уњему
неко
саучешће
,
утеха
,
али
и
храброст
и
решеност
:
писано
је
,
нема
се
куда
,
и
онда
—
хајде
,
да
се
иде
тамо
куд
се
мора
.
И
то
саучешће
у
њеном
гласу
Софку
толико
трону
,
охрабри
,
да
,
сасвим
умирена
,
изиђе
из
амама
смело
и
са
осмехом
.
Ове
овамо
по
миндерлуцима
,
облачећи
се
,
нису
могле
још
да
се
охладе
од
купања
.
Из
минтана
,
јелека
,
вирила
су
њихна
топла
прса
,
црвени
,
једри
вратови
са
узнемиреним
,
набреклим
и
ознојеним
жилама
.
Све
су
још
једнако
биле
разузурене
,
никако
да
се
приберу
,
охладе
.
Сваки
час
су
летели
из
руке
у
руку
бели
пешкири
,
којима
су
брисале
зној
са
чела
,
завлачиле
их
међу
прса
,
испод
пазуха
,
и
отуда
их
извлачиле
мокре
и
сасвим
пресавијене
од
зноја
.
Онда
су
поново
други
,
суви
пешкир
узимале
,
једна
другу
молиле
да
је
обрише
где
она
сама
не
може
,
по
леђима
или
ма
где
.
А
услед
тог
међусобног
трљања
,
опет
је
настало
задиркивање
,
голицање
,
бежање
и
ваљање
по
хаљинама
.
Опет
се
цео
амам
испуни
мирисом
њихних
чистих
,
окупаних
и
страсних
тела
.
Из
самог
амама
,
курне
,
једнако
је
овамо
на
махове
,
како
би
се
врата
отворила
,
допирала
пара
и
топлота
,
и
то
тако
јасно
отуда
на
махове
пахтала
,
да
је
изгледала
чисто
као
нечији
уздах
,
као
од
оних
тамо
мраморних
плоча
,
које
као
да
жале
за
њихним
лепим
телима
,
која
су
до
сада
по
њима
лежала
...
И
та
се
топлота
и
пара
отуда
овамо
све
више
мешала
са
светлошћу
свеће
и
мало
хладнијим
ваздухом
,
и
све
више
пунила
влагом
и
тамом
цео
амам
.
А
то
их
је
,
изгледа
,
још
више
дражило
,
опијало
и
знојило
.
Све
већа
је
и
већа
цика
и
јурење
настајало
.
Али
то
све
одједном
престаде
,
када
се
Софка
појави
.
Све
се
к
њој
окренуше
и
све
је
као
у
један
глас
,
задиркивајући
је
,
дочекаше
:
—
О
,
невесто
!
невесто
!
Ах
,
Томчо
!
Ах
,
пусти
сине
!
Погле
,
какву
ће
сутра
да
грли
!
—
Море
,
ђувендије
!
—
из
свега
гласа
викну
тетка
Симка
.
И
да
би
,
као
што
је
ред
,
сада
после
купања
настала
што
већа
шала
,
смех
,
весеље
,
окрете
се
амамџики
:
—
А
мори
,
што
гледаш
,
шта
стојиш
ту
?
Што
отуда
(
с
поља
,
из
чаршије
)
не
пусти
њих
неколико
,
да
ове
ђувендије
умире
?
...
—
О
,
о
...
тетка
амамџике
,
пусти
Васки
онога
њенога
Ристу
.
Ено
га
дрежди
и
чека
пред
амамом
на
мосту
.
—
А
теби
Јована
!
—
одазва
јој
се
увређен
и
срдит
Васкин
глас
.
—
Миту
,
Миту
,
пуштајте
!
—
одјекну
с
другога
краја
од
оне
раскалашне
снашке
,
и
видело
се
како
бесно
баца
поглед
на
исту
ону
црномањасту
девојку
,
која
је
купајући
се
певала
и
бацала
тас
.
Бесно
грлећи
,
дирала
је
:
—
Миту
,
Миту
овој
пуштајте
!
И
одједном
запева
:
Мито
море
,
Митанче
,
Цркни
ми
,
пукни
,
душманче
Мито
море
,
Мито
,
Мито
!
И
то
„
Мито
“
све
прихватише
и
почеше
са
толико
чежње
,
страсти
,
лудила
да
певају
и
изговарају
,
да
и
сама
амамџика
,
раздрагана
,
смешећи
се
,
мораде
да
оде
,
још
јаче
да
притвори
спољна
амамска
врата
,
да
се
тамо
,
у
чаршији
,
не
би
чуло
и
око
амама
почели
да
скупљају
мушки
.
Симка
већ
беше
обучена
и
села
у
чело
астала
.
Испред
ње
је
већ
стајало
стакло
ракије
,
кисела
грожђа
,
крушака
и
паприка
.
Око
ње
почеше
и
остале
да
се
ређају
,
освежавајући
се
воћем
и
осталим
слаткишима
.
И
Софка
је
грабила
,
да
би
била
брзо
готова
.
Сиђе
и
она
,
седе
међ
њих
.
Почеше
и
њу
да
служе
,
и
,
на
изненађење
свих
,
не
само
што
поче
јести
,
него
испи
и
неколико
чаша
ракије
,
а
једнако
са
оним
задржаним
осмехом
на
устима
,
с
очима
мало
стиснутим
и
обрвама
једва
приметно
набраним
,
као
смејући
се
свима
и
све
их
сажаљевајући
...
XВИ
У
полумрак
вратиле
се
из
амама
.
И
све
док
су
пролазиле
чаршијом
,
прелазиле
онај
мост
,
увијене
,
погнуте
и
кријући
се
једна
уз
другу
,
ишле
су
мирно
.
Чим
се
изгубише
из
вида
чаршији
,
опет
почеше
да
се
погуркују
и
обазиру
.
А
већ
када
као
намирисаше
Софкину
улицу
,
све
појурише
.
Свака
је
трчала
,
да
што
пре
стигне
.
Баба
Симка
их
с
муком
задржавала
,
док
на
послетку
не
диже
руке
од
њих
и
готово
само
са
Софком
остаде
.
Али
Софка
је
толико
била
уморна
,
да
ништа
од
тога
није
примећавала
.
Само
кад
сагледа
кућу
и
већ
испред
куће
упаљена
два
фењера
,
која
су
горела
и
трештала
,
као
нека
два
црвена
страшна
ока
,
а
између
њих
се
лелујао
венац
од
шимшира
и
великих
белих
ружа
,
којим
је
била
окићена
капија
—
њој
цела
кућа
,
нарочито
због
тога
шимшира
,
као
да
замириса
на
нешто
покојно
,
мртвачко
.
На
крову
,
који
је
препокриван
сад
,
сигурно
од
оног
новца
добивеног
за
њу
,
падоше
јој
у
очи
нове
ћерамиде
,
које
су
јасно
одударале
од
старих
,
црних
,
маховином
већ
обраслих
,
црвенећи
се
,
као
да
су
од
меса
,
као
—
а
то
није
могла
да
појми
откуд
јој
дође
и
зашто
—
као
да
су
од
њеног
меса
,
од
ње
саме
.
Она
се
сва
стресе
.
Али
се
прибра
и
са
баба-
Симком
уђе
не
на
капију
,
јер
ће
од
сада
на
њу
улазити
само
сватови
,
званице
,
гости
,
него
иза
куће
кроз
комшиске
капиџике
.
У
кући
је
већ
све
било
узрујано
,
измешано
,
и
врило
од
света
.
У
кујни
је
кркљало
јело
у
великим
лонцима
,
и
свуда
масна
пара
;
иза
куће
буктао
је
велики
огањ
,
трештао
разгорен
жар
,
на
коме
се
окретали
и
пекли
прасци
и
јагањци
;
из
оне
комшиске
куће
,
одмах
преко
баште
,
где
је
сада
ограда
била
изваљена
,
да
би
се
могло
у
њу
комотно
ићи
,
једнако
су
дотрчавала
деца
,
слушкиње
,
једнако
се
тамо
вукле
хаљине
,
јастуци
,
јоргани
,
колије
,
јер
ће
се
ноћас
тамо
сва
деца
носити
да
спавају
...
А
овамо
по
кући
све
жене
,
особито
млађе
,
биле
су
тако
лепо
обучене
,
све
у
стајаћа
али
већином
танка
,
свилена
провидна
одела
.
Јер
сутра
,
за
Бога
,
треба
да
се
покажу
сватовима
новога
пријатеља
,
да
се
види
каква
је
Софкина
родбина
.
Све
су
биле
у
дугачким
свиленим
антеријама
а
повезане
чајкама
са
разним
накитима
;
а
скоро
обојених
,
масних
и
црних
коса
,
навучених
обрва
,
набељена
лица
,
особито
подбрадака
и
грла
.
Подбратци
и
вратови
били
су
сасвим
откривени
.
И
то
тобож
због
посла
,
трчкарања
по
кући
,
а
највише
и
због
тога
,
што
су
знале
да
за
сада
,
овога
вечера
,
неће
долазити
ниједан
странац
,
туђ
човек
,
већ
ће
све
бити
њихни
,
из
родбине
,
и
,
немајући
од
кога
онда
да
се
крију
,
зато
су
све
биле
слободне
,
више
овлаш
обучене
,
а
чисто
су
уживале
у
тој
својој
отвореној
,
комотној
накићености
и
лепоти
.
И
као
да
нису
биле
маторе
,
неке
готово
већ
старе
,
већ
као
да
су
девојчице
,
тако
су
се
од
те
своје
откривености
и
слободе
биле
раздрагале
.
Сваки
су
час
отуда
из
кујне
истрчавале
са
вриском
и
врелим
лицем
.
Сваки
час
су
силазиле
у
подрум
,
где
је
било
пиће
,
и
око
бунара
већ
је
увек
по
која
хладила
лице
и
главу
.
Софка
се
свему
томе
није
ни
чудила
.
Знала
је
да
ће
оне
,
као
на
свима
свадбама
,
весељима
,
тако
и
сада
бити
такве
.
Као
да
ће
ове
ноћи
бити
са
другима
,
а
не
са
својим
мужевима
,
тако
ће
бити
луде
.
Триста
ће
чуда
од
беса
и
страсти
чинити
.
И
доцније
,
што
пиће
буде
јаче
,
њихни
мужеви
пијанији
,
загрејанији
и
оне
ће
све
распаљеније
,
све
страсније
бивати
,
као
да
се
са
тим
својим
мужевима
,
с
којима
су
већ
толику
децу
изродиле
,
тек
тада
први
пут
у
животу
виде
,
као
да
се
први
пут
тада
заволе
и
заљубе
једно
у
друго
.
И
целе
ноћи
биће
све
горе
,
све
бешње
.
Свака
ће
гледати
да
буде
што
луђа
,
што
ватренија
,
да
тим
,
том
својом
великом
љубављу
према
њему
,
свом
мужу
,
као
подиже
му
и
даје
неки
већи
углед
и
цену
.
Јер
ето
свака
од
њих
почела
већ
око
огњишта
да
издваја
од
јела
и
зачињава
га
онако
,
како
њен
воли
.
Неке
чак
донеле
од
своје
куће
брашна
и
масла
,
јер
зна
да
њен
најрадије
од
тога
брашна
воли
;
неке
опет
у
тестијама
од
својих
вина
,
јер
боји
се
да
ће
,
ако
друго
вино
,
јаче
пиће
пије
,
као
што
је
луд
,
триста
чуда
начинити
,
а
овамо
од
тог
,
његовог
вина
,
на
које
се
навикао
,
ништа
му
неће
бити
.
И
тако
свака
.
Свака
ће
гледати
себе
,
да
што
више
уграби
од
весеља
,
среће
.
Ниједна
се
неће
обазрети
на
њу
,
Софку
,
још
мање
да
јој
буде
бар
благодарна
,
што
ето
њој
,
због
њене
удаје
и
свадбе
,
има
да
захвали
за
то
своје
весеље
и
радост
.
И
тек
ће
онда
,
по
обичају
,
у
зору
,
-
када
почну
долазити
гости
,
када
треба
Софка
да
се
облачи
и
буде
спремна
за
венчање
,
тек
ће
се
онда
ње
као
сетити
.
Искупиће
се
око
ње
,
и
као
кајући
се
,
што
су
је
ноћашњим
својим
толиким
,
од
срца
,
као
саможивим
весељем
,
заборавили
,
почеће
,
чешљајући
је
и
китећи
,
да
плачу
,
наричу
око
ње
.
Али
зато
ипак
на
њих
Софки
није
било
криво
.
Знала
је
да
им
је
то
једино
,
када
буду
свадбе
и
славе
,
што
и
оне
могу
да
се
сасвим
одвоје
од
рада
,
брига
,
деце
,
и
осете
живот
.
И
тада
,
пошто
се
и
пре
саме
свадбе
дуго
ради
,
дуго
спрема
,
онда
се
,
кад
већ
и
она
дође
,
све
заборавља
,
баца
,
потпуно
се
предају
јелу
,
пићу
и
весељу
.
И
то
чине
нешто
због
тога
,
што
им
је
као
једино
тада
допуштено
,
а
нешто
и
због
самих
себе
—
саме
се
том
удајом
и
женидбом
загреју
.
Ваљда
их
она
подсети
на
њихне
удадбе
,
када
се
оне
венчавале
.
И
онда
на
тим
удајама
других
оне
,
неке
од
раздраганости
,
што
им
се
наде
испуниле
,
пошле
за
онога
којега
су
волеле
и
желеле
,
сада
се
као
кају
,
што
су
онда
биле
тако
луде
,
стидљиве
и
уздржљиве
;
неке
ваљда
од
бола
и
туге
,
што
им
се
никад
оне
наде
нису
испуниле
,
не
пошле
за
драгога
,
нити
ће
икада
осетити
шта
је
драго
и
мило
,
—
постају
толико
луде
и
бесне
.
Зато
је
њих
Софка
са
осмехом
гледала
одозго
,
како
им
лица
,
од
пића
и
од
раздраганости
,
дошла
румена
,
врела
,
и
то
од
оног
тамног
женског
руменила
;
како
им
се
очешљане
косе
све
више
развијају
и
у
нереду
,
витицама
,
падају
око
вратова
;
антерије
и
појаси
им
се
већ
олабљавају
и
окрећу
у
страну
,
и
како
већ
не
могу
више
да
издрже
.
Што
више
долази
и
пада
мрак
,
оне
бивају
све
унезвереније
.
Не
могу
да
дочекају
,
када
ће
већ
једном
сасвим
мрак
да
падне
(
ма
да
је
био
пао
)
,
сасвим
отпочети
весеље
?
Од
када
су
већ
све
свеће
по
собама
и
фењери
испред
куће
и
по
дворишту
упаљени
;
одавно
се
осећа
јак
и
силан
мирис
јела
и
печења
;
одавно
је
већ
и
прашина
почела
од
њиног
силног
трчања
да
се
диже
,
колеба
,
а
још
ништа
не
почиње
.
Јер
,
још
свирачи
не
долазе
,
а
док
они
не
дођу
,
дотле
ништа
нема
.
И
,
заиста
,
што
већ
ти
свирачи
не
долазе
?
Јер
ако
се
овако
још
чека
,
неће
се
моћи
издржати
,
можда
ће
се
пре
тога
нека
од
њих
већ
опити
,
већ
заситити
и
онда
—
на
шта
толика
радост
,
тако
дуго
чекање
и
жудња
...
И
зато
,
када
се
већ
једном
чу
одозго
свирка
,
цела
се
кућа
покрену
,
све
полете
на
капију
,
с
узвиком
:
—
Ето
чалгиџија
!
Свирачи
су
заиста
долазили
.
Чуо
се
чак
и
звон
чампара
од
чочека
,
и
вика
дечурлије
,
што
је
скакала
испред
њих
.
Доле
у
дворишту
,
што
се
свирачи
више
приближавали
,
све
више
се
дизала
граја
:
—
А
,
бабо
,
бабо
!
...
То
се
односило
на
матер
,
која
је
,
онако
узрујана
,
изгледала
да
се
згранула
од
радости
.
Није
знала
шта
ће
,
јер
ето
и
то
дође
.
Дође
да
сада
,
као
свака
мати
,
која
дочека
ово
весеље
,
мора
прва
оро
да
поведе
.
На
послетку
и
свирачи
уђоше
.
Поклонише
се
пред
Тодором
и
збише
се
и
стадоше
до
зида
уз
капију
.
Чочеци
скидоше
чампаре
,
па
и
они
пристојно
стадоше
.
Ашчика
брзо
тада
приђе
Тодори
,
поклони
јој
се
.
—
Срећно
,
бабо
!
И
предаде
јој
сито
,
пуно
шећера
,
леблебија
и
осталих
шећерлема
,
које
ће
она
уз
игру
другом
руком
око
себе
просипати
и
бацати
,
да
би
тако
пун
,
сладак
и
раскошан
био
нови
брачни
живот
њенога
детета
.
Свирачи
засвираше
.
Тодора
поче
...
Али
,
да
ли
као
од
радости
,
или
од
збуњености
,
што
је
све
у
њу
гледало
,
помете
се
.
Поче
да
греши
.
Брзо
,
смејући
се
,
ухватише
се
до
ње
друге
и
почеше
да
је
поправљају
.
И
она
се
брзо
трже
,
поправи
.
Поче
да
игра
,
води
,
заноси
и
оном
другом
руком
из
сита
око
себе
,
на
широко
по
дворишту
,
по
кући
,
чак
и
преко
куће
да
баца
шећер
и
леблебије
.
Мрак
отпоче
бивати
сасвим
густ
;
фењери
почеше
јаче
да
светле
,
кућа
,
осветљена
и
пуна
топлоте
од
људи
,
женскиња
,
њихна
одела
,
мириса
,
поче
као
да
се
креће
и
нија
.
А
оро
никако
није
престајало
.
Све
се
јаче
шири
,
развија
.
Поче
да
опасује
сву
кућу
и
пуни
цело
двориште
.
Већ
су
околни
комшиски
зидови
начичкани
суседима
,
особито
девојкама
,
које
су
доведене
,
да
тако
преко
зида
гледају
Софкину
свадбу
.
На
капији
улаз
је
већ
био
закрчен
.
Већ
и
туђи
момци
из
целе
вароши
почели
да
долазе
,
и
хватају
се
у
оро
...
А
све
то
одоздо
једнако
је
гледало
овамо
горе
,
на
њу
.
И
Софки
се
учини
да
,
поред
ње
,
највише
гледају
у
оно
иза
ње
на
доксату
,
у
њене
спремљене
и
распоређене
дарове
које
ће
сутра
носити
младожењи
:
свилене
јоргане
,
душеке
и
јастуке
.
Особито
као
да
су
гледали
у
онај
црвен
,
свилен
,
свадбен
,
за
двоје
широк
јорган
.
Софки
се
учини
као
да
је
гола
,
јер
тако
поче
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
саму
себе
да
загледа
,
као
да
се
увери
,
да
ли
заиста
на
себи
има
одела
,
да
јој
штогод
не
фали
.
Али
брзо
се
сети
да
то
не
сме
допустити
,
особито
,
да
је
тај
туђи
свет
,
начичкан
око
зидова
и
на
капији
,
тако
горе
усамљену
гледа
,
и
по
томе
досети
се
,
како
је
њој
сигурно
тешко
,
и
онда
да
је
почне
жалити
.
Брзо
забаци
шамију
и
сиђе
.
Гласно
,
као
у
инат
некоме
,
чу
се
како
она
рече
:
—
Хајде
да
играмо
.
—
Млада
,
млада
хоће
да
игра
!
—
И
све
се
склепташе
око
ње
,
особито
стрине
јој
,
тетке
.
Сигурно
срећне
,
што
се
тиме
показује
Софка
виша
,
јер
ето
хоће
сама
она
да
игра
,
а
не
као
остале
удаваче
,
које
се
тек
морају
тражити
,
извлачити
из
кутова
.
Свирачи
почеше
.
Чочеци
,
као
у
почаст
,
испред
саме
Софке
стадоше
,
да
је
прате
у
игри
.
И
Софка
једним
погледом
испод
очију
одмери
све
.
И
пошто
своју
доњу
влажну
и
врелу
усну
стисну
,
да
јој
се
горња
као
и
образи
уздигоше
,
надмеше
,
поведе
коло
.
Али
како
!
Знала
је
да
је
нога
неће
преварити
.
Знала
је
да
ће
је
сада
највише
гледати
,
најдрскије
пиљити
у
њу
;
да
ће
сваки
њен
покрет
,
сваки
део
њеног
тела
,
било
ноге
,
било
колено
,
кукове
,
који
ће
јој
се
у
игри
појављивати
из
хаљина
,
све
то
сада
доводити
у
везу
са
сутрашњицом
,
са
тим
њеним
мужем
,
првом
брачном
ноћи
.
Особито
знала
је
да
ће
је
мушкарци
,
туђинци
,
који
су
је
ретко
виђали
,
сада
прождирати
погледима
.
И
зато
са
очима
,
упртим
у
своја
прса
,
колена
и
врхове
ногу
,
с
једном
уздигнутом
руком
,
пусти
целу
себе
у
игру
.
Прво
као
поклекну
,
одскочи
и
одмах
затим
поче
округло
,
топло
да
се
нија
и
креће
по
свирци
.
Остале
једва
дочекаше
ту
њену
раздраганост
,
те
и
оне
почеше
још
веселије
и
бешње
,
особито
чувена
и
страсна
играчица
,
тетка
Паса
.
Она
,
чим
спази
Софку
како
заноси
,
игра
,
чисто
суревњива
,
одмах
се
до
ње
ухвати
.
Али
и
остале
тетке
,
мати
јој
,
не
дадоше
да
се
она
са
Софком
надмеће
.
Све
се
око
ње
ухватише
,
и
почеше
с
њом
да
се
надмећу
.
То
би
згодно
за
Софку
,
те
се
неопажена
повуче
и
остави
их
да
се
утркују
у
игри
:
загрљене
,
готово
један
корак
у
корак
,
један
покрет
у
покрет
,
један
скок
у
скок
.
Ускоро
двориште
им
постаде
тесно
,
свирка
јака
и
силна
,
чочеци
тамни
и
раздражени
...
.
XВИИ
У
саму
ноћ
дође
кући
и
ефенди
-
Мита
,
обријан
и
очешљан
.
И
,
као
што
је
ред
,
обичај
,
тако
је
и
он
доцкан
дошао
,
када
је
био
сигуран
да
су
до
тада
жене
овамо
већ
биле
све
посвршавале
што
треба
:
и
оно
купање
Софкино
у
амаму
,
слагање
дарова
њених
по
доксату
,
дочекивање
свирача
,
играње
првога
ора
,
просипање
шећера
.
И
онда
после
тога
зна
се
долази
„
његово
“
т
.
ј
.
дедина
дужност
,
да
сада
,
када
почну
мушки
гости
долазити
,
он
сам
их
дочекује
.
И
зато
,
када
дође
,
пошто
прегледа
кујну
,
богато
обдари
ашчику
,
Цигане
,
а
највише
баба-
Симку
,
повуче
се
горе
.
Жене
одахнуше
.
Знало
се
да
више
неће
силазити
,
већ
ће
,
ако
му
што
треба
,
одозго
наређивати
.
Он
се
изгуби
горе
у
осветљеним
собама
.
Сигурно
је
прегледао
постављене
велике
,
округле
софре
.
И
ма
да
су
тада
већ
били
у
моди
астали
,
ипак
је
наредио
да
се
,
по
старински
,
поставе
софре
,
јер
је
знао
да
их
нико
,
сем
њих
,
нема
такве
широке
и
велике
,
нико
онако
,
за
тридесеторо
,
дугачке
,
једноставне
пешкире
преко
колена
,
нити
ико
има
онакве
и
за
онолико
свећа
златне
и
сребрне
чираке
.
После
се
чу
како
одозго
викну
:
—
Магдо
!
Као
увек
,
тако
и
сада
није
звао
непосредно
:
„
ти
,
Магдо
,
Тодоро
“
,
јер
би
то
био
за
њега
као
неки
посао
,
понижење
,
већ
тако
у
опште
само
име
спомене
,
па
онда
нека
други
,
који
чују
,
зову
тога
,
кога
он
тражи
.
Магда
узлете
.
Чу
се
како
јој
заповеда
:
да
ону
софру
у
челу
још
јаче
повуче
,
око
ње
више
јастука
наређа
,
да
не
би
из
оне
друге
собе
пиркало
и
ко
назебао
.
А
по
томе
се
већ
сигурно
знало
,
да
ће
он
ту
седети
и
да
за
себе
тако
и
уређује
.
После
нареди
да
се
свеће
у
чирацима
боље
разреде
,
боље
наместе
;
горе
,
на
доксату
испред
врата
,
да
се
изнесе
и
обеси
још
неколико
фењера
,
да
би
степенице
биле
боље
осветљене
;
да
се
после
тамо
,
уза
зид
доксата
,
донесу
клупе
и
астал
,
за
којим
ће
свирачи
седети
.
А
за
њега
да
се
донесе
троножна
столица
,
са
малим
,
од
саме
вуне
растресеним
јастуком
,
на
коме
ће
он
сада
,
горе
,
уврх
степеница
,
морати
да
седи
дочекујући
госте
.
И
у
исто
време
да
му
се
донесе
она
његова
ракија
,
коју
је
још
од
јутрос
наредио
да
се
хлади
,
и
много
дувана
,
и
то
прављених
цигара
,
јер
неће
имати
када
да
их
савија
,
а
мораће
да
пуши
много
,
брзо
.
И
прво
то
за
њега
што
треба
да
се
донесе
,
па
тек
онда
да
се
ради
ово
друго
шта
је
наредио
.
После
се
виде
,
како
он
тамо
седе
,
и
то
не
онако
како
је
хтео
,
него
како
је
знао
да
треба
сада
,
на
свадби
,
седети
.
Седе
,
да
га
светлост
од
фењера
у
лице
запљускује
,
те
да
се
,
онако
наслоњен
раменом
и
лактом
о
перваз
доксата
,
види
цео
,
да
се
види
и
она
његова
уздигнута
рука
са
запаљеном
цигаром
међу
прстима
,
а
сва
разголићена
услед
заврнутих
рукава
,
и
испод
ње
наниже
по
первазу
доксата
поређан
дуван
,
ракија
и
мезе
...
Мислио
је
о
себи
:
како
ће
сада
морати
силом
да
пије
,
да
би
се
брзо
опио
,
те
могао
да
чини
оно
што
мора
,
као
сваки
отац
.
А
како
му
све
то
тешко
пада
!
Како
би
он
све
то
оставио
,
бацио
,
и
запрепашћујући
све
,
као
што
то
њему
и
доликује
,
отишао
далеко
,
далеко
,
далеко
...
Јер
на
шта
лагати
?
На
шта
све
ово
?
На
шта
да
он
дочекује
госте
,
љуби
се
са
њима
,
када
њега
не
весели
ништа
:
ни
ти
гости
,
родбина
,
ни
то
јело
,
пиће
,
седење
са
њима
,
весеље
,
певање
и
тобож
радовање
?
!
Али
се
морало
.
Није
се
имало
куда
.
И
зато
сада
он
,
да
би
могао
да
лаже
,
да
се
претвара
,
морао
је
ту
ракију
испред
себе
,
испод
руке
,
све
више
да
испија
и
цигару
за
цигаром
да
пуши
и
баца
.
Сваки
час
устаје
са
столице
,
опет
седа
,
скршта
ноге
.
Свираче
још
није
хтео
звати
к
себи
горе
,
јер
би
му
били
у
близини
и
заударали
би
му
оном
својом
неопраношћу
и
масноћом
циганском
,
зато
нареди
да
одоздо
из
дворишта
свирају
.
Свирачи
,
знајући
ко
је
он
,
издвојише
се
само
они
,
који
су
сигурно
знали
свирати
.
И
почеше
,
и
то
не
обичну
песму
,
већ
песму
њихове
куће
,
која
се
увек
певала
,
када
се
ко
од
њих
удавао
и
женио
:
Хаџи
Гајка
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
И
како
му
раздрагано
дођоше
као
нека
утеха
речи
и
та
песма
о
њиној
кући
!
Да
,
заиста
,
нико
се
од
њих
није
женио
ни
удавао
друкчије
до
овако
!
И
сам
он
,
кад
се
венчавао
,
венчавао
се
више
онако
,
не
истински
,
не
ради
себе
,
већ
другога
:
оца
,
куће
,
света
ради
...
Па
ето
и
сада
,
он
,
своју
Софку
,
—
зар
је
удаје
од
свег
срца
?
—
него
што
мора
!
...
И
зато
му
сада
долазе
тако
тачне
,
тако
тужне
речи
те
њихове
песме
,
коју
су
Цигани
одоздо
једнако
понављали
.
Хаџи
Гајка
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
Баци
им
динар
и
викну
доле
ка
кујни
:
—
Жене
,
ракију
за
чалгиџије
!
Свирачи
,
зарадовани
не
толико
његовим
бакшишом
,
колико
што
су
га
песмом
задовољили
—
а
знало
се
како
је
њему
тешко
угодити
—
још
јаче
и
слободније
почеше
.
И
саме
жене
одахнуше
видећи
га
расположеног
.
Јер
због
њега
до
тада
нису
смеле
да
се
појаве
.
И
која
би
баш
морала
послом
поред
њега
да
прође
,
пролазила
би
,
али
избегавајући
га
,
да
можда
не
опази
на
њој
нешто
:
како
је
или
необучена
,
или
неповезана
како
треба
,
и
почне
је
грдити
.
А
тада
,
видећи
како
се
он
расположио
,
части
свираче
,
ослободише
се
и
оне
.
А
и
он
као
да
је
знао
за
то
.
Стога
је
намерно
тако
и
радио
.
Више
се
правио
да
је
весео
,
него
што
је
у
ствари
био
,
да
би
доле
жене
биле
слободније
.
Зато
је
више
пио
и
наређивао
свирачима
шта
да
свирају
,
и
то
не
оне
песме
,
које
су
биле
лично
његове
,
него
ове
,
свакидашње
,
за
које
је
знао
да
их
сви
остали
воле
.
Чак
поче
одозго
са
свирачима
да
разговара
,
наравно
турски
.
Поче
поједине
да
распознаје
.
Опази
и
познаде
старога
Мусу
,
који
,
на
његово
изненађење
,
ето
још
је
жив
,
и
са
својом
шупељком
међ
рукама
и
погнутом
главом
,
увијеном
старим
прљавим
женским
шаловима
,
да
му
не
би
озебле
очи
,
на
које
је
једва
гледао
,
седи
прекрштених
ногу
,
и
то
у
крају
,
позади
свију
.
А
њега
увек
собом
воде
,
не
да
им
помаже
у
свирци
,
него
да
,
држећи
тако
своју
шупељку
испред
себе
,
пред
светом
изгледа
како
и
он
свира
,
те
да
би
после
имао
и
он
права
на
јело
и
пиће
.
—
Муса
,
јеси
ти
,
Муса
?
—
чуше
Цигани
како
га
одозго
поче
ословљавати
ефенди
Мита
.
Они
,
радосни
што
их
због
њега
не
грди
,
почеше
онога
мувати
,
да
се
што
пре
освести
,
устане
,
одазове
.
Овај
,
кад
се
освести
,
ђипи
унезверено
.
—
Ја
,
газда
,
ја
...
—
Можеш
ли
?
—
доброћудно
га
поче
питати
ефенди
Мита
.
—
Како
си
?
Имаш
ли
ракије
?
Стакло
са
ракијом
,
које
су
до
тада
његови
од
њега
крили
,
једва
му
давали
по
коју
чашу
,
сад
му
цело
утрапише
у
руке
.
—
Имам
,
имам
,
газда
!
—
тресући
рукама
поче
показивати
стакло
.
—
Е
добро
,
пи
!
Па
када
нестане
,
тражи
још
.
Свирачи
,
срећни
,
наставише
сасвим
слободно
и
лепше
да
свирају
.
Поче
се
осећати
она
слобода
,
која
је
тако
нужна
за
весеља
и
свадбе
.
А
да
би
то
још
више
било
,
ефенди
Мита
реши
се
још
више
да
се
спусти
,
да
сасвим
сиђе
и
помеша
се
са
свима
њима
.
И
то
све
не
ради
себе
,
већ
ради
њих
,
да
би
они
били
веселији
.
А
на
послетку
и
треба
,
пошто
ће
ово
бити
његово
прво
и
последње
весеље
са
њима
.
Па
онда
нека
буде
потпуно
,
цело
!
Зато
поче
одозго
да
силази
,
а
,
највише
услед
доста
попијене
ракије
,
да
одлази
у
кујну
и
тамо
са
женама
да
се
разговара
.
И
да
би
се
оне
још
више
ослободиле
,
и
сасвим
отпао
са
њега
онај
углед
,
поштовање
а
с
тим
и
страх
,
удари
и
у
мало
масније
изразе
и
задиркивања
.
Тако
је
и
са
девојкама
чинио
.
Девојке
опет
,
које
су
пре
од
њега
чисто
бежале
и
дрхтале
од
страха
пред
њим
,
после
његових
тих
несланих
речи
и
шала
сасвим
ослободивши
се
,
постадоше
још
несташније
и
раскалашније
.
Све
се
ослободи
и
појури
.
Све
,
особито
девојке
,
које
су
тако
жудне
биле
весеља
и
ора
,
ослободивши
га
се
,
као
да
га
и
нема
,
тако
су
поред
њега
истрчавале
,
витлале
се
,
не
бојећи
се
више
ни
једна
,
да
ли
јој
се
нису
случајно
шалваре
смакле
и
бедра
,
половине
јој
се
виде
више
него
што
треба
,
и
да
јој
није
јелек
и
минтан
сасвим
закопчан
.
Чак
и
сам
он
колико
је
њих
,
кад
би
прошле
поред
њега
,
заустављао
.
И
срећан
,
што
га
се
не
боје
,
не
страхују
,
обгрљавао
би
по
коју
око
стаса
и
метао
јој
руку
на
бедра
,
а
особито
на
једар
јој
кук
.
Оне
се
нису
трзале
,
плашиле
,
осећајући
ту
његову
лаку
руку
,
са
већ
спарушканим
дланом
.
Али
је
за
њега
то
била
највећа
срећа
,
а
особито
када
би
видео
како
нека
,
услед
његова
све
јачег
притиска
по
том
њеном
чврстом
,
набијеном
,
још
мушком
руком
нетакнутом
бедру
,
почиње
да
се
заборавља
,
почиње
да
осећа
како
је
та
његова
,
и
ако
стара
,
спарушкана
рука
,
ипак
мушка
,
и
због
тога
њој
на
мах
у
очи
јурне
млаз
светлости
а
на
уснама
јој
избије
дах
и
страст
,
и
онда
се
брзо
,
голицаво
извија
од
њега
и
бежи
.
У
том
почеше
већ
и
гости
да
долазе
.
Брзо
,
готово
на
душак
,
испуни
се
цела
кућа
.
Горе
мушки
и
међ
њима
у
челу
он
,
ефенди
Мита
.
Он
није
могао
много
да
издржи
и
онако
горе
,
на
врху
степеница
,
све
да
дочекује
и
са
сваким
да
се
здрави
и
љуби
.
Само
је
са
првима
,
па
је
одмах
заједно
са
њима
и
он
засео
за
софру
.
И
после
једва
настаде
и
вечера
,
и
то
вечера
одуговлачена
,
тешка
,
са
свима
могућим
здравицама
,
чорбама
и
зачинима
и
тек
једва
у
неко
доба
ако
се
пређе
на
само
јело
,
праву
вечеру
.
И
као
што
је
ред
,
све
је
то
праћено
свирком
и
песмом
свирача
спроћу
њих
,
на
доксату
,
али
не
свиркама
и
песмама
кратким
,
бурним
,
које
човека
пресецају
,
раздрагавају
и
померају
са
места
,
већ
знаним
и
нарочитим
за
те
вечере
,
„
за
слатко
једење
“
,
дугим
,
тихим
,
монотоним
,
које
човека
умирују
,
заносе
,
као
успављују
,
те
се
може
спокојно
,
са
насладом
,
полако
и
раскомоћено
да
једе
и
пије
...
XВИИИ
Софка
склоњена
у
ону
комшијску
кућу
преко
баште
,
седела
је
у
малој
собици
на
кревету
до
прозора
,
да
би
могла
отуда
,
кроз
баште
,
све
овамо
видети
.
Око
ње
,
по
поду
,
била
су
поређана
деца
,
мала
,
још
на
сиси
,
коју
матере
нису
могле
,
због
честог
дојења
,
код
својих
кућа
оставити
,
већ
су
сва
била
овде
покупљена
и
увијена
у
пелене
,
да
би
,
тако
одвојена
,
удаљена
од
свадбене
ларме
и
вреве
,
могла
мирно
да
спавају
.
Зато
је
Софка
,
знајући
да
ће
у
тој
соби
бити
најмирнија
,
јер
због
те
деце
,
неће
смети
као
по
другим
собама
сваки
час
и
ма
ко
улазити
и
излазити
,
и
дошла
овамо
.
Само
је
Магди
казала
да
ће
овде
бити
.
И
заиста
,
као
да
се
дуго
одмарала
и
спавала
,
дремуцкајући
наслоњене
главе
на
руку
уз
прозор
,
слушајући
тихо
дисање
дечје
,
удишући
онај
мирис
којим
је
била
соба
испуњена
из
њиних
,
још
млечних
плућа
и
уста
,
из
њиних
стиснутих
и
уз
образе
наслоњених
ручица
,
ознојених
главица
са
ретком
косицом
и
још
меким
темењачама
.
И
све
је
то
око
Софке
мирисало
некако
слатко
опијајући
,
као
на
прву
траву
,
прву
пролећну
влагу
.
И
чисто
јој
тешко
падао
тај
млечни
дечји
задах
око
ње
,
а
још
теже
она
хука
и
врева
из
њихне
куће
.
Чисто
јој
дође
да
и
одавде
бежи
.
У
том
уђе
Магда
,
шушкајући
полако
,
мислећи
да
Софка
у
велико
спава
.
И
Софка
,
само
да
јој
није
било
сада
тако
тешко
,
оћутала
би
,
начинила
би
се
да
спава
,
али
није
могла
,
већ
јој
се
јави
:
—
Шта
је
,
Магдо
?
Мора
да
јој
је
у
гласу
било
нешто
толико
тужно
,
када
се
Магда
чисто
пренерази
и
поче
око
ње
уплашено
да
облеће
.
—
Па
зар
,
Софкице
,
ти
не
спаваш
и
не
одмараш
се
?
А
ја
мислила
...
—
Не
...
—
Ао
!
Па
ти
ниси
ни
јела
,
мори
,
ништа
,
—
пљесну
се
Магда
,
досетивши
се
да
због
глади
можда
Софка
не
може
да
заспи
,
јер
се
сети
да
она
,
од
како
је
дошла
с
купања
па
ево
чак
ни
до
сада
,
ништа
није
јела
.
—
Па
хоћеш
да
ти
донесем
?
Да
идем
и
донесем
штогод
?
—
Нећу
!
Не
!
—
врати
је
Софка
.
—
А
да
пијеш
нешто
?
Узми
,
мезети
макар
штогод
?
Узми
,
прво
једи
нешто
,
па
онда
пиј
...
—
Нећу
,
нећу
да
једем
!
—
одсечно
,
чисто
гадећи
се
при
помисли
на
јело
,
одби
је
Софка
.
—
Па
онда
да
донесем
да
пијеш
нешто
?
И
оде
натраг
,
али
сетно
,
замишљено
,
јер
по
том
Софкином
одбијању
јела
,
значило
је
да
хоће
да
пије
не
вина
него
ракију
.
И
по
томе
је
Магда
видела
колико
мора
да
је
Софки
тешко
,
кад
ето
хоће
да
пије
ракију
,
коју
дотле
није
тражила
.
Магда
се
брзо
врати
и
донесе
.
Али
да
се
не
би
познало
,
нити
ико
могао
да
помисли
да
је
то
ракија
,
насула
је
у
тестиче
од
воде
,
у
чије
грло
,
да
би
што
више
изгледало
да
је
вода
,
била
је
утурила
лишће
.
Софка
натеже
тестиче
.
Са
набраним
обрвама
,
мрдајући
устима
,
стресе
се
од
ракије
,
која
ју
је
пекла
;
али
,
решена
,
са
поуздањем
,
поче
пити
и
осећати
како
је
по
грудима
пали
,
жеже
.
И
гле
,
како
јој
одмах
би
друкчије
,
као
некако
лакше
.
Песница
руке
,
подбочене
о
колено
,
поче
постајати
чвршћа
.
Цела
јој
се
снага
поче
кретати
.
Поче
осећати
испод
себе
како
јој
постеља
,
кревет
,
бива
врео
,
чисто
не
може
да
седи
,
а
у
прсима
срце
јој
јако
и
слободно
бије
...
Понова
натеже
тестиче
и
опет
се
не
покаја
,
јер
још
јаче
осети
снаге
и
врелине
.
Кроз
ноздрве
јој
допире
ноћни
хладан
ваздух
.
Башта
поче
да
јој
се
нија
,
ноћ
све
лепша
,
одређенија
,
као
и
она
свирка
,
песма
:
—
Хаџи
Гајка
,
мори
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
мори
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
И
Софка
осети
да
већ
наступа
и
долази
оно
,
када
ни
она
више
не
може
остати
овде
,
овако
мирна
и
усамљена
.
И
стога
,
све
више
пијући
ракију
,
поче
се
спремати
и
за
то
.
Једино
што
јој
глава
заносила
и
очи
јој
гореле
.
А
то
,
мислила
је
,
све
је
због
страха
.
Бојала
се
,
када
већ
почну
младожењини
гости
долазити
,
а
она
ће
морати
да
иде
тамо
и
дочекује
их
,
па
пошто
ће
је
сви
весело
,
раздрагано
,
гледати
,
ишчекујући
да
виде
каква
је
она
,
те
,
ако
је
и
она
весела
,
срећна
,
да
се
и
они
још
више
веселе
,
више
пију
,
певају
;
бојала
се
,
да
она
тада
баш
не
поклекне
,
не
покаже
се
довољно
срећна
,
весела
.
И
заиста
не
посрну
,
показа
се
како
треба
.
Око
поноћи
,
када
Магда
као
без
душе
дотрча
к
њој
и
јави
:
—
Иду
младожењини
!
—
она
се
одмах
диже
,
и
пође
са
Магдом
.
И
идући
преко
баште
чула
је
како
отуд
трчећи
и
јурећи
сви
вичу
:
—
Пријатељи
иду
!
И
ма
да
је
било
осветљено
,
ипак
су
сви
носили
свеће
и
јурили
капији
,
да
још
боље
осветле
улаз
.
И
заиста
су
то
били
они
,
„
пријатељи
“
и
долазили
овамо
у
походу
!
Чула
се
час
зурла
,
час
ћемане
,
и
варошка
,
и
сељачка
свирка
.
Ускоро
се
поче
да
познаје
у
среди
њих
Марко
,
свекар
.
Испред
њега
момци
на
моткама
носе
фењере
,
те
се
види
како
око
њега
иду
његови
,
већином
све
сељаци
.
И
сви
се
тискају
око
њега
.
А
он
у
среди
,
са
заогрнутом
колијом
,
заваљеном
шубаром
,
разгрнута
врата
и
прсију
,
те
му
се
бели
нова
,
свилена
,
са
чипкама
кошуља
,
сигурно
Софкин
дар
.
Није
могао
чекати
,
него
,
да
покаже
колико
му
је
Софка
мила
и
драга
,
одмах
навукао
ту
кошуљу
.
—
Пријатељи
моји
!
—
чује
се
како
виче
окрећући
се
око
себе
.
—
Нека
ме
чују
!
—
наређује
свирачима
,
да
јаче
,
више
свирају
.
Настаде
руковање
,
љубљење
.
Сељаци
све
око
Марка
и
један
уз
другога
,
као
плашећи
се
оволике
куће
,
осветљење
,
пуне
света
и
то
варошкога
„
големашкога
“
света
.
Једино
се
он
Марко
не
буни
.
Сав
радостан
,
чује
се
,
како
рукујући
се
виче
:
—
Јесте
ради
гостима
,
пријатељи
?
!
—
Како
да
не
,
како
да
не
?
—
заглушује
га
са
свију
страна
.
Долазе
до
степеница
.
Он
застаде
гледајући
горе
,
где
га
пријатељ
,
ефенди
Мита
,
гологлав
,
једва
држећи
се
,
опкољен
хаџијама
и
женама
,
чека
—
и
поче
да
виче
:
—
Где
је
моја
Софка
?
—
Ево
ме
,
тато
!
—
Дотрча
Софка
до
њега
и
пољуби
га
у
руку
.
Он
као
да
осети
како
Софкин
пољубац
запахује
на
купање
,
и
,
сав
срећан
,
остаде
држећи
руку
на
њеној
глави
,
коси
.
Софка
,
осећајући
врелину
и
тежину
његове
руке
по
својој
коси
,
поче
да
се
угиба
,
док
је
он
другом
руком
завлачио
у
онај
дубок
џеп
и
отуда
понова
читаву
прегршт
новца
почео
да
јој
даје
.
И
Софку
већ
стид
од
толиких
дарова
и
чисто
поче
да
се
и
нећка
:
—
Доста
,
тато
!
—
Све
ће
теби
тата
!
И
са
њом
поче
да
се
пење
,
пустивши
да
га
она
води
.
Тобож
он
не
зна
пут
,
не
зна
степенице
,
па
не
би
знао
куда
да
се
упути
.
На
то
сви
запљескаше
:
—
Тако
,
свекре
,
тако
,
тако
!
Софка
га
поче
водити
.
Прво
она
коракне
,
на
горњу
степеницу
стане
,
па
онда
се
окрену
к
њему
држећи
га
за
руку
,
стоји
и
чека
,
док
и
он
то
исто
учини
,
а
осећа
како
све
више
у
ознојеној
јој
руци
прсти
његове
руке
дрхте
и
чисто
је
гребу
,
сигурно
због
сада
поткресаних
ноката
.
Он
,
гледајући
у
њу
како
га
са
пажњом
,
милошћу
,
на
очиглед
свију
води
,
држи
за
руку
,
од
среће
чисто
се
заноси
.
Да
ли
да
је
још
дарује
?
И
понова
почиње
руком
око
џепа
,
али
она
то
не
да
,
већ
кришом
,
лицем
,
очима
даје
му
знак
да
то
не
чини
.
Он
због
тога
,
због
те
њене
интимности
,
још
је
срећнији
.
Не
зна
шта
ће
.
Окреће
се
своме
грнетару
,
који
га
у
корак
прати
,
и
грца
,
муца
:
—
Алиле
,
де
,
синко
!
Алил
,
полуциганин
,
у
белим
чакширама
,
са
чалмом
,
дугачка
носа
,
просед
али
висок
,
дугих
руку
,
дугих
лактова
,
почне
да
извија
и
трепти
грнетом
.
И
пратећи
их
свирком
,
заједно
се
и
он
за
њима
пење
.
Горе
их
дочекују
.
Ефенди
Мита
са
свима
се
љуби
.
Али
Маркови
сељаци
још
никако
да
се
ослободе
,
никако
да
се
одвоје
сасвим
од
њега
и
да
подаље
поседају
на
изнесене
столице
и
јастуке
.
Већ
се
сви
збили
у
гомилу
,
и
сви
око
њега
,
Марка
,
свог
„
бате
“
.
А
Софкини
опет
,
ради
њих
,
да
би
пред
њима
показали
колико
они
воле
и
цене
свога
новог
пријатеља
,
тог
њиховог
„
бату
“
,
сви
су
се
утркивали
у
служењу
,
облетању
око
Марка
.
Тодора
га
је
једнако
служила
,
својом
руком
додавала
чаше
,
мезе
.
Морао
да
јој
допусти
,
да
му
сама
она
скине
колију
.
Почеше
већ
и
да
је
пецкају
.
—
А
,
Тодора
,
бабо
,
бабо
,
много
ти
око
новога
пријатеља
!
Марко
,
седећи
на
столици
,
у
челу
,
са
руком
на
коленима
,
гологлав
,
уздрхталог
грла
и
уста
,
није
знао
коме
више
да
се
захвали
.
Да
ли
Тодори
,
прији
,
која
једнако
око
њега
облеће
и
чија
га
топлина
и
јара
из
њених
још
здравих
крупних
прсију
чисто
у
чело
удара
,
или
Софки
,
својој
,
ако
да
Бог
сутра
,
снаји
,
која
га
једнако
двори
,
клечећи
му
уз
колено
,
прави
му
цигаре
и
,
палећи
их
,
сама
му
их
меће
у
уста
;
да
ли
опет
своме
Алилу
грнетару
који
,
клечећи
подаље
од
њега
,
извија
и
свира
као
никада
дотле
.
И
Марко
,
не
могући
више
издржати
,
а
не
знајући
шта
ће
од
радости
и
среће
,
скочи
и
,
са
рукама
позади
,
приђе
Алилу
:
—
Алиле
бре
,
земља
да
игра
,
тако
да
свираш
!
Алил
,
чисто
као
увређен
,
одговори
:
—
Газда
Марко
,
свирка
моја
,
образ
мој
!
И
клечећи
још
више
се
саже
.
Поникну
грнетом
додирујући
њиме
под
,
тако
да
као
испод
земље
поче
да
се
разлева
свирка
,
чувено
„
тешко
оро
“
.
—
Тодора
,
Тодора
!
—
повикаше
сви
.
И
на
изненађење
свих
,
—
јер
су
знали
да
,
ма
колико
наваљивали
,
мучно
ће
она
пристати
,
особито
пред
мужем
и
осталима
,
старијим
,
да
игра
и
то
баш
сад
,
и
то
чувено
„
тешко
оро
“
,
—
она
одмах
поче
,
и
то
као
никада
дотле
,
тако
слободно
,
раздрагано
.
Сви
почеше
да
пљескају
,
старци
да
се
изваљују
,
да
би
је
што
боље
видели
.
Ефенди
Мита
,
изван
себе
,
поче
у
двориште
да
баца
чаше
,
просипа
вино
.
XИX
Сутра
сунце
затече
чочеке
преобучене
у
бела
одела
и
набељене
,
и
то
много
,
утрпано
,
да
би
се
сакриле
боре
и
умор
на
лицу
од
ноћашњице
.
Двориште
је
још
мирисало
на
проливано
пиће
и
јело
,
а
особито
по
праговима
и
степеницама
.
У
башти
од
онога
јучерањег
великог
огња
једва
се
подизао
и
расплињавао
оквашен
,
угашен
дим
,
који
је
већ
мирисао
на
ђубре
.
Доле
до
кујне
,
у
оној
великој
соби
,
Софка
је
већ
спремна
и
обучена
чекала
.
На
њој
је
била
сама
свила
.
Али
ни
шалваре
,
ни
њена
готово
гола
прса
,
претрпана
низама
и
дукатима
,
нису
могла
од
дугачког
и
густог
невестинског
вела
сасвим
јасно
да
се
виде
.
Једино
што
се
испод
тога
вела
видело
како
јој
бљешти
грло
,
врат
и
подбрадак
са
устима
.
Уста
јој
се
никако
нису
могла
да
смире
.
Једнако
је
гутала
пљувачку
.
Покаткад
почела
би
да
осећа
како
јој
и
поред
свег
напрезања
и
упињања
,
изненада
,
одједном
заиграју
кукови
.
А
није
смела
да
седне
,
одмори
се
.
Осећала
је
како
јој
зној
на
прсима
као
грашке
избија
,
ваља
се
и
између
дојака
,
низ
ону
дубодолину
,
пада
,
капље
.
А
ништа
није
сада
са
собом
смела
радити
,
особито
око
свога
тела
,
јер
је
знала
да
,
кад
би
почела
или
да
намешта
косу
,
разгрће
шалваре
,
да
би
слободно
могла
крочити
или
,
кад
би
та
сада
ознојена
прса
почела
брисати
,
да
би
сваки
одмах
с
подсмехом
помислио
,
како
се
она
ето
спрема
,
дотерује
за
мужа
.
Зато
је
морала
сасвим
укрућена
да
стоји
и
да
буде
укочена
,
укипљена
.
Све
што
се
сад
око
ње
по
кући
,
дворишту
догађало
,
за
њу
није
постојало
.
Она
је
једино
знала
и
мислила
само
на
то
:
каква
ће
бити
,
кад
пође
,
прекорачи
праг
и
појави
се
пред
сватовима
и
светом
.
Зато
јој
и
само
време
брзо
прође
.
Она
хука
,
граја
,
дочекивање
сватова
,
њихни
пуцњи
пушака
,
као
неко
халакање
,
топот
коња
,
крцкање
самара
и
,
по
башти
,
и
од
коња
и
од
људи
,
у
тишми
рушење
ограде
,
гажење
цвећа
—
отуда
ниједна
башта
после
удадбе
не
може
се
по
две
три
године
наново
подићи
и
сасвим
зазеленити
—
све
се
то
око
ње
тако
брзо
зби
.
Само
се
трже
пред
излазак
,
када
дојурише
тетке
и
стрине
,
и
плачући
,
праштајући
се
од
ње
,
почеше
је
грлити
,
љубити
и
китити
највише
цвећем
по
коси
.
У
том
уведоше
девера
:
млад
,
висок
и
,
видело
се
,
нарочито
одевен
и
украшен
сељак
,
а
тамо
кроз
капију
грунуше
измешани
и
младожењини
и
Софкини
свирачи
и
чочеци
са
свирком
и
песмом
:
„
Хаџи
Гајка
,
море
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
“
Мати
јој
последња
дотрча
,
поче
да
је
љуби
и
јеца
:
—
Софке
,
Софкице
!
Али
Софки
су
чело
и
уста
већ
били
хладни
,
те
се
она
брзо
и
немо
са
матером
пољуби
и
пође
,
изиђе
из
собе
.
Прекорачи
праг
,
али
сунце
,
сјај
и
граја
је
запљусну
.
Вео
јој
се
закачи
за
праг
,
и
то
јој
добро
дође
.
Застанувши
,
мало
окренута
у
страну
,
са
уздигнутом
руком
као
бранећи
се
од
тога
сунца
,
света
и
граје
,
чекала
је
да
јој
откаче
вео
,
и
у
том
осети
како
се
прибира
,
снажи
.
Јер
стојећи
тако
на
прагу
,
знала
је
да
је
целом
том
свету
дала
времена
да
је
већ
овако
упола
довољно
виде
,
те
да
се
после
не
пренеражују
и
зачуђују
,
када
се
она
сва
к
њима
окрене
.
И
то
би
.
Она
,
и
тако
полуокренута
,
чим
се
појави
,
чу
општи
жагор
и
дах
.
Особито
се
чу
како
његови
,
свекрови
сељаци
,
изненађени
,
зарадовани
и
чисто
поносни
због
те
њене
толике
лепоте
,
почеше
себи
а
нарочито
њему
,
свекру
,
своме
бати
,
као
да
честитају
:
—
Ах
,
бато
!
ах
,
бато
!
Као
свакада
нису
одмах
могли
да
јој
откаче
тај
вео
,
јер
сви
су
хтели
и
грабили
се
.
И
тако
,
застанувши
на
прагу
,
она
се
сасвим
прибра
,
и
кад
би
готова
,
брзо
се
окрену
и
све
,
и
сватове
,
и
околни
свет
,
мирно
,
јасно
и
са
осмехом
погледа
и
као
поздрави
климнувши
главом
.
Излазећи
на
капију
осети
само
како
јој
лице
и
косу
додирну
онај
венац
од
шимшира
и
другог
цвећа
,
већ
осушеног
,
готово
спарушканог
од
фењера
,
и
то
је
задахну
неким
загушљивим
мирисом
као
на
тамјан
и
свеће
.
Али
и
од
тога
се
она
брзо
отресе
,
јер
виде
како
је
испред
ње
улицом
,
па
чак
тамо
до
цркве
,
са
обе
стране
било
пуно
света
.
Све
се
капије
црнеле
,
испуњене
женама
,
особито
девојкама
,
које
су
из
свију
крајева
вароши
и
махала
сишле
.
Полако
и
уморно
је
ишла
.
Далеко
испред
ње
играли
су
и
вили
се
чочеци
,
праћени
,
опкољавани
гомилом
деце
.
Али
Софка
је
знала
како
нико
не
гледа
у
те
чочеке
,
него
сви
одмах
овамо
,
право
на
њу
упиру
погледе
и
,
пропињући
се
из
далека
,
труде
се
да
је
што
боље
виде
,
и
да
све
на
њој
до
ситница
запазе
.
Сви
хоће
да
виде
,
да
ли
је
заиста
онако
лепа
,
онако
обучена
и
окићена
како
се
мислило
.
И
зато
Софка
,
поред
свега
што
је
знала
да
не
треба
да
се
жури
,
да
треба
полако
да
иде
,
ипак
,
и
против
своје
воље
,
поче
да
иде
брзо
,
готово
је
девера
она
водила
а
не
он
њу
.
А
што
се
више
приближавала
крају
улице
,
прилазила
самој
цркви
,
света
,
гужве
све
је
више
бивало
,
све
се
више
око
ње
стешњавало
,
црнело
.
Уз
то
се
још
звона
са
цркве
почеше
мешати
са
свирком
,
хуком
,
те
јој
поче
све
теже
бивати
.
А
поред
ове
гужве
и
тишме
испред
ње
,
досађивала
јој
још
и
она
сватовска
хука
иза
ње
.
Знала
је
да
то
за
њом
иду
њени
:
тетке
,
стрине
,
а
иза
ових
њихни
мужеви
,
сви
у
дугим
чоханим
колијама
а
плитким
ципелама
,
кратких
ногавица
од
чакшира
,
да
би
им
се
око
чланака
виделе
њихне
,
хаџијске
,
беле
чарапе
.
И
сви
они
,
њени
,
заједно
једно
уз
другог
,
да
се
тиме
као
одвоје
од
осталих
сватова
,
особито
од
свекрових
,
од
оних
сељака
на
коњима
.
А
иза
свију
иде
он
,
свекар
јој
.
Радосно
се
он
на
алату
,
у
новом
седлу
,
испрсује
и
хоће
све
испред
себе
да
гледа
:
и
чочеке
,
и
њу
,
Софку
,
како
се
спрам
сунца
а
у
облаку
од
свиле
и
злата
светлуца
,
а
опет
не
може
да
се
наслуша
свирача
,
који
,
као
последњи
,
морају
око
њега
да
иду
,
морају
силно
да
свирају
и
певају
,
да
би
могли
чак
и
чочеци
тамо
испред
Софке
да
их
чују
и
по
такту
да
играју
.
Одмах
уз
њега
његов
верни
Алил
.
Он
,
овако
у
чалми
,
сув
,
иде
с
алатом
ногу
уз
ногу
свирајући
у
грнету
.
Марко
,
од
радости
,
сваки
час
му
лепи
дукате
по
челу
и
чалми
.
Ови
њени
,
хаџије
,
окрећу
се
неки
злобно
,
други
с
подсмехом
,
гунђају
међ
собом
:
„
сељак
“
,
„
керпич
“
али
ипак
зато
сви
га
гласно
питају
:
—
Свекре
,
на
ћев
ли
си
?
—
Како
да
не
,
како
да
не
?
—
чује
Софка
како
им
одговора
,
и
сигурно
понова
Алилу
лепи
новац
.
Испред
цркве
од
просјака
,
деце
и
залудна
света
не
може
да
се
приђе
.
Црква
,
онако
широка
,
на
стубовима
,
са
тремом
око
себе
,
старим
кровом
,
старим
дирецима
,
нагорелим
од
многих
свећа
,
патосана
оним
широким
испуцаним
плочама
и
са
мрачним
,
на
свод
,
гвозденим
прозорчићима
,
поређаним
до
испод
самог
крова
,
изгледала
је
тако
хладна
,
као
скамењена
.
А
још
мртвија
јој
дође
црква
,
кад
уђе
у
порту
,
а
испред
ње
потрчаше
попови
црнећи
се
и
шуштећи
у
својим
мантијама
,
дугим
косама
,
заударајући
оним
њихним
мирисом
на
дуван
,
бурмут
и
восак
.
Али
у
самој
цркви
јој
би
боље
.
Ваљда
,
што
она
врева
и
свирка
преста
,
а
она
,
одведена
пред
двери
,
оста
сасвим
сама
.
Тада
први
пут
у
животу
,
тако
пред
дверима
,
у
средини
цркве
,
осети
она
целу
цркву
око
себе
,
сву
њену
ширину
,
висину
,
особито
њене
високе
сводове
као
чак
у
небо
,
са
почађавелим
тамним
сликама
,
све
из
Страшнога
Суда
.
Овамо
испред
ње
,
до
самог
лица
јој
,
издизао
се
висок
иконостас
,
окићен
поређаним
кандилима
и
испуњен
иконама
.
То
су
биле
сигурно
оне
најважније
са
највећом
моћи
исцељења
и
чудотворства
.
И
докле
ју
је
из
иконостаса
,
рамова
од
слика
и
дрвореза
чисто
гушио
мирис
на
црвоточину
,
буђу
,
тамјан
и
покапане
свеће
,
дотле
ју
је
опет
иза
ње
онај
простран
под
,
патосан
плочама
и
са
влажном
,
трулом
прашином
,
хладно
обухватао
и
пунио
језом
.
Сунца
,
светлости
ни
од
куда
није
било
.
Једино
из
олтара
,
изнад
часне
трпезе
био
је
велики
округао
отвор
и
кроз
њега
је
силно
у
сноповима
продирала
светлост
.
А
изгледало
је
да
је
то
навлаш
тако
удешено
,
да
би
појање
,
служење
службе
овамо
што
свечаније
,
што
јасније
и
потресеније
бивало
.
Софка
први
пут
у
животу
виде
јасно
испред
себе
,
кроз
двери
,
часну
трпезу
и
ону
мртву
,
тако
хладну
,
тако
стару
развијену
плашчаницу
,
и
око
ње
поређане
путире
,
крстове
,
чираке
са
упаљеним
свећама
.
Иза
себе
слушала
је
како
се
сватови
крећу
,
премештају
с
ноге
на
ногу
,
чекајући
а
не
смејући
ни
да
кашљу
,
ни
да
слободно
дишу
.
„
Њени
“
с
једне
стране
,
поређани
у
столове
,
а
„
његови
“
,
свекрови
,
с
друге
стране
,
збијени
,
и
тамо
чак
до
самога
улаза
.
Поче
осећати
како
је
боле
ноге
,
особито
листови
,
ваљда
од
тога
немог
,
укоченог
стајања
.
У
руке
јој
угураше
упаљене
кумовске
свеће
и
до
ње
,
тако
исто
пред
двери
,
такође
са
упаљеним
свећама
,
доведоше
њега
,
младожењу
.
Испод
очију
,
кроз
крајеве
очне
,
она
га
поче
гледати
.
После
испита
сада
први
пут
га
виде
целог
.
Исто
онако
мали
,
са
већ
широким
прсима
и
развијеним
вилицама
и
подбратком
,
али
раменима
и
ручним
костима
још
детињим
.
Особито
му
је
била
сниска
,
до
коже
ошишана
детиња
коса
изнад
испупчена
чела
.
Ма
да
је
имао
најскупље
чохане
чакшире
и
свилене
појасеве
,
ипак
,
видело
се
,
да
се
у
њима
губи
.
Ни
кукови
,
ни
колена
му
се
не
виде
.
Джепови
са
колутима
гајтана
сасвим
се
изгубили
у
трбух
и
у
појас
,
и
једва
су
му
вирили
.
Али
испред
њих
,
у
олтару
,
поче
већ
да
се
шири
тамњан
и
зачуше
се
прапорци
на
кадионици
.
На
доња
уска
врата
до
певнице
изиђе
клисар
носећи
налоњ
и
венчане
,
искићене
,
сребрне
круне
.
На
то
се
чу
жагор
сватова
,
који
сигурно
нагрнуше
тамо
око
постављеног
налоња
.
И
онда
одједном
и
то
тако
изненада
,
да
Софку
чисто
у
чело
удари
,
те
јој
глава
клону
,
отворише
се
двери
са
свештеником
у
златној
одежди
,
који
,
чисто
уживајући
у
тој
запрепашћености
,
силно
,
гласно
запева
:
Миром
Господу
помолим
сја
!
И
после
,
када
је
од
двери
поведоше
натраг
са
младожењом
,
она
је
кроз
трепавице
само
у
њега
гледала
.
Само
је
њега
осећала
,
како
јој
допире
до
испод
пазуха
.
И
никако
није
могла
колена
да
му
сагледа
,
тако
је
он
ситно
ишао
поред
ње
.
Служио
сам
прота
и
сви
свештеници
и
ђакони
па
и
клисари
са
гробљанске
цркве
.
Сви
су
они
били
ту
,
јер
се
већ
начуло
ко
је
он
,
тај
њен
свекар
,
газда
Марко
,
и
како
ће
сада
сам
дукат
падати
.
И
зато
,
да
би
што
више
као
оправдали
тај
силан
новац
,
што
ће
од
њега
добити
,
није
се
смело
са
венчањем
брзо
свршити
.
Морала
да
буде
права
,
истинска
служба
,
без
скраћивања
.
Софка
чу
како
отпочеше
њени
,
поређани
тамо
у
столове
,
да
одговарају
на
јектенија
.
То
је
било
њихно
,
њихне
куће
и
фамилије
као
право
,
одличје
.
Али
овамо
око
ње
свеће
су
све
више
гореле
,
и
од
њих
све
је
гушћи
задах
бивао
,
а
сама
је
она
све
више
окружавана
и
потискивана
од
сватова
.
Особито
се
пропињали
њени
:
тетке
,
стрине
,
које
су
једнако
,
не
толико
у
њу
,
колико
у
њега
,
младожењу
гледале
и
пиљиле
,
бодро
мотрећи
,
како
га
Софка
држи
за
руку
,
како
се
мучи
,
да
му
малу
детињу
руку
задржи
у
својој
.
И
то
држање
младожењине
руке
било
је
за
њу
најтеже
.
Осећала
је
како
његови
укочени
,
уплашени
прсти
само
леже
у
њеној
руци
,
те
она
мора
јако
да
их
стеже
,
да
би
их
могла
држати
.
Срећом
били
су
преко
њихних
руку
пребачени
дарови
,
басме
и
свиле
,
те
се
није
могло
видети
њено
непрекидно
упињање
:
чим
осети
како
од
његових
прстију
све
по
један
мање
и
мање
остаје
у
њеној
руци
,
док
не
остане
само
један
,
она
онда
мора
понова
целу
његову
шаку
да
хвата
.
Једини
као
да
се
томе
досећао
свекар
Марко
,
јер
га
је
видела
како
се
он
све
више
и
јаче
пробија
измеђ
сватова
и
издиже
се
на
прсте
,
да
би
га
она
видела
и
тиме
је
као
охрабрио
.
Али
што
се
више
одужавало
венчање
,
молитве
,
певање
,
око
њих
све
загушљивије
бивало
,
младожења
се
све
више
умарао
.
Све
му
се
јаче
знојила
она
рука
у
њеној
.
Софка
је
осећала
,
како
све
мучније
,
све
теже
,
једва
задржава
његову
ознојену
руку
.
Одједном
учини
јој
се
како
не
може
више
,
јер
му
толико
клизе
прсти
из
сада
и
њене
већ
ознојене
руке
,
да
ће
још
пре
свршеног
венчања
морати
да
му
испусти
руку
,
и
раздвоје
се
.
И
ето
,
сад
ће
се
њој
десити
оно
,
што
се
ни
једној
при
венчању
није
догодило
:
да
се
све
поквари
,
јер
тим
раздвајањем
руку
,
падањем
сватовских
дарова
између
њих
на
под
,
прекида
се
брачна
веза
.
Осети
како
јој
од
страха
и
ужаса
поче
црква
да
се
врти
.
Не
знајући
већ
шта
ће
,
одједном
подиже
главу
и
погледа
свекра
тако
очајнички
,
да
се
овај
пренерази
и
занесе
од
страха
.
Помисли
да
је
она
узалуд
себе
мучила
и
гонила
,
али
сада
,
пред
свршетак
,
када
ће
да
се
закључи
брачна
веза
,
не
може
да
издржи
,
хоће
да
одустане
од
овакве
своје
неприлике
,
оваког
мужа
,
зато
га
сада
тако
очајно
гледа
,
молећи
за
опроштај
,
што
ће
га
ето
обрукати
,
осрамотити
.
Али
Софка
му
мимиком
одрече
да
није
то
,
чега
се
боји
,
већ
показа
своје
раме
и
испружену
руку
.
Он
,
сав
срећан
,
што
није
оно
,
досети
се
.
И
Софки
он
дође
тако
драг
и
мио
,
што
познаде
да
ју
је
разумео
,
јер
виде
како
он
брзо
позва
црквењака
и
шану
му
нешто
.
Црквењак
проти
,
прота
,
давши
свештеницима
знак
,
одмах
отпоче
:
Исаије
,
ликуј
!
Софка
упијајући
нокте
у
младожењине
прсте
,
да
би
их
одржала
у
својој
руци
,
издржа
у
обилажењу
око
налоња
и
једва
дочека
да
изиђе
из
цркве
.
Не
жалећи
,
што
виде
како
се
њени
са
својим
свирачима
одвојише
и
одоше
,
она
чисто
одахну
кад
поче
савијати
и
силазити
другим
делом
чаршије
,
ка
младожењиној
кући
.
Дакле
прође
и
то
што
