,остави
све
и
оде
у
потес
,
носећи
на
рамену
велику
буџу
,
јер
није
волео
тумарати
по
пољу
без
оружја
...
Отац
Нићифор
узе
своју
омиљену
праћку
и
оде
уз
поток
,
купећи
уз
пут
обле
шљунке
и
гађајући
врапце
и
сенице
.
То
му
је
,
како
се
закалуђерио
,
једина
забава
.
У
граду
је
,
док
се
бавио
са
архимандритом
,
купио
добра
ластика
и
чим
се
вратио
,
направио
две
праћке
:
једну
од
ластика
са
ракљастим
дрветом
,
и
њу
је
употребљавао
искључиво
у
дворишту
манастирском
против
многобројних
врабаца
,
и
другу
од
канапа
,
дугачку
,
пастирску
,
као
она
што
је
убила
Голијата
.
Са
њом
је
проводно
читаве
дане
,
витлајући
је
и
хитајући
обло
камење
у
зрак
,
или
гађајући
свраке
,
чавке
и
друге
крупније
штеточине
.
Сад
ће
,
тако
лагано
,
гађајући
уз
пут
сенице
,
до
своје
нове
»
симпатије
«
,
јер
од
кад
се
закалуђери
,
кидисаше
око
њега
жене
и
девојке
,
стадоше
га
ловити
,
те
му
ни
на
ум
не
дође
његова
стара
,
бескорисна
,
искрена
пријатељица
...
Ах
,
калуђерско
је
срце
тако
незахвално
,
тако
себично
и
,
како
вели
Љ
.
Вуличевић
,
хладно
,
као
ледено
мраморје
олтарско
!
...
Љубомир
се
већ
беше
одлучно
упутио
у
своју
собу
,
где
је
мислио
провести
оба
дана
у
читању
књига
,
што
их
доби
од
архимандрита
.
Али
га
Велимир
,
лепим
речима
,
придоби
за
своју
намеру
:
да
се
,
по
обичају
,
заједно
одшетају
„
тамо
горе
«
,
што
је
значило
до
Видина
села
.
Љубомир
је
обично
остајао
под
једном
угнутом
стеном
,
на
крају
шуме
,
ту
с
највећим
задовољством
седео
,
мислио
,
сањао
,
по
неколико
часова
,
док
се
не
врати
весео
Велимир
.
Он
је
на
Велимирове
односе
и
намере
с
Видом
гледао
са
снисходљивим
сажаљењем
,
—
што
не
знају
у
чему
се
састоји
права
наслада
живота
,
али
је
чистоту
њихове
одлуке
веома
уважавао
.
»
И
то
је
,
до
душе
,
по
Божјем
закону
,
рекао
би
Љубомир
;
али
тек
...
тек
...
није
оно
право
«
.
Другови
,
у
живом
разговору
о
будућности
,
дођоше
до
угнуте
стене
,
седоше
на
дебео
слој
мека
суха
лишћа
и
наставише
започету
препирку
.
Обојица
беху
сагласни
,
да
је
Велимиров
поступак
далеко
поштенији
од
поступака
свију
калуђера
.
Али
Љубомир
ипак
осуђиваше
тај
поступак
,
тврдећи
да
би
Велимир
могао
бити
прави
калуђер
.
—
Ала
бих
ти
ја
био
испосник
,
мој
бане
,
кад
само
о
њој
мислим
!
Дању
,
ноћу
...
једнако
!
...
—
Чини
ти
се
...
Кад
би
само
прочитао
житије
Макарија
Египатског
,
како
је
он
провео
целу
ноћ
,
у
једној
соби
...
—
Знам
,
причао
си
,
насмеја
се
Велимир
.
Ја
бих
могао
тако
,
али
прво
да
ме
добро
увежу
конопцима
...
а
,
богме
,
и
њу
!
...
—
Кхх
...
ихи-хи
...
зачу
се
иза
стене
загушено
женско
смејање
,
као
кад
се
неко
узалудно
уздржава
од
смеха
.
Љубомир
само
погледа
преплашено
,
а
Велимир
скочи
и
зађе
за
стену
.
—
А-а
!
...
отеже
он
радосним
гласом
,
као
да
је
нашао
све
што
је
тражио
.
—
Зар
ви
тако
...
из
заседе
!
...
Кикот
се
продужи
још
јаче
и
затим
,
као
по
нечијем
знаку
,
лишће
зашушта
и
пред
узневерена
Љубомира
стаде
Вида
са
једном
,
њених
година
,
исто
тако
лепом
,
само
мало
развијенијом
и
слободнијом
девојком
.
Оне
се
још
смејаху
,
гледајући
радознало
Љубомира
,
о
коме
су
се
,
по
целој
манастирској
околини
,
нарочито
међу
женским
светом
,
причале
најчудније
бајке
.
А
Љубомир
,
зверајући
око
себе
плашљиво
,
као
зец
кога
су
керови
сагнали
у
угао
,
гледаше
само
како
би
се
могао
извући
испред
ове
ненадне
саблазни
.
Он
се
подиже
и
,
онако
испод
очију
,
погледа
шарену
ткану
сукњу
са
зеленкастом
,
ишараном
купљеном
кецељом
,
која
стајаше
скоро
уз
сама
његова
колена
.
—
Је
ли
ово
тај
...
Љубомир
?
запита
,
смешећи
се
,
Видина
друга
.
Велимир
климну
главом
,
гледајући
радознало
,
шта
ће
враголасто
девојче
учинити
.
—
Је
ли
оно
ти
хоћеш
у
свеце
?
запита
девојка
са
подсмехом
,
гледајући
га
ђаволастим
,
немирно-смешљивим
погледом
.
Љубомира
увреди
овај
тон
разговора
.
Он
се
хтеде
уздржати
и
прећутати
,
али
не
беше
још
дорастао
великим
стрпљивим
иноцима
,
него
плану
:
—
Ја
...
Кад
ти
будеш
царица
,
и
ја
ћу
онда
у
свеце
!
—
Што
?
...
Ти
си
побего
из
манастира
,
молио
се
у
испосници
до
мртве
главе
...
па
зар
то
није
светачки
?
—
Тако
треба
да
ради
сваки
човек
...
ко
жели
добра
својој
души
,
одговори
Љубомир
узбуђено
.
—
Зар
и
ми
,
девојке
?
—
Сви
!
...
Тако
се
радило
у
стара
времена
.
—
Море
...
отеже
девојка
ђаволасто
:
лепше
је
нама
’
вако
стајати
и
...
ко
једна
младина
,
шалити
се
.
Зар
је
за
нас
испосница
!
Ха-ха-ха
!
...
засмеја
се
она
и
лагано
,
пажљиво
,
бојећи
се
да
не
увреди
Љубомира
,
гурну
га
прстима
у
раме
.
Ђак
се
стресе
од
овог
неочекиваног
додира
,
који
изазва
у
његовим
нервима
читаву
струју
некакве
нове
,
непознате
му
до
сад
топлине
или
зиме
...
ни
сам
не
зна
чега
,
тек
нешто
прозуја
кроз
њега
и
он
увуче
врат
у
рамена
.
Ово
сад
није
онако
,
као
кад
се
јакао
са
Миром
и
Милком
...
Онда
није
ништа
марио
кад
га
оне
стегну
својим
ручицама
,
а
сад
,
гле
:
само
га
дохвати
прстима
!
...
»
Што
ли
је
то
?
...
мисли
Љубомир
,
и
лагано
,
кришом
,
подиже
очне
капке
испод
надвијених
веђа
и
посматра
ово
пуначко
,
једро
лице
,
по
коме
се
виђаху
подигнуте
бледуњаве
маље
,
најежене
од
јесење
свежине
.
Баш
лепа
!
...
А
како
је
ђаволаста
!
...
«
Он
не
опази
,
кад
се
Велимир
и
Вида
измакоше
,
само
одједном
виде
да
су
њих
двоје
,
он
и
ова
девојчица
,
сами
,
да
га
она
некако
страшно
гледа
,
и
да
му
није
немио
тај
поглед
.
Он
опази
чак
да
му
је
мило
што
их
оставише
саме
,
и
никако
не
може
сад
да
му
дође
у
главу
:
зашто
би
му
то
било
неправо
?
Обузет
оном
електричном
топлином
или
зебњом
,
он
се
само
стреса
под
навалом
неких
нових
осећања
и
збуњено
гледа
у
оне
јасне
плаве
очи
,
које
га
чудно
гледају
...
—
Како
ти
је
име
?
запита
он
дрхтећи
и
чудећи
се
толикој
својој
смелости
.
—
Јованка
.
А
што
питаш
,
кад
ти
то
не
треба
?
...
Ти
бежиш
од
нас
!
...
—
Јок
,
море
...
промуца
Љубомир
,
сагињући
главу
.
Ето
,
стојим
с
тобом
.
—
Одиста
,
зар
нећеш
од
мене
бежати
?
запита
девојче
веома
живо
,
и
хтеде
га
погледати
право
у
очи
,
али
он
опет
обори
главу
.
—
Нећу
!
одговори
он
одлучно
.
Изненађена
оваким
одговором
,
Јованка
се
скоро
наже
на
њега
,
и
гурну
га
лагано
прстом
у
чело
,
да
би
је
погледао
право
у
очи
...
Девојка
не
може
довољно
да
се
начуди
:
онај
исти
кога
су
пре
неколико
недеља
извукли
полумртва
из
испоснице
,
о
коме
се
прича
да
сав
мирише
на
тамњан
и
да
се
већ
у
пола
посветио
,
он
стоји
уз
њу
и
овако
јој
говори
!
Она
безразложна
,
урођена
женска
љубопитност
,
која
је
подједнако
развијена
и
у
селу
и
граду
,
подстаче
је
да
продужи
започету
игру
.
Не
мислећи
много
да
ли
је
то
баш
у
реду
,
девојка
подиже
своју
једру
,
облу
,
поцрвенелу
руку
,
у
танком
,
широком
,
везеном
рукаву
,
и
наслони
је
на
Љубомирово
раме
.
Обоје
се
тога
тренутка
погледаше
...
Севнуше
муње
у
њиховим
очима
,
Љубомир
се
сав
стресе
и
већ
се
поведе
...
наже
се
к
њој
,
осети
њен
дах
и
близину
њена
тела
...
и
опет
јој
погледа
у
очи
...
Преплашен
,
изненађен
,
детињи
поглед
беше
управљен
на
њега
...
»
А
завет
!
?
«
...
севну
му
у
глави
страшна
слика
свога
греха
и
он
одскочи
од
девојке
као
ожежен
.
Погледа
уплашено
,
збуњено
око
себе
,
па
се
окрете
,
и
одједном
,
не
говорећи
ништа
,
из
све
снаге
,
јурну
кроз
проређено
штркљасто
бучје
,
крстећи
се
непрекидно
и
шапућући
молитве
...
Лишће
шушти
,
преврће
се
и
избија
у
вис
под
ударцима
његових
опанака
,
сухо
грање
пуцка
и
крши
се
,
а
Љубомиру
се
чини
,
да
за
њим
лете
читави
легиони
нечастиве
силе
,
и
он
се
још
јаче
упиње
,
трчи
,
прескаче
,
јури
,
не
гледајући
где
гази
...
»
Свети
Пахомије
,
Антоније
,
Макарије
,
Павле
Тивејски
...
и
сви
велики
угодници
Божји
,
смилујте
се
мени
окорелом
,
смрадном
грешнику
«
...
изговара
у
мислима
испрекидану
молитву
заморени
бегунац
,
јер
већ
не
може
ни
шапутати
...
XX
Прошла
је
година
од
доласка
Љубомирова
у
манастир
.
Зимус
,
некако
пред
Божић
,
преместише
оца
Максима
у
једно
веће
,
удаљено
братство
.
После
,
по
новој
години
,
дође
игуман
сиромашног
Преображенског
манастира
,
који
је
у
суседном
округу
,
да
проси
хране
и
других
потреба
за
свој
убоги
самостан
.
Игуман
,
са
својим
ђаком
Ђоком
,
фрушкогорским
питомцем
,
као
и
сам
што
је
,
дотера
,
управо
довуче
једно
полумртво
,
мршаво
кљусе
,
упрегнуто
у
таљижице
,
на
које
је
игуман
,
на
већој
низбрдици
седао
,
а
Ђока
их
,
одупирући
о
руду
,
лагано
пуштао
и
придржавао
.
Архимандриту
се
веома
допаде
снажан
и
леп
глас
Ђокин
,
који
на
опште
задовољство
отпева
вечерње
са
Нићифором
.
Архимандрит
се
нешто
разговори
са
Маром
,
и
сутрадан
,
кад
се
остарели
игуман
,
дочекан
потпуно
калуђерски
,
како
се
већ
и
сам
надао
,
стаде
освртати
за
ђаком
и
спремати
за
полазак
,
јавише
му
најпре
да
је
ђака
нестало
,
а
после
му
Велимир
,
кријући
се
да
га
не
опазе
,
саопшти
да
Ђока
остаје
овде
.
Старац
се
уплаши
:
како
ће
сам
одвући
кола
—
кљусе
није
давало
никакве
наде
—
па
са
сузама
замоли
,
да
му
даду
момка
у
помоћ
до
његова
самостана
.
Али
,
момци
се
беху
сви
разишли
...
Тако
Љубомир
доби
млађег
друга
,
али
се
не
хтеде
,
као
Нићифор
,
користити
правом
старешинства
,
него
замоли
архимандрита
за
дозволу
,
да
и
даље
врши
свој
црквењачки
посао
.
Још
се
уведе
једна
новост
у
манастиру
.
Архимандрит
,
од
децембра
,
стаде
држати
калуђерима
и
ђацима
редовна
предавања
из
Литургике
и
по
мало
из
Догматике
.
Велики
је
зор
био
,
који
га
на
тај
корак
принуди
.
Владика
,
рукополажући
Нићифора
,
опази
случајно
да
овај
нема
ни
појма
о
црквеним
најпростијим
питањима
.
Архимандрит
је
већ
,
на
ранијој
литургији
,
на
којој
се
Нићифор
ђаконио
,
добио
производство
.
Владика
га
,
у
првој
ватри
љутње
,
грубо
изгрди
и
припрети
му
,
да
ће
га
на
пролеће
,
кад
дође
у
манастир
,
ако
затече
оваке
незналице
,
с
места
изјурити
...
Зато
се
јадни
отац
Сава
,
свако
друго
вече
,
ненавикнут
на
умни
рад
,
зноји
,
стење
,
крха
,
проклиње
,
грми
и
—
предаје
богословску
науку
...
А
по
једно
вече
занимају
се
црквеним
певањем
и
уче
се
правилно
вршити
литургију
и
друге
свештене
радње
.
Пред
Божић
се
архимандрит
нечему
досети
.
«
Море
...
промрмља
он
у
себи
,
—
кад
ће
ти
он
овамо
доћи
!
Само
ме
плаши
!
...
Онога
туњавца
треба
научити
добро
,
њега
ће
питати
зацело
...
О-о-ох
!
...
Отац
Сава
с
таквом
насладом
предахну
,
као
да
одједном
спаде
са
њега
цео
Штурац
.
»
Нема
више
робовања
!
...
Опет
да
се
пије
,
и
само
’
нако
...
да
се
гледа
у
маглу
!
«
...
Од
тог
срећног
дана
престадоше
предавања
сасвим
,
а
Љубомир
доби
и
намести
па
свој
сто
све
Савине
уџбенике
,
штампане
и
писане
,
из
богословије
.
—
Знаш
...
рећи
ће
архимандрит
Љубомиру
:
ја
видим
да
ти
волиш
читати
.
А
ту
ти
је
,
брајко
,
све
написано
много
боље
,
него
што
ја
умем
казати
.
Па
сад
гледај
...
научи
све
...
После
неколико
недеља
,
на
своју
велику
и
неописану
радост
,
отац
Сава
опази
,
да
не
само
Љубомир
,
но
и
сви
калуђери
,
знају
прилично
објаснити
целу
литургију
.
Учећи
себе
,
одушевљен
новином
прочитаних
објашњења
,
Љубомир
је
одмах
причао
свима
шта
је
прочитао
.
Отац
Сава
,
стаде
,
наравно
кришом
,
лебдети
над
својим
драгоценим
»
туњавцем
«
...
—
Тако
ће
он
њих
,
душе
ми
,
и
Догматику
и
,
може
бити
,
само
Пастирско
...
па
редом
!
узвикује
у
себи
архимандрит
.
А
ја
потегох
у
залуд
онолики
зор
!
Ха-ха-ха
!
...
Извол’те
сад
,
господин
-
владико
!
...
Архимандритово
прорицање
оствари
се
дословце
.
Љубомир
је
добро
научио
,
а
и
другове
упознао
са
важнијим
стварима
,
које
треба
да
зна
свако
свештено
лице
.
Само
са
црквеним
певањем
остаде
назадан
:
још
није
знао
окренути
први
глас
...
У
фебруару
Љубомир
доби
писмо
од
оца
.
Пише
брат
Свејо
у
име
очево
,
кори
га
што
је
тако
тврда
срца
,
па
заборави
своју
кућу
,
родбину
,
све
...
Случајно
су
,
вели
,
дознали
где
је
,
преко
неког
Светозаревог
друга
,
учитеља
из
околине
манастирске
.
Описује
му
се
,
оним
бираним
,
сељачким
,
тужбаличким
изразима
,
жудња
и
туга
целе
родбине
за
њим
,
понавља
му
се
ранија
молба
:
ако
може
,
нек
’
се
не
калуђери
...
И
,
напослетку
,
отац
му
опширно
описује
своје
жалосно
стање
и
наређује
му
,
да
одмах
пошље
сву
досадању
уштеду
,
јер
ће
морати
продати
белавку
за
прошлогодишњи
порез
.
Дешава
се
човеку
,
нарочито
зими
на
каквом
наоблаченом
,
влажном
дану
,
кад
је
сав
ваздух
испуњен
неком
немом
тугом
и
црном
туробношћу
,
да
му
одједном
све
онемили
,
да
почне
сасвим
другим
очима
гледати
на
свој
живот
и
на
све
...
Сви
дотадањи
идеали
изгледају
ништавни
,
смешни
...
љубав
се
чини
жалосном
обманом
,
озбиљан
рад
—
узалудном
беспослицом
,
узвишене
тежње
—
глупом
детињаријом
...
И
Љубомир
,
тога
дана
,
кад
доби
писмо
,
беше
у
сличном
расположењу
.
»
Шта
хоће
ови
од
мене
,
и
шта
ово
радим
ја
овде
?
!
«
...
запита
се
он
одједном
,
пошто
прочита
писмо
,
као
да
сад
тек
први
пут
увиђа
,
да
не
зна
сам
шта
то
чини
овде
.
Тамна
,
тешка
,
валовита
туга
,
као
плаховит
поводањ
,
обузе
млада
искушеника
,
поплави
га
свега
и
продре
му
у
сваки
живац
,
у
сваки
атом
што
осећа
...
Ах
,
ала
је
све
пред
њим
црно
,
пусто
,
страховито
!
...
И
ови
му
пишу
само
због
новаца
,
он
то
зна
,
иначе
га
се
још
за
дуго
не
би
сетили
.
И
за
калуђерење
већ
попуштају
...
И
све
оне
жалостивне
речи
у
писму
,
које
су
,
он
зна
,
целим
скупом
,
сели
и
измишљали
,
све
су
празне
,
само
’
нако
...
опет
ради
новаца
...
Све
је
то
себично
,
ништавно
,
просто
!
...
И
ово
његово
бављење
овде
зашто
је
,
ради
чега
?
...
запита
се
,
и
обузе
га
грозничава
језа
,
кад
осети
да
се
и
над
оним
заветним
,
давно
сређеним
и
осветљеним
идеалима
навукла
она
иста
црна
,
тешка
тамнина
,
са
које
му
цео
живот
постаде
празан
,
ништаван
.
»
Да
се
иде
одавде
!
«
дође
му
одједном
у
главу
,
и
он
одмах
осети
,
како
је
овде
све
тако
страшно
,
тако
ужасно
...
А
тамо
...
тамо
напред
,
мора
бити
да
је
све
друкчије
,
светлије
,
радосније
...
Љубомир
осети
да
се
гуши
у
овој
туробној
самоћи
,
нешто
га
притеже
,
не
да
му
дисати
...
А
он
је
тако
рад
другом
животу
...
јер
овај
убија
,
ништи
...
И
рад
би
дахнути
слободно
,
пуним
грудима
...
Ах
,
живота
!
...
У
свет
!
...
Тамо
,
тамо
!
...
Скочи
као
помаман
са
постеље
,
осврте
се
око
себе
узверено
и
одједанпут
,
сасвим
случајно
,
паде
му
поглед
на
крупне
црне
редове
у
отвореној
књизи
,
коју
је
још
јутрос
читао
:
»
Узмите
јарам
мој
на
себе
,
и
научите
се
од
мене
;
јер
сам
ја
кротак
и
смеран
у
срцу
,
и
наћи
ћете
спокој
душама
својима
.
Јер
је
јарам
мој
благ
,
и
бреме
је
моје
лако
«
...
Шта
је
ово
сад
?
!
...
Не
разлази
се
она
црна
тамнина
,
што
га
је
омотала
,
и
срце
му
још
ледено
,
и
све
је
око
њега
тамно
,
као
што
је
и
било
...
И
туга
му
се
још
свија
на
души
,
али
гле
:
ово
је
сад
некаква
друкчија
,
топлија
,
светлија
,
но
јача
туга
...
Јер
ево
,
сад
живо
осећа
,
како
му
се
,
под
утицајем
ових
утешних
Спаситељевих
речи
,
све
мења
пред
очима
...
постаје
тужно
и
благо
,
као
што
су
благе
ове
речи
...
И
у
грлу
га
све
јаче
задављује
,
и
усне
му
се
развлаче
...
Он
плаче
горко
,
неутешно
,
очајно
...
И
опет
,
са
неким
сетним
,
тужним
и
уједно
блаженим
осећањем
побожна
задовољства
,
Љубомир
лагано
увлачи
врат
у
овај
»
лаки
јарам
«
,
и
осећа
да
се
враћа
све
исто
,
како
је
и
пре
било
...
И
сви
пређашњи
снови
и
намере
постају
узвишени
и
драгоцени
,
као
што
беху
пре
овог
ненадног
,
чудног
пламена
,
што
одједном
букну
...
И
она
жива
,
ватрена
жудња
за
слободом
,
за
светом
,
угаси
се
исто
онако
,
одједаред
,
као
што
и
пониче
...
Само
остаде
једна
жудња
у
њему
,
која
сад
беше
јача
од
свију
:
»
Ах
,
кад
ће
једном
бити
крај
томе
тешком
кушању
!
«
...
XXИ
Архимандрит
по
други
пут
прочита
одлучно
,
у
љутини
написано
,
владичино
писмо
,
у
коме
му
се
по
трећи
пут
наређује
:
да
Љубомира
истог
дана
,
кад
прими
писмо
,
с
места
закалуђери
и
да
га
одмах
потом
упути
к
њему
ради
посвећења
.
Отац
Сава
се
почеша
иза
уха
и
у
себи
промрмља
:
»
Није
вајде
...
више
се
не
може
врдати
!
...
Бар
после
да
гледам
,
да
уклонимо
Арсенија
«
...
Па
,
онако
у
ходу
,
отвори
врата
од
Љубомирове
ћелије
,
коју
му
је
зимус
уступио
и
,
хркнувши
својим
јаким
грлом
,
проговори
,
гледајући
изненађена
Љубомира
благо
:
—
Дошло
од
владике
,
и
он
махну
белом
савијеном
хартицом
пред
собом
,
—
да
се
вечерас
калуђериш
.
И
ако
је
сваког
часа
очекивао
ову
вест
,
и
ако
му
је
то
давнашња
заветна
жеља
,
и
ако
већ
одавно
живи
правим
испосничким
животом
,
Љубомир
се
препаде
на
ове
речи
.
Он
погледа
бојажљиво
оца
Саву
и
хтеде
нешто
рећи
,
али
му
застаде
реч
у
грлу
...
„
Дошло
!
...
Баш
данас
?
...
Не
може
бити
!
...
Је
ли
то
сија
сунце
од
истине
...
или
је
све
ово
сан
?
«
...
помисли
Љубомир
и
напреже
се
да
задржи
сузе
.
Није
се
младић
уплашио
калуђерства
,
као
Велимир
,
што
му
је
жао
досадањег
живота
.
Не
.
Он
се
уплашио
саме
ове
изненадне
појаве
,
самог
факта
:
да
ће
он
,
који
шеснаест
година
живи
одмерено
,
једним
истим
,
младићским
животом
,
кроз
неколико
часова
постати
сасвим
други
...
биће
од
њега
нешто
ново
.
И
њега
плаши
сама
та
новина
,
која
одједном
мења
све
...
И
,
што
је
главно
,
плаши
га
оно
»
бреме
лако
«
,
што
га
узима
на
себе
...
Жудео
за
тим
,
и
сад
га
све
то
плаши
!
...
Да
ли
сте
видели
срећна
,
весела
младића
,
који
је
месецима
или
годинама
носно
бурну
,
младићску
,
искрену
љубав
у
срцу
своме
према
обожаваној
девојци
,
како
грозничаво
ступа
стазицом
,
на
којој
ће
наћи
своју
драгану
и
на
којој
ће
се
рећи
последња
реч
?
...
Миришу
,
заносе
црвенкасте
мајске
ружице
,
трепери
и
опија
разнобојни
шебој
,
лелуја
се
гранчица
мирте
над
клупицом
и
сунце
весело
одсјајкује
и
прелива
се
...
Он
је
ставио
питање
,
и
чини
му
се
да
је
изложен
коцки
цео
живот
му
...
Чека
повољан
одговор
,
као
једини
смисао
живота
...
—
Да
!
шапуће
она
плашљиво
,
срећно
,
стидљиво
...
Долазе
њени
родитељи
;
благосиљају
и
гледају
некако
весело-свечано
...
»
А-а
!
...
шта
ово
би
?
!
«
...
буди
се
одједном
из
заноса
срећни
младожења
,
и
јасно
осећа
да
се
нешто
са
њим
свршило
,
да
је
он
прешао
преко
некакве
границе
,
која
је
одвајала
његов
живот
од
некаква
друга
,
непозната
му
живота
,
да
ће
због
тога
од
сад
све
бити
друкчије
,
ново
...
У
очекивању
тога
непознатога
,
њега
обузима
нека
свежа
,
хладовинаста
језа
...
И
Љубомир
се
препао
од
те
непознате
му
новине
,
запрепастио
се
...
Али
му
,
сасвим
случајно
,
одједном
дође
у
главу
једна
ситна
,
практична
мисао
,
коју
он
,
да
би
се
повратио
,
гласно
изговори
:
—
Данас
!
...
А
хаљине
?
—
Хм
...
Надам
се
ја
,
синко
,
овоме
колачу
одавно
.
Све
је
спремно
,
одговори
Сава
одсечно
и
хтеде
затворити
врата
.
—
Бар
вечерас
...
ово
вече
...
да
се
исповедим
,
да
читам
каноне
...
Да
се
спремим
?
Архимандрит
се
насмеја
,
опет
махну
оном
хартицом
и
рече
одлучно
:
—
Кажем
...
тако
наређују
старешине
!
Отац
Сава
залупи
врата
,
и
опет
,
онако
исто
одмерено
и
лагано
,
стадоше
лупати
потковане
цокуле
...
Дувала
је
дању
топла
југовина
,
па
се
спустило
тихо
,
лако
пролећно
вече
.
Месец
,
у
другој
четврти
,
већ
испливао
и
прелива
се
својом
бледом
,
сребрнастом
,
нежном
светлошћу
,
бацајући
своје
лаке
зраке
на
позлаћени
крст
и
црвенкасто
кубе
храма
.
Нека
беличасто-тамна
светлост
прострла
се
по
видику
,
и
лако
трепери
по
местима
,
која
су
удаљена
од
шуме
...
Вратнице
манастирске
затворене
су
,
а
храм
је
необично
,
као
у
очи
великих
празника
,
осветљен
.
Архимандрит
,
у
свечаном
оделу
,
стоји
у
олтару
,
пред
отвореним
царским
дверима
,
окренут
храму
,
претурајући
тамне
листове
некакве
црквене
књиге
.
Сва
браћа-
монаси
,
у
празничном
руху
,
са
неким
напрегнуто
озбиљним
изразом
на
лицу
,
стоје
уз
певницу
и
нешто
шапућу
.
Љубомир
,
тамо
у
притвору
,
код
самих
врата
,
стоји
с
Велимиром
и
дркће
...
Чини
му
се
да
има
праву
грозницу
.
Он
више
не
мисли
,
него
само
,
у
страху
,
очекује
,
кад
ће
наступити
онај
тренутак
...
—
Доведи
!
загрми
игуман
са
двери
.
Монаси
се
ужурбаше
...
Велимир
узе
Љубомира
за
руку
,
више
лакта
,
и
поведе
га
олтару
...
Мало
звоно
одјекну
кроз
нему
тиху
ноћ
,
монаси
стадоше
читати
»
часове
«
...
Љубомир
,
по
правилу
,
учини
»
велико
метаније
«
пред
дверима
и
пред
свима
присутнима
,
па
се
опет
врати
у
препрату
,
где
скиде
своје
масне
,
поцепане
ђачке
хаљинице
,
отпаса
се
,
изу
се
и
остаде
бос
,
гологлав
,
у
дугој
сеоској
распојасаној
кошуљи
...
Подиђе
га
језа
од
хладна
црквена
пода
,
и
он
стаде
још
јаче
дрхтати
...
Часови
се
свршише
,
а
литургије
,
по
обичају
потоњих
дана
,
неће
бити
...
Монаси
сложно
,
тихим
,
лаганим
гласом
запеваше
тужну
песму
:
»
Загрљај
Очев
потрудих
се
отворити
,
проживех
мој
блудни
живот
«
...
Љубомир
осети
како
га
опет
неко
поведе
преко
хладног
,
каменом
поплочаног
,
храма
,
и
осим
тога
јасног
,
живог
осећања
хладноће
,
не
осети
ништа
друго
.
Кад
се
подиже
,
после
великог
и
последњег
метанија
,
над
њим
загрме
Савин
глас
,
читајући
молитву
:
»
Отвори
срце
твоје
...
и
чуј
глас
господњи
:
ходите
к
мени
сви
,
што
сте
оптерећени
и
намучени
,
и
ја
ћу
вас
одморити
«
...
—
Ради
чега
си
дошао
,
брате
?
...
чује
Љубомир
оштро
,
јасно
питање
;
види
архимандритов
поглед
управљен
на
себе
,
али
још
не
разуме
смисао
свега
.
»
Шта
то
они
хоће
?
...
чуди
се
он
у
себи
.
Некога
питају
...
а-а
!
...
мене
питају
!
«
...
и
он
напреже
ум
,
да
се
сети
одговора
,
који
треба
да
каже
.
—-
Желим
испоснички
живети
,
часни
оче
,
промуца
он
,
и
одједном
,
као
да
пређе
преко
некакве
велике
препоне
,
дахну
душом
и
прође
му
пријатна
топлина
кроз
цело
тело
.
Архимандрит
настави
редом
друга
питања
,
по
правилу
:
Има
ли
жељу
удостојити
се
анђелског
образа
и
бити
увршћен
у
ред
монаха
?
Чини
ли
то
из
слободне
и
добре
воље
?
Хоће
ли
живети
у
манастиру
и
испоснички
до
краја
живота
?
...
итд
.
На
сва
питања
редом
,
Љубомир
одговараше
заклетвом
,
да
ће
тако
чинити
.
Архимандрит
изређа
све
оне
тешке
погодбе
,
са
којима
се
улази
у
ред
монашки
,
и
Љубомир
се
,
са
живим
,
одушевљеним
блаженством
на
лицу
,
закле
,
да
ће
све
то
испунити
.
Та
он
је
о
таком
животу
само
и
сањао
!
...
На
погнуту
главу
Љубомирову
,
архимандрит
наслони
књигу
и
стаде
читати
молитву
:
»
Господе
,
Боже
наш
...
прими
слугу
твојега
,
Леонтија
«
...
отац
Сава
малко
застаде
;
монаси
се
насмешише
задовољно
,
а
погнути
искушеник
,
мрдајући
главом
под
тешком
књигом
,
помисли
:
»
Шта
ово
он
?
...
Ко
је
то
Леонтије
?
...
Јест
,
знам
ко
је
...
То
је
сад
онај
други
,
онај
монах
...
Чекај
,
није
!
...
то
сам
сад
ја
.
А
онај
други
,
што
је
пре
био
и
што
се
звао
Љубомир
,
њега
нема
више
.
Он
је
умро
!
«
...
Он
загледа
у
своју
душу
:
како
сад
изгледа
као
други
,
и
на
своје
велико
запрепашћење
опази
,
да
је
остао
онај
и
онакав
исти
,
какав
је
био
и
до
сад
.
Него
чекај
,
није
он
још
закалуђерен
...
Архимандрит
већ
прочитао
две
молитве
и
,
пошто
последњи
пут
закле
збуњена
младића
:
да
својевољно
ступа
у
анђелски
ред
,
нареди
му
:
—
Узми
ножнице
,
и
дај
ми
их
.
Младић
се
осврте
збуњено
...
»
Какве
ножнице
?
...
где
су
?
«
...
помисли
,
и
угледа
како
му
сви
показују
очима
на
једно
место
.
Трипут
је
морао
додавати
ножнице
архимандриту
,
који
их
је
отурао
од
себе
.
Напослетку
отац
Сава
прими
ножнице
и
,
после
кратке
молитве
,
режући
на
четири
места
унакрст
,
меке
,
дугачке
косе
младићеве
,
проговори
свечаним
,
јасним
гласом
:
—
Брат
наш
Леонтије
постригава
власи
главе
своје
;
рецимо
о
њему
:
господи
помилуј
!
—
Господи
помилуј
!
загрме
сложан
весео
одговор
монаха
,
као
молитва
за
новога
брата
...
И
ако
беше
у
светлом
и
блаженом
расположењу
,
младић
осети
одједанпут
и
необичну
тугу
и
слатко
задовољство
од
ове
сложно
испеване
молитве
и
од
свега
што
се
учини
са
њим
,
па
му
грунуше
сузе
...
—
Брат
наш
Леонтије
облачи
се
у
ризу
радости
,
рече
архимандрит
,
а
неко
,
у
исто
време
,
огрте
новоме
брату
широку
мантију
.
Нови
инок
осети
ону
обичну
пријатност
,
коју
осећа
сваки
,
кад
се
огрне
топлом
одећом
у
хладном
простору
.
Архимандрит
настави
даље
оглашавати
,
да
се
нови
брат
опасује
силом
истине
;
да
се
покрива
шлемом
наде
на
спасење
;
да
прима
палију
,
као
обручење
великог
и
анђелског
образа
;
да
се
обува
у
сандалије
,
ради
припреме
за
проповед
мира
...
И
кад
се
изређаше
сва
ова
оглашења
,
нови
брат
стаде
,
потпуно
одевен
,
у
калуђерском
оделу
,
са
свећом
,
јеванђељем
и
крстом
у
рукама
и
ижљуби
се
са
својом
,
по
Господу
Исусу
Христу
,
браћом
.
Настаде
велика
,
силна
по
духу
,
јектенија
—
молитва
»
о
брату
нашем
Леонтију
«
:
да
му
Бог
помогне
непорочно
довршити
намеру
монашког
образа
...
остати
у
побожности
и
чистоти
...
одбацити
старог
и
обући
се
у
новог
,
Богом
створеног
човека
...
Монаси
певаху
тако
лепо
и
заносно
,
новом
иноку
беше
тако
топло
и
пријатно
,
да
му
се
учини
као
да
је
мали
,
као
да
се
одједном
врати
то
време
,
па
га
мајка
изнела
пред
кућу
,
метнула
га
на
крило
и
лагано
га
љушка
...
а
са
Маљена
тихо-тихо
силази
лагани
повијарац
,
и
прелеће
му
преко
румених
обрашчића
...
Он
и
не
чу
кад
се
прочита
апостол
;
трже
се
из
заноса
од
громког
Савиног
гласа
,
који
читаше
јеванђеље
:
»
Рече
Господ
:
љубјај
отца
или
матер
паче
мене
,
њест
мене
достоин
«
...
Сврши
се
!
Брат
Леонтије
,
пошто
се
ижљуби
с
новом
браћом
,
чекајући
док
архимандрит
скине
одежду
и
изиђе
из
олтара
,
опет
загледа
у
себе
,
у
дубину
душе
своје
,
очекујући
да
осети
очигледну
,
јасну
промену
у
себи
,
али
увиде
одмах
да
,
осим
новог
калуђерског
одела
,
не
беше
у
њему
самом
ништа
ново
.
»
После
посвећења
...
онда
ће
бити
!
«
помисли
у
себи
уморан
и
озебо
монах
,
стајући
на
крај
,
иза
монаха
,
који
лагано
иђаху
за
архимандритом
...
XXИИ
Јеромонах
Леонтије
,
при
повратку
са
посвећења
,
донесе
оцу
Сави
писмо
од
владике
.
Архијереј
препоручује
архимандриту
,
да
посвети
највећу
пажњу
необичноме
младоме
иноку
.
Изјављује
му
да
има
нарочите
намере
и
велике
планове
,
односно
будућности
»
овога
детета
«
,
па
му
препоручује
,
да
ослободи
новог
брата
од
свију
послова
и
да
му
буде
на
руци
у
његовим
строго-испосничким
намерама
...
—
Шта
си
ти
то
намислио
?
запита
Сава
младића
,
не
разумевајући
завршетак
владичина
писма
.
—
Какве
су
то
твоје
испосничке
намере
?
...
Леонтија
изненади
и
збуни
ово
питање
.
Он
је
мислио
,
да
је
владичино
писмо
од
тако
исто
непоречне
важности
,
као
и
посланица
апостола
Павла
,
те
се
о
њему
не
сме
ни
расправљати
.
—
Господин
...
одобрио
ми
да
живим
у
испосници
,
одговори
он
,
кријући
очи
,
јер
се
застиде
од
сећања
на
свој
први
неуспешни
покушај
.
—
Како
...
докле
да
живиш
?
—
Па
,
једнако
!
...
одговори
монах
,
гледајући
зачуђено
старешину
,
мислећи
у
себи
:
»
Што
сам
се
калуђерио
!
...
То
ваљ’да
знаш
«
.
И
архимандрит
се
зачуди
:
—
Шта
ћеш
јести
тамо
?
—
Па
...
само
малко
хлеба
да
ми
шаљете
,
друго
ништа
...
Господин
вели
...
—
А-а
...
»
Господин
вели
«
,
прекиде
га
Сава
опоро
и
стаде
;
замисли
се
.
Хм
...
добро
,
добро
...
Иди
па
се
моли
,
одговори
смешећи
се
иронично
и
савијајући
писмо
.
А
у
себи
архимандрит
помисли
:
»
Е
,
мој
владико
...
Мислиш
,
неко
је
луд
да
храни
готована
.
Ови
калуђери
да
се
посатиру
радећи
,
а
он
да
дембелише
...
ха-ха-ха
...
Има
неке
»
планове
«
човек
са
њим
:
зацело
ће
га
у
владике
!
Е
баш
те
поздравио
за
то
архимандрит
Сава
:
он
да
буде
владика
,
а
ја
,
његов
духовни
отац
,
да
га
љубим
у
руку
!
...
Ха-ха-ха
...
Спремићу
ти
га
ја
,
не
бој
се
...
само
док
још
мало
одвркне
!
...
Ха-ха-ха
!
«
...
И
Савин
пакосни
смех
не
престајаше
звонити
кроз
ходник
,
јер
он
живо
престави
себи
слику
Леонтијевих
»
подвига
«
,
који
ће
,
тамо
кроз
неку
годину
,
сами
собом
наступити
...
То
вече
Леонтије
,
у
својој
ћелији
,
проведе
у
дугом
разговору
са
Велимиром
.
Њих
двојица
су
остали
непрекидно
у
искреним
другарским
односима
,
па
су
волели
провести
који
тренутак
у
овако
усамљеном
тихом
разговору
.
—
Брате
...
некако
не
умем
да
ти
кажем
,
стаде
Велимир
излагати
своје
погледе
.
И
жао
ми
,
због
мене
,
кад
те
видим
таког
...
и
ја
сам
се
за
то
спремао
,
па
ет
’
!
...
Некако
ми
онако
знаш
...
као
да
сте
ми
и
ти
и
Нићифор
нешто
отели
,
криво
ми
...
А
већ
сам
знаш
да
ми
није
до
калуђерства
...
—
На
што
ти
је
онда
криво
?
...
—
Ама
није
то
!
Није
мени
криво
како
ти
мислиш
...
Чекај
...
Тешко
ми
што
нисам
и
ја
у
вашем
друштву
...
—
Па
ко
ти
брани
?
Сутра
можеш
,
само
ако
хоћеш
.
—
Хе
мој
Леко
,
не
бих
ја
дао
моју
Виду
ни
за
владичанство
!
узвикну
младић
одушевљено
и
загледа
се
у
простор
пред
собом
.
И
ти
си
погрешио
,
те
још
како
!
Ето
,
баш
мислим
данас
,
како
би
лепо
било
,
да
и
ти
узмеш
Јованку
...
—
Не
,
не
о
томе
,
молим
те
!
узвикну
монах
преплашено
,
дигнувши
руке
у
вис
,
као
да
се
брани
од
некакве
напасти
.
—
Чекај
,
брате
...
шта
ти
је
!
узвикну
Велимир
озбиљно
.
Ја
ти
кажем
само
шта
мислим
.
Па
што
?
...
Зар
ти
мислиш
,
среће
ти
,
да
ћеш
остати
до
краја
као
Антоније
и
Макарије
?
—
Бог
с
тобом
!
Шта
говориш
?
—
Ама
док
ти
још
уђеш
у
године
...
Сад
ти
је
седамнаеста
?
—
Кроз
два
месеца
,
пуним
.
—
Е
...
а
кад
зађеш
сад
по
парохији
,
па
те
окупе
оне
...
оне
научене
,
што
се
кинђуре
калуђерским
новцем
...
А
још
кад
ти
буде
двадесет
!
...
—
Нећу
ја
у
парохију
.
Владика
одобрио
да
живим
у
испосници
једнако
.
И
архимандрит
ми
сад
одобри
...
—
Архимандрит
...
причекај
мало
!
насмеши
се
Велимир
.
Не
знаш
ти
њега
!
...
Ти
ћеш
,
мој
бане
,
кроз
који
недељак
право
у
Прњавор
,
а
тамо
те
чека
цела
дружина
...
Знаш
,
опет
је
најбоље
да
си
се
оженио
!
узвикну
ђак
одсечним
увереним
тоном
.
—
А
ко
би
се
калуђерио
?
—
Знаш
,
мислио
сам
—
али
немој
да
се
љутиш
,
молим
те
—
мислио
сам
,
да
све
ово
што
се
ради
по
манастирима
,
није
оно
...
знаш
,
оно
како
треба
.
Ово
је
једно
,
а
све
треба
друкчије
!
Чини
ми
се
,
брате
...
не
знам
како
да
ти
кажем
...
Ја
мислим
да
нас
је
све
Бог
створио
ради
онога
,
што
је
рекао
у
Св
.
Писму
:
»
...
плодите
се
и
напуните
земљу
«
...
Чекај
,
не
љути
се
...
И
ја
сам
у
седамнаестој
години
мислио
скоро
као
ти
,
и
био
сам
готов
закалуђерити
се
.
Али
после
,
брате
,
хм
...
после
сам
осетио
да
сам
за
нешто
друго
створен
...
Сад
,
или
да
лажем
Бога
,
или
да
послушам
и
поштено
извршим
његову
заповест
?
...
Ја
ћу
ово
друго
.
—
Е
,
а
заборавио
си
оно
Христово
:
»
ко
хоће
да
иде
за
мном
«
...
и
оно
:
»
узмите
јарам
мој
!
«
...
—
Нисам
заборавио
.
Видиш
...
ја
ти
не
знам
ту
дубоку
науку
,
али
мислим
много
о
свачему
...
Како
му
је
то
:
Бог
вели
једно
,
а
Христос
друго
...
—
Јок
,
Христос
неће
да
сви
тако
живе
,
него
само
неки
...
—
Као
,
на
пример
,
ти
!
То
баш
ја
и
велим
.
А
и
тебе
је
Бог
створио
исто
’
нако
,
као
и
мене
...
то
ћеш
видети
,
тако
ми
младости
!
...
Него
знаш
...
ја
сам
мислио
...
најбоље
је
да
се
сви
људи
жене
,
па
коме
,
тамо
после
педесете
,
умре
жена
,
нек
’
се
калуђери
,
ако
хоће
...
Ко
се
,
вала
,
онда
закалуђери
,
биће
зацело
бољи
од
ових
наших
.
—
Знам
,
а
како
су
Пахомије
,
Макарије
и
други
?
И
они
су
створени
као
ја
и
ти
!
узвикну
Леонтије
весело
,
држећи
да
му
друг
не
може
на
ово
ништа
одговорити
.
—
То
не
знам
.
Зацело
су
онда
морали
бити
неки
друкчији
људи
,
и
сав
народ
...
А
ово
ти
је
код
нас
друго
...
Море
,
кажем
ти
:
видећеш
!
Отац
Леонтије
се
најодушевљеније
,
као
’
но
први
пионири
хришћанског
аскетизма
,
предаде
строгом
и
тешком
испосничком
животу
.
Сад
,
кад
није
имао
узрока
да
се
крије
,
снабдео
је
испосницу
најпречим
потребама
:
свећа
,
тамњана
,
књига
,
било
је
доста
;
а
шумар
,
на
доколици
,
навуко
му
доста
суха
лишћа
у
пећину
,
да
има
на
шта
лећи
.
Младић
хтеде
одбити
овај
раскош
,
али
се
сети
владичина
савета
:
да
не
претерује
сувише
у
својој
ревности
,
па
задовољно
леже
у
вече
на
меку
постељу
.
Спавао
је
,
опет
по
савету
владичину
,
од
поноћи
до
зоре
,
али
га
је
по
неки
пут
и
сунце
варало
.
Јео
је
два
пут
дневно
хлеба
са
водом
.
Остало
време
проводио
је
на
молитви
,
или
у
побожном
размишљању
...
Ах
,
како
му
се
допао
овакав
живот
!
...
То
је
оно
право
,
за
чим
га
је
срце
вукло
,
то
су
његови
идеали
,
његови
снови
...
Па
сад
само
настави
тако
цела
живота
!
А
шта
ће
бити
после
?
—
Што
рекне
Бог
.
Јер
он
је
казао
,
да
се
не
бринемо
много
о
сутрашњем
дану
...
Све
је
око
узбуђена
младића
тако
светло
,
радосно
и
блажено
,
да
он
неки
пут
у
себи
помисли
:
»
Да
ли
су
били
овако
срећни
Антоније
и
Макарије
?
...
Зацело
нису
!
«
...
Десетог
дана
,
рано
из
јутра
,
дође
Велимир
у
испосницу
.
—
Е
,
мој
Леко
...
рекох
ли
ја
теби
шта
ће
да
буде
!
Зове
те
архимандрит
,
да
идеш
одмах
са
мном
.
—
Како
...
Ја
овде
морам
живети
до
смрти
,
не
смем
излазити
.
Прочитао
сам
овде
и
завет
—
заклео
сам
се
на
то
Богу
...
И
...
и
Бог
с
вама
,
ја
сам
се
зато
и
закалуђерио
.
—
Знаш
,
немамо
кад
да
се
разговарамо
много
...
Послао
је
и
шумара
;
ено
га
доле
у
потоку
.
Ако
нећеш
лепим
,
казао
му
је
да
те
донесе
на
леђима
...
Знаш
да
сам
ти
друг
...
хајдемо
лепо
заједно
.
Леонтије
,
као
у
сну
,
не
разумевајући
више
ништа
,
знајући
само
да
мора
напустити
ово
омиљено
место
,
приђе
к
малом
престочићу
,
клекну
и
стаде
јецати
горко
...
На
поновљен
позив
Велимиров
,
диже
се
уплакан
,
занесен
тугом
и
ненадном
несрећом
.
Сећао
се
трећег
правила
(
погодбе
)
,
које
му
је
отац
Сава
прочитао
при
калуђерењу
—
безусловна
послушност
према
старијима
...
Он
се
,
као
јагње
што
се
води
на
клање
,
упути
к
манастиру
.
Архимандрит
беше
као
рис
.
Наљутио
га
отказ
владичин
да
премести
Арсенија
.
Исписао
му
прота
баш
владичине
речи
:
»
Требају
му
она
три
монаха
,
а
Леонтија
ћемо
на
јесен
у
школу
«
...
Досетио
се
отац
Сава
,
да
ће
и
то
школовање
коштати
доста
...
Кад
стадоше
пред
њега
смерно
калуђер
и
ђак
,
архимандрит
фркну
носом
,
промумла
некакву
претњу
и
узвикну
оштро
:
—
У
Јасеновац
!
...
Посла
има
доста
,
Велимир
зна
...
Он
ће
с
тобом
,
да
...
да
ти
се
нађе
,
пресече
архимандрит
иронично
,
и
цокуле
стадоше
брзо
лупати
а
нос
чешће
фркати
.
Другови
се
послушно
поклонише
и
брзо
за
пут
спремише
.
После
четврт
часа
,
Леонтије
на
коњу
а
Велимир
пешке
,
одоше
на
пут
.
Ништа
више
не
осећаше
млади
испосник
,
нити
му
се
на
лицу
могло
опазити
да
га
што
занима
.
Као
ждрал
,
кога
,
на
сеоби
у
топле
крајеве
,
избаци
јато
из
свога
круга
,
пометен
у
лету
и
намери
,
утучен
ненадном
црном
судбином
,
гига
се
на
дугачким
ногама
и
врљуца
бесциљно
по
ливадама
,
док
га
чобани
не
ухвате
...
И
Леонтије
,
пометен
,
збуњен
у
започету
послу
,
утучен
,
прегажен
судбином
,
заједно
са
свима
својим
сновима
,
иђаше
несвесно
,
као
пометени
ждрал
по
ливади
,
не
осећајући
ни
туге
,
ни
бола
,
ни
жалости
.
Тамо
негде
,
у
најсакривенијем
крајићу
његове
душе
,
светлуцаше
слабачак
пламичак
наде
:
да
ће
се
све
то
поправити
,
да
ће
све
бити
,
као
што
беше
јуче
,
прекојуче
...
Та
нада
сачува
га
од
очајања
.
Јасеновац
је
брдско
село
,
разбацано
по
косама
горостасних
,
густих
рудничких
огранака
.
Леонтије
,
још
ђаком
,
волео
је
пратити
овамо
кога
калуђера
у
послу
му
.
Опомињаше
га
ово
планинско
место
на
његов
Маљен
...
Густа
,
зелена
,
китњаста
павитина
од
лозе
,
оструге
и
трња
,
пружаше
се
крај
пута
,
прекидајући
се
понегде
сниским
,
кривудавим
чаталима
старих
,
поцрнелих
,
полутрулих
врљика
.
А
тамо
опет
иђаше
оструга
,
који
трн
,
павитина
и
опет
врљике
,
или
јендеци
са
оградом
од
трња
.
Сокаком
се
жути
осушена
,
чагљевита
смоница
,
са
понеком
заосталом
барицом
у
дубоку
трагу
од
коњске
копите
...
још
се
осећа
дах
земље
која
се
суши
.
А
тамо
,
изван
ограде
,
озеленели
воћњаци
,
па
весело
одсјајкују
својим
младим
неразвијеним
лисјем
,
према
топлом
,
веселом
сунчевом
пригревку
.
И
још
даље
,
на
више
,
беласају
се
чисти
димњаци
и
црвене
сниски
кровови
у
јасном
зеленилу
бескрајних
воћњака
.
Ах
,
како
се
слатко
дише
!
...
.
Прво
се
имало
извршити
једно
прешно
крштење
,
затим
молитва
над
једном
болесницом
и
потом
се
имала
започети
ускршња
водица
по
целом
селу
.
Ради
тога
и
висе
две
веће
котарице
иза
Леонтијевих
леђа
,
преко
бисага
,
у
које
ће
Велимир
купити
јаја
...
Прва
свештена
радња
!
С
каквим
побожним
осећањем
,
с
каквим
страхом
од
важности
светога
акта
приступа
нови
јеромонах
своме
послу
.
А
кад
узе
голо
,
вруће
,
црвено
,
с
раширеним
ручицама
,
мекушно
новорођенче
,
да
га
по
православном
обреду
крсти
»
погружењем
«
,
ухвати
га
камена
препаст
.
Он
је
стотину
пута
гледао
,
како
то
калуђери
брзо
и
вешто
раде
,
али
је
први
пут
осетио
слабачко
и
пиктијасто
телце
у
својој
руци
...
и
то
треба
замочити
цело
у
воду
!
»
Бог
и
душа
,
удавићу
га
!
«
помисли
сиромах
и
одмах
се
реши
:
замочи
дете
с
ногу
,
докле
могаше
ући
у
воду
.
»
Опет
је
ово
мањи
грех
,
него
да
га
удавим
!
«
рече
у
себи
и
настави
започети
рад
.
После
свршеног
крштења
сети
се
да
је
читао
,
како
треба
одмах
родитеље
и
кума
поучити
о
значају
крштења
,
о
васпитању
новокрштенога
.
Истина
,
други
калуђери
то
не
раде
никад
,
али
се
он
давно
одлучно
,
да
ради
онако
како
треба
,
а
не
како
раде
други
.
Али
кад
погледа
пребледелу
,
озбиљну
и
мало
застиђену
породиљу
,
која
се
јуче
разрешила
од
бремена
,
а
сад
стоји
удаљена
у
углу
,
са
плетивом
у
руци
;
кад
погледа
озбиљна
,
добро
позната
му
оца
детињег
,
застиде
се
и
сам
и
увиде
да
сад
не
сме
ни
уста
отворити
...
Побеже
из
куће
и
чак
код
вратница
сачека
Велимира
,
који
остаде
да
узме
чарапе
,
махрамицу
,
грош
у
новцу
и
други
какав
»
прилог
за
здравље
новокрштенога
«
...
Прва
свештена
радња
,
па
све
—
против
црквених
правила
!
Беше
му
криво
,
али
се
тешио
што
је
то
почетак
,
који
никоме
није
лак
.
Молитву
над
једном
слабом
старицом
изврши
мало
боље
,
али
се
и
ту
заплетао
и
брзао
при
читању
познатих
му
молитава
из
требника
...
Започе
проносити
ускршњу
водицу
с
једног
краја
села
.
Ко
није
запамтио
оно
старо
обношење
водице
по
селима
!
У
свештеничким
парохијама
,
по
једном
селу
пође
попа
,
а
у
друга
пошље
ђаке
.
Ако
има
синчића
,
онда
шиље
њега
,
јер
не
мора
давати
»
проценат
«
учитељу
.
Десетогодишњи
,
чумави
малишан
,
у
масној
,
потпасаној
памуклици
и
шареним
накриво
сашивеним
»
лажигаћама
«
,
од
оне
исте
тканине
,
од
које
попадија
кроји
себи
сукње
,
у
искривљеним
старим
опанчићима
и
срозаним
великим
чарапама
,
добивеним
на
крштењу
,
са
медним
,
калајисаним
и
споља
и
изнутра
котлићем
у
руци
,
у
коме
је
освећена
водица
,
крст
и
босиљак
,
креће
се
на
пут
.
За
њим
весело
ступа
,
с
великом
мочагом
у
руци
и
набијеним
кострутним
бисагама
па
врату
,
или
котарицама
преко
рамена
(
како
је
чему
време
)
,
вешт
овоме
послу
,
момак
.
По
манастирским
парохијама
разиђу
се
сви
калуђери
,
са
оваком
истом
пратњом
.
Село
,
обавештено
раније
о
доласку
,
запурњало
се
од
брисања
давно
непочишћене
куће
и
дворишта
,
рибања
сниских
трпеза
,
на
којима
ће
се
светити
водица
,
чишћења
полица
и
долапа
...
И
сва
та
прашина
,
стругање
,
истресање
,
рибање
,
сновање
вредних
жена
—
дочекује
и
испраћа
свештенике
и
калуђере
,
који
псују
непажљиве
домаћице
,
и
ради
казне
траже
,
да
се
спусти
што
већи
прилог
у
бисаге
или
котарицу
.
Вешти
момци
настављају
прекоре
и
тражњу
прилога
,
па
се
тако
целим
селом
носи
весела
граја
,
шала
,
задиркивања
и
ужасан
,
очајан
лавеж
изненађених
и
дрских
сеоских
паса
...
Леонтију
није
првина
да
иде
по
водици
.
Само
је
до
сад
носио
котарицу
или
бисаге
,
а
сад
,
као
свештеник
,
улази
у
домове
и
сам
врши
освећење
.
Буни
га
све
,
што
га
срета
у
послу
:
и
оно
усплахирено
сновање
по
кући
стидљиве
домаћице
,
и
оно
живо
брисање
и
намештање
добро
изрибане
трпезе
,
и
онај
уобичајени
врисак
и
бегање
дечје
од
калуђера
чак
у
поток
или
у
планину
,
и
оно
побожно
целивање
светог
крста
и
његове
руке
,
која
држи
крст
,
и
оно
,
у
понекој
кући
,
значајно
стрељање
очима
,
од
стране
какве
угарене
удовице
,
и
оно
препирање
Велимирово
са
домаћицама
због
прилога
...
—
Снашо
,
узвикује
ђак
:
што
је
попово
нек
’
је
готово
!
Само
нећемо
два
,
него
у
свакој
руци
по
неколико
.
Домаћица
се
смеје
весело
,
одвраћа
шалу
и
доноси
пуне
руке
прилога
.
У
неком
убогом
кућерку
,
превила
се
суха
,
исцеђена
муком
и
немаштином
,
стара
домаћица
,
па
се
извињава
што
нема
чим
даривати
крст
.
—
Даће
Бог
,
снашо
...
Од
немана
тврђег
града
нема
!
одговара
Велимир
.
У
другој
кући
задригла
,
разбарушена
,
у
поцепаној
сукњери
,
девојкара
,
полегла
са
метлом
и
брише
двориште
,
а
из
куће
гуди
потмули
глас
кустуре
,
која
хитро
струже
прљаву
,
криву
совру
и
чује
се
лен
промукао
глас
:
—
Причекај
,
попо
,
очију
ти
!
...
Сад
ће
...
сад
ће
!
...
У
трећој
,
отреситијој
кући
,
одмах
после
поздрава
,
наместе
и
калуђера
и
ђака
на
раније
спремљене
високе
столице
,
са
јастуцима
за
седење
,
моле
их
да
причекају
,
и
онда
се
жене
устумарају
.
Шиљу
децу
да
зову
домаћина
,
који
је
са
плугом
негде
на
њиви
,
спремају
ђезвице
за
каву
и
пристављају
их
уз
ватру
,
по
десети
пут
загледају
совру
,
тамњан
,
кадионицу
,
је
ли
све
спремно
.
Леонтије
се
осећа
као
на
жеравици
:
продангубиће
читав
час
,
а
мож'да
и
више
.
Али
,
тако
су
старији
удесили
,
и
он
нема
куд
...
Максим
и
Арсеније
још
унапред
су
уживали
,
кад
је
долазио
ред
на
овакве
куће
.
После
освећене
водице
,
попију
се
неколико
кава
и
ракија
,
и
домаћин
управља
обично
питање
:
—
Да
нисте
гладни
,
оче
?
Де
,
да
поједемо
мало
лепца
...
дао
га
је
Бог
!
—
Та-а
...
отеже
Арсеније
,
севајући
очима
задовољно
;
прихватисмо
се
малко
јутрос
...
Ако
се
што
нашло
...
можемо
!
Леонтије
се
смешка
,
сећајући
се
,
како
је
прошлог
ускршњег
поста
,
пратећи
Арсенија
по
водици
,
морао
седам
пута
јести
са
калуђером
,
једног
дана
...
Најгоре
ће
бити
за
преноћиште
.
О
томе
се
,
још
од
јутрос
,
забринуо
млади
монах
.
У
сваком
селу
има
неколико
домаћинских
кућа
,
где
калуђери
вазда
ноћивају
,
кад
су
у
великом
послу
.
А
Леонтију
сад
преноћиште
у
кућама
,
где
има
женских
,
изгледа
страшније
од
многих
мука
.
Али
мора
се
.
И
он
зна
где
ће
га
затећи
ноћ
:
тамо
око
Радојевића
кућа
...
Срећно
прођоше
Бошковића
куће
,
где
су
жене
језичне
и
бестидне
.
Леонтије
иђаше
као
преко
жива
огња
.
Онаких
задиркивања
није
чуо
ни
међу
људима
.
По
нека
слободнија
снаша
упиљи
му
у
очи
и
узвикне
:
—
Их
,
како
си
млад
и
лијеп
,
слава
те
не
убила
!
...
'
А
Леонтије
затвара
очи
,
шапуће
молитву
и
бега
,
остављајући
често
недовршен
посао
.
А
код
Радојевића
се
надали
,
па
дочекаше
госте
домаћински
.
Вечера
прође
лепо
и
весело
,
али
после
настаде
оно
,
чега
се
Леонтије
највише
плашио
.
На
знак
домаћинов
приђе
најмлађа
,
сад
о
месојеђу
доведена
,
снаха
да
изује
Леонтија
.
—
Нека
...
нека
...
замуца
калуђер
,
врдајући
главом
и
бранећи
се
рукама
.
Ја
ћу
сам
...
—
Попо
,
утаче
се
домаћин
мало
јачим
гласом
:
кад
дођем
код
вас
у
манастир
,
ја
се
владам
по
вашем
реду
и
обичају
,
а
ко
дође
у
моју
кућу
,
мора
се
владати
по
нашем
обичају
.
Леонтије
пружи
ногу
с
таким
осећањем
,
с
каквим
је
болесник
пружа
под
хирургову
тестерицу
.
»
Еј
,
кукавцу
,
сад
ће
да
се
виде
онако
каљаве
!
...
Ено
...
ено
!
...
Мора
да
је
и
њој
одвратно
,
гадно
!
«
...
помисли
он
и
случајно
погледа
домаћинову
босу
ногу
,
која
није
била
чистија
од
његове
.
То
га
за
часак
умири
.
Али
кад
једна
девојчица
пружи
снаси
карлицу
с
топлом
водом
,
и
кад
се
млада
спусти
,
дохвати
његову
ногу
и
стаде
је
пажљиво
,
својом
меком
и
врелом
руком
(
то
је
осетио
)
прати
и
трљати
између
прстију
...
млади
инок
,
с
надувеним
до
највеће
мере
плућима
,
само
изви
главу
и
преврте
очима
,
као
да
га
кољу
,
а
у
себи
помисли
:
»
Мученици
Христови
,
да
ли
сте
и
ви
оволико
трпели
!
?
«
...
Сутрадан
дође
Леонтију
порука
од
архимандрита
,
да
обиђе
с
водицом
још
пет
других
села
,
и
да
се
не
враћа
манастиру
,
док
не
сврши
посао
.
Момак
ће
манастирски
долазити
свако
јутро
,
и
односити
покупљене
прилоге
.
—
Најмање
још
једанаест
дана
,
израчуна
Велимир
,
на
питање
Леонтијево
:
колико
ће
се
забавити
у
овом
послу
.
Монах
погледа
очајно
у
небо
,
уздахну
и
погну
главу
трпељиво
,
увиђајући
своју
немоћ
да
промени
што
од
онога
,
што
му
је
одређено
...
А
дани
пролазе
један
за
другим
,
са
једним
истим
наличјем
,
са
истим
околностима
,
само
понеки
пут
поремети
општу
монотоност
какво
везено
бело
марамче
од
паргара
,
што
га
Леонтију
подноси
на
дар
каква
слободна
девојчура
,
навикнута
на
ове
послове
.
Једна
удовица
му
увезала
у
мараму
и
писмо
,
у
коме
се
исказује
груба
страст
и
позив
на
састанак
...
Друга
...
трећа
...
Али
ту
већ
настају
црне
,
страхотне
слике
,
од
којих
морамо
бегати
,
као
што
учини
и
зачуђени
,
изненађени
отац
Леонтије
.
Дани
пролазе
...
И
све
што
беше
чудно
и
необично
,
постаје
сносно
,
те
се
може
слободним
оком
гледати
.
Једанаестог
дана
млади
инок
осећаше
велико
задовољство
од
прања
уморних
,
подбивених
ногу
у
топлој
води
...
Тога
дана
му
и
Јованка
даде
везено
марамче
.
И
он
не
одби
њен
дар
,
као
што
ни
друге
није
могао
одбити
.
Али
је
друге
примао
равнодушно
,
као
што
је
некад
примао
прилоге
у
котарицу
,
а
од
њена
дара
осети
,
познату
му
од
јесенас
,
трему
и
лаку
збуњеност
...
Кад
стиже
манастиру
,
Василијан
га
дочека
весело
:
—
Готова
ти
камилавка
!
Права
светогорска
,
од
сукна
...
само
да
видиш
!
...
И
тетка
га
задовољно
поздрави
:
—
Добро
си
шиљао
,
добро
!
...
Ови
други
нису
толико
добивали
.
А
има
ли
чарапа
,
пешкира
?
настави
она
,
завирујући
у
кожне
бисаге
,
скинуте
с
коња
,
и
вадећи
отуд
све
,
што
је
припадало
кући
,
односно
њој
:
чарапе
,
пешкире
,
шарене
мараме
...
—
Ене
де
...
везени
марамчићи
!
...
узвикну
она
,
вадећи
неколико
марамица
,
које
Леонтије
није
метнуо
у
свој
џеп
.
—То
ли
је
онај
свети
!
...
Леонтије
хтеде
планути
,
али
се
Велимир
брзо
уплете
у
разговор
,
погледајући
Василија
значајно
.
—
То
су
,
богме
,
послале
господину
архимандриту
...
знаш
,
неке
из
Јасеновца
,
саопшти
јој
он
лагано
,
као
неку
велику
тајну
.
Леонтије
оде
у
своју
ћелију
,
а
тетка
побаца
и
прилоге
и
дарове
,
стаде
их
газити
ногама
и
праскати
на
сва
уста
,
грдећи
»
маторог
лисца
«
и
претећи
му
разним
,
већ
уобичајеним
,
домаћим
казнама
...
XXИИИ
Једаред
у
мају
,
кад
не
беше
никог
од
калуђера
у
манастиру
—
сви
се
,
беспослени
,
разишли
по
потоцима
,
Леонтије
се
врати
из
шуме
,
где
је
до
сад
читао
једну
богословску
књигу
.
Видевши
се
усамљен
у
целом
дворишту
,
он
приђе
и
седе
на
једну
клупу
,
испод
самог
доксата
,
пред
ћелијама
,
која
се
ту
случајно
затекла
.
Предахну
,
погледа
по
дворишту
и
стаде
се
подавати
оном
леном
дремежу
,
што
наступа
на
оваким
припекама
...
Тако
прође
пола
часа
.
Најзад
се
отрже
од
овог
дремања
,
отвори
књигу
,
стаде
најпре
разгледати
редове
и
речи
како
иду
,
па
се
полако
удубе
у
читање
...
Над
њим
горе
отворише
се
неколико
пута
врата
,
неко
прође
ходником
,
али
он
беше
заузет
дубоком
и
новом
за
себе
мишљу
,
коју
прочита
у
књизи
,
па
и
не
сврну
пажњу
на
обично
отварање
собних
врата
.
Дуго
потраја
тишина
.
Одједном
он
чује
познати
му
глас
над
собом
:
—
Баш
хоћу
да
те
питам
...
знаш
,
одавно
се
каним
...
А
не
могу
више
да
слушам
којекакве
разговоре
.
Хоћу
,
брате
,
да
знам
,
па
ако
не
ваља
...
Леонтије
до
сад
мишљаше
да
је
питање
управљено
њему
,
и
хтеде
устати
да
саслуша
озбиљну
тетку
,
али
се
над
њим
разли
мек
,
нежан
,
милостив
,
никад
до
сад
не
чувен
,
па
ипак
добро
познат
му
архимандритов
глас
:
—
Хе-хе
...
дулечићу
мој
!
Питај
,
роде
,
што
год
хоћеш
...
По
свој
прилици
отац
Сава
учини
некакав
покушај
руком
,
јер
тетка
озбиљно
настави
:
—
Остави
то
сад
...
Него
,
кажи
ти
мене
:
је
ли
ово
велики
грех
,
што
ми
овако
живимо
,
а
онај
тамо
сам
са
децом
?
...
Људи
говоре
свашта
,
а
мене
је
жао
оне
деце
...
да
нешто
Бог
са
њима
учини
,
ради
мене
...
заплака
се
тетка
одједном
,
и
настави
јецајући
:
ако
је
то
Богу
много
криво
,
реци
ми
,
па
да
идем
деци
...
Леонтије
се
смрзо
,
окаменио
,
па
нити
може
уста
отворити
ни
помаћи
се
с
места
.
Ове
изненадне
речи
тако
му
приковаше
пажњу
,
да
није
ни
помислио
кренути
се
куд
.
И
Сава
је
,
зацело
,
био
изненађен
.
Али
он
не
одговори
одмах
.
После
дужег
ћутања
он
проговори
:
—
Чекај
!
и
његове
цокуле
залупаше
ходником
.
Кад
се
врати
и
седе
,
чуло
се
да
преврће
листове
некакве
књиге
.
—
Видиш
...
искашља
се
он
и
отеже
последњи
глас
.
Ово
је
Свето
Писмо
...
ту
ти
је
сва
наша
вера
и
наука
Христова
.
Хм
...
—
Знам
то
...
слушала
сам
.
—
Е
,
слушај
и
сад
...
Аха
!
опет
се
Сава
искашља
још
јаче
и
затим
стаде
читати
гласно
:
—
»
Књижевници
и
фарисеји
доведоше
к
Исусу
жену
ухваћену
у
прељуби
,
и
поставивши
је
на
среду
рекоше
му
:
учитељу
,
ова
је
жена
ухваћена
сад
у
прељуби
.
А
Мојсије
нам
у
закону
заповеди
да
такове
камењем
убијамо
;
а
ти
шта
велиш
?
«
...
Отац
Сава
прочита
врло
јасно
целу
причу
јеванђелску
о
грешници
,
ударајући
гласом
нарочито
на
Христовим
речима
:
»
који
је
међу
вама
без
греха
,
нека
најпре
баци
камен
на
њу
«
и
оним
завршним
:
»
ни
ја
те
не
осуђујем
«
.
Само
досетљиви
калуђер
не
прочита
последњу
реченицу
:
»
иди
,
и
одселе
више
не
греши
«
.
—
Баш
ти
ја
то
из
књиге
не
разумем
добро
.
Кажи
ти
то
мене
’
нако
...
рече
тетка
.
—
Па
,
ет
’
...
довели
тако
жену
,
која
је
грешила
’
вако
ка
ми
...
управо
није
грешила
,
него
њена
зла
батуна
...
затекли
је
.
Питају
Христа
,
чула
си
...
а
он
шара
по
песку
...
Па
им
онда
каже
:
»
Који
од
вас
никад
у
животу
није
учинио
грех
,
што
га
учини
ова
жена
,
нек
’
се
најпре
баци
каменом
на
њу
«
.
Разумеш
ли
?
...
—
Знам
,
брате
...
Баш
му
тако
и
нише
...
—
Е
,
после
си
вид’ла
...
Ко
год
је
био
грешан
,
сваки
побего
напоље
,
док
не
остаде
сам
Христос
и
пред
њим
жена
.
А
кад
то
виде
Христос
,
он
каже
тој
жени
:
»
Није
вајде
...
сви
су
грешни
,
па
и
ти
мораш
грешити
.
А
ја
те
,
каже
,
не
осуђујем
за
то
;
него
иди
кући
,
па
гледај
своја
посла
«
каже
њој
Христос
.
—
Очију
ти
,
зар
баш
све
тако
пише
?
...
узвикну
обрадована
жена
веселим
гласом
.
—
Ево
ти
књиге
,
па
терај
Леонтија
нек
’
ти
чита
.
Леонтије
хтеде
скочити
од
изненадна
помена
свога
имена
.
Дрхтао
је
од
страха
и
од
свега
,
што
грешним
ушима
саслуша
...
»
Је
ли
могуће
!
«
...
питао
се
већ
десети
пут
.
»
Јест
,
знам
...
сећам
се
те
приче
.
А
ја
сам
је
’
нако
прочитао
!
...
А
оно
видиш
:
чудеса
...
чудеса
!
...
И
одиста
јој
је
Христос
опростио
!
...
И
сви
су
они
људи
доиста
били
грешни
.
Али
шта
је
то
?
...
Је
ли
могуће
...
такав
грех
,
па
без
казни
?
...
Није
ту
све
...
има
ту
нешто
друго
...
мора
имати
!
Јер
,
што
