,—
рече
Нића
и
приђе
лојалној
свећи
,
и
стаде
мазати
нос
врућим
лојем
од
свеће
која
је
горела
.
—
Та
како
да
не
осетим
!
Та
друго
је
ваш
паворски
а
друго
наш
беамтерски
нос
!
А
зашто
нас
и
плаћаду
,
нег
да
га
свуд
забодемо
!
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
!
!
Та
не
могу
да
прођем
сокаком
од
силна
мириса
.
—
Е
,
кад
је
тако
,
а
оно
,
Ђуко
,
иди
па
скини
из
оџака
који
пар
кобасица
,
па
их
метни
на
ватру
за
нашег
Нићу
...
И
мало
сланине
можеш
.
—
Немој
само
много
,
кицошко
парче
!
—
додаје
Нића
.
—
Открој
ти
,
онако
,
једно
парченце
,
кол’ко
,
кад
остане
кожурица
,
да
може
да
изађе
један
пар
паворски
’
опанака
од
ње
.
Немој
да
те
буни
штогођ
,
што
је
ча-Нића
„
беамтер
“
;
прошло
је
то
после
„
буне
“
и
Клићана
!
Него
одфикари
ти
онако
по
паворски
комад
један
.
Ко
зна
у
ком
ће
сокаку
ча-Нића
осванути
и
фруштуковати
!
Па
нек
му
се
нађе
у
његовој
беамтерској
торби
.
Ај
,
шта
велиш
,
—
залармао
Нића
смејући
се
,
—
је
л
’
добро
диваним
?
!
—
И
сланине
донеси
,
—
наређује
домаћин
,
—
и
мало
сува
језика
,
и
једну
окрајку
’
леба
.
И
докле
Ђука
спрема
за
Нићу
,
овај
се
разговара
с
укућанима
и
домаћином
.
Њему
се
обраћа
после
на
само
,
и
разговара
с
њим
,
а
домаћи
чешљају
перје
,
кикоћу
и
певају
.
—
Нисам
ти
дош’о
баш
через
јела
и
пића
,
газда-Петре
,
а
за
које
ти
опет
фала
,
—
вели
му
Нића
;
—
него
сам
ти
дош’о
через
твоје
асне
,
газда-Перо
.
Па
му
онда
тишим
гласом
исприповеда
све
што
је
чуо
од
Аркадије
а
и
иначе
по
селу
о
поповима
,
о
тужби
поп-Ћириној
,
о
скором
путовању
њиховом
и
о
оскудици
кола
с
арњевима
,
сад
баш
кад
оба
г
.
г
.
пароха
морају
да
путују
.
—
Даклем
сад
,
газда-Перо
,
—
завршује
Нића
,
—
ти
знаш
шта
треба
да
радиш
.
Па
к’о
што
сам
те
научио
.
Не
попушћај
шта
зацениш
.
Сад
је
твоја
берба
.
Само
...
—
опомиње
га
Нића
прстом
,
ћуткац
!
Ником
да
се
ниси
шалио
да
кажеш
да
сам
те
ја
научио
.
Знаш
,
оба
господина
парока
су
управо
у
мојој
боктерској
парокији
,
па
...
знаш
...
нисам
рад
да
се
зна
.
У
том
стиже
и
Ђука
с
пуним
тањиром
и
метну
га
пред
Нићу
.
—
Па
,
домаћине
,
—
вели
Нића
,
—
зар
да
вечерам
,
а
прид
вечеру
зар
баш
ни
чашицу
ракије
,
ај
?
!
Макар
оне
бећаруше
.
—
Ама
ти
,
Нићо
,
отоич
рече
,
да
ти
је
„
после
ручка
“
?
Зар
после
вина
,
ракије
?
!
—
То
је
беамтерска
форма
,
домаћине
.
А
ти
ниси
био
беамтер
,
па
и
не
знаш
,
па
није
ти
баш
ни
замерити
!
—
шали
се
Нића
.
—
Тако
беамтери
мешаду
;
пиједу
вино
,
па
пресечеду
ракијом
,
па
онда
опет
вином
.
-—
Ајде
дај
му
,
и
ракије
,
—
вели
домаћин
.
Донели
му
и
ракије
.
Пије
Нића
ракије
,
па
се
прихвата
јела
и
нуди
домаћина
.
—
Ово
ми
је
по
трећи
пут
што
вечерам
вечерас
!
А
како
и
не
би
’
,
кад
те
само
гледам
,
како
умеш
да
једеш
!
—
вели
му
домаћин
,
па
се
примиче
и
једу
заједно
,
нуди
један
другог
бољим
залогајима
и
заливају
их
из
бокала
који
се
и
празни
и
пуни
,
и
разговарају
се
о
хитном
путовању
попова
.
А
домаћин
се
једнако
чуди
Нићи
како
и
откуд
он
све
то
зна
.
—
Е
,
мој
Нићо
,
мој
Нићо
,
—
вели
му
домаћин
,
—
ко
тебе
има
,
тај
зна
шта
има
!
Откуд
само
прокљувиш
ти
све
то
?
!
—
Е
,
мој
газда-Перо
!
Не
зоведу
се
бадава
моји
стари
Цуњалови
,
и
не
зовем
се
ни
ја
забадава
Нића
Цуњалов
!
Утуби
то
,
газда-Перо
,
—
вели
поносито
Нића
и
отпи
за
пола
бокала
,
па
настави
:
—
Ја
ти
,
видиш
газда-Перо
,
све
на
свету
боље
знам
и
цигурније
него
и
онај
ветар
,
што
свуд
завирује
и
забада
свој
нос
,
и
нег
онај
месец
,
што
блене
по
сву
ноћ
по
овим
свету
;
ди
ја
стигнем
,
ту
не
може
ни
месец
ни
ветар
!
Што
ја
знам
чуда
по
селу
—
што
мало
ко
зна
!
А
да
ми
је
рек’о
Бог
,
да
пишем
књиге
,
к’о
што
дувам
сад
у
рог
,
—
па
да
напишем
чуда
и
покоре
сеоске
,
па
три
ђакона
да
читају
три
дана
и
три
ноћи
,
па
да
им
још
претекне
!
Утуби
то
,
газда-Перо
,
—
вели
Нића
на
ком
се
већ
могло
осетити
дејство
вина
из
Тоцилова
подрума
.
—
Што
се
Нића
каплицира
,
он
мора
то
и
наћи
,
...
не
сме
фалити
!
—
Па
како
не
можеш
никако
да
нађеш
себи
жену
?
Што
не
нацуњаш
себи
жену
?
—
пита
га
Ракила
,
једна
лепушката
млада
удовица
из
комшилука
.
—
Докле
ћеш
самовати
,
Нићо
,
тако
,
к’о
нико
твој
?
—
Хе
,
шта
ћеш
!
?
Другу
Пелу
не
могу
лако
наћи
!
—
вели
Нића
мало
и
тужно
.
—
Од
кад
ми
она
умрла
,
а
ја
ударио
у
никакав
дешперат
,
па
проп’о
и
ја
и
имаће
.
Од
онаког
газде
,
—
ето
на
шта
сам
спао
!
—
А
ди
ти
је
,
Нићо
,
она
Маџарица
из
Сенте
...
,
она
Какаш-Верка
?
—
пита
га
Ракила
ђаволасто
.
—
...
Па
сам
и
пропао
од
дерта
и
од
једне
тешке
жалости
за
Пелом
,
—
забашурује
Нића
и
оглушује
се
према
Ракилином
питању
,
—
па
...
ето
тако
,
от’шло
све
,
—
рече
Нића
и
ману
руком
.
—
Тако
ми
ваљда
суђено
,
а
зар
сам
ја
крив
?
!
—
Хе
,
Нићо
,
Нићо
,
крив
си
ти
к’о
ђаво
—
вели
му
Ракила
не
пуштајући
га
.
—
’
Оћеш
ти
талирима
да
поткиваш
Какаш-Веркине
чизме
!
?
А
ди
ти
је
сад
?
—
Хе
,
одонда
и
нисам
више
вид’о
талира
,
—
вели
тужно
Нића
.
—
Одскитала
,
—
вели
друга
комшиница
,
-
—
за
неким
шкадруном
,
—
за
неким
тоцким
уланерским
филером
.
—
А
ви
то
канда
чешљате
перје
?
—
запита
Нића
,
да
би
окренуо
разговор
на
другу
тему
.
—
Ај
?
—
Јесте
,
—
одговарају
му
,
—
спремамо
за
сватове
?
—
А
ко
се
то
удаје
?
—
Та
...
не
удаје
се
још
нико
...
ал
’
може
бити
,
—
вели
баба
.
—
Ето
,
фала
Богу
,
две
девојке
.
—
А
шта
ја
опет
и
питам
,
—
вели
окуражени
Нића
;
—
та
ето
и
наше
Ракиле
—
—-
Па
неће
ме
нико
,
Нићо
,
роде
!
—
вели
Ракила
ђаволасто
.
—
Па
ни
за
кога
и
не
разбираш
,
нит
’
кога
тражиш
,
—
вели
Нића
.
—
А
шта
би
ти
к’о
фалило
,
на
прилику
за
удовца
?
—
А
ко
ће
,
Нићо
,
удовицу
са
троје
деце
?
—
пита
Ракила
.
—
Па
,
ето
...
ти
удовица
а
ја
удовац
;
па
шта
би
нам
к’о
фалило
!
?
Та
тек
ми
је
четрдесет
пета
,
а
у
рожданику
ми
пише
:
да
ћу
доживити
и
читаву
стотину
и
још
три
радош
.
—
Шалиш
се
,
Нићо
,
—
вели
Ракила
.
—
Уз’о
би
’
те
Ракила
,
па
не
троје
деце
него
да
и
’
је
к’о
девет
Југовића
.
Једноме
да
оставим
мој
„
боктерај
“
а
друге
ће
Бог
извести
,
што
кажу
,
на
пут
...
Ајд
’
,
спас
’
Бог
,
укућани
!
—
Ама
то
,
то
ми
само
није
мило
;
тај
твој
„
боктерај
“
!
Много
скиташ
ноћу
,
Нићо
,
па
би
’
венула
за
тобом
,
бојим
се
!
Па
те
за
то
и
нећу
!
—
Право
велиш
!
Нећу
те
,
боме
,
ни
ја
.
—
А
зашто
,
Нићо
,
роде
?
—
Та
им’о
би
’
само
бриге
а
асне
баш
никакве
,
кад
би
’
те
уз’о
.
Ви’ш
,
мене
једног
плаћа
славна
општина
за
толике
куће
и
сокаке
што
их
чувам
.
А
док
ја
чувам
толике
сокаке
,
колико
би
’
тек
ондак
треб’о
ја
да
држим
боктера
и
из
моје
мале
плаће
да
и
’
плаћам
,
да
чувају
мој
сокак
,
ај
?
Ди
је
ту
асна
?
Ај
,
Ракила
,
је
л
’
добро
диваним
,
ај
?
!
—
вели
Нића
,
задовољан
што
се
одужио
Ракили
за
Какаш-Верку
и
завршује
и
вечеру
и
разговор
при
ком
је
помало
заплетао
језиком
.
У
том
му
унеше
и
сува
језика
и
сланине
добар
комад
.
—
Ето
ти
,
Нићо
,
сува
језика
,
тај
те
твој
већ
издаје
,
—
вели
му
Ракила
,
—
већ
заплећеш
—
—
Та
није
баш
ни
требало
,
само
сте
се
забадава
трудили
,
—
вели
Нића
и
трпа
сув
језик
у
рукав
од
кабанице
,
који
је
доле
завезан
и
лепо
служи
и
као
торба
.
—
Нећу
ништа
ни
говорити
;
само
ћу
дувати
у
рог
,
а
за
то
ми
и
не
треба
ни
Неце
Муцкалова
језик
!
А
ово
парче
сланине
ћу
за
ујутру
да
оставим
,
—
вели
Нића
и
меће
сланину
у
онај
завезани
рукав
од
кабанице
...
—
А
код
Бућкалови
’
месе
сутра
ујутру
’
леб
,
тамо
ћу
сврнути
ујутру
на
врућу
лепињу
,
а
и
да
им
кажем
,
да
сам
нацуњ’о
траг
њи’овим
вранцима
,
оним
украђенима
.
А
сад
:
лаку
вам
ноћ
свима
,
па
и
теби
,
Ракила
,
диндушманине
мој
један
.
—
Лаку
ноћ
,
ча-Нићо
!
—
Ех
,
кад
овако
иде
све
лепо
,
па
ондак
ми
се
и
мили
да
служим
!
Ал
’
,
газда-Перо
,
—
веди
Нића
и
метнуо
прст
преко
уста
,
—
само
:
ћуткац
!
—
А
сад
лаку
ноћ
.
И
фала
на
дочеку
.
Ал
’
баш
је
било
све
лепо
!
Та
није
да
ћу
дувати
у
рог
,
да
већ
нико
неће
знати
,
кол’ко
је
сати
!
...
И
тако
одлази
Нића
,
а
неко
од
укућана
га
испрати
до
авлијских
врата
и
затвара
их
за
њим
,
па
се
журно
врати
у
топлу
собу
.
—
Једнако
облачно
,
нема
ни
форме
да
ће
се
пролепшати
!
—
вели
и
седа
међу
остале
.
Још
неко
време
седе
и
чешљају
перје
.
Баба
по
неки
пут
зевне
,
затвори
очи
па
изгледа
к’о
да
спава
,
али
још
једнако
чешља
и
меће
очешљано
перје
на
једну
а
патрљице
на
другу
гомилу
.
А
девојке
и
младе
комшинице
шапућу
.
Чујеш
по
неку
реч
гласно
изговорену
,
па
онда
опет
смех
,
а
перје
лети
на
све
стране
,
и
јасан
девојачки
смех
гаси
изненада
свећу
и
буди
и
љути
бабу
.
—
Ајде
доста
већ
једаред
!
Докле
ћете
?
Кад
почнете
а
ви
не
знате
шта
је
доста
!
...
Добро
,
добро
!
До’ћете
и
ви
у
моје
године
...
а
сад
вам
је
лако
,
—
вели
баба
домишљајући
се
да
се
њој
,
и
на
њен
рачун
,
смеју
.
—
Ајде
,
куп’те
перје
,
па
да
се
полеже
!
И
мало
после
дижу
се
комшинице
и
одлазе
праћене
фењером
.
Остаје
соба
с
укућанима
само
.
А
за
тим
се
гаси
свећа
у
кући
,
престаје
шапат
и
настаје
тишина
.
И
из
топла
перјана
кревета
слушају
задовољни
укућани
тиктакање
дуварског
сахата
,
кишу
како
лупа
у
прозоре
,
и
ветар
како
звижди
како
тресе
прозоре
и
тресне
од
времена
на
време
таванска
врата
,
која
је
домаћа
чељад
заборавила
да
затвори
.
Псује
домаћин
заборавне
и
несавесне
млађе
и
пита
,
ко
је
био
последњи
данас
на
тавану
,
али
не
добија
никаква
одговора
.
А
девојке
завукле
главу
под
топлу
перјану
дуњу
,
па
тихо
кикоћу
,
али
им
домаћин
не
чује
кикота
,
па
се
и
он
ућути
.
Само
се
још
чује
тиха
и
монотона
киша
,
она
мокра
јесења
киша
,
коју
је
тако
лепо
слушати
из
топла
кревета
,
чује
се
како
лупкара
у
прозоре
и
чује
се
рог
Ниће
боктера
који
је
духнуо
дванаест
пути
,
али
Тоцилови
укућани
чуше
само
трипут
;
оно
остало
пута
однео
је
ветар
у
друге
сокаке
у
другу
„
пакију
“
другога
боктера
.
ГЛАВА
СЕДАМНАЕСТА
Која
је
само
зато
постала
,
што
би
иначе
Глава
Шеснаеста
порасла
као
главурда
.
У
њој
ће
читалац
видети
:
ко
је
главни
виновник
,
што
се
људи
,
не
само
грешни
мирјани
у
парохијама
,
него
чак
и
пароси
,
мрзе
.
Ах
,
јесени
,
јесени
!
Како
си
суморна
кад
те
човек
посматра
гацајући
блато
по
сокацима
или
онако
покис’о
кад
се
грчи
у
колима
без
арњева
!
И
једног
таквог
суморног
новембарског
дана
,
стиже
из
владичанске
резиденције
Т
*
позив
и
једноме
и
другоме
пароху
.
Тамо
су
разгледали
тужбу
и
узели
је
у
поступак
.
И
сад
морају
обојица
да
престану
надлежноме
суду
.
Да
иду
одмах
,
јер
у
Суботу
се
мора
бар
један
вратити
,
да
буде
ту
ради
цркве
.
Спрема
се
и
у
једној
и
у
другој
кући
.
Озбиљан
и
један
и
други
поп
;
и
једног
и
другог
спопала
нека
трема
.
И
сам
тужитељ
Ћира
се
препао
па
му
чисто
дошло
да
покуша
да
тргне
тужбу
и
преда
ствар
забораву
.
—
Нека
га
ђаво
носи
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
„
Паметнији
попушта
“
,
веле
наши
стари
.
Уздржао
сам
се
,
савладао
сад
мој
гњев
,
и
посрамио
га
својом
уздржљивошћу
и
долготерпљенијем
—
а
то
више
вреди
него
да
сам
га
бацио
под
ноге
.
Нека
иде
бестрага
,
казаћу
,
да
одустајем
и
праштам
великодушно
нанету
ми
обиду
.
Али
гђа
Перса
не
да
никако
,
него
једнако
потпирује
пламен
мрзости
и
омразе
.
—
Шта
?
!
Зар
онај
паоренда
и
даље
да
буде
парох
ту
ди
си
и
ти
?
!
—
праска
гђа
Перса
шетајући
по
соби
,
па
од
времена
на
време
застаје
,
брише
порцулан
кецељом
,
гледа
поп-Ћиру
с
леђа
и
наставља
да
подбада
.
—
Ћиро
,
узми
се
на
ум
!
Ћиро
!
Одма
’
идем
у
род
;
идем
у
бели
свет
,
ако
тај
грубијан
не
повуче
што
је
заслужио
!
Идем
,
Ћиро
,
куд
ме
очи
воде
а
ноге
носе
,
и
ти
гледај
шта
ћеш
без
попадије
;
да
те
видим
онда
шта
ћеш
!
.
.
—
Али
,
Персида
...
слушај
за
Бога
...
—
Нећу
ништа
да
слушам
,
ништа
да
чујем
!
Пунктум
!
—
виче
гђа
Перса
подобна
раздраженој
лавици
.
—
Ћиро
утуби
добро
то
што
ћу
ти
сад
издиктирати
:
Док
га
не
видим
обријаног
,
да
му
лице
изгледа
клот
к’о
јургет
,
—
неће
ми
Ћиро
,
бити
срце
на
месту
.
—
Ал
’
,
Персо
,
за
Бога
!
Та
ти
и
не
знаш
,
како
је
све
то
ишло
,
док
је
дошло
до
густога
.
—
И
нећу
да
знам
,
и
не
треба
ми
да
знам
!
—
сикће
гђа
Перса
.
—
И
бркове
му
скини
,
грубијану
једном
салашарском
,
а
не
само
браду
.
Ако
му
је
во
времја
оно
онај
његов
дека
мог’о
добити
онда
немешаг
од
Принц-Евгена
код
Сенте
кад
се
тук’о
под
Јованом
Текелијом
с
Турцима
,
ваљ’да
и
овај
сад
да
добије
за
то
Сомборску
парокију
,
шта
ли
?
Чујеш
,
Ћиро
...
и
бркове
доле
!
И
да
сам
ја
којом
срећом
на
твом
месту
,
ја
би
’
тражила
од
његове
екселенције
господина
Владике
,
да
га
баш
онај
његов
—
како
се
ђавола
зове
—
но
,
та
онај
његов
Шаца
,
јест
,
он
баш
да
га
обрија
!
Баш
он
и
нико
други
!
А
ја
би
’
—
да
сам
ја
нешто
на
твом
месту
—
ја
би
’
села
преко
пута
од
њега
,
ево
овако
,
Ћиро
,
—
рече
и
седе
на
једну
фотељу
,
—
па
би
’
запалила
лулу
и
наређивала
како
да
брије
.
„
Још
овде
;
овде
није
добро
обријано
!
—
Ено
тамо
још
три
длаке
видим
!
“
—
рекла
би
’
и
показивала
камишом
на
ту
страну
!
Чујеш
ли
,
мамаљуго
банацка
?
—
Ал
’
за
име
Бога
,
Персида
,
па
доста
ми
је
удовлетворенија
!
Ето
,
Пера
је
испросио
нашу
Меланију
;
кроз
неколико
недеља
ће
бити
и
свадба
.
Па
зар
ти
није
доста
,
кад
си
му
,
тако
рећи
,
испред
носа
уграбила
зета
?
!
.
Ако
ћеш
право
да
ти
кажем
,
—
ја
му
се
,
та
Бога
ми
,
и
не
чудим
,
што
му
је
било
тешко
.
Та
отац
је
тек
!
—
Ћиро
!
То
је
већ
штогођ
друго
!
Друго
је
наша
Меланија
—
а
друго
она
њихова
ландпомеранце
!
...
Младић
лепо
воспитан
,
изображен
па
тражи
спрам
себе
и
свога
воспитања
и
прилику
,
к’о
што
би
’
и
сама
урадила
да
сам
на
његовом
месту
.
Ништа
ми
ту
,
Ћиро
,
нисмо
криви
,
—
него
им’о
младић
очи
па
пробир’о
.
А
она
њихова
да
је
била
за
нешто
боље
рођена
,
—
не
би
се
задовољила
калфом
.
—
Е
,
е
!
ти
већ
далеко
тераш
!
—
Е
,
сад
ја
далеко
терам
!
Ја
,
даклем
,
терам
далеко
!
Еј
,
мамаљуго
,
мамаљуго
банацка
!
Дакле
ти
си
већ
контен
да
све
заборавиш
!
...
Ћиро
!
Кад
мрзиш
,
треба
да
мрзиш
љуцки
.
Јест
,
тако
је
то
!
Све
доле
!
И
браду
,
и
бркове
,
и
...
—
Али
Његово
Преосвештенство
,
господин
владика
—
Екселенц
...
—
Каква
екселенција
!
...
Какав
Владика
!
Море
,
не
била
ја
на
твом
месту
,
а
ја
би
’
то
већ
...
вид’о
би
ти
!
...
Ћиро
!
Да
знаш
да
ћеш
тамо
наћи
сва
четири
васеленска
патријарка
и
петога
рим-папу
,
па
ништ
’
не
треба
да
се
плашиш
,
Ћиро
,
кад
знаш
да
си
у
резону
,
него
треба
да
им
кажеш
све
што
ти
је
на
срцу
,
што
те
једе
и
пече
.
Ћиро
,
кад
мрзиш
,
мрзи
!
И
бркове
му
немој
опростити
,
све
доле
,
све
!
Све
!
...
—
Али
,
Персида
—
—
...
А
нашем
Пери
треба
да
кажемо
,
да
одма
’
од
сутра
пусти
још
дужу
косу
;
кад
дође
време
,
нек
је
готов
и
за
ђакона
и
за
попу
!
—
Лако
је
теби
!
—
уздахну
поп
Ћира
.
—
Све
,
све
му
обријај
,
нек
изгледа
к’о
ћелави
Муслија
!
...
И
у
гроб
кад
легнем
,
Ћиро
,
мислићу
фурт
на
то
!
Из
гроба
ћу
,
чини
ми
се
,
устати
са
бријачем
,
па
ћу
га
сама
обријати
ако
ти
нећеш
!
Да
памти
кад
се
бацио
на
тебе
!
—
Е
,
ти
кад
кога
мрзиш
,
а
ти
не
знаш
да
поставиш
,
тако
да
кажем
,
плот
твојој
мрзости
и
јарости
!
—
рече
поп
Ћира
смешећи
се
мало
.
Ваљда
му
је
дошло
смешно
помишљајући
какав
би
то
призор
био
,
кад
би
гђа
Перса
стала
да
брије
поп-Спиру
а
овај
се
отима
.
—
Ах
,
не
,
не
!
Ти
си
страшна
кад
неког
омрзнеш
.
—
Није
нег
’
да
се
још
измирим
ваљ’да
!
Ако
ти
’
оћеш
,
ја
бо’ме
нећу
!
Ја
кад
волем
неког
,
ја
сам
онда
мелем
,
а
кад
га
мрзим
,
онда
му
не
треба
гори
пелен
!
—
Па
за
Бога
,
Персо
;
тридесет
скоро
година
живимо
к’о
пријатељи
—
—
Не
тридесет
,
Ћиро
,
него
тридесет
пута
тридесет
да
је
,
па
нећу
да
знам
!
Нема
више
ништ
’
;
било
па
прошло
!
„
Покварено
пријатељство
—
памтим
како
ми
је
говорила
увек
моја
покојна
мама
.
(
Бог
да
јој
душу
’
прости
,
била
је
здраво
паметна
жена
!
)
—
није
,
вели
она
,
к’о
каква
подерана
штримфла
,
па
да
се
може
подштрикати
!
“
А-ја
,
нема
тога
,
Ћиро
!
„
А
поновљено
пријатељство
,
то
ти
је
,
дете
,
—
говорила
би
ми
обично
покојница
,
—
то
ти
је
,
дете
моје
,
баш
к’о
подгријан
цушпајз
од
кромпира
!
Ако
од
подгријаног
кромпира
од
подне
може
бити
вечера
,
—
то
ће
и
од
поквареног
пријатељства
моћи
бити
штогођ
!
“
Нема
ти
ту
,
мој
Ћиро
,
више
ништа
!
То
је
било
,
било
,
Ћиро
,
а
и
не
дај
Боже
више
да
се
поврати
!
—
грми
гђа
Перса
.
—
Ама
неки
страх
уш’о
у
мене
,
—
вели
поп
Ћира
,
—
па
никако
да
се
охрабрим
...
Није
то
шала
—
ићи
пред
Преосвештенство
!
Ваљда
сам
ја
то
научио
!
А
какве
сам
среће
,
још
могу
ја
бити
крив
!
—
Сав
свет
зна
да
је
он
крив
.
—
Е
,
слаба
је
то
утјеха
за
мене
!
Знам
ја
Ћиру
.
Не
да
се
тај
лако
!
Како
је
деб’о
,
а
да
ви’ш
како
се
праћака
к’о
шаран
кад
га
извуку
из
воде
.
Научио
је
тај
на
те
колаче
.
Колико
се
само
пута
тај
искобељ’о
,
и
то
баш
тамо
,
ди
сам
мислио
,
да
му
,
Боже
ме
прости
,
ни
сам
Саваот
неће
моћи
помоћи
!
...
Ено
кад
се
оно
вук’о
клипка
,
памтиш
и
ти
...
пре
петнаест
година
...
кад
је
био
храм
цркве
,
па
кад
се
вук’о
у
порти
клипка
са
паорима
,
па
све
надвук’о
.
Јавили
господину
Епископу
...
па
ништа
.
—
Па
пре
тога
,
ако
се
сећаш
још
,
кад
је
оно
задоцнио
на
јутрење
...
ја
помисли
’
:
оде
му
брада
к’о
да
је
није
ни
им’о
—
а
он
још
похваљен
и
црвен
појас
добио
!
Има
тај
више
среће
нег
’
памети
—
то
ја
само
знам
!
—
Долијаће
!
Долијаће
,
Ћиро
,
ако
има
Бога
,
к’о
што
га
и
има
!
Него
ти
само
не
попуштај
твоје
право
и
твој
резон
!
Вид’ла
би
’
ја
њи
’
,
да
је
нешто
поп
Спира
у
резону
;
тешко
би
било
мени
!
Морала
би
’
од
оне
Сиде
у
бели
свет
бежати
!
Победићеш
,
Ћиро
,
држ
’
се
само
!
—
Та
,
ја
већ
видим
моје
„
добројтро
“
—
вели
поп
Ћира
;
—
видим
ја
и
моје
и
поп
Спирино
„
добројтро
“
!
—
Ти
само
чувај
онај
зуб
!
Да
га
чуваш
к’о
очи
у
глави
!
То
ти
је
најважније
сад
на
овом
свету
!
—
Ту
је
код
мене
.
Носим
га
увек
са
собом
(
у
злу
не
треб’о
!
)
Ал
’
која
ми
и
асна
од
њега
,
кад
ће
ми
се
,
знам
,
завезати
уста
к’о
звоно
на
Велики
Петак
,
па
нећу
умети
ни
једне
кад
дођем
пред
његову
Екселенцију
.
—
Еј
,
да
ми
је
,
Ћиро
,
да
ти
ја
мој
језик
нешто
могу
да
позајмим
!
...
А
кад
ћеш
морати
тамо
?
—
Прексутра
се
крећем
.
—
А
јеси
л
’
се
постар’о
за
кола
?
—
Сутра
ћу
да
гледам
у
селу
.
—
Гледај
бо’ме
,
зимње
је
време
...
није
к’о
у
лето
...
а
знаш
обешењаке
паорске
!
...
—
Кад
ћеш
на
пут
,
Спиро
?
—
запита
гђа
Сида
.
—
Сутра
у
име
Бога
,
—
уздахну
упитани
.
—
Па
јеси
л
’
се
спремио
?
—
пита
га
брижно
.
—
Та
,
нисам
баш
к’о
што
б
’
ја
желио
,
ал
’
.
—
—
Та
само
да
пређе
једаред
та
комендија
.
Страшно
сам
се
дала
у
бригу
,
Спиро
!
Има
три
четир
дана
како
све
сневам
неке
епископе
и
неку
берберску
сапуњавицу
;
а
то
не
слути
на
добро
!
—
Е
,
па
кад
’
оћеш
зета
берберина
,
то
ћеш
и
сневати
!
—
Та
не
через
тога
,
него
се
бојим
да
те
не
каштигују
.
—
А
,
до
тога
неке
доћи
,
—
храбри
је
поп
Спира
.
—
Не
дам
се
ја
док
сам
жив
!
...
Таман
!
Макар
одн’о
ђаво
ланац
два
.
—
Даклем
има
неке
надежде
?
—
А
како
је
,
наопако
,
не
би
било
?
!
Што
кажу
:
човек
док
је
жив
он
полаже
нешто
на
надежду
,
нада
се
!
Ја
сам
се
испочетка
мало
к’о
и
бојао
,
јербо
,
знаш
,
како
је
!
...
То
могу
теби
да
кажем
.
Крив
сам
!
Крив
сам
,
видиш
и
сам
—
к’о
ђаво
сам
крив
!
А
толико
сам
се
уздржав’о
!
Но
,
ал
’
зато
ипак
не
треба
се
предавати
очајанију
.
—
А
јеси
л
’
се
посовјетов’о
с
кимгођ
?
—
А
с
ким
ћу
,
кад
и
не
смем
ником
да
кажем
,
како
је
баш
све
то
било
!
—
Шаца
је
дете
...
а
шта
би
’
и
знао
с
њим
!
?
—
Па
зар
немаш
баш
никог
другог
?
...
А
како
Аркадија
...
како
с
њим
?
—
Та
,
он
ми
је
већ
кудикамо
поузданији
,
па
њему
сам
већ
смео
да
кажем
шта
је
и
како
је
,
а
нешто
је
већ
и
сам
знао
.
—
Па
шта
ти
он
каже
?
—
Па
,
каже
,
да
има
надежде
.
Само
,
каже
,
да
испланира
још
мало
,
па
ће
ми
данас
казати
,
шта
је
искумстир’о
.
—
О
,
дај
Боже
,
да
испадне
само
штогођ
добро
,
—
вели
гђа
Сида
па
се
прекрсти
кришом
од
поп-Спире
.
—
’
Оћеш
ли
да
ти
спремимо
што
за
пут
,
к’о
обично
?
—
Можеш
;
ма
да
ми
није
ни
до
чега
.
ГЛАВА
ОСАМНАЕСТА
Из
ње
ће
читалац
видети
,
какве
тешкоће
има
да
савлада
човек
који
мора
хитно
,
а
у
невреме
,
да
путује
У
том
уђе
и
Аркадија
.
—
’
Оћу
л
’
да
тражим
кола
?
—
запита
Аркадија
.
—
А
,
па
да
бо’ме
!
Само
се
погађај
,
јер
ти
бар
знаш
паора
!
вели
поп
Спира
.
—
Обешењак
је
.
Кад
те
види
да
си
у
невољи
,
а
он
онда
не
зна
ни
за
Бога
ни
за
душу
,
већ
к’о
вели
:
Кад
си
ми
само
пао
шака
!
Па
онда
већ
и
не
зна
шта
да
иште
!
—
Та
коме
ви
то
диваните
?
!
Та
зар
ће
ми
то
бити
први
пут
да
се
погађам
!
Та
умем
ја
,
те
још
како
,
да
се
цењкам
;
та
ни
бриге
вас
!
—
хвали
се
Аркадија
.
—
Па
кога
мислиш
да
узмеш
?
А
?
—
пита
поп
Спира
.
—
Та
...
сад
...
право
да
рекнем
,
—
није
баш
,
знате
,
ни
лако
.
Јесење
је
то
доба
...
путеви
покварени
,
а
блато
велико
—
—
Да
,
да
,
то
је
невоља
једна
!
—
А
како
би
сад
добро
дошло
,
да
имаш
своја
кола
и
коње
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Хе
,
то
сам
ти
,
Сидо
,
и
сам
више
пута
помислио
,
хе
...
ал
’
шта
ћеш
!
!
...
Да
их
држим
,
—
скупа
је
’
рана
;
па
,
п’онда
...
они
оданде
,
они
преко
,
—
они
нам
још
и
понајвише
сметају
!
Чим
чују
да
ко
овамо
код
нас
у
Банату
има
лепе
коње
,
—
одма
’
се
устумарају
ти
проклети
Бачвани
!
—
Што
ти
људи
имају
ту
проклету
пасију
да
украду
коње
од
Банаћанина
.
—
то
је
једно
чудо
!
—
Па
,
што
украду
украду
,
ајд
’
нек
и
’
ђаво
носи
;
нег
што
још
волу
да
намагарче
газду
коме
украду
коње
!
!
...
Ено
,
пре
три
месеца
кад
су
оном
Неци
украли
коње
,
па
мало
им
што
су
му
одвели
коње
,
нег
’
му
још
метли
уларе
на
врат
па
отишли
с
коњима
а
њега
оставили
к’о
никог
његовог
;
а
он
кад
се
пробудио
,
једва
су
укућани
га
курталисали
они
’
амова
!
Ето
,
тако
!
А
још
спав’о
у
шталогу
;
’
оће
човек
да
чува
своје
коње
!
Ено
,
од
срамоте
још
ни
сад
не
сме
човек
међ
свет
.
—
А
брани
се
,
—
прихваћа
Аркадија
.
—
„
Ја
сам
,
каже
Неца
,
месечар
,
па
ништа
не
знам
шта
је
са
мном
,
каже
,
кад
једаред
захрчем
.
Могли
су
ме
,
каже
,
слободно
упрегнути
и
у
штајерска
кола
да
и
’
вучем
и
брез
бича
;
ја
,
каже
,
ништа
не
би
’
знао
!
Него
фала
им
,
каже
,
што
су
били
ипак
људи
,
па
нису
!
“
Ето
,
због
тога
ме
и
мрзи
да
држим
коње
и
кола
,
—
вели
поп
Спира
и
приђе
к
прозору
,
па
се
загледа
у
једну
стаклену
теглу
и
гледаше
је
дуго
.
Настаде
почивка
.
Мож’да
је
сада
и
то
,
мало
час
споменуто
,
био
један
разлог
;
али
не
мање
јак
разлог
био
је
и
тај
,
што
је
поп
Спира
,
као
сваки
поп
и
паметан
економ
,
волео
што
јефтиније
да
прође
.
Лети
му
је
било
лако
.
Увек
је
имао
по
неку
прилику
да
путује
,
јер
се
увек
десило
,
да
је
неко
из
села
ишао
својим
послом
некуд
.
И
кад
сад
г
.
попи
требају
кола
,
он
се
и
повезе
на
њима
,
јер
који
би
то
парохијанин
био
који
би
своме
пароху
одрекао
кола
!
Али
сад
у
Новембру
месецу
слабо
ко
и
преже
коње
.
Ако
их
ко
и
преже
,
преже
их
само
у
сватове
,
па
за
то
ни
један
поп
не
може
више
онако
приликом
да
се
вози
,
па
једна
невоља
!
Коме
се
сад
обрати
,
мислио
је
и
слутио
поп
Спира
,
тај
ће
му
сигурно
наплатити
сад
и
оно
,
што
се
,
Бог
те
пита
кад
још
,
бадава
возио
,
па
ће
му
пресести
сва
вожња
забадава
.
Тога
се
и
бојао
поп
Спира
,
па
је
за
то
и
одлагао
ту
непријатност
и
дочекао
ево
последњи
дан
да
погађа
кола
.
А
после
,
бацао
га
је
у
бригу
и
његов
барометар
у
кући
,
јер
онај
зелени
жабац
у
оној
стакленој
тегли
на
прозору
,
показивао
му
стално
од
неколико
дана
кишовито
време
.
—
Па
,
шта
сте
решили
?
—
пита
га
Аркадија
.
Поп
Спира
ћуташе
и
једнако
стајаше
на
прозору
и
гледаше
расејано
на
теглу
са
жапцем
.
Од
ово
неколико
дана
горе
именовани
је
једнако
био
доле
на
дну
.
Ту
се
дан
ноћ
задржавао
и
у
не
малу
бригу
бацао
поп-Спиру
и
све
укућане
а
особито
Јулу
.
Јер
Шаца
је
дао
чизме
да
се
наглаве
и
наглавке
унапред
платио
,
а
Ника
чизмар
,
древна
једна
пијаница
,
затворио
и
дућан
и
чизме
па
запао
у
једну
биртију
већ
близу
вашаришта
,
па
већ
трећи
дан
седи
уз
гајдаша
,
а
Шаца
остао
у
летњим
ципелама
,
па
не
сме
никуд
преко
блата
.
А
онај
у
тегли
ућутао
се
на
дну
,
шћућурио
се
,
па
само
шири
мехуре
а
никако
неће
уз
оне
мердевине
(
које
су
њега
ради
ту
у
тегли
и
намештене
)
те
да
тако
покаже
и
наговести
пролепшање
времена
.
Све
се
забринуло
.
Поп
Спира
га
гледа
расејано
,
Јула
плаче
кад
га
види
,
а
гђа
Сида
скида
,
громове
чим
га
погледа
у
оној
његовој
ваздашњој
позитури
.
„
Сав
ми
је
зелен
,
говорила
би
гђа
Сида
,
кад
би
год
прошла
крај
прозора
.
Гледај
само
,
молим
те
,
како
се
каприцир’о
обешењак
један
зелени
,
па
баш
никако
да
се
попне
уз
лотре
,
него
ме
гледи
оданде
безобразно
к’о
каква
буљоока
Чифуткиња
!
Гром
те
спалио
,
обешењаче
зелени
!
“
Тако
га
је
грдила
гђа
Сида
,
али
он
се
ипак
није
пењао
уз
мердевине
.
—
А
...
је
си
л
’
што
смислио
?
—
запитаће
поп
Спира
Аркадију
после
дужег
ћутања
не
могавши
дуже
да
издржи
дрзак
и
безобразан
поглед
онога
на
дну
.
—
Па
,
да
ви’те
,
и
смислио
сам
...
Само
не
знам
,
’
оће
л
’
ваљати
штогођ
,
—
вели
Аркадија
.
—
Па
шта
си
то
к’о
смислио
?
—
Па
,
ето
,
то
сам
смислио
.
Да
се
ви
морате
пошто-пото
дочепати
оног
проклетог
зуба
,
да
га
он
нипошто
не
узмогне
показати
Његовом
Преосвештенству
господину
Епископу
.
А
кром
тога
,
морате
фурт
остати
на
том
,
да
,
то
јест
,
свега
онога
није
било
,
чиме
вас
он
беди
у
тужби
,
да
га
,
то
јест
,
нисте
гађали
ни
чим
.
Ви
само
каж’те
:
„
Не
знам
ја
ништа
од
свега
тога
,
а
он
,
каж’те
,
нека
докаже
,
да
је
то
све
тако
било
,
к’о
што
он
каже
.
“
Образ
је
спласнуо
,
а
зуба
нема
—
е
,
па
ондак
нек
докаже
ако
је
мајстор
.
—
Е
па
то
и
ја
знам
,
ал
’
то
је
ђаво
што
је
зуб
код
њега
.
Па
како
онда
?
—
Е
,
па
то
је
и
код
мене
ђаво
,
што
се
ни
ја
до
сад
,
баш
к’о
за
пакост
,
баш
никако
да
домислим
:
како
!
Ја
к’о
мислим
,
да
потплатите
кочијаша
што
га
буде
одвез’о
—
па
он
да
се
какогођ
докопа
зуба
.
—
А
знаш
ли
бар
који
ће
да
га
вози
?
—
Е
,
па
то
још
не
знам
.
Ја
пазим
,
ал
’
још
нисам
дозн’о
.
—
Па
гледај
да
дознаш
!
А
знаш
ли
,
онако
,
који
би
паор
к’о
мог’о
да
вози
,
било
мене
,
било
њега
?
—
Па
и
неће
их
бити
баш
за
пробирање
.
Они
што
су
сад
код
куће
,
и
што
би
к’о
могли
да
возе
,
нису
се
ни
један
,
кол’ко
ја
знам
,
погодили
.
—
Не
знам
кога
да
погодим
!
’
Оће
л
’
Пера
Боцкалов
?
—
Ман’те
га
врагу
!
—
одвраћа
га
Аркадија
.
—
Скуп
је
.
А
и
ако
се
погодите
,
имаћете
комендије
саш
њим
.
Он
има
један
луд
обичај
;
воле
,
нег
’
Бог
зна
шта
да
му
дате
,
да
удари
преким
путем
,
па
кад
га
укебају
,
ко
плаћа
штроф
,
него
онај
кога
вози
.
—
А
Прока
Циканов
?
—
Изешћете
се
живи
ако
га
погодите
.
Пипав
је
до
зла
Бога
,
за
то
су
му
изденули
име
,
па
га
нико
у
селу
друкчије
и
не
зове
него
Прока
„
Оћеш-Нећеш
!
“
...
Сваки
час
има
он
нешто
да
ради
;
час
пали
лулу
,
час
га
жуљи
чизма
па
је
свлачи
,
па
онда
испусти
бич
па
силази
с
кола
и
иде
бестрага
натраг
,
а
ви
седите
у
коли
’
па
чекате
.
Што
другима
треба
пола
дана
,
њему
треба
читав
дан
,
па
и
дан
и
по
!
...
А
после
,
па
и
коњи
му
нису
никакви
!
Неке
сремачке
раге
,
па
к’о
мачке
ситни
!
К’о
да
шљиве
тера
по
вашарима
...
А
што
је
најгоре
,
никад
не
знате
:
пошто
сте
погодили
кола
.
Кол’ко
је
онако
на
очи
пипав
и
завезан
—
ал
’
да
га
видите
,
како
уме
да
се
свађа
и
да
лаже
кад
га
исплаћујете
...
Њега
нипошто
!
—
А
како
би
било
да
узмемо
Раду
Карабаша
?
Ај
?
Он
баш
лепе
коње
држи
!
—
Ху
,
та
ман’те
га
бестрага
!
Да
је
он
само
полак
добар
к’о
што
су
му
коњи
—
била
би
једна
красота
!
Он
добро
тера
,
до
душе
,
ал
’
и
он
не
ваља
.
—
Па
кад
добро
тера
а
шта
ћеш
више
и
боље
!
?
—
Бачван
је
,
па
воле
мало
више
да
дивани
.
И
чим
која
чарда
,
—
а
фала
Богу
нису
ретке
—
а
он
:
стој
!
да
напоји
коње
и
себе
,
а
после
кад
узме
уздице
у
шаке
,
а
он
тера
к’о
луд
!
Само
викне
:
„
Држ’те
се
,
господари
!
“
па
кад
ошине
коње
,
а
господар
ако
се
није
добро
у’ватио
за
лотре
,
излети
к’о
да
никад
није
ни
био
у
коли
’
!
Е
,
то
му
,
ето
баш
не
ваља
!
Тако
је
приклане
возио
једног
Джиду
из
Симиклуша
у
Велики
Бикач
,
па
га
још
код
Бочара
изгубио
из
кола
и
тек
код
Карлова
опазио
да
тера
празна
кола
и
не
вози
никог
.
„
А
што
не
пазиш
?
“
пцују
га
људи
.
„
А
што
се
не
држи
љуцки
!
“
брани
се
он
;
па
још
испадне
,
да
је
други
крив
.
Па
бар
да
се
чешће
окрене
,
ајде-де
;
него
кад
натуче
шешир
на
очи
,
а
он
се
по
два
сата
не
окрене
,
него
само
виче
и
шиба
коње
а
све
лети
блато
на
оног
за
њим
у
сицу
,
па
не
знаш
кад
си
кавонији
ил
’
кад
испаднеш
из
кола
,
ил
’
кад
останеш
у
коли
!
—
О
,
о
!
—
вајка
се
поп
Спира
.
—
А
после
,
—
наставља
Аркадија
кондуиту
Радину
,
има
још
и
ту
луду
нарав
,
да
не
да
ничијим
колима
испред
његових
кола
.
Таки
потера
поред
њих
!
А
вешт
је
,
обешењак
,
да
изврне
туђа
кола
само
док
запне
левчом
о
левчу
!
...
И
после
,
’
оће
да
пије
...
и
да
се
туче
успут
.
Чим
је
мало
ђорнут
,
а
он
’
оће
да
пева
.
Па
што
он
сам
’
оће
да
пева
,
ајде-де
;
него
што
тера
и
онога
кога
вози
,
да
и
онај
пева
,
па
ако
овај
неће
,
а
он
одма
’
скида
левчу
,
па
тера
с
кола
!
Каже
он
је
„
немеш
“
,
па
баш
и
није
спао
на
то
да
кочијаши
.
—
Па
то
је
онда
луд
човек
!
—
Луд
,
са
свим
луд
.
Не
знаш
ко
је
луђи
ил
’
он
,
ил
’
они
његови
бесни
коњи
.
Трезан
,
и
Боже
помози
;
ал
’
кад
је
пијан
,
нико
с
њим
не
може
да
изађе
на
крај
.
И
пије
и
бије
се
,
и
купује
коље
успут
и
плаћа
и
пије
алдумаш
;
он
вас
повезе
а
неки
десети
вас
довезе
,
никад
не
знате
ко
ће
вас
довести
кад
вас
он
повезе
.
Добро
тера
,
то
је
све
тако
;
ал
’
је
незгодан
за
једно
свештено
лице
,
к’о
што
сте
ви
,
на
прилику
.
—
Е
,
па
кога
ћу
,
за
име
Бога
,
да
узмем
?
А
какав
је
онај
Пера
Тоцилов
?
Шта
велиш
,
да
шега
узмеш
?
—
Па
он
ће
,
да
ви’те
,
још
и
понајбољи
бити
.
А
има
и
добре
арњеве
.
Купио
и
’
баш
ту
скоро
кад
се
продав’о
неки
штајерваген
,
па
скин’о
и
метнуо
на
своја
лака
лепа
кола
.
Њега
,
њега
најбоље
...
—
Е
,
врло
добро
.
Па
иди
,
па
се
ценкај
.
Ил
’
како
би
било
да
ја
сам
одем
?
А
шта
велиш
?
—
Па
мал’те
не
ће
то
најбоље
и
бити
!
А
ја
ћу
бар
за
то
време
да
се
натенани
размислим
мало
за
оно
и
да
распитам
:
је
л
’
господин
Ћира
погодио
кола
и
кога
је
погодио
;
па
ако
није
онда
да
ја
сам
то
некако
удесим
;
ако
буде
к’о
што
ја
мислим
,
онда
смо
„
на
коњу
“
господине
.
„
На
коњу
“
—
додаде
поуздано
Аркадија
.
—
Ајде
,
потрчи
,
—
вели
му
поп
Спира
,
—
потрчи
,
поради
к’о
да
се
тебе
самога
тиче
.
ГЛАВА
ДЕВЕТНАЕСТА
Из
ње
ће
читаоци
видети
да
су
имали
право
наши
стари
кад
су
рекли
ону
златну
пословицу
:
„
Тешко
своме
без
свога
!
“
После
пола
сахата
кренуо
се
поп
Спира
да
погоди
кола
.
Обишао
је
онако
успут
све
паоре
који
кочијаше
Био
и
код
Пере
Боцкалова
,
и
код
Проке
Циканова
и
код
Раде
Карабаша
,
а
и
још
код
неких
;
и
ни
код
једног
није
нашао
честитих
арњева
,
а
где
би
их
и
било
,
ту
је
газда
опет
на
путу
.
Остаде
му
још
сало
газда
Пера
.
Поп
Спира
уђе
унутра
у
кућу
газда-Пере
и
баш
га
затече
у
кући
где
седи
у
ходнику
па
круни
кукуруз
.
—
Помоз
’
Бог
,
Петре
синко
!
—
Бог
вам
добро
дао
,
господин-попо
!
—
рече
Пера
и
скочи
са
столице
,
остави
брзо
лулу
из
уста
у
један
ћошак
,
па
скиде
шешир
И
пољуби
г
.
попу
у
руку
.
—
Па
,
како
је
?
Како
?
Радиш
ли
,
је
си
л
’
вредан
?
—
пита
га
поп
Спира
—
Па
мети
тај
шешир
на
главу
,
Петре
синко
,
покри
се
,
покри
!
—
Та
,
ето
,
кол’ко
могу
,
господин
’
попо
,
и
кол’ко
,
што
кажу
,
морам
!
—
Ааа
,
један
по
један
!
—
рече
у
себи
газда
Пера
Тоцилов
и
намигну
ђаволасто
испод
шешира
.
Јер
исти
газда
Пера
није
нико
други
него
добро
познати
нам
синоћни
Пера
Тоцилов
коме
је
Нића
боктер
дошао
и
код
њега
се
добро
почастио
као
што
је
стрпељивим
читаоцима
добро
познато
из
Главе
Шеснаесте
.
Домаћин
је
Нићу
почастио
,
а
овај
је
то
,
Бога
ми
,
и
заслужио
,
јер
је
тога
вечера
нарочито
дош’о
био
Пери
Тоцилову
.
И
док
су
они
тамо
певали
и
кикотали
чешљајући
перје
,
дотле
је
Нића
исприповедао
све
и
додао
,
да
ће
му
сутра
оба
попа
доћи
на
ноге
да
се
погађају
да
их
вози
.
Морају
путовати
а
сем
њега
нико
нема
онаке
арњеве
и
онаке
коње
.
„
Па
не
мој
да
срамотиш
своје
красне
коње
,
па
да
и
’
будзашто
возиш
,
—
саветовао
га
је
Нића
.
—
Та
видиш
ли
,
како
ти
је
запала
сикира
у
мед
,
па
није
да
је
само
сикира
,
нег
’
и
сво
држаље
.
За
то
буди
паметан
—
к’о
и
увек
што
си
био
—
,
па
не
испушћај
!
Та
,
знаш
како
они
нас
деру
,
кад
је
неко
од
наши
’
у
невољи
;
кад
се
,
на
прилику
,
жени
!
Та
,
волијем
поповску
крајцару
,
нег
’
,
што
кажу
,
трговачку
форинту
!
Та
сети
се
само
шта
нас
парокијане
кошта
само
оно
једно
њи’ово
„
Господи
помилуј
“
,
и
„
Подај
господи
!
“
—
учио
га
је
оне
вечери
Нића
;
и
све
је
то
сад
пало
на
памет
газда-Пери
Тоцилову
,
кад
је
видео
поп-Спиру
у
својој
авлији
.
—
Ето
,
ја
сврн’о
мало
!
—
отпочиње
поп
Спира
разговор
.
—
Видим
те
у
авлији
,
па
реко
’
:
дај
да
свратим
мало
код
нашега
газда-Петра
...
А
,
ти
увек
вредан
!
—
Па
фала
...
Фала
вам
,
господин-попо
,
који
сте
ме
се
сиромашка
сетили
.
—
Е
,
мој
синко
,
ниси
ти
сиромашак
.
Ти
си
човек
газда
,
кад
ти
можеш
да
држиш
коње
само
через
газдашага
и
сватова
.
—
Та
,
господин-попо
...
и
ви
како
диваните
,
да
је
,
ал
’
није
...
Јадан
ми
газдашаг
!
Него
крпарим
,
крпарим
к’о
нико
мој
.
Какви
сватови
;
зар
је
мени
до
њи
’
.
Него
,
ето
тако
,
мало
њивице
мало
’
раним
свиње
,
мало
кочијашим
—
па
крај
с
крајем
.
Тавори
се
,
господин-попо
,
од
талијанског
рата
и
од
како
изиђоше
ове
сексеруше
банке
све
горе
;
па
док
могу
—
добро
,
а
кад
удари
руда
у
брег
,
а
ја
ћу
,
што
кажу
,
„
аљку
на
батаљку
“
па
ил
’
у
Срем
преко
ил
’
још
даље
у
Сервију
...
А
за
сад
још
по
мало
од
кочијашења
—
—
А
имаш
ли
асну
од
кочијашења
?
—
Па
...
к’о
што
реко
’
,
не
дај
Боже
и
горе
!
А
,
што
рекосте
„
асна
“
,
ех
,
а
ко
данас
има
асне
од
рада
?
Нико
!
А
паор
ни
толико
!
—
А
јеси
л
’
бар
мајстор
у
том
послу
?
—
Та
,
сад
ја
нећу
ништа
да
диваним
преко
себе
,
него
,
ето
,
питајте
друге
људе
,
и
Джиде
и
господу
.
Извол’те
,
питајте
друге
људе
,
које
је
Пера
Тоцилов
возио
,
па
питајте
и
’
јесу
л
’
другог
кочијаша
после
тражили
!
—
Е
,
лепо
,
лепо
!
Баш
ми
је
мило
.
Па
сад
баш
кад
сам
и
онако
беспослен
,
да
се
бар
разговарамо
...
А
,
би
л
’
,
на
примјер
,
тако
ово
дана
,
возио
?
—
Та-а-а
,
оно
,
знате
...
—
отеже
Пера
и
почеша
се
,
—
видите
и
сами
какав
је
белај
напољу
!
А
баш
,
да
вам
право
кажем
,
и
не
би
ми
мило
било
сад
на
оваком
времену
...
Лети
је
друго
—
—
А
,
да
бо’ме
да
је
лети
друго
.
Лети
може
човек
баш
и
пешке
да
иде
...
А
,
пошто
возиш
,
на
прилику
,
лети
?
—
А
,
као
...
кога
,
на
прилику
?
—
Та
,
сад
...
кога
било
...
ма
кога
...
Лети
,
на
примјер
...
колк’о
тражиш
на
дан
?
—
Па
осам
сребра
—
—
Много
...
А
зими
?
—
Па
дупло
;
шеснајст
сребра
—
Хој
,
хој
!
То
је
бо’ме
папрено
,
Петре
синко
!
А
у
јесен
?
—
Па
к’о
и
у
зиму
,
шеснајст
.
—
То
је
бо’ме
много
.
Много
,
много
...
—
Е
,
па
јесен
је
,
блато
је
,
горе
нег
’
и
сува
зима
ил
’
снег
.
—
Та
знам
.
Петре
синко
!
Ал
’
колико
је
дужи
летњи
дан
него
овај
зимњи
,
—
па
ипак
за
зимњи
тражиш
дупло
!
Ајд
’
десетица
,
и
које
како
.
—
Е
ал
’
опет
,
ви
заборавили
,
колика
је
дугачка
зимска
ноћ
.
Па
сву
ноћ
коњи
једеду
,
а
ноћ
се
отегне
к’о
гладна
година
...
а
коње
треба
’
ранити
,
па
онда
и
’
добро
можеш
терати
.
Шта
је
десетица
!
Оде
,
што
кажу
,
сва
у
коњску
зобницу
;
„
десетицу
у
зобницу
!
“
—
Ама
много
је
,
много
!
—
Па
спрам
кесе
,
господин-попо
,
и
спрам
чина
.
Оно
,
знате
,
што
кажу
,
вандровкаша
на
путу
човек
и
забадава
узме
у
кола
,
ал
’
оно
је
вандровкаш
,
а
није
господин
.
А
господин
штогођ
боље
плати
,
то
све
боље
и
за
њега
;
припада
му
већа
почест
.
А
дика
,
што
кажу
,
и
риђи
у
таљигама
,
нек’мо
л
’
газди
!
—
Ја
би
’
се
,
знаш
,
ово
дана
кренуо
на
пут
;
онако
,
пало
ми
на
памет
,
дошла
ми
воља
да
се
мало
разонодим
.
Па
...
реко
’
...
дај
да
обиђем
и
припитам
најпре
нашег
Петра
.
—
Е
,
фала
,
фала
,
господин-попо
.
И
ја
,
што
кажу
,
вас
почитујем
,
и
већ
,
онако
сви
у
мојој
кући
...
вас
па
вас
...
нико
вас
од
моји
’
друкчије
и
не
зове
него
„
наш
господин-парок
“
—
—
Па
,
кол’ко
дакле
тражиш
?
—
Па
рек’о
сам
:
шеснајст
сребра
.
—
Осам
...
Петре
.
—
А
па
мало
је
,
мало
,
господин-попо
,
није
сад
лето
.
—
Па
пролепшаће
се
!
Мора
се
пролепшати
.
Ето
онај
мој
ми
жабац
каже
:
да
ће
бити
промјене
,
промјене
на
боље
.
—
Та
каква
жаба
,
господин-попо
!
Та
како
то
опет
диваните
!
?
Та
,
сто
жабаца
да
ми
,
не
крекећу
,
него
да
ми
натруковану
облигацију
даду
—
па
им
не
би
’
веров’о
.
Та
шта
ће
мени
жабац
,
код
мене
живог
!
—
Падаће
ово
,
господин-попо
,
бар
још
читаву
недељу
дана
!
Познајем
ја
то
по
мени
;
та
бољи
ми
жабац
не
треба
!
(
Пера
Тоцилов
је
некад
секао
дрва
у
некој
спахијској
шуми
,
и
том
приликом
заостале
му
неке
ситне
сачме
и
со
,
па
од
тога
доба
је
боље
и
сигурније
знао
да
предскаже
сваку
промену
и
време
боље
и
сигурније
него
и
сам
Календар
Стогодишњак
.
)
—
Ама
кад
ти
кажем
,
—
уверава
га
поп
Спира
,
—
промјениће
се
.
—
Та
немојте
ми
,
господин-попо
,
солити
памет
,
та
усољен
сам
ја
добро
,
па
за
то
тако
и
диваним
.
Кера
био
,
ако
не
потрефим
!
Та
још
мој
покојни
баба
(
Бог
да
му
душу
’
прости
!
)
говорио
ми
је
:
„
Синко
Перо
,
говорио
ми
је
он
,
кад
киша
пробије
зору
,
пробиће
и
опаклију
.
“
И
то
је
баш
тако
к’о
свето
!
Баш
сам
то
добро
утубио
!
Нема
ту
лепа
дана
још
задуго
,
господин-попо
!
Него
четрнајст
сребра
,
па
да
се
сутра
зором
кренемо
у
име
Бога
.
—
Ама
ти
си
,
Петре
,
тако
заценио
,
к’о
да
си
ти
сам
у
селу
.
—
Па
,
господин-попо
,
мал’те
неће
тај
ђаво
и
бити
!
—
Коме
требају
кола
с
арњевима
,
—
тај
ме
мора
потражити
...
Јербо
,
што
је
било
кола
с
арњеви
по
селу
,
то
је
сад
све
на
путу
.
—
Видиш
,
обешењака
паорског
,
како
све
зна
.
Тако
и
јесте
;
шта
знаш
!
—
вели
поп
Спира
у
себи
,
а
за
тим
рече
гласно
:
—
Осам
,
осам
,
Петре
.
Доста
ће
бити
и
осам
сребра
.
Па
,
ето
,
можеш
,
ако
се
стрефи
,
да
узмеш
још
кога
у
кола
.
—
Ако
нисам
и
нећу
!
—
рече
у
себи
Пера
Тоцилов
,
а
после
додаде
гласно
:
—
Четрнајст
,
господин-попо
;
ајд
’
дајте
ето
дванајст
сребра
и
још
једнога
да
узмем
у
кола
,
—
да
истерам
бар
тако
ти
’
шеснајст
сребра
.
Ето
,
нађ’те
ви
још
једног
,
па
да
вас
возим
не
за
осам
,
него
за
шест
сребра
!
Размисли
се
поп
Спира
и
после
подужег
размишљања
,
шетања
и
цењкања
,
пристаде
напослетку
.
Попусти
и
Пера
и
погодише
се
за
десет
сребра
.
—
Добро
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Десет
,
десет
—
али
кад
ти
платим
десет
,
’
оћу
добро
да
тераш
.
—
Немајте
бриге
;
к’о
ајзлибан
!
После
једнога
сахата
дотрча
Аркадија
поп-Спириној
кући
и
затече
попа
код
куће
.
—
Које
добро
,
Аркадија
?
—
запитаће
га
овај
.
—
Добро
је
!
Распит’о
сам
!
Господин
Ћира
погодио
је
оног
Перу
,
оног
Тоцилова
,
да
га
сутра
вози
.
—
Ето
ти
сад
!
Па
и
ја
сам
га
погодио
!
Но
,
сад
ће
бити
комендије
!
—
Па
ви
дакле
заједно
путујете
!
Е
,
то
је
баш
к’о
поручено
!
То
је
добро
!
Никад
боље
!
—
Какво
те
„
добро
“
спопало
?
!
Та
то
баш
не
ваља
!
—
Ама
то
,
то
баш
и
ваља
!
Но
фала
Богу
,
—
додаде
Аркадија
за
себе
,
—
добро
ми
је
исп’о
мој
план
за
руком
!
—
А
за
тим
рече
гласно
:
—
Е
,
баш
фајн
се
стрефило
!
—
Како
то
мислиш
?
—
Па
,
ево
,
како
!
Сад
се
можете
врло
лако
дочепати
оног
зуба
.
—
Е
,
ал
’
како
?
—
Па
,
ево
како
сам
ја
то
иштудир’о
...
Ако
се
кренете
сутра
зором
,
стићи
ћете
у
вече
у
Темишвар
,
—
и
онда
нема
никакве
надежде
.
За
то
се
и
немојте
крећати
у
јутру
,
него
пођите
око
подне
,
па
онда
морате
ноћити
у
Ченеју
код
господин-пароха
,
оног
,
оног
што
га
паори
зову
:
Олуја
,
вашег
и
његовог
пријатеља
...
А
ја
таки
идем
Тоцилову
,
да
му
кажем
,
да
не
преже
зором
,
нек
нађе
какавгођ
изговор
,
—
јер
ви
,
казаћу
му
,
не
можете
пре
ручка
да
се
кренете
.
—
Но
,
па
добро
,
ал
’
ја
ипак
,
још
не
видим
...
Пак
шта
онда
?
—
Е
,
па
сад
каж’те
ми
,
молим
вас
,
још
само
ово
:
коме
је
исти
поп-Олуја
већи
пријатељ
,
вама
или
господину
Ћири
?
—
Поп
Олуја
!
!
!
Та
мени
,
мени
да
бо’ме
!
Те
још
какви
смо
пајташи
и
пријатељи
били
,
и
то
још
од
кад
!
Још
од
прве
латинске
!
Та
заједно
смо
,
к’о
деца
,
с
катихетом
„
вертеп
“
носили
;
ја
продуцир’о
„
цара
Валтазара
"
а
он
„
Перу
из
Старога
села
Кера
“
.
Та
није
било
већег
спадала
у
школи
од
њега
!
—
Те
још
какав
,
какав
пријатељ
—
—
Таман
к’о
што
ваља
!
Кад
је
тако
,
а
ви
ћете
му
се
онда
моћи
слободно
повјерити
;
и
онда
гледајте
,
па
да
вам
он
помогне
да
се
дочепате
зуба
.
Знате
како
је
путовање
...
па
јесење
мочарно
време
,
па
прозебе
човек
...
па
вечера
,
па
ондак
разговор
,
па
вино
!
...
Та
ви
ме
већ
разумете
...
Може
се
...
згодно
је
...
—
Е
,
ал
’
како
ћу
,
како
?
Кад
га
он
,
кажу
,
чува
к‘о
очи
у
глави
;
сваки
час
га
загледа
и
пипа
,
је
л
’
му
на
свом
месту
.
Па
баш
и
да
га
се
дочепам
,
ал
’
кад
он
види
да
га
нема
,
а
?
—
Има
и
за
то
лека
,
немајте
ви
бриге
!
Ја
сам
се
за
све
постар’о
.
Ево
вам
ово
овде
замотано
.
Па
кад
му
склоните
онај
зуб
,
а
ви
му
онда
лепо
подметните
ово
на
његово
место
,
—
вели
Аркадија
и
предаде
му
један
мали
замотуљак
.
—
Ваљ’да
га
неће
успут
развијати
—
Поп
Спира
га
узе
и
размота
,
и
кад
виде
шта
је
а
он
се
грохотом
,
слатко
,
насмеја
.
—
„
Sej
den
jegože
sotvori
Gospod
“
!
...
Аркадија
,
човече
,
ти
си
мој
избавитељ
ево
већ
по
други
пут
!
Е
,
ако
се
још
и
сад
извучем
из
шкрипца
,
нећу
ти
то
vo
vjeki
vjekov
заборавити
.
Е
,
Аркадија
,
—
рече
поп
Спира
дигнувши
задовољно
обрве
,
—
ти
си
,
ти
си
...
формални
штрањгов
!
—
вели
и
тапка
га
задовољно
по
рамену
.
—
Хе
,
хе
!
—
смеје
се
и
снебива
Аркадија
.
—
Али
,
како
само
,
врагу
,
да
ти
то
падне
на
памет
.
кад
ти
ниси
учио
никакве
школе
?
!
—
Хе
,
—
вели
Аркадија
па
трља
онако
смирено
поповски
руке
и
увлачи
снебивљиво
врат
,
—
учио
сам
,
господине
,
какве
сам
мог’о
...
Учио
сам
,
те
још
како
учио
!
Свршио
сам
вам
ја
,
господине
,
и
ону
тринајсту
школу
!
—
завршује
Аркадија
поносито
.
—
А
,
после
,
сви
су
Провлакови
мајстори
за
то
;
а
и
ја
,
ако
ћемо
право
,
треба
да
се
зовем
Провлаков
!
—
Ах
,
бадава
,
—
вели
задовољно
поп
Спира
.
—
Кажу
:
„
триста
,
без
попа
ништа
!
“
Ако
нико
није
,
а
оно
ћу
ја
да
је
преокренем
па
од
сад
нек
се
каже
:
„
Триста
,
без
црквењака
ништа
!
“
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
?
што
рек’о
наш
Нића
боктер
.
Што
јест
,
јест
!
Право
су
рекли
наши
стари
:
„
Тешко
своме
без
свога
!
“
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТА
У
њој
је
описано
једно
јесење
путовање
са
једном
епизодом
на
чарди
.
У
првој
половини
Главе
је
забава
,
а
у
другој
поука
,
т
.
ј
.
изнета
је
ужасна
слика
једног
алкохолом
руинисаног
организма
,
за
поуку
многим
читаоцима
У
среду
тако
око
десет
сахати
,
баш
кад
се
господин
нотарош
кретао
у
амт
,
отворила
се
широм
капија
Пере
Тоцилова
,
а
на
капију
изађоше
кола
и
коњи
;
на
колима
лепи
арњеви
а
под
арњевима
седи
Пера
Тоцилов
.
Искривио
се
и
испружио
шију
па
наређује
из
кола
нешто
својима
тамо
у
авлији
.
А
за
тим
се
прекрсти
,
па
опсовав
блато
и
кишу
,
(
која
је
тако
свесрдно
падала
као
да
су
бар
недељу
дана
и
додолама
и
литијама
молили
Бога
за
њу
)
—
ошину
коње
и
потера
управо
у
попов
сокак
пред
поп-Спирину
кућу
.
Кад
га
узе
на
кола
прекрсти
се
још
једаред
,
онако
махинално
видећи
гђу
Сиду
како
се
крсти
на
вратима
па
се
крену
поп-Ћириној
кући
и
стаде
пред
капију
.
„
И
бркове
и
браду
,
“
чуло
се
још
из
авлије
,
„
све
,
све
обријај
,
све
скини
салашару
једном
паорском
,
све
,
све
!
Нек
’
иде
свет
на
њега
к’о
на
чудо
,
нек
...
“
И
уједаред
застаде
и
гђа
Перса
која
је
говорила
и
поп
Ћира
који
се
ухватио
за
левчу
и
метнуо
ногу
на
потегу
да
се
попне
у
кола
;
обоје
застадоше
као
окамењени
,
јер
обоје
спазише
у
колима
поп-Спиру
,
огрнута
госпоја-Сидином
великом
зимском
марамом
како
се
помаче
у
лево
а
(
из
почасти
)
оставља
поп-Ћири
да
он
седи
„
о
деснују
“
.
—
А-а-а
,
—
замуцкује
пренеражени
поп
Ћира
,
—
а-а-а
,
а
шта
је
оно
тамо
,
а
,
Петре
?
А
каква
је
опет
то
комендија
?
—
А
каква
би
опет
комендија
била
,
молим
лепо
?
—
пита
Пера
Тоцилов
,
а
начинио
наивно
и
поштено
лице
како
то
већ
паор
уме
.
—
Па
,
Петре
синко
,
је
л
’
то
поштено
од
тебе
;
дед
’
кажи
сада
ти
сам
?
Јесам
ли
ја
погодио
кола
и
капару
дао
—
ил
’
неко
други
?
А
?
—
пита
га
поп
Ћира
стојећи
крај
кола
?
—
Па
,
па
,
молим
лепо
,
господин-попо
