јеодмах
наредио
,
деспот
остави
на
сину
Лазару
,
који
је
и
сам
већ
био
проглашен
за
деспота
.
Стари
деспот
је
наредио
да
војска
заузме
градове
,
а
народ
да
се
склони
у
збегове
,
чим
време
дође
и
Турци
ударе
.
За
збегове
је
наредио
да
се
напред
спреме
и
засеку
,
тако
да
се
ништа
на
двоје
на
троје
не
ради
.
На
јужној
граници
,
међу
Врањем
и
Гњиланом
,
одредио
је
да
се
скупи
једна
војска
под
командом
војводе
Николе
Скобаљића
,
а
код
Приштине
према
Скопљу
друга
.
Тако
су
се
очекивали
догађаји
,
који
су
одмах
настали
чим
је
лето
грануло
.
Велика
народна
трагедија
,
која
се
видела
и
очекивала
,
поче
да
се
врши
над
мученичким
народом
српским
.
XВ
.
Наш
познаник
Ибрахим
-
беј
беше
одређен
од
султана
Мехмеда
,
да
понесе
пријатне
гласове
деспоту
Ђурђу
и
да
му
заиште
Смедерево
и
сву
дунавску
обалу
,
по
том
сву
јужну
Србију
до
Крушевца
,
заједно
с
Новим
Брдом
,
главним
извором
деспотових
доходака
,
по
томе
пут
к
Београду
,
остављајући
деспоту
земље
између
Мораве
и
Дрине
,
и
к
тому
још
Кучево
,
Браничево
и
Ресаву
.
Пут
низ
Мораву
к
Београду
ваљало
је
увек
држати
слободан
за
султана
и
његову
војску
.
Ибрахим
-
беј
се
журио
по
заповести
свога
господара
,
макар
да
је
деспот
Ђурађ
удешавао
да
га
он
дома
не
застане
и
ту
му
поруку
не
могне
саопштити
,
да
би
тако
времена
задобио
.
Али
још
из
Софије
Ибрахим
-
беј
пошаље
пред
собом
улака
ка
Гвозденовићу
,
да
би
свакојако
изашао
пред
њ
у
Ниш
,
пошто
није
имао
времена
да
толико
скреће
с
пута
колико
би
требало
да
отиде
до
Плочника
и
да
се
онде
види
с
Гвозденовићем
.
Гвозденовић
се
пожури
одмах
у
Ниш
и
онде
спреми
где
ће
Ибрахим
-
беј
отпочинути
,
па
изађе
пут
Пирота
к
Нишкој
Бањи
,
да
Ибрахим
-
беја
дочека
.
Тако
је
осим
других
деспотових
људи
који
су
по
дужности
изашли
пред
посланика
,
с
њим
ујахао
у
Ниш
и
Витомир
Гвозденовић
.
Кад
су
њих
два
остали
сами
,
Ибрахим
-
беј
ће
се
обратити
Гвозденовићу
:
—
Е
,
пријатељу
,
ево
дође
време
,
брже
но
што
сам
и
сам
мислио
,
да
се
свршава
.
Султан
хоће
да
свршава
.
Не
говори
свакоме
,
али
за
себе
знај
.
Јеси
ли
при
речи
?
Још
мало
,
па
ћемо
се
моћи
разговарати
о
пашалуку
у
Крушевцу
.
—
Дакле
,
ово
је
крај
?
Какав
си
налог
добио
за
Смедерево
?
Можеш
ли
ми
казати
?
—
Могу
,
зашто
не
?
Султан
тражи
сву
земљу
до
Крушевца
,
пут
до
Београда
,
јер
хоће
да
напада
на
Угарску
,
и
дунавску
обалу
заједно
са
Смедеревом
.
Оставља
деспоту
Кучево
,
Браничево
и
Ресаву
и
сву
земљу
између
Мораве
и
Дрине
све
до
пећских
граница
.
То
је
баш
доста
.
Што
ће
деспоту
војска
?
На
њу
трошити
не
мора
!
За
господски
живот
доста
му
је
што
му
султан
оставља
.
—
А
знаш
ли
да
деспота
нећеш
застати
у
Смедереву
?
Оставио
је
само
деспота
Лазара
,
али
он
не
може
ништа
свршити
.
У
народ
је
пуштен
глас
да
се
сав
листом
на
војску
спрема
и
у
збегове
склања
.
Нису
још
дошле
последње
заповести
,
али
се
очекују
сваки
дан
.
—
Све
је
то
ситница
.
Кад
пође
царска
војска
,
све
ће
се
то
распрштати
на
све
стране
.
Деспот
Ђурађ
није
ништа
особито
измислио
што
је
утекао
у
Угарску
.
Доћи
ће
већ
и
он
.
Како
си
ти
,
Гвозденовићу
?
Чекаш
ли
пашалук
у
Крушевцу
?
Сад
смо
близу
и
тога
дара
.
—
Јеси
ли
на
речи
?
Ја
сам
готов
.
—
Да
замоташ
чалму
.
—
Јест
.
—
Али
није
само
то
,
драги
Гвозденовићу
!
Има
још
један
дар
,
на
који
ја
много
полажем
,
ма
да
ти
о
њему
никад
нисам
говорио
.
—
Какав
је
то
дар
?
упита
Гвозденовић
малко
узнемирен
.
—
Како
ћеш
и
ти
примити
ислам
,
праву
веру
пророкову
,
ја
рачунам
да
пријатељство
још
боље
вежемо
,
да
се
ородимо
.
—
Ородимо
?
Како
то
мислиш
,
Ибрахим
-
беју
,
упита
Гвозденовић
.
—
У
тебе
има
ћерка
.
Зар
ја
теби
не
бих
могао
постати
зет
?
Ја
сам
је
једном
приликом
видео
.
Био
бих
срећан
да
је
назовем
својом
,
да
њом
окитим
свој
харем
.
Гвозденовић
се
очевидно
збуни
и
стушти
ма
да
је
добро
био
навикнут
да
влада
собом
.
Он
тек
тада
схвати
да
Ибрахим
-
беј
помишља
на
Миљу
.
Обрадовало
га
то
није
нимало
.
То
је
и
њему
била
прва
горка
чаша
од
великих
његових
пријатеља
.
Мислио
је
у
глави
како
је
то
могло
бити
да
Ибрахим
-
беј
Миљу
види
,
али
речи
његове
убеђивале
су
га
јасно
да
је
Миљу
Ибрахим-
беј
видео
и
да
зна
њену
вредност
.
—
Е
,
Ибрахим
-
беју
,
одговори
он
одмах
,
по
нашим
обичајима
то
је
теже
.
Девојка
треба
и
сама
да
пристане
,
и
треба
да
пристане
њена
мајка
.
Ја
ти
на
то
,
с
тога
,
сад
не
могу
ништа
одговорити
.
Кад
се
сврше
ови
послови
,
можемо
их
питати
.
—
Ти
чини
шта
знаш
,
ја
зато
не
знам
.
Али
моја
је
жеља
да
се
ородимо
,
и
тога
ти
се
ја
одрећи
не
могу
.
Ти
гледај
шта
ћеш
.
Ибрахим
-
беј
оде
да
спава
,
а
Гвозденовић
оста
као
посрамљен
у
најнепријатнијим
расположењима
.
Њему
дође
на
памет
његова
жена
Круна
;
њени
прекори
за
његово
шуровање
с
Турцима
;
њено
свагдашње
нерасположење
кад
би
му
Ибрахим
-
беј
у
госте
дошао
.
Он
се
сећаше
дубоких
хришћанских
осећања
Круниних
,
која
је
у
деци
својој
,
и
мушкој
и
женској
,
с
крвљу
и
с
природом
њиховом
саставила
.
Паде
му
на
памет
његова
већ
тврда
одлука
да
хришћанство
напусти
и
да
се
потурчи
ради
частољубивости
и
ради
прљавих
користи
овога
света
.
Па
се
сети
сина
свога
Којадина
који
је
о
књижевним
и
верским
стварима
знао
више
него
владика
.
Паде
му
на
памет
како
се
тек
Турака
и
вере
њихове
ужасава
Миља
,
његова
љубимица
,
и
како
је
баш
њу
Ибрахим
-
беј
изабрао
да
је
од
њега
за
накит
свога
харема
заиште
.
Гвозденовић
се
силно
поколебао
.
Најдубље
жилице
праотачке
вере
затреперише
у
њему
.
Мало
је
требало
па
да
плане
и
дуне
у
планину
,
те
да
се
он
сам
стави
на
чело
онима
многобројним
који
су
киптели
на
све
стране
и
који
су
били
против
Турака
.
Паде
му
на
памет
како
ће
жена
његова
примити
глас
о
његовој
промени
вере
.
Пошто
је
у
својој
кући
све
добро
познавао
,
он
се
стресе
од
саме
те
помисли
.
Он
добро
смотри
као
даје
пред
њим
,
како
се
пред
њим
,
Турчином
,
његови
двори
просто
затварају
и
како
он
од
једном
,
као
мађијама
,
остаје
и
без
жене
,
и
без
кћери
,
и
без
синова
,
без
игде
икога
.
Шта
му
је
онда
било
хасне
од
нове
вере
и
од
свију
користи
које
је
она
обећавала
,
кад
би
,
ње
ради
,
остао
,
тако
од
часа
,
лишен
и
куће
,
и
породице
,
и
онога
тихог
,
поузданог
породичног
живота
,
с
којим
је
био
срастао
,
на
који
се
био
тако
навикао
,
да
без
њега
ни
мрднути
не
би
могао
.
Гвозденовић
чисто
јаукну
од
бола
,
који
у
њему
изазиваху
ова
привиђења
.
Он
се
нагло
диже
,
приступи
постељи
која
је
за
њ
била
спремљена
,
брзо
се
свуче
и
леже
,
да
у
сну
потражи
заборава
и
утехе
од
болова
који
су
били
тако
мучни
и
тешки
!
Сутра
дан
Ибрахим
-
беј
отпутује
у
Смедерево
.
Деспота
Ђурђа
заиста
не
застане
дома
,
али
он
одмах
изручи
поруку
деспоту
Лазару
,
који
му
одговори
да
ће
је
саопштити
оцу
своме
.
Ибрахим
-
беја
замоли
да
причека
.
Међутим
тога
истога
часа
издаду
се
свуда
по
границама
заповести
да
се
треба
надати
турском
нападу
и
да
га
треба
одбити
.
За
све
градове
у
деспотовој
држави
изађе
наредба
да
се
одмах
оправе
и
опреме
.
Све
житнице
је
ваљало
напунити
житом
,
све
магацине
одређеним
потребама
.
Млинове
градске
и
пећи
ваљало
је
окушати
и
прегледати
.
Водоводе
тако
исто
.
За
сваки
град
је
било
одређено
која
ће
га
војска
и
под
којим
заповедником
посести
и
бранити
и
кад
ће
се
затворити
.
Градове
на
граници
ваљало
је
посести
одмах
,
али
војници
нису
смели
хранити
се
храном
спремном
за
опсаду
пре
него
што
би
градови
били
затворени
.
За
народ
изађе
наредба
да
се
сав
склони
у
збегове
и
да
се
збегови
одмах
удесе
тако
да
се
у
њима
може
и
зимовати
,
само
да
се
у
збегове
не
излази
до
последњег
тренутка
,
али
да
је
у
њима
све
готово
и
да
свако
село
за
време
спреми
што
му
треба
.
Људи
крепки
и
за
оружје
да
се
сви
наоружају
и
да
су
готови
поћи
одмах
на
границу
чим
се
позову
.
Деспот
је
Ђурађ
од
својих
људи
знао
да
се
једна
војска
турска
скупља
у
Велбушкој
Бањи
(
Ћустендилу
)
.
Она
би
избила
на
Нагорично
(
Куманово
)
и
оданде
се
упутила
пут
Врања
и
Ниша
.
Спрам
те
војске
деспот
је
наредио
да
се
спреми
српска
војска
у
Врању
,
и
њој
је
одредио
за
главног
војводу
Николу
Скобаљића
.
Топличка
војска
имала
је
поћи
на
ту
страну
и
стати
под
команду
Скобаљићеву
.
Другу
је
војску
султан
спремао
у
Скопљу
.
Њој
је
било
прописано
да
удари
низ
Качаник
,
на
Ново
Брдо
,
на
Косово
и
даље
пут
Призрена
и
Јадранског
Мора
.
Супрот
те
војске
деспот
је
скупљао
из
својих
западних
крајева
другу
војску
,
којој
је
за
војводу
одредио
свога
сина
Лазара
.
Овој
је
војсци
српској
био
задатак
да
брани
Ново
Брдо
,
знаменито
рударско
место
српско
.
Кад
су
се
објавиле
ове
тешке
заповести
,
свак
је
претрнуо
као
пред
последњим
часом
.
Још
се
није
било
стишало
у
народу
ни
оно
мучно
расположење
које
се
раширило
после
пада
Цариграда
.
Сад
се
видело
да
се
обистињавају
тада
раширене
зле
слутње
за
Србију
.
Најгоре
је
било
што
нико
није
веровао
да
је
могуће
спасти
се
.
Завладало
је
народом
некакво
предосећање
да
су
ту
последњи
дани
самосталног
народног
живота
и
да
је
,
по
Божој
вољи
,
настало
време
да
се
господство
промени
и
да
Турци
завладају
.
Пад
Цариграда
сматрао
се
као
знак
ове
велике
промене
.
Људи
су
о
овоме
мислили
сваки
на
свој
начин
,
према
својим
уверењима
и
склоностима
.
Добри
,
побожни
и
поштени
људи
ишли
су
као
отровани
и
сматрали
ову
неминовну
казну
Божју
као
несрећу
коју
,
по
Божјој
вољи
,
треба
трпети
и
сносити
.
Људи
пак
другојачије
природе
,
који
су
свикли
у
свакој
прилици
тражити
свој
интерес
и
довијати
се
,
мислили
су
којим
би
начином
нове
прилике
требало
окренути
у
своју
корист
,
тако
да
њима
после
промене
власти
буде
боље
но
што
је
пређе
било
.
То
ништа
није
сметало
да
се
с
великом
вољом
и
с
потпуном
послушношћу
изврше
све
деспотове
заповести
.
Слутила
се
пропаст
српскога
господства
,
па
као
да
се
мислило
да
последње
заповести
дојакошњих
господара
треба
извршити
потпунце
.
И
све
су
заповести
извршене
за
врло
кратко
време
.
У
Горњој
Топлици
Гвозденовић
нареди
да
главном
војском
која
ће
поћи
под
команду
Н
.
Скобаљића
к
Врању
управља
Јован
Михаиловић
властелин
из
Беле
Цркве
,
човек
оштар
и
поуздан
управник
.
Одред
те
војске
из
Плочника
и
Точана
,
многобројан
и
веома
добро
опремљен
,
имали
су
да
воде
Јанко
Плетикосић
и
његов
син
Драгош
.
Којадину
Гвозденовићу
остаде
такође
под
заповестима
већи
одред
,
да
чува
границу
од
Косова
,
или
од
Врања
,
на
случај
да
би
штогод
поклизла
једна
или
друга
војска
,
и
да
држи
везу
међу
српском
војском
око
Мораве
и
оном
око
Ситнице
,
па
којој
би
потребно
било
,
оној
и
као
резерва
да
у
помоћ
прискочи
.
Стари
Гвозденовић
био
је
ту
уз
Којадина
одредио
и
Драгоша
,
али
Драгош
се
толико
молио
да
га
пусте
напред
к
војсци
која
ће
да
ради
,
да
су
га
,
напослетку
,
морали
пустити
да
пође
с
оцем
његовим
Јанком
,
који
се
сматрао
за
једнога
од
најбољих
војвода
.
Син
је
стао
у
ту
војску
,
да
од
старога
лава
на
самом
бојном
пољу
прими
поуке
у
практици
.
Одређени
су
били
и
људи
који
ће
збегове
чувати
и
бранити
,
а
сељаци
су
сами
из
свакога
села
сваки
за
своје
село
изабрали
збегове
и
распоредили
све
што
треба
за
живот
у
збеговима
.
Још
је
требало
о
свему
известити
царицу
Мару
и
примити
њене
заповести
.
Тога
ради
пође
сам
Гвозденовић
у
њен
дворац
поред
манастира
.
Између
свију
дворкиња
царици
се
у
последње
време
највише
била
свидела
Стаменија
Плетикосићева
својом
отвореношћу
,
бистрином
и
умешношћу
у
свачему
.
Ништа
јој
није
требало
двапут
казати
,
па
да
упамти
и
научи
.
Царица
Мара
је
није
,
готово
,
више
ни
пуштала
од
себе
,
и
једнако
јој
је
говорила
да
ће
је
она
и
удати
.
Стаменија
јој
је
смерно
одговорала
да
се
не
мисли
удавати
,
али
је
царица
назирала
да
се
под
њеним
одрицањем
крије
нежна
тајна
,
и
готово
је
могла
погодити
и
каква
је
.
У
последње
време
царица
је
била
веома
забринута
,
те
тога
ради
није
више
мислила
ни
на
какву
забаву
.
Када
су
јој
јавили
великог
властелина
Гвозденовића
,
одмах
нареди
да
га
пусте
к
њој
.
—
Превисоко
ти
царство
,
не
доносим
ти
добре
гласове
.
Имам
заповест
од
деспота
да
те
известим
,
и
тога
ради
сам
дошао
.
—
Шта
поручује
мој
отац
?
—
Поручује
да
је
рат
на
прагу
.
Турци
тек
што
нису
ударили
.
Ишту
од
деспота
јужну
половину
Србије
до
Крушевца
заједно
с
Новим
Брдом
и
Призреном
;
ишту
пут
к
Београду
;
ишту
Смедерево
и
цело
дунавско
побрежје
,
а
остављају
деспоту
земљу
између
Мораве
и
Дрине
,
и
по
том
Браничево
,
Кучево
и
Ресаву
,
колико
да
има
од
чега
живети
.
Као
што
већ
превисоко
ти
царство
зна
,
деспот
је
отишао
у
Угарску
да
тражи
помоћи
.
Нама
је
наредио
да
напад
одбијемо
и
да
народ
склонимо
у
збегове
.
Мени
је
наредио
да
превисоко
ти
царство
известим
,
да
чујем
твоје
заповести
и
да
их
у
свему
извршим
.
—
Имам
и
ја
писма
из
Цариграда
,
која
ми
то
исто
јављају
,
одговори
царица
Мара
.
Моји
чиновници
,
јавља
ми
се
,
остаће
мирни
на
мојим
земљама
.
Они
се
надају
да
моје
земље
ни
у
рату
неће
узети
учешћа
.
—
Твоје
ће
земље
и
од
нас
бити
поштеђене
,
одговори
Гвозденовић
,
али
војску
дижемо
свуда
,
па
ћемо
је
дизати
и
из
твојих
земаља
.
—
Не
велим
вам
ја
ништа
,
одговори
царица
,
радите
што
мислите
да
треба
.
Ја
бих
рада
отићи
к
мајци
где
она
буде
,
у
Руднику
или
тамо
гдегод
.
Све
што
бих
вас
молила
,
то
је
да
ми
наредите
што
ми
треба
за
пут
,
коње
и
људе
.
Ја
ћу
својим
људима
сама
наредити
што
треба
.
Још
бих
молила
да
се
ништа
не
дира
у
моје
приставе
на
имањима
,
а
ја
ћу
сама
издати
наредбе
о
свему
што
треба
да
раде
.
По
том
нека
буде
воља
Божја
.
Што
је
суђено
,
отклонити
се
не
може
!
—
Мисли
ли
превисоко
ти
царство
одмах
путовати
?
—
Чим
будем
готова
с
наредбама
и
са
спремом
.
Ја
ћу
вас
известити
по
нарочитом
човеку
.
Гвозденовић
се
диже
да
пође
.
Царица
зовну
Стаменију
и
нареди
јој
да
се
звони
у
цркву
на
молитву
,
па
по
том
позва
Гвозденовића
да
буде
на
молитви
и
он
,
а
сама
оде
у
своје
собе
да
се
спрема
.
Повративши
се
из
цркве
,
са
које
се
већ
разлегао
звук
манастирског
звона
,
Стаменија
уђе
на
ново
у
дворану
,
у
којој
је
био
остао
Гвозденовић
,
приђе
му
руци
,
и
по
том
стане
код
врата
,
на
која
ће
се
повратити
царица
,
и
очекиваше
је
.
Гвозденовић
је
једва
познаде
у
њеном
смерном
оделу
дворкиње
.
—
Боже
мој
,
Стаменија
,
јеси
ли
ти
то
?
рећи
ће
он
,
променила
си
одело
,
начинила
си
се
пола
калуђерица
,
па
не
могу
да
те
познам
.
—
Да
,
ја
сам
!
Сад
ме
царица
готово
никако
не
пушта
од
себе
.
Жељна
сам
свога
одела
.
Али
царица
је
тако
добра
,
да
се
не
може
не
слушати
.
—
Царица
ће
да
путује
к
својој
мајци
на
деспотски
двор
.
Да
ли
ће
и
тебе
повести
,
упитаће
Гвозденовић
.
У
тај
мах
се
показа
царица
Мара
у
превесу
и
у
свечаном
црном
огртачу
и
позвавши
Стаменију
да
за
њом
пође
,
упути
се
преко
дворишта
цркви
.
За
њима
пође
Гвозденовић
и
други
који
су
се
онде
у
порти
десили
.
Са
свих
страна
из
ћелија
и
из
дворишта
хитале
су
к
цркви
калуђерице
у
свом
црном
оделу
,
старе
и
младе
,
све
умотане
у
своје
трубе
калуђеричке
хаљине
,
у
којима
се
све
заборавља
.
Црква
се
скоро
дупке
напунила
.
Глас
старога
архимандрита
,
доста
снажан
,
одјекивао
је
о
сводове
храма
,
који
је
у
са
свим
другојачијим
временима
подигнут
.
Царица
је
одмах
клекла
и
са
скрштеним
рукама
,
с
очима
к
небу
подигнутим
,
слушала
је
молитву
да
Бог
притече
у
помоћ
одбрани
вере
православне
и
оружју
хришћанском
.
После
молитве
је
царица
Мара
отпустила
Гвозденовића
.
Десетак
дана
беше
прошло
од
овога
разговора
.
Царица
Мара
беше
отишла
у
Рудник
к
деспотици
Јерини
.
Смедерево
је
већ
била
испунила
војска
.
Топличка
војска
такође
се
већ
живо
кретала
са
својих
зборишта
пут
границе
или
одређених
јој
положаја
.
У
Плочнику
беше
одређен
дан
за
полазак
.
Тога
дана
све
је
тутњило
у
Гвозденовића
двору
.
Два
велика
бурета
вина
беху
изваљана
на
авлију
и
спремљена
за
точење
.
Близу
њих
стајало
је
испечено
једно
теле
и
неколико
прасаца
и
јагањаца
.
Момци
с
ножевима
стајали
су
спремни
да
одсеку
што
би
ко
зажелео
.
На
средини
авлије
стајао
је
застрвен
сто
с
водицом
у
сребрној
здели
.
Поред
ње
кита
босиљкова
.
У
авлији
и
на
пољу
доста
оседланих
коња
.
Стари
Гвозденовић
и
син
му
Којадин
стоје
спремни
за
пут
у
својим
властеоским
хаљинама
,
огрнутим
властеоским
плаштевима
и
са
златним
појасом
и
мачем
о
бедрима
.
Војници
су
били
прекрилили
авлију
,
разговарајући
се
.
Жене
и
девојке
су
трчале
тамо
овамо
за
послом
и
око
госпође
Круне
.
Све
су
се
бринуле
да
свак
буде
добро
послужен
и
да
нико
ни
за
што
не
зажали
на
властеоски
двор
.
Очекивао
се
отац
Калистрат
да
освешта
водицу
,
да
пошкропи
и
да
благослови
,
па
да
се
,
у
име
Божје
,
напред
крену
.
На
послетку
указа
се
и
отац
Калистрат
.
Чим
одјаха
коња
,
јави
се
домаћину
и
домаћици
,
па
приступи
к
послу
,
пошто
је
дан
одмицао
.
Војници
се
сви
уредише
,
поскидаше
капе
и
побожно
слушаху
молитву
.
Отац
Калистрат
поче
говорити
.
Он
помену
деспотску
заповест
и
хришћанску
дужност
.
Помену
послушност
и
слогу
.
Рече
како
друг
друга
треба
да
чува
као
очи
у
глави
.
Нагласи
како
од
њих
и
од
њихове
тврдоће
,
послушности
и
верности
зависи
и
вера
и
отаџбина
,
и
како
ће
имати
вечни
благослов
они
који
се
добро
покажу
,
а
како
ће
издајници
бити
проклети
и
овога
и
онога
света
.
Отац
Калистрат
је
говорио
громко
,
лагано
,
да
га
и
најпростији
може
разумети
.
Али
је
говорио
с
истинитим
одушевљењем
,
из
душе
к
души
,
тако
да
је
узбуђивао
.
Његов
глас
и
његова
реч
проницали
су
свакоме
у
душу
.
Многи
су
плакали
,
нарочито
женскадија
.
Полазило
се
у
рат
са
злим
слутњама
.
Тада
,
доиста
,
нико
није
могао
знати
ко
ће
се
и
како
ће
се
из
рата
вратити
,
ни
шта
ће
после
рата
бити
.
То
је
доприносило
да
узбуђење
од
говора
оца
Калистрата
буде
много
јаче
.
Кад
је
отац
Калистрат
свршио
беседу
,
сви
,
по
реду
старештва
,
прођоше
поред
њега
да
му
целивају
десницу
и
крст
и
да
их
он
пошкропи
освештаном
водом
и
босиљком
.
Кад
се
и
то
посвршавало
,
женскадија
с
момцима
навали
да
изврши
послужење
.
Госпођа
Круна
је
још
раније
издала
наредбе
како
да
се
понуде
сви
без
разлике
и
како
нико
непослужен
да
не
остане
.
Њен
је
главни
помоћник
у
томе
била
ћерка
јој
Миља
.
И
сви
сад
навалише
на
посао
.
Комаде
печења
људи
су
узимали
са
собом
,
да
им
се
нађе
при
руци
гдегод
напред
.
На
послетку
дође
и
тренутак
да
се
полази
.
Гвозденовић
први
појаха
коња
да
покаже
пример
.
За
њим
су
се
журили
сви
остали
.
Драгош
и
Којадин
приђоше
да
се
опросте
с
госпођом
Круном
и
са
госпођом
Плетикосићком
.
Стаменија
је
била
раније
отпутовала
на
двор
деспотов
с
царицом
Маром
.
Миља
је
,
једва
задржавајући
сузе
,
озбиљно
прилазила
к
Драгошу
да
му
пожели
среће
.
Најпосле
војничке
трубе
засвираше
,
и
војска
пође
у
две
колоне
:
једни
,
с
Којадином
на
челу
,
одоше
пут
Беле
Цркве
,
одакле
ће
на
висове
планинске
према
Косову
;
други
пак
с
Гвозденовићем
на
челу
пут
Лесковца
(
Дубочице
)
,
одакле
им
је
ваљало
хватати
границу
и
примити
бој
с
Турцима
чим
ударе
.
Најтеже
је
било
онима
који
остају
.
Празне
куће
,
жељна
срца
!
Живи
се
код
куће
,
а
мисли
су
онамо
где
су
мили
и
драги
,
на
незнану
месту
.
На
њих
се
мисли
,
ако
је
боље
јело
спремљено
,
и
пита
се
:
како
је
њима
;
шта
ли
они
једу
,
да
не
гладују
?
На
њих
се
мисли
,
ако
је
сунце
,
или
ако
је
киша
;
ако
је
топло
,
или
ако
је
хладно
.
Па
онда
она
највећа
неизвесност
:
да
ли
ће
се
вратити
живи
и
здрави
,
или
неће
;
хоће
ли
се
икад
видети
или
неће
?
Тако
су
оне
код
куће
обузела
размишљања
,
свагда
мучна
и
туробна
,
врло
често
заливена
сузама
.
И
ту
остаје
судбина
,
неумољива
игра
случаја
шта
ли
,
још
као
једини
разлог
.
XВИ
.
Vь
lҍto
6962
(
1454
)
iюliі
.
l
.
primi
цар
ь
Мехмед
ь-
Бег
ь
opetь
Toplicou
,
i
plҍni
Srblіe
i
rasipa
Ostrьvicou
,
i
plҍni
do
Смедерева
i
zbҍgь
omolьskыi
.
Српски
летописи
.
Ибрахим
-
беј
се
није
дуго
премишљао
у
Смедереву
шта
му
ваља
јавити
своме
господару
.
Старога
деспота
Ђурђа
није
било
у
Смедереву
.
Деспотица
Јерина
,
царица
Мара
и
остала
фамилија
беху
се
већ
,
као
на
летовање
,
иселили
у
Рудник
.
У
Смедереву
је
остао
само
деспот
Лазар
,
и
то
више
као
команданат
војске
него
као
деспот
.
Град
је
био
пун
војске
,
и
у
њему
се
већ
видело
да
се
сви
спремају
за
опсаду
.
Храна
,
стока
довозила
се
и
дотеривала
у
град
непрестано
.
Ибрахим
-
беј
је
живео
у
вароши
,
и
оданде
је
гледао
и
слушао
шта
се
ради
по
селима
.
Он
је
видео
да
се
свуда
очекује
напад
султанов
.
Чим
би
турска
војска
ударила
,
фамилије
би
се
склониле
у
збегове
,
а
људи
би
се
згрнули
у
градове
и
на
зборна
места
,
да
турској
војсци
отпор
дају
.
На
султана
се
викало
као
на
највећег
вероломника
,
што
је
нападао
земљу
без
икаква
узрока
и
повода
,
тако
брзо
после
обновљених
и
потврђених
уговора
.
Сав
је
народ
тим
био
веома
узбуђен
и
огорчен
,
и
очевидно
је
било
да
ће
отпор
бити
такав
исти
и
да
турској
војсци
неће
ићи
тако
лако
да
сруши
Србију
.
Ибрахим
-
беј
види
да
просто
дангуби
,
и
кад
је
настао
месец
јун
,
јави
султану
у
Софију
,
где
је
он
једнако
војску
прибирао
и
уређивао
,
да
нема
разлога
да
какав
било
одговор
чека
,
већ
нек
чини
шта
зна
.
С
истим
улаком
пошље
другога
Гвозденовићу
у
Плочник
,
да
се
потруди
преда
њ
у
Ниш
,
да
се
састану
и
разговоре
.
Кад
су
се
опет
видели
у
Нишу
,
Ибрахим
-
беј
беше
љут
и
натмурен
.
—
Мислио
сам
да
је
ваш
деспот
Ђурађ
паметнији
као
што
сте
га
сви
хвалили
,
а
сад
видим
да
није
.
Што
се
противи
?
Што
да
се
брани
,
кад
се
одбранити
не
може
?
—
Деспот
тако
мисли
.
Он
је
увређен
.
Пре
три
године
једно
,
а
сада
са
свим
друго
.
—
Тако
је
воља
царева
.
—
Воља
царева
.
Али
је
и
оно
цар
својом
драгом
вољом
обећао
.
Ти
знаш
.
Онда
смо
се
и
нас
два
познали
.
Мени
су
та
обећања
изручена
,
и
ја
сам
их
донео
у
Смедерево
.
А
знаш
и
то
,
Ибрахим
-
беју
,
да
се
царска
не
пориче
.
—
Остави
ти
то
на
страну
.
Онда
је
цар
хтео
онако
,
а
сад
хоће
овако
.
Него
ти
сад
треба
да
даш
пример
и
да
заслужиш
пашалук
.
—
Шта
хоћеш
да
ми
кажеш
тим
речима
?
упита
Гвозденовић
,
очевидно
туробно
расположен
и
понесен
и
сам
расположењима
народним
.
—
Па
да
нам
помогнеш
заузети
Топлицу
.
Да
примиш
ислам
,
те
да
нашим
наградама
теби
можемо
показати
осталима
шта
чека
оне
који
се
добро
владају
.
—
Ја
ћу
гледати
,
али
ми
је
тешко
,
па
ти
сад
не
могу
ништа
одговорити
.
—
Ја
не
тражим
одговор
овога
часа
,
одговори
Ибрахим
-
беј
и
сам
потресен
.
Али
ти
знаш
шта
ми
од
тебе
очекујемо
и
шта
за
те
у
исти
мах
спремамо
.
Онда
викну
своје
момке
да
се
спреми
све
што
треба
за
полазак
,
а
на
скоро
по
том
отиде
к
султанову
стану
у
Софији
.
Није
много
по
том
прошло
,
а
султан
Мехмед
сам
пође
са
силном
војском
на
Србију
преко
Пирота
.
Заповести
су
биле
издане
да
још
две
војске
ударе
:
једна
низ
Мораву
од
Ћустендила
на
Прешево
и
Врање
,
а
друга
од
Скопља
на
Качаник
,
Ново
Брдо
и
на
Ситницу
.
Војска
је
то
била
многобројна
,
и
ударила
је
силно
,
али
је
и
на
исти
такав
отпор
наилазила
свуда
где
се
нашло
за
потребно
да
јој
се
отпор
насупрот
стави
.
Иначе
је
војска
наилазила
на
празна
села
,
празне
тргове
,
празна
насеља
,
без
живе
душе
.
Изгледала
су
чудно
та
села
и
та
насеља
.
Све
празно
,
све
посакривано
.
Куће
позатваране
.
Понека
мачка
мауче
и
понеко
старо
псето
лаје
по
напуштеним
просторима
видећи
живе
људе
.
Где
би
се
примакли
каквом
граду
или
утврђењу
,
зазујале
би
смртоносне
стреле
чим
би
им
се
на
домак
пришло
.
Напади
су
били
одбијани
опоро
и
оштро
.
Свуда
је
била
једна
иста
огорченост
,
свуда
један
исти
сложан
отпор
.
Ново
Брдо
бранило
се
јуначки
.
Понеке
мање
градиће
узимали
су
с
великим
жртвама
,
и
онда
би
сви
браниоци
стављени
били
под
мач
.
Видећи
то
султан
,
пусти
одељење
војске
на
Ново
Брдо
и
на
Топлицу
,
а
с
главном
најодабранијом
силом
гурне
низ
Мораву
,
заузме
Крушевац
,
и
оданде
гурне
с
једном
војском
низ
Мораву
к
Смедереву
и
опседне
га
,
а
с
другом
удари
к
западу
и
опседне
градић
Острвицу
у
околини
Рудника
,
одакле
му
се
отварала
граница
угарске
Мачве
.
На
Смедереву
наиђе
на
веома
чврст
отпор
.
Бијући
се
онде
с
градском
посадом
и
ударајући
сваки
дан
на
град
,
султан
Мехмед
је
једнако
распитивао
за
збегове
,
па
разабравши
за
понеке
,
хватао
их
је
и
одводио
у
ропство
у
своје
царство
.
Ови
излети
пружали
су
се
и
у
Браничево
и
Кучево
на
оној
страни
Мораве
.
Тако
разбере
за
збег
хомољски
,
који
такође
цео
зароби
и
отпрати
пут
Софије
.
И
ово
је
само
још
већма
огорчавало
оне
ратнике
,
који
су
с
оружјем
у
рукама
стајали
насупрот
сили
турској
.
Топлицу
су
,
међутим
,
и
сам
Рудник
једнако
штедели
.
Гвозденовић
је
из
свога
двора
мотрио
на
турске
операције
.
Наспрам
Ситнице
био
је
син
му
Којадин
пред
војском
.
По
Светом
Илији
старога
Гвозденовића
неста
.
Казао
је
да
хоће
да
обиђе
Ново
Брдо
,
а
отишао
је
пут
Прокупља
и
Ниша
.
Али
пред
крај
јула
узнемирење
обузе
и
Топлицу
.
Свану
и
Топлици
једна
зора
тамна
и
облачна
.
Од
Копаоника
је
ветар
гонио
и
витлао
ускомешане
облаке
.
Као
да
су
стихије
што
по
небу
витлају
облаке
повитлале
и
мирну
нарав
ових
људи
;
као
да
су
их
оне
нагнале
да
се
прихвате
оружја
и
у
помамне
гомиле
слегну
,
које
су
оружане
,
и
бесно
вичући
:
„
Турци
!
Турци
!
“
све
већма
јуриле
к
двору
властелина
Гвозденовића
.
Међу
људима
тих
гомила
говорило
се
да
је
била
битка
с
Турцима
на
Самокову
више
Беле
Цркве
,
да
је
у
тој
битци
тешко
рањен
Којадин
Гвозденовић
и
да
су
Турци
провалили
.
Како
је
Топлица
на
страни
од
великог
цариградског
пута
,
којим
се
очекивала
војска
,
а
може
бити
и
из
каквих
других
чисто
његових
разлога
,
стари
Гвозденовић
није
потпуно
извршио
деспотову
наредбу
о
збеговима
.
Народа
по
селима
било
је
још
не
мало
,
забављена
о
својим
сеоским
пословима
.
„
Турци
!
Турци
!
“
ораше
се
свуда
страховита
и
поплашена
вика
.
„
Ето
их
где
харају
,
секу
и
пале
!
Ето
их
!
Камо
нам
господар
?
Камо
бранич
?
Где
нам
је
војвода
да
нас
одбрани
,
да
поведе
нас
саме
да
бранимо
своју
кућу
и
своје
огњиште
?
“
Гдекоји
који
у
својим
мирним
и
забаченим
планинским
селима
ништа
нису
знали
,
на
једанпут
чуше
и
запрепастише
се
.
„
Какви
Турци
?
Шта
ће
то
рећи
?
“
питаху
се
ови
ојађеници
.
„
Турци
!
Турци
!
“
викале
су
непрестано
оне
гомиле
,
зајмљене
и
поплашене
још
од
границе
,
гомиле
усплахирене
,
јер
су
виделе
врућу
човечанску
крв
где
се
просипа
и
огањ
који
сажиже
тековину
људску
.
„
На
оружје
,
на
одбрану
,
народе
,
ако
ниси
рад
да
лудо
гинеш
или
да
се
турчиш
!
“
Ко
је
имао
оружје
,
заиста
се
оружаше
и
полажаше
тако
за
усплахиреном
гомилом
,
која
је
била
све
већа
што
се
више
села
и
више
збегова
пролазило
.
Једни
су
се
пели
на
дрвета
,
да
виде
еда
ли
каква
знамења
пред
кобним
непријатељем
;
други
су
трчали
на
кршеве
и
висове
те
су
,
једва
дишући
од
умора
,
у
показаном
правцу
погледали
докле
око
допрети
може
,
да
ли
се
види
дим
или
црвено
обележје
пожара
и
пламена
.
И
за
дивно
чудо
,
у
свију
приче
беху
једнаке
.
Сви
су
казивали
како
се
отуд
од
југозапада
,
од
Косова
,
види
надалеко
некаква
румен
,
која
неће
бити
ни
од
чега
другог
но
од
запаљених
села
,
и
како
ветар
повија
и
гони
,
опет
са
те
стране
,
густе
праменове
црнога
дима
.
—
Властелину
,
Гвозденовићу
,
у
Плочник
!
викаше
гомила
,
множећи
се
све
већма
и
упућујући
се
на
ту
страну
.
Ко
је
што
лепше
или
скупоценије
имао
,
па
и
готове
новце
,
све
на
хитњи
закопаваше
у
земљу
,
на
обележено
место
.
Као
помамљена
и
ожежена
,
или
љуто
рањена
звер
народ
једнако
вапијаше
.
Чинило
му
се
да
му
то
нешто
помаже
.
И
вапијући
,
примицаше
се
с
разних
страна
у
све
већим
,
помамнијим
и
раздраженијим
гомилама
к
дворцу
Гвозденовићеву
.
Опколише
кућу
за
час
.
Авлија
се
не
могаше
прегледати
од
силнога
народа
.
—
Амо
Гвозденовић
!
Амо
наш
властелин
,
господар
жупе
наше
.
Хоћемо
да
се
бранимо
;
нећемо
то
тако
да
трпимо
!
Пред
народ
нек
изађе
!
—
Пред
народ
!
грмело
је
из
гомиле
,
пред
народ
!
И
громка
вика
,
као
глас
страшне
олујине
,
одјекиваше
по
небројено
пута
око
двора
Гвозденовићева
.
Али
двори
беху
затворени
.
—
Пред
народ
!
Ко
неће
пред
народ
,
издајник
је
!
викаху
једни
.
—
Издајник
је
!
понављаше
у
громовитом
одјеку
ражљућена
гомила
.
—
Доле
с
њим
,
нек
се
у
својој
крви
ваља
ко
народ
издаје
!
зајеча
вика
на
ново
.
—
Народе
,
да
ударимо
на
двор
!
повика
неко
из
гомиле
.
И
буздовани
се
брзо
подигоше
да
изврше
страховиту
освету
.
А
споља
и
из
села
непрестано
јечаше
јека
:
Турци
,
Турци
!
И
кад
је
год
јекнула
,
свак
би
се
стресао
,
свакоме
би
мрави
под
кожу
подилазили
.
—
Шта
чекаш
,
ударај
!
викну
неко
.
И
један
се
сељак
из
гомиле
залете
и
лупи
буздованом
у
затворена
дворска
врата
.
—
Полако
,
људи
!
Не
,
ако
Бога
знате
!
Не
иде
то
тако
.
Ено
видиш
где
се
прозор
отвара
.
Чекајте
,
да
чујемо
и
да
видимо
.
И
заиста
се
на
двору
отвори
један
прозор
и
народу
се
показа
госпођа
Круна
.
—
Народе
!
поче
она
говорити
,
Гвозденовић
је
отишао
од
куће
;
отишао
је
да
сусретне
Турке
.
Смирите
се
,
људи
!
—
Турке
да
сусретне
?
викаше
много
њих
у
грозничавој
јези
.
А
што
би
сусретао
Турке
?
На
што
?
—
Зар
сам
?
—
Турке
!
говораху
други
,
и
уста
су
им
дрхтала
изговарајући
ту
реч
.
—
Народе
!
продужи
Гвозденовићка
,
турска
је
сила
голема
.
На
кога
сте
ви
устали
?
Устали
сте
на
халу
,
којој
не
можете
бити
ни
залогај
;
устали
сте
на
силу
,
којој
нема
равне
под
небом
.
Смирите
се
,
ако
хоћете
да
мирно
прођете
.
Доле
слуге
изнесоше
пуне
кондире
вина
и
почеше
нудити
ко
је
хтео
да
пије
.
Један
по
један
преврташе
наливене
чаше
и
залагаше
се
залогајима
које
је
други
момак
за
оним
на
послужавнику
носио
.
—
Србија
је
пала
,
продужи
Гвозденовићка
,
Србија
се
одржати
не
може
,
то
сви
видите
.
Једино
јој
је
спасење
,
ако
се
с
добром
вољом
покори
Турчину
;
ако
на
миру
дочека
силнога
освајача
.
Узалудно
би
било
и
опет
се
опирати
;
само
би
то
на
штету
нашу
било
.
Наша
земља
и
њезина
будућност
једини
су
дим
и
пепео
,
ако
се
ми
сад
мирно
Турцима
не
покоримо
.
Ваше
ће
куће
погорети
,
ако
се
ви
сад
не
смирите
;
ви
ћете
сви
лудо
изгинути
;
од
вас
ништа
нема
,
људи
Божји
!
Гвозденовић
је
отишао
да
за
своју
жупу
искаже
покорност
,
да
јави
да
ћете
ви
мировати
и
да
изради
,
да
и
вас
на
миру
оставе
.
Смирите
се
,
и
опет
вам
велим
,
ако
сте
ради
да
на
миру
останете
.
Смирите
се
,
ако
мислите
да
труди
Гвозденовићеви
не
остану
узалуд
и
да
са
свим
не
пропадну
.
Смирите
се
!
—
Али
су
нама
издате
заповести
да
се
бранимо
.
Од
Лаба
су
Турци
ударили
,
и
онамо
се
бију
.
Ено
горе
села
!
Ево
рањеника
из
тога
боја
!
завика
неко
.
Турци
су
заиста
једним
одељењем
ударили
били
од
Лаба
,
и
оне
чете
које
је
предводио
Којадин
имале
су
с
њима
сукоб
,
у
ком
су
Срби
подлегли
.
Несрећан
тај
сукоб
и
бегунци
и
рањеници
из
тога
сукоба
и
дали
су
повод
узбуни
.
Госпођа
Круна
у
тај
мах
још
ништа
није
знала
ни
о
судбини
Којадиновој
ни
о
свему
томе
.
Слуге
су
непрестано
служиле
пиће
и
закуску
по
гомили
.
Њима
су
биле
издате
заповести
да
уз
послужење
опомињу
свет
да
се
на
миру
разилази
,
и
они
су
то
чинили
.
—
Смирите
се
,
људи
,
говораше
и
опет
мудра
госпођа
,
иначе
веома
омиљена
у
народу
;
смирите
се
,
па
идите
те
чувајте
своје
куће
и
гледајте
своје
послове
.
Ето
,
ко
је
жедан
,
нек
се
послужи
,
па
на
посао
.
—
Хоћемо
,
госпо
,
хоћемо
!
продираше
изнајпре
преко
воље
,
а
после
све
више
,
као
вода
кад
почне
лед
пробијати
.
На
једанпут
у
авлију
долете
упрашен
и
задихан
коњаник
од
косовске
стране
.
Зној
га
беше
облио
свега
.
Неколико
је
минута
стајао
не
могући
проговорити
ни
речи
.
Госпођа
Круна
стрча
доле
преда
њ
са
злом
слутњом
.
—
Шта
је
?
Откуд
идеш
?
Говори
!
—
Од
Самокова
,
госпо
,
отуда
где
је
био
бој
.
Којадина
носе
рањена
.
Дотрчао
сам
да
јавим
.
—
Којадина
...
рањена
!
викну
госпођа
Круна
,
склопи
руке
и
груну
у
плач
.
—
Шта
говориш
,
човече
!
—
Ето
их
,
госпођо
који
час
!
Ја
сам
послан
пред
њима
,
да
јавим
.
—
Па
где
је
то
било
?
Казуј
!
Како
је
рањен
,
по
Богу
?
—
Па
било
је
на
Самокову
,
с
оне
стране
.
Тамо
смо
дочекали
Турке
и
Турци
су
нас
разбили
.
—
Је
ли
жив
Којадин
?
Казуј
истину
,
викну
госпођа
Круна
,
којој
пролете
кроз
памет
,
да
јој
син
није
погинуо
,
па
се
од
ње
крије
.
—
Жив
је
,
госпо
,
не
бој
се
,
и
није
тешко
рањен
.
Ранише
га
у
ногу
и
у
раме
.
Нису
тешке
ране
,
али
је
ослабео
.
Не
бој
се
,
госпо
,
говораше
коњаник
,
опазивши
да
се
госпођа
Круна
препала
и
да
је
треба
стишавати
.
—
Не
бој
се
,
госпо
,
истину
ти
говорим
,
живота
ми
!
заврши
он
.
Не
прође
много
,
а
људи
с
носилима
дођоше
носећи
Којадина
.
Кад
спустише
носила
,
госпођа
Круна
приђе
да
прегледа
рањеника
и
обрадова
се
кад
га
виде
не
само
жива
,
него
доста
весела
.
Само
је
био
изнурен
.
—
Потрчите
по
Шану
врачару
,
рече
госпођа
Круна
,
нека
понесе
траве
од
рана
.
Неколико
њих
отрчаше
одмах
.
По
том
рањеника
унесоше
у
његову
собу
,
и
госпођа
Круна
уђе
унутра
с
једним
старцем
,
који
је
био
вешт
око
рана
,
да
их
прегледа
,
опере
и
превије
.
Народ
се
поче
већ
разилазити
,
докле
стиже
други
коњаник
с
нишке
стране
,
опет
сав
задухан
,
прашљив
и
уморан
.
Народ
што
се
још
не
беше
разишао
склепта
се
сместа
око
њега
.
—
Шта
је
?
Откуд
долазиш
?
—
Није
добро
!
одговори
он
,
лагано
.
—
Шта
је
?
Шта
је
?
питаху
опет
.
—
Ето
Турака
;
пре
сумрачка
ће
пасти
у
ову
жупу
на
конак
.
—
Турака
?
питаху
неки
усплахирени
наново
.
—
Да
,
Турака
.
Долазе
да
приме
Топлицу
,
С
њима
је
наш
властелин
Гвозденовић
.
Он
им
је
предао
Топлицу
.
—
Па
кад
им
је
предао
Топлицу
,
рећи
ће
неко
,
што
му
је
син
рањен
?
Шта
је
то
?
—
Син
му
рањен
?
упита
коњаник
.
Не
знам
.
Радим
и
говорим
што
је
мени
заповеђено
.
Одоше
да
јаве
госпођи
Круни
,
која
је
тек
била
сместила
сина
.
И
она
изиђе
пред
коњаника
и
извештаваше
се
о
порукама
које
јој
је
био
донео
.
И
она
сама
одмах
наређиваше
што
је
требало
за
дочек
гостију
,
њихових
пратилаца
и
турске
војске
која
је
с
њима
ишла
.
Пред
вече
тога
истога
дана
указа
се
турска
војска
с
нишке
стране
.
Пред
њом
су
јахали
велики
властелин
Витомир
Гвозденовић
и
Ибрахим
-
беј
.
На
глави
Витомира
Гвозденовића
вила
се
бела
турска
перјаница
,
забодена
у
скупоцену
свилену
чалму
.
На
њему
беше
скупоцено
и
господско
турско
одело
као
на
паши
.
О
рамену
му
вишаше
крива
турска
сабља
,
сва
у
сребро
и
злато
окована
,
најскупоценији
посао
далекога
Дамаска
.
Видело
се
да
се
потурчио
,
а
говорило
се
да
му
је
наденуто
турско
име
Мустафа
и
да
му
је
онда
велики
везир
поклонио
сабљу
и
господство
над
целим
новим
вилајетом
у
Србији
.
Кад
га
у
Плочнику
пред
његовим
двором
видеше
и
познаше
људи
,
скаменише
се
од
чуда
.
Сваки
махаше
главом
.
Гдеко
шкрипаше
зубима
,
али
ћуташе
свак
.
Страховиту
тајну
запрепашћења
,
страха
,
одвратности
,
која
је
свакоме
у
дну
душе
пливала
у
читавом
језеру
једа
,
клетве
и
љутине
,
свак
је
скривао
што
је
могао
дубље
.
Кад
је
полазио
у
Софију
,
он
је
казао
госпођи
Круни
како
спасења
нема
и
како
он
за
љубав
мира
и
спасења
народа
мисли
да
мирно
преда
своју
област
Топлицу
Турцима
,
да
би
се
избегло
убијање
,
паљење
и
плењење
.
Није
ни
речи
поменуо
госпођи
Круни
да
се
мисли
потурчити
.
Сукоб
на
граници
са
стране
Лаба
,
у
ком
је
рањен
Којадин
,
био
је
непредвиђен
,
по
личној
заповести
једнога
турског
команданта
,
ма
да
су
опште
заповести
издане
биле
да
се
Топлица
штеди
у
свима
нападима
.
Госпођа
Круна
,
Миља
и
остала
деца
,
стајали
су
на
доксату
куће
да
виде
кад
ће
у
авлију
ујахати
Гвозденовић
и
турска
војска
.
Напред
су
јахали
Гвозденовић
и
Ибрахим
-
беј
,
а
за
њима
одред
делија
,
који
су
њима
на
личну
службу
предани
били
.
Ватра
је
врцала
из
копита
хатовима
њиховим
.
Момци
су
стајали
спремни
при
камену
,
који
је
пред
вратима
стајао
за
узјахивање
и
сјахивање
.
Гвозденовић
је
веома
забринут
ујахао
у
своју
авлију
.
Уз
пут
је
чуо
од
људи
шта
је
било
на
Самокову
,
како
је
Којадин
рањен
и
како
су
многа
села
с
оне
стране
Топлице
попаљена
и
поплењена
.
Одмах
је
оданде
послат
један
турски
чиновник
из
њихове
свите
да
нађе
старешину
тога
турског
одреда
што
пре
и
како
било
и
да
све
обустави
онога
часа
,
иначе
сместа
да
га
убије
,
ако
би
се
показао
непослушан
.
Госпођа
Круна
и
Миља
зачудише
се
кад
не
спазише
Гвозденовића
.
У
први
мах
видеше
само
како
у
авлију
ујаха
Ибрахим
-
беј
и
још
један
Турчин
.
Па
тражећи
очима
погледаше
боље
тога
другог
Турчина
,
и
кад
под
чалмом
познаше
Гвозденовића
,
наједанпут
склопише
руке
и
закукаше
да
се
и
доле
чуло
.
Миља
по
том
погледа
своју
мајку
,
па
је
оштро
упита
:
—
Јеси
ли
ти
то
знала
,
мајко
?
—
Нисам
,
душо
!
одговори
Круна
истинито
.
Миљу
,
у
тај
мах
,
као
да
прострелише
стреле
.
Она
врисну
,
обнезнани
се
и
паде
у
наручја
својој
мајци
.
XВИИ
.
Тако
се
већ
неколико
недеља
војевало
,
а
успеха
великог
није
било
могућно
показати
.
Ниш
,
који
је
одмах
пао
у
турске
руке
,
Топлица
,
која
се
предала
,
и
Крушевац
,
који
су
освојили
у
почетку
рата
,
кад
су
се
кретали
на
Острвицу
,
били
су
сви
успеси
.
На
југу
се
веома
добро
држало
Ново
Брдо
,
и
њега
ради
нити
се
могло
ићи
даље
у
Ситницу
,
нити
даље
к
западу
пут
Призрена
.
Јужно
од
Топлице
,
Дубочица
и
Пољаница
држале
су
јаком
војском
у
рукама
цело
Врањско
Поморавље
,
и
никоме
нису
дале
ни
мрднути
.
Пред
том
војском
била
су
два
Скобаљића
,
Никола
и
његов
стриц
,
оба
одлични
јунаци
и
војници
којима
пара
било
није
.
Док
су
они
били
у
животу
,
на
оном
се
крају
нико
није
могао
одржати
против
њих
,
ма
да
Топлица
није
више
била
у
њиховим
рукама
.
Народ
се
навикао
у
збеговима
.
И
нове
хране
се
нешто
збавило
.
Људи
су
додавали
што
је
требало
онима
који
су
се
били
позатварали
у
градове
,
а
и
своја
су
села
почесто
обилазили
старајући
се
,
помало
,
и
о
зимници
.
Деспот
Ђурађ
се
једнако
мотао
по
Угарској
и
молио
и
кумио
и
пријатеља
и
непријатеља
,
да
би
помогли
Србији
,
ако
мисле
икад
помоћи
себи
,
јер
њих
сутра
чека
то
исто
што
се
сад
свалило
на
Србију
.
Најпосле
,
Јанко
Сибињанин
обећа
помоћ
староме
Ђурђу
.
Ђурађ
сам
скупи
по
Угарској
једну
војску
,
пређе
у
Србију
код
Смедерева
и
удари
на
Турке
који
су
Смедерево
опсађивали
.
Срећа
послужи
старога
деспота
тако
добро
,
да
се
опсада
смедеревска
разбије
,
и
ако
је
уз
њу
био
и
сам
султан
Мехмед
.
Васколик
турски
стан
падне
у
српске
руке
;
султан
одступи
пут
Крушевца
и
по
том
пут
Софије
.
Султан
Мехмед
је
знао
да
се
преко
Дунава
спрема
да
на
њ
удари
Јанко
Сибињанин
.
Деспот
Лазар
изиђе
с
поносом
из
Смедерева
.
Турска
војска
се
стане
повлачити
ка
Крушевцу
,
и
онде
пред
њом
оста
Есад
-
бег
Фериз
-
беговић
.
Угарска
војска
под
Јанком
Сибињанином
на
једанпут
,
пред
крај
септембра
,
груне
преко
Рудника
.
Велики
угарски
ратник
ништа
не
казиваше
куда
је
с
њоме
намислио
.
Ослобођење
Смедерева
и
одступање
самога
султана
Мехмеда
особито
је
оживљавајући
деловало
на
свеколике
ратнике
.
Никола
Скобаљић
удари
негде
око
Врања
на
јужну
турску
војску
,
и
24
септембра
разбије
Турке
до
ноге
.
У
тој
су
војсци
били
и
наши
Топличани
,
и
у
том
се
боју
Драгош
ванредно
одликовао
.
Весеље
и
радост
војника
после
тога
случаја
тешко
је
било
испричати
.
Кратко
време
после
тога
,
Јанко
Сибињанин
искрсне
изненада
и
потајно
,
а
брзим
кретањем
,
пред
самим
Крушевцем
,
где
се
пред
главном
турском
војском
налазио
Есад
-
бег
Фериз
-
беговић
.
На
дан
2-ог
октобра
,
(
1454
)
кад
се
Сибињанинова
војска
поставила
у
бојни
ред
пред
Крушевцем
,
са
свим
спремна
да
на
њ
удари
,
освану
над
моравском
долином
и
над
Крушевцем
магла
,
густа
као
тесто
.
Кад
сунце
маглу
разагна
,
Турци
у
Крушевцу
запрепастише
се
видећи
пред
собом
угарску
војску
у
потпуном
бојном
реду
.
Одмах
се
започне
бој
,
и
на
скоро
се
могаше
видети
да
победа
неће
бити
нимало
на
турској
страни
.
Фериз
-
беговић
се
непрестано
упињао
да
ред
у
својој
војсци
одржи
,
али
узалуд
.
Сибињанин
Јанко
уништи
готово
са
свим
турску
војску
и
зароби
и
самога
Фериз
-
беговића
,
сав
турски
стан
и
многе
друге
Турке
.
Једва
с
мраком
неки
измакну
колико
да
султану
глас
однесу
.
Сибињанин
Јанко
се
врати
у
Београд
,
а
његова
војска
продужи
терати
Турке
цариградским
путем
све
до
Пирота
,
свуда
палећи
и
пленећи
а
без
икаква
отпора
.
Из
Пирота
се
преко
Видина
врати
у
Угарску
.
Скобаљићева
победа
над
Турцима
од
24
септембра
у
пределима
Врања
и
ова
велика
победа
Сибињанинова
и
Ђурђева
на
Крушевцу
24
септембра
,
а
неуспех
турски
на
Новом
Брду
учинили
су
да
је
и
опстанак
Гвозденовићев
у
Плочнику
и
у
Белој
Цркви
одмах
дошао
под
питање
.
Деспот
Ђурађ
одмах
од
Крушевца
одреди
људе
који
ће
повраћати
заузете
земље
,
и
ови
се
одмах
крену
к
југу
пут
Плочника
и
Беле
Цркве
.
Имао
је
муке
потурчени
Мустафа
Гвозденовић
да
се
заобилазним
путевима
преко
преко
планина
докопа
Софије
и
да
спасе
живот
,
који
му
је
и
иначе
био
горак
.
У
двору
му
остане
син
Којадин
,
који
се
давно
био
од
ране
излечио
,
и
госпођа
Круна
,
једнако
тешко
болна
после
оних
потреса
на
крају
јула
,
заједно
са
својом
ћерком
Миљом
,
која
се
такође
вукла
као
пребијена
,
немогући
се
никако
опоравити
.
Радовали
су
се
кад
су
видели
да
Мустафа
-
бег
мора
измицати
са
свима
својим
Турцима
;
радовали
су
се
хришћанским
победама
на
Смедереву
,
на
Бањи
и
на
Крушевцу
.
Одмах
им
беше
дошао
глас
како
се
у
Скобаљићевој
војсци
Драгош
особито
јуначки
показао
.
Долазак
новога
српског
старешине
у
Белу
Цркву
такође
их
је
обрадовао
;
само
што
је
срце
било
непрестано
испуњено
зебњом
.
Нису
знали
колико
ће
то
трајати
;
страховали
су
да
сувише
брзо
не
прође
.
И
заиста
,
не
прође
до
три
четири
недеље
,
кад
чуше
да
су
Турци
изненада
напали
Скобаљићеву
војску
,
да
су
и
Николу
Скобаљића
и
стрица
му
ухватили
и
мученичком
смрћу
уморили
,
а
војску
им
растурили
и
побили
.
Страшан
је
то
био
глас
.
Драгоша
донесоше
свега
израњена
у
село
кући
Плетикосићевој
.
Од
угарске
војске
већ
нигде
ни
трага
.
И
деспотова
се
војска
разишла
кућама
и
на
зимовнике
.
Али
се
срећом
не
чу
више
ништа
у
тај
мах
,
а
снег
засипаше
мало
по
мало
путове
и
планине
и
одлагаше
сваки
политички
и
војнички
посао
за
на
пролеће
.
Једна
зима
се
још
могла
на
миру
и
без
Турака
провести
у
питомој
Топлици
.
Од
како
се
на
крају
јула
Гвозденовић
био
вратио
кући
као
Мустафа
-
бег
,
отац
Калистрат
је
само
једанпут
дошао
кући
Гвозденовићевој
,
док
је
Којадин
од
рана
лежао
,
да
обиђе
рањеника
,
не
јављајући
се
домаћину
.
Иначе
његова
нога
не
прекорачи
више
прага
тога
двора
.
Којадин
,
чим
се
придигао
,
ишао
је
к
њему
у
манастир
по
пређашњем
и
настављао
је
своје
старе
везе
с
оцем
Калистратом
.
Кад
с
првим
зимским
маглама
,
кишама
и
суснежицама
наста
изненада
и
опет
хришћанска
власт
и
уклонише
се
турски
муселими
и
кадије
,
оживеше
на
ново
и
отац
Калистрат
и
његов
ученик
Којадин
,
и
оживе
стари
ред
живота
,
истина
као
пламичак
који
ће
се
ускоро
опет
угасити
.
Онда
и
отац
Калистрат
поче
опет
у
двор
долазити
да
обиђе
болеснице
,
госпоћу
Круну
и
Миљу
.
—
Па
шта
вам
се
чини
,
оче
Калистрате
?
питаше
га
једном
у
разговору
Којадин
.
Може
ли
се
знати
,
шта
сад
чека
јадну
нашу
земљу
?
—
Не
треба
да
се
много
погађа
,
одговори
стари
калуђер
,
и
прост
човек
може
видети
,
који
нити
је
што
читао
,
нити
много
памти
.
Султан
Мехмед
ће
постићи
што
је
наумио
.
Да
је
Сибињанин
Јанко
,
кад
је
разбио
Фериз
-
беговића
на
Крушевцу
,
имао
јачу
војску
и
јаче
залеђе
преко
Дунава
,
па
да
је
,
из
оних
стопа
,
пошао
да
потражи
султана
Мехмеда
,
којега
је
деспот
Ђурађ
на
Смедереву
разбио
,
онда
би
нешто
могло
бити
.
Али
се
Сибињанин
вратио
одмах
у
Београд
,
а
његова
војска
за
њим
,
само
другим
путем
.
То
,
синко
,
није
ништа
.
Није
он
лава
уморио
,
а
то
би
требало
,
него
га
је
само
раздражио
.
Сад
лав
седи
и
смишља
како
ће
се
осветити
.
Кад
прође
снег
и
лед
,
ето
њега
на
ново
.
И
где
ће
нам
онда
бити
Сибињанин
Јанко
?
Јадан
деспот
Ђурађ
треба
опет
да
иде
да
кука
и
да
богоради
,
па
или
ће
што
добити
,
или
неће
.
Накрај
краја
,
осуђен
је
да
прими
и
послуша
што
му
султан
Мехмед
нареди
.
То
је
сад
пред
нама
;
то
се
,
на
жалост
,
избећи
не
може
.
Игра
је
заподенута
,
а
јасно
је
као
дан
да
ће
у
њој
на
крају
остати
јачи
султан
.
Не
видиш
ли
и
ти
,
Којадине
,
тако
исто
?
—
Онда
мој
отац
има
право
;
онда
су
узалуд
сва
јунаштва
и
сва
напрезања
.
—
Стари
Гвозденовић
тачно
суди
,
синко
,
само
је
претерао
.
Погрешио
је
грдно
што
се
одрекао
вере
праотачке
као
један
од
првих
људи
у
земљи
.
Како
да
га
кунем
,
а
како
да
га
не
кунем
,
кад
сте
ми
сви
његови
тако
мили
и
драги
?
Шта
му
је
то
требало
?
—
Не
помињи
то
,
оче
!
Не
мили
ми
се
што
сам
жив
,
кад
се
тога
сетим
.
Ти
имаш
у
свему
и
свакад
право
.
Али
шта
ћемо
с
овим
јадним
народом
?
Шта
ће
од
њега
бити
,
ако
се
и
други
све
више
стану
поводити
за
примером
мога
оца
,
као
што
се
већ
опажало
,
док
трајаше
турска
власт
?
—
Е
то
је
оно
.
Ту
је
борба
,
синко
!
Ту
борбу
треба
прихватити
обадвема
рукама
,
свом
снагом
.
Народу
треба
чувати
веру
.
Ако
му
веру
не
сачувамо
,
он
је
пропао
!
Видиш
сам
,
синко
,
да
му
власт
и
државу
већ
сачувати
не
можемо
.
Сами
смо
слаби
;
западни
хришћани
нису
ни
за
што
.
Ако
још
народу
не
сачувамо
веру
,
све
је
пропало
за
навек
.
—
То
је
све
истина
као
што
нас
данас
ово
сунце
греје
,
али
,
за
Бога
,
како
ћемо
сачувати
веру
кад
изгубимо
власт
и
кад
изгубимо
државу
?
—
То
ја
не
знам
,
али
треба
тражити
онај
начин
који
је
могућан
.
Кад
то
време
настане
,
и
начин
ће
се
тај
показати
.
Напред
се
погодити
не
може
.
Они
који
буду
пред
народом
када
та
времена
наступе
,
треба
да
нађу
и
погоде
ово
што
ја
сад
назирем
као
рђав
пророк
пред
Господом
.
Ако
је
милост
Божја
вољна
да
овај
народ
сачува
,
она
ће
шанути
у
уши
оно
што
треба
ономе
коме
треба
.
Нико
нас
не
може
спасти
осим
милости
и
воље
Божје
.
Манастири
треба
да
се
чувају
.
У
њима
треба
увек
да
има
поузданих
људи
.
Кад
опусте
манастири
,
кад
замукну
цркве
и
свештеници
—
Срби
су
пропали
,
рече
отац
Калистрат
зажареним
гласом
.
Он
се
,
доиста
,
беше
одушевио
пророчким
одушевљењем
.
—
Али
,
оче
Калистрате
,
зар
ви
баш
ништа
не
полажете
на
помоћ
из
Угарске
и
Рима
,
уопште
с
европскога
запада
?
—
Ја
не
полажем
.
Нека
ми
Бог
опрости
грехе
,
али
ја
мислим
да
је
боље
да
потпаднемо
одмах
под
Турке
,
па
шта
нам
Бог
да
,
него
да
се
заваравамо
празним
надама
.
—
Али
многи
у
нас
мисле
да
нам
запад
може
помоћи
и
да
је
боља
каква
било
хришћанска
власт
него
муслиманска
.
Какви
су
разлози
из
којих
ви
тако
непомирљиво
и
одсудно
одбијате
помоћ
са
запада
?
—
Ја
знам
да
тако
многи
мисле
,
заварани
пропагандом
католичком
и
угарском
,
али
сам
уверен
да
се
они
сви
варају
.
Чим
би
се
установила
њихова
власт
,
они
ће
да
почну
католичку
пропаганду
,
да
гоне
наше
калуђере
и
свештенике
,
да
уводе
папство
и
латински
језик
,
да
нагоне
народ
да
се
на
своме
језику
Богу
не
моли
.
У
томе
ће
терати
даље
него
Турци
,
буди
уверен
,
а
и
види
се
из
свега
онога
што
чине
у
нашим
крајевима
по
Мачви
и
по
Срему
које
су
већ
заузели
.
Како
бедно
живе
тамо
наши
попови
!
Каква
је
и
колика
мука
манастирима
и
калуђерима
?
А
после
,
они
су
,
синко
,
непостојани
,
несложни
.
Кад
им
Бог
да
једну
победу
,
као
што
им
је
дао
ову
на
Крушевцу
,
они
се
не
знају
њоме
користити
.
Полуде
,
раздраже
непријатеља
,
а
нису
кадри
ни
помислити
ни
смислити
да
га
разоре
и
да
га
униште
.
Млад
си
и
био
си
онда
дете
,
али
су
ти
сви
говорили
о
ратовању
на
Златици
и
о
бојевима
испред
Пловдина
у
планинама
.
Доћи
донде
,
па
се
вратити
!
Ко
то
ради
?
Па
закључити
мир
у
Сегедину
,
и
после
ићи
вероломно
на
султана
на
Варну
,
где
је
и
сам
краљ
изгубио
главу
?
Ето
зашто
сам
ја
против
њих
.
Турци
су
од
њих
,
на
жалост
,
много
сложнији
,
много
истрајнији
и
много
доследнији
.
Они
ће
зато
остати
накрај
крајева
и
јачи
од
њих
.
—
Добро
,
оче
Калистрате
,
али
има
још
једна
знатна
тачка
,
коју
треба
да
испитамо
.
То
је
имање
.
—
Шта
мислиш
,
синко
?
—
Манастири
су
јаки
докле
им
је
јако
имање
;
кад
имање
попусти
,
попустиће
и
они
.
Ти
си
нам
читао
и
објашњавао
многе
хрисовуље
,
и
студеничку
,
и
дечанску
,
и
Арханђелову
призренску
,
и
свето-стефанску
,
и
грачаничку
,
и
Светога
Ђурђа
у
Скопљу
.
Ти
знаш
како
су
и
наше
власти
с
тешком
муком
чувале
манастирска
имања
од
грабљивости
наше
властите
православне
властеле
.
Шта
ће
бити
сутра
,
кад
наших
власти
,
по
Божјем
попуштењу
,
нестане
?
Шта
ће
бити
кад
нестане
благоверних
и
христољубивих
господара
и
владалаца
и
њихове
властеле
,
који
су
,
по
својој
дужности
и
по
свом
завету
и
позиву
,
узимали
у
заштиту
православну
веру
и
њене
храмове
?
Ма
колико
да
буду
попустљиви
и
справедљиви
мусломански
султани
и
њихови
чиновници
и
кадије
,
они
ни
из
близа
неће
цркве
,
њихове
повластице
и
њихова
права
и
имања
чувати
тако
како
су
их
чували
православни
господари
.
То
је
јасно
.
Цркве
ће
дакле
,
временом
,
доста
брзо
,
по
моме
мишљењу
,
осиромашити
,
калуђери
и
попови
огрубети
и
начинити
се
јадне
незналице
.
Са
сиротињом
све
то
само
долази
.
И
шта
ћемо
онда
?
—
Знам
,
синко
,
мислим
ја
и
на
то
.
Али
то
је
искушење
Божје
.
Они
који
буду
на
местима
нашим
када
то
наступи
,
састараће
се
начинима
који
онда
буду
могућни
.
На
послетку
,
све
што
ми
радимо
,
ослања
се
на
милост
Божју
.
Ако
је
воља
Божја
да
овог
народа
и
ове
вере
нестане
,
нестаће
их
,
а
ако
је
воља
Божја
да
се
одрже
,
одржаће
се
,
па
ма
шта
чинили
наши
непријатељи
.
Али
и
имања
црквена
имају
двоја
;
једно
је
земаљско
,
а
друго
је
небеско
.
—
Нисам
те
потпуно
разумео
,
оче
Калистрате
!
—
Хоћу
да
кажем
како
црква
може
рачунати
на
земаљска
имања
.
То
разумеш
шта
је
.
Црква
,
осим
тога
,
има
да
рачуна
на
небеско
имање
—
на
жив
народ
,
на
његову
оданост
,
његову
захвалност
,
његову
веру
.
Ако
нико
никад
не
буде
у
стању
,
да
ову
живу
веру
у
народу
поколеба
,
имање
је
црквама
излишно
;
оно
је
с
њима
у
живом
,
верном
и
поузданом
народу
,
који
се
не
да
ни
истребити
ни
одвратити
.
—
Сад
сам
разумео
,
одговори
Којадин
.
То
значи
:
треба
цркви
служити
одано
,
с
пожртвовањем
,
па
не
бојати
се
ничега
.
Биће
цркве
,
док
јој
је
год
таквих
служитеља
!
—
Да
,
синко
,
биће
цркве
док
јој
је
год
оданих
,
ревносних
служитеља
,
који
за
њу
живота
жалити
неће
.
А
већ
знате
,
докле
буде
цркве
,
биће
и
народа
.
Све
друго
је
у
Божјој
руци
.
Којадин
скиде
капу
узбуђен
,
приђе
к
руци
седога
свештеника
и
искрено
је
пољуби
.
—
Хвала
,
оче
!
Сад
ни
о
чем
више
не
сумњам
.
Сад
сам
јачи
од
станца
камена
.
Којадин
ником
није
казивао
шта
се
ломило
поодавно
у
његовој
души
.
Он
је
размишљао
о
својој
личној
судбини
,
нарочито
од
онога
горкога
дана
кад
су
га
кући
донели
рањена
и
изнемогла
из
боја
с
Турцима
,
и
кад
је
,
тога
истог
дана
,
оца
свога
видео
у
турској
чалми
и
у
турскоме
оделу
,
па
кад
су
му
се
наједанпут
и
мати
и
сестра
разболеле
,
а
сва
кућа
закукала
.
Није
му
се
милило
више
да
живи
.
Учинило
му
се
као
да
је
тога
часа
остао
без
оца
.
Није
могао
да
помисли
како
ће
он
даље
да
живи
у
кући
поред
оца
мусломана
.
Питање
његове
женидбе
,
његова
љубав
према
Стаменији
добили
су
најнеповољнији
обрт
.
И
како
ће
он
,
који
је
толико
хришћански
био
одгајен
,
који
је
знао
све
финоће
хришћанске
вере
,
