?—
вели
мало
спуштеним
гласом
Мане
.
—
Да
си
фрљија
и
стануја
мерак
на
оно
Зонче
Замфирско
,
ете
,
тој
сам
чула
!
...
—
Ба
!
—
пориче
Мане
.
—
Ти
да
си
ћутиш
!
Све
разбра
’
!
Све
си
знајем
.
Све
ми
веће
каза
Васка
,
измећарка
њојна
.
Ич
да
се
риташ
како
пуле
,
ни
па
да
ме
л’жеш
...
Све
,
све
ми
рече
Васке
...
—
Е
,
што
је
знала
да
ти
рекне
,
кад
си
и
она
сама
,
ништо
се
знаје
?
!
—
Ихааа
!
—
засмеја
се
тетка-Дока
.
—
За
тој
па
да
ми
је
!
Знајеш
ли
,
мори
,
несрећо
,
да
ми
каза
,
—
како
из
књигу
да
си
четеше
,
све
ми
каза
:
и
што
си
Зоне
ваздан-дан
збори
,
и
које
си
песне
поје
,
и
што
си
шњева
и
како
гу
резиле
оне
кучке
,
тетке
и
стрине
,
а
највеће
она
грчка
несрећа
,
Таска
,
тетка
њојна
,
и
како
гу
фатија
кара-севдах
...
Све
ми
каза
,
како
поп
из
књигу
да
си
чети
...
А
Мани
мило
.
Брани
се
још
неко
време
,
пориче
,
спомиње
разлику
између
кућа
,
али
попушта
,
помало
и
признаје
,
и
мило
му
било
да
чује
што
више
.
Тако
му
било
мило
,
да
је
одбио
две
муштерије
које
су
дошле
да
пазаре
,
само
да
се
не
би
прекидао
разговор
.
И
кад
се
уверио
да
тетка
Дока
све
зна
,
он
јој
се
исповеди
и
призна
јој
искрено
да
му
је
Зона
посред
срца
.
—
Аха
!
—
кликну
тетка-Дока
.
—
Такој
те
искам
!
И
татко
ти
такав
беше
!
—
Теке
...
тетко
,
молим
те
...
—
вели
јој
Мане
и
диже
прст
,
—
зборење
за
тој
ич
да
нема
!
...
Да
се
не
чује
ништо
...
—
Ех
,
што
да
се
не
чује
?
Лошо
ли
је
,
па
да
се
кута
у
кучине
?
!
Зашто
да
се
крије
?
—
Аман
,
Доке
!
...
Реч
да
не
искочи
за
девојку
.
—
Та
што
...
За
малко
време
...
—
Како
аа
малко
?
—
Па
до
„
голем
нишан
”
,
а
после
кој
да
збори
...
и
што
има
да
збори
?
—
вели
Дока
.
—
Бре
,
како
то
збориш
?
—
викну
ужаснути
Мане
.
—
Какав
„
голем
нишан
”
?
...
—
Што
,
зар
ћеш
сал
да
гу
гледаш
?
Да
лижеш
мед
кроз
шише
?
...
Тој
ли
?
—
Ама
јок
!
За
прошење
ич
не
беше
разговор
.
Како
да
гу
просим
?
!
Који
су
они
,
а
који
па
ми
!
Чорбаџиска
кућа
—
и
наша
кућа
!
...
Памет
си
бери
,
Доке
!
...
—
Иха
!
Ласно
за
тој
!
Ја
ћу
ти
изработим
;
ти
сал
седи
си
,
па
жмиј
!
...
—
Хехе
!
—
смеје
се
Мане
,
—
што
рече
:
„
Жмиј
,
да
те
л’жем
”
!
...
—
Ти
си
имаш
твој
занајат
,
а
ја
си
па
мој
...
Седи
си
у
дућан
и
гледај
си
твој
пазар
,
а
овој
су
наше
женске
работе
...
Ти
да
видиш
што
ће
ти
напрајим
!
...
—
Доке
,
—
викну
уплашено
Мане
на
њу
.
—
змија
ће
те
уапи
,
ако
напрајиш
как’в
ешеклак
!
...
—
Де
,
мори
,
—
умирује
га
Дока
,
—
ти
ме
знајеш
убаво
!
Не
ли
смо
родљаци
?
Несам
говедо
,
селска
несам
,
та
да
си
не
знајем
што
је
чаршиски
ред
.
Ласно
за
тој
!
Ја
ћу
си
све
полако
...
па
фино
...
с
политику
!
—
рече
и
оде
.
—
Доке
!
—
викну
Мане
и
полете
за
њом
,
али
она
беше
већ
далеко
...
Дока
пође
,
али
се
успут
сети
да
је
данас
субота
;
остави
то
што
је
намислила
за
сутра
,
за
недељу
,
а
тога
је
дана
гледала
само
да
се
никако
не
састане
ни
с
Маном
ни
с
Јевдом
.
Зато
се
крила
по
комшилуку
.
Недеља
је
.
Код
хаџи-Замфира
после
подне
тишина
као
и
у
свима
кућама
где
се
целе
недеље
радило
а
недељни
дан
жељно
очекивао
.
Стари
Замфир
легао
да
се
одмори
мало
после
ручка
,
као
што
је
то
одвајкада
научио
.
А
чим
је
он
прилегао
,
целом
кућом
је
одмах
овладао
неки
дремеж
и
царствовала
нека
свечана
недељна
тишина
,
јер
,
кад
хаџија
спава
,
не
смеју
ни
врапци
испод
крова
џивџакати
.
—
У
другој
соби
,
одмах
до
собе
Замфирове
,
поређале
се
на
миндерлуцима
:
домаћица
Ташана
,
Таска
и
тетке
,
Калиопа
и
Уранија
.
Подупрле
зид
леђима
,
подавиле
ноге
и
метнуле
руке
на
трбух
,
па
дремају
,
јер
су
научиле
да
се
тако
најприличније
проводи
празник
.
Зона
у
соби
до
њихове
.
А
оне
седе
и
шапућу
—
чуде
се
што
им
нема
никога
.
Није
дошла
ни
Аглајица
,
да
им
исприча
и
рапортира
све
што
се
десило
за
последњу
недељу
дана
,
а
није
ту
ни
Зујица
,
да
им
размеће
карте
,
ни
богата
баба
Хрисанта
,
да
их
гњави
причајући
им
надугачко
и
нашироко
о
својој
парници
,
о
суду
и
адвокату
.
И
баш
кад
су
се
оне
тако
чудиле
што
им
нема
никога
,
чуше
споља
неки
глас
.
—
Хаџика
,
ете
,
дом
ли
је
?
—
пита
непознати
глас
споља
.
—
Дом
си
је
.
Ама
хаџија
,
ете
,
спије
...
—
чује
се
Васкин
глас
.
—
Та
што
,
ако
спије
!
Код
њег
’
и
не
искам
,
веће
код
хаџику
...
И
док
се
ове
домишљаху
ко
ли
ће
то
бити
,
отворише
се
врата
и
тетка
Дока
упаде
у
собу
.
Да
је
други
ко
кроз
сам
сулундар
упао
међу
њих
,
не
би
му
се
тако
зачудиле
као
ово
сада
њој
.
—
Здраво
ли
сте
,
живо
ли
сте
?
—
запита
их
затварајући
леђима
(
и
већ
осталим
)
врата
за
собом
.
(
Да
би
се
,
дабогда
,
тахо
и
уста
душманима
запушила
!
...
)
—
Здраво
,
ти
како
си
,
Доке
?
—
прихвати
јој
Ташана
,
па
се
тек
погледа
с
Таском
,
Калиопом
и
Уранијом
,
јер
им
свима
дође
чудно
већ
само
то
што
је
банула
у
кућу
,
а
још
чудније
што
је
на
тај
начин
затворила
врата
,
јер
је
то
у
обичају
само
при
прошевини
.
—
Седа
си
,
Доке
!
—
нуди
је
домаћица
.
—
Што
прајите
?
—
пита
их
Дока
,
седајући
на
миндерлук
према
њима
.
—
Седимо
си
!
—
одговарају
оне
кроза
зубе
.
—
Жмијете
,
како
мачке
испод
накладено
кубе
...
—
Еј
,
Доке
,
Доке
,
ти
си
остаде
јоште
па
она
!
—
Што
ће
си
чиним
?
К’смет
!
—
вели
Дока
.
—
Дамно
те
не
беше
при
нас
...
—
рече
јој
с
неке
висине
Ташана
.
—
Ама
,
имам
си
,
ете
,
нику
муку
,
—
а
ни
саг
ви
не
би
дошла
!
—
Е
,
што
си
имаш
?
—
пита
је
Ташана
.
—
Седи
си
на
једно
кафе
.
—
Несам
си
дошла
за
кафу
,
веће
...
—
Васке
,
мори
!
—
прекиде
је
домаћица
.
—
Васкеее
!
—
викну
Таска
.
Уђе
Васка
и
домаћица
јој
рече
да
испече
четири
кафе
.
Васка
одмах
усу
кафу
у
филџане
са
зарфовима
и
унесе
и
послужи
их
.
Дока
се
искашљује
и
спрема
да
отпочне
,
срче
кафу
,
разгледа
по
соби
,
па
најзад
поче
:
—
Дошла
сам
си
,
ете
,
на
један
еглен
...
Заради
неку
послу
...
Е
што
си
стала
туј
при
мен
’
како
шиљбок
ники
?
!
—
обрецну
се
одједаред
Дока
на
измећарку
.
—
Искочи
се
,
дете
,
умем
си
ја
да
пијем
кафу
и
без
теб
’
!
—
рече
и
извади
табакеру
,
па
стаде
завијати
цигару
.
Запали
је
,
стаде
пуштати
димове
.
Замислила
се
,
а
очевидно
мисли
о
томе
како
би
да
онако
што
поиздаље
и
што
финије
отпочне
.
—
Што
не
удавате
,
мори
,
Ташано
,
оној
ваше
чупе
?
...
—
Које
чупе
?
—
Ете
,
оно
ваше
Зоне
?
—
Па
ће
гу
удавамо
.
—
Па
што
чекате
веће
?
!
Неје
даскалица
,
та
да
си
седи
у
те
године
.
—
Што
је
па
тебе-ти
за
њума
?
—
одбија
домаћица
.
—
Остави
тија
речи
!
...
—
Што
гу
не
давате
оному
на
којега
је
,
ете
,
мерак
?
...
—
Мерак
!
—
прекиде
је
Ташана
.
—
’
Ајде
,
како
збориш
ти
па
то
?
!
...
Мерак
!
...
Зар
дете
ће
да
има
мерак
?
!
—
Кој
си
је
дете
?
—
Па
наше
Зоне
...
Деца
,
мори
,
неје
ти
ни
срам
!
...
—
Каква
деца
?
!
...
Деца
,
вика
...
Мори
,
ни
у
турцко
време
па
не
имаше
деца
,
—
та
саг
у
српско
,
у
чкоље
,
па
ће
деца
да
има
!
...
У
сагашње
време
деца
,
—
беше
му
!
Зашто
си
уче
чкољу
,
и
јазију
,
—
зар
деца
да
си
остану
?
!
...
—
Ама
,
де
!
—
прекида
је
Калиопа
.
—
Неће
да
зборимо
за
тој
.
Кад
стигне
у
теј
године
,
демек
да
је
за
давање
и
удавање
,
—
ласно
за
тој
...
Што
казаше
:
злату
ће
се
кујунџија
нађе
!
—
заврши
поносито
тетка
Калиопа
.
—
Па
,
брљивке
једне
,
што
ви
ја
зборим
?
!
Па
ја
ви
за
кујунџију
,
ете
,
и
зборим
...
—
Како
рече
?
Што
збориш
?
—
прекиде
је
домаћица
.
—
За
кога
збориш
?
—
За
Манчу
нашога
!
Зашто
гу
не
давате
,
кад
се
деца
,
ете
,
бегендисују
?
—
Погле
гу
,
што
си
збори
жена
брљива
!
—
вели
Ташана
Таски
.
—
Кој
ти
рече
за
бегендисување
?
—
Зна
си
цела
ма’ала
,
и
сав
град
,
—
та
ја
да
не
знајем
!
—
одговара
Дока
.
—
Мори
,
знајем
си
све
;
све
ми
казаше
,
мори
,
како
на
кадију
ми
казаше
све
!
...
—
Кој
ти
каза
?
—
пита
је
тетка
Калиопа
.
—
Тој
си
је
моје
знање
,
кој
ми
је
,
демек
,
казаја
,
—
ама
ја
си
убаво
знајем
...
Па
за
тој
,
ете
,
искочи
’
саг
до
вас
,
да
ве
питујем
:
ели
ви
је
девојче
за
давање
?
—
Неје
ни
дете
за
давање
!
—
одговарају
обе
тетке
,
и
тетка
Калиопа
и
тетка
Уранија
.
—
Мори
,
кој
ве
пита
:
бричи
ли
се
владика
?
Ја
си
с
домаћицу
зборим
!
—
вели
им
Дока
преко
рамена
,
па
наставља
даље
мирним
тоном
.
—
Та
ако
искате
прилику
за
ваше
Зоне
,
е
,
ја
си
имам
једну
прилику
...
па
за
тој
и
искочи
’
саг
до
вас
...
Момак
си
је
кротак
,
убав
,
еснаф-човек
,
ради
сас
први
...
—
Имамо
си
,
имамо
,
—
прекидају
је
једногласно
и
сложно
тетке
Калиопа
и
Уранија
.
Што
ни
треба
ти
па
да
нам
га
казујеш
?
...
—
Та
што
...
ако
сте
,
демек
,
чорбаџике
?
А
зашто
има
онај
реч
:
девојачка
су
врата
свакому
отворена
?
!
—
Доцна
си
се
присетила
,
Доке
...
А
за
Зону
имамо
си
веће
прилику
!
—
вели
Уранија
.
—
Кој
си
је
нашеја
прилике
за
стареје
сестре
њојне
,
тај
ће
и
саг
ласно
да
нађе
и
за
њума
.
—
Од
нашога
Манчу
има
ли
,
деде
,
збори
си
,
поубава
прилика
?
У
сав
град
има
ли
помомак
од
њег
’
?
!
Има
си
дућан
,
ем
как’в
дућан
,
узеја
је
саг
под
ћирију
и
онај
до
њег
’
што
је
дућан
,
па
направија
оди
два
један
голем
...
Има
си
занајат
,
златне
руке
:
при
владику
искаче
у
пол
дан
,
у
пол
ноћ
—
тол’ко
си
има
чес
’
у
варош
...
Има
си
,
бре
,
и
касу
за
паре
и
еспап
,
како
један
трговац
,
а
не
кута
паре
по
авлију
и
по
таван
,
како
,
ете
,
мачка
што
си
кута
...
Стаде
први
кујунџија
од
Београд
до
Пећ
и
до
Приздрен
!
...
Мори
,
па
и
да
си
нема
паре
,
што
је
па
за
тој
?
!
Кад
се
деца
милују
—
што
ти
требају
паре
?
!
Знајеш
што
се
збори
у
онуја
песну
:
Ако
паре
немаме
,
Ока
и
пол
севдах
имаме
.
Младиња
су
бре
,
лепотиња
су
,
и
он
и
она
,
—
сто
оке
севдах
ће
имају
!
...
Е
,
што
искате
више
?
!
...
Неје
спроти
трговачку
и
чорбаџиску
кућу
...
—
умеша
се
тетка
Таска
,
која
се
досад
доста
резервисано
држала
и
пустила
оне
друге
две
тетке
да
говоре
,
а
она
задржала
за
себе
као
неку
завршну
реч
,
па
сада
поче
достојанственим
тоном
,
а
и
не
гледа
на
Доку
,
већ
гледа
кроз
прозор
у
авлију
.
—
Чиновник
,
ете
,
иска
чиновничку
,
офицер
офицерску
прилику
;
еснаф
спроти
еснафа
а
трговац
спроти
трговца
иска
прилику
,
демек
;
—
тој
си
је
ред
у
овај
свет
!
—
заврши
отсечно
и
одлучно
тетка
Таска
,
па
се
окрете
још
више
од
тетка
Доке
.
—
Мори
,
разбирам
си
ја
,
Таске
,
твоје
зборење
!
—
вели
јој
Дока
,
а
пребацила
ногу
преко
ноге
,
па
бећарски
пушта
густе
димове
,
—
Разбирам
си
,
убаво
разбирам
.
Теб’-ти
кеф
и
мило
и
наводаџија
си
за
онога
зевзека
чорбаџи-Јордановог
,
оног
Манулаћа
...
за
њег
’
ти
мило
...
—
Е
мило
ми
,
де
!
Што
ке
ми
чиниш
?
—
Кад
ти
мило
за
њег
’
,
а
ти
се
таг
сама
удадни
за
њег
’
:
удовица
си
...
А
што
па
ти
тол’ко
смићеш
?
—
Е
,
ја
сам
си
тетка
на
Зону
!
—
вели
Таска
.
—
Ја
па
тетка
на
Ману
!
—
одговара
Дока
.
—
Мен
’
ми
кеф
за
Манулаћа
,
—
вели
Таска
.
—
Мен
’
па
за
Ману
!
—
вели
јој
Дока
,
па
се
окрете
осталима
.
—
Аман
,
жене
,
тако
ви
Велик-дан
не
зацрнеја
,
бива
ли
Зона
за
Манулаћа
—
прилика
ли
је
?
!
—
За
Мана
не
бива
!
—
вели
Таска
.
—
Е
,
зашто
да
не
бива
?
—
Хехе
!
—
осмехну
се
презриво
Таска
:
—
„
Гаки
нема
,
—
свирка
сака
!
”
—
Е
,
дајте
гу
,
подајте
гу
за
неприлику
,
за
Манулаћа
тога
,
—
плану
Дока
.
—
Ама
послен
да
ви
не
бидне
криво
,
кад
,
ете
,
стане
да
„
праћа
шефтелије
”
по
други
...
—
Што
рече
,
несрећо
никаква
?
—
плану
Таска
и
оне
друге
две
.
—
Неје
те
ни
срам
:
еснафска
жена
,
па
погле
како
си
збори
!
Кој
да
праћа
шевтелије
—
зар
чорбаџиска
керка
?
!
На
кога
да
праћа
?
—
Па
,
—
поче
заједљиво
Дока
,
—
саг
неће
да
праћа
на
бимбашије
и
миралаје
зашто
ги
веће
нема
,
—
ама
ће
да
праћа
на
рисјане
,
—
а
брука
и
тој
...
—
Зар
чорбаџика
?
...
—
Лелее
,
—
осмехну
се
Дока
,
—
малко
ли
ги
знајем
?
!
...
Е
,
што
је
била
она
Сика
,
турена
у
песну
?
За
кога
се
појеше
у
онуј
песну
,
у
онуј
рисјанску
срамоту
нашу
?
За
кога
се
појеше
:
за
еснафску
,
ели
за
чорбаџиску
Сику
:
Зашто
,
Сике
,
зашто
под
чадар
да
идеш
?
—
Ако
,
дадо
,
ако
,
миралај
ме
зове
Миралај
ме
зове
,
на
татли
баклаву
.
—
О
Господи
!
-
крсте
се
тетка
Уранија
и
тетка
Калиопа
од
чуда
што
их
снађе
.
—
Што
је
била
,
која
је
била
,
ете
,
та
Сика
,
у
песну
турена
?
—
Збори
си
,
несрећо
грчка
!
—
развика
се
Дока
,
па
заврши
:
—
А
ти
,
Ташано
,
подај
си
дете
за
онога
Манулаћа
,
берем
ће
да
имаш
убаво
унуче
...
шебека
ћеш
имаш
,
а
унуче
јок
!
—
рече
и
љутито
залупи
врата
за
собом
и
остави
их
запрепашћене
.
СаМо
су
се
крстиле
и
викале
:
—
О
,
Боже
,
о
,
Господи
!
Лелее
!
Што
се
напраји
џумбус
и
резил’к
!
Толика
ларма
пробудила
је
,
наравно
,
и
старога
хаџи-Замфира
.
Морао
се
и
он
умешати
и
једва
се
разабрао
,
онако
бунован
,
и
сазнао
у
чему
је
ствар
тек
онда
кад
је
испраћао
Доку
.
—
Е
,
лошо
ли
сам
зборила
?
—
брани
се
Дока
.
—
Што
да
неје
прилика
,
кад
смо
,
ете
,
једна
вера
...
Стари
Замфир
је
умирује
,
и
све
би
се
мирно
свршило
,
да
Дока
није
дирнула
у
сталеж
.
—
Вика
,
чорбаџиска
кућа
,
чорбаџиска
керка
!
Е
веће
нема
!
И
чорбаџиско
неје
до
века
...
—
Е
,
доста
де
!
-
вели
јој
озбиљно
чорбаџи-Замфир
.
Дошла
си
,
наводаџисала
си
,
ништо
неје
било
,
—
е
,
саг
се
врћеш
...
Сас
зор
не
бива
!
...
—
Е
,
зашто
да
неје
Манча
прилика
?
!
...
Зар
што
су
чорбаџиски
?
—
Е
де
!
Дебарско
неје
ово
,
та
да
се
отимају
девојке
...
—
Мори
,
и
ваше
се
знаје
!
—
плану
Дока
.
—
Деда
како
ти
се
викаше
,
како
се
презиваше
?
—
Коритар
,
а
његов
па
татко
,
како
га
зваоше
у
чаршију
?
Врти-ваган
...
Та
саг
:
„
Ми
смо
чорбаџиски
”
!
...
—
Е
,
доста
веће
!
—
рече
Замфир
и
диже
обрве
.
—
А
што
па
?
Ако
не
узне
из
вашу
кућу
—
ће
остане
неженет
?
Мори
,
за
тој
ласно
.
„
Имаш
си
грбину
,
самарице
доста
”
;
та
и
за
Ману
и
женење
његово
ласно
...
—
Може
,
ама
спроти
себ
’
прилику
.
—
Запамти
,
хаџијо
:
„
Свет
је
овај
као
какав
мердивен
,
—
један
се
качи
,
а
други
па
слази
“
,
та
и
с
вас
чорбаџије
такој
си
је
.
Зар
мало
ли
ги
има
од
ваши
што
си
беоше
први
трговци
—
а
саг
,
звонари
и
клисари
,
па
пале
прангије
кад
слави
Пантелејска
црква
...
Мори
,
ти
слизаш
низ
мердивен
,
а
мој
Манча
се
топрв
качи
...
—
Бре-бре-бре
!
„
Видело
се
куче
у
чашире
,
па
се
фатило
у
оро
”
—
вели
јој
чорбаџи-Замфир
,
сав
зелен
од
љутине
.
—
Та
и
твој
Манча
...
—
Кој
је
„
куче
”
,
несрећо
чорбаџиска
?
!
цикну
Дока
.
—
Знајеш
ли
,
бре
,
ако
дофатим
саг
ове
нал’не
(
и
показа
му
силне
налуне
пред
вратима
)
,
све
ћу
ти
ги
фрљим
и
обијем
о
главу
...
Ћу
те
бомбардирам
по
ту
главу
како
Срби
Митад-пашину
табију
на
Виник
!
Несрећо
вртиваганска
и
коритарска
!
...
—
У
кућу
си
ми
,
што
да
ти
прајим
?
—
вели
уздржавајући
се
домаћин
,
а
сав
блед
од
љутине
.
—
Мори
,
и
насред
чаршију
,
и
туј
ћу
се
тепам
и
с
теб
’
и
сас
зета
ти
,
онога
шебека
за
Манулаћа
,
за
онај
реч
„
куче
у
чашире
”
!
—
раздера
се
Дока
и
оде
љутито
,
и
остави
запрепашћеног
чорбаџи-Замфира
,
који
се
само
крстио
левом
руком
и
говорио
:
„
О
,
Бог
да
чува
!
...
О
,
Господи
Боже
!
”
ГЛАВА
ДЕСЕТА
У
овој
приповетци
ово
је
први
и
једини
дијалог
двоје
заљубљених
.
Дијалог
није
нимало
пикантан
,
чак
ни
интересантан
;
а
то
је
просто
стога
што
је
тамо
,
у
том
свету
,
срамота
да
се
мушко
и
женско
и
погледају
,
акамоли
разговарају
.
(
А
и
да
није
тако
,
опет
би
дијалог
био
врло
обичан
,
јер
у
таквим
приликама
заљубљени
обично
не
знају
шта
да
разговарају
,
или
разговарају
којешта
)
.
Сутрадан
,
у
понедеоник
,
кад
се
на
сефте
и
на
сефтеџију
много
полаже
,
бану
у
Манин
дућан
нико
други
него
баш
сама
главом
тетка-Дока
.
Дошла
је
да
му
каже
све
шта
је
и
како
је
било
,
и
пошто
се
све
рђаво
свршило
,
да
га
,
наравно
,
и
утеши
.
Мане
је
све
оно
у
суботу
већ
био
смео
с
ума
,
и
није
могао
ништа
ни
слутити
,
и
зато
му
је
ово
сад
све
ново
и
изненадно
било
.
Био
је
као
громом
поражен
чувши
све
до
ситница
како
је
ствар
текла
и
како
се
развијала
.
Био
је
утучен
и
неутешан
.
Тетка
Дока
га
је
најпре
изгрдила
,
а
после
тешила
утешним
речима
:
да
се
не
брине
,
да
не
очајава
,
а
нарочито
нека
му
није
ни
најмање
криво
што
је
она
тако
прошла
,
јер
им
,
вала
,
ни
она
није
остала
дужна
.
—
Ич
да
се
не
љутиш
,
—
вели
му
Дока
,
—
ич
да
неси
жалан
!
Ако
,
што
ти
не
дадоше
девојче
!
...
Та
што
па
да
ти
је
за
тој
?
„
И
без
петли
може
да
се
осамне
”
,
та
и
ти
да
се
ожениш
и
без
њину
Зону
!
...
Мори
,
„
док
си
имаш
грбину
,
ће
нађеш
ласно
и
самарицу
”
!
Ласно
ће
нађеш
,
—
ем
не
једну
,
веће
кол’ко
искаш
девојчики
!
Ама
,
жал
да
ти
неје
,
криво
да
ти
неје
!
...
Несам
си
остала
постидна
!
...
Ама
ги
и
ја
,
берем
,
убаво
каза
!
...
Знајеш
ли
,
Манчо
,
да
те
неће
више
да
погледну
заради
онија
моји
речови
—
кол’ко
ги
убаво
каза
!
...
Мори
,
твоје
„
живо-здраво
”
неће
приме
више
!
...
—
вели
му
задовољно
тетка-Дока
одлазећи
.
—
Мори
,
саг
да
ги
искаш
и
ону
њину
дрту
тетка-Таску
,
да
се
с
њума
ожениш
,
па
и
ту
ти
не
би
дали
,
—
тол’ко
стадосмо
,
ете
,
душмани
саг
!
...
Тако
је
говорила
задовољна
тетка
Дока
.
Али
је
то
,
наравно
,
слаба
утеха
била
за
Манчу
.
Целога
дана
био
је
као
убијен
:
ни
посао
,
ни
пазар
,
ни
разговор
,
—
ништа
му
се
све
то
није
милило
.
Речи
тетка-Докине
му
једнако
брује
у
ушима
и
распаљена
машта
му
живо
претставља
ту
сцену
између
Доке
и
Замфирових
.
Страшна
му
је
била
и
сама
та
помисао
да
је
Зона
све
то
морала
чути
и
видети
,
а
још
му
страшнија
беше
помисао
:
шта
је
све
морала
претрпети
Зона
после
свега
тога
од
својих
у
кући
!
...
Зато
није
имао
мира
,
него
је
одмах
сутрадан
потражио
и
нашао
измећарку
Васку
и
распитао
се
и
сазнао
све
шта
је
и
како
је
после
одласка
Докина
било
.
Од
Васке
је
дознао
да
је
Зона
грдно
много
пропатила
због
тога
од
свију
,
а
највише
од
оца
,
који
дотле
није
ништа
знао
,
и
коме
су
тек
сада
све
казали
,
и
потужили
му
се
како
се
одавна
носе
са
Зоном
.
И
сад
су
сви
сложно
:
тетка
Таска
слаткоречивошћу
,
мајка
проклетством
,
отац
страшним
претњама
,
а
све
тетке
,
стрине
и
ујне
дугачким
придикама
и
клеветама
,
сложно
салетеле
Зону
;
и
које
чудо
онда
ако
је
Зона
подлегла
,
попустила
и
постала
друга
—
постала
опет
она
стара
,
поносита
,
уображена
,
хладна
,
чорбаџиска
Зона
!
...
.
Васка
је
истину
казала
.
По
одласку
тетка-Доке
настао
је
код
Замфирових
прави
лом
.
Зона
је
из
побочне
собе
све
чула
,
а
ону
сцену
између
Доке
и
Замфира
и
чула
и
видела
.
И
чим
је
Дока
отишла
,
стари
Замфир
плане
,
силно
плане
господарским
гневом
на
своју
мезимицу
Зону
,
као
никад
дотле
у
животу
.
Онај
пљусак
од
грдњи
што
је
Дока
сручила
на
њега
тако
га
је
раздремао
и
расанио
после
спавања
,
да
није
ни
тражио
измећарку
,
да
га
по
обичају
полије
водом
,
како
је
то
редовно
четрдесет
година
радио
.
Помислио
је
да
је
све
то
,
та
Докина
посета
и
прошевина
,
удешено
са
Зониним
знањем
и
пристанком
,
и
зато
је
плануо
на
Зону
,
силно
плануо
,
и
био
љут
као
никад
у
животу
.
—
Тој
ли
су
твоје
чкоље
и
твоје
знање
?
!
...
Тој
ли
те
учила
даскалица
у
чкољу
?
!
—
загрме
Замфир
на
мезимицу
своју
тако
громогласно
,
да
из
комшилука
радознале
женске
полетеше
на
зид
да
чују
шта
је
,
али
кад
разабраше
да
је
чорбаџија
силно
нешто
љут
,
разбегоше
се
са
страхом
у
одаје
своје
.
—
Шесет
и
једне
„
меснице
”
прекараја
сам
у
мој
век
,
чу
ли
,
куче
ниједно
,
—
грми
стари
Замфир
,
—
и
јоште
ме
нико
ни
у
турцко
ни
саг
у
српско
време
такој
не
орезили
,
ни
ме
једно
куче
толко
уапило
,
како
саг
ова
ороспија
...
Ти
ли
гу
каза
и
прати
гу
овам
при
нас
,
у
дом
ми
?
!
Убаво
ми
обеле
образ
!
Хаџи-Замфирска
Зоне
се
фаћа
у
оро
...
иска
да
се
ороди
сас
луду
Доку
,
Доку
да
вика
:
тетко
!
—
Па
берем
да
је
трговац
ники
...
—
додаје
тетка
Таска
и
потпирује
гнев
.
—
Предузимач
,
ели
лиферант
...
веће
коцкарин
...
фукара
...
Метне
си
краставицу
и
пол
лепињу
под
мишку
,
—
тој
му
ручак
у
дућан
...
А
и
дућан
па
што
му
је
!
...
Какав
му
је
?
...
Дућан
му
кол’ко
сарафско
чифутско
сандуче
...
Па
,
ако
што
је
сиротиња
—
ама
,
берем
да
је
момак
кротак
!
...
Веће
—
џимпир
,
коцкарин
,
комарџија
,
ловџија
и
бињеџија
и
џамбасин
;
скита
се
поваздан-дан
с
пушку
по
лојзе
—
како
пољак
ели
пударин
;
а
по
сву
ноћ
му
свире
Цигани
и
играју
ченгије
,
а
он
си
пије
како
дервиш
и
арчи
си
ма’л
сас
оне
несреће
!
...
Тури
си
нож
у
стол
,
ели
фрља
туфеци
—
како
Дебрелија
...
У
сваку
ма’алу
има
си
по
једну
,
на
коју
је
фрљија
мерак
...
—
Доста
де
!
—
прекиде
је
Замфир
,
али
тетка-Таска
ипак
наставља
.
—
...
Оној
му
треба
за
кеф
,
а
ово
наше
па
за
паре
...
и
што
иска
да
си
улегне
у
чорбаџиску
,
потакву
фамилију
...
—
Е
,
доста
саг
,
Таске
!
...
—
пресече
је
домаћин
.
—
Е
,
бива
ли
тој
од
еснаф-човека
?
Ред
ли
је
?
—
наставља
тетка-Таска
.
—
И
Зона
,
и
Калина
,
и
друга
ника
!
...
Па
бива
ли
,
мајке
?
!
...
А
убаво
си
рече
наш
,
ете
,
Божин
дунгерин
:
„
Две
лубеници
,
рече
,
под
една
мишка
—
не
се
носат
!
”
—
Ама
како
започе
,
—
вели
Замфир
—
неће
ниједну
понесе
!
Ја
паше
у
турцко
време
па
сургунисувашем
,
та
саг
...
—
Е
,
тој
да
учиниш
!
—
дражи
га
тетка-Таска
.
—
У
сургунл’к
!
...
Нек
’
знаје
и
запанти
,
куче
,
што
је
чорбаџинска
кућа
...
—
Овој
да
запантиш
!
—
грмну
хаџи-Замфир
одлучно
Зони
.
—
Сал
јоште
једанпут
да
чујем
нику
лошотију
за
теб
’
,
—
из
кућу
те
не
пуштам
...
Туј
ћу
те
закопам
!
Чаршију
и
бели
свет
веће
неће
да
видиш
!
Како
она
кумрија
—
рече
и
показа
на
једну
што
је
у
кафезу
—
веће
бели
свет
неће
да
видиш
!
...
’
Оће
да
те
заб’рави
и
сокак
,
и
махале
,
и
град
;
—
и
никој
неће
ни
да
знаје
да
си
хаџи-Замфир
има
на
дом
девојку
!
...
Разабра
ли
,
мори
?
...
—
Разбра
’
!
...
—
рече
оборених
очију
и
дршћући
Зона
.
Као
и
сваки
човек
,
и
Мана
је
имао
непријатеља
,
који
су
једва
дочекали
да
га
узму
на
решето
.
Иако
стари
Замфир
не
само
да
ни
речи
није
никоме
прословио
о
тој
немилој
сцени
,
што
је
чак
строго
забранио
да
се
икоме
ван
куће
и
речца
једна
рекне
,
ипак
није
никако
,
ама
баш
никако
могло
то
остати
тајна
,
већ
и
због
самога
тога
што
се
то
доиста
десило
,
а
још
више
због
тога
што
се
то
,
нађавола
,
десило
у
присуству
пет
жена
(
рачунајући
ту
и
Доку
)
,
од
којих
су
две
—
Таска
и
Дока
—
биле
савршеније
и
,
по
томе
,
и
страшније
за
распростирање
узнемирујућих
(
и
истинитих
и
лажних
)
гласова
него
неки
лист
који
се
растура
у
десет
хиљада
примерака
!
...
.
Зато
се
брзином
муње
распрострла
прича
о
том
догађају
.
И
главно
и
детаљно
знало
се
врло
добро
,
јер
Таска
је
свакоме
тачно
причала
шта
је
она
казала
Доки
,
а
Дока
,
опет
,
шта
је
све
она
казала
и
Таски
и
Замфиру
.
И
по
махалама
и
у
чаршији
се
неколико
дана
само
о
токе
говорило
.
А
да
је
прича
углавноме
порасла
у
обиму
и
детаљи
јој
се
умножили
,
—
није
нужно
ваљада
ни
спомињати
.
Чак
и
оне
две
пословице
,
које
су
већ
давно
биле
заборављене
,
сад
су
оживеле
,
употребљавале
се
и
почеле
опет
циркулирати
.
Шта
је
само
досетака
на
рачун
Мана
пало
,
наравно
,
већином
у
његовом
отсуству
,
па
чак
и
поиздаља
наговештавања
у
његовом
присуству
;
тако
да
је
један
такав
досетљивац
сутрадан
ишао
с
отеченим
образом
,
и
на
питање
:
шта
му
је
,
тужио
се
да
од
кутњака
сву
ноћ
није
могао
ока
склопити
.
За
Мана
је
то
стање
врло
несносно
било
.
Једнако
је
мислио
и
размишљао
о
томе
,
и
учинила
му
се
ствар
без
излаза
.
Проклињао
је
и
онај
час
кад
је
слудовао
и
признао
тетка-Доки
јаде
своје
.
И
тек
кад
му
је
она
опет
дошла
и
понудила
му
се
да
поправи
целу
ствар
,
—
тада
се
тек
још
више
уплашио
и
решио
се
да
сам
покуша
још
један
,
и
то
последњи
,
корак
,
да
се
,
то
јест
,
сам
он
састане
са
Зоном
,
да
је
заустави
,
ослови
,
да
је
упита
он
сам
последњи
пут
...
Ако
ништа
друго
,
а
оно
бар
да
скине
са
себе
одговорност
,
да
заглади
онај
немили
догађај
,
да
докаже
да
он
сам
ништа
томе
није
крив
,
него
она
тетка
Дока
,
па
нека
се
одбије
на
њену
лудост
...
Али
састати
се
и
разговарати
било
је
тешко
у
оно
време
код
тога
света
,
који
је
на
тротоарске
шетње
,
паркове
,
концерте
,
певачка
друштва
и
школе
играња
,
-—
уопште
дакле
на
све
те
ствари
где
се
млађи
свет
може
састати
и
измењати
погледе
и
мисли
—
имао
своје
нарочите
и
чудновате
мисли
и
—
како
би
неки
поборник
еманципације
женскиња
рекао
—
застареле
и
назадњачке
погледе
.
Уз
женско
,
док
је
девојка
,
обично
је
увек
или
мајка
или
тетке
и
стрине
;
а
кад
се
уда
,
онда
опет
свекрва
,
јетрве
и
заове
,
тако
да
никад
није
сама
;
а
и
не
би
умела
сама
да
иде
и
да
се
нађе
,
баш
и
да
јој
се
да
слобода
,
исто
као
ни
канаринка
кад
би
је
пустили
из
кавеза
.
Једино
кроз
капиџик
у
комшиску
авлију
или
преко
сокака
што
је
умела
и
смела
сама
поћи
.
Зато
и
није
било
лако
Мани
;
и
прошло
је
повише
времена
док
је
могао
срести
и
ословити
и
реч-две
насамо
разговорити
с
њом
.
Али
шта
не
може
чврста
воља
и
одлучна
намера
?
!
И
Мане
је
вребао
и
најпосле
успео
.
Једнога
дана
у
први
сумрак
,
баш
кад
се
умотана
у
бунду
,
пошивену
зеленим
атласом
,
враћала
Зона
преко
сокака
од
сестре
Костадинке
,
која
је
у
другом
сокаку
становала
,
искрсну
Мане
из
мрака
и
стаде
пред
њу
.
Васка
се
измаче
уплашено
устрану
.
—
Леле
,
Васке
,
пази
си
!
—
шану
Зона
и
стаде
сва
уздрхтала
и
плашљиво
се
осврташе
да
је
ко
не
види
.
Срећом
,
нико
не
пролажаше
улицом
,
јер
већ
беше
време
кад
грађани
спуштају
по
кућама
чивију
на
порту
,
и
сви
укућани
већ
давно
су
код
кућа
.
И
никога
по
улицама
не
беше
,
само
што
ноћни
стражар
далеко
тамо
у
мраку
што
се
види
и
чује
се
како
се
нешто
разговара
с
хаџи-Јордановим
мачком
,
који
се
полако
шеће
по
ћерамидама
високога
зида
.
—
Што
ти
требам
!
—
прошапта
Зона
тихо
и
плашљиво
.
Васка
је
разумела
.
Измаче
се
још
мало
и
стаде
стражарити
и
пазити
.
—
Зоне
!
—
ослови
је
Мане
и
искашља
се
тихо
.
—
Што
искаш
?
—
шану
Зона
,
па
се
и
она
тихо
искашља
.
Обоје
стали
тако
,
па
стоје
три
корака
далеко
једно
од
другог
;
обоје
оборили
главе
и
гледе
преда
се
.
—
Зоне
,
на
једна
реч
...
—
Пушти
ме
!
—
вели
му
уплашено
Зона
и
окреће
се
на
све
стране
.
—
Ти
не
слушај
,
ете
,
ону
будалу
,
ону
Доку
.
(
Тетка
ми
се
пада
,
ама
је
лудо
!
...
)
Не
слушај
гу
што
си
је
там
при
вас
зборила
!
Никој
гу
неје
пратија
сама
си
,
брљива
,
оде
при
вас
!
...
—
Хе
,
лагала
је
што
је
зборила
?
Не
ли
?
—
Неје
,
ете
,
лагала
,
ама
...
ете
,
неје
требала
да
збори
!
...
—
Е
,
што
ми
казујеш
...
што
ми
треба
тој
?
...
—
Зоне
—
рече
Мане
и
притеже
пас
око
себе
.
—
Ја
сан
немам
...
Ја
за
вечеру
не
знам
...
—
Леле
!
—
рече
мало
подругљиво
Зова
.
—
Ја
вино
точим
,
вино
не
пијем
;
песну
искам
,
песну
не
слушам
,
а
све
заради
тебе
,
Зоне
!
...
У
лов
идем
,
пушку
не
испалим
!
Ништо
не
знајем
за
себе
,
а
све
заради
тебе
!
...
Ја
си
идем
,
па
...
како
оној
говедо
када
се
,
ете
,
напасе
од
травку
зановет
...
брљив
стадо
’
,
Зоне
!
—
Хе
!
...
Мане
ућута
.
Настаде
мала
пауза
.
Мане
се
маши
табакере
и
стаде
правити
цигару
.
—
Пушти
ме
!
—
отима
се
Зона
.
—
Остани
јоште
малко
!
—
зауставља
је
Мане
.
—
Вардај
,
Васке
!
...
Од
татка
ми
остаде
кућа
и
лојзе
и
њиве
...
а
ја
си
и
сам
јоште
купи
и
спечали
.
Знајем
си
;
занајат
,
еснаф
човек
сам
...
—
Знајем
...
—
Имам
си
дућан
.
—
Знајем
,
де
.
—
И
муштерије
имам
сијасвет
...
—
Добро
,
де
!
—
Кућа
ми
пуна
...
—
Е
што
ми
збориш
саг
па
тој
?
...
—
Несам
сирома
’
...
могу
да
си
имам
жену
...
могу
да
си
’
раним
пол
тесте
жене
—
тол’ко
си
убав
пазар
имам
!
...
—
Стани
потурњак
,
па
си
узни
и
цело
тесте
...
—
Да
не
да
Господ
...
ја
си
једну
сал
искам
...
—
Па
пуно
ги
у
ма’але
...
—
Пуно
,
ама
за
мен
’
сал
једна
што
је
...
—
Пушти
ме
,
да
си
идем
!
рече
Зона
и
измаче
се
,
а
Мане
је
задржава
и
вели
јој
:
—
Код
мен
’
нећеш
да
живујеш
како
наше
жене
што
си
живују
при
мужије
...
Ни
сас
цвет
нећу
те
ударим
!
...
—
Хм
!
—
’
Оћу
да
те
пазим
...
да
ти
лацкам
...
да
те
слушам
...
Као
пашиницу
ћу
те
накитим
и
нађиздим
!
...
Сал
за
теб
’
ћу
радим
кујунџилак
...
Момци
и
чираци
ми
—
они
нека
си
раде
за
муштерије
,
а
ја
ћу
сал
’
за
теб
’
,
Зоне
,
да
кујем
срму
и
сребро
и
злато
,
—
теб
’
да
накитим
!
Да
те
нагиздим
,
та
да
се
сјајеш
и
светлиш
како
у
цркву
света
Богородица
Тројеручица
!
...
За
теб
’
ћу
сал
да
радим
од
јутро
до
мрак
—
што
ми
треба
пазар
и
муштерије
!
...
—
А
што
ће
да
ручаш
,
кад
си
не
пазариш
?
!
—
прекиде
га
заједљиво
Зона
.
—
Не
слушај
душмани
моји
по
ма’але
...
Несам
такав
,
Зоне
,
како
казују
...
Ћу
те
слушам
;
кад
ми
рекнеш
:
остани
си
,
ћу
си
останем
,
кад
ми
па
рекнеш
:
иди
си
,
ја
ћу
си
идем
...
—
Е
па
,
ете
,
казујем
ти
саг
:
иди
си
,
пушти
ме
!
—
рече
Зона
и
измаче
корак-два
.
—
Остани
јоште
малко
!
—
рече
и
приђе
један
корак
.
—
Е
,
што
искаш
?
—
запита
га
зловољно
и
нестрпљиво
Зона
.
—
Татко
и
мајка
ти
не
бегендисују
ме
—
тој
си
знајем
убаво
.
За
тој
те
не
питујем
,
веће
за
друго
...
—
рече
Мане
,
па
стаде
.
—
Е
...
Васка
...
лагала
ли
је
,
кад
ми
је
,
ете
,
абере
доносила
,
и
зборила
,
ете
...
„
Поздравила
ти
се
Зоне
”
?
...
—
Тој
си
је
њојно
знање
...
Што
ме
питујеш
?
Може
да
се
посмешила
,
а
требала
да
рекне
:
„
Поздравила
ти
се
Калина
”
.
—
Е
,
што
па
Калина
?
—
Зашто
ти
је
прилика
...
—
Што
ми
ти
па
збориш
саг
туј
за
Калину
?
!
Калина
ће
си
дочека
своју
срећу
...
А
ја
си
па
искам
и
тражим
моју
...
Неје
писано
за
мен
’
и
за
Калину
...
—
Па
си
прочетеја
што
је
писано
?
...
—
А
ја
си
...
—
вели
збуњено
Мане
—
ете
...
искам
...
ако
је
,
демек
,
к’смет
...
из
вашу
кућу
...
—
Хе-хе
!
—
осмехну
се
Зона
.
—
Така
ко
ће
саг
бидне
тој
!
...
Васка
ни
се
удава
...
Бија
гу
веће
и
„
голем
нишан
”
...
За
Васку
неје
реч
...
Има
јоште
за
удавање
из
туј
кућу
...
Зоне
,
море
,
—
рече
дршћућим
гласом
и
испрекидано
Мане
.
—
Ја
си
знајем
све
...
Теб’-те
стра
’
од
татка
...
Стареји
твоји
,
ете
,
не
давају
те
...
Ама
,
ласно
за
тој
!
Ни
татко
ми
Ђорђија
неје
се
оженија
сас
алал
,
демек
,
оди
нанини
стареји
,
веће
сас
зор
;
уграбија
,
демек
,
што
си
милуваше
...
И
ја
ћу
такој
напрајим
...
Сал
ако
ти
искаш
,
—
ласно
за
све
!
Ја
си
имам
голему
роднину
...
Ћу
те
одведем
у
кућу
роднинску
;
седи
си
тамо
сас
сваки
чес
’
до
венчање
...
Од
кога
те
стра
’
?
Кој
ти
што
може
!
?
Ја
си
имам
сијасвет
кардаши
и
побратими
;
ће
изгинемо
,
—
а
теб’-те
неће
давамо
!
...
—
Јок
!
—
Зашто
?
—
Несмо
прилика
...
—
А
ти
,
имаш
си
прилику
?
—
Имам
си
...
—
вели
Зона
зловољно
.
—
Коју
?
—
Малко
ли
ги
је
,
—
вели
кокетно
и
поносито
Зона
,
—
та
да
ги
пантим
...
—
И
Манулаћ
?
—
Кој
знаје
...
—
Е
сал
Манулаћевица
неће
да
биднеш
!
—
Бре-бре
!
—
Зоне
!
—
рече
Мане
молећивим
гласом
.
—
Остави
ме
!
—
Е
,
што
си
ме
таг
лагала
и
абере
праћала
?
...
Васка
што
је
доносила
абере
од
теб
’
до
мен
’
?
...
—
Мори
,
—
рече
досадно
Зона
,
—
Васка
могла
да
си
збори
што
си
милује
,
—
Дој
си
је
њојно
знање
...
—
Тол’ко
?
—
Тол’ко
се
збори
...
—
рече
хладно
Зона
и
окрете
му
леђа
.
—
Е
,
кучко
чорбаџиска
—
јекну
од
срца
увређен
Мане
,
—
таг
ће
скоре
да
чујеш
и
за
моје
знање
!
...
Ће
ме
неки
убаво
запанти
и
плати
ми
за
онај
татка
ти
реч
„
куче
у
чашире
”
!
...
—
Ухухуху
!
—
прсну
у
глупи
смех
измећарка
на
ове
последње
речи
.
—
Леле
,
тугооо
!
„
Куче
у
чашире
”
,
какој
му
је
па
то
?
—
смејаше
се
једнако
Васка
и
смех
тај
пређе
и
на
Зону
.
—
Ихаха
!
—
засмеја
се
Зова
и
зовну
Васку
измећарку
,
па
одоше
обе
смејући
се
,
а
оставише
Мана
,
који
,
сав
обливен
по
челу
грашкама
зноја
,
једнако
гледаше
за
њом
.
И
кад
уђоше
и
замандалише
високу
капију
,
још
се
из
чорбаџиске
авлије
чуо
кикот
и
смех
,
и
слушао
га
Мане
,
који
је
,
као
скамењен
,
још
једнако
стојао
на
истом
месту
,
утучен
и
несрећан
као
из
раја
изгнани
Адам
што
је
погружен
стојао
пред
затвореним
еденским
вратима
...
ГЛАВА
ЈЕДАНАЕСТА
У
њој
су
нека
страшна
и
луда
привиђења
и
снови
,
што
су
били
природна
последица
испричанога
у
прошлој
глави
,
а
што
ће
опет
исто
тако
(
унеколико
,
наравно
)
бити
узрок
ономе
што
ће
се
испричати
у
идућим
главама
.
Кад
је
дошао
кући
,
био
је
Мане
као
у
грозници
.
У
грудима
му
беснела
бура
,
а
у
глави
ројиле
се
силне
мисли
и
слике
.
Претурају
се
једна
преко
друге
,
а
глава
да
прсне
.
Ни
тумарање
по
улицама
,
ни
покушај
да
се
разгали
у
веселом
друштву
и
да
заборави
немио
вечерашњи
догађај
,
да
свирком
и
игром
заглуши
буру
која
му
је
беснела
у
грудима
—
све
му
то
није
помогло
!
Зато
је
и
дошао
кући
раније
него
што
обично
суботом
долази
,
јер
се
надао
да
ће
бар
ту
,
у
старом
и
скровитом
и
мирном
свом
гнезданцу
,
моћи
одахнути
мало
и
утешити
се
;
да
ће
му
кућна
ноћна
тишина
и
благи
санак
бити
мелем
овим
новим
ранама
његовим
...
Бацио
се
онако
обучен
на
дуги
миндерлук
,
што
се
пружао
уз
читаву
једну
страну
простране
гостинске
собе
.
Била
је
субота
.
Кандило
је
горело
пред
иконом
Богородице
,
коју
је
Мане
сву
окитио
и
покрио
сребром
,
и
блага
полусветлост
падаше
на
измучено
лице
Манино
.
И
годила
му
та
свечана
и
побожна
ноћна
тишина
суботске
ноћи
и
полутама
и
светлост
од
кандила
,
које
је
на
махове
час
тињало
час
плануло
,
па
се
светлост
и
тама
потискивале
сваки
час
по
шареном
ћилиму
на
поду
...
Мислио
је
о
Зони
и
о
вечерашњем
састанку
и
разговору
,
о
Манулаћу
,
о
прошевини
,
о
свадби
њиховој
и
о
животу
њиховом
после
свадбе
,
па
се
трже
уплашен
и
од
саме
помисли
те
.
Врати
се
опет
мислима
синоћњем
догађају
.
Мислио
је
о
глупом
смеху
Васке
измећарке
,
а
у
ушима
му
једнако
звони
оно
страшно
јасно
смејање
поносите
чорбаџиске
кћери
,
које
се
чуло
из
авлије
.
И
страшна
му
беше
и
сама
помисао
на
то
како
је
смешан
,
како
бедан
морао
изгледати
кад
је
остао
сам
на
сокаку
онако
гадно
исмејан
од
једне
глупе
измећарке
и
од
једне
хладне
и
бездушне
чорбаџиске
кћери
!
Па
тек
она
реч
„
куче
у
чашире
”
како
му
се
увртела
!
Он
би
да
је
заборави
,
а
она
му
се
једнако
намеће
као
насртљива
досадна
мува
,
коју
не
може
човек
да
отера
—
тако
га
заокупила
та
реч
!
...
Дуго
није
могао
склопити
ока
ни
заспати
,
иако
је
то
желео
и
одагнавао
мисли
.
Неки
полусан
и
полујава
беше
то
,
па
се
једно
у
друго
наизменце
преливало
.
Мисли
о
вечерашњем
.
Хуче
и
љути
се
.
Пред
очима
му
жива
слика
звезданог
неба
,
месеца
,
и
Зоне
како
стоји
умотана
у
бундицу
своју
с
истуреном
левом
ногом
и
погледом
настрану
;
сећа
се
измећарке
како
подаље
стоји
,
и
чује
једнако
речи
њене
и
види
Манулаћа
како
са
спуштеним
рукама
стоји
као
ступац
некакав
и
како
се
смеши
,
и
чује
како
се
овај
цери
...
Ху
,
зар
је
и
он
ту
био
,
а
он
га
задуго
није
опазио
!
Каква
брука
!
Бар
да
није
то
пред
њим
било
!
Љут
,
пође
на
њега
,
трже
се
и
разабра
се
мало
.
Којешта
!
—
помисли
Мане
,
—
па
Манулаћ
није
ни
био
ту
.
Он
је
у
то
доба
већ
обично
у
кревету
.
А
срећа
што
није
био
,
јер
и
без
тога
доста
је
бруке
и
срамоте
.
Да
,
мисли
Мане
,
сами
су
били
.
Био
је
само
ноћни
стражар
,
па
и
он
је
далеко
био
;
шта
је
он
могао
чути
?
Ништа
.
А
Зона
и
Васка
биле
су
ту
,
али
оне
неће
смети
никоме
казати
.
А
сачувај
Боже
да
је
још
ко
ту
био
!
Пуцала
би
му
сутрадан
брука
по
целом
граду
.
Не
,
не
,
—
тешио
се
Мане
,
—
није
нико
био
,
само
оне
,
само
женске
,
а
оне
не
смеју
од
мушких
ништа
да
кажу
,
а
могу
се
смејати
до
миле
воље
,
—
то
толико
...
Гледа
оне
женске
прилике
у
сенци
високих
зидова
како
стоје
подаље
једна
од
друге
,
али
Манулаћа
нема
ту
—
он
се
не
смеје
,
него
оне
.
Ах
,
тај
смех
страшан
је
,
иако
га
сутрадан
нико
неће
чути
!
Па
и
она
матора
тетка
Таска
,
и
она
ту
;
смеје
се
и
она
,
а
прихватиле
и
оне
друге
две
тетке
,
Калиопа
и
Уранија
.
Само
се
тетка
Дока
не
смеје
,
него
се
љути
;
планула
,
па
скида
папучу
и
полетела
на
њих
да
се
бије
,
а
Мане
скочио
и
зауставља
је
и
преклиње
да
се
окане
,
да
не
купи
комшилук
на
ту
бруку
.
А
она
га
и
не
слуша
,
него
се
обрецује
на
њ
,
вели
му
:
„
Ај
си
,
келешу
ниједан
!
Овој
си
је
наше
женско
знање
!
”
па
заокупила
папучом
по
оним
женама
,
па
уза
сваки
удар
само
викне
:
„
Еве
,
тој
ти
је
за
куче
у
чашире
!
”
а
он
тада
полете
и
викну
на
њу
из
свега
гласа
...
Трже
се
и
разабра
.
Шта
је
ово
?
помисли
Мане
,
каква
Дока
,
какве
друге
жене
!
Нико
више
није
ту
био
,
само
њих
две
.
Прекрсти
се
и
захвали
Богу
што
је
све
то
само
сан
био
.
Но
,
само
би
му
то
још
требало
да
су
оне
биле
синоћ
ту
!
...
Пуцала
би
му
брука
све
до
Куршумлије
,
Ристовца
и
Сукова
.
Умирио
се
мало
и
стао
опет
размишљати
,
и
већ
га
глава
заболе
,
а
жељени
сан
никако
да
наиђе
.
Излазе
преда
њ
и
привиђају
му
се
све
неке
чудновате
слике
као
човеку
у
врућици
,
и
те
су
слике
прелазиле
из
јаве
у
сан
и
обратно
,
и
најзад
није
више
могао
разабрати
и
разликовати
:
шта
је
његова
распаљена
будна
машта
,
шта
бунило
,
а
шта
варљиви
санак
створио
!
...
Све
је
то
чудновато
страшно
и
њему
немило
било
што
је
тада
видео
у
тим
сликама
...
Сви
весели
,
само
он
тужан
;
сви
пусти
и
обесни
,
само
он
бедан
;
свима
до
шале
и
смеха
,
само
он
стоји
и
служи
свима
,
па
и
оним
најгорима
,
за
потсмех
.
Осећа
и
види
да
је
све
пропало
за
њ
...
Не
зна
,
не
сећа
се
кад
је
то
могла
бити
прошевина
и
прстен
и
кад
брже
је
дошао
сам
дан
свадбе
,
само
чује
песму
,
чује
страшне
оне
речи
:
Јеси
л
’
чуо
да
сам
испрошена
?
и
оне
још
страшније
речи
:
Је
л
’
ти
жао
што
се
растајемо
?
Растајемо
,
а
не
састајемо
!
...
страховито
му
тутње
у
ушима
и
разлежу
се
по
грудима
његовим
,
и
он
се
склања
и
бежи
испред
потсмешљивих
и
пакосних
погледа
света
.
Већ
било
венчање
,
прошао
ручак
и
сад
после
подне
грдно
весеље
у
кући
чорбаџи-Замфировој
.
Све
се
слегло
ту
.
Силан
свет
се
окупио
,
па
прекрилио
све
одаје
,
доксате
,
авлију
и
сав
сокак
;
на
све
стране
само
оро
видиш
—
једно
,
друго
,
треће
оро
,
како
се
таласа
и
шарени
!
...
Све
весело
,
па
игра
,
пева
,
пије
и
грли
се
,
само
он
тужан
повукао
се
неопажено
у
један
ћошак
у
авлији
и
одатле
,
скривен
од
очију
свију
,
гледа
сав
тај
шарени
џумбус
и
весеље
и
тражи
очима
њу
...
Мало
после
,
ето
и
ње
,
Зоне
.
Излази
из
куће
,
спушта
се
достојанствено
као
голубица
низ
високе
камене
степенице
доле
у
авлију
.
Води
је
Сотираћ
,
Манулаћев
брат
од
тетке
,
који
је
девер
уз
девојку
,
храмајући
мало
,
јер
га
убијају
нове
лагиране
ципеле
,
у
које
једнако
гледа
.
А
Мане
је
гледа
неданимице
и
нетренимице
.
Притиснуо
руком
груди
,
јер
му
срце
силно
лупа
,
па
се
повлачи
још
дубље
,
јер
се
боји
да
га
срце
не
изда
—
да
свет
не
чује
ту
силну
лупу
срца
и
да
га
не
опази
...
А
Зона
лепа
,
лепша
но
игда
,
и
блеђа
но
икада
.
Уста
скупила
,
као
да
ће
да
се
заплаче
и
гледа
сањиво
,
уморно
и
тужно
по
другарицама
,
које
се
скупиле
око
ње
.
Певају
другарице
:
Је
ли
ти
жао
старих
стазица
,
Старих
стазица
и
другарица
?
Зона
се
љуби
с
њима
,
а
оне
је
гледају
,
смеше
се
на
њу
очију
пуних
суза
,
а
после
је
загледају
и
разгледају
јој
одело
.
А
она
у
богатом
и
шареном
венчаном
оделу
.
Пустила
дугу
косу
низ
плећа
и
преко
груди
,
а
низ
дугу
косу
пушта
се
тел
,
блешти
и
трепери
тел
међу
црном
бујном
косом
,
па
му
изгледа
Зона
сјајна
и
свечана
као
заветна
икона
.
На
плећима
бундица
од
ружичастог
атласа
,
а
испод
бунде
либаде
;
либаде
покрива
јелек
,
јелек
кошуљу
од
жуте
бурунџук-свиле
,
а
кошуља
беле
груди
.
Доле
свилена
сукња
и
шалваре
од
јума-басме
.
Све
то
разгледају
другарице
и
питају
је
:
је
ли
јој
жао
куће
и
мајке
,
је
ли
јој
жао
што
ће
да
иде
у
туђу
кућу
туђој
мајци
,
што
неће
више
код
мајке
да
ноћи
?
А
њој
очи
пуне
суза
и
готова
је
да
заплаче
.
Крај
ње
стоји
мали
сестрић
њен
,
Костадинкино
Миланче
;
ухватио
се
за
теткину
сукњу
,
а
девојке
и
момци
напали
га
,
па
га
резиле
,
веле
му
:
„
Их
,
какав
си
па
и
ти
!
...
Тету
Зону
ти
искају
да
гу
украдну
!
...
Нећеш
више
да
спијеш
код
тету
—
ће
гу
украдну
.
А
ти
си
ћутиш
ту
,
а
имаш
си
такво
убаво
краљско
име
!
...
Јазук
,
Миланче
!
”
А
дете
их
слуша
,
и
гледа
час
у
њих
час
у
Зону
,
па
се
смеши
усиљено
и
виче
„
јок
!
...
”
а
после
постаје
озбиљније
,
па
тек
силно
затрепће
очима
,
а
сузе
му
силно
грунуше
.
Силно
се
приљубило
Зони
,
обгрлило
јој
колена
,
плаче
,
бацака
се
,
грди
Манулаћа
,
бије
Сотираћа
девера
ногом
и
дере
се
—
виче
мајку
Костадинку
!
„
Нане
,
поскоро
ће
да
ни
украдну
тета-Зону
!
”
А
Зона
силно
бризнула
тада
у
плач
.
—
„
Свирите
,
ништо
,
виче
стари
Замфир
,
што
заћутасте
?
!
Што
је
овај
саг
?
!
Је
ли
панаија
,
та
да
смо
жални
и
да
плачемо
,
—
ели
свадба
,
та
да
смо
весели
и
да
трупамо
?
!
...
”
Тада
засвираше
Цигани
и
све
полете
и
поче
се
хватати
у
коло
.
Ту
однекуд
и
луди
Гане
Клинчар
—
и
њега
привукло
ово
весеље
.
Свега
две
ствари
у
свету
још
воли
:
девојке
и
ливене
ексере
;
и
увек
му
пуна
шака
ексера
,
а
то
добија
већином
приликом
силних
својих
прошевина
.
Тек
бане
у
кућу
,
па
проси
девојку
.
Они
га
одбију
,
кажу
му
да
је
испрошена
већ
,
или
да
немају
девојке
на
удају
и
даду
му
шаку
ексера
,
а
он
прими
,
каже
:
хвала
,
и
смеје
се
на
ексер
,
а
на
девојку
одмах
и
заборави
...
И
он
је
сад
ту
,
дошао
и
он
на
овај
џумбус
.
Сви
га
дирају
,
а
он
опет
ником
не
остаје
дужан
.
Девојке
га
зову
и
питају
га
:
хоће
ли
да
им
буде
часник
?
Једна
га
зове
за
девера
,
друга
за
кума
,
трећа
за
старојка
,
а
он
им
одговара
пелтечећи
:
„
Не-не-не
може
!
И-и-ич-не
може
!
М-м-ладожења
’
оћу
сам
а
де-де-девер
,
ете-ете
,
и
ку-ку-кум
,
—
ете-те
,
нећу
сам
!
”
А
оне
га
питају
коју
ће
да
узме
,
а
он
каже
:
„
Све
по
авлију
и
по
сокак
”
.
Сви
се
смеју
,
и
веле
:
„
Лелее
,
лудо
је
,
ама
па
си
знаје
што
си
је
поубаво
!
”
па
му
дају
ливених
ексера
пуну
шаку
,
а
он
одлази
задовољан
и
церека
се
на
нове
ексере
.
Тада
се
и
Зона
насмеја
онако
кроза
сузе
.
Гледа
је
Мане
,
па
му
се
учини
тај
њен
осмех
кроза
сузе
као
зраке
сунчане
кад
продру
кроз
кишне
облаке
и
сунце
се
осмехне
на
земљу
...
И
она
се
ухватила
у
коло
с
читавим
буљуком
девојака
,
другарица
својих
.
Похватале
се
до
ње
све
њене
вршњакиње
:
Тимка
Калтагџиска
и
Дика
Грнчарска
,
Ленче
Кубеџиско
и
Генче
Кривокапско
,
Зоне
Ставрино
и
Јоне
Мамино
,
па
играју
и
певају
ону
,
омиљену
Зонину
игру
„
Јелку
тамничарку
”
...
Играју
и
певају
:
Нане
,
кажи
тајку
Да
ме
младу
дава
За
наше
комшијче
,
За
младо
банкерче
!
Мало
после
ето
ти
и
Манулаћа
:
води
га
мајка
и
гура
га
да
се
и
он
ухвати
и
да
игра
.
Он
се
отима
и
неће
,
а
она
га
милује
по
образу
,
љуби
и
моли
га
и
храбри
га
да
игра
.
И
он
се
ухватио
,
па
игра
,
сасвим
по
оном
:
„
Како
играм
да
играм
,
само
да
се
наиграм
”
.
Играју
сви
;
кликћу
и
подврискују
уз
она
силна
ћеманета
,
зурле
и
дахирета
.
А
Мане
се
све
више
склања
и
повлачи
у
крај
,
и
све
тужније
му
око
срца
гледајући
шта
се
све
догађа
.
И
гледајући
непрестано
играње
оне
суклате
Манулаћа
,
паде
му
тешко
;
стеже
му
се
срце
и
помисли
у
себи
:
„
И
у
чем
нисам
бољи
од
овога
зевзека
Манулаћа
,
—
и
она
опет
волије
њему
него
мени
?
!
...
”
И
црне
мисли
све
више
,
као
црна
ноћ
,
све
више
омотаваху
и
притискиваху
болну
душу
његову
,
докле
га
из
тих
мисли
не
трже
силан
смех
,
од
којега
се
тресла
сва
авлија
и
висока
трокатница
богатога
хаџи-Замфира
.
Само
се
чуло
са
свих
страна
силно
пљескање
длановима
,
и
узвици
:
„
Лелее
...
”
и
опет
страшан
смех
одасвуд
...
Трже
се
Мане
и
стаде
зверати
на
све
стране
око
себе
,
да
види
чему
се
то
смеју
тако
силно
.
Погледа
,
а
све
очи
и
руке
упрте
на
коловођу
:
њему
се
смеју
.
Погледа
и
Мане
на
ту
страну
.
Погледа
боље
,
кад
ал
’
коловођа
није
као
друге
коловође
,
него
стари
Жућко
,
стари
пас
Замфиров
!
...
Шта
је
ово
,
ако
ко
Бога
зна
?
помисли
Мане
,
па
се
само
прекрсти
од
чуда
и
рече
:
„
Господи
Боже
,
и
овој
чудо
у
свет
да
видим
!
”
Погледа
опет
боље
,
да
га
очи
какогод
не
варају
.
Како
би
то
било
да
пас
води
коло
?
!
...
Присећа
се
да
ли
је
икада
видео
да
пас
води
коло
.
Ако
ико
,
он
се
баш
свога
века
доста
наиграо
и
био
коловођа
,
али
да
је
пас
кадгод
водио
коло
,
тога
се
не
сећа
!
И
после
,
откуд
би
пас
могао
дати
бакшиш
свирачима
?
...
Онај
Манулаћ
би
још
и
могао
повести
коло
,
али
пас
—
баш
никако
!
...
„
Леле
,
пшешко
играње
—
има
ли
га
у
свет
?
!
...
”
рече
Мане
.
Протрља
очи
,
бојећи
се
да
га
оне
можда
не
варају
.
Али
не
,
не
вара
се
!
Баш
главом
он
,
стари
Жућко
,
чији
се
ноћни
лавеж
из
мирне
хаџи-Замфирове
авлије
бестрага
далеко
чује
и
распознаје
.
Лепо
се
ухватио
и
он
у
оро
,
и
води
оро
.
И
,
за
чудо
,
па
некако
баш
и
изгледа
на
коловођу
!
Или
се
то
,
можда
,
само
очи
навикле
,
па
изгледа
тако
!
...
На
десно
раме
пала
му
дуга
танка
кићанка
од
накривљена
феса
,
а
на
лево
раме
исплазио
језик
,
па
му
ландара
;
лева
шапа
му
на
леђима
,
а
десном
накривио
фесић
;
испрсио
се
,
па
силно
заплеће
ногама
,
а
на
ногама
му
празничне
гајтанли-чакшире
и
око
паса
траболос
појас
...
„
Их
,
што
је
несрећник
!
”
веле
једни
.
.
„
Лелее
,
куче
у
чашире
!
”
смеју
се
други
,
а
он
игра
,
па
и
њему
смешно
,
али
ништа
не
говори
.
Смеје
се
и
он
,
срећан
што
му
се
дала
прилика
да
забавља
госте
и
што
га
сви
пријатно
гледају
;
јер
све
је
то
појурило
са
сокака
у
авлију
,
а
околни
комшиски
зидови
пуни
начичкани
радознала
света
.
И
све
се
то
тресе
од
силна
смеха
,
а
највише
се
смеју
баш
сами
младенци
,
Зона
и
Манулаћ
.
Манулаћ
се
пустио
из
кола
,
па
се
само
лупа
рукама
по
колену
:
превија
се
и
заболеше
га
већ
слабине
,
а
вилице
му
осташе
разјапљене
,
па
не
може
да
их
састави
од
силна
смеха
који
је
све
обухватио
,
и
авлију
,
и
комшилук
,
и
сокак
.
Сви
се
тресу
од
силна
смеха
.
Једни
вичу
:
„
Леле
,
тугоо
,
куче
у
чашире
фатило
се
у
оро
!
”
а
други
почели
да
вичу
:
„
Уа
,
уа
!
”
и
сити
гледања
и
његовог
играња
питају
:
„
Ако
ли
,
море
,
да
му
прикачимо
на
реп
тенџеру
?
!
”
а
трећи
прихватају
радосно
и
предлажу
још
:
„
Па
да
га
напудимо
,
да
јури
,
ете
,
у
чашире
кроз
сокаци
и
по
друге
ма’але
?
!
...
”
И
готови
су
