памирна
крајина
.
—
Лако
је
рећи
,
али
много
је
теже
извршити
—
примети
Милош
.
Врљо
се
насмеја
.
—
Шта
би
ту
,
бојаги
,
било
тешко
!
Колико
сутра
,
ја
бих
могао
отићи
за
њим
у
Русију
,
као
год
што
сам
са
овим
Бошњацима
прешао
у
Босну
,
и
заклао
га
усред
рођене
куће
његове
.
Доста
је
он
других
помлатио
!
Кроз
Врљу
бејаше
преговорила
стара
освета
.
Он
је
имао
рођена
брата
,
кога
је
Карађорђе
због
неке
пљачке
био
убио
својом
рођеном
руком
,
и
Врљо
се
био
зарекао
да
му
се
освети
кад
тад
,
па
би
јамачно
то
и
учинио
,
да
Карађорђев
одлазак
из
Србије
није
освету
спречио
.
Милошу
се
особито
допадоше
ове
речи
Врљове
,
неколико
пута
махао
је
главом
и
у
два
пута
понови
:
Бога
ми
,
можда
имаш
и
право
,
готово
имаш
и
право
.
Овим
разговором
бејаше
изазван
код
Милоша
нов
ред
мисли
,
у
које
се
по
најчешће
мешала
помисао
,
како
би
то
згодно
било
да
Карађорђа
нешто
збиља
нестане
тамо
негде
у
Русији
.
—
Али
,
зар
би
то
тако
олако
прошло
?
Зар
би
Русија
допустила
да
у
њој
погине
један
Карађорђе
,
а
да
се
не
истрага
ко
га
ту
уби
и
по
чијем
упуству
и
наговору
?
Тако
убиство
бацало
би
сенку
на
Русију
,
и
то
се
не
би
допустило
.
Да
си
тица
не
би
им
умакао
;
нашли
би
те
у
мишју
рупу
да
се
завучеш
—
примети
Милош
.
—
Онда
је
најбоље
домамити
га
амо
,
па
га
овде
убити
—
рече
Врљо
.
—
Што
га
домамљивати
кад
ће
он
доћи
и
сам
.
Чуо
си
ваљда
како
једнако
поручује
и
распитује
,
бирајући
згоду
за
повратак
—
примети
Милош
.
Милош
,
који
је
дотле
ходао
,
стаде
сад
и
чудно
се
загледа
у
Врља
,
после
оних
његових
речи
.
—
Бога
ми
,
Врљо
,
паметан
си
човек
и
ова
ти
није
ни
мало
луда
.
—
Не
знам
,
ја
ка
’
тако
рачунам
у
својој
простоти
;
бар
ја
бих
тако
с
њим
радио
.
На
овоме
се
пресекао
овај
разговор
с
Врљом
.
Говорили
су
још
подуже
,
али
о
другим
,
ближим
стварима
;
реч
о
Карађорђу
није
више
потезана
.
Но
ако
је
за
овај
мах
напомена
Врљова
о
домамљивању
Карађорђевом
,
и
остала
без
даљих
последица
,
Милош
је
доцније
о
тој
ствари
често
и
дуго
мислио
,
а
догађаји
ће
показати
да
та
дуга
размишљања
нису
остала
без
неких
резултата
.
Међутим
,
Врљо
је
од
тога
доба
остао
код
кнеза
Милоша
као
његов
стални
момак
.
Као
што
смо
видели
раније
,
он
се
и
пре
почешће
налазио
око
Милоша
,
али
сад
је
остао
сасвим
стално
.
Но
то
није
било
одмах
.
За
једно
пет-шест
недеља
,
Врљо
се
био
уклонио
и
повукао
у
своје
село
док
се
види
да
ли
ће
се
што
о
њему
зуцкати
за
побијене
Турке
.
Кад
је
све
прошло
на
миру
,
књаз
Милош
разбере
преко
Врља
,
колико
је
које
село
платило
откупљујући
се
од
оних
Турака
које
је
Врљо
побио
.
Пошто
је
тај
рачун
ухваћен
,
један
део
упљачкана
новца
,
на
згодан
начин
,
повраћен
је
селима
од
којих
је
отет
.
Доцније
,
Врљо
је
радо
причао
ову
ствар
и
хвалио
се
,
како
је
учинио
велико
добро
народу
.
Кнез
Милош
је
у
Врљи
нашао
верног
слугу
и
свирепо
тачнога
извршиоца
својих
наредаба
,
који
је
,
поред
Марка
Штитарца
,
био
управо
оличење
удараца
кнежевих
,
удараца
,
који
су
у
оним
мутним
и
крвавим
временима
често
били
зли
и
крвави
.
ВИ
У
ТУЂИНИ
У
пограничном
руском
граду
Кишињеву
,
у
удаљеном
предграђу
,
где
већ
настају
поља
и
ливаде
и
где
су
настањени
махом
сиротнији
становници
града
,
који
се
баве
земљорадњом
и
кочијашењем
,
стоји
у
малом
али
лепом
врту
,
скромна
дрвена
кућица
,
налик
на
куће
по
српским
селима
.
Почетак
је
маја
,
и
градина
је
сва
у
цвету
и
мирису
.
Шипарчић
,
од
својих
десетак
година
,
у
друштву
с
девојчицом
,
којој
је
једва
могло
бити
шест
година
,
надао
се
за
једним
шареним
лептиром
,
где
му
не
да
нигде
стати
.
Огромни
лептир
полети
пет-шест
корака
па
стане
на
какав
цветак
,
шири
своја
шарена
крила
,
стриже
дугачким
црним
брковима
,
и
као
да
ослушкује
хоће
ли
га
и
овде
узнемиравати
његов
мали
гонитељ
.
—
Полако
,
Лексо
,
сагни
се
да
те
не
види
—
учи
шипарчића
његова
другарица
у
игри
,
док
се
он
сав
задуван
,
са
зајапуреним
обрашчићима
,
и
као
жеравицом
живим
очима
,
полако
прикрада
опрезном
лептиру
,
држећи
у
руци
спремљену
качкету
да
га
покрије
и
улови
.
Али
,
ах
!
тек
што
је
мали
ловац
набацио
на
цвет
качкету
и
победоносно
узвикнуо
:
„
ево
га
!
“
шарени
лептир
већ
је
прнуо
и
весело
летуши
даље
кроз
свежи
зрак
,
измањујући
радосно
својим
шареним
криоцима
,
као
да
би
хтео
рећи
:
„
Циц
,
дете
!
хитрији
сам
ја
од
тебе
“
.
—
Што
га
ниси
ухватио
,
браца
Лексо
—
срдито
га
коре
мала
другарица
,
готова
скоро
да
се
заплаче
,
што
их
је
шарени
лептирак
опет
обоје
надмудрио
.
—
Не
умеш
да
ухватиш
,
ја
боље
умем
;
ја
бих
га
боље
ухватила
—
ја
сам
јуче
три
ухватила
—
срди
се
мала
лепојка
.
—
Ох
,
не
умем
!
правда
се
увређени
малишан
.
—
Ти
само
три
,
а
ја
кад
сам
био
пре
код
наше
куће
у
Тополи
,
ја
сам
хватао
по
читав
протак
!
Ја
и
још
једно
дете
,
Мирко
,
нахватамо
тако
по
пун
протак
лептирова
,
па
наградимо
лађице
од
хартије
,
а
наш
момак
Сима
изчупа
нам
длака
од
бабина
белца
,
па
повежемо
лептирове
за
длаке
,
а
длаке
закучимо
за
лађице
,
па
их
пустимо
у
бару
код
наше
чешме
.
Лептирови
лете
и
вуку
лађице
,
а
оне
за
њима
плове
,
тако
лепо
плове
...
па
све
жене
стану
па
гледају
и
смеју
се
,
а
и
људи
се
смеју
...
Е
...
е
,
да
ти
знаш
и
да
ти
је
да
видиш
како
је
у
Тополи
!
...
А
ово
овде
није
ништа
!
Овде
нису
ни
лептири
тако
лепи
,
а
после
,
овде
нема
ни
бабових
белаца
па
ни
наш
момак
Сима
није
овде
!
Какве
је
лепе
зечиће
он
мени
доносио
!
А
једаред
донео
ми
из
Букуље
велику
срну
!
...
—
А
где
је
Топола
,
браца
Лексо
,
и
је
ли
далеко
—
пита
девојчица
радознало
.
—
Е
,
дете
моје
,
да
ти
знаш
где
је
себе
Топола
—
одговори
Лекса
,
поносан
,
што
он
зна
и
такве
ствари
,
о
којима
његова
мала
другарица
ни
појма
нема
.
—
Да
ти
знаш
где
је
себе
Топола
;
чак
тамо
преко
три
воде
.
Па
тамо
је
шума
,
није
овако
као
овде
,
све
само
поље
.
А
код
наше
куће
увек
пуно
,
пуно
људи
;
све
с
пушкама
,
с
ножевима
,
па
црвена
јапунџета
,
а
коњи
привезани
за
плот
.
Многи
људи
носе
перчине
;
велике
перчине
,
као
код
жена
,
па
сплетени
и
пуштени
низ
леђа
.
А
и
бабо
је
онда
био
друкчије
обучен
,
није
као
сад
,
и
он
је
увек
носио
пиштоље
.
А
—
што
нисмо
ми
сад
у
Тополи
,
браца
Лексо
?
—
пита
даље
девојче
.
—
Е
,
што
нисмо
!
Не
даду
нам
.
Ја
мислим
да
су
сад
тамо
у
Тополи
Турци
,
наја
тако
каже
!
Како
је
наја
плакала
кад
смо
полазили
!
Па
све
љуби
праг
и
плаче
:
„
слатка
кућо
моја
“
.
—
А
што
љуби
праг
,
браца
Лексо
?
—
пита
радознало
девојче
;
—
Љуби
тако
!
...
Тако
се
ваља
...
Жао
јој
.
А
мене
одвела
пред
икону
,
па
смо
се
молили
Богу
.
-
И
ја
сам
се
молио
Богу
.
После
ми
наја
рекла
да
пољубим
земљу
;
вели
,
пољуби
сине
слатки
,
ево
овде
си
се
родио
,
чедо
моје
;
пољуби
нашу
лепу
и
слатку
српску
земљу
,
бог
зна
дали
ћемо
је
кадгод
још
видети
!
...
Па
је
плакала
,
плакала
,
све
је
на
глас
плакала
;
спрема
ствари
а
све
нариче
.
Тако
целу
ту
ноћ
нисмо
спавали
,
и
у
зору
смо
се
кренули
.
Ја
сам
био
заспао
,
кад
сам
се
после
пробудио
,
а
ми
смо
били
негде
далеко
,
далеко
.
Тако
је
млађи
синчић
Карађорђев
,
Александар
,
причао
своје
детињске
успомене
својој
другарици
,
ћерки
Чолак
-Антиној
,
код
које
бејаше
дошао
у
госте
да
се
заједнички
играју
.
Карађорђева
породица
у
то
доба
стално
је
живела
у
Хотину
,
али
овда
онда
стара
Карађорђевица
одлазила
је
у
Кишињев
где
је
тада
било
понајвише
Срба
,
махом
војвода
и
другова
Карађорђевих
,
који
су
заједно
с
њим
избегли
из
Србије
.
Они
су
ту
живели
са
својим
породицама
,
с
којима
је
Карађорђева
породица
била
у
љубави
и
пријатељству
,
те
су
се
с
тога
чешће
походили
и
једни
другима
у
госте
долазили
.
Карађорђе
је
тада
имао
две
старије
кћери
и
два
млађа
сина
.
Женске
су
биле
удате
и
то
Стаменка
у
Хотину
,
где
се
Карађорђе
као
изгнаник
настанио
,
а
Сара
је
била
удата
још
у
Србији
.
Од
мушкараца
старијем
,
Алекси
,
могло
је
бити
око
14
година
,
а
млађем
,
Александру
,
тек
десетак
.
Али
,
и
ако
је
био
мали
,
Александру
се
живо
била
урезала
у
памети
она
кобна
ноћ
,
кад
је
с
матером
из
Тополе
морао
бежати
.
И
ако
је
од
тога
доба
већ
прошло
преко
три
године
,
он
се
још
јасно
сећао
свију
оних
утисака
.
Чудна
је
то
била
слика
,
коју
је
представљала
тадашња
српска
емиграција
у
Русији
.
У
римској
историји
износи
се
као
редак
пример
,
достојан
да
се
преда
и
најдаљем
потомству
на
углед
и
пошту
,
како
је
велики
Цинцинат
у
време
рата
облачио
свој
ратнички
оклоп
,
узимао
убојни
мач
и
стављао
се
на
чело
војсци
,
да
порази
непријатеља
,
да
послужи
домовини
,
да
уздигне
њено
име
,
да
га
учини
славним
и
страшним
,
а
кад
се
рат
свршио
,
кад
је
звека
убојна
оружја
престала
,
Цинцинат
се
враћао
дому
своме
,
лаћао
се
плуга
и
као
мирни
земљорадник
орао
и
топио
знојем
плодна
поља
своја
.
То
што
је
код
Римљана
чинио
један
Цинцинат
,
то
су
у
доба
ослобођења
чиниле
све
војводе
наше
.
Велики
ратници
у
борби
и
јуначком
окршају
,
они
су
се
претварали
у
вредне
,
штедљиве
трудбенике
,
кадгод
се
на
међама
Србије
ма
и
за
кратко
време
стишавала
убојна
звека
оружја
,
те
су
српски
ратници
могли
мирно
отпасати
своје
светло
оружје
и
своје
крваво
ратничко
руво
,
заменити
скромним
грађанским
гуњићем
или
јелеком
.
Али
нису
војводе
српске
,
Карађорђева
доба
,
личиле
на
Цинцинате
само
по
спољним
знацима
и
држању
своме
,
већ
су
то
били
прави
Цинцинати
и
по
величини
душе
и
срца
свога
.
Зато
се
и
могло
десити
,
да
се
од
једном
нађу
у
туђини
без
гроша
у
џепу
и
без
икаква
иметка
,
они
исти
људи
,
који
су
око
десетак
година
стајали
на
челу
свију
главних
послова
државних
;
који
су
имали
под
својом
управом
читаве
нахије
и
покрајине
;
који
су
заповедали
хиљадама
људи
и
претурили
преко
својих
руку
сваке
године
хиљаде
и
хиљаде
дуката
.
Кад
је
несретне
1813
.
године
,
Карађорђе
наједаред
онако
ненадно
и
неочекивано
напустио
земљу
,
и
прешао
у
Аустрију
,
с
њим
и
за
њим
нагрну
и
све
угледније
војводе
његове
.
Тежак
је
био
растанак
.
Остављали
су
домове
и
огњишта
своја
,
остављали
бојна
поља
,
на
којима
су
толико
пута
брали
победничке
лаврове
,
остављали
су
све
што
су
звали
својим
,
па
с
породицама
својим
одлазили
у
незнану
и
хладну
туђину
.
Што
је
који
имао
мала
и
добра
свога
,
то
је
махом
све
морало
остати
.
Људи
су
се
спасавали
махом
голе
душе
.
Једино
ако
је
који
имао
што
готовине
у
новцу
,
то
се
једино
у
оној
брзини
могло
понети
.
Али
новца
је
мало
било
код
српских
војвода
,
за
то
их
и
видимо
где
одмах
по
преласку
у
Русију
сиротују
,
муче
се
и
лаћају
се
и
најобичнијих
послова
,
само
да
што
зараде
и
своје
породице
исхране
.
Ко
је
имао
мало
више
пара
,
узимао
је
под
закуп
спахиска
села
,
плаћао
спахији
одсеком
,
а
он
после
сабирао
са
села
колико
се
и
шта
се
могло
.
Тако
су
држали
спахилуке
Миленко
,
Петар
Добрњац
и
други
Војвода
Лука
Лазаревић
(
поп
Лука
)
држао
је
тако
под
закуп
спахиско
село
Коњушњу
.
Ко
то
није
могао
,
радио
је
обичне
послове
,
којим
се
пре
устанка
бавио
.
Тако
Чолак
-Анта
,
настанио
се
у
Кишињеву
и
радио
је
ту
свој
ћурчиски
занат
.
Стојан
Симић
и
Петар
Андрејевић
,
„
Крага
“
—
градили
су
и
продавали
бурмут
.
Други
су
отворили
ашчинице
и
трговали
пићем
.
Истина
,
Русија
је
давала
неку
помоћ
српским
бегунцима
,
али
за
огромну
већину
та
је
помоћ
била
веома
незнатна
,
а
после
није
се
уредно
ни
издавала
.
Тако
је
већина
била
упућена
на
своју
личну
зараду
.
То
је
било
у
толико
теже
,
што
су
готово
сви
бегунци
били
фамилијарни
људи
,
те
је
сваки
био
повео
и
своју
породицу
.
Настањивали
су
се
највише
у
градовима
Кишињеву
и
Хотину
у
Бесарабији
.
Ту
је
тада
било
толико
Срба
,
да
се
у
понеким
улицама
чуо
само
српски
говор
,
а
у
чаршији
,
на
сваком
кораку
,
сретао
си
„
српске
емигранте
,
“
у
њином
живописном
народном
оделу
.
У
почетку
српски
бегунци
носили
су
своје
обично
одело
,
како
им
се
затекло
од
кућа
.
Само
су
морали
одмах
поскидати
весове
,
а
место
тога
добили
су
неке
качкете
,
с
повеликим
предњим
ободом
.
На
качкетама
била
је
црвена
повезица
(
порт
)
као
нарочито
обележје
за
српске
бегунце
.
Ово
је
овако
наређено
по
заповести
из
Петрограда
.
Доцније
,
кад
је
донесено
рухо
овештало
и
подерало
се
,
сиротнији
и
простији
,
носили
су
се
како
је
ко
могао
и
имао
;
само
су
по
неке
прве
војводе
и
велики
кнезови
сачували
своје
народно
рухо
.
Женске
су
се
носиле
српски
.
Оне
су
упорно
чувале
своју
народну
ношњу
и
онда
,
кад
су
им
се
мужеви
по
оделу
са
свим
помешали
с
осталим
тамошњим
мештанима
.
Жив
је
био
саобраћај
између
српских
емиграната
у
Русији
и
њиних
пријатеља
,
рођака
и
познаника
,
који
су
остали
у
Србији
.
Особито
,
од
кад
је
у
Србији
1815
.
опет
букнуо
народни
покрет
и
синула
каква
таква
нада
за
повратак
ранијих
слобода
из
доба
Карађорђевих
и
за
ослобођење
од
турске
силе
.
Нарочито
су
се
интересовали
за
догађаје
у
Шумадији
прваци
и
угледније
војводе
,
које
је
љуће
но
друге
тиштала
садашња
потиштеност
и
неуглед
према
слави
,
угледу
и
почастима
,
које
су
уживали
у
домовини
за
време
деветогодишње
борбе
и
успеха
својих
.
Нада
на
ослобођење
и
вера
у
васкрс
српске
слободе
била
је
још
жива
и
чврста
у
души
и
срцу
српске
емиграције
.
Живећи
тако
у
нади
на
скоро
обновлење
пређашње
славе
своје
,
српски
емигранти
нису
управљали
своје
погледе
само
на
Србију
.
Њих
је
исто
тако
интересовало
шта
се
ради
и
код
других
балканских
народа
.
Особито
су
симпатисали
Грцима
,
код
којих
се
тада
осећало
живо
кретање
,
јер
је
хетерија
грчка
развијала
свој
рад
у
највећем
јеку
.
Таласи
тога
кретања
живо
су
се
осећали
тада
у
Влашкој
и
Молдавији
,
где
је
било
много
грчких
родољуба
,
који
су
ту
створили
снажно
средиште
за
распиривање
духа
слободе
и
духа
буне
и
устанка
за
свето
дело
грчкога
народнога
ослобођења
.
Кнежевина
Влашка
и
Молдавија
биле
су
тада
,
истина
,
просте
турске
покрајине
.
Влашка
слобода
легла
је
у
гроб
заједно
са
последњим
браниоцем
својим
,
јуначким
Стеваном
Кантакузеном
,
прозваним
Стеван
Чел
Маре
(
Стеван
Велики
)
и
у
почетку
19
.
века
бејаше
се
већ
угасио
и
последњи
зрачак
њен
.
Од
тога
доба
престо
букурешки
продаван
је
у
Цариграду
на
„
ко
да
више
“
и
богати
Грци
из
Фанаре
били
су
најбољи
купци
његови
.
Први
закупац
био
је
чувени
цариградски
Фанариота
Маврокордати
,
а
после
,
кроз
читав
век
,
ређали
су
се
на
њему
богати
Грци
.
С
господарем
престола
долазили
су
и
многи
други
Грци
који
су
заузимали
поједине
спахилуке
и
мало
по
мало
хватали
све
дубљи
корен
у
Влашкој
и
Молдавији
.
Грчке
колоније
по
влашким
и
молдавским
градовима
биле
су
и
многобројне
и
имућне
.
С
тога
је
и
хетерија
(
тајна
дружина
)
грчких
родољуба
нашла
овде
веома
плодно
земљиште
.
Тражећи
на
све
стране
савезнике
и
помоћнике
,
који
би
олакшали
борбу
грчкога
народа
за
слободу
,
хетеристе
нису
могле
оставити
без
пажње
српске
емигранте
,
међу
којима
је
било
толико
великих
војсковођа
,
који
су
на
делу
показали
да
умеју
побеђивати
Турке
.
Млади
родољуби
грчки
,
гледали
су
управо
с
неким
страхопоштовањем
на
оседеле
,
у
љутом
боју
опробане
ратнике
српске
,
и
нарочито
су
тражили
везе
и
додира
с
њима
.
Особито
је
„
вожд
“
уживао
љубав
и
пошту
Грка
,
и
највеће
личности
сматрале
су
за
особиту
част
да
учине
лично
познанство
с
Црним
Ђорђем
,
с
јунаком
који
је
из
мртвих
кренуо
обамрлу
слободу
српску
и
девет
пуних
година
високо
држао
вазда
победоносну
заставу
независности
народне
.
Црни
Ђорђе
био
је
за
хетеристе
грчке
управо
легендарни
јунак
,
који
је
заносио
сва
срца
.
У
непрестаном
додиру
и
мешању
с
пријатељима
из
Србије
,
с
грчким
хетеристима
и
с
влашким
родољубима
,
који
су
у
друштву
с
хетеријом
кројили
најлепше
планове
за
будућност
,
српски
емигранти
гајили
су
непрекидно
мисао
о
новом
покрету
,
о
новој
борби
,
о
новим
победама
,
слави
и
успесима
и
цела
њина
душа
била
је
пуна
тих
нада
,
планова
и
смишљања
.
Међутим
,
прилике
у
Турској
мутиле
су
се
све
више
и
више
и
хетерија
је
хитала
да
доврши
своја
спремања
,
како
је
догађаји
не
би
претекли
и
изненадили
.
Једно
од
најкрупнијих
питања
,
било
је
питање
о
савезу
Грка
с
осталим
балканским
народима
и
државама
.
Мудре
вође
народне
грчке
ствари
рачунале
су
правилно
,
да
ће
Грци
угазити
у
борбу
са
све
већим
изгледима
на
успех
,
у
колико
устанак
буде
опширнији
,
како
би
турска
војничка
снага
била
поцепана
,
те
да
не
могне
сва
гурнути
на
Грчку
.
С
тога
је
много
полагано
на
то
,
да
устанак
у
исти
мах
плане
у
Влашкој
,
у
Србији
,
у
Грчкој
,
а
по
могућству
и
у
Бугарској
,
Маћедонији
,
Епиру
и
Тесалији
.
Међутим
,
од
свију
тих
покрајина
Србија
је
тада
имала
највећи
значај
и
углед
.
Пре
свега
,
свима
је
још
било
живо
у
памети
,
да
је
то
земља
,
која
је
колико
јуче
издржала
9
пуних
година
неравну
борбу
с
много
надмоћнијим
војскама
турске
империје
.
Друго
,
то
је
била
једина
балканска
земља
,
која
је
имала
читаву
војску
спремних
,
ратовању
вичних
бораца
,
васпитаних
у
практичној
школи
Карађорђева
деветогодишња
ратовања
.
Многобројне
српске
војводе
,
четници
,
барјактари
,
и
у
опште
војне
старешине
били
су
диван
официрски
кадар
за
нову
устаничку
војску
.
Најзад
од
свију
балканских
земаља
,
Србија
је
била
једина
која
је
у
то
доба
имала
неку
своју
полунезависну
унутрашњу
самоуправу
,
при
чему
је
турско
мешање
и
утицање
у
народне
ствари
било
сузбијано
и
потискивано
влашћу
народнога
вође
(
Милоша
)
.
Све
то
чинило
је
,
те
је
Србија
у
очима
Грка
,
а
и
свих
других
балканских
родољуба
,
имала
највећи
значај
и
од
њеног
учешћа
у
покрету
зависио
је
у
опште
успех
целе
ствари
.
С
тога
се
веома
много
полагало
на
то
,
да
у
општи
покрет
буде
увучена
и
Србија
.
Управо
од
ње
се
тражило
да
се
стави
на
чело
целога
покрета
т
.
ј
.
да
она
прва
и
отпочне
борбу
.
На
учешће
Србије
,
Грци
су
веома
много
полагали
и
с
тога
,
што
је
Србија
словенска
земља
.
Она
је
колико
јуче
била
ратна
савезница
Русије
.
Русија
и
данас
води
велика
рачуна
о
Србији
,
и
стара
се
свакојако
да
очува
и
учврсти
свој
уплив
у
њој
.
С
тога
је
и
највероватније
и
најлакше
преко
Србије
заинтересовати
Русију
за
народни
покрет
на
Балкану
,
и
изазвати
је
да
узме
народну
ствар
под
своје
окриље
и
заштиту
.
Све
те
прилике
чиниле
су
,
те
су
српски
емигранти
били
крупна
чињеница
у
очима
свију
балканских
родољуба
,
с
тога
су
сви
они
и
били
у
живом
додиру
и
међусобном
мешању
.
Нарочито
су
Грци
ступали
у
везу
са
српском
емиграцијом
и
старали
се
,
да
Карађорђа
спријатеље
са
својим
тежњама
и
намерама
.
Било
је
у
половини
априла
1817
.
године
.
Петроград
је
у
то
доба
био
као
нека
ћаба
балканских
родољуба
.
Сломив
Наполеонову
силу
,
Русија
,
на
челу
коалиције
,
водила
је
прву
реч
у
Европи
и
руски
цар
држао
је
управо
у
својој
руци
судбину
европских
земаља
и
народа
.
Његова
реч
била
је
тада
пресудна
и
свемоћна
.
То
се
знало
и
по
сељачким
колебама
на
Балкану
.
С
тога
су
родољуби
разних
народа
балканских
и
трчали
у
Петроград
,
надајући
се
да
тамо
нађу
заштите
и
потпоре
својој
угњетеној
домовини
.
У
то
доба
тамо
беше
стигла
и
једна
српска
„
депутација
“
.
Ту
су
били
и
Петар
Тодоровић
Добрњац
и
Михајло
Тодоровић
Герман
,
као
главни
заступници
кнеза
Милоша
,
који
се
обраћао
руском
двору
с
једном
чудном
молбом
.
У
име
српског
народа
и
у
име
свију
војвода
у
Србији
,
кнез
Милош
је
молбеницом
,
на
којој
је
било
потписано
дванаест
најважнијих
кнезова
,
преклињао
руски
двор
,
да
бивше
српске
старешине
и
војводе
уклони
што
даље
од
српских
међа
.
Нарочито
да
Карађорђа
спроведу
кудгод
дубље
у
унутрашњост
Русије
,
где
не
би
могао
долазити
у
додир
са
Србима
и
разним
изасланицима
из
Србије
.
У
молби
се
набрајало
,
како
Срби
још
стењу
под
„
игом
“
турским
,
и
како
су
у
вечитој
опасности
,
да
Турци
на
њих
што
не
посумњају
о
спреми
за
нову
буну
,
па
да
их
све
од
реда
исеку
,
побију
и
поробе
.
Том
кострешењу
турском
највише
дају
хране
бивше
српске
старешине
,
које
шаљу
у
Србију
бунтовна
писма
и
подбадају
народ
на
буну
и
немире
.
С
тога
сав
народ
и
кнезови
с
кнезом
Милошем
на
челу
,
моле
„
благонаклоно
двор
руски
да
милостивим
оком
погледа
на
многострадалну
нацију
српску
“
,
и
да
је
заклони
од
нових
беда
,
удаљавањем
пређашњих
старешина
српских
.
То
је
стајало
у
писменој
молби
.
Испод
руке
пак
,
усмено
,
кнез
Милош
је
поверљиво
,
преко
Германа
,
поручивао
Русима
,
да
руски
двор
треба
само
на
време
да
му
јави
,
кад
што
буде
смерао
против
Турака
,
а
он
је
ту
,
и
вазда
ће
бити
готов
да
,
по
заповести
светлог
цара
,
крене
на
Турке
.
У
то
доба
Карађорђе
је
и
сам
био
у
Петрограду
,
куда
је
нарочито
био
позван
од
руских
власти
.
Дознав
за
ову
српску
депутацију
,
он
је
сам
потражи
и
тако
се
састану
у
једном
удаљеном
крају
Петрограда
,
у
тако
званом
предграђу
,
„
На
Пескох
“
,
где
је
српска
депутација
била
приватно
одсела
.
Сем
изасланика
из
Србије
ту
су
били
и
Петар
Тодоровић
Добрњац
и
Михајло
Тодоровић
-
Герман
,
људи
које
је
кнез
Милош
био
послао
да
му
сврше
неке
послове
у
Петрограду
,
а
поглавито
да
израде
да
се
српске
војводе
у
Русији
тргну
што
дубље
у
унутрашњост
велике
руске
царевине
и
да
им
се
забрани
мешање
у
народне
послове
у
Србији
.
Добрњац
је
одавно
био
у
завади
с
Карађорђем
,
још
од
1811
.
године
,
када
је
заједно
с
Миленком
Стојковићем
,
био
протеран
из
Србије
,
што
нису
хтели
пристати
на
неке
уредбе
,
које
је
Карађорђе
заводио
по
савету
Младена
Миловановића
,
у
намери
,
да
ограничи
власт
војводску
.
Добрњац
је
био
крупан
,
плав
човек
,
расположен
и
врло
речит
.
Прогнан
из
Србије
,
он
се
био
настанио
у
Русији
,
где
је
од
руске
владе
добио
300
дуката
годишње
пензије
,
и
од
то
доба
ту
је
живео
,
узимајући
под
закуп
спахијска
села
.
Герман
је
био
Милошев
заступник
у
Букурешту
и
одржавао
је
живе
везе
између
Милоша
и
рускога
двора
,
а
нарочито
између
Милоша
и
рускога
посланика
у
Цариграду
,
који
се
живо
интересовао
за
догађаје
у
Србији
.
—
Црните
ме
пред
двором
као
душманина
српска
!
Куда
ће
вам
душа
,
болан
!
И
ко
је
онда
пријатељ
Србији
кад
од
мене
градите
непријатеља
!
—
рече
Карађорђе
мрачно
и
прекорно
.
—
Душа
ће
нам
,
господару
,
таман
онамо
куд
ће
и
твоја
,
кад
оно
пре
неколико
година
истера
мене
и
Миленка
из
Србије
,
и
са
наших
огњишта
отера
нас
у
туђ
свет
,
да
се
пребијамо
од
немила
до
недрага
.
Зар
смо
ми
онда
били
непријатељи
српски
!
...
Ја
,
господару
,
онда
ти
ниси
ни
слутио
да
ћеш
некад
и
сам
поћи
нашим
трагом
,
но
Бог
је
спор
али
достижан
!
—
одговори
Добрњац
живо
и
плаховито
.
—
И
ти
сад
хоћеш
да
се
светиш
?
Благо
Србији
,
ала
ће
пропевати
,
кад
њени
први
синови
,
чак
и
у
туђини
овако
један
другога
предусретају
.
Ти
мене
гађаш
,
а
погађаш
Србију
.
Герман
се
умеша
.
—
Није
то
освета
,
господару
.
Голема
нужда
гони
кнеза
Милоша
да
чува
ред
и
мир
у
земљи
.
Војвода
Добрњац
рад
је
да
помогне
кнезу
Милошу
у
његовом
данашњем
тешком
стању
,
и
баш
да
сте
ти
и
Добрњац
најбољи
пријатељи
,
он
би
морао
овако
исто
радити
против
тебе
,
кад
ти
квариш
оно
,
што
се
ми
сви
мучимо
у
Србији
да
направимо
—
примети
Герман
тихо
,
нижући
реч
по
реч
.
Карађорђе
чисто
плану
:
—
Ја
кварим
!
Шта
ја
то
,
бојаги
,
кварим
?
Ко
се
међутим
више
од
мене
радовао
,
кад
је
Милошу
испала
згода
да
поново
устане
на
зулумћаре
.
Нисам
ли
му
ја
одмах
поручио
где
ће
ископати
бомбу
са
шест
хиљада
дуката
,
коју
сам
ја
био
склонио
,
и
послао
му
људе
да
му
покажу
где
има
закопана
оружја
и
два
топа
,
да
све
то
утроши
на
народне
потребе
.
—
Ја
нисам
гледао
на
то
што
ће
се
други
уздићи
и
доћи
до
власти
и
славе
;
да
сам
сам
био
тамо
,
не
бих
могао
више
и
боље
желети
.
Рачунао
сам
:
нека
буде
добро
земљи
,
па
ће
бити
добро
и
нама
свима
.
А
гле
сад
шта
ради
кума
Милош
!
Дочепао
се
власти
,
па
да
му
је
да
нестане
свију
старих
војвода
и
кнезова
.
Он
поби
,
болан
,
толике
људе
,
а
сад
му
сметамо
чак
и
ми
овде
.
Шта
ће
мислити
овде
у
царском
двору
,
кад
виде
како
се
гложимо
и
један
другоме
очи
бодемо
.
—
„
Шака
људи
,
још
им
турска
сабља
виси
за
вратом
,
а
они
се
већ
даве
.
Пси
су
то
,
а
не
људи
.
“
—
Тако
ће
нам
рећи
,
и
имаће
право
.
Карађорђе
је
био
узбуђен
,
глас
му
је
дрхтао
;
речи
су
му
на
махове
грчевито
застајале
,
и
што
је
више
говорио
,
све
се
већма
срдио
.
—
Коме
сам
ја
овде
на
путу
?
Коме
ја
сметам
да
се
против
мене
чак
код
цара
тужбе
дижу
?
И
то
ко
ме
гони
?
!
Људи
који
су
до
јуче
били
моји
послушници
...
Али
,
ако
,
ако
,
то
ми
је
благодарност
што
сам
пре
5—6
година
спасао
кума
Милоша
,
кад
га
оно
о
малом
Божићу
на
скупштини
у
Београду
Младен
хтеде
сурнисати
због
онога
ухваћенога
писма
.
Ја
тада
њега
извлачио
,
а
он
ме
сада
црче
гурајући
да
што
пре
потонем
...
—
А
ти
богме
,
господару
,
био
мировати
.
Много
је
мучице
видео
Милош
док
је
мало
умирио
и
средио
онај
народ
у
Србији
,
а
тек
што
је
подигнуто
малко
крова
над
главом
,
а
ти
хоћеш
угарак
па
под
стреху
!
То
богме
нико
не
да
—
рече
Добрњац
одрешито
.
Карађорђе
бејаше
позеленио
.
Он
није
био
свикнут
да
слуша
оваке
дрске
разговоре
.
У
пређашња
времена
није
било
у
целој
Србији
човека
који
би
и
половину
од
овога
смео
креснути
Карађорђу
у
очи
.
Не
би
он
довршио
ни
прве
речи
своје
,
а
страшан
сребрњак
Карађорђев
сенуо
би
,
и
смели
нападач
већ
би
се
ваљао
у
својој
рођеној
крви
.
Али
та
су
времена
била
и
прошла
.
Сад
се
и
Карађорђе
морао
свикавати
да
гута
многе
горке
прекоре
.
—
Ја
угарак
под
стреху
?
!
А
,
„
којекуде
“
,
по
души
вас
,
под
чију
стреху
?
!
...
—
Под
Милошеву
,
под
народну
—
пресече
га
Добрњац
живо
.
—
То
данас
и
деца
у
Србији
знају
,
да
се
одовуд
једнако
џара
и
подбада
;
сваки
час
из
Русије
и
Влашке
лете
у
Србију
курири
и
тајни
агенти
,
који
подбадају
народ
у
Србији
и
распирују
неред
и
немир
.
Све
те
каламутње
од
тебе
потичу
.
Што
се
против
мене
нико
не
жали
?
Ако
на
тебе
вичу
,
господару
,
то
је
с
тога
,
што
ти
не
мирујеш
,
и
Русија
,
ако
истински
жели
добра
оној
земљици
,
требала
би
да
вас
кудгод
склони
—
и
тебе
и
неке
твоје
—
и
да
вас
склоне
кудгод
где
српско
ухо
никад
за
вас
чути
не
може
!
Карађорђе
је
морао
употребљавати
големо
напрезање
да
се
уздржи
да
не
плане
и
да
не
кидише
на
Добрњца
,
који
га
је
тако
изазивачки
нападао
и
вређао
.
У
два
маха
снажна
рука
Карађорђева
и
нехотице
се
дизала
и
машала
за
оно
место
где
је
некада
дремао
страшни
сребрњак
његов
,
али
је
малаксало
опет
морала
клонути
доле
.
Карађорђе
бејаше
грчевито
стискао
зубе
и
после
Добрњчевог
говора
,
дуго
је
ћутао
.
Кад
се
тако
мало
утишао
,
он
проговори
опет
,
а
његов
танки
глас
био
је
сав
храпав
,
промукао
и
неједнак
.
—
Јес
,
јес
,
да
ме
отерају
где
српско
ухо
за
моје
име
никад
чути
неће
...
А
можда
би
још
боље
било
,
да
ме
убију
.
То
је
најсигурније
.
Тада
већ
никоме
не
бих
био
на
досади
,
а
онај
туркешања
у
Србији
бар
би
једном
дануо
душом
!
...
Јест
,
свију
треба
да
нестане
да
би
Милошенда
могао
пашовати
.
Брига
је
њему
за
Србију
;
он
ће
сутра
продати
сва
права
српског
народа
само
да
добије
везирски
турбан
и
да
постане
паша
учтуглија
.
(
од
три
репа
)
.
—
Бога
ти
,
господару
,
верујеш
ли
ти
у
то
што
говориш
—
упита
Герман
живо
.
Карађорђе
подиже
своју
црну
јагњећу
шубару
,
прекрсти
се
и
рече
узбуђено
:
—
Живога
ми
бога
и
овога
ми
печата
,
верујем
!
—
То
је
онда
страшно
—
прихвати
Герман
запрепашћено
.
—
То
је
страшно
,
али
онда
дајте
да
се
као
људи
разговоримо
,
од
онаква
разговора
,
како
сте
вас
двојица
отпочели
,
не
може
бити
никакве
вајде
,
мањ
да
се
добро
изгрдите
.
А
ја
мислим
да
се
ми
нисмо
овде
састали
да
се
грдимо
.
Добрњац
га
пресече
:
—
А
ја
,
бога
ми
,
немам
с
Црним
Ђорђем
никаква
друга
посла
,
но
да
му
бар
искрешем
једном
у
очи
све
оно
што
ми
се
накупило
на
души
за
ово
5—6
година
лутања
по
туђини
.
Јес
,
да
се
људски
изгрдимо
,
ако
хоћеш
право
.
А
наши
заједнички
послови
и
разговори
остали
су
још
пре
шест
година
тамо
у
Србији
,
остали
су
онде
,
где
господар
Ђорђе
,
усред
славе
и
силе
своје
,
немаде
никаква
друга
преча
посла
,
но
да
мене
и
Миленка
одјури
из
земље
,
за
коју
смо
барабар
с
њим
крв
своју
проливали
.
Боли
то
,
мој
Ђоко
,
боли
,
ја
како
!
Ђорђе
се
загледа
у
Добрњца
и
дуго
га
је
гледао
нетремице
.
Док
је
Карађорђе
тако
немо
гледао
у
Добрњца
,
овај
је
почешће
дизао
очи
,
и
њини
су
се
погледи
сусретали
,
Карађорђев
поглед
у
почетку
је
био
пламенит
и
киван
,
али
се
поступно
све
више
блажио
и
смекшавао
.
Најзад
,
у
њему
засија
нека
чудна
благост
и
сетна
душевна
доброта
,
а
онај
нежни
израз
чудно
је
одсјаивао
на
строгом
и
суровом
ратничком
лицу
Ђорђевом
.
Он
диже
сад
обадве
руке
и
прекрсти
их
онако
,
како
то
обично
чине
људи
кад
се
богу
моле
.
Ђорђе
проговори
:
—
Боли
те
прогонство
из
Србије
!
А
мене
мислиш
,
то
не
боли
!
Срце
ми
је
црње
од
угљена
.
Ништа
ме
тако
не
убија
као
сећање
на
неправде
,
које
сам
којекад
нехотице
починио
.
Али
шта
да
радим
!
Човек
сам
и
грешио
сам
.
Увредио
сам
и
тебе
и
Миленка
.
Опрости
те
!
И
бог
прашта
!
Ако
буде
живота
и
повратка
,
трудићу
се
да
поправим
!
...
У
Карађорђевим
упалим
,
светлим
очима
заблисташе
сузе
.
Он
окрете
главу
на
страну
и
убриса
их
крадимице
.
Сад
су
очи
биле
сухе
,
али
срце
му
је
плакало
грозним
,
крвавим
сузама
.
У
одаји
завлада
мртва
тишина
.
После
дуга
ћутања
,
њу
прекиде
дубок
уздах
Карађорђев
.
—
Једно
прежалити
не
могу
.
Што
не
сломих
врат
,
кад
сам
први
пут
крочио
да
оставим
Србију
и
да
тумарнем
у
туђину
.
Измамише
ме
,
трипут
проклети
били
—
рече
Карађорђе
болно
.
Добрњац
прихвати
.
—
Али
све
је
то
било
и
прошло
.
Ти
си
отишао
и
и
повратка
ти
више
нема
.
Твоје
место
заузео
је
Милош
.
С
грдном
муком
увео
је
мало
реда
у
земљи
и
колико
толико
зауздао
Турке
.
То
сад
треба
чувати
.
Зато
ја
и
помажем
Милошу
колико
могу
.
То
је
помоћ
Србији
и
оном
јадном
народу
.
Зато
се
љутим
на
тебе
,
господару
,
што
подбадаш
одовуд
,
и
због
мржње
на
Милоша
,
хоћеш
да
дођеш
главе
и
оној
једној
сиротињи
.
—
Милош
уредио
!
И
ви
се
надате
неком
добру
од
овога
крпежа
,
што
га
је
Милош
спетљао
!
И
тога
ради
ви
хоћете
да
пропустите
најбоље
прилике
,
кад
би
се
могла
упалити
цела
турска
царевина
и
ослободити
цело
српско
племе
!
Ко
је
још
шта
добио
од
Турака
мирним
путем
,
споразумом
!
У
то
се
могу
уздати
само
лудаци
,
који
Турке
не
познају
,
или
шерети
,
који
и
сами
не
верују
у
оно
што
причају
.
Турци
су
све
добили
на
сабљи
и
на
сабљи
ће
једино
и
изгубити
.
На
леп
начин
не
дају
они
никоме
ништа
—
рече
Карађорђе
живо
.
—
А
зар
би
сад
била
та
прилика
?
—
упита
Добрњац
радознало
.
Ђорђе
га
погледа
подозриво
,
а
кроз
главу
му
пролете
:
да
ли
овај
мене
куша
,
па
да
ме
после
изда
Русима
?
Русија
је
у
то
доба
имала
пуне
шаке
посла
у
Европи
и
брижљиво
избегавала
да
не
дође
у
сукоб
с
Турском
,
што
би
јој
у
тим
приликама
било
веома
незгодно
па
и
опасно
.
С
тога
је
будним
оком
пазила
,
да
разни
српски
,
грчки
и
арбанаски
емигранти
,
којих
је
тада
било
у
Русији
,
не
баце
какву
варницу
у
потрулелу
Турску
државну
зграду
,
вазда
готову
да
одмах
букне
.
Услед
тога
је
и
над
Карађорђем
вођен
строг
надзор
,
и
праћен
је
сваки
корак
његов
,
да
не
би
што
замутио
у
Србији
и
на
Балкану
.
За
то
је
Ђорђе
сад
и
погледао
на
Добрњца
онако
сумњиво
,
бојећи
се
да
га
овај
не
куша
,
па
да
још
боље
накити
своју
тужбу
против
њега
код
рускога
двора
.
—
Не
велим
ни
ја
сад
—
рече
Ђорђе
опрезно
—
већ
говорим
онако
у
опште
.
Кад
једном
зато
дође
згодно
време
.
Добрњац
брзо
прихвати
:
—
„
Згодно
време
!
“
—
Кад
дође
згодно
време
па
и
Руси
скоче
,
онда
јамачно
не
може
ни
Милош
сам
мировати
,
него
питање
је
,
господару
,
за
садашњицу
и
моја
је
тврда
вера
да
се
за
сада
не
може
учинити
ништа
паметније
,
но
што
Милош
ради
.
Њега
треба
,
дакле
,
помоћи
,
а
не
да
му
се
подмеће
нога
,
као
што
се
одовуд
ради
—
рече
Добрњац
озбиљно
.
—
Нико
њему
не
подмеће
ногу
—
рече
Карађорђе
хладно
,
—
али
Милош
наопако
и
несретно
ради
.
У
очима
балканских
народа
,
Србија
је
до
сад
важила
као
гнездо
слободе
,
и
њена
јуначка
деветогодишња
борба
стекла
јој
је
љубав
и
уважење
код
свију
Балканаца
,
па
чак
и
код
самих
Турака
.
На
њу
су
досад
гледали
као
на
зубљу
слободе
,
као
на
дивни
узор
,
пред
којим
се
сваки
родољуб
клања
,
као
на
круну
слободоумља
балканског
,
који
се
сви
с
њоме
подједнако
поносе
и
сматрају
за
дику
,
кад
могу
рећи
:
„
Србија
је
наша
домовина
“
.
То
није
мала
добит
,
мој
Перо
,
што
је
Србија
стекла
да
јој
добровољно
и
без
натурања
признају
првенсто
и
поглаварство
на
Балкану
.
Нека
бог
да
,
да
се
балкански
народи
колико
толико
ослободе
и
својим
очима
прогледају
,
па
ћеш
ти
тек
тада
видети
како
то
много
значи
што
се
Србији
признаје
првенство
.
—
Али
то
,
што
је
с
тешком
муком
и
големим
жртвама
стечено
,
ваљало
је
и
очувати
.
А
чува
ли
то
Милош
?
Тешко
нама
поред
овака
његова
чувања
.
Србија
шпијунише
данас
шта
се
ради
у
суседним
државама
,
па
то
Милош
брже
боље
јавља
у
Стамбол
.
Милош
троши
големе
суме
да
докучи
шта
смерају
поједини
родољуби
балкански
,
који
су
избегли
у
Влашку
и
Русију
,
па
то
казује
везиру
и
јавља
на
Порту
,
да
виде
Турци
како
им
је
он
веран
и
поуздан
.
Милош
хвата
поједине
родољубе
балканске
и
предаје
их
Турцима
,
да
их
уморе
страшним
мукама
.
То
је
стидно
за
Србију
,
која
је
досад
била
дивна
заточница
слободе
,
а
сада
Милош
од
ње
гради
прљаву
слушкињу
турског
деспотизма
и
тираније
.
Тако
је
Ђорђе
све
више
и
више
падао
у
ватру
и
најпосле
узвикну
пун
негодовања
:
—
Јазук
,
јазук
за
Србију
!
Стид
и
грехота
шта
се
од
ње
данас
ради
!
—
Претерујете
,
господару
!
Нешто
је
можда
истина
али
никако
не
може
бити
,
да
је
све
тако
како
ви
престављате
.
Милош
се
удвара
Турцима
!
То
је
лако
рећи
и
осудити
,
ама
да
видим
какви
би
ми
морали
бити
сами
,
да
смо
нешто
на
Милошевом
месту
.
Да
је
Србија
имала
снаге
,
силом
да
сузбије
најезду
турску
,
сузбио
би
је
ти
,
господару
,
па
би
данас
мирно
боравили
,
у
својој
отаџбини
.
Али
сила
није
могла
учинити
ништа
више
.
Својом
рођеном
снагом
Србија
се
држала
пуних
9
година
,
али
та
је
снага
најзад
била
исцрпена
.
Оружана
Србија
пала
је
,
и
ти
си
морао
бежати
.
У
том
очајном
времену
јавио
се
Милош
.
На
српску
снагу
он
није
могао
рачунати
.
Па
шта
му
је
друго
остало
,
него
да
прибегне
лукавству
и
вештини
.
И
он
је
,
сиромах
,
то
и
окушао
,
а
Бог
је
дао
те
је
његов
покушај
сретно
испао
.
Што
сад
он
мора
да
увија
и
да
врда
пред
Турцима
,
то
је
невоља
и
ради
се
из
нужде
,
а
не
од
добре
воље
.
Ко
ће
огрешити
душу
и
заклети
се
да
је
Милошу
милији
Турчин
од
хришћанина
,
и
да
он
више
тежи
Турској
но
хришћанској
страни
.
А
што
он
,
у
првом
реду
,
гледа
наше
српске
интересе
,
ја
му
то
пре
рачунам
у
заслугу
но
у
грех
.
Лепо
је
то
говорити
о
грчком
,
влашком
и
бугарском
братству
,
али
сви
ти
народи
гледају
прво
своје
рођене
интересе
.
Сви
они
траже
да
их
Србија
помогне
,
али
не
у
свом
,
но
у
њиховом
интересу
—
рече
Герман
живо
.
—
Ти
су
интереси
једнаки
,
ако
се
истински
разуму
.
Сам
за
се
ни
један
балкански
народ
не
може
створити
ништа
трајно
ни
поуздано
,
нити
може
бити
истинске
среће
код
једнога
,
ако
је
код
другога
зло
и
несрећа
.
И
добро
и
зло
њино
доћи
ће
им
подједнако
свима
,
с
тога
и
рад
за
будућност
треба
да
буде
споразуман
,
сложан
и
заједнички
.
То
су
одавно
разумели
сви
истински
родољуби
балкански
,
и
штогод
раде
они
раде
,
заједнички
—
рече
Ђорђе
живо
.
—
Па
јес
!
Како
чујемо
грчки
хетеристи
изабрали
су
те
недавно
за
вођу
,
и
већ
сте
и
заклетву
положили
.
Али
по
нашој
памети
,
то
је
само
грчко
лукавство
.
Хоће
мудре
главе
грчке
да
за
њих
ваде
кестење
из
ватре
српске
„
кондрокефале
“
.
Видели
како
ти
погибе
за
власт
,
па
су
ти
то
и
понудили
да
ти
замажу
очи
,
као
веле
,
нека
крене
он
Србију
и
помогне
да
ослободимо
Грчку
,
а
већ
после
што
ће
видети
вајде
од
свога
вођства
...
то
нека
се
порадује
!
Док
је
Добрњац
ово
говорио
,
Карађорђе
се
мрштио
и
на
махове
нестрпљиво
махао
руком
а
два
пута
проговори
љутито
:
—
Није
вала
!
По
души
га
,
ко
слага
!
—
Којекуде
,
баш
поган
свет
!
Само
седи
па
измишља
!
Куд
им
сад
то
паде
на
ум
,
бојаги
,
мене
Грци
изабрали
за
вођу
!
Чули
да
звони
,
ал
’
не
знају
у
којој
цркви
.
Шушнуо
миш
,
а
они
причају
како
су
видели
сто
медведа
.
Пре
неколико
недеља
кнез
Ипсиланти
давао
вечеру
,
где
се
повела
реч
о
деветогодишњој
борби
српској
противу
Турака
.
„
Да
је
Грчка
имала
војсковођу
као
што
је
Ђорђе
,
јамачно
би
и
они
устали
на
оружје
“
.
—
рекао
је
Ипсиланти
једном
пријатељу
,
колико
тек
да
поласка
мени
,
пошто
сам
се
и
ја
ту
десио
као
гост
,
а
гледај
шта
су
они
начинили
од
тога
!
—
рече
Ђорђе
,
старајући
се
да
прикрије
своје
узбуђење
.
У
истини
ствар
није
стајала
онако
како
ју
је
Добрњац
представљао
,
али
није
била
ни
онако
незначајна
,
како
је
то
износио
Ђорђе
.
Избор
,
истина
,
још
није
био
свршен
,
али
је
било
већ
све
спремљено
и
мисао
је
потпуно
сазрела
,
да
се
Карађорђе
истакне
као
војсковођа
и
заповедник
свију
балканских
народа
,
као
њин
политички
поглавица
и
неограничени
вођ
целе
њине
оружане
снаге
.
Спреман
је
општи
покрет
,
и
Ђорђе
је
био
истакнут
да
стане
на
чело
тога
покрета
,
а
сви
балкански
родољуби
и
мање
војводе
били
су
готови
да
признаду
његову
врховну
војводску
власт
,
да
пођу
за
њим
и
да
испуњавају
његове
заповести
.
Ствар
је
била
од
голема
значаја
и
кривена
је
као
највећа
тајна
.
Карађорђа
је
веома
изненадило
,
откуда
је
за
то
могао
дочути
Добрњац
,
кад
се
од
њега
и
његовога
друштва
баш
нарочито
крило
,
пошто
се
знало
да
су
кивни
на
Карађорђа
и
једва
би
дочекали
да
га
оптуже
пред
Русима
.
Бојао
се
да
се
није
изрекао
ко
од
Грка
,
који
није
познавао
Добрњца
,
а
свакако
ствар
је
ваљало
забашурити
,
и
Карађорђе
је
то
и
покушао
.
У
томе
згодно
му
је
дошао
говор
Германов
,
који
тврђаше
да
би
он
морао
знати
кад
би
било
каквога
покрета
у
том
правцу
,
као
што
Добрњац
мисли
.
Пошто
су
се
око
тога
мало
прокошкали
,
вратише
се
опет
на
првашњи
разговор
,
на
односе
између
Ђорђа
и
Милоша
.
—
Да
вас
измиримо
то
ће
бити
најбоље
!
—
рече
Добрњац
,
као
у
шали
,
осмејкујући
се
при
том
левим
брком
.
—
А
што
ћеш
нас
мирити
!
Кад
ми
у
мојој
невољи
не
можете
помоћи
,
оставите
ме
бар
на
миру
и
мир
је
међу
нама
готов
.
Ја
од
Милоша
ништа
не
тражим
,
али
је
срамота
да
он
за
мном
шаље
људе
,
који
ће
ме
чак
амо
по
Русији
пањкати
и
срамотити
.
Ето
ти
,
војводо
Петре
,
за
цело
би
могао
имати
друга
поштенија
посла
,
а
да
ме
не
оптужујеш
овде
код
Руса
,
као
да
ми
је
мало
ова
гомила
шпијуна
што
сад
за
мном
каса
кудгод
макнем
и
не
да
ми
ока
отворити
.
Прођите
ме
се
и
оставите
ме
на
миру
—
то
је
све
што
ја
од
вас
тражим
.
—
Ни
ми
од
тебе
,
господару
,
не
тражимо
ништа
више
.
Остави
и
ти
на
миру
Милоша
и
Србију
,
па
се
тебе
нико
неће
ни
сећати
,
а
камо
ли
да
те
код
Руса
пањка
.
Карађорђе
је
срдито
грицкао
нокте
.
—
Којекуде
,
по
души
вас
,
па
шта
хоћете
ви
од
мене
?
—
викну
он
узбуђено
.
—
У
мишију
рупу
,
ја
се
сад
под
старост
завлачити
не
могу
,
нити
могу
батином
терати
људе
који
к
мени
дођу
да
ме
виде
и
за
здравље
упитају
.
То
је
све
што
ја
радим
.
Али
у
страха
су
велике
очи
.
Ви
одмах
видите
завере
и
презате
,
сад
ћу
ја
подићи
буну
у
Србији
.
То
је
најбољи
доказ
како
и
сами
мало
верујете
да
је
Милош
створио
штогод
стално
и
трајно
.
Вичете
на
моје
мешање
и
сметање
.
Па
деде
,
по
души
вас
,
дајте
ми
макар
и
један
једини
доказ
,
зато
да
се
ја
што
мешам
.
Ви
само
вичете
,
а
доказати
не
можете
ништа
.
—
Па
ако
не
могнемо
ништа
доказати
,
онда
на
руском
двору
неће
нам
ни
веровати
.
То
је
опет
твоја
добит
—
рече
Добрњац
подругљиво
.
Карађорђе
се
јетко
насмеја
.
Јес
,
оно
је
цар
овде
,
као
оно
наш
кнез
у
селу
,
па
ћемо
ја
и
ви
стати
пред
њега
да
се
парничимо
;
ви
ћете
ме
оптуживати
,
а
ја
ћу
се
правдати
и
бранити
.
Види
се
,
колико
знате
,
куда
сте
и
како
сте
пошли
.
—
Штогод
ми
луђе
урадимо
,
све
ћеш
паметнији
изгледати
ти
,
па
је
опет
све
у
твоју
вајду
—
рече
Петар
заједљиво
.
Карађорђе
је
дуго
ћутао
и
грицкао
нокте
.
Најзад
проговори
.
—
Чујте
ме
људи
!
Гледајте
ви
свога
посла
,
а
оставите
мене
на
миру
.
Кажите
и
поручите
Милошу
нека
ми
не
потпраћа
своје
шпијуне
да
ми
броје
сваки
залогај
који
поједем
.
Пут
је
широк
,
а
ви
можете
рахат
проћи
да
о
мене
не
запињете
.
Нећете
ли
то
,
онда
немојте
се
ништа
чудити
,
ако
ме
једнога
дана
нагнате
да
и
ја
учиним
оно
што
неваља
и
што
никад
нисам
мислио
чинити
.
И
мрав
се
брани
кад
га
нагазе
.
А
ви
се
причувајте
,
да
газећи
на
гуштера
не
нагазите
на
гују
присојкињу
.
Немојте
ме
гонити
да
под
старост
опет
идем
у
хајдуке
—
рече
Ђорђе
болно
и
јетко
.
—
Па
ово
се
онако
као
прети
—
рече
Добрњац
подругљиво
.
—
Ја
рекох
што
рекох
—
додаде
Карађорђе
.
На
томе
је
свршен
овај
разговор
,
којег
се
Добрњац
доцније
тако
често
сећао
.
ВИИ
БАЛКАНСКИ
ВОЈВОДА
Одавно
поистија
спремана
велика
грчка
побуна
залазила
је
у
нову
мену
и
примицала
се
својим
првим
покушајима
и
опитима
,
где
се
од
речи
прелази
на
дело
.
Пламен
буне
требао
је
да
плане
на
тихом
Дунаву
,
па
да
одјекне
чак
до
атинске
голе
равни
,
до
расејаних
острва
по
грчком
Архипелагу
,
и
дуж
целе
беломорске
обале
малоазиске
,
где
од
памтивека
живи
сада
заробљено
али
бујно
и
јуначко
племе
грчко
,
које
са
сузним
очима
већ
тако
дуго
погледа
на
божански
Олимп
,
кад
ли
ће
на
њему
опет
једном
синути
освештана
зрака
давно
угасле
слободе
.
Али
спремајући
се
за
нов
устанак
,
Грчка
није
заборавила
крваву
лекцију
из
последње
побуне
своје
.
Далеко
одвојена
од
православне
Русије
,
на
чији
је
позив
била
устала
,
сви
ударци
још
моћне
Турске
били
су
на
њу
прикупљени
,
и
она
је
под
њима
на
скоро
пала
и
подлегла
,
давећи
се
у
својој
рођеној
крви
.
Стога
је
сад
удешавала
,
да
се
таква
погибија
више
не
понови
.
А
да
се
таква
несрећа
избегне
,
смишљен
је
сад
био
други
и
друкчији
план
.
Покрет
је
требао
да
пође
од
Влашке
и
Молдавије
.
Оне
су
православне
земље
као
и
Грчка
и
имају
исте
интересе
с
њом
,
јер
су
и
оне
исто
тако
турске
робиње
као
што
је
и
лепа
Јелада
.
Но
њин
је
географски
положај
друкчији
.
Док
је
Грчка
преко
света
од
Русије
,
Влашка
и
Молдавија
управо
су
под
руком
,
и
у
случају
преке
нужде
увек
се
могу
на
њу
наслонити
и
спасти
.
Међутим
,
грчки
утицај
у
ове
две
подунавске
земље
довољно
је
јак
,
да
их
може
кренути
на
борбу
.
Престо
букурешки
био
је
кроз
дуг
историски
период
у
рукама
грчких
родољуба
из
Фанаре
(
Цариградско
предграђе
)
,
па
су
и
све
више
државне
службе
Грци
заузимали
.
Најзад
,
велики
број
спахилука
био
је
у
рукама
грчких
закупника
.
Па
и
ако
је
порта
одавно
уништила
чак
и
саму
сенку
влашко-
молдавске
независности
,
и
направила
од
њих
просте
турске
покрајине
,
пређашњи
утицај
грчки
опет
се
сачувао
.
Шта
више
,
од
почетка
овога
века
,
он
је
још
и
ојачао
,
јер
су
Грци
покушали
да
се
јаве
као
пријатељи
румунскога
народа
,
и
од
пређашњих
господара
,
они
су
му
сад
постали
савезници
и
другови
.
Велики
број
грчких
хетериста
радио
је
у
Молдавској
,
Русији
и
Влашкој
да
припреме
земљиште
за
устанак
.
Радили
су
у
друштву
с
румунским
родољубима
и
то
им
је
осигуравало
успех
.
Још
је
ваљало
у
то
коло
увући
и
Србију
,
па
би
план
био
остварен
.
Међутим
,
док
се
заједнички
радило
на
заједничком
покрету
у
целој
европској
турској
,
грчки
родољуби
,
у
потаји
за
се
,
неговали
су
наду
да
прво
плане
буна
на
Дунаву
,
и
тек
онда
,
кад
се
главна
турска
сила
сломије
и
нагрне
на
ове
стране
,
кренула
би
се
и
Грчка
.
И
Грчка
и
све
околне
покрајине
,
остале
би
тада
с
мало
турске
војске
.
Грчки
устаници
тиме
би
се
користили
.
Једним
страшним
налетом
они
би
захватили
читав
јужни
крај
балканског
тропоља
.
Ослањајући
се
доцније
на
ове
знатне
добитке
у
земљишту
,
они
би
онда
могли
закључити
с
Турском
што
повољнији
мир
.
Ако
би
прилике
захтевале
,
они
би
могли
и
засебно
преговарати
с
Турском
,
и
на
тај
начин
можда
што
више
ишчупати
за
се
,
но
кад
би
у
сваком
случају
везивали
судбу
Грчке
са
судбом
Србије
и
подунавских
кнежевина
.
Тако
би
можда
текле
ствари
доцније
.
Али
сад
за
почетак
,
за
Грчку
је
било
од
неоцењене
користи
да
су
с
њом
подунавске
земље
,
и
то
да
оне
ступе
за
њу
у
борбу
!
Тога
ради
чим
се
у
Русији
и
Румунији
појавила
српска
емиграција
,
после
несретне
1813
.
године
,
грчке
хетеристе
почеле
су
хватати
с
њоме
везе
и
познанства
.
Кад
је
доцније
Милош
у
Србији
повео
нов
устанак
,
Грци
су
се
обраћали
њему
.
Али
он
је
брзо
дошао
до
неких
успеха
,
па
даље
није
хтео
ништа
чути
за
Грке
.
Међутим
,
баш
ти
нови
успеси
Срба
пробудили
су
код
Грка
и
нову
наду
и
нову
жудњу
да
што
пре
и
сами
окушају
своју
ратну
срећу
.
Но
видећи
да
код
Милоша
не
могу
учинити
ништа
,
они
су
се
окренули
сасвим
Карађорђу
.
Тада
су
ступили
с
њим
у
ближе
односе
и
познанста
,
и
да
би
га
што
боље
задобили
,
донекле
су
га
упознали
са
својом
спремом
и
плановима
,
износећи
,
наравно
,
само
оно
што
се
Карађорђу
као
Србину
и
јунаку
могло
допасти
и
занети
га
.
Тако
се
неговањем
тих
односа
,
мало
по
мало
дошло
до
тога
,
те
се
јавила
мисао
о
избору
Карађорђа
за
општега
вођу
,
за
војводу
балканског
,
под
чију
би
команду
дошла
сва
оружана
снага
и
српска
и
грчка
и
румунска
.
У
опште
,
он
је
требао
да
поведе
све
балканске
народе
у
заједнички
бој
,
за
заједничку
слободу
.
Наскоро
после
овога
састанка
код
Добрњца
,
Карађорђе
је
имао
други
ноћни
састанак
у
Петрограду
,
састанак
који
је
био
одсудан
по
цео
његов
остали
живот
.
На
томе
састанку
било
је
двајестак
људи
,
махом
непознати
Карађорђу
,
но
који
су
њега
врло
добро
познавали
.
То
су
били
представници
свију
балканских
народа
а
по
највише
је
било
Грка
.
Председник
скупу
био
је
чувени
грчки
хетериста
Ипсиланти
.
Између
осталих
,
ту
су
имали
своје
представнике
и
оба
румунска
господара
,
влашки
и
молдавски
.
У
скупу
се
говорило
махом
грчки
.
Карађорђе
није
разумевао
тај
језик
,
но
уз
њега
је
седео
неки
Наум
Охридац
,
који
му
је
све
тумачио
.
У
осталом
,
овде
и
није
било
много
говора
,
пошто
су
сви
изасланици
били
сложни
у
главном
питању
,
кад
треба
кренути
устанак
и
кога
ваља
узети
за
вођу
.
Овај
скуп
био
је
у
подземној
одаји
огромне
палате
кнеза
Пашкова
.
Опширне
просторије
једва
су
биле
осветљене
с
две
олајне
лампе
,
намештене
на
два
краја
дугачкога
стола
,
који
је
заузимао
средину
одаје
.
Изасланици
су
седели
подаље
у
присенку
,
а
у
близини
за
столом
седео
је
само
председник
Ипсиланти
и
неки
млад
,
грчки
родољуб
,
који
му
је
служио
као
секретар
.
Пред
Ипсилантом
стајао
је
свежањ
хартија
.
Он
извуче
један
табак
и
прозва
по
њему
све
присутне
,
да
се
увери
да
ли
су
сви
на
броју
.
Тај
списак
,
као
и
све
друге
хартије
,
није
био
исписан
обичним
писменима
,
већ
неком
другом
тајном
азбуком
,
којом
се
хетерија
нарочито
служила
,
да
скрије
тајну
својих
писама
баш
и
онда
кад
би
у
случају
била
ухваћена
.
Тако
исто
и
имена
прозвана
по
списку
нису
била
права
имена
учесника
овога
збора
,
већ
је
сваки
имао
своје
нарочито
измишљено
име
.
Ђорђе
се
одазва
на
прозив
Матропулоки
(
црна
тица
)
.
Кад
се
сврши
прозив
,
Ипсиланти
објави
да
су
сви
на
скупу
.
После
ових
формалности
ваљало
је
прећи
на
главну
ствар
.
Ипсиланти
објави
да
на
данашњем
скупу
имају
да
сврше
веома
важан
посао
—
да
изберу
вођу
,
који
ће
у
своје
руке
узети
целокупну
војну
управу
у
народном
покрету
,
који
је
на
прагу
и
који
ће
планути
у
најкраћем
року
.
Тим
поводом
родољуб
Ђорђе
Јоргаћ
,
желео
је
да
каже
коју
реч
,
с
тога
се
Ипсиланти
уклони
,
да
своје
место
уступи
Јоргаћу
.
То
је
био
човек
средња
раста
и
средњих
година
,
али
веома
отмена
и
јуначка
изгледа
.
Особито
му
је
око
било
сјајно
и
оштро
.
Нарочито
кад
се
у
говору
одушеви
и
занесе
,
његова
два
сјајна
ока
сијала
су
као
два
црна
жива
угљена
.
Јоргаћ
је
говорио
кратко
,
скоро
набусито
,
али
свака
његова
реч
палила
је
као
живи
пламен
,
што
се
одмах
познавало
на
скупу
слушалаца
.
Он
је
у
мало
речи
тако
живо
нацртао
жалосно
стање
балканских
народа
,
да
се
многим
показале
сузе
на
очима
.
И
ако
им
је
све
ово
било
и
пре
тога
познато
,
нити
су
од
Јоргаћа
чули
ишта
ново
,
опет
је
његов
говор
био
од
силног
утицаја
.
Али
он
сврши
говор
онако
у
опште
,
па
пређе
на
Јеладу
,
на
робињу
Јеладу
;
на
ону
исту
Јеладу
,
која
је
некада
била
сунце
целокупне
цивилизације
,
целога
рода
људскога
.
А
сад
се
претворила
у
дивљачку
пустињу
из
које
куља
само
мрак
и
варварство
.
По
врлетним
планинама
,
које
су
некада
биле
свете
горе
,
пуне
опеваних
и
прослављених
богова
и
божица
јелинских
,
влада
сад
нема
пустош
,
коју
тек
каткад
прекида
кликтање
тица
грабљивица
,
арлукање
гладних
вукова
или
пуцањ
очајнога
Клефте
.
А
лепе
цветне
долине
некада
благословене
Јеладе
,
стоје
сада
спржене
,
голе
и
прашљиве
.
Ту
се
чује
само
цвиљење
ојађене
матере
јелинске
,
која
кука
за
поробљеном
или
исеченом
децом
својом
;
одатле
се
диже
смрад
и
варварство
,
јер
ту
влада
лењи
дремљиви
Турчин
,
а
турски
смрад
удавио
је
јелинску
цивилизацију
.
У
томе
духу
и
правцу
говорио
је
Јоргаћ
,
а
свака
његова
реч
,
као
оштар
дворезни
нож
,
забада
се
право
у
патриотско
срце
искупљених
родољуба
.
И
наскоро
у
полуосветљеној
дворани
чу
се
гласно
јецање
.
То
је
плакао
један
старац
достојанствена
господска
изгледа
,
дуге
седе
браде
и
бледа
измучена
лица
.
Остали
су
га
немо
гледали
.
Нико
се
не
усуђиваше
да
прекине
овај
свети
бол
једнога
родољубивога
срца
.
Јоргаћ
је
завршио
свој
говор
питањем
:
смеду
ли
синови
Јеладе
још
оклевати
,
још
очекивати
и
шта
могу
друго
ишчекивати
сем
срамоте
за
се
,
а
робство
за
своју
домовину
?
Балканско
је
тропоље
узаврело
.
Сад
или
никад
,
прилика
је
да
се
једним
снажним
ударцем
смрви
тиранска
аждаја
турска
.
Борбу
треба
водити
на
живот
и
смрт
,
а
вођство
треба
предати
у
једну
челичну
руку
,
која
ће
све
водити
и
свима
заповедати
.
Такога
војсковођу
треба
сад
овде
изабрати
.
Истина
,
гласање
је
тајно
,
али
он
ће
казати
своје
мишљење
јавно
и
отворено
.
Он
не
познаје
бољега
,
он
гласа
за
најдостојнијега
—
он
даје
свој
глас
за
Црнога
Ђорђа
,
јунака
од
кога
је
Стамбол
дрхтао
,
и
који
је
девет
пуних
година
са
шаком
јунака
шумадијских
бранио
своју
лепу
домовину
.
Он
је
удахнуо
дух
слободе
у
све
балканске
народе
;
он
ће
бити
најдостојнији
да
то
велико
дело
доведе
до
сретнога
и
успешнога
свршетка
.
Јоргаћев
предлог
примљен
је
с
одобравањем
.
Одмах
је
предузето
гласање
и
убрзо
је
свршено
.
Кад
су
гласови
пребројани
нашло
се
да
је
Карађорђе
изабран
једногласно
.
Кад
је
овај
резултат
објављен
,
скуп
је
поздравио
новога
изабраног
вођу
бурним
усклицима
.
Карађорђе
је
устао
да
се
захвали
на
великој
части
и
поверењу
,
и
одмах
ту
спремљено
је
и
све
остало
што
треба
да
се
положи
заклетва
.
Они
да
се
закуну
њему
на
верност
и
послушност
,
а
он
њима
да
ће
живети
и
умрети
за
велико
скупоцено
дело
народно
које
је
с
поверењем
њему
предато
.
У
своме
говору
Ђорђе
је
био
кратак
и
сух
,
готово
бих
рекао
набусит
.
Но
зато
је
опет
из
сваке
његове
речи
вирила
величанствена
јуначка
збиља
,
која
свакоме
улива
поуздање
и
свету
веру
у
победу
праведне
ствари
,
коју
ће
он
заступати
.
Ђорђе
је
обећао
,
да
ће
свом
душом
и
свом
снагом
служити
великоме
делу
ослобођења
.
Но
сви
напори
његови
опет
би
морали
остати
без
успеха
,
кад
би
он
био
упућен
само
на
се
и
на
своју
снагу
,
и
на
просту
масу
народа
која
ће
за
њим
поћи
.
Али
он
гледа
пред
собом
најодабраније
синове
Јеладе
,
спремне
да
