“
,
помислим
се
.
—
Госпођице
,
поклоните
ми
овај
прст
.
Она
је
непрестано
у
њега
гледала
.
На
моје
питање
врћаше
главом
,
у
знак
да
ми
га
не
поклања
.
—
Зар
ни
цигло
један
прст
нећете
да
ми
поклоните
?
Нисам
се
надао
.
—
Ђаво
га
знао
,
то
сам
казао
с
доста
осећања
и
,
у
ствари
,
као
да
осетих
да
ме
боли
њена
хладноћа
.
-
—
А
шта
ћете
с
њиме
?
—
Ви
мени
њега
поклоните
,
а
шта
ћу
ја
с
њим
,
то
ја
знам
.
Она
се
усиљено
насмеши
.
—
Ако
ћете
да
га
одсечете
,
ево
вам
га
.
—
Засад
ништа
.
Само
да
ја
знам
,
да
је
он
мој
,
а
?
Она
климну
,
одобравајући
,
главом
.
Ја
узех
њен
прстић
и
почех
га
миловати
.
Држао
сам
га
за
који
минут
у
својој
руци
,
она
га
онда
,
веома
опрезно
и
као
не
знајући
шта
ради
извуче
и
настави
плетење
.
После
пет
минута
ја
извадих
сахат
.
—
Већ
11
.
Ви
знате
—
рекох
ја
као
у
шали
,
—
да
сам
ја
болестан
,
па
ипак
ме
не
терате
,
да
идем
да
легнем
.
А
ја
сам
,
опет
,
смешан
,
што
и
сам
не
идем
,
него
вас
само
зановетам
којекаквим
беспослицама
.
Ја
знам
,
да
вам
је
дуго
време
,
кад
сте
са
мном
.
—
А
ви
идите
,
кад
знате
.
Учини
ми
се
да
ће
то
рећи
:
немојте
да
ме
терате
,
да
вам
кажем
,
да
вас
волим
.
Па
ипак
устах
и
пођох
.
—
Лаку
ноћ
,
дајте
ми
бар
руку
.
Не
гледајући
,
одговори
„
Лаку
ноћ
!
“
,
али
ми
не
даде
руке
.
—
Госпођице
,
то
нисам
заслужио
.
Е
па
лаку
ноћ
!
Дођох
у
своју
собу
.
Не
знам
откуд
,
па
ипак
осећах
се
увређен
.
Ах
,
нема
смисла
заносити
се
,
помислим
.
Треба
оставити
ствар
.
Нема
ту
онога
,
што
сам
ја
мислио
,
а
,
на
послетку
,
и
не
треба
.
А
шта
сам
ја
и
могао
мислити
?
Да
ме
...
Будалаштине
...
Цело
вече
сам
провео
с
њоме
,
а
посла
пуне
шаке
.
Боље
би
било
да
сам
што
паметно
радио
,
него
што
сам
пиљио
њојзи
у
очи
.
Шта
сам
хтео
тиме
?
После
сам
скухао
чаја
и
радио
до
3
сахата
по
поноћи
,
да
бих
накнадио
оно
што
сам
изгубио
.
Кад
сам
легао
у
кревет
,
изиђе
ми
она
у
памети
.
Даље
од
мене
!
Имам
ја
својих
послова
.
Ја
сам
Србин
,
ја
имам
стару
матер
,
ја
имам
свој
задатак
—
зар
којеко
да
ме
смета
!
Побратиме
,
приповетка
је
свршена
.
Та
ти
ниси
ништа
више
ни
очекивао
.
Ти
знаш
мене
.
Твој
верни
Побратим
.
В
ПИСМО
.
Не
знам
,
којим
си
путем
начинио
онакав
закључак
у
твоме
последњем
писму
:
„
Ви
се
обадвоје
узајамно
волите
.
Док
се
пољубите
,
видећете
да
се
ја
не
варам
“
.
Ти
не
знаш
,
да
ме
на
тај
начин
доводиш
на
чудновате
мисли
.
Он
је
у
толико
истинит
,
што
ја
и
после
мојега
последњег
писма
нисам
престао
„
заносити
се
с
њоме
“
,
као
што
сам
ти
био
писао
и
као
што
сам
мислио
да
ћу
учинити
.
—
Имам
и
опет
чиме
да
ти
се
извиним
—
био
сам
се
„
завадио
“
с
њоме
.
Ја
сам
ти
причао
,
како
сам
отишао
из
собе
,
а
она
ми
није
ни
руке
дала
.
Сутрадан
ја
сасвим
озбиљно
уђем
у
собу
(
обично
пак
,
ти
већ
знаш
,
све
се
то
збива
у
шали
и
у
смеху
)
и
доручкујем
.
Није
било
никога
,
но
ми
ипак
нисмо
говорили
једно
с
другим
.
Чим
сам
попио
каву
,
одмах
изиђем
.
—
Збогом
!
—
Збогом
!
Није
ме
питала
,
ни
куда
ћу
тако
рано
,
као
иначе
.
Дошао
сам
у
2
на
ручак
.
Она
је
се
била
откравила
.
Изгледала
ми
је
необично
слатка
.
За
ручком
нехотично
је
гурнем
лактом
.
—
Mille
pardons
!
—
ритерски
се
клањајући
.
Она
врћаше
главом
:
нема
пардон
.
За
казну
ја
је
још
једаред
такнем
лактом
.
Она
начини
некако
детињски
важно
лице
и
погледа
ме
протестујући
:
шта
се
дирате
?
Други
су
сви
били
занети
у
некакав
разговор
.
Ја
куцнем
својом
чашом
у
њену
и
шапнем
јој
:
—
Буд’те
здрави
!
Она
климну
главом
.
Дакле
,
помирили
смо
се
.
Ама
да
л
’
се
ја
варам
,
ил
’
се
она
озбиљно
радује
?
После
ручка
она
села
код
прозора
и
преврће
Л’хистоире
д’ун
паyсан
—
Erckmann-Chatrian
.
Ја
стао
више
ње
.
—
Лепо
време
—
рекох
,
ја
уздржавајући
смех
.
Она
напући
уста
,
сушто
дете
.
—
Ах
,
ви
сте
нека
прзница
.
—
Нема
више
да
се
говори
о
томе
.
Дајте
руку
.
Сад
смо
се
помирили
.
Она
пружи
руку
,
обрнувши
главу
к
прозору
.
Ја
је
стискох
за
њу
.
Дон
Карлос
,
коме
у
тај
пар
донесе
девојка
флашу
с
пивом
,
накашља
се
некако
и
сувише
гласно
.
Ја
се
бејах
нагнуо
над
књигу
и
гледах
илустрације
.
—
Међед
—
прошапута
она
,
као
одговор
на
Карлосово
кашљање
.
Би
ми
необично
пријатно
.
Досад
никад
није
у
мом
присуству
говорила
ма
што
против
ма
кога
члана
наше
куће
.
—
Чујете
,
госпођице
,
хајд
’
да
закључимо
уговор
,
да
се
ниједно
од
нас
не
сме
ни
за
што
љутити
.
—
Ви
се
љутите
,
ја
се
никад
и
не
љутим
.
—
Ко
зна
?
Него
пристајете
л
’
ви
на
мој
предлог
?
Она
измахну
руком
,
да
удари
по
мојој
руци
,
па
је
полако
спусти
на
мој
длан
и
још
озго
притиште
мало
.
—
Пристајем
!
Ја
не
знам
,
зашто
сам
се
томе
толико
радовао
.
Чинило
ми
се
да
сам
с
њом
подвезао
некакав
контракт
пријатељства
.
Онда
привучем
своју
столицу
до
ње
и
почнем
даље
превртати
Erckmann-Chatrian
-а
.
Наиђем
на
двоје
загрљених
.
—
Допада
л
’
вам
се
ово
?
Она
напући
уста
.
Опет
наиђемо
на
слику
истога
смисла
.
—
А
ово
?
Она
ме
тако
оштро
и
озбиљно
погледа
,
да
ме
прође
сва
воља
за
даљу
шалу
,
и
да
ми
се
учинише
моја
питања
и
одвише
бљутава
.
Као
бајаги
настављајући
даље
,
нађем
Marseillaise
-у
.
—
А
допада
л
’
вам
се
ово
?
Она
посматраше
слику
који
секунд
,
онда
сасвим
наивно
одговори
:
—
Ја
не
знам
,
шта
се
овде
може
човеку
допадати
.
Нарочито
у
вашој
књизи
.
Мора
бити
да
је
ово
le
plus
apres
lettre
.
Мало
у
ког
човека
да
је
читав
нос
.
Све
је
тако
замрљано
,
да
се
једва
распознаје
.
Не
ваља
ништа
,
ништа
.
Поче
се
слатко
смејати
,
па
,
као
бајаги
задиркујући
ме
:
—
Хајд
’
носите
вашу
књигу
.
Ко
бајаги
слике
,
а
изгледају
ко
да
их
је
наша
кухарица
бркљом
правила
.
Ја
се
противих
и
држах
крепко
отворену
књигу
,
коју
она
покушаваше
да
затвори
.
—
О
,
ви
мислите
да
ћете
је
на
силу
затворити
.
Варате
се
.
Она
се
још
већма
напињаше
.
Ја
,
на
послетку
,
одједанпут
пустим
,
и
обе
поле
лупише
једна
о
другу
и
лако
јој
прикљештише
прст
.
Ја
притиснем
обе
корице
и
не
дам
јој
да
извуче
прста
.
На
послетку
она
га
ипак
извуче
,
но
здера
врло
мало
коже
,
а
у
исто
доба
и
парче
листа
из
књиге
.
—
Ах
,
опростите
,
—
рекосмо
обоје
у
један
глас
.
Она
што
ми
је
оцепила
лист
,
а
ја
што
сам
јој
навукао
рану
на
прст
.
—
Молим
—
рекох
ја
,
—
и
ако
ја
цигло
имам
права
да
молим
за
опроштај
,
ипак
се
не
служим
њиме
,
јер
међу
нама
стоји
контракт
,
да
се
не
срдимо
,
дакле
да
и
пардон
не
иштемо
.
—
Могла
бих
доказати
,
да
имам
више
права
но
ви
,
ал
’
како
је
то
право
на
нашем
међународном
,
тј
.
српско
-
немачком
конгресу
укинуто
,
то
нећу
ни
да
се
служим
њиме
.
Дакле
,
ја
изрично
не
тражим
пардона
—
и
поче
се
слатко
смејати
.
Да
није
било
Дон
Карлоса
у
соби
,
не
знам
,
шта
бих
јој
казао
,
јер
ми
толико
мила
дође
.
Изби
4
сахата
.
Сад
морам
да
идем
.
Морам
вам
само
казати
,
да
се
бојим
е
ћете
се
покајати
што
сте
такав
уговор
са
мном
закључили
,
јер
...
.
остајте
здраво
!
Сад
ћете
ми
,
ваљда
,
дати
руку
,
јер
ако
ми
је
не
дате
,
не
остаје
ми
ни
та
утеха
,
да
се
срдим
.
Она
ми
пружи
руку
и
смејаше
се
.
Ах
,
побратиме
,
знаш
ли
,
кака
јој
је
ручица
!
Од
то
доба
било
је
стотину
таких
ситнурија-
Ја
их
ти
не
причам
—
нашто
?
Résumé
је
да
смо
нас
двоје
пријатељи
.
О
,
шта
ми
она
којешта
није
причала
!
Ја
сам
у
свима
тим
разговорима
налазио
нова
и
нова
својства
,
која
су
ме
толико
привлачила
,
да
не
знам
,
јесам
ли
довољно
искрен
,
кад
ти
кажем
,
да
се
нисам
заљубио
(
sit
venia
verbo
!
)
.
Ну
нашто
све
то
?
Игра
,
луда
игра
!
Ја
све
мање
радим
и
све
се
више
заносим
њоме
.
Пошло
је
све
буди-бог-с-нама
.
Но
још
нисам
толико
загазио
,
да
се
не
могу
повући
,
а
,
с
друге
стране
,
крајње
је
време
да
се
оканем
посла
за
који
нисам
,
и
то
ћу
и
чинити
,
тако
не
био
твој
Побратим
.
ВИ
ПИСМО
.
Н
...
.
1
,
И
,
187
...
Почињао
сам
ти
,
душе
ми
,
досад
двадесет
писама
и
сва
подерао
.
Већ
су
два
месеца
од
мога
последњега
писма
.
Ти
си
писао
,
молио
,
запомагао
—
ја
ти
ипак
нисам
ништа
одговорио
.
Стид
ме
је
било
на
послетку
,
јер
бих
се
огрешио
о
своју
искреност
,
кад
ти
не
бих
све
причао
,
а
причати
ти
опет
све
тако
ми
је
тешко
,
тако
тешко
!
Ја
сам
слабији
и
нижи
од
црва
.
Вечно
сам
те
уверавао
да
ћу
прекинути
све
с
њоме
,
па
ипак
...
Него
боље
с
почетка
.
Све
ћу
ти
испричати
.
Поделићу
у
главе
.
Даћу
свакој
мото
.
Развићу
сву
своју
музу
.
Тим
ће
бити
смешније
.
А
ти
се
,
молим
те
,
смеј
,
смеј
се
онако
од
срца
,
како
бих
се
ја
од
срца
заплакао
,
да
ме
није
срамота
,
и
да
не
морам
место
плача
прегнути
на
дело
поштена
човека
.
Рекох
,
да
ћу
почети
,
где
сам
стао
.
ГЛАВА
И
.
Тражи
ђавола
са
свећом
.
Од
неко
доба
она
ради
сваку
ноћ
до
12
и
дуже
,
јер
спрема
поклоне
за
Божић
—
ти
знаш
,
да
у
њих
на
Божић
сви
дарују
.
Ја
обично
донесем
књигу
,
па
седнем
с
њоме
,
јер
се
моја
соба
не
може
добро
да
угреје
.
Било
је
пре
једно
недељу
дана
.
По
ноћи
се
било
приближило
,
и
вампири
су
чекали
да
се
минутна
сказаљка
на
сахату
помакне
за
један
чеперак
,
те
да
дигне
поклопце
с
њихових
ковчега
.
Бледог
месеца
није
било
(
Штета
!
Уосталом
ти
можеш
целу
сцену
замислити
спрам
месечине
!
)
.
Све
је
спавало
,
само
сам
ја
с
њоме
седео
у
соби
.
Она
је
радила
.
Ја
сам
гледао
у
књигу
и
мислио
на
њу
.
На
једном
прозору
белео
се
спуштен
rouleau
,
на
другом
није
било
завесе
.
Ја
,
да
бих
почео
разговор
,
дигнем
се
:
—
Да
спустим
и
не
другом
прозору
завесу
,
а
?
Говорио
сам
врло
тихо
,
не
знам
зашто
,
па
ипак
ми
се
учини
да
сам
и
сувише
гласно
говорио
.
Она
климну
главом
.
Ја
дођох
до
прозора
и
гледах
је
са
стране
.
Боже
!
Она
је
то
опазила
.
Баци
једанпут-двапут
поглед
на
ме
,
ништа
не
говорећи
.
Ја
наслоних
главу
на
прозор
.
С
прста
дебео
лед
покривао
је
окна
његова
,
а
на
њима
се
чудновато
заиграваше
светлост
лампе
са
улице
,
нижући
се
у
бесмислене
дугуљасте
и
звездасте
слике
,
саображавајући
се
осовини
ледених
кристала
.
Дуго
сам
гледао
ову
,
као
што
видиш
,
луду
,
прљаво-светлу
слику
,
која
се
сваки
час
мењаше
,
кад
се
сух
ветар
на
улици
заигра
пламеном
лампе
.
Мислио
сам
нешто
,
не
знам
ни
сам
,
шта
.
А
у
сваку
сам
мисао
и
нехотице
уплетао
њу
.
Паде
ми
како
је
светлост
ту
и
прозор
,
да
је
пропусти
,
—
требало
је
,
дакле
,
сам
откравити
лед
,
и
зрак
ће
пасти
на
таваницу
наше
собе
.
Као
што
видиш
,
генијална
мисао
.
Она
је
седела
за
столом
и
везла
некакав
јастук
.
На
улици
затутњише
пожарничка
кола
.
Бакље
просуше
још
јачу
светлост
на
залеђене
прозоре
.
Звоно
удари
неколико
пута
.
Тутањ
се
изгуби
у
даљини
,
и
наново
све
би
тихо
.
—
Ватра
!
—
рече
она
.
—
Ватра
—
одговорих
ја
.
Наново
ућутасмо
.
Ја
чух
,
како
у
побочној
соби
Туманов
дубоко
дише
;
онда
,
како
она
забада
иглом
у
јастук
,
и
како
се
вуница
таре
о
tulle
anglais
.
Седох
на
столицу
до
ње
и
тако
приближим
главу
њеном
везу
,
да
није
могла
више
иглом
пробадати
.
Она
спусти
вез
у
крило
и
наслони
се
на
руку
.
Ја
је
узех
за
ту
руку
и
спустих
је
на
сто
,
миловах
је
.
После
легох
на
њу
и
затворих
очи
.
Она
није
ништа
говорила
,
није
се
опирала
.
Осетих
да
сав
горим
,
и
да
она
тешко
дише
.
Прибрах
се
.
Несрећниче
,
шта
радиш
?
Скочим
нагло
са
столице
и
турим
руке
у
шпагове
.
Ваљало
је
почети
ма
какав
индиферентан
разговор
.
Ја
извадих
духан-кесу
.
—
Извол’те
на
поклон
!
—
рекох
некако
промукло
и
покушах
да
се
смејем
.
—
Не
—
рече
она
.
Нечастиви
ме
и
опет
боцну
:
—
Зар
поклон
од
мене
нећете
да
примите
?
Она
оћута
.
Ја
почех
да
јуришам
:
—
Поклон
од
мене
,
госпођице
!
—
Такав
!
—
рече
некако
збуњено
,
узимајући
наново
вез
.
—
Какав
год
ви
хоћете
.
А
какав
ви
хоћете
?
Опет
је
ћутала
.
Ја
сам
готово
шапутао
:
—
Кажите
,
какав
хоћете
!
Ништа
не
одговори
.
—
Госпођице
,
значи
да
бисте
ви
ипак
какав
други
поклон
хтели
од
мене
;
ви
нећете
само
моју
духанкесу
.
Кажите
,
дакле
.
Ја
седох
опет
до
ње
и
примакох
јој
се
још
ближе
.
—
Не
—
рече
она
.
—
Нећете
да
кажете
.
Не
,
ви
ми
морате
казати
.
—
Никад
!
—
Ал
’
ја
знам
,
шта
је
.
—
Ви
не
можете
никад
знати
,
шта
је
.
—
Parole
d'honneur
,
велите
да
не
знам
?
Она
се
збуни
:
—
Ја
мислим
да
ви
не
знате
.
—
Parole
d'honneur
,
ви
мислите
да
ја
не
знам
?
Она
поцрвени
сва
.
—
Оставите
се
!
Мени
се
учини
да
ме
нестаде
.
Она
је
пробадала
иглом
без
икака
реда
.
Да
је
ухватим
за
руку
,
да
је
пољубим
хиљаду
пута
,
па
да
умрем
.
Талас
страсти
(
sit
venia
verbo
)
све
ми
јаче
дизаше
груди
.
Ја
се
нагох
њојзи
.
У
исти
пар
сину
ми
као
муња
кроз
главу
:
Швабица
,
сирота
,
моја
мати
,
Србија
.
Скочим
и
,
не
уздајући
се
у
свој
глас
,
без
збогом
остај
одем
у
своју
собу
.
Било
је
већ
1
по
поноћи
.
Чух
,
како
и
она
оде
у
своју
собу
и
опрезно
затвори
врата
.
Ту
ноћ
нисам
ништа
мислио
,
бар
не
знам
,
да
сам
шта
мислио
,
па
ипак
нисам
заспао
до
3
сахата
.
—
„
Она
хоће
срце
“
—
то
ми
је
непрестано
излазило
пред
очи
.
ГЛАВА
ИИ
.
О
,
љубофи
паклена
!
Потражи
сам
аутора
.
Сутра-дан
била
је
озбиљнија
него
обично
.
Ја
сам
се
опрезно
клонио
сваког
диферентног
разговора
.
Тога
дана
била
се
очешљала
како
ја
волим
,
а
то
је
просто
раздељена
коса
насред
главе
,
а
остраг
покупљена
у
клупче
.
Тако
и
моје
сестре
чешљају
своју
децу
—
може
бити
стога
јој
лепо
стоји
,
што
ми
,
у
овим
годинама
у
којима
је
,
ипак
изгледа
као
дете
.
Тога
дана
чинила
је
све
што
сам
је
молио
.
Певала
ми
је
песме
,
које
иначе
забога
неће
да
пева
,
јер
иду
до
д
,
а
њој
је
глас
чист
само
до
еис
.
Па
ипак
није
је
глас
нигде
изневерио
.
Увече
је
позовем
у
шетњу
.
Снег
је
био
нападао
за
једну
судланицу
и
шкрипио
је
под
ногама
.
Сви
излози
у
дућанима
осветљени
и
препуни
свакојаких
„
божићних
дарова
“
.
Људи
пролазе
пуних
шака
;
кола
у
такој
гомили
,
да
једва
миле
;
пред
Хиллер-овом
посластичарницом
стоји
једна
руља
и
гледа
свакојаке
фигуре
од
шећера
;
пред
Спиллер-овом
ресторацијом
транспарент
и
на
њему
стоји
:
Eisbahn
bei
brillanter
Beleuchtung
,
Entrée
separée
и
гурају
се
деца
и
људи
с
клискама
.
Поред
нас
сваки
час
протрчавају
деца
с
оним
чегртаљкама
у
рукама
и
људима
од
хартије
,
који
,
кад
их
повучеш
за
конац
,
шире
руке
и
ноге
и
климају
главом
.
Они
људи
с
новинама
у
ковчезима
,
који
им
висе
о
врату
,
извијаху
њима
својственим
гласом
:
Montagszeitung
,
Abendpost
,
Figa-Figa-Figaro
Један
просјак
,
који
иђаше
на
коленима
,
пружи
нама
руку
,
она
извади
пет
гроша
и
спусти
му
у
њу
.
Пред
кућом
за
концер
,
иако
је
било
већ
четврт
после
седам
,
уставише
се
једна
господска
кола
.
Ћирица
скочи
са
својега
седишта
и
отвори
врата
од
кола
.
С
друге
стране
искочи
један
млад
човек
у
белим
рукавицама
,
пређе
на
другу
страну
кола
и
пружи
руку
у
њих
.
На
ту
руку
навеза
се
једна
бела
рукавица
и
једна
дама
за
њом
.
Дама
лако
скочи
напоље
.
Тресаше
главом
и
затури
косу
за
уши
.
Ми
и
нехотично
чекасмо
,
док
они
пређоше
преко
тротоара
.
Онда
пођосмо
даље
.
—
Госпођице
,
овде
је
тако
пуно
света
,
да
се
не
може
ићи
.
Хајд
’
мо-те
,
боље
,
у
мање
улице
.
Она
,
ћутећи
,
пође
за
мном
у
Јахн'сстрассе
.
Ја
опет
ударих
лево
преко
Бригадиер-Брüцке
,
и
ми
стајасмо
пред
огромним
парком
,
у
коме
владаше
пуна
ноћ
,
јер
само
главни
пролази
беху
осветљени
.
Ја
пођох
још
даље
,
не
говорећи
јој
ништа
;
већ
смо
били
неколико
корака
у
шуми
.
Ноге
нам
упадаху
до
више
чланака
у
неугажени
снег
;
огромни
храстови
бељаху
се
с
оне
стране
,
с
које
је
ветар
духао
,
кад
је
снег
падао
,
те
га
наносио
на
њих
.
Време
је
било
сухо
,
тога
дана
било
је
на
термометру
—10
°
,
мени
није
било
хладно
и
било
ми
је
врло
пријатно
.
После
пет
минута
били
смо
доста
дубоко
у
шуми
.
Око
нас
било
је
тако
тихо
,
тутањ
варошки
био
је
се
сасвим
изгубио
,
нигде
никога
није
било
.
Нисмо
ништа
говорили
.
Ја
сам
мислио
на
њу
и
испредао
свакојаке
снове
.
Замислих
себи
моје
Ваљево
,
и
њу
у
њему
,
и
свет
који
прича
о
нама
,
кад
прођемо
улицом
:
„
Гледај
га
,
завртела
му
памет
Швабица
“
,
и
моја
мати
,
црвених
очију
,
која
своје
сопствене
снахе
не
разуме
,
и
деца
мојих
сестара
и
браће
,
која
се
либе
доћи
мени
,
откако
сам
довео
њу
у
кућу
,
и
њено
вечно
осећање
усамљености
,
јер
је
нико
не
разуме
,
и
она
никога
не
разуме
...
Она
уједанпут
стаде
и
гледаше
оштро
напред
у
помрчину
.
—
Да
се
вратимо
—
рече
она
.
Ја
је
погледах
.
Око
главе
је
имала
црн
свилен
шал
,
бачен
преко
темена
,
крајеви
укрштени
под
вратом
,
па
забачени
на
леђа
.
Из
тога
шала
провириваше
јој
лице
као
из
некаког
црног
оквира
.
—
Изгледаше
ми
необично
лепа
.
—
Да
се
вратимо
?
—
питах
ја
.
—
А
што
?
Она
смакну
раменима
.
—
Ви
се
бојите
ићи
даље
у
пусту
шуму
?
Она
баци
поглед
на
ме
.
Поглед
,
у
коме
је
било
нечега
што
ти
не
умем
казати
.
Некако
поуздање
,
поверење
,
сила
.
Тај
се
поглед
разли
преко
свега
мене
.
Учини
ми
се
да
сам
пирамида
,
и
да
она
не
може
да
ме
прегледа
.
—
Зар
с
вама
кад
идем
,
да
се
бојим
чега
?
—
рече
она
с
некаком
детињском
равнодушношћу
.
—
Та
ви
сте
тако
јаки
!
—
И
не
треба
да
се
бојите
—
рекох
ја
гласом
,
који
је
требало
да
буде
силан
и
поуздан
,
но
испаде
некако
промукло
и
загушљиво
.
У
тај
пар
духну
ветар
појаче
,
и
с
једног
сухарка
сроза
се
снег
и
паде
на
рукав
њене
ђуде
.
Ја
извадих
мараму
и
почех
јој
стресати
снег
.
Она
гледаше
све
то
некаким
равнодушним
погледом
.
Кад
сам
био
готов
,
она
се
лако
поклони
:
—
Хвала
!
—
На
малу
.
Опет
заћутасмо
.
Она
окрете
левокруг
и
пође
натраг
,
не
говорећи
ништа
.
—
Вама
је
хладно
?
—
рекох
ја
.
—
Не
!
—
Рђаво
?
Она
слеже
раменима
.
—
Да
?
—
Да
!
—
рече
она
.
—
А
шта
вам
је
?
Она
опет
слеже
раменима
.
Ја
се
не
усудих
питати
је
још
шта
даље
.
Уз
пут
почех
причати
јој
,
што
сам
могао
индиферентније
ствари
,
само
да
не
бих
дошао
на
оно
,
чега
сам
се
тако
бојао
,
јер
ми
је
тако
мило
,
тако
пријатно
и
опет
тако
опасно
.
Причао
сам
јој
по
стоти
пут
о
Хајдук-
Вељку
,
о
Рајићу
,
о
појединим
песмама
,
после
сам
је
испитивао
,
да
ли
је
запамтила
друге
песме
,
које
сам
јој
преводио
.
Одговарала
је
некако
лено
,
па
ипак
све
тачно
.
Онда
сам
јој
причао
о
Ваљеву
,
о
маленим
кућицама
,
о
воловским
колима
,
на
којима
нема
ни
за
грош
гвожђа
,
о
Циганима
,
како
свирају
и
певају
и
који
за
десет
пара
дају
да
им
одвалиш
шамар
.
Напослетку
којекакве
досетке
о
Банаћанима
.
Донекле
је
ишло
којекако
.
Кад
смо
већ
ушли
у
варош
,
није
ми
више
ишло
за
руком
,
иако
сам
се
усиљавао
.
С
друге
стране
,
опет
,
кола
и
тутањ
и
не
дадоше
да
се
шта
говори
.
Ја
ућутах
.
Кад
дођосмо
близу
кући
,
ударисмо
на
Албрехцхтсстрассе
.
Ти
знаш
,
како
је
ту
тихо
.
Ја
,
не
знам
зашто
,
окретох
се
њојзи
:
—
Још
који
корак
,
па
ћете
се
ослободити
мојега
досадног
друштва
.
Она
срдито-тужно
развуче
крајеве
усана
:
—
На
то
нећу
ништа
да
одговарам
.
Ја
хтедох
да
окренем
све
у
шалу
.
Почех
кроз
усиљен
смех
:
—
Молим
,
ви
на
то
не
можете
ништа
да
одговорите
.
—
Не
,
ја
нећу
да
ласкам
.
—
Сад
сте
се
тачно
изразили
;
нећете
да
ласкате
.
А
кад
бисте
истину
казали
,
она
не
би
била
ни
у
колико
ласкава
за
ме
.
Нисам
се
више
могао
насмејати
.
Она
окрете
главу
од
мене
.
—
Ја
...
ја
...
—
поче
загушљиво
и
преста
.
Мени
помрче
свест
.
Ама
јесам
ли
ја
будала
?
питах
се
.
Куд
сам
загазио
?
Дођосмо
пред
нашу
кућу
и
,
ћутећки
,
прођосмо
је
.
Она
се
оклизну
и
посрну
мало
,
ја
је
ухватих
за
мишицу
:
—
Госпођице
,
молим
вас
,
узмите
ме
под
руку
,
овде
је
клизаво
.
—
Хвала
вам
—
рече
она
и
не
узе
ме
под
руку
.
Онда
се
опет
вратисмо
,
опет
прођосмо
.
Кад
се
по
трећи
пут
вратисмо
(
ти
знаш
,
да
су
овде
по
цео
дан
закључане
капије
)
,
она
стаде
.
—
Имате
ли
кључ
са
собом
?
Ја
откључах
капију
.
Она
уђе
тромо
.
Под
степенима
отресаше
ноге
на
асури
и
то
чињаше
некако
тромо
.
Била
је
веома
бледа
.
—
Госпођице
,
вама
је
озбиља
рђаво
?
Она
климну
главом
.
—
Па
кажите
ми
,
шта
вам
је
?
—
Не
знам
—
рече
она
.
—
Дајте
ми
бар
руку
,
да
вам
помогнем
пети
се
уз
степене
.
Она
пружи
руку
.
Ја
иђах
за
три
степена
више
и
водих
је
за
руку
.
Кад
бисмо
на
по
басамака
,
стегнем
је
крепко
за
руку
и
погледам
је
.
Она
се
заљуља
и
прислони
се
на
зид
.
Била
је
бледа
,
као
снег
,
који
мало
пре
газисмо
.
Из
очију
јој
грунуше
сузе
.
—
Боже
!
—
прошапута
она
некаким
гласом
,
којим
,
ваљда
,
удављеници
говоре
.
У
тај
пар
чуше
се
нечији
кораци
низ
степене
.
Не
говорећи
ништа
,
пођем
даље
и
повучем
је
за
руку
.
Поред
нас
прође
један
човек
,
скиде
капу
и
поклони
се
,
—
А
,
ви
сте
,
Хермане
,
—
рече
она
,
као
прибирајући
се
.
—
Шта
ради
г-ђица
Ведел
?
—
Ја
сам
баш
сад
допратио
госпођицу
к
вама
—
рече
момак
,
учтиво
се
смешећи
.
Опет
се
поклони
,
па
оде
низ
степене
.
Ја
бејах
већ
на
горњем
степену
,
она
за
три
ниже
.
Беше
извадила
махраму
и
усекњиваше
се
.
Ја
видех
,
како
она
разастре
махраму
по
целом
лицу
и
како
двама
прстима
притиште
очи
.
Свест
ме
остави
.
Ја
је
повукох
,
да
је
притиснем
на
груди
.
Брава
шкљоцну
,
и
њена
се
мати
појави
на
вратима
.
Она
трже
своју
руку
из
моје
,
но
ја
је
крепко
држах
.
—
Та
пењите
се
!
—
виках
ја
,
смејући
се
.
—
Зар
вас
није
стид
?
У
вашим
годинама
не
можете
да
узиђете
двадесет
степена
.
Присуство
бабино
толико
ми
респекта
ули
,
да
се
озбиља
почех
смејати
и
шалити
.
Тргох
је
за
руку
и
извукох
на
горњи
степен
.
Баба
се
слатко
смејаше
.
Није
ништа
опазила
,
а
није
ни
могла
ништа
опазити
.
Одем
у
своју
собу
,
скинем
зимски
капут
и
одем
у
општу
собу
.
Представише
ме
г-ђици
Ведел
.
То
је
образована
девојка
.
Свирала
је
врло
добро
у
клавир
и
говорила
француски
и
енглески
.
Њен
је
отац
професор
на
университету
и
није
жалио
ни
труда
ни
новаца
,
да
васпитава
своје
дете
.
Ана
је
врло
мало
јела
за
вечером
.
Ћутала
је
,
тужила
се
да
јој
није
добро
.
Ја
сам
се
усиљавао
да
забављам
г-ђицу
Ведел
.
После
кратког
разговора
начини
ми
она
комплименат
,
како
добро
говорим
немачки
.
—
Опростите
,
што
морам
ваш
комплименат
да
разумем
као
укор
,
јер
мало
има
мојих
земљака
који
за
пет
година
овако
рђаво
говоре
као
ја
.
—
Молим
вас
,
ви
сте
врло
скромни
.
Ја
вас
уверавам
,
да
човек
мора
бити
врло
пажљив
,
па
да
вам
само
на
акценту
примети
да
сте
странац
.
Уосталом
,
лако
је
то
разумети
,
јер
вам
је
језик
врло
сродан
с
нашим
!
—
рече
она
.
—
Опростите
,
госпођице
,
што
вам
морам
противречити
.
Српски
језик
нема
апсолутно
никаква
сродства
с
немачким
.
Ја
погледах
Ану
.
Она
беше
поцрвенела
.
—
Али
,
Кларо
,
—
рече
она
,
обраћајући
се
г-ђици
Веделовој
,
—
како
можеш
тако
што
питати
!
Срби
су
Словени
.
—
Ах
,
тако
!
Молим
,
опростите
—
извињаваше
се
госпођица
.
—
Знам
,
сад
се
сећам
.
Ваш
је
језик
сродан
с
маџарским
?
Ана
ми
не
даде
одговорити
,
она
се
уплете
.
—
Кларо
,
Кларо
,
—
рече
она
,
усиљено
смејући
се
.
—
Зар
су
Маџари
Словени
?
То
је
као
кад
би
неко
тврдио
да
наш
језик
има
сродности
с
персијским
.
Госпођица
Ведел
беше
црвена
ко
паприка
.
Ја
се
нисам
ништа
срдио
.
Ти
знаш
,
да
Србин
на
страни
,
а
нарочито
у
класичној
Немачкој
,
мора
огуглати
овака
питања
;
нас
су
толико
пута
питали
немачки
студенти
(
класично
образовани
—
говоре
латински
и
грчки
као
свој
рођени
језик
)
,
је
ли
Србија
у
Малој
Азији
;
чудили
се
,
кад
смо
им
казали
,
да
и
ми
пијемо
кравље
млеко
,
да
месимо
хлеб
исто
као
и
они
,
да
имамо
чак
позориште
и
да
смо
хришћани
.
—
Надам
се
да
ми
нећете
за
зло
примити
—
рече
г-ђица
Ведел
,
—
што
сам
тако
слаба
у
географији
.
—
У
географији
!
—
прошапута
Ана
поругљиво
.
—
О
,
молим
вас
—
рекох
ја
,
клањајући
се
.
Ани
би
,
очевидно
,
досадно
и
непријатно
.
Она
се
сама
стидела
.
Да
би
прекинула
паузу
,
а
,
друго
,
да
би
сврнула
пажњу
на
што
друго
;
уста
и
упали
свеће
на
клавиру
.
—
Кларо
,
свирај
штогод
.
И
г-ђици
Ведел
као
да
беше
ова
прилика
добро
дошла
.
Она
одмах
скочи
и
отпоче
свирати
.
Ја
нисам
слушао
,
мислио
сам
на
наш
разговор
,
онда
одох
у
нашу
земљу
,
онда
уђох
у
своје
Ваљево
,
па
у
своју
кућицу
.
Тамо
је
било
све
тако
тихо
и
тако
пријатно
.
Моја
мати
просто
обучена
и
старачки
смешећи
се
—
та
ја
сам
уз
њу
,
моје
сестре
,
моја
браћа
,
па
деца
,
па
моји
будући
болесници
у
пеленгирима
,
с
раздрљеним
рутавим
прсима
.
Па
ниске
чисте
собице
,
па
мршав
коњић
и
проста
кола
—
екипажа
господин
-
доктора
.
Пред
Ћуковом
механом
седео
је
Јово
шаркијаш
с
његовим
загушљивим
гласом
и
песмом
,
крај
које
се
само
Србин
топи
.
Па
пијан
Ђоза
,
који
ме
је
,
кад
сам
о
распусту
био
код
куће
,
сто
пута
уверавао
да
је
пијан
„
али
теби
,
господине
,
чест
и
поштење
“
,
и
баци
капу
у
блато
.
Па
орах
у
мојој
авлији
,
који
је
посађен
,
кад
сам
се
ја
родио
,
и
који
већ
на
својој
периферији
носи
сухе
гране
.
Па
господин
начелник
,
коме
се
на
велике
празнике
мора
правити
визита
,
и
који
увек
за
собом
води
Тијосава
пандура
под
пусатом
.
Па
Тијосав
,
који
у
десној
руци
носи
дренов
штапић
и
њиме
се
поштапа
,
левом
размахује
и
одмакао
је
за
читав
аршин
од
себе
,
јер
му
јатаган
смета
.
Па
Никола
Ђеро
,
који
сваки
час
долази
мојој
кући
и
пита
:
„
Треба
л
’
што
за
кућу
?
“
.
Моја
мати
зна
,
шта
то
значи
,
и
момче
одмах
дотрчи
с
полићем
ракије
,
те
га
даје
чича-
Николи
.
Онда
уведох
Ану
у
тај
мој
завичај
,
и
цела
слика
потамне
.
Људи
ме
гледаше
као
странца
.
Мојој
матери
неста
смеха
са
усана
.
Моји
нећаци
и
сестрићи
клоне
се
своје
тетке
и
ујне
.
Ја
гледах
само
у
њу
.
И
њој
беше
тужно
и
хладно
.
Не
,
ми
не
бисмо
ни
једно
на
тај
начин
били
срећни
...
.
Госпођица
Ведел
беше
међутим
свршила
свирање
.
Ја
јој
начиних
неколико
обичних
комплимената
.
—
А
има
ли
у
вас
клавир
?
—
питаше
ме
.
—
Наравно
да
има
—
рекох
ја
,
без
икаке
воље
за
даљи
разговор
.
—
Опет
лудо
питање
—
рече
она
.
—
Свирате
ли
ви
у
што
,
ако
смем
питати
?
Ђаво
га
знао
,
шта
ми
би
.
Ја
одговорих
:
—
У
дромбуљу
,
госпођице
.
Она
се
мало
збуни
:
—
Опростите
,
ја
не
знам
шта
је
то
дрр
...
молим
вас
,
како
сте
казали
?
—
Дромбуља
—
рекох
јој
.
Туманов
лако
прсну
у
смех
.
—
То
је
флаута
—
истакну
се
Ана
;
—
г
.
Маричић
свира
врло
дивно
у
флауту
.
Онда
баци
на
ме
један
поглед
пун
молбе
.
Разумех
је
и
уједно
се
постидех
што
сам
хтео
с
„
дамом
“
да
терам
некакав
инат
.
Да
бих
се
поправио
,
узмем
сасвим
озбиљно
лице
.
—
Да
,
флаута
—
рекох
ја
,
—
управо
није
флаута
,
али
је
јако
налик
.
Онако
као
кларинет
,
а
заноси
на
фаготу
.
Би
ми
непријатно
што
сам
тако
неспретно
излетео
.
И
на
лицу
госпођичину
показа
се
нешто
налик
на
понижење
.
Би
ми
криво
.
Да
бих
угасио
у
њој
и
најмању
сумњу
да
се
ја
само
спрдам
,
рекнем
јој
:
—
Ако
дозволите
,
ја
ћу
вам
свирати
што
.
—
Скочим
,
као
да
идем
,
и
очепим
двапут
јако
ногом
Туманова
.
Ана
ме
гледаше
поплашено
.
Туманов
ме
је
разумео
.
—
Ваш
је
инструмент
однео
ваш
земљак
данас
,
кад
је
био
.
Ја
сам
заборавио
да
вам
кажем
.
—
Штета
!
—
рече
г-ђица
Ведел
,
сасвим
успокојена
.
—
О
,
нисте
много
изгубили
,
међутим
кад
опет
узимаднем
част
наћи
се
у
вашем
друштву
,
дозволићете
ми
,
да
вас
уверим
како
сам
лош
свирач
.
—
Унапред
сам
уверена
да
ћу
јако
уживати
.
Ана
брзо
поче
некакав
други
разговор
.
Ја
се
међутим
дигнем
и
опростим
се
.
Ана
изиђе
за
мном
.
—
Ви
сте
рђав
човек
—
рече
ми
она
у
ходнику
.
Ја
јој
пружих
руку
,
коју
она
узе
.
—
А
ви
сте
добра
девојка
—
одговорих
јој
.
—
Лаку
ноћ
!
Ту
ноћ
сам
писао
матери
,
сестрама
,
браћи
и
почео
ово
писмо
за
тебе
.
Био
сам
уморан
,
стога
сам
легао
у
11
.
Кад
ме
већ
хваташе
сан
,
и
нејасне
успављиве
слике
почеше
се
ређати
,
изиђе
ми
она
у
црном
шалу
.
У
исти
пар
точак
од
кола
хтеде
да
ми
прегази
стопало
,
ја
тргнем
ногу
и
лупим
главом
о
кревет
.
Сан
ми
се
разби
.
Њена
слика
непрестано
ми
лећаше
испред
затворених
очију
у
свима
могућим
облицима
.
Ја
опет
ходах
с
њом
по
Ваљеву
,
и
би
ми
необично
тужно
.
Не
знам
,
колико
је
то
трајало
.
Брава
на
ходнику
шкљоцну
,
и
ја
чух
Максове
несигурне
кораке
и
загушен
кашаљ
.
Мора
бити
да
је
већ
3
,
јер
данас
је
субота
,
а
Макс
има
седницу
са
студентима
његова
кора
у
—
овој
крчми
.
Опет
ми
се
ређаше
слике
.
Опет
она
с
црним
шалом
око
главе
...
Ама
само
један
једини
пољубац
,
ал
’
онда
—
онда
бих
се
морао
оженити
њоме
!
...
Не
знам
како
,
опет
се
нађем
с
њом
у
истој
шуми
.
Било
је
као
лето
.
Ми
смо
ишли
кроз
некаке
орахе
,
и
она
је
купила
у
кецељу
оне
спољашње
зелене
љуске
,
што
опадају
,
кад
орах
узри
.
Био
је
сутоњ
.
Сунце
је
заилазило
за
Гучево
.
Она
је
водила
донекле
најмлађе
дете
моје
сестре
,
које
нам
је
говорило
нешто
немачки
—
ја
не
знам
,
шта
.
После
је
нестало
тога
детета
.
Нешто
смо
као
говорили
—
ничега
се
више
не
сећам
.
Ја
сам
у
левој
руци
носио
једну
ћерамиду
с
крова
мојега
чардака
,
и
на
њој
је
било
малтером
написано
њено
име
.
Она
је
имала
исти
црни
шал
око
главе
.
Ја
сам
јој
непрестано
гледао
у
очи
.
Била
је
лепа
као
вила
.
Ја
не
знам
,
кад
сам
је
научио
српски
,
она
је
говорила
српски
,
и
ја
сам
говорим
српски
.
Сели
смо
после
на
траву
под
један
орах
.
Она
је
била
тужна
.
—
Зашто
си
тужна
?
—
рекох
ја
.
Она
метну
прстић
на
своја
уста
,
у
знак
да
ћутим
.
Од
некуд
допираше
до
нас
тонови
од
фаготе
.
Били
су
необично
тужни
.
Ја
осетих
како
се
они
лију
у
таласе
,
и
како
нас
ти
таласи
подигоше
.
Ми
корачасмо
по
њима
даље
,
све
даље
.
Ја
је
обухватих
око
паса
.
Приближих
јој
се
све
ближе
,
онда
јој
притиснем
један
пољубац
на
лево
слепо
око
.
Она
дође
још
тужнија
.
—
Ти
ћеш
ме
узети
?
—
рече
она
,
а
сузе
јој
ударише
низ
образе
.
Ја
је
стегох
и
почех
дивљачки
љубити
.
Сваки
део
лица
и
руке
,
сваки
прст
и
сваки
нокат
.
Нисам
се
радовао
,
напротив
,
било
ми
је
тужно
и
слатко
.
Онда
угледах
тебе
.
Ти
си
имао
шубару
,
коју
си
био
натукао
на
очи
.
Био
си
страшно
намргођен
.
Пушио
си
и
прошао
поред
нас
.
Ниси
ни
Бога
назвао
.
Ја
разгрнух
њен
црни
шал
и
сакријем
од
тебе
лице
у
њега
.
Дакле
,
ја
сам
све
свршио
,
ја
имам
жену
,
која
ме
воли
.
А
моји
:
моја
мати
,
мој
побратим
,
моја
земља
?
Осетих
се
остављен
од
света
и
пљунуо
на
све
што
сам
досад
волео
.
Сам
самцит
,
с
њоме
у
мом
загрљају
.
Ја
бризнух
у
плач
,
и
ако
сам
из
поноса
престао
плакати
,
још
кад
ми
је
било
15
година
.
Сузе
су
ми
текле
кроз
груди
,
и
ја
осетих
да
ми
је
топло
од
њих
.
У
тај
пар
зачух
некакав
тежак
ход
.
Отворих
очи
и
угледах
момка
,
који
је
ложио
у
фуруну
.
—
Сан
!
—
рекох
ја
.
—
Сан
!
—
И
све
ми
изгледаше
неверица
.
Поклопих
руком
очи
и
покушах
да
наново
саставим
разбијену
слику
.
Ватра
се
у
пећи
беше
разгорела
.
Још
није
било
свануло
.
Црвени
зраци
из
пећи
удараху
у
моју
постељу
.
Дуго
нисам
устао
.
Преметало
ми
је
се
по
памети
буди-бог-с-нама
шта
.
Највише
сам
мислио
на
кућу
и
на
матер
.
Кад
сам
устао
и
умио
се
,
осећао
сам
се
свеж
.
Било
ми
је
тужно
,
кад
сам
се
сећао
сна
,
и
било
ми
је
право
и
тихо
у
души
што
је
то
све
само
сан
.
Бар
ћу
се
сад
још
јаче
чувати
јаве
.
Ово
је
некака
опомена
на
дужност
.
Побратиме
,
опрости
ми
,
што
сам
те
намучио
и
овом
лудом
сликом
.
Ја
знам
,
да
ти
све
ово
мора
наличити
на
отрцане
немачке
приповетке
.
Ја
не
знам
иначе
,
кака
би
смисла
имала
овако
сентиментална
љубав
,
кад
не
би
бар
једног
тричавог
сна
било
.
Прогутај
га
дакле
.
Уосталом
,
да
бих
те
успокојио
,
дајем
ти
реч
,
да
ћу
одсад
спавати
као
топ
и
да
нећу
ништа
сањати
.
Сад
ћеш
ми
,
ваљда
,
веровати
да
ме
је
прошла
сва
воља
на
даље
ашиковање
.
Па
ипак
,
ех
,
брате
,
она
је
,
тако
ми
Бога
,
тако
добра
,
тако
добра
!
...
Ну
,
„
велико
писмо
“
је
готово
.
Сачувај
га
.
Можда
ћемо
му
се
кад
слатко
смејати
.
Твој
побратим
.
ВИИ
ПИСМО
.
У
Н
.
17
.
ВИИ
,
183
...
Драги
побратиме
,
Одавна
ти
нисам
писао
писма
без
„
свионе
косице
“
,
„
порумењених
и
побледелих
обрашчића
“
,
„
лепих
ручица
да
их
провучеш
кроз
иглене
уши
“
,
„
потока
суза
и
уздисаја
“
,
дубоких
ко
артески
бунар
и
дугачких
ко
Трифко
јекмегџија
,
„
жарких
очију
као
небо
“
(
разуме
се
италијанско
)
,
час
плавих
час
црних
ко
...
уосталом
,
лажем
.
Ако
сам
кад
говорио
о
очима
,
то
сам
могао
говорити
само
о
плавим
,
јер
у
ње
су
плаве
.
Па
онда
,
брате
ми
си
га
мој
,
о
„
слаткој
тузи
и
тужном
весељу
“
,
„
жуборећем
поточићу
“
,
„
успављивом
гласу
звона
“
итд
.
итд
.
Хвала
Богу
,
кажем
ти
,
једва
једном
опаметих
се
.
Е
,
брате
,
ти
знаш
,
да
има
у
нашем
животу
тренутака
,
у
којима
се
,
хоћеш
нећеш
,
подетиш
.
Тако
је
и
са
мном
било
.
Ко
ће
томе
дати
рачуна
?
Читао
си
,
ваљда
,
како
је
неки
дан
у
Баварској
легао
во
на
железничку
пругу
,
и
воз
се
осакатио
.
Неки
дан
,
опет
,
прошао
овде
један
писмоноша
поред
куће
која
се
зида
,
а
ћускија
са
скела
пуп
!
,
па
њега
управо
посред
тикве
.
Нико
се
није
убио
(
бар
ја
