јебило
најгоре
,
најтеже
за
њу
,
то
излагање
пред
светом
у
цркви
,
на
доглед
,
подсмех
свих
.
И
што
је
још
више
охрабри
,
то
је
,
што
осети
како
Марко
сада
иде
одмах
иза
ње
.
Сјахавши
с
коња
и
сматрајући
за
дужност
да
он
сада
има
да
је
око
ње
,
да
је
он
води
,
ишао
је
пешке
одмах
иза
ње
ширећи
око
себе
лактове
и
као
бранећи
је
,
да
је
други
не
потискују
.
И
то
њу
чисто
трону
.
Окрену
се
и
са
осмехом
му
заблагодари
.
Он
,
потресен
,
раздраган
,
само
промуца
,
храбрећи
је
:
—
Не
бој
ми
се
,
Софке
!
Не
бој
ми
се
,
кћери
...
Тата
ће
све
...
Чаршија
,
којом
су
силазили
,
све
се
више
испред
њих
ширила
и
губила
,
пошто
се
ту
и
завршавала
.
Ма
да
је
овде
из
свих
улица
куљао
свет
да
их
види
,
ипак
није
се
гушило
,
није
било
тишме
.
Као
сваки
крај
вароши
све
је
било
пространо
,
разбацано
.
Из
средине
саме
чаршије
јасно
се
назирало
како
по
улицама
,
иза
кућа
,
штрче
пластови
сена
,
сламе
.
Горе
,
у
ваздуху
,
као
неке
грдне
тице
везане
ужетом
за
своје
дугачке
вратове
,
црнили
су
се
ђермови
од
простих
,
тек
скоро
ископаних
бунара
.
У
ваздуху
,
поред
свежине
,
онолике
просторности
,
осећао
се
онај
воњ
од
балега
,
ђубришта
,
помешан
са
мирисом
на
пресно
:
на
млеко
,
сирове
,
и
пластове
суве
кудеље
.
XX
Испред
младожењине
капије
Софка
осети
како
јој
ништа
не
би
необично
.
Још
мање
да
јој
би
онако
тешко
и
страшно
,
како
се
бојала
.
Чак
јој
се
не
учини
необична
ни
сама
капија
.
Била
је
то
велика
,
тешка
и
јака
као
град
.
Више
је
сигурно
коштала
него
сама
кућа
,
коју
она
поче
кроз
капију
да
назире
онамо
,
у
крају
,
и
преко
оноликог
дугачког
дворишта
.
Још
мање
је
непријатно
дирну
,
нити
се
стресе
,
како
се
бојала
,
када
испред
капије
виде
свекрву
и
пољуби
је
у
руку
,
а
на
својим
образима
осети
њене
усне
,
хладне
,
уздрхтале
,
а
посуте
већ
белим
маљама
.
Чак
напротив
би
јој
мило
,
кад
виде
како
се
свекрва
,
обучена
у
ново
,
варошки
,
—
а
опажало
се
да
је
силом
,
јер
је
све
на
њој
било
тако
широко
и
згужвано
,
—
од
ње
толико
уплаши
и
унезвери
,
ваљда
због
њене
лепоте
и
накићености
,
да
није
могла
реч
да
каже
.
Софка
,
да
би
је
охрабрила
,
поново
је
у
руку
пољуби
,
на
шта
ова
од
среће
,
захвалности
,
промуца
:
—
Хвала
ви
!
—И
од
радости
поче
рукавом
од
кошуље
,
сељачки
,
сасвим
заборављајући
се
,
да
брише
сузе
.
И
по
томе
„
ви
“
а
не
„
ти
кћери
,
чедо
“
Софка
виде
колико
се
она
ње
плашила
.
Не
да
је
само
стрепила
,
него
је
била
сигурна
да
ће
Софка
,
кад
дође
и
види
је
овако
просту
,
увучену
,
суву
,
чисто
проклети
судбу
,
што
јој
досудила
да
такву
свекрву
има
.
А
сад
,
не
само
да
то
не
би
,
него
ево
Софка
сада
њу
и
два
пута
и
то
пред
свима
,
наочиглед
свију
,
пољуби
у
руку
,
и
то
тако
усрдно
,
од
срца
,
да
ова
,
охрабрујући
се
,
срећна
,
поче
да
се
ослобађава
и
да
Софки
захваљује
муцајући
:
—
Хвала
,
чедо
,
хвала
,
кћери
!
.
.
И
онда
се
сасвим
приви
уза
Софку
.
И
држећи
је
за
руку
,
не
као
свекрва
,
старија
од
ње
,
него
као
сестра
,
никако
Софку
није
испуштала
.
Сватови
на
то
,
сви
срећни
,
заграјаше
:
—
Ја
,
свекрва
,
ја
,
свекрва
,
већ
не
пушта
снају
!
Марко
,
и
сам
раздраган
тиме
,
хотећи
да
је
уплаши
,
поче
да
је
дира
и
као
отурује
од
Софке
.
—
Ја
,
шта
ћеш
ти
мори
овде
?
Ајде
тамо
...
—
Немој
,
Марко
!
—Сва
срећна
,
видећи
да
се
он
шали
,
узвикну
она
и
још
више
се
приви
уза
Софку
,
хотећи
тиме
да
је
и
она
,
онако
слаба
и
уска
,
као
брани
и
штити
од
навале
сватова
,
који
,
збијени
на
капији
,
почеше
да
се
тискају
,
гуше
,
јер
,
нико
пре
ње
није
смео
да
уђе
.
А
изнад
Софке
на
прагу
било
је
намештено
корито
са
водом
,
које
,
по
обичају
Софка
не
сме
да
прекорачи
догод
свекар
не
баци
у
њега
дар
,
новац
,
и
не
обећа
,
који
ће
део
од
имања
,
које
парче
њиве
,
који
дућан
бити
снајин
,
и
од
које
ће
кирије
,
закупнине
,
новац
бити
њен
,
за
њену
личну
употребу
и
својину
.
И
зато
почеше
да
вичу
,
нестрпљиви
,
што
се
не
може
ући
:
—
Свекре
!
Шта
дајеш
,
свекре
,
за
снају
?
—
Све
,
све
...
—поче
он
.
—
Не
све
,
него
:
шта
и
колико
?
—
Ама
све
!
—
Зар
и
ханове
?
—
као
кушајући
га
питају
неки
.
—
И
ханове
,
и
све
!
—
Па
се
окрену
и
викну
/
жени
:
—
Иди
,
мори
!
—
Шта
?
—
Иди
и
донеси
„
оно
“
—
И
показа
јој
главом
на
кућу
,
на
мало
сопче
у
коме
су
закључани
у
ковчегу
ћемери
са
новцем
.
Она
остави
Софку
и
потрча
.
Али
испред
ње
већ
истрча
Арса
.
Знао
је
да
ће
се
она
тамо
око
отварања
сандука
збунити
и
задоцнити
,
зато
истрча
испред
ње
и
узе
од
ње
кључић
.
И
заиста
док
она
стиже
до
куће
,
он
већ
отуда
изнесе
један
ћемер
.
И
онако
пресамићеног
,
црног
предаде
јој
га
.
Она
га
однесе
Марку
.
Марко
,
нестрпљиво
,
да
се
једном
већ
сврши
,
зубима
искида
кожу
и
,
нагнут
над
коритом
,
са
уздигнутим
ћемером
више
главе
,
да
сви
виде
,
да
се
сви
зграњавају
,
поче
из
њега
сипати
новац
у
корито
.
Почеше
тупо
шуштећи
и
секући
воду
да
се
преливају
старе
меџедије
,
дубле
,
и
меке
ћошалије
,
већ
зарђале
,
полузелене
.
—
На
,
на
!
Све
!
...
—сипао
је
Марко
и
чисто
бректао
од
среће
,
задовољства
због
толиких
убезекнутих
,
зачуђених
узвика
на
оволико
злато
,
које
у
кориту
,
из
воде
,
спрам
светлости
поче
да
се
прелива
,
засењује
и
,
као
неки
жив
огањ
,
да
гори
и
бљешти
.
Затим
једнако
брекћући
од
среће
,
никако
не
могући
да
се
нагледа
ње
,
Софке
,
а
једнако
је
храбрећи
:
—
„
Не
бој
ми
се
,
Софке
!
Не
бој
ми
се
кћери
!
“
пружи
јој
руку
,
да
прекорачи
корито
и
уђе
.
Софка
крочи
и
,
вођена
њиме
,
пође
.
Испред
њих
ишао
је
Арса
са
испред
себе
уздигнутим
коритом
.
Из
корита
су
непрестано
као
сноп
,
жар
,
трептали
златни
зраци
новца
у
води
,
по
којој
је
пливао
спарушкан
и
црн
празан
ћемер
.
Марко
ју
је
водио
.
И
сам
ваљда
осећајући
,
да
ће
кућа
,
нарочито
она
мала
,
једино
окречена
собица
,
на
Софку
учинити
тежак
утисак
,
ишао
је
испред
ње
као
хотећи
собом
да
заклони
кућу
.
Ишао
је
поклецујући
једном
ногом
и
наслањајући
се
сав
на
њу
,
да
,
ако
Софка
посрне
,
он
,
тако
подупрт
,
може
одмах
да
је
задржи
,
дигне
.
И
што
год
је
ближе
кући
доводио
,
Софка
је
осећала
како
је
све
узбуђенији
.
Чисто
не
верује
свему
овоме
,
особито
њој
,
Софки
,
да
је
заиста
сада
ово
она
,
да
заиста
он
њу
овамо
,
код
себе
,
у
своју
кућу
уводи
.
Очима
је
гутао
,
и
једнако
извињавајући
јој
се
,
храбрио
:
—
Не
бој
ми
се
,
Софке
,
не
бој
ми
се
,
кћери
!
И
кад
је
доведе
до
саме
куће
,
прага
кујнског
,
он
је
онда
предаде
женама
,
да
оне
тамо
у
кујни
још
неке
обичаје
посвршавају
,
а
он
,
одахнувши
од
силног
терета
брига
,
поче
да
брекће
,
одмара
се
.
Али
не
могући
да
чека
,
док
се
у
кујни
обичај
са
Софком
сврши
,
па
да
би
и
он
могао
ући
,
поче
да
виче
:
—
Ајде
,
жене
!
Доста
,
не
врачајте
много
!
Јер
,
косе
ћу
да
вам
почупам
.
Од
радости
баци
шубару
,
свуче
кратку
чохану
колију
и
са
срећним
,
обријаним
и
светлим
лицем
са
подбратком
и
устима
,
која
су
му
играла
од
радости
,
оста
само
у
свиленом
минтану
.
Свеж
,
јак
,
са
новом
раскопчаном
огрлицом
око
врата
у
новим
чоханим
чакширама
.
И
када
Софка
из
кујне
изиђе
и
уђе
у
оно
сопче
,
да
се
тамо
као
одмори
,
он
се
брзо
сети
и
заврћући
рукаве
појури
у
кујну
код
ашчике
.
—
Дај
,
да
окуси
штогод
.
—
Ко
?
—
погледа
га
у
чуду
ашчика
.
-
Софка
!
Зар
дете
да
не
једе
ништа
,
да
ми
је
гладно
.
—
После
ће
она
!
—
увређена
,
што
јој
се
у
њен
посао
меша
,
одби
га
ашчика
.
—
Знам
ја
,
после
ће
она
.
Са
девером
заједно
да
једе
,
кад
гости
буду
јели
...
—
Како
после
?
Зар
дете
да
је
гладно
,
па
да
не
једе
—
пресече
је
Марко
тако
,
да
ова
умуче
.
И
сам
он
у
тањиру
најлепше
делове
од
печења
однесе
Софки
.
Отуда
од
Софке
растера
све
жене
,
особито
оне
из
Турске
,
које
сигурно
сада
први
и
последњи
пут
долазе
у
варош
,
а
које
се
биле
начетиле
око
ње
и
увукле
са
њом
,
да
се
,
и
у
онако
малом
сопчету
,
није
могло
ни
да
помакне
.
А
од
целе
своје
родбине
,
од
толиких
жена
,
изабра
једну
,
најмлађу
.
—
Ти
,
Миленијо
!
Само
ти
да
си
ту
са
Софком
и
да
је
двориш
.
А
ти
,
Софке
,
што
год
зажелиш
,
само
њој
кажи
.
А
ове
друге
немој
да
пуштате
.
Шта
да
вас
прљају
и
да
се
само
ту
вуку
.
Тамо
нека
су
.
Ено
им
свадба
,
двориште
,
ора
...
А
за
ону
,
свекрву
,
за
њу
,
Софке
,
немој
ни
да
питаш
.
Још
мање
што
од
ње
да
очекујеш
.
Сада
од
ње
ни
сам
Бог
неће
знати
шта
да
ради
.
Она
је
и
онако
брљива
,
па
још
сада
.
Миленија
,
сва
срећна
а
и
уплашена
да
„
снашка
“
њоме
неће
бити
задовољна
,
јер
можда
је
она
неће
знати
добро
услужити
,
готово
клече
до
Софкиних
ногу
и
,
пошто
два
и
више
пута
и
то
пред
самом
Софком
опра
руке
,
да
би
је
уверила
како
су
јој
чисте
,
поче
је
служити
и
нудити
оним
печењем
што
Марко
донесе
.
—
Узми
,
снашкице
,
узми
,
окуси
...
Од
силне
среће
,
што
је
њој
ово
у
део
пало
а
не
могући
да
се
нагледа
Софке
,
њене
лепоте
,
одела
,
оноликог
злата
,
свиле
,
она
је
са
страхом
,
једва
приметно
додиривала
који
крај
,
врх
од
Софкиних
хаљина
,
и
топећи
се
од
среће
,
кад
виде
како
Софка
узима
и
једе
,
захваљивала
јој
је
:
—
Хвала
,
снашкице
!
Окуси
,
узми
још
!
И
Софка
је
,
њој
у
хатар
,
узимала
и
јела
.
Али
,
више
је
пила
,
него
јела
.
Из
велике
,
од
пола
литре
чаше
,
од
старинског
једва
опраног
и
орибаног
толико
дебелог
стакла
,
она
је
жедно
пила
вино
помешано
са
водом
.
Миленија
видећи
како
Софки
то
годи
,
—
а
не
,
како
се
они
бојали
,
да
ће
бити
горда
—
до
суза
тронута
на
ту
Софкину
љубав
понова
би
је
нудила
:
—
Хвала
,
снашкице
,
хвала
...
Узми
,
узми
још
.
И
клечећи
до
Софке
држала
је
на
прстима
уздигнуте
руке
ту
велику
чашу
до
самих
Софкиних
уста
,
да
она
,
пошто
поједе
залогај
,
само
отвори
уста
,
дакле
да
нема
ништа
да
се
труди
,
ни
сагиње
.
И
Софка
осети
како
још
никада
у
животу
није
видела
овако
сунцем
опаљено
и
отврдло
али
толико
нежно
лице
,
као
сада
у
те
Миленије
.
И
то
је
било
толико
наивно
,
ропско
и
срећно
,
пуно
благодарности
,
што
се
даје
и
њему
да
живи
.
Од
њеног
одела
,
простог
,
али
новог
,
јаке
футе
и
дебеле
јој
кошуље
на
прсима
,
запахивао
је
мирис
на
лан
,
конопље
и
на
оне
високе
планинске
траве
.
А
опет
,
баш
испод
те
њене
круте
кошуље
,
испод
њене
опечене
сунцем
главе
и
иза
нажуљених
јој
и
жутих
руку
,
помаљала
се
и
белила
као
млеком
наливена
тако
нежна
и
слаба
њена
снага
.
Кроз
прозоре
тога
сопчета
виде
Софка
како
на
бунару
поје
коње
њихни
сватови
,
сељаци
.
И
као
ова
Миленија
код
ње
,
тако
и
они
тамо
,
сви
су
били
у
грубим
и
новим
колијама
,
чије
су
им
уздигнуте
круте
јаке
,
а
опшивене
модрим
ширитима
,
допирале
чак
до
врха
ушију
и
чиниле
да
им
се
јаче
виде
њихове
оштре
главе
,
а
сада
за
свадбу
навлаш
кратко
,
чисто
ошишане
,
и
то
не
глатко
,
подједнако
,
него
како
где
,
као
на
басамаке
.
И
сви
са
великим
,
зимским
шубарама
,
у
кратким
чакширама
,
сигурно
кројеним
и
шивеним
када
су
се
они
женили
,
и
зато
су
им
једва
до
кукова
допирале
.
Али
зато
опет
од
кукова
до
пазуха
сви
у
кожним
,
богатим
,
изрецканим
и
окићеним
силавима
,
са
јатаганима
,
разним
кратким
пушкама
,
ножевима
,
и
око
себе
обешеним
камџијама
.
И
сви
,
не
много
развијени
,
већином
мали
,
кратки
.
А
ко
је
опет
од
њих
био
развијен
,
тај
је
био
и
сувише
,
сувише
дугачак
и
крупан
.
Такви
су
им
били
и
коњи
,
које
су
појили
испред
бунара
.
Здепасти
,
али
танких
ногу
и
,
за
чудо
,
чисто
као
човечијих
,
тако
округлих
,
паметних
очију
а
сувише
дугачких
и
густих
грива
и
репова
.
Софка
је
видела
како
их
они
не
поје
као
други
.
Доводећи
их
до
каменог
корита
бунарског
они
,
као
да
то
нису
коњи
већ
људи
,
показујући
им
на
корито
,
говорили
би
свакоме
:
—
Пиј
бре
!
И
пошто
овај
,
дуго
пијући
и
ронећи
у
корито
,
подигне
главу
мљескајући
масним
брњицама
,
из
којих
с
обе
стране
цуре
млазеви
воде
,
и
почне
гледати
газду
својим
засићеним
очима
,
овај
би
му
онда
,
забацујући
узду
више
главе
о
ункаш
,
говорио
:
—
Е
,
сад
иди
!
—
И
заиста
коњ
би
на
једну
страну
одлазио
доле
,
у
шталу
,
а
он
горе
,
иза
куће
,
под
вењаке
,
међ
остале
госте
.
И
ако
је
врелина
,
сунце
тек
што
не
пржи
,
сви
они
,
тако
стегнути
,
претрпани
тим
колијама
,
са
тим
силавима
,
чизмама
,
ипак
се
не
раскомоћују
,
јер
то
је
све
за
њих
знак
госпоства
.
Софка
виде
како
за
њима
овамо
испред
ње
почеше
да
промичу
слуге
са
великим
новим
бакрачима
пића
,
и
то
пуним
до
врха
,
а
без
чаша
,
стаклета
,
него
са
великим
земљаним
буклијама
,
којима
ће
тамо
захватати
и
служити
их
.
Отуда
,
испод
хладњака
,
поче
овамо
да
допире
силан
жагор
,
не
разговор
,
смех
,
здравице
,
него
као
неко
ратничко
халакање
,
надвикивање
:
—
А
,
дедо
!
Наздрави
,
дедо
!
Здрав
си
ми
!
—
Жив
си
ми
!
—
Аха
!
А
са
тим
халакањем
,
усклицима
настаје
све
већи
шум
,
кретање
,
звецкање
мамуза
,
јатагана
,
крцкање
нових
силава
,
тако
да
се
Софки
не
тек
поче
него
сасвим
учини
све
ово
као
логор
.
И
они
,
и
ова
кућа
,
и
ове
њихове
жене
,
онако
у
својим
крутим
футама
,
још
крућим
и
чак
до
пета
дугачким
новим
кошуљама
,
а
опет
свака
са
око
паса
обешеним
ножићима
,
ланцима
;
па
онда
оне
њихове
испред
куће
и
по
моткама
пребачене
бисаге
,
узде
,
узенгије
,
а
доле
онај
велики
огањ
,
око
кога
су
се
окретала
и
цврчала
читава
телад
—
све
јој
се
то
учини
као
неки
логор
,
као
неко
одмориште
,
где
се
они
сад
сви
са
њом
,
својим
пленом
,
зауставили
,
да
се
одморе
,
па
опет
некуд
,
далеко
,
незнано
куд
крену
се
и
пођу
...
И
учини
јој
се
,
чисто
као
у
причама
и
песмама
,
као
да
је
она
нека
чувена
лепотица
,
па
одведена
у
кулу
и
тамо
скривена
.
А
ови
Маркови
,
дању
пландујући
и
кријући
се
,
а
ноћу
склањајући
се
од
месечине
и
ведрине
,
дуго
путујући
,
пронашли
је
,
и
пошто
кулу
освојили
,
порушили
,
њу
уграбили
и
сада
са
њом
ето
овде
стали
,
да
се
одморе
.
Зато
тамо
испод
хладњака
нико
сада
и
не
седи
,
не
раскомоћује
се
,
већ
сви
,
онако
наоружани
,
у
силавима
,
чизмама
и
стојећи
,
пију
,
једу
.
А
то
јој
се
још
више
причини
,
кад
после
,
од
пића
као
мало
ослободивши
се
,
почеше
овамо
око
њене
собе
да
се
купе
,
да
би
њу
што
више
могли
гледати
.
И
Софка
поче
јасно
да
разабира
,
како
,
чим
Миленија
од
ње
изађе
,
њу
испред
врата
сви
опкољавају
и
моле
је
.
—
Миленија
,
Миленија
.
Не
затварај
сасвим
врата
,
мори
.
Остави
их
мало
,
да
би
могли
да
гледамо
нашу
снашкицу
...
А
Миленија
,
у
инат
,
испред
носа
им
свом
снагом
затвара
врата
,
грдећи
их
:
—
Хајд
!
Не
досађујте
!
XXИ
И
на
срећу
своју
,
Софка
поче
осећати
,
како
је
све
чисто
дражи
и
бива
јој
пријатно
.
Осети
како
би
и
она
радо
јела
та
њихова
јела
,
особито
оне
њихне
погаче
,
заструге
сира
,
а
не
ово
,
што
су
за
њу
брижљиво
кували
и
Миленија
јој
доносила
.
Отуда
,
испод
хладњака
,
што
год
је
дан
више
одлазио
,
свет
се
са
околних
зидова
склањао
а
они
све
више
остајали
сами
,
све
јаче
,
све
бешње
почињу
да
преовлађују
само
њихне
сељачке
свирке
и
песме
.
Све
бешњи
бат
ногу
од
њихних
тешких
,
јаких
игара
,
једнолико
,
у
широким
скоковима
цупкање
и
силно
ударање
пете
о
пету
спекнутих
чизама
са
мамузама
;
онда
звецкање
на
женскињама
од
тешких
и
дугачких
до
испод
појаса
низа
од
посребљеног
старинског
новца
;
јак
шум
од
ломљења
у
окретању
њихних
крутих
и
јаких
сукања
.
А
изнад
свега
тога
оно
њихно
натпевање
између
мушких
и
женских
,
наизменце
.
И
то
понављање
истога
стиха
са
запушеним
једним
увом
,
да
би
им
гласови
били
што
силнији
,
јачи
,
као
да
су
у
селу
,
у
планини
,
где
треба
чак
преко
брда
глас
песме
да
допре
и
разговетно
се
чује
.
И
што
је
ноћ
бивала
јача
,
они
су
постајали
све
слободнији
,
силнији
.
Сигурно
,
сасвим
опивши
се
и
ослободивши
се
,
почеше
овамо
и
код
ње
да
долазе
и
не
питајући
да
ли
је
слободно
.
И
то
прво
старци
,
деде
,
који
због
свога
старешинства
као
највише
права
имају
,
па
онда
млађи
.
Испрва
су
долазили
појединце
,
као
да
јој
се
представе
,
рукују
се
и
дарују
је
,
а
после
у
групама
једнако
један
за
другим
,
да
ускоро
врата
од
сопчета
осташе
сасвим
отворена
.
Али
сви
јој
ипак
прилазе
са
неким
страхом
знајући
да
јој
тиме
досађују
.
Али
,
видело
се
,
да
највише
стрепе
од
Марка
,
свога
„
бате
“
,
јер
долазећи
једнако
су
се
уплашено
обзирали
,
да
их
он
можда
отуда
из
дворишта
,
испод
хладњака
,
не
види
.
На
њихову
срећу
он
се
беше
у
почетку
тамо
занео
,
пијући
и
здравећи
за
трпезом
.
Али
,
када
ови
код
Софке
почеше
у
групама
да
долазе
и
због
тога
тамо
трпеза
остаде
готово
празна
,
он
се
тек
тада
досети
,
и
Софка
заиста
чу
како
он
из
страха
,
да
се
ови
нису
сасвим
код
ње
обезобразили
и
обрукали
га
,
викну
заустављајући
:
—
А
бре
,
не
тамо
!
На
то
сви
овамо
испред
Софке
побегоше
уплашено
прошаптавши
:
—
Бата
се
љути
!
Али
тада
се
Софка
диже
и
сама
учини
оно
,
што
је
осећала
да
треба
да
учини
.
Сама
пође
к
њима
.
Већ
је
био
први
мрак
.
Уза
страну
куће
о
сниској
стреји
и
дирецима
биле
су
обешене
и
поређане
лампе
,
да
би
се
видело
ићи
тамо
,
њима
,
под
хладњак
.
Тамо
опет
,
окачени
о
хладњак
,
лелујали
су
се
дугачки
гвоздени
фењери
,
са
својим
тешким
,
масивним
,
црним
и
зарђалим
дном
,
које
,
када
би
фењери
одозго
пали
,
чисто
би
пробило
трпезу
.
Испод
хладњака
лежали
су
изваљени
на
јастуцима
или
седлима
.
Доле
у
крај
зида
били
су
прекрштених
ногу
и
у
ред
поређани
свирачи
,
зурлаши
,
бубњари
;
а
спроћу
њих
,
овамо
до
кућнег
зида
,
клечале
су
жене
,
већ
засићене
јелом
и
пићем
.
Када
Софку
угледаше
где
к
њима
долази
,
сви
,
и
најпијанији
,
као
застидивши
се
,
задржаше
чаше
у
руци
,
а
жене
поустајаше
уплашене
.
Али
она
виде
како
се
Марко
брзо
диже
и
,
да
би
је
спречио
да
овамо
,
к
њима
,
под
хладњак
не
улази
,
потрча
к
њој
.
Видело
се
како
му
се
од
страха
колена
у
чизмама
клате
,
како
му
се
појаси
услед
седења
збрчкали
,
те
му
цела
прса
,
трбух
изишао
.
И
запрепашћено
и
уплашено
,
да
нико
не
чује
,
чисто
поче
да
је
потискује
уздигнутим
рукама
.
—
Не
,
кћери
,
не
,
Софке
.
Не
овамо
.
Прости
су
,
пијани
су
.
—
Ако
,
ако
,
тато
!
—
Не
,
не
...
шта
ћеш
ти
?
Немој
ти
овамо
.
Ниси
ти
за
овамо
...
Али
Софка
не
даде
.
—
Хоћу
,
хоћу
тамо
...
Зашто
?
Хоћу
ја
!
—
И
сва
срећна
,
јер
зна
колико
га
тиме
изненађује
,
смешећи
се
,
поче
да
му
се
уноси
у
лице
.
—
Хоћеш
и
волиш
?
—
Марко
поче
да
се
надноси
над
њу
и
да
разрогачује
очи
,
упињући
се
,
да
из
Софкина
лица
дозна
,
увери
се
,
да
ли
је
то
у
истини
:
да
она
њега
,
његове
,
воли
и
зато
сада
хоће
и
она
да
је
са
њима
,
а
да
то
није
тек
реда
ради
.
Софка
виде
то
и
да
би
га
одједном
пресекла
,
сасвим
разуверила
,
као
увређена
том
његовом
сумњом
,
поче
чисто
плачно
да
га
кори
.
—
Зашта
,
тато
,
за
какву
ме
ти
држиш
?
Зар
да
не
волим
,
зар
бих
ја
овамо
и
долазила
и
удавала
се
.
—
Не
,
кћери
!
—
И
сасвим
уверен
да
их
заиста
она
воли
,
од
неизмерне
радости
,
Марко
се
окрену
њима
тамо
,
за
трпезом
,
свима
,
а
највише
најстаријем
у
челу
софре
,
старом
и
готово
слепом
деда-
Митру
:
—
Деда
Митре
,
и
ви
сви
,
бре
,
спремајте
дар
,
јер
ево
снашка
„
вашега
бате
“
иде
,
да
вас
двори
!
Сви
они
на
то
,
што
ето
она
,
Софка
,
као
свака
сељанка
,
долази
да
их
двори
,
од
радости
,
среће
,
подигнувши
се
,
чисто
ничке
клањајући
се
испред
ње
,
дочекаше
је
.
Жене
,
све
зарадоване
,
и
тим
Софкиним
доласком
сасвим
ослобођене
,
почеше
да
се
окупљују
око
ње
.
Почеше
да
јој
помажу
у
„
дворењу
“
,
које
се
састајало
у
томе
да
свакога
,
пре
но
што
му
пружи
чашу
,
буклију
,
пољуби
у
руку
,
затим
да
,
стојећи
испред
њега
,
чека
,
док
попије
,
и
пошто
га
понова
пољуби
у
руку
,
узима
од
њега
,
да
наслужи
другом
.
Дворећи
све
и
љубећи
у
руку
Софка
је
осећала
како
јој
уста
додирују
њихне
тврде
чворновате
руке
;
како
је
њихни
бркови
,
браде
,
косе
додирују
по
лицу
,
и
како
је
кроз
њене
шалваре
,
јелеке
од
свиле
чисто
боду
круте
,
длакасте
хаљине
њихне
.
Жене
,
сасвим
ослобођене
,
почеше
Софку
из
почетка
бојажљиво
,
после
сасвим
слободно
гладити
рукама
по
плећима
,
раменима
и
њеним
развијеним
куковима
,
наслађујући
се
њихном
облином
...
XXИИ
А
сама
је
била
крива
.
Знала
је
да
не
треба
.
Али
се
после
и
сама
као
загрејала
,
заборавила
,
јер
,
измешана
са
њима
,
једнако
дворећи
их
,
осећала
је
:
како
они
,
због
тога
њеног
силажења
међ
њих
,
изједначавања
себе
са
њима
и
тим
отуривањем
свега
што
је
имала
хаџијскога
,
варошкога
,
бивају
све
слободнији
,
срећнији
.
Не
знају
шта
ће
од
среће
.
Онако
стари
,
падају
пред
њом
и
као
деца
захваљују
јој
на
том
њеном
силаску
међ
њих
.
Испијају
из
њених
руку
највеће
бокале
на
искап
.
Сада
су
сви
своји
.
Сви
су
једнаки
и
онда
могу
,
како
они
знају
,
да
се
веселе
...
Зато
су
после
,
не
стрепећи
да
ће
то
коме
бити
досадно
,
једнако
захтевали
од
Цигана
да
им
свирају
и
певају
једну
исту
њихову
песму
:
—
Славуј
пиле
,
море
,
не
пој
рано
,
Не
буди
ми
,
море
,
господара
!
—
Ох
,
не
пој
рано
!
И
само
то
,
ништа
више
.
Али
зато
је
онда
то
било
тако
силно
;
тако
јако
пиштала
,
секла
зурла
,
био
бубањ
,
да
су
се
свеће
гасиле
,
а
они
,
не
знајући
шта
ће
од
беса
,
ножевима
и
јатаганима
из
силава
бацали
се
на
Цигане
и
секли
им
бубњеве
.
Жене
су
бежале
од
њих
а
све
се
око
ње
,
Софке
,
и
као
иза
ње
криле
,
склањале
,
знајући
да
нико
не
сме
овамо
да
се
баци
.
Свекар
јој
,
Марко
,
никако
као
не
могући
да
верује
да
је
заиста
она
,
Софка
,
сада
срећна
,
није
могао
да
је
се
нагледа
,
како
она
зајапурена
а
предано
,
од
срца
,
свакога
од
њих
двори
и
слободно
се
без
стида
,
као
код
своје
куће
,
креће
.
Пушта
да
јој
се
при
сагибању
све
,
и
плећа
,
и
кукови
,
оцртавају
,
да
јој
се
тешка
коса
у
густим
курјуцима
на
врату
заваљује
,
те
да
се
испод
њих
сасвим
јасно
помаља
свеж
и
ружичаст
,
као
наливен
врат
.
А
тај
њен
врат
њега
,
Марка
,
чисто
у
теме
,
у
мозак
бије
и
сече
.
И
не
могући
више
издржати
да
је
гледа
како
двори
,
све
служи
,
и
да
се
не
би
уморила
,
посади
је
до
себе
.
Софка
,
седећи
до
њега
,
сасвим
се
ослањајући
лактом
о
његово
колено
,
не
даде
да
се
примети
како
се
уморила
,
већ
,
на
завист
свима
,
а
у
највећу
почаст
њему
,
своме
свекру
,
тати
,
поче
само
њега
да
двори
.
Ослањајући
се
о
његово
колено
издизала
се
,
да
би
оном
другом
руком
,
заносећи
је
око
њега
и
као
обгрљавајући
га
,
могла
до
самих
му
уста
чашу
приносити
.
То
је
дочекивано
од
свих
криком
и
урнебесом
.
Цигани
до
неба
извијали
су
зурлама
.
Марко
им
је
бацао
читаву
кесу
новаца
.
Одједном
он
ђипи
и
позва
је
.
—
Софке
,
чедо
,
хајде
...
Није
знала
куда
ће
с
њом
,
али
ипак
пође
.
Виде
како
он
испред
ње
,
чисто
се
потурујући
,
иде
,
а
испод
темена
бели
се
његов
кратак
,
широк
врат
.
Али
када
виде
како
се
он
упути
право
њеном
сопчету
,
она
се
са
осмехом
досети
шта
хоће
.
Сигурно
ће
опет
из
оних
сандука
,
где
су
новци
,
какав
дар
,
каква
низа
дуката
.
Зато
Софка
,
не
журећи
се
,
пусти
Марка
испред
себе
.
Пролазећи
поред
кујне
чу
како
и
оданде
такође
допире
граја
,
сигурно
од
слугу
.
А
поред
тога
,
ма
да
су
га
остале
слуге
уплашено
задржавале
,
заустављале
,
испаде
пред
њу
Арса
.
—
Снашке
,
и
ја
сам
,
и
ја
сам
...
И
даље
није
могао
.
А
она
је
знала
шта
он
хоће
са
тим
.
Хоће
сигурно
да
јој
да
на
знање
,
да
она
зна
за
њега
,
како
је
он
,
њихов
слуга
,
Арса
.
Софка
смејући
се
,
благо
га
предусрете
.
—
Знам
,
знам
,
Арсо
.
—
И
у
том
стиже
у
сопче
за
Марком
.
Виде
како
он
иза
врата
,
где
је
био
мрак
,
и
где
су
им
стајали
они
сандуци
,
не
рукама
или
кључем
,
већ
тешком
и
окованом
потпетицом
од
чизме
,
са
мамузом
,
гази
и
скида
катанац
.
Од
беса
,
што
не
може
одмах
да
се
катанац
откине
,
он
га
изби
чизмама
,
заједно
са
бравом
.
И
Софка
виде
како
он
,
кад
је
осети
до
себе
,
и
то
овако
на
само
,
у
углу
собе
а
још
опкољену
оним
поређаним
и
наслаганим
даровима
,
особито
увијеном
уза
зид
брачном
постељом
,
са
оним
црвеним
,
широким
јорганом
,
јастуцима
,
чистим
,
белим
,
миришљавим
,
не
може
очи
од
ње
да
одвоји
.
Показујући
на
сандук
са
разбијеном
бравом
једва
говори
:
—
Ето
,
ево
,
све
,
кћери
,
све
је
твоје
.
Отвори
,
и
узми
.
И
све
...
Ти
ћеш
од
њега
кључ
имати
.
Ти
шта
хоћеш
,
коме
хоћеш
,
како
хоћеш
,
чувај
,
дај
,
расипај
...
Све
је
твоје
.
—
Знам
,
знам
,
тато
.
—
Али
једно
само
,
Софке
,
Софке
.
—
И
Софка
осети
неки
његов
други
глас
,
у
коме
није
било
:
ни
„
кћери
“
,
ни
„
чедо
“
,
већ
само
:
Софке
.
И
то
тако
страсно
,
лудо
,
да
се
Софки
врат
,
вратне
жиле
од
таквога
његовога
гласа
укочише
и
сва
она
поче
да
трне
.
И
заиста
то
би
,
јер
он
,
надносећи
се
над
њу
,
поче
страшно
да
дрхти
и
да
муца
:
—
Софке
,
Софке
,
само
једно
.
Истину
само
.
И
да
би
је
боље
у
очи
гледао
,
и
што
јасније
из
њих
видео
,
да
ли
ће
му
истину
казати
,
ухвати
је
за
раме
.
Рука
му
врела
утону
у
њено
меко
и
обло
раме
.
И
гушећи
се
поче
да
је
моли
:
—
Кажи
,
кажи
...
Није
истина
,
није
истина
да
заиста
,
истински
,
ти
волиш
све
нас
.
И
њу
обузе
нека
врста
лудила
,
луде
раздражености
,
гледајући
толику
његову
љубав
.
И
она
,
из
сажалења
,
да
га
умири
,
утеши
,
јасно
,
раскалашно
и
као
предајући
му
се
,
поче
га
уверавати
:
—
Волим
,
волим
,
тато
.
Све
вас
волим
.
—
Ама
баш
све
?
—
Све
,
кућу
,
тебе
,
а
највише
тебе
.
Али
тада
клону
.
Осети
како
из
оне
његове
руке
појури
у
њу
и
чисто
је
пресече
тако
јака
врелина
,
и
,
са
њом
,
тако
неко
чудно
,
никада
до
тада
неосећано
осећање
.
На
ужас
осети
како
јој
се
испод
његове
руке
одједном
,
силом
,
против
њене
воље
,
поче
половина
да
увија
,
и
прса
јој
,
као
жива
,
тако
уздрхташе
и
полетеше
.
Чу
само
како
Марко
,
чисто
бежећи
из
собе
од
ње
,
тамо
међ
својима
,
са
неком
страшном
насладом
,
слутњом
,
надом
,
као
луд
виче
и
заповеда
:
—
Капију
бре
затварајте
,
капију
замандаљујте
,
да
нико
,
нико
...
Ах
!
Ах
!
XXИИИ
И
после
настаде
најгоре
,
најцрње
.
Како
прве
ноћи
уђоше
у
ону
велику
собу
,
која
је
својом
величином
половила
кућу
,
никако
се
више
отуда
није
излазило
,
Цигани
се
ређали
.
Морали
једни
друге
да
одмењују
.
А
„
слатка
“
велика
вечера
никако
да
почне
.
Једнако
су
горели
и
трештали
огњеви
по
кујни
,
испред
куће
,
и
око
куће
,
и
чак
овамо
око
штала
,
где
је
била
стока
и
са
њом
сасвим
стари
,
бабе
и
старци
,
који
нису
могли
да
издржавају
.
Целе
ноћи
видело
се
како
на
те
огњеве
падају
ужежени
„
вршници
“
,
заклапајући
округле
тепсије
са
непеченим
питама
и
разним
печењима
.
Све
су
то
били
„
дарови
“
,
које
отуда
,
собом
,
из
села
,
свака
кућа
понела
,
да
сада
на
тој
слаткој
вечери
прикажу
.
Пиће
се
једнако
у
великим
котловима
из
подрума
довлачило
и
ту
у
кујни
до
зидова
ређало
,
остављало
,
да
би
било
на
домаку
руке
,
да
се
не
би
сваки
час
у
подрум
силазило
.
Тако
су
онда
из
њих
могле
и
жене
,
које
су
биле
око
тих
својих
пецива
,
кришом
,
колико
су
хтеле
,
да
пију
.
И
зато
је
свуда
око
тих
огњева
,
чија
је
светлост
особито
ноћу
толико
бљештала
,
да
се
и
сам
кров
кућни
прозирао
,
једнако
била
граја
,
смех
,
кикот
и
све
је
бешње
,
силније
бивало
.
И
све
то
,
та
толика
светлост
,
са
толиким
огњевима
,
праскањем
,
бљештањем
поче
да
је
плаши
.
Као
да
под
ногама
не
осећа
земљу
,
одозго
није
заклопљена
кућним
кровом
,
димњаком
,
већ
као
да
се
све
то
око
ње
,
заједно
с
њом
,
креће
,
иде
,
и
све
веће
бива
.
И
још
када
су
почели
да
позивају
старце
,
који
су
тамо
иза
куће
,
поређани
уза
зидове
лежали
,
одмарали
се
,
да
дођу
овамо
у
велику
собу
,
за
софру
,
Софки
се
учинило
да
их
не
зову
,
што
без
њихових
здравица
и
благослова
не
могу
они
да
отпочну
ту
њихову
слатку
,
велику
вечеру
,
—
зар
је
њима
сада
до
јела
—
него
,
као
да
се
не
може
без
њих
,
тих
стараца
,
без
њихна
присуства
и
одобрења
,
отпочети
оно
што
они
мисле
са
њом
да
раде
.
И
зато
онда
онолики
урнебес
,
граја
,
крици
од
весеља
,
кад
и
старци
почеше
да
долазе
.
Улазили
су
у
колијама
,
погурени
,
полако
,
ситна
,
дуга
,
зборана
лица
.
Не
могући
после
спавања
да
се
сасвим
умију
,
брисали
се
пешкирима
.
Софка
их
је
тамо
за
софром
дочекивала
,
љубила
у
руку
и
дворила
са
великом
чашом
,
коју
су
они
морали
,
пре
но
што
у
чело
софре
заседну
,
сву
на
искап
да
испију
.
Из
кујне
већ
се
уносе
ти
„
дарови
“
,
те
њихне
печене
пите
,
печења
,
гибанице
,
од
којих
је
силна
маст
цурила
.
При
уношењу
сваког
тог
дара
,
на
сав
би
се
глас
казивало
чији
је
,
од
кога
:
—
Ово
је
од
деда-Митриних
!
...
Ово
од
ујка-Стошиних
!
...
Ово
од
баба-Станиних
,
тетка
Магдиних
...
А
међутим
све
се
више
и
кујна
,
са
оном
силном
ватром
,
врелином
,
и
њихна
овамо
велика
соба
спајала
,
сједињавала
,
и
сви
они
све
више
бивали
разголићени
,
све
су
више
хаљина
од
себе
одбацивали
.
Код
жена
већ
су
се
сасвим
помаљали
изнад
сукања
и
фута
трбуси
,
надмени
од
многог
јела
и
пића
;
видела
се
њихна
полуотворена
прса
,
код
неке
спарушкана
а
код
неких
још
свежа
,
једра
,
страсна
.
А
код
свију
њих
голи
,
ознојени
вратови
и
подваљци
били
су
обојени
разним
бојама
од
шамија
и
шалова
,
те
су
због
тога
још
чудније
изгледале
.
Мушки
опет
били
су
све
разузданији
.
Сви
одавно
без
силава
,
појасева
и
чизама
,
и
голих
,
косматих
прсију
,
и
изувених
ногу
.
И
што
се
више
пило
,
наздрављало
,
и
тамо
у
кујни
,
око
куће
,
и
овамо
,
у
соби
,
за
трпезом
,
све
више
су
се
међ
собом
мешали
,
као
сједињавали
.
Није
се
бирало
ко
ће
где
да
седне
,
где
да
се
извали
.
Ни
муж
код
своје
жене
,
ни
жена
код
свога
мужа
,
него
где
се
нашло
,
где
се
могло
.
Не
осећали
се
болови
од
суседних
лактова
у
прсима
,
од
туђих
,
не
мужевљевих
колена
међ
скутовима
.
И
са
ужасом
Софка
је
гледала
како
је
све
то
почело
да
постаје
,
да
се
стапа
у
једно
.
Сви
мушки
претварају
се
у
једног
мушког
,
све
женске
такође
опет
у
једну
општу
женску
.
Ни
старо
,
ни
младо
,
жена
,
снаја
,
стрина
,
ујна
или
какав
род
.
Само
се
знало
за
мушко
и
за
женско
,
и
онда
једна
мешавина
:
стискање
,
штипање
,
јурење
око
куће
и
кркљање
.
Толико
је
то
ишло
,
да
је
она
мала
,
питома
Миленија
,
сигурно
не
могући
више
да
издржи
тамо
по
дворишту
и
по
кутовима
најезду
толиких
њих
,
који
су
је
јурили
,
побегла
отуда
овамо
и
почела
да
се
крије
око
Софке
и
трпезе
.
А
била
је
сва
изломљена
,
изуједана
,
а
опет
сва
срећна
и
обамрла
од
силне
насладе
.
И
јавно
,
на
сав
глас
,
склањајући
се
иза
Софке
,
готово
луда
од
среће
,
церекала
се
и
молила
Софку
:
—
Не
дај
ме
,
снашкице
!
Не
дај
ме
,
слатка
била
.
Не
дај
ме
,
јер
ови
ме
наши
сву
...
—и
показивала
је
на
готово
гола
прса
и
изгужване
футе
и
јелеке
.
А
на
то
нико
да
се
постидео
,
поцрвенео
,
већ
су
јој
се
сви
смејали
,
особито
жене
и
то
старе
,
сасвим
у
годинама
,
јер
она
је
била
најмлађа
међ
њима
,
па
зато
сада
мора
највише
од
мушких
и
да
„
пати
“
.
Чисто
раздрагано
,
као
сећајући
се
,
кад
су
оне
биле
тако
најмлађе
у
фамилији
,
па
тако
на
овим
весељима
,
свадбама
бивале
од
свих
мушких
највише
јурене
,
миловане
и
љубљене
,
на
сав
глас
,
раздрагано
,
дирале
су
Миленију
:
—
А
Миленијо
!
Ах
ти
,
мори
,
мазнушо
!
Ти
бајаги
нећеш
!
Ти
ли
?
А
то
је
почело
Софку
да
ужасава
,
пуни
језом
и
страхом
,
јер
јој
тада
би
сасвим
јасно
да
је
ова
свадба
,
ова
њихова
слатка
вечера
у
ноћи
,
и
оно
једнако
тражење
да
је
тамо
капија
што
више
затворена
,
што
јаче
замандаљена
,
да
би
они
овамо
били
одвојенији
,
скривенији
—
све
то
као
неки
њихов
одређени
,
одавно
очекивани
дан
и
време
.
Па
не
само
да
им
је
ово
сада
као
први
пут
,
што
се
тако
изопијали
и
сасвим
заборавили
,
него
да
је
то
њихов
обичај
на
овим
њиховим
свадбама
.
У
томе
се
и
састојала
њихова
весеља
.
Јер
једнако
одвојени
од
кућа
и
растурени
са
стоком
по
планинама
,
пашњацима
,
те
њихове
свадбе
били
су
једини
дани
,
када
су
се
састајали
,
виђали
једно
другог
,
па
чак
и
своје
жене
.
И
онда
,
добро
нахрањени
,
а
већ
исушени
од
силних
толико
уздржаваних
,
радом
убијаних
страсти
,
чежње
,
тада
би
сасвим
падали
,
сасвим
се
заборављали
не
могући
ништа
разабрати
,
ништа
разликовати
,
ни
род
,
доба
,
године
.
Отуда
онда
оне
невероватне
приче
,
гласови
о
њима
,
„
сељацима
“
.
Софки
тада
би
јасно
,
што
никад
од
Магде
није
чула
какву
добру
реч
о
тамо
њеним
синовима
,
снајама
на
селу
;
па
она
Магдина
вечита
узречица
,
када
би
је
питали
за
те
сељаке
:
„
Море
,
маните
их
,
сељаци
,
шта
друго
они
знају
“
.
И
онда
оно
,
у
шта
Софка
до
тада
није
могла
да
верује
,
она
прича
о
њиховом
чувеном
чивчији
деда
Вељи
,
за
кога
се
причало
да
је
са
свима
снајама
живео
.
Тада
Софки
би
јасно
оно
силно
рађање
деце
,
ма
да
мужеви
већи
део
живота
проведу
на
печалбама
,
и
она
онолика
сличност
међу
њима
.
Сви
,
из
целога
села
,
као
да
су
од
једнога
оца
,
матере
,
од
једне
куће
,
а
не
из
читавога
краја
.
И
онда
оне
језовите
приче
,
за
које
се
у
вароши
знало
,
веровало
,
али
се
о
њима
не
водило
рачуна
:
како
сви
они
,
сељаци
,
да
би
што
више
радне
снаге
имали
,
женили
своје
синове
још
као
децу
,
узимали
за
њих
одрасле
девојке
,
већ
доста
у
годинама
,
способне
за
сваки
рад
.
И
то
се
ради
од
увек
,
с
колена
на
колено
.
Нико
то
не
сматра
за
увреду
,
грех
;
ни
доцније
,
када
синови
порасту
.
Ништа
то
није
.
Имаће
и
они
,
синови
,
кад
,
имаће
и
они
својих
снаја
...
И
Софка
тада
,
на
ужас
свој
,
виде
да
је
—
не
чека
,
не
да
ће
можда
то
и
с
њом
бити
,
него
да
је
то
свршено
,
то
се
већ
зна
,
јер
ето
почеше
,
као
честитајући
Марку
,
на
Софку
падати
масне
здравице
,
задиркивања
и
смех
...
XXИВ
Трећи
дан
,
уторак
,
а
Марко
никако
не
пушта
.
Сам
одлази
и
затвара
капију
.
Тешко
оном
ко
спомене
,
а
камо
ли
да
се
усуди
поћи
.
Али
није
се
могло
више
.
Почело
се
већ
да
излуђује
.
Почели
да
се
међ
собом
туку
и
од
беса
сами
себи
секу
руке
,
ноге
,
тако
да
су
морали
,
вучени
женама
,
одлазити
кроз
капиџике
чак
и
прескачући
преко
зидова
.
Марко
опет
да
излуди
.
Једнако
брани
,
не
да
,
а
кад
примети
да
је
ко
умакао
,
он
слуге
да
побије
.
Софка
,
огрнута
колијом
,
лежала
је
.
Није
могла
више
да
двори
,
нуди
.
Од
умора
једва
је
очи
држала
отворене
.
Била
је
сва
врела
.
А
од
страха
,
језе
,
чисто
је
као
неко
лудило
подузимало
.
Јер
,
што
су
више
гости
одлазили
,
она
и
он
свекар
све
више
су
остајали
сами
.
И
што
је
најгоре
,
није
је
било
страх
,
што
не
зна
шта
ће
бити
,
—
знала
је
шта
је
чека
—
;
него
стога
,
што
са
собом
још
није
била
на
чисто
:
шта
ће
она
чинити
,
ако
заиста
свекар
,
Марко
,
на
њу
...
Само
да
није
она
Софка
,
ефенди
-Митина
,
она
би
већ
знала
.
Сигурно
би
могла
да
се
отме
од
њега
,
и
,
макар
сва
изгребана
,
сасвим
гола
,
она
би
утекла
.
Али
шта
ће
после
,
кад
је
такву
виде
на
улици
,
у
чаршији
?
...
Једва
ће
се
то
дочекати
,
да
јој
се
сите
.
И
због
тога
не
смејући
,
а
не
знајући
шта
би
друго
,
од
страха
,
изваљена
до
свекровог
места
,
уз
трпезу
,
сва
је
цвокотала
и
грчила
се
.
А
најгоре
јој
би
,
када
осети
како
у
гласу
Маркову
,
—
а
он
је
тамо
око
куће
викао
,
псовао
,
претио
,
што
су
сви
отишли
,
особито
што
је
отишао
стари
деда
Митар
,
Арса
и
Стева
,
—
у
том
његовом
вајкању
,
претњи
,
звучи
и
страх
,
страх
,
што
су
га
оставили
самог
.
Јер
да
су
и
они
ту
,
пошто
су
и
они
то
исто
радили
са
својим
снајама
,
и
он
би
сада
,
сасвим
лако
,
са
својом
...
А
овако
,
оставили
га
самог
,
и
то
овде
,
у
вароши
,
где
то
није
обичај
,
не
зна
се
за
то
,
не
сме
да
буде
...
Чу
га
како
се
овамо
к
њој
враћа
.
Дише
толико
,
да
се
Софки
учини
како
се
цела
соба
креће
.
Она
,
не
могући
да
устане
,
да
га
као
што
треба
дочека
,
поче
се
извињавати
:
—
Не
могу
,
тато
,
уморна
сам
.
—
Седи
,
седи
,
чедо
!
И
седе
до
ње
,
али
подаље
.
То
Софку
још
више
уплаши
,
јер
виде
како
не
може
да
седи
,
како
прекрштених
ногу
и
са
подбоченим
рукама
о
колена
,
сав
се
нија
и
гледа
оштро
испред
себе
,
гледа
у
трпезу
,
недигнуту
,
у
проливено
вино
,
разбацане
кости
,
расуто
јело
,
комађе
хлеба
,
изгужване
покровце
,
разбацане
пресавијене
јастуке
.
А
тамо
до
врата
,
у
кујни
,
Цигани
,
мртви
уморни
,
једва
држе
зурле
и
дремају
.
На
пољу
опет
поче
по
трећи
пут
мрак
да
силази
,
и
све
ово
као
да
се
смирава
,
малаксава
.
И
само
камење
по
дворишту
,
вађено
коњским
копитама
,
више
не
прска
и
не
тандрче
,
већ
како
који
и
где
у
рупу
запао
,
тако
застао
и
углављен
као
да
се
одмара
.
Момци
,
буновни
,
неиспавани
,
умивају
се
на
бунару
и
пљускају
.
Доле
из
штале
само
се
чује
како
шушти
чупана
у
нарамцима
слама
и
сено
и
како
ношена
ситно
пада
и
веје
путем
.
У
кујни
,
све
као
свршено
,
и
мирно
,
тихо
.
И
то
тако
страшно
тихо
и
грубо
.
Велики
огањ
,
као
свршивши
свој
посао
,
све
више
је
трнуо
и
пепелом
се
покривао
.
Једино
што
се
чује
ход
по
кујни
,
клопарање
папуча
ашчике
и
њен
тихи
шапат
са
свекрвом
.
А
баш
тај
шапат
њега
,
Марка
,
толико
пренерази
.
—
Свири
!
—
поскочи
он
уплашено
и
викну
тако
силно
,
да
цела
кућа
претрну
.
И
сама
Софка
,
заборавивши
се
,
подиже
се
и
поче
га
заустављати
:
—
Не
,
тато
.
Не
,
тато
.
Али
он
је
не
погледа
.
Преко
софре
,
укорак
је
прескочивши
,
пође
ка
кујни
,
свирачима
.
У
том
свирач
,
држећи
у
једној
руци
тромо
грнету
,
а
другом
притискујући
распасан
минтан
,
пресави
се
пред
Марком
и
сањиво
,
малаксало
,
али
одлучно
поче
:
—
Марко
,
—
али
се
брзо
трже
и
поправи
—
газда
Марко
,
—
ако
смо
и
Цигани
,
и
ми
душе
имамо
.
Не
може
се
више
.
Не
може
се
,
и
сам
видиш
.
Марко
,
место
да
га
,
као
други
пут
,
на
такав
одговор
удари
,
избије
,
отера
,
чисто
као
да
га
поче
молити
:
—
Знам
,
видим
...
Видим
,
али
хоћу
,
хоћу
,
хоћу
!
—
И
осећајући
неку
насладу
у
том
„
хоћу
“
,
наднесе
се
над
Циганина
дижући
руке
,
којима
би
га
смождио
,
само
да
се
овај
опет
успротиви
.
Опет
поче
свирка
.
Истина
уморна
,
упињући
се
,
али
опет
са
хуком
и
топло
.
Опет
поче
кроз
ноћ
да
трепери
грнета
.
А
ту
свирку
,
хуку
,
он
,
Марко
,
као
да
је
једва
чекао
.
Јер
,
на
изненађење
Софкино
,
не
врати
се
овамо
к
њој
,
него
оде
право
,
ка
прозору
собњем
.
И
тамо
,
спроћу
ње
,
у
куту
,
где
је
био
потпун
мрак
,
чисто
се
скљока
.
Софка
претрну
,
јер
виде
да
је
већ
дошло
оно
:
да
ће
јој
сигурно
сад
исповедити
љубав
своју
.
Зато
је
тамо
у
кут
пао
,
да
је
у
мраку
,
да
се
не
би
видео
какав
изгледа
,
када
јој
почне
о
томе
говорити
,
а
зато
и
тражи
да
сада
свирачи
свирају
,
да
од
њихне
хуке
и
ларме
ашчика
и
свекрва
не
би
чуле
његову
исповест
.
И
ко
зна
,
сигурно
би
то
било
,
да
се
у
том
не
појави
ашчика
.
А
по
њеном
лицу
,
држању
,
видело
се
да
се
дуго
и
дуго
решавала
,
да
је
тек
после
многог
наваљивања
,
молбе
а
можда
чак
и
плача
од
стране
свекрве
,
пристала
да
овамо
уђе
.
И
видело
се
да
је
зато
тако
љута
,
и
на
саму
себе
,
што
ето
мора
чак
и
то
да
ради
.
А
највише
је
била
љута
на
њега
,
свекра
,
самог
Марка
.
Ако
баш
они
,
његови
сељаци
,
то
не
знају
,
а
оно
бар
он
,
који
је
газда
,
већ
толико
је
у
вароши
,
бар
он
треба
да
зна
какав
је
овде
ред
:
да
је
већ
једном
време
да
младенци
иду
у
своју
собу
.
И
зато
она
чим
уђе
чисто
викну
:
—
Хајде
!
Немајући
кад
да
чека
,
стаде
до
врата
журећи
их
,
и
Марка
и
саму
њу
.
—
Хајде
,
хајде
,
де
!
Софка
виде
,
како
он
отуда
,
из
угла
собе
,
на
оно
њено
прво
„
хајде
“
плећима
полете
напред
,
да
и
њу
као
и
свакога
отера
,
али
се
сети
да
она
није
нека
његова
,
сељанка
,
па
да
може
радити
са
њоме
шта
хоће
,
већ
да
је
варошанка
.
А
највише
га
порази
,
кад
спази
ашчикину
голу
руку
,
подбочену
о
кук
,
са
заврнутом
кошуљом
,
и
то
чистом
,
белом
,
те
по
томе
он
познаде
да
није
прала
судове
,
него
да
је
сада
сигурно
разастрла
постељу
младенцима
.
—
Хајде
,
хајде
,
свекре
!
Доста
је
,
време
је
...
Охрабреније
на
то
његово
ћутање
поче
ашчика
да
жури
.
А
Софка
је
знала
куда
је
позива
,
шта
значи
то
њено
„
хајде
“
,
куда
је
води
,
у
какав
понор
...
Виде
како
јој
ашчика
строгим
погледом
поче
да
даје
знак
,
да
бар
она
,
Софка
,
не
буде
луда
,
бар
она
зна
шта
сада
треба
да
се
ради
и
онда
нека
се
сама
диже
,
одлази
,
када
он
,
свекар
,
сељак
,
не
зна
и
неће
да
зна
...
Софка
цвокоћући
и
скупљајући
одело
око
себе
,
ма
да
је
била
добро
обучена
,
диже
се
и
пође
.
.
—
Збогом
,
тато
!
—
Приђе
и
пољуби
га
у
руку
.
Осети
како
су
му
руке
,
прсти
,
сасвим
хладни
и
тешки
.
Излазећи
и
пролазећи
кујну
,
чу
она
за
собом
ашчикин
још
строжији
глас
овим
Циганима
у
кујни
:
—
Хајде
и
ви
,
бре
...
И
виде
како
Цигани
,
срећни
,
вукући
у
брзини
колије
и
гуњеве
по
земљи
,
пројурише
поред
ње
и
изгубише
се
трчећи
ка
капији
.
Али
у
том
чу
се
страшан
Марков
глас
,
који
се
беше
устремио
на
ашчику
.
—
Ђид
ти
!
Шта
ти
?
Али
ашчика
као
да
је
била
спремна
на
то
,
јер
чу
се
како
га
утишава
:
—
Де
,
де
...
газда
-
Марко
,
знам
ја
...
—
Шта
ти
знаш
,
сурунтијо
варошка
,
шта
ти
,
варошка
!
...
—
Ако
,
ако
,
Марко
.
Све
ако
,
само
ти
легни
,
испавај
се
.
Али
на
то
,
као
одговор
,
чу
се
само
ломљење
сигурно
трпезе
,
прозора
.
И
то
тако
страшно
,
да
ашчика
,
унезверена
,
излете
са
запрепашћеним
узвиком
:
„
Куку
“
,
које
би
угушено
још
јачим
прскањем
прозора
,
не
само
стакла
него
и
ћерчива
,
гажењем
судова
по
трпези
,
а
све
то
праћено
његовим
готово
лудим
гласовима
,
речима
,
псовком
,
кркљањем
,
које
је
за
свакога
било
неразумљиво
,
али
за
Софку
овамо
,
у
собици
,
која
беше
од
страха
пала
у
постељу
и
покрила
се
јорганом
,
сасвим
јасно
,
разумљиво
...
—
Ах
,
ах
,
псу
бре
,
крвниче
бре
,
стари
деда-
Митре
!
Ах
мајко
,
ах
курво
!
Ах
отац
,
ах
проклет
...
Ах
!
Зар
ви
,
бре
...
А
Софка
је
знала
да
то
значи
:
Зар
вама
све
допуштено
,
ви
све
чинисте
што
хтедосте
;
своје
синове
женисте
и
изабрасте
снаје
не
за
њих
већ
за
себе
!
—
Ето
и
сам
он
,
и
њега
је
отац
младог
женио
,
па
не
можда
,
него
сигурно
је
ова
његова
жена
,
сада
свекрва
,
прво
са
оцем
његовим
,
својим
свекром
,
живела
!
И
овај
сада
његов
син
није
његов
син
,
него
ваљда
брат
.
И
сви
они
,
сви
,
како
су
хтели
,
онако
,
како
су
њихови
оцеви
са
њихним
женама
,
тако
и
они
са
женама
својих
синова
.
А
сада
,
само
њему
се
не
да
,
само
он
то
не
сме
!
...
И
ко
зна
-докле
би
и
како
—
да
се
не
чу
где
ашчика
у
кујни
свекрви
поче
уплашено
говорити
:
—
Снашке
,
ја
више
к
њему
не
смем
.
Ти
ако
хоћеш
,
иди
,
умири
га
,
да
легне
,
заспи
,
да
младенци
могу
...
Ако
не
,
ја
не
могу
ништа
више
.
—
Идем
!
—
Тако
гробно
чу
се
како
свекрва
убијено
и
решено
одговори
.
И
заиста
,
на
изненађење
и
ужас
свих
,
она
уђе
тамо
к
њему
.
Шта
је
тамо
међ
њима
настало
,
какав
разговор
,
није
се
могло
чути
.
Само
је
Софка
овамо
,
по
Марковом
искривљеном
гласу
,
шиштавом
,
шупљем
,
запенушеном
од
беса
,
ваљда
и
пене
која
му
је
била
из
уста
,
била
сигурна
у
то
:
да
он
сада
своју
жену
мучи
,
испитује
,
да
му
она
призна
,
како
је
заиста
живела
са
својим
свекром
,
његовим
оцем
,
док
је
он
био
мали
,
дечко
.
И
Софка
је
осећала
да
од
тога
њенога
признања
—
и
то
не
да
она
каже
,
потврди
,
него
да
он
то
само
осети
у
њеном
гласу
,
забуни
,
у
каквом
усклику
—
зависи
све
.
То
му
сада
треба
,
да
би
му
то
био
изговор
,
да
би
онда
и
он
,
као
у
инат
,
као
светећи
се
њој
,
жени
,
и
своме
покојном
оцу
,
одмах
овамо
код
ње
,
Софке
...
А
да
је
тога
било
,
тога
наваљивања
,
мучења
,
да
му
она
призна
,
видело
се
и
по
томе
,
што
отуда
почеше
да
допиру
запрепашћени
узвици
,
крици
свекрвини
:
—
Човече
!
...
Човече
!
Ћути
,
убиће
те
Господ
!
...
Куку
!
Зар
свекар
...
!
Зини
,
земљо
,
да
сви
пропаднемо
!
Куку
,
шта
доживех
!
Куку
!
Господе
Боже
,
Господе
!
На
то
чу
једно
страшно
:
—
Ја
сам
твој
Господ
!
—
И
туп
,
јак
ударац
.
Онда
малаксао
,
обезнањен
,
писак
свекрвин
.
Арса
,
који
је
поред
свега
страха
ипак
тамо
вирио
и
пазио
,
чу
се
како
викну
:
—
Уби
газда
газдарицу
!
Софка
,
овамо
у
постељи
,
готово
се
обезнани
,
јер
осети
да
се
нема
више
куда
,
нема
наде
,
спаса
.
Крв
ће
лећи
,
све
ће
побити
,
а
она
ће
морати
бити
његова
...
Али
је
брзо
освести
и
скамени
шум
испред
њене
собе
.
До
собњега
прага
чуло
се
како
се
нешто
ваља
,
кркља
.
И
заиста
он
је
,
он
!
И
то
не
што
је
случајно
пошао
,
па
се
спотакао
поред
њене
собе
,
него
се
намерно
овамо
упутио
,
али
осећајући
шта
чини
,
сигурно
од
ужаса
сам
није
могао
даље
.
Више
није
имао
снаге
да
пређе
праг
и
уђе
овамо
,
код
ње
,
већ
ту
пао
.
А
отуда
,
из
оне
велике
собе
,
где
је
свекрва
са
окрвављеном
главом
ничце
лежала
,
једнако
се
чуло
њено
цвиљење
,
и
то
не
јако
,
него
тихо
,
без
наде
,
убијено
:
—
Куку
!
Куку
!
Леле
,
мајчице
моја
!
Леле
слатка
кућо
моја
!
Али
то
за
њега
овамо
,
пред
вратима
,
до
самих
Софкиних
ногу
,
више
ништа
није
било
.
Између
њега
и
тамо
те
собе
,
куће
,
жениног
цвиљења
изгледа
да
све
је
било
свршено
и
пропало
:
цео
живот
,
детињство
,
отац
,
мати
,
нарочито
проклети
отац
.
Кости
му
се
у
земљи
превртале
,
што
га
,
по
обичају
,
младог
,
још
као
дете
,
оженио
,
када
ништа
није
могао
знати
,
као
што
никада
више
неће
ништа
ни
дознати
ни
осетити
!
Јер
ево
,
кркљајући
и
лежећи
на
прагу
њене
собе
,
борећи
се
са
собом
,
он
кроз
прсте
руке
,
што
му
је
клемпаво
висила
више
главе
и
била
наслоњена
на
праг
,
кроз
тај
праг
,
кроз
пукотине
,
кроз
земљу
осећао
је
отуда
из
собе
мирис
Софкин
тамо
у
постељи
.
Осећао
чисто
како
јој
срце
бије
,
како
њена
зрела
,
страсна
уста
горе
,
и
како
њена
коса
,
разастрта
у
постељи
и
сигурно
опкољавајући
и
обвијајући
цело
њено
тело
,
мирише
,
мирише
...
И
Софка
чу
како
он
кркља
и
ваља
се
,
упиње
,
напреже
,
да
бар
главом
,
раменима
гурне
у
врата
,
отвори
их
и
уђе
к
њој
.
Али
не
може
.
Пада
.
Руке
,
лактови
и
колена
га
издају
,
јер
га
оно
женино
цвиљење
као
неко
уже
око
врата
стеже
,
не
да
му
и
не
пушта
га
да
се
дигне
,
пређе
праг
.
А
међутим
да
се
опет
врати
,
тамо
,
код
жене
,
у
ону
собу
,
кући
,
не
може
—
свршено
је
!
А
то
њено
цвиљење
,
а
баш
стога
што
није
силно
,
не
призива
у
помоћ
,
већ
тихо
,
убијено
,
без
наде
,
баш
због
тога
оно
му
све
јасније
,
све
силније
допире
до
ушију
.
Изгледа
да
му
таванице
,
греде
,
црепови
и
сва
кућа
са
тим
њеним
цвиљењем
пада
на
главу
и
бије
га
у
теме
,
у
мозак
.
И
једва
,
помоћу
лактова
и
колена
,
успе
некако
да
се
од
самога
себе
отргне
,
ослободи
и
посрћући
пође
у
двориште
.
—
Арсо
,
појас
и
силав
!
—
Једва
што
промуца
и
довуче
се
до
дирека
кућног
и
поче
се
уз
њега
леђима
,
главом
уздизати
,
наслањати
,
да
не
падне
,
чекајући
да
га
Арса
опаше
.
Арса
дотрча
.
Поче
га
опасивати
,
али
с
муком
,
јер
цео
његов
доњи
део
тела
,
кукови
,
клатили
су
му
се
и
дрхтали
.
Сва
му
је
утроба
једнако
крчала
и
као
да
се
кидала
,
па
се
све
то
срозавало
у
појас
.
Он
сам
ништа
није
видео
сем
слуге
Арсе
испред
себе
.
Видело
се
само
како
се
,
да
не
би
пао
,
упиње
и
главом
и
теменом
да
се
одржи
уз
дирек
а
једва
држи
уздигнуте
руке
,
да
би
га
Арса
што
јаче
стегао
,
опасао
.
После
једва
промуца
:
—
Алата
!
Арса
му
поче
силав
опасивати
.
Он
то
није
ни
осећао
,
сав
је
трнуо
ослушкујући
да
ли
се
не
чује
што
из
онога
сопчета
,
где
је
Софка
и
одакле
се
видело
како
још
