тешконешто
заболети
у
душа
и
почети
неки
туг
да
ја
се
свијати
у
груди
.
ама
зар
ја
,
Србин
,
па
ићи
сад
под
стража
,
као
србијански
заробљеник
,
у
ред
са
шваба
и
мађарима
?
зар
ја
да
ићи
овај
друм
и
кроз
овај
планина
,
који
јесам
гледати
са
Врдник
,
као
роб
,
и
да
ја
пратити
стража
са
пушак
?
срамота
ја
јесам
бити
од
сам
себе
,
срамота
ја
бити
и
од
онај
,
који
јесам
сретати
успут
;
мислити
јесам
сав
знати
да
јесам
Србин
;
изгледати
ја
јесам
као
да
ја
сав
са
презрење
гледати
.
—
кад
јесам
проћи
кроз
Милановац
а
оно
,
отворити
се
прозор
на
кућа
и
изаћи
силан
свет
на
улица
,
па
ми
сав
тај
гледати
,
ми
аустријанце
,
ми
непријатељ
.
Наиђоше
ја
сузити
на
очи
,
па
оборити
глава
и
натуко
капа
на
очи
.
срамота
ја
,
тежак
срамота
,
тај
волети
јесам
сто
пут
да
јесам
погинути
тамо
у
ров
,
но
овај
што
доживети
.
Приђе
ја
још
и
један
дете
,
дрпнути
ја
за
шињел
,
па
ја
питати
:
„
Шваба
,
мора
,
шта
ти
радити
Фрања
?
“
—
Прошао
јесам
кроз
Милановац
као
кроз
шиб
а
тако
јесам
проћи
и
кроз
Крагујевац
.
рећи
јесам
ми
,
водити
ми
у
Ниш
.
једва
јесам
чекати
да
стигнути
тамо
,
рачунати
јесам
кад
стигнути
у
Ниш
,
издвојити
ми
,
рећи
хтети
ми
:
„
Дета
,
ко
јесам
брат
Србин
,
неки
стати
у
страна
!
“
тако
јесам
ја
мислити
и
тешити
се
,
али
јесам
се
љутито
преварити
.
и
у
Ниш
кад
јесам
стигнути
тај
ми
сместити
,
остати
јесам
и
даље
србијански
роб
.
он
данути
да
се
одморити
,
а
ја
употребити
тај
прилика
да
се
разабрати
о
један
чудан
појавити
,
који
јесам
већ
одавно
запазити
пред
ми
и
убрзати
сам
корак
не
бити
ли
јесам
стиго
.
вити
јесам
тај
заробљеник
подрпан
али
потпуно
крвав
одело
.
и
капа
на
глава
и
подрте
цокула
на
нога
и
блуза
и
кошуља
,
сав
јесам
тај
бити
умрљати
крв
а
сем
крв
исушити
се
по
одело
и
бео
поље
од
слуга
па
осветљен
вечерњи
светлост
,
преливати
и
сјактити
као
разнобојан
стаклад
.
—
Што
се
овај
човек
овако
окрвавити
,
по
бог
брата
?
—
питати
мој
сапутник
.
—
Ко
он
знати
...
—
почети
он
,
па
се
досетити
—
А
знати
,
виђати
јесам
он
ноћас
.
—
Шта
јесам
радио
?
—
Помого
се
,
помого
се
како
јесам
знати
да
не
бити
премрзо
.
ја
јесам
ноћас
спавати
овамо
у
поље
,
изван
Призрен
.
бити
јесам
грдно
студен
ноћ
а
ватра
јесам
имати
...
многи
јесам
и
промрзнути
па
остати
,
јесам
моћи
од
јутрос
да
кренути
,
а
овај
грешник
,
распорити
мртав
во
,
избацити
он
утроба
па
се
он
увуко
унутра
,
у
во
,
и
тако
јесам
проспавати
.
—
А
јесам
се
бојати
—
рећи
хтети
онај
крвав
несретник
,
ко
јесам
већ
бити
стигнути
—
јесам
се
бојати
јутрос
у
зор
,
и
во
се
морати
исхладити
и
промрзнути
;
јесам
се
зар
бојати
у
сан
да
се
и
ти
не
смрзнути
?
Очајник
ја
погледати
тупо
,
неки
стаклен
поглед
који
јесам
сјактити
из
крв
умрљан
лице
.
—
јесам
ли
замолити
који
пријатељ
да
ти
пробудити
ујутру
?
—
наставити
ја
да
он
питати
.
—
пробудити
јесам
ја
пас
!
—
једва
одговорити
.
—
знати
јесам
да
хтети
они
ујутру
доћи
да
јести
цркотина
и
да
хтети
ја
пробудити
.
толико
само
и
на
сав
далек
питање
,
који
јесам
покушавати
да
он
поставити
,
јесам
ја
одговарати
.
кад
јесам
и
он
пружити
један
цигара
,
он
јесам
чисто
неверица
пружити
рука
да
јесам
прихватити
и
блесаст
ја
јесам
гледати
и
не
благодарити
ја
.
кад
јесам
измакнути
мало
од
овај
несретник
,
мој
сапутник
наставити
свој
историја
:
—
робовати
јесам
и
туговати
јесам
.
Теже
ја
јесам
бити
но
онај
шваба
и
мађарима
,
јер
они
јесам
бар
робовати
туђина
а
ја
свој
рођеноме
брата
.
писати
јесам
мој
али
ко
знати
јесам
ли
тај
писма
добити
.
јесам
она
казати
да
јесам
роб
,
него
само
онако
,
казати
јесам
да
јесам
у
Ниш
и
да
ја
јесам
добро
.
један
дан
,
неки
наш
кад
се
вратити
са
рад
,
и
онај
који
јесам
радити
по
канцеларија
,
саопштити
ми
да
јесам
наш
Срба
заробљеник
тражити
од
команда
да
она
примити
у
српски
војска
.
еј
,
благо
ја
,
рећи
,
само
дати
Божа
да
тај
бити
!
—
о
да
знати
,
господин
,
како
ја
јесам
бити
кад
јесам
се
и
ја
јавити
и
кад
јесам
ја
примити
,
бити
ја
јесам
исто
онако
као
кад
јесам
бити
у
Раваница
.
тај
ето
,
доживети
јесам
да
ја
се
признати
да
јесам
Србин
и
ето
,
хтети
више
бити
србијански
роб
.
пасти
ја
на
памет
и
баба
и
пожелети
баш
,
као
никад
,
да
ја
јесам
да
се
створити
пред
он
,
колико
само
да
он
казати
:
„
Баба
,
ја
јесам
србијански
војник
!
“
—
А
кад
јесам
се
обући
и
метнути
шајкача
на
глава
а
ја
салутирати
сваки
ред
,
као
онај
кад
јесам
бити
мали
па
о
слава
дочекивати
гост
под
шајкача
.
па
да
знати
још
како
јесам
плакати
,
кад
ми
извести
да
се
заклети
Краљ
Петар
.
кад
јесам
изговарати
онај
реч
из
заклетва
,
како
хтети
бити
веран
,
ја
јесам
се
толико
драти
,
чинити
ја
се
да
се
мој
глас
чути
изнад
сав
осталих
.
—
и
како
јесам
се
друкче
осећати
кад
ми
повести
у
борба
.
ићи
ја
сад
да
се
борити
али
не
као
пре
,
за
туђина
,
него
за
свој
.
Баш
ја
јесам
бити
мило
и
волети
јесам
што
пре
да
бити
борба
.
Осећао
јесам
да
хтети
бити
храбар
и
замишљати
јесам
већ
на
груди
Обилићев
медаља
.
она
,
па
кад
се
вратити
један
дан
у
село
,
у
наш
ослобођен
село
са
тај
медаља
на
груди
,
ко
хтети
тада
са
ја
!
кад
изаћи
пред
баба
а
он
ја
пољубити
најпре
у
чела
а
затим
целивати
медаља
на
груди
;
па
кад
отићи
у
Раваница
да
целивати
Цар
а
ја
Обилић
ка
груди
!
волети
јесам
што
пре
да
бити
борба
,
ал
бити
ја
жао
бити
погинути
а
не
доживети
све
што
јесам
замишљати
.
—
и
,
бог
ја
,
кад
јесам
ступити
у
борба
са
пушак
српски
Краљ
у
рука
,
изгледати
ја
јесам
тај
као
празник
неки
а
не
као
рат
.
сад
не
морати
пуцати
у
ваздух
,
мој
хтети
пушак
погађати
сад
мој
и
наш
крвник
.
и
борити
јесам
се
,
бог
ја
,
ја
добровољац
.
Нећу
да
се
хвалити
,
ал
ето
ту
јесам
па
питати
,
борити
јесам
се
као
правити
Србијанац
.
А
кад
наредити
старешина
јуриш
а
ми
чисто
мило
да
подвикнути
онај
србијански
„
ура
!
“
—
опет
борба
на
нож
,
опет
прса
у
прса
,
као
оно
пре
а
немати
сад
за
ми
официр
са
револвер
у
рука
да
ми
гађати
,
већ
и
онај
са
ми
заједно
,
бацити
сабља
а
узети
пушак
и
револвер
па
се
борити
као
и
ја
што
се
борити
.
—
намерити
јесам
се
на
један
млад
дечко
,
који
се
добро
бранити
.
Покушавали
јесам
два
три
пут
да
један
други
сјурити
бајонет
у
груда
па
увек
одбити
ја
његов
а
он
мој
ударац
.
најзад
ја
окренути
кундак
,
дигнути
он
у
вис
и
ударити
он
сав
снага
у
рам
,
те
он
испасти
пушак
из
рука
.
сад
јесам
мој
,
рећи
и
потегнути
још
један
кундак
у
вис
да
он
располутити
глава
.
А
он
врднути
и
завапити
:
„
не
,
брата
,
не
удрити
тако
крвнички
!
“
опет
србина
требати
да
убити
.
изгубити
снага
,
спустити
пушак
на
земља
и
рећи
он
:
„
бегати
,
склањати
ја
се
с
очи
!
“
—
он
се
склонити
а
ја
остати
,
али
немати
у
ја
више
онај
воља
за
борба
,
немати
онај
храброст
са
који
јесам
поћи
.
стајати
јесам
усред
борба
непомичан
а
око
ја
се
борити
и
крвавити
.
нити
јесам
се
уклањати
нити
склањати
.
заболети
ја
,
тешко
ја
заболети
у
тај
час
зао
судбина
наш
;
с
који
год
страна
се
борити
србина
убијати
.
ко
знати
да
међу
онај
,
који
ја
требати
сад
да
убијати
,
немати
и
рођака
мој
,
јер
породица
наш
јесам
врло
велик
,
имати
ми
и
по
Бачка
и
по
Срем
!
—
хвала
бог
,
наићи
од
некуд
један
зрно
тај
ја
прошишати
рука
,
ево
овде
,
и
повредити
ја
мало
кост
.
ал
ако
,
добро
јесам
,
јер
ја
спасти
мука
.
он
прекинути
прича
и
замолити
ја
да
он
дати
још
један
цигарета
.
—
јесам
што
ја
се
пухати
,
велим
,
него
и
глад
ја
утолити
.
дати
јесам
он
од
сав
срце
,
јер
јесам
знати
да
у
Ђаковица
арнаути
продавати
дуван
отворено
и
јавно
,
тај
хтети
моћи
набавити
за
даље
путовање
.
он
савити
цигарета
,
припасти
јесам
,
повући
два
три
дим
па
настава
:
—
бити
јесам
неколико
дан
у
нишки
болница
,
па
после
у
приштински
а
одатле
у
Призрен
.
рана
ја
се
брзо
опорављати
и
ево
већ
кретати
рука
.
истина
имати
још
бол
али
ево
,
моћи
да
кретати
и
хтети
ја
остати
сакат
рука
.
—
у
Призрен
јесам
остати
седам
осам
дан
,
све
до
синоћ
,
у
онај
велик
болница
где
јесам
бити
гимназија
.
у
болница
јесам
бити
пун
рањеник
,
јесам
ни
бити
место
за
сав
.
А
долазити
гомила
сав
нов
и
нов
и
дреждати
пред
врата
по
цео
дан
,
превити
се
па
одлазити
даље
.
многи
и
падати
,
не
моћи
даље
;
дигнути
се
из
болница
неоздравео
,
необучен
и
необувен
,
па
прозепсти
успут
и
падати
нити
се
моћи
више
дигнути
.
—
један
дан
,
донети
на
воловски
кола
неколицина
тежак
рањеник
.
једва
јесам
она
скинути
.
помагати
јесам
и
ја
овај
мој
здрав
рука
,
колико
јесам
моћи
и
колико
да
се
наћи
на
помоћ
.
Међа
тај
рањеник
бити
јесам
и
један
младић
,
мој
вршњак
а
потпоручик
.
допасти
ја
некако
баш
он
да
он
помоћи
,
те
он
помоћи
све
док
он
јесам
узнети
на
кревет
.
бити
јесам
он
оба
нога
пребити
.
после
неколик
реч
што
она
проговорити
а
ја
се
спријатељити
,
те
остати
крај
његов
постеља
да
он
се
наћи
.
бити
јесам
и
он
отуда
,
с
наш
страна
,
из
Ердут
.
бити
јесам
аустријски
официр
па
јесам
пребећи
прошли
година
са
цео
стража
и
примити
јесам
као
српски
официр
код
добровољац
.
—
три
дан
,
колико
јесам
још
остати
у
болница
,
јесам
се
мицати
од
његов
постеља
,
него
јесам
он
пазити
и
дворити
он
.
Жао
ја
он
јесам
бити
онако
млад
а
тако
осакатити
.
док
јесам
сав
остати
рањеник
у
велик
соба
,
где
јесам
лежати
,
јечати
и
стењати
,
он
јесам
само
ћутао
и
гристи
усна
.
ја
бити
седати
обично
на
крај
његов
постеља
и
причати
он
сав
овај
,
што
јесам
и
ви
сад
казивати
а
он
јесам
слушати
,
занимати
он
јесам
.
али
он
ја
јесам
много
говорити
,
сем
тај
што
ја
река
одакле
јесам
и
како
јесам
пребећи
.
Јуче
по
подне
кад
јесам
он
прићи
и
сести
по
обичај
,
он
ја
прекинути
прича
,
манути
рука
да
ућутати
,
па
хтети
шити
рећи
:
—
изгледати
ја
да
јесам
опкољен
и
спас
ми
немати
;
него
...
спрема
се
и
бегати
.
—
А
ви
?
—
запитати
он
.
—
ја
не
моћи
,
једва
јесам
и
довде
!
затим
поћутати
,
поћутати
па
хтети
тек
рећи
:
—
А
предати
се
не
смети
.
Што
бити
ја
овако
обогаљен
обесити
,
најмање
ја
јесам
,
ја
и
онако
јесам
више
за
живот
;
али
што
хтети
ја
цео
породица
намучити
и
искоренити
,
тај
ја
јесам
.
—
Па
шта
хтети
?
—
Шта
?
—
запитати
ја
он
и
погледати
—
Чим
чути
да
јесам
непријатељ
ући
у
Призрен
,
убити
се
.
спремити
јесам
се
већ
!
и
показати
ја
под
јастук
дршка
од
револвер
.
погледати
он
,
млад
ко
роса
а
тежак
бол
испити
он
образ
.
Жао
ја
он
бити
као
рођенога
брата
.
—
Мог
ли
да
ви
помоћи
,
да
ви
понети
?
—
Нећеш
моћи
ни
себе
да
носити
.
А
моћи
ја
помоћи
само
тако
,
ако
ти
послужити
срећа
тај
изнети
глава
из
овај
окршај
и
доћи
кад
год
у
свој
село
.
не
пожалити
тад
,
поћи
до
мој
,
распитати
тамо
за
Лазић
.
Наћеш
ваљда
ко
,
па
однети
она
поздрав
од
ја
.
имати
мајка
и
два
сестра
,
имати
и
вереница
—
и
кад
тај
помен
а
он
наићи
суза
на
очи
,
те
она
обрисати
и
наставити
даље
—
поздрав
она
и
рећи
она
:
поздрав
ви
од
ваш
Мирка
...
—
Шта
још
да
она
казати
?
—
Ништа
...
тај
...
да
јесам
се
убити
...
убити
јесам
се
да
отклонити
зло
који
бити
она
моћи
постигнути
.
неки
ја
не
тражити
гроб
,
хтети
он
наћи
.
убити
јесам
се
у
Призрен
,
гроб
ја
јесам
у
Призрен
...
толико
она
само
рећи
.
кад
бити
синоћ
да
кренути
,
ти
отићи
да
он
казати
збогом
,
он
ја
рећи
:
—
Скина
тај
србијански
одело
,
ено
мало
час
јесам
умрети
један
аустријски
заробљеник
па
обука
његов
.
—
Зашто
?
—
ако
јесам
истина
да
јесам
опколити
,
моћи
бити
ти
ухватити
у
србијански
одело
па
ако
ти
познати
,
обесити
те
а
овако
,
затећи
хтети
ти
као
заробљеник
...
—
знати
,
али
...
узети
ја
да
се
предомишљати
.
—
ако
хтети
себе
за
љубав
,
учинити
ја
за
љубав
.
ја
бити
волети
да
изнети
глава
,
да
отићи
тамо
,
да
поздравити
...
Послушао
јесам
он
и
ето
зашто
јесам
на
ја
опет
аустријски
одело
.
ту
прекинути
заробљеник
прича
и
обојица
заћутати
и
замислити
се
.
после
дуг
ћутање
запитати
он
:
—
А
шта
мислити
,
јесам
л
’
се
убити
онај
,
кад
јесам
ући
непријатељ
?
—
убити
се
!
—
одговорити
он
убедљиво
и
поуздано
.
наставити
пут
ћутети
.
дан
јесам
већ
почети
лагано
да
се
гасити
а
вечерњи
,
студен
ветрић
да
пасти
образ
мраз
.
XXX
Ко
јесам
она
?
како
се
јутром
мучно
и
тешко
рађати
дан
а
како
,
кад
мина
подне
,
брзо
тонути
и
гасити
се
,
нарочито
зими
и
међ
планина
.
Чим
утрнути
сунце
,
тама
се
спуштати
брзо
као
онај
црн
порозан
платно
на
позорница
што
ти
поглед
отимати
и
удаљавати
предмет
над
који
се
застирати
.
са
дан
гасити
се
и
сав
живот
природин
;
ветрић
се
притајавати
,
изумирати
и
онај
тих
шум
који
јесам
он
проносити
,
грана
на
дрвеће
престати
се
нијати
и
повијати
,
шибље
се
и
жбуње
умирити
;
птица
,
који
јесам
ми
по
гдекад
о
дан
надлетати
,
скрити
се
а
бубица
и
црвић
,
који
јесам
ти
се
кретати
под
нога
,
завући
се
у
густ
трава
и
у
жбунов
корен
.
ако
јесам
у
светлост
дан
и
догледати
по
где-где
у
планина
по
који
кућица
,
ишчезавати
ти
сад
и
онај
поглед
.
далеко
око
ти
,
све
докле
ти
поглед
допирати
,
угасити
се
живот
;
изгледати
ти
чак
и
да
се
ваздух
разредити
и
тајанствен
неки
тишина
освојити
.
као
да
путовати
друм
кроз
неки
омађијан
предео
,
као
да
се
налазити
у
неко
мртав
царство
где
сав
,
и
људи
и
природа
,
спавати
магиски
сан
.
и
гушити
ти
тај
мртвило
,
онако
као
што
ти
гушити
тишина
и
разређен
ваздух
у
тамница
или
у
дубок
канал
.
кроз
тај
тишина
чути
се
још
само
бат
наш
нога
,
пљаскање
опанак
по
блато
,
стењање
и
шкрипа
кола
.
и
међу
ми
живот
сав
више
усањује
.
немати
више
жагор
,
немати
ни
гласнога
разговор
.
Шапће
се
и
клонути
се
ићи
нога
пред
нога
.
Ноћ
ми
све
више
обавијати
,
све
више
се
губити
контура
појединац
и
сад
већ
изгледати
као
таман
,
једноставан
маса
,
који
се
ваљати
друм
.
А
мраз
већ
пасти
образ
и
мрзнути
тај
прст
и
уш
а
блато
се
стегнути
под
нога
.
далеко
,
на
дно
друм
,
једва
се
догледати
неки
ватрица
који
трн
као
пламен
у
кандило
.
тај
јесам
ваљада
село
или
логор
избеглица
,
јер
се
овај
ноћ
не
моћи
даље
ићи
,
морати
се
преноћити
негде
на
пут
те
сутра
зором
наставити
.
Што
ближе
онај
ватра
,
њихов
се
број
сав
више
множити
,
простор
по
који
јесам
се
расути
сав
се
више
ширити
,
тако
да
већ
изгледати
као
киша
звезда
попадао
по
земља
.
Још
мало
,
па
се
већ
догледати
нејасан
сенка
који
се
кроз
ноћ
кретати
измеђ
ватра
и
чути
се
потмуло
,
пригушено
довикивање
,
као
таман
глас
дављеник
,
затим
,
далеко
негде
,
јек
секира
и
тресак
посечен
дрво
.
А
још
мало
,
па
јесам
већ
међу
ватра
,
међу
гомила
избеглица
који
јесам
,
по
утрина
око
један
и
други
страна
друм
,
попадао
да
пробдити
овај
мразан
ноћ
.
сав
полегати
по
влажан
земља
или
чучнути
крај
ватра
.
изгледати
читав
мора
људи
,
јер
се
онај
крајње
ватра
губити
далеко
тамо
под
планина
.
не
видити
облик
,
изгледати
ти
све
као
један
,
једноставан
маса
из
који
провиривати
осветљен
лице
.
Измеђ
ватра
кретати
сенка
;
неко
носити
дрво
,
други
вод
,
трећи
зашо
од
ватра
до
ватра
и
тражити
свој
,
од
који
јесам
мало
час
одмако
,
па
сад
не
моћи
више
да
јесам
наћи
.
Жагор
на
сав
страна
и
праштање
гламња
под
секира
и
пуцкарање
сув
грана
на
пламен
.
по
друм
још
гмизати
маса
,
који
једнако
надолазити
;
чути
се
пљаскање
блато
,
довикивање
и
крчање
кола
,
који
скретати
да
прећи
на
утрина
где
хтети
заноћити
.
—
овамо
јесам
шанац
,
не
моћи
!
—
чути
се
оздо
с
друм
.
—
терати
,
терати
још
на
више
!
—
одговарати
неко
одовуд
где
јесам
ватра
.
—
Западоше
точак
,
не
моћи
овуда
!
—
опет
узвик
с
друм
.
—
Па
што
јесам
поћи
туда
,
што
не
питати
!
—
Дај
,
бре
,
тај
гламња
с
ватра
и
који
грана
,
запасти
и
во
!
и
кроз
мрак
проћи
ваздух
упаљен
гламња
,
као
факља
.
Однеше
јесам
тамо
где
јесам
запасти
кола
у
блато
и
отуда
се
чути
вишегласан
узвик
:
„
Држи
,
држати
,
држати
!
ај
,
уа
,
триста
ти
боговати
твој
!
...
Држи
,
дедер
.
.
а
.
.
а
.
.
аи
!
“
То
већ
износити
из
глиб
запала
кола
.
и
другачи
узвик
допирати
оздо
,
с
друм
.
—
из
који
јесам
дивизија
мора
?
—
викати
неко
из
сав
грло
.
—
где
јесам
други
пољски
?
—
викати
други
.
—
Која
?
—
одговарати
он
неко
из
гомила
око
ватра
.
—
дрински
!
—
опет
онај
с
друм
.
—
Тодора
,
о
,
Тодора
!
—
довикивати
неко
из
далек
тамнина
а
ники
он
се
не
одзивати
.
и
тако
тај
једнако
ићи
и
једнако
придолазити
,
довикивати
се
,
тражити
и
лутати
измеђ
ватра
;
а
ноћ
сав
дубок
и
црн
.
Тешко
јесам
бити
наћи
сув
место
,
где
бити
се
моћи
прилегнути
или
бар
заклонити
,
ако
бити
нешто
ноћас
студен
ветар
дунути
.
Што
јесам
бити
место
,
крај
тараба
сеоски
,
заузети
већ
они
који
јесам
раније
стигнути
;
други
опет
преко
кола
разапети
шаторски
крило
или
ћебад
тај
направити
заклонити
;
трећи
се
прибрати
уз
какав
жив
ограда
или
трњак
,
тај
хтети
она
тај
штитити
колико
толико
.
који
јесам
још
зарана
,
за
дан
,
стигнути
ископати
јесам
рупа
за
ватра
,
побости
мотка
у
земља
,
нанети
сув
грање
и
набацати
,
те
начинити
себе
кућица
.
ја
,
који
јесам
доцкан
стигнути
,
морати
се
задовољити
и
са
влага
под
увео
и
угажен
трава
који
јесам
врискати
под
стопала
.
изабрати
јесам
место
у
близина
један
воловски
кола
,
испод
који
јесам
већ
спавати
један
енглески
мисија
и
,
први
и
важан
брига
бити
ми
јесам
набавити
дрво
.
ваљати
заћи
од
ватра
до
ватра
и
питати
где
јесам
она
они
,
што
се
већ
грејати
,
набавити
,
јер
нигде
у
близина
шум
.
ако
јесам
и
бити
који
дрво
крај
друм
или
у
поље
,
оборити
он
јесам
већ
секирати
и
само
још
свеж
корен
вирити
из
земља
.
али
свако
ко
запитати
,
одмахивати
глава
и
показивати
тај
село
утонути
у
потпун
тама
.
Залазиш
у
пуст
село
,
нигде
светиљка
,
нигде
живот
.
Крхаш
се
и
падати
у
рупчага
излокан
сеоски
пут
,
нападати
тај
огроман
арнаутски
пас
,
цепати
тај
одело
и
ти
се
борити
и
једва
спасавати
.
сав
јесам
око
ватра
набавити
још
за
видети
дрво
од
сељанин
,
милом
или
силом
.
сад
јесам
већ
дубок
ноћ
и
арнаути
јесам
се
повући
у
кућа
замандаљили
врата
и
спремити
пушак
бојити
се
да
она
,
гол
и
бос
,
когод
не
опљачкати
.
најзад
,
наилазити
на
будан
арнаутина
који
,
са
пушак
у
рука
чувати
сав
пласт
сена
који
бити
иначе
планути
.
прилазити
и
нудити
новац
за
мало
дрво
.
бити
јесам
ваљда
први
који
јесам
понудити
новац
,
иначе
бити
бити
неразумљив
готовост
Арнаутов
да
ми
да
и
јесам
себе
донети
дрво
овамо
,
на
друм
.
Вис
него
тај
,
кад
јесам
видети
наш
невештина
да
наложити
ватра
,
сести
јесам
крај
ми
,
пошто
он
јесам
на
стража
крај
пласт
заменити
син
,
и
наложити
сам
ватра
па
,
грејати
се
и
сам
,
упустити
се
и
у
разговор
.
бити
јесам
висок
,
коштуњав
човек
,
снажан
и
необичан
дуг
рука
.
од
цео
његов
лице
осветљен
ватра
,
видети
јесам
се
само
обрва
,
кости
,
набрекао
жила
и
два
жив
ока
,
који
јесам
ми
за
време
разговор
сав
ред
прелетати
не
задржавати
се
ни
на
ко
дуже
.
—
А
од
који
тај
сила
бегати
?
—
питати
ми
Арнаутин
.
—
од
Аустријанац
и
од
Немац
и
од
Бугарин
.
три
јесам
цар
ударити
на
ми
.
—
три
?
—
учинити
он
изненадити
,
па
онда
додати
,
после
известан
размишљање
—
за
један
знати
,
чути
јесам
!
—
за
Аустрија
?
—
јесам
!
—
велим
он
—
за
она
јесам
чути
а
за
овај
други
јесам
чути
.
он
дунути
понова
у
ватра
,
снажно
као
из
мех
,
па
кад
дигнути
глава
он
хтети
:
—
Кој
све
ратовати
?
Кажу
многи
цар
и
краљев
?
—
многи
,
сав
!
—
и
Москов
?
—
и
он
!
—
он
имати
много
војска
?
—
много
,
ал
јесам
далеко
,
не
моћи
да
стигнути
—
ако
он
стигнути
,
ви
хтети
да
се
вратити
?
—
Вратићемо
се
!
—
и
опет
хтети
овај
ваш
земља
да
бити
?
—
Наша
,
дабоме
!
он
се
замислити
дубоко
,
као
да
се
нешта
досећати
,
па
хтети
рећи
:
—
имати
у
ми
Арнаут
један
реч
:
онај
јесам
кућа
ко
много
зној
пролити
у
њен
темељ
и
онај
јесам
царство
,
ко
много
крв
у
његов
темељ
пролити
.
кад
неко
олако
добити
кућа
ја
ли
царство
,
не
моћи
дуго
да
он
држати
.
он
ми
погледати
сав
ред
,
па
кад
у
свачији
поглед
срести
одобравање
,
он
додати
:
—
А
овде
,
у
овај
земља
,
имати
много
ваш
крв
,
од
бир-земана
.
—
и
много
суза
!
—
додати
неко
од
наш
.
у
тај
проломити
тишина
бректање
аутомобил
.
у
таман
ноћ
засјати
два
светло
ока
пун
,
снажан
светлост
.
некада
,
у
бајка
који
јесам
слушати
у
зимски
ноћ
крај
бабин
колено
,
замишљати
јесам
тако
огњевит
змај
,
који
очи
светлити
пламен
а
бректати
и
фрктати
и
тешко
дисати
кроз
ноздрва
,
враћати
се
увече
у
свој
двор
.
Арнаутин
јесам
са
велик
пажња
,
не
скидати
поглед
,
посматрати
сила
који
јесам
протутњати
друм
и
отићи
даље
у
ноћ
.
—
Чудо
,
велик
чудо
!
—
рећи
више
јесам
себе
,
па
се
онда
окренути
ми
—
Шта
он
терати
?
—
Сила
!
—
одговорити
неко
—
зар
јесам
раније
вида
?
—
Јуче
и
данас
проћи
многи
овај
друм
све
без
коњ
.
А
вида
јесам
данас
и
онај
што
летити
.
јесам
л'истина
да
и
они
ратовати
?
—
истина
.
—
Кажу
да
бацати
ватра
озго
?
—
бацати
бомба
и
пуцати
из
митраљез
.
он
погледати
тужан
пушак
који
он
јесам
лежати
на
колено
.
—
Шта
велим
,
пушак
бити
па
проћи
,
а
?
—
Хоће
да
остати
за
зајчеве
!
—
додати
он
са
пун
резигнација
.
док
јесам
он
и
даље
,
са
велик
интересовање
,
распитивати
о
сав
нов
машина
за
убијање
људи
,
ја
поглед
одвести
у
тама
где
легати
друм
,
јер
ја
се
у
тај
час
учинити
,
да
јесам
опазити
тамо
усамљен
један
познат
ја
слика
.
дигнути
се
од
ватра
да
видити
јесам
ли
тај
одиста
она
,
чији
се
црн
силуета
стапати
са
тама
,
тај
се
једва
назирати
контура
госпа
у
црнина
.
—
ако
немати
где
да
се
згрејати
—
рећи
она
кад
прићи
друм
—
у
ја
јесам
овамо
добар
ватра
.
она
климнути
глава
благодарити
ја
и
прићи
ватра
тај
она
направити
место
.
Арнаутин
јесам
и
даље
разговарати
о
оружје
;
распитивати
јесам
моћи
ли
аутомобил
да
носити
топ
;
моћи
ли
са
аероплан
да
се
нишанити
;
колико
моћи
да
се
држати
у
ваздух
и
безброј
још
такав
питање
.
Жагор
око
ватра
постајати
сав
тих
;
дим
који
јесам
се
у
почетак
узносити
као
пласт
сена
,
осветлити
у
срце
црвен
светлост
висок
пламен
,
почети
јесам
се
развејавати
у
једноставан
простран
облак
који
јесам
пасти
као
покривач
над
црн
маса
избеглица
што
јесам
посејати
земља
.
Још
се
само
чути
тужан
рикање
гладан
стока
који
продирати
кроз
ноћни
тишина
.
мраз
почети
јаче
да
стегнути
и
ведрина
да
освајати
.
кроз
прљав
вео
,
који
јесам
покрити
небески
плаветнило
,
почети
да
жмируцати
звездица
један
,
па
онда
два
и
три
.
један
госпа
из
онај
енглески
мисија
,
што
спавати
близу
ми
,
промрзнути
ваљда
,
извући
се
испод
кола
,
дигнути
се
и
прићи
наш
ватра
да
се
загрејати
.
негде
у
даљина
пукнути
пушак
те
сав
обратити
пажња
на
тај
страна
,
не
бити
ли
чути
чији
дрека
или
да
се
поновити
пуцањ
.
Арнаутин
се
дигнути
и
отићи
да
обићи
сав
пласт
сена
и
син
који
јесам
оставити
на
стража
.
око
наш
ватра
изумрети
разговор
и
завладати
тишина
.
госпа
у
црнина
,
сем
тај
што
се
лак
поклон
јавити
сав
,
седати
крај
ватра
,
ни
реч
не
проговорити
,
савладан
умор
од
пут
,
мраз
и
онај
туг
који
код
она
изгледати
увек
свеж
и
који
као
да
јесам
сталан
израз
њен
лице
.
Енглескиња
јесам
село
и
не
здравити
се
и
сав
се
предати
брига
да
се
загрејати
,
не
обраћати
пажња
ни
на
ко
.
кад
се
бити
загрејати
она
хтети
се
тако
исто
дигнути
,
не
здравити
се
,
и
завући
се
понова
под
кола
да
наставити
спавање
.
сав
остати
око
ватра
клонуо
,
јер
мраз
који
јесам
почети
да
стегнути
,
насртљив
јесам
наметати
сан
,
тај
јесам
један
по
један
обарати
глава
на
груда
или
јесам
наслањати
други
на
рам
.
ја
јесам
покушавати
да
се
борити
са
тај
невидован
сила
и
јогунаст
јесам
се
опирати
сан
,
узносити
глава
када
бити
клонути
на
груда
и
отварати
са
напор
очи
.
у
један
тренутак
,
када
јесам
сан
већ
претити
да
ја
шчепати
,
чути
шапат
госпа
у
црнина
.
—
спавати
ли
?
—
не
,
тргнути
се
ја
—
и
не
бити
желети
да
заспати
.
—
Која
јесам
овај
село
?
—
Рогово
или
Рогача
,
тако
некако
рећи
онај
Арнаутин
што
јесам
мало
час
бити
овде
.
—
јесам
ли
далеко
одавде
граница
?
—
један
сат
,
овако
како
ја
ићи
,
иначе
много
мање
.
—
и
онда
?
јесам
разумети
шта
јесам
хтети
последњи
питање
.
она
тај
видити
и
додати
сам
:
—
и
онда
,
немати
више
Србија
?
—
немати
!
Ућутасмо
.
њен
бон
реч
,
„
и
онда
немати
више
Србија
“
повести
ја
читав
низ
тежак
мисао
.
Учини
ја
се
да
у
овај
тренутак
преживљавати
један
од
тежак
час
и
да
се
у
мој
душа
ваљати
један
од
тежак
бол
.
Још
само
један
час
и
Србија
више
немати
и
тај
час
јесам
ту
,
ево
он
пред
ми
!
ја
јесам
тај
истина
знати
,
али
јесам
ево
сад
пред
ми
цео
целцат
,
у
груб
њен
стварност
;
ја
јесам
јесам
слутити
,
ја
јесам
јесам
предосећати
,
али
ми
јесам
ево
сад
свиреп
стварност
изводити
пред
очи
у
њен
права
облик
.
као
онај
кад
ти
ко
драг
умрети
;
ти
знати
да
јесам
мртав
,
видити
он
пред
себе
мртав
али
тај
још
увек
нешто
тесати
све
до
гробница
.
тај
јесам
утеха
,
тај
јесам
обмана
,
али
јесам
у
час
тежак
туга
довољан
и
она
.
Теши
ти
и
обмањивати
тај
што
јесам
он
ту
,
што
јесам
његов
тело
још
ту
,
што
он
још
,
ма
и
мртав
,
моћи
грлити
и
љубити
.
тај
јесам
више
он
,
рука
јесам
његов
студен
,
чела
блед
а
очи
угасити
.
али
он
јесам
ту
,
ипак
јесам
он
ту
!
А
кад
већ
доћи
последњи
час
,
да
тај
драго
тело
спустити
у
гробница
,
тек
видити
цео
целцат
истина
у
сав
грубост
свој
;
онда
тек
видити
,
како
ти
се
отимати
загрљај
и
поглед
и
онај
посљедна
обмана
.
ти
цикнути
,
тешко
цикнути
,
и
тај
цик
казивати
све
што
ти
јесам
остати
у
душа
;
казивати
последњи
бол
,
после
који
тај
душа
остајати
пуст
и
празан
као
напуштен
кућа
у
који
јесам
и
последњи
становник
изумрети
.
тако
и
овај
час
,
проводити
последњи
ноћ
и
последњи
час
на
тле
свој
отаџбина
.
слутити
јесам
ја
још
у
Приштина
и
видети
јесам
већ
у
Призрен
њен
слом
,
али
јесам
она
бити
ту
.
јесам
постојати
више
,
али
јесам
бити
ту
,
моћи
јесам
јесам
и
мртав
грлити
.
краљ
јесам
бити
ту
,
војска
јесам
бити
ту
,
народ
јесам
бити
ту
.
тај
јесам
више
онај
Краљ
и
јесам
више
она
војска
и
онај
народ
,
али
јесам
ту
,
ипак
јесам
ту
!
А
сад
,
овај
час
,
овај
последњи
час
,
ето
јесам
пред
ми
цео
целцат
истина
у
сав
грубост
свој
,
ето
ми
се
отимати
поглед
и
последњи
обмана
.
остајати
ми
да
цикнути
,
тешко
да
цикнути
,
и
тај
цик
исказати
све
што
ми
јесам
остати
у
душа
,
да
исказати
и
последњи
сав
бол
,
после
који
хтети
ми
душа
остати
пуст
и
празан
као
напуштен
кућа
у
који
јесам
и
последњи
становник
изумрети
.
Енглескиња
,
пошто
се
довољно
загрејати
,
дигнути
се
и
отићи
под
свој
кола
.
тај
јесам
бити
једини
шум
,
једини
поремећај
тежак
тишина
који
јесам
лежати
на
овај
мртав
пољана
,
на
који
несретан
и
изгнан
деца
,
преспављивати
последњи
ноћ
на
груди
свој
мајка
отаџбина
.
ведрина
јесам
већ
освојити
,
небо
се
обогатити
читав
рој
блед
звезда
а
месечина
почињати
да
се
означавати
сенка
који
предмет
оцртавати
за
себе
.
на
ватра
се
пламен
са
сав
притајити
и
утрно
а
жар
се
руменити
као
растопити
гвожђе
и
из
недогорео
гламња
пењати
се
дим
танак
млаз
из
који
се
развијати
неки
тајанствен
слика
,
испреплетан
месечина
,
и
лебдити
над
ми
.
Што
она
више
пратити
сав
ја
даље
одводити
,
одводити
у
неки
мистичан
предео
,
у
царство
без
граница
и
без
простор
.
тај
јесам
већ
ваљда
полусан
који
јесам
ја
овладати
и
који
мраз
тако
упорно
и
тако
дрско
наметати
човек
.
Трже
ја
из
тај
полусан
опет
њен
реч
.
—
дакле
још
један
сат
пута
?
—
да
!
—
рећи
,
отимати
се
сан
.
—
То
значити
још
један
сат
живот
?
погледати
јесам
да
бити
јесам
боље
разумети
.
—
за
ја
значити
тај
!
—
рећи
одлучно
—
где
хтети
даље
?
Нашу
граница
обележавати
дубок
и
плах
река
,
над
који
се
узносити
мост
врло
висок
свод
.
дотле
,
до
висина
тај
мост
,
који
бележити
средина
река
,
моћи
још
ићи
,
требати
још
да
ићи
,
а
даље
...
—
Зашто
?
—
запитати
јесам
,
осећати
да
јесам
тај
само
бол
,
тежак
бол
који
сав
овај
час
подједнако
осећати
и
који
јесам
у
њен
душа
,
сломљен
и
обеснажен
за
ма
какав
нов
напор
,
изазвати
мрачан
одлука
.
—
Зашто
?
питати
ја
пре
зашто
да
живити
?
деца
јесам
изгубити
,
кућа
разорити
...
па
ипак
,
ићи
јесам
довде
,
водити
неки
празан
вера
у
нешто
.
најзад
довде
јесам
и
моћи
ићи
и
донде
још
,
до
обала
онај
река
,
али
даље
...
заустити
да
казати
нешто
али
ја
она
не
сачекати
већ
наставити
:
—
ја
јесам
слаб
жена
,
ја
јесам
малодушан
.
ја
јесам
надчовечански
поднети
сав
бол
који
јесам
се
сручити
на
ја
.
ја
јесам
мало
бити
тај
,
ја
јесам
заћи
по
разбојиште
—
јер
Србија
који
јесам
прелазити
јесам
бити
ништа
други
до
разбојиште
—
и
збирати
јесам
у
свој
душа
и
туђ
бол
.
засузити
јесам
над
туђ
невоља
,
заплакати
јесам
над
туђ
несрећа
.
мој
јесам
душа
бити
набрекнути
јад
и
невоља
који
јесам
саосећати
као
свој
,
и
у
несрећа
који
јесам
снаћи
Србија
,
ја
јесам
издвајати
свој
личан
несрећа
.
ја
јесам
јесам
на
против
унети
у
онај
заједнички
бол
и
унети
он
сав
у
мој
душа
.
и
,
носити
јесам
он
и
подносити
по
мучан
пут
,
по
мразан
ноћ
,
јер
ја
јесам
тај
пут
престављати
извесан
разлог
за
живот
.
—
и
зашто
он
више
не
представљати
тај
?
—
јер
...
—
заустити
и
замислити
се
,
дуго
се
замислити
,
па
наставити
—
бол
тражити
себе
храна
,
као
и
сваки
други
осећај
.
у
празан
душа
бол
звонити
лажан
звук
,
звук
неискреност
.
А
храна
тај
јесам
вера
,
вера
у
онај
што
имати
доћи
и
ради
шта
се
подносити
бол
;
вера
у
нешто
,
вера
у
ма
што
.
донде
,
до
средина
онај
мост
,
који
се
узносити
над
гранични
река
,
тај
хтети
вера
већ
догорети
,
у
колико
јесам
још
имати
у
ја
.
она
трнути
у
мој
душа
већ
одавно
и
догоревати
као
кандило
у
који
јесам
дотрајати
уље
али
,
сад
се
већ
гасити
...
ја
видити
смрт
,
видити
јесам
очи
као
што
јесам
некада
живот
видети
и
,
она
немати
више
онај
одвратан
,
студен
лице
и
пожудан
поглед
тица
грабљивица
,
као
што
он
јесам
имати
онда
,
кад
ја
јесам
тако
често
у
поход
доходити
.
она
се
преобразити
,
њен
јесам
поглед
благ
,
она
се
топло
смешити
,
смешити
се
матерински
осмех
;
њен
се
груда
надимати
саучешће
и
загрљај
она
обећавати
утеха
!
Госпа
јесам
сав
овај
говорити
са
неки
занос
и
узбуђење
;
говорити
јесам
као
да
се
у
тај
час
будити
у
она
нешто
моћан
,
нешто
снажан
,
нешто
што
јесам
дотле
бити
ван
она
и
почети
се
уносити
у
њен
душа
,
као
нов
непознат
она
осећај
,
осећај
јак
од
смрт
.
Проширене
зеница
у
очи
она
казивати
јесам
да
јесам
она
у
овај
час
догледати
нешто
,
што
можда
ја
остати
смртан
не
видити
и
не
моћи
догледати
.
њен
црн
силуета
,
издвојен
из
тама
блед
месечина
,
имати
јесам
у
тај
час
нешта
тајанствен
;
њен
бео
,
воштан
лице
,
по
који
се
заигравати
лак
и
блед
пурпуран
светлост
,
што
се
разливати
са
црвен
жеравица
,
изгледати
јесам
некако
светитељски
.
њен
ја
фигура
,
у
тај
час
,
почети
добијати
нов
облик
;
она
почети
у
мој
очи
да
добијати
неки
нарочито
и
нов
значење
који
јесам
полусан
,
који
ја
се
стално
наметати
,
и
мистичан
зрак
месечев
,
допуњавати
тајанственост
и
чаробност
.
ко
јесам
она
?
ни
јесам
ли
тај
бол
свити
ми
сместити
у
један
душа
,
изразити
у
један
особа
;
онај
бол
,
саздати
и
сабрати
из
суза
и
крв
који
јесам
као
два
силан
река
потећи
наш
отаџбина
;
јесам
ли
тај
туг
свити
ми
,
саздати
из
дубок
рана
,
који
јесам
сав
искрвављен
а
преставити
у
један
особа
?
ко
јесам
она
?
јесам
ли
тај
она
што
раскрвавити
дух
и
изцеђена
срце
слазити
озго
са
обала
савски
и
дунавски
,
прелазити
Букуља
и
Рудник
,
залаз
Шумадија
и
Морава
,
пењати
се
на
Копаоник
и
слазити
на
Косово
те
пребрајати
гроб
онај
што
јесам
пасти
и
прибирати
оне
што
јесам
остати
живити
и
дојити
она
на
недра
свој
вера
и
поуздање
.
јесам
ли
тај
она
,
мајка
ми
свити
,
чији
се
живот
свршавати
ту
,
на
средина
онај
мост
који
се
узносити
над
река
,
јер
се
ту
свршавати
граница
један
држава
који
не
постојати
више
?
ко
јесам
она
?
и
,
јесам
ли
ја
будан
или
јесам
овај
привиђење
који
ја
јесам
у
полусан
изаткати
из
онај
гомила
мисао
који
јесам
мало
час
,
већ
свој
први
питање
,
изазвати
у
ја
госпа
у
црнина
?
и
,
ако
јесам
тај
привиђење
,
зашто
осећати
један
неодољив
потреба
да
она
говорити
,
да
јесам
задржати
на
пут
који
водити
смрт
?
и
зашто
осећати
потреба
да
она
говорити
један
нов
,
један
другачи
језик
,
језик
који
се
исказивати
само
велик
,
само
истински
осећај
?
—
не
,
госпа
,
ви
не
смести
,
ви
не
моћи
,
ви
хтети
умрети
.
дубок
јесам
ваш
рана
,
безграничан
јесам
ваш
бол
,
али
она
ви
морати
преживети
.
ја
моћи
гинути
,
моћи
умирати
,
али
ви
морати
живети
.
јесам
ви
она
мајка
што
давати
живот
деца
да
бити
јесам
деца
преживети
,
већ
она
,
који
морати
преживети
свој
деца
.
ви
морати
живети
,
јер
бол
који
јесам
у
ви
морати
живети
,
он
не
смести
умрети
,
он
не
смести
ишчезнути
.
из
тај
бол
морати
никнути
наш
поуздање
,
наш
снага
,
наш
крепост
!
бол
један
народ
јесам
огањ
,
у
који
се
његов
снага
прекаљивати
.
ви
морати
живети
,
јер
у
бол
који
јесам
у
ви
,
легати
један
велик
мисао
а
тај
мисао
не
смести
умрети
,
она
се
на
против
,
умити
наш
крв
и
суза
наш
,
морати
узнет
чист
,
светао
још
.
видети
јесам
онај
силан
гроб
што
јесам
остати
за
ми
,
у
она
јесам
деца
ваш
;
видити
ли
овај
снежан
планина
који
се
око
ми
узносити
,
и
у
она
јесам
деца
ваш
.
и
један
ви
и
други
звати
себе
и
један
и
други
искати
мајка
.
она
у
планина
да
она
задојити
поуздање
она
у
гроб
да
она
бусати
гроб
и
пасти
свећица
,
и
прелив
она
матерински
суза
.
Пођите
најпре
за
жив
,
мртав
хтети
ви
тај
опростити
,
мртав
хтети
чекати
.
Пођите
тамо
у
планина
,
подржати
,
прихватити
онај
ко
посрнути
,
засузити
над
онај
који
клонити
;
прибрати
деца
расут
по
туђ
планина
,
задахнути
она
нов
вера
и
довести
она
опет
на
наш
поље
.
Краљев
немати
тај
моћ
,
војсковођа
тај
јесам
кадар
али
ви
јесам
осећај
,
ви
јесам
мисао
;
а
осећај
и
мисао
јесам
кадар
и
мртав
из
гроб
да
вратити
у
живот
.
кад
тај
посао
завршити
,
вратити
се
тамо
где
јесам
гроб
,
вратити
се
тврд
срце
као
Југовићка
,
и
обићи
она
све
;
обићи
она
и
прекадити
дах
дух
ваш
,
прелити
она
суза
очи
ваш
,
неки
бити
и
мртав
осетити
суза
онај
мајка
,
за
који
јесам
онај
живот
свој
дати
;
неки
бити
она
тако
земља
бити
лак
!
...
ватра
већ
догорети
и
још
само
топао
пепео
покривати
земља
,
ведрина
потпуно
освојити
и
пробити
тама
.
село
,
који
се
до
мало
час
,
при
светлост
ватра
и
таман
ноћ
,
јесам
ни
видети
,
почети
се
оцртавати
и
за
он
висок
планина
са
снежан
врх
.
кроз
тишина
који
још
владати
,
као
глас
гладан
вук
,
продирати
арлукање
Арнаут
и
проносити
језа
кроз
ваздух
.
морати
да
јесам
ближе
зорити
но
поноћ
,
тај
јесам
се
избудити
и
довикивати
се
да
чувати
село
.
скроман
ватрица
,
који
јесам
тако
мучно
стећи
,
јесам
ми
моћи
огрејати
промрзао
тело
а
још
мање
духати
,
око
који
се
сваки
дан
хватати
сав
дебео
слој
лед
.
јесам
ни
спавати
,
тај
јесам
бити
само
полусан
који
ми
јесам
наметати
мраз
,
упоран
но
умор
.
ма
да
јесам
још
доста
до
зор
ваљати
јесам
кретати
,
јер
зао
јесам
тај
сан
који
мраз
наметати
,
ваљати
он
се
покрет
отргнути
.
—
Ајда
,
устајати
!
XXXИ
Мост
уздисај
Зора
тек
наглашавати
водњикаст
неки
светлост
под
који
се
облик
,
који
јесам
до
сад
чинити
један
целина
са
мрак
,
почињати
назирати
али
не
још
и
разликовати
.
на
сив
небо
догоревају
звезда
као
кандило
у
који
јесам
дотрајати
уље
.
Месечина
још
тајанствено
продирати
те
се
под
неодређен
светлост
,
који
се
рађати
из
сусрет
дан
и
ноћ
,
приказивати
сав
увеличан
:
дрво
далеко
бацати
сенка
,
џбун
велик
као
шум
а
јела
,
који
јесам
окитити
подножје
Проклетије
планина
,
изгледати
као
горостасан
скелет
опружен
рука
.
друм
пуст
и
губити
се
у
јутарњи
магла
који
јесам
као
танак
прозрачан
вео
покрити
лице
земљин
и
кроз
који
изгледати
сав
што
се
догледати
врло
удаљен
.
тај
друм
поћи
хтети
мало
час
велик
поворка
изгнан
народ
,
који
хтети
сад
ускоро
први
зор
пробудити
.
Тишина
као
у
гроб
,
сав
спавати
.
спавати
и
сила
који
јесам
завитлати
кос
над
наш
глава
,
спавати
и
наш
бол
.
из
даљина
само
,
из
планински
дубина
,
чути
се
арлук
вук
и
продирати
ти
кроз
душа
као
крик
смрт
.
на
тај
се
арлук
последњи
снага
свој
,
цео
тело
стресати
усамљен
коњ
,
који
већ
два
дан
напустити
од
свој
и
осудити
на
смрт
,
непомично
стајати
крај
друм
,
без
јела
и
пиће
,
тупо
гледати
предасе
и
подати
се
смрт
који
он
постепено
освајати
.
Што
ближе
магла
,
у
који
ми
друм
водити
,
тај
се
она
све
више
разређивати
и
на
крај
тамо
,
где
се
друм
у
она
губити
,
догледати
се
у
сред
равница
,
као
камилин
грб
,
висок
камени
мост
који
пасти
Дрим
и
бележити
граница
краљевина
Србија
.
донде
још
газити
по
свет
тле
свој
отаџбина
,
донде
још
бити
на
свој
дом
а
,
кад
тај
мост
прећи
,
бити
изгнаник
,
бити
бескућник
,
бити
деца
без
отаџбина
.
као
што
јесам
на
далек
пут
довде
сваки
дан
бројати
по
један
нов
губитак
наш
отаџбина
,
који
се
све
више
и
више
сужавати
,
тако
одавде
сад
већ
сваки
корак
који
учинити
,
осећати
како
се
ближити
губитак
и
последњи
слободан
парче
њен
.
као
осуђеник
на
смрт
што
бројити
најпре
дан
а
кад
сванути
дан
извршење
пресуда
,
бројити
сат
и
минута
свој
живот
,
тако
ја
сад
већ
бројити
корак
и
бројити
стопа
.
и
колико
јесам
до
сад
на
овај
пут
увек
тром
и
споро
кретати
,
и
ако
јесам
требати
журити
испред
непријатељ
,
толико
ја
јесам
сад
изгледати
као
да
сувише
брзо
пролазити
крај
поспао
гомила
бегунац
,
крај
оголео
дрво
,
крај
мртав
џбун
.
Лакше
,
лакше
,
не
напуштати
тако
брзо
још
овај
стотину
метар
слободан
Србија
!
колико
јесам
тај
мален
,
колико
сићушан
,
колико
безначајан
,
па
ипак
драго
јесам
,
наш
јесам
,
слободно
јесам
!
Још
мало
даље
,
кад
допрети
до
обала
Дримов
,
хтети
више
бити
слобода
до
онај
парче
који
покривати
наш
стопа
и
који
хтети
,
праштати
се
од
свој
отаџбина
,
целивати
и
залити
он
суза
.
Још
мало
даље
,
кад
допрети
до
обала
Дримов
,
за
ми
хтети
већ
бити
наш
крвав
отаџбина
а
пред
ми
далек
и
незнан
пут
бол
и
страдање
.
Још
мало
даље
,
кад
допрети
до
обала
Дримов
,
сагледати
граница
до
који
јесам
допирати
наш
нада
а
иза
који
настајати
један
бескрајан
и
бон
чежња
.
Лакше
,
лакше
,
не
напуштати
тако
брзо
још
овај
стотину
метар
слободан
Србија
,
не
журити
да
сагледати
крај
дело
у
који
јесам
један
народ
скрхати
сто
година
нечувен
напор
,
за
који
јесам
се
неколико
поколење
крваво
жртвовати
.
Лакше
,
лакше
,
не
журити
,
стигнути
хтети
!
и
стигнути
јесам
!
...
кроз
дубок
обала
са
хук
се
ломити
Дрим
под
ми
.
његов
хук
се
проносити
кроз
ноћни
тишина
као
неки
казивање
буран
и
бескрајан
прича
.
Час
хук
тим
,
час
тих
жубор
,
Дрим
век
тако
казивати
тај
чудан
прича
онај
који
он
доћи
на
обала
;
прича
о
себе
и
о
брата
свој
,
који
се
у
разним
утроба
рађати
и
залазити
кроз
поље
и
горе
тражити
се
да
се
загрлити
смртоносан
загрљај
,
загрљај
у
који
хтети
оба
угинути
.
овај
слазити
са
сух
Гор
и
Ругова
и
журити
кроз
плод
благословен
поље
и
зато
он
ваљда
звати
бео
брата
,
онај
други
истицати
из
чаробан
охридски
вод
и
дерати
кроз
пуст
земља
,
кроз
крваво
стењати
и
камење
и
зато
он
ваљда
звати
црн
брата
.
они
продирати
,
надирати
,
журити
,
свртати
у
планина
и
у
долина
,
залазити
где
имати
и
где
нем
пут
тражити
се
и
,
најзад
,
кад
се
налазити
,
грлити
се
,
а
у
тај
загрљај
и
умирати
.
загрљен
бео
и
црн
брат
одрицати
се
заједнички
свој
биће
,
они
се
из
пољубац
не
рађати
,
они
у
пољубац
умирати
.
тај
јесам
тај
чудан
прича
што
јесам
Бела
Дрим
казивати
о
себе
и
свој
брата
црн
Дрим
.
сести
јесам
крај
његов
обала
и
слушати
јесам
јесам
.
ја
он
хтети
казивати
свој
дуг
и
бон
прича
.
он
тећи
тамо
одакле
јесам
ја
доћи
,
видети
успут
невоља
наш
а
када
бити
проћи
кроз
Подримље
да
примити
Бистрица
,
пре
но
што
загрлити
Паштрик
,
приближити
се
зидина
царски
Призрен
и
сазнати
да
јесам
у
он
ископати
гроб
још
један
српски
круна
.
зор
се
све
више
наглашавати
,
предмет
се
све
јасније
издвајати
и
снежан
врх
планина
почињати
већ
да
бљештати
.
збег
се
још
јесам
избудити
и
јесам
кренути
отуд
од
Рогача
те
ја
,
усамљен
,
на
пуст
пољана
на
дримски
обала
,
изгледати
као
ноћни
сенка
,
као
зао
дух
који
се
спремати
да
извршити
неки
злочин
.
јесам
ли
тај
злочин
можда
,
напуштати
отаџбина
?
!
А
већ
јесам
време
да
јесам
напустити
.
овај
што
јесам
застати
пред
мост
довољно
ми
јесам
бити
да
се
одморити
.
тај
јесам
бити
последњи
одмор
на
груди
отаџбина
и
сада
ваљати
прећи
мост
који
хтети
ми
раставити
од
она
.
Тужан
јесам
тај
растанак
бити
,
тужан
као
кад
се
деца
праштати
од
мајка
напуштати
она
крило
матерински
.
и
како
свако
на
сав
начин
тај
бол
растанак
исказивати
:
уздах
или
суза
или
нем
ћутање
,
који
јесам
кадар
и
велик
бол
да
изразити
.
Ена
он
један
,
клека
на
колено
,
полегати
и
љубити
земља
,
ено
он
други
,
крстити
се
и
молити
бог
.
и
ја
јесам
се
сагнути
и
шака
ископати
прегршт
земља
тај
везати
јесам
у
крајичак
један
марама
и
метнути
у
недра
.
тај
јесам
тај
земља
на
који
јесам
никнути
,
који
ми
јесам
хранити
и
који
јесам
бранити
;
тај
јесам
тај
земља
који
јесам
прелити
крв
и
суза
толики
покољење
и
који
у
свој
недра
крити
толики
жртва
за
њен
слобода
;
тај
јесам
тај
земља
који
покривати
и
сисати
млад
и
нежан
тело
мој
јединац
.
Понећемо
ти
у
недра
,
у
крајичак
марамица
о
прегршт
земља
српски
!
Понећемо
ти
у
недра
свој
,
понети
тај
отаџбина
,
себе
!
као
што
ми
јесам
некада
,
о
причешће
,
капљица
вино
садржавати
у
себе
сав
величина
један
вера
и
један
наука
;
тако
хтети
овај
прегршт
земља
садржати
у
себе
сав
величина
један
слобода
и
један
љубав
који
себе
исказивати
отаџбина
.
крај
тај
хтети
прегршт
земља
палити
кандило
,
крај
она
хтети
славити
и
преслављати
,
из
она
хтети
одвајати
мрвица
и
бацати
она
у
гроб
који
бити
копати
у
туђина
;
на
тај
хтети
се
прегршт
земља
клет
,
на
она
заветовати
,
из
она
црпети
поткрепљење
у
дан
туга
и
снага
у
дан
поуздање
и
вера
.
над
тај
прегршт
земља
,
и
данас
у
изгнанство
,
у
тренутак
тежак
бол
,
капати
мој
суза
!
Наоружани
бол
,
али
и
снага
да
он
моћи
понети
,
ја
кретати
даље
и
ступати
на
мост
,
који
под
наш
корак
глухо
одјекивати
.
Дрим
хук
дерати
под
он
,
као
да
бити
да
заглушити
уздах
,
последњи
уздах
прогнан
.
зор
још
не
освајати
,
она
као
да
намерно
каснити
данас
,
не
бити
ли
наш
бол
поверити
ноћ
.
А
ипак
,
тамо
далеко
,
перваз
се
руменило
хрбине
планински
,
далеко
и
нејасно
као
нада
који
носити
у
душа
.
осврнути
се
још
једном
за
себе
.
глув
ноћ
још
страсно
грлити
отаџбина
,
који
јесам
ја
напустити
,
зор
који
покушавати
да
пробити
тмина
и
разред
јесам
успевати
само
да
у
таман
бој
ноћ
унети
неки
тајанственост
и
тај
тајанственост
и
тишина
изражавати
силан
мелодија
туга
и
душа
тај
се
понова
стресати
од
тај
бон
акорд
који
јесам
плавити
и
освајати
.
Окрећеш
глава
да
не
гледати
више
тамо
,
за
себе
,
а
пред
ти
се
уздигнути
мост
који
ти
изгледати
као
капија
пакао
и
,
пред
суза
замагљен
очи
изгледати
ти
да
изнад
мост
,
у
пламен
лук
треперити
реч
:
„
Lasciate
ogni
speranza
"
Мост
један
сав
свод
пасти
цео
река
,
те
се
на
средина
пењати
до
врло
велик
висина
,
до
који
се
требати
са
напор
пета
а
затим
слазити
.
на
мост
немати
никакав
ограда
а
широк
јесам
колико
јесам
довољно
кола
да
проћи
.
сав
ићи
средина
мост
,
јер
јесам
страна
његов
језиво
проћи
над
река
који
се
доле
у
дубина
ваљати
и
хукати
.
на
врх
тамо
,
где
се
мост
преламати
,
на
сам
ивица
његов
,
стајати
непомично
,
као
камени
кип
,
један
силуета
.
изглед
као
сен
жена
који
јесам
негда
,
у
древан
доба
,
бити
узидати
у
свод
овај
стар
мост
,
изаћи
сад
из
камени
обиталиште
свој
да
онде
,
са
врх
мост
,
мамити
пролазник
у
смрт
.
тај
јесам
она
!
...
леден
слутња
ја
опећи
душа
када
јесам
јесам
спазити
ту
,
на
ивица
,
где
јесам
довољан
само
један
дрхтај
дух
,
један
тренутак
слабост
душеван
,
један
нехотичан
покрет
па
да
се
отићи
у
смрт
.
миран
и
поуздан
поглед
који
ја
јесам
срести
,
када
јесам
се
успети
на
врх
мост
,
умирити
ја
јесам
.
тај
поглед
као
да
јесам
казивати
:
„
оставити
ја
,
не
узнемиравати
ја
у
овај
велик
тренутак
.
Пођите
напред
са
вера
да
хтети
ја
живети
,
јер
морати
живети
,
али
не
захтевати
од
ја
да
не
надахнути
душа
велик
бол
!
“
и
ја
јесам
поћи
и
—
прећи
мост
.
напустити
јесам
Отаџбину
!
Венеција
,
чаробан
невеста
јадрански
!
над
твој
канал
уздигнути
се
један
мост
који
из
инквизиторски
судница
,
где
он
јесам
пресуда
изрећи
,
водити
несретник
у
тамница
,
где
хтети
се
пресуда
извршити
.
са
тај
мост
он
последњи
пут
сагледати
светлост
дан
,
последњи
пут
он
сркати
зрак
божји
,
последњи
пут
сагледати
небо
свој
завичај
и
упућивати
он
последњи
уздах
сав
.
зато
се
тај
мост
и
звати
мост
уздисај
.
јесам
ли
тај
име
и
овај
мост
који
јесам
овај
час
прећи
?
са
он
јесам
последњи
пут
сагледати
светлост
слобода
,
последњи
пут
сркати
зрак
те
слобода
,
последњи
пут
сагледати
небо
свој
завичај
и
упутити
он
болан
уздах
сав
?
XXXИИ
Пећ
три
дан
,
од
Призрен
,
клонуо
,
тром
,
малаксао
,
кретати
се
бескрајан
гомила
народ
.
Прешли
јесам
и
Ђаковица
,
прећи
јесам
и
онај
село
од
који
век
стрепити
цео
Метохија
и
у
ко
јесам
и
данас
сваки
кућа
тврђава
толико
пута
топ
опсађивати
;
прегазити
јесам
и
Бистрица
и
заглибити
се
у
дебео
блато
и
наносити
,
запалити
у
дубок
пролока
,
траг
,
силан
поплава
који
јесам
брз
река
,
слазити
набујати
с
планина
,
разоравати
друм
и
рушити
мост
,
оставити
за
себе
.
тај
ми
успоравати
пут
и
ко
знати
,
хтети
ли
стигнути
до
вечерас
у
Пећ
.
па
ипак
ићи
,
јер
се
на
овај
друм
не
смести
заноћити
.
ићи
ћутети
и
оборен
глава
од
глад
и
умор
.
кад
настати
тако
час
тежак
умор
,
пред
крај
дан
,
престајати
и
сваки
жагор
,
сваки
разговор
,
сваки
узвик
.
оборити
и
човек
и
стока
глава
и
лењо
и
мислити
и
корачати
,
само
се
још
чути
шкрипање
точак
и
тих
стењање
стока
који
посртати
.
Ућути
се
у
тај
доба
некако
и
сам
природа
,
као
да
се
и
она
уморити
.
једва
на
одмориште
,
кад
се
уставити
цео
поворка
,
те
на
друм
умукнути
шкрипање
кола
и
топот
копита
,
ако
се
чути
жубор
какав
киша
набујао
поток
или
лавеж
пас
испред
арнаутски
колиба
,
тамо
у
дно
гол
шум
.
на
један
,
последњи
одмориште
,
пре
но
што
хтети
почети
да
се
гасити
сунце
,
где
јесам
од
умор
попадати
као
покосити
по
земља
,
пробудити
ми
из
тежак
душеван
клонулост
један
нов
шум
,
нов
звук
,
који
ми
већ
давно
јесам
допрео
до
ухо
а
који
се
оштро
проносити
кроз
разређен
ваздух
,
у
који
се
већ
осећати
дати
љут
вечерњи
мраз
.
бити
јесам
тај
звук
звоно
,
који
јесам
негде
у
даљина
тихо
јецати
.
како
јесам
сунце
већ
ниско
сићи
тамо
негде
иза
планина
,
бити
да
тај
вечерње
гласити
.
сав
дигнути
глава
,
сав
се
у
тај
час
сетити
бог
и
сав
ми
се
на
усна
исписати
горак
осмејак
,
јер
свак
од
ми
помислити
:
где
јесам
,
Божа
,
сећати
ли
се
и
ти
ми
?
звук
звоно
долазити
јесам
из
један
узак
и
шумовит
кланац
с
леви
страна
друм
,
где
легати
повучен
висок
Дечани
,
чији
се
металан
кров
једва
назирати
кроз
оголео
дрво
.
како
тај
звук
звоно
и
са
тај
место
,
чак
и
у
душа
који
јесам
обамрети
,
бити
успаван
и
тужан
осећање
?
и
како
тај
осећање
—
који
ми
као
далек
глас
прошлост
свој
мукао
и
пригушен
глас
казивати
овај
звоно
који
јесам
салити
цветан
доба
наш
историја
—
изазивати
у
ми
бедан
,
који
јесам
усов
садашњост
немилосрдан
претрпати
,
тежак
бол
у
душа
и
горак
осмејак
на
усна
.
као
годинама
изломљен
и
болест
испивеноме
самртник
,
када
у
трзај
и
ропац
,
зазвонити
у
душа
топли
акорд
и
сена
пред
очи
блистав
слика
његов
млад
прошлост
,
тај
умирити
са
бол
у
душа
и
горак
осмех
на
усна
!
од
вечерњи
,
који
ми
јесам
дечански
звоно
објавити
па
до
ноћ
,
тако
јесам
брзо
минути
да
ми
јесам
густ
и
непровидан
мрак
обавити
далеко
још
од
Пећ
.
у
тај
мрак
,
који
јесам
као
угљени
облак
лежати
на
земља
,
једва
се
нешто
пред
себе
назирати
друм
и
са
страна
једноставан
црн
планински
маса
спојити
са
тама
те
без
облик
и
ивица
.
многи
јесам
свратити
у
Дечани
да
заноћити
а
остатак
се
овај
што
јесам
наставити
пут
,
разредити
и
расути
по
ноћ
тај
се
и
не
догледати
.
мраз
стегнути
као
о
Божић
и
дух
оштар
ветар
тај
резати
као
нож
а
не
моћи
ни
лице
увући
у
јак
ни
рука
склонити
у
недра
,
јер
носити
одапет
пушак
и
обзирати
се
на
сав
страна
.
овај
јесам
један
од
опасан
пут
од
арнаутски
разбојник
који
и
дању
не
пропуштати
да
пљачкати
бегунац
а
камо
ли
хтети
ми
овако
усамити
и
ноћу
.
у
наш
ред
се
од
јутрос
много
говорити
о
пљачка
који
јесам
Арнаутин
извршити
над
бегунац
,
који
јесам
пре
ми
проћи
и
,
не
разбирати
како
јесам
тај
глас
моћи
до
ми
доћи
,
ја
јесам
обазриво
и
са
зебња
наступати
кроз
ноћ
.
у
ноћ
пут
изгледати
увек
дуг
.
тај
чинити
онај
усамљеност
,
тишина
у
природа
и
тама
који
све
изједначити
,
те
ти
изгледати
као
да
предмет
и
не
промицати
крај
ти
ни
тај
крај
она
.
Крећеш
,
ићи
,
пролазити
и
увек
ти
изгледати
да
јесам
још
тамо
одакле
јесам
кренути
;
нити
кроз
тама
догледати
предмет
који
ићи
,
нити
за
себе
онај
од
који
се
удаљивати
.
и
тај
све
још
више
умарати
,
те
клонуо
настављати
пут
без
нада
да
хтети
ма
кад
стигнути
тамо
где
јесам
поћи
.
тај
бескрајност
и
дубок
тама
који
просецати
,
сав
ти
више
стварати
утисак
пучина
,
и
ти
већ
осећати
страх
од
дубина
који
јесам
под
ти
и
од
неизвесност
који
јесам
пред
ти
.
отуд
кад
угледати
далеко
,
далеко
тамо
тињање
неки
бледети
светлост
,
који
се
причињавати
као
звезда
који
јесам
догорети
пасти
с
небо
,
у
ми
тај
појава
изазвати
исти
осећање
као
у
морнар
,
који
јесам
се
бура
завитлати
борити
без
нада
са
тајанствен
сила
из
морски
дубина
и
најзад
догледати
светиљка
који
казивати
где
јесам
обала
.
сав
дизати
глава
охрабрити
,
јер
сад
бар
догледати
нешто
,
осећати
да
ићи
ка
нешта
што
јесам
пред
ми
,
видити
очи
свој
извесан
циљ
и
напуштати
ми
онај
тешко
осећање
бескрајност
који
ми
јесам
до
сада
притискивати
душа
.
и
шаптати
међ
себе
,
бојити
се
да
не
пробудити
онај
мртвило
природин
који
ми
јесам
истина
испуњавати
душа
зебња
али
у
ко
јесам
ја
ипак
осећати
неки
заштита
.
Шум
јесам
за
ми
бити
велик
разлог
стрепња
но
мртвило
на
који
јесам
се
већ
свикнути
.
—
Ко
знати
,
бити
ватрица
?
—
узети
нагађати
о
онај
далек
светлост
.
—
ватрица
,
али
можда
у
планина
!
—
не
,
онај
јесам
ниско
,
бити
да
јесам
крај
друм
!
—
и
ко
знати
да
тај
јесам
бегунац
,
они
пред
ми
?
—
зар
да
заноћити
у
овај
планина
?
—
Можда
само
да
се
одморити
,
да
се
загрејати
.
не
моћи
ваљда
даље
,
видити
какав
јесам
овај
зао
мраз
!
ја
не
знати
и
ја
како
хтети
,
ја
већ
не
моћи
даље
!
А
ипак
ићи
.
А
онај
ватрица
тамо
,
у
који
јесам
сав
упрети
поглед
,
бивати
сав
јасан
и
јасан
,
сав
пун
и
пун
.
—
јесам
онај
ватрица
,
видити
како
јесам
сав
веће
.
—
Оно
хтети
бити
велик
ватра
.
—
онда
јесам
тај
можда
логор
?
—
какав
логор
?
—
Можда
наш
логор
изнад
Пећ
.
Што
даље
кретати
она
