њомшалим
?
“
—
„
Не
смеш
да
се
шалиш
,
глупаче
један
!
“
повиках
љутито
и
—
разбудих
се
.
„
Срам
те
било
!
“
изговорих
већ
будан
.
Живци
ми
беху
јако
раздражени
,
а
срце
силно
лупаше
.
Олуја
беше
прошла
,
небо
се
изведрило
.
Дворог
месец
тек
што
изашао
,
и
обасјао
кишне
капљице
на
лисју
,
које
се
блистаху
као
растопљена
срма
и
круњаху
на
земљу
.
Хладовина
свежа
и
пријатна
како
само
може
бити
.
Навукох
боље
шареницу
,
и
потрудих
се
да
заспим
;
али
ми
слика
која
ми
се
мало
пре
у
сну
приказа
,
дуго
не
даде
да
заспим
,
дуго
ми
се
не
умирише
живци
,
а
срце
ми
узнемирено
још
дуго
удараше
јако
у
прса
.
ВИИ
Пробудих
се
рано
,
раније
него
ли
и
једном
од
ових
дана
.
Можда
бих
опет
заспао
,
јер
се
не
бејах
још
добро
испавао
,
али
се
сетих
свога
синоћњег
разговора
с
Гилом
и
заказаног
састанка
.
Изгледаше
ми
зачас
као
нека
неверица
све
оно
што
се
јуче
деси
,
и
стадох
се
чудити
самом
себи
како
сам
могао
онако
говорити
с
Гилом
.
Међутим
,
с
пуно
грозничаве
журбе
стадох
се
опремати
.
Умих
се
тако
да
ми
је
кожа
на
лицу
и
на
врату
све
шкрипала
под
руком
;
онда
опрах
зубе
угљеном
,
па
пошто
се
једним
ланеним
убрусом
добро
избрисах
,
обукох
чисту
кошуљу
,
и
ударих
ново
,
празнично
одело
на
се
.
Беше
и
иначе
недеља
.
Пошто
се
тако
опремих
,
одох
пред
огледало
,
па
пошто
сам
се
прво
уверио
да
ме
нико
не
види
,
задржах
се
ту
неколико
тренутака
,
огледајући
себе
и
усиљавао
сам
се
да
своју
слику
у
огледалу
посматрам
као
сасвим
страно
лице
,
те
да
бих
о
својој
лепоти
могао
дати
оцену
као
што
бих
,
рецимо
,
дао
и
о
лепоти
сваког
другог
.
Но
труд
ми
беше
узалудан
.
Приметих
само
то
да
сам
као
нешто
мало
опао
,
ослабио
,
и
да
ми
се
очи
некако
грозничаво
сјају
.
Мајка
ме
позва
да
пијем
кафу
.
Она
и
отац
као
да
беху
већ
одавно
готови
.
Сеђаху
онде
под
липом
за
старим
,
високим
,
четвртастим
столом
,
који
је
некада
,
памтим
још
кад
сам
био
дете
,
заузимао
угледно
место
у
стајаћој
соби
а
доцније
доспео
ту
под
липу
,
те
се
у
кућу
више
никад
и
не
уношаше
,
већ
само
,
кад
би
зима
наступила
,
оставили
би
га
онде
под
доксат
,
да
би
на
друго
лето
могао
опет
послужити
.
Мајка
,
кад
ме
спази
,
насмеши
се
,
и
погледа
у
оца
.
—
Прође
твоје
,
рече
она
оцу
;
нема
више
да
се
кицошиш
.
Отац
ме
само
за
један
тренут
погледа
,
и
на
његовом
лицу
видех
онај
исти
осмех
који
мало
час
видех
и
код
мајке
,
али
не
рече
ништа
,
већ
се
потруди
,
те
се
намах
уозбиљи
,
и
озбиљно
одговори
мајци
да
ја
треба
да
гледам
књигу
,
а
за
све
остало
лако
је
.
—
Море
,
како
лако
,
кад
већ
неки
почели
да
распитују
,
рече
мајка
,
смешећи
се
.
—
Шта
?
учини
отац
,
и
набра
обрве
.
—
Хоћемо
ли
да
га
женимо
.
Не
казујем
ти
,
а
већ
се
јавило
неколико
проводаџија
.
Јес
’
,
здравља
ми
.
Отац
је
гледаше
неколико
тренутака
,
ћутећи
и
трудећи
се
да
отера
осмех
с
лица
.
—
Иди
,
Бог
с
тобом
!
рече
јој
.
Немој
да
се
заносиш
!
Испих
кафу
,
па
се
уклоних
.
—
Знаш
ли
ти
,
колико
он
још
има
да
учи
школу
?
чух
где
рече
отац
мајци
кад
се
ја
уклоних
.
—
Шалим
се
,
за
Бога
!
одговори
мајка
,
—
Таквом
се
шалом
не
треба
шалити
,
чух
из
собе
где
отац
заврши
разговор
.
Изађох
опет
пред
кућу
,
и
прођох
неколико
пута
тамо
амо
.
Требаше
да
идем
—
сунце
беше
већ
прилично
одскочило
—
она
може
доћи
па
кад
види
да
ме
нема
,
онда
да
оде
.
Међутим
не
умедох
да
нађем
довољно
разлога
да
одем
тамо
,
таквог
разлога
да
заварам
прави
траг
.
Напослетку
се
реших
,
те
упитах
оца
да
,
ли
да
одем
да
нахраним
свиње
у
горњем
шљивару
,
ма
да
сам
то
могао
и
без
питања
учинити
.
—
Иди
!
рече
ми
он
;
и
обиђи
уједно
ограду
,
те
види
да
није
гдегод
попустила
.
Ово
ми
дође
још
згодније
;
обилазећи
ограду
,
моћи
ћу
да
се
покажем
скоро
пред
самом
њеном
кућом
,
те
да
зна
да
сам
ту
.
Узех
торбу
и
напуних
је
житом
,
па
одох
у
горњи
шљивар
,
где
ме
свиње
сачекаше
с
грохтањем
и
цичењем
.
Све
беху
на
окупу
и
није
ми
требало
вабити
их
,
али
ја
их
ипак
вабнух
неколико
пута
,
да
би
Гили
јавио
да
сам
ту
.
Просух
жито
на
неколико
места
,
па
онда
оставих
свиње
да
једу
,
а
ја
се
пожурих
тамо
где
сам
јој
казао
да
ћу
је
чекати
.
Сунце
још
не
беше
ухватило
маха
,
те
прелазећи
преко
мокрог
корова
и
остале
травуљине
,
исквасих
ципеле
до
колена
.
Кад
се
приближих
заказаном
месту
,
неки
необичан
немир
,
неки
чудан
страх
,
обузе
ми
душу
.
Срце
ми
удараше
тако
силно
у
прса
да
сам
лепо
чуо
како
удара
.
Ишао
сам
напред
,
гледајући
право
тамо
где
се
у
локви
сабиле
врбе
.
Не
могох
ништа
да
видим
.
Обазрех
се
на
све
стране
.
Нигде
никога
.
Да
већ
није
дошла
,
па
ме
тамо
у
врбаку
чека
?
...
Обузе
ме
још
већи
страх
;
сад
се
поплаших
при
тој
помисли
да
је
она
можда
већ
дошла
,
и
да
ме
чека
!
...
Дође
ми
да
се
вратим
натраг
,
да
бежим
.
Застадох
зачас
.
Осећах
потребу
да
се
колико
било
приберем
.
Стајах
неколико
тренутака
као
паралисан
у
недоумици
шта
да
радим
.
Онда
ме
нешто
крену
напред
.
Разумедох
да
се
мора
напред
.
Ја
сам
је
звао
,
ја
сам
јој
синоћ
говорио
да
дође
.
И
чега
да
се
плашим
?
...
Стигох
већ
близу
заказаном
месту
,
и
још
не
могу
ништа
да
видим
.
Врбе
,
њихово
грање
тако
густо
,
сметају
те
се
ништа
не
види
.
Савих
на
ону
страну
одакле
ми
се
чињаше
да
ћу
моћи
са
извесне
даљине
најбоље
видети
да
ли
је
она
ту
или
не
,
и
погледах
...
Нема
је
!
...
Да
ли
је
могуће
?
...
Зачас
онај
малопрешњи
немир
,
онај
страх
као
да
ме
прође
,
и
ја
сад
почех
зепсти
да
она
можда
није
ни
дошла
.
Убрзах
корак
,
пожурих
унутра
у
врбак
,
уђох
,
загледах
...
Нема
је
!
...
С
неким
неодређеним
осећањем
седох
на
једну
стару
оборену
врбу
,
па
стадох
посматрати
ово
месташце
.
Као
да
је
и
оно
некад
било
на
истој
висини
на
којој
је
и
околна
земља
,
али
је
услед
посечене
горе
,
тамо
на
коси
,
некад
појурила
вода
,
и
ту
као
да
је
започела
да
се
слива
,
па
се
услед
тога
после
ископала
и
оронила
земља
.
Да
се
не
би
даље
ронила
,
вредне
руке
покојног
деде
похитале
,
те
засадиле
врбе
,
ове
старе
врбе
обрасле
лишајем
што
су
већ
почеле
трунути
.
После
су
те
врбе
сечене
по
врху
,
и
њихово
грање
сађено
опет
ту
,
те
се
некадања
јаруга
услед
наноса
скоро
и
не
познаје
.
Само
што
стоје
густе
врбе
све
једна
до
друге
,
високе
таман
толико
да
им
опуштене
гране
додирују
обалу
,
тако
да
се
кроз
густо
грање
једва
може
назрети
само
небо
;
иначе
се
не
види
ништа
,
а
још
мање
може
ко
видети
с
поља
унутра
.
Ту
,
на
том
месту
,
седећи
на
старој
врби
и
удишући
влажан
ваздух
,
очекивах
Гилу
;
очекивах
је
са
уздрхталим
срцем
у
грудима
,
са
страхом
и
немиром
у
души
.
Зашушти
ли
лисје
,
а
ја
задршћем
мислећи
да
је
она
.
После
видим
да
је
то
птица
долетела
и
пала
на
грану
,
па
кад
је
видела
мене
,
она
одлетела
.
После
дужег
чекања
реших
се
,
те
изађох
из
тога
врбака
на
чистину
.
Погледах
на
све
стране
око
себе
...
Нигде
никога
.
Видим
само
шљивова
стабла
,
читав
ред
,
са
њиховим
зеленим
грањем
,
и
кроз
то
грање
димњак
од
њене
куће
,
и
више
ништа
...
’
Ајде
,
помислих
у
себи
,
да
видим
ограду
,
да
није
случајно
гдегод
проваљена
.
Отац
ми
и
онако
рече
,
да
то
учиним
“
.
Хтедох
да
дам
и
себи
разлога
за
тај
поступак
!
Кренух
се
полако
,
па
и
не
обзирући
се
на
то
што
ми
овде
онде
тоњаху
ноге
у
мокру
,
меку
земљу
и
блато
се
за
ципеле
хваташе
,
ревносно
загледах
сваки
проштак
,
сваки
прутић
на
огради
;
загледах
ревносно
као
да
ме
стотина
њих
гледа
,
а
ја
да
се
трудим
да
од
свију
њих
сакријем
прави
узрок
зашто
сам
ту
.
Загледајући
тако
ограду
,
дођох
на
ону
страну
одакле
се
њена
кућа
најбоље
могаше
видети
.
На
кући
беху
врата
отворена
.
Унутра
се
чујаше
неки
разговор
;
учини
ми
се
да
је
глас
Гилин
.
Претворих
се
сав
у
ухо
.
Наједном
на
вратима
указа
се
Гила
,
а
за
њом
једна
друга
девојка
.
Падох
на
земљу
и
сакрих
се
за
један
повећи
џбун
од
купине
,
што
је
крај
ограде
,
да
ме
оне
две
не
би
виделе
,
али
наместих
се
тако
,
да
ја
њих
две
лепо
видим
.
Обе
беху
обучене
у
празнично
одело
и
имађаху
по
котарче
на
руци
.
Кад
изађоше
из
куће
као
да
вођаху
неки
жив
разговор
.
Гила
као
да
нешто
објашњаваше
оној
другој
девојци
,
и
баш
,
тако
ми
се
учини
,
показа
очима
на
ову
страну
где
бејах
ја
и
где
бесмо
ја
и
она
уговорили
да
се
састанемо
.
Онда
се
засмеја
...
засмеја
се
и
она
друга
девојка
...
а
за
тим
се
обе
врцнуше
,
увише
сукњама
,
и
одоше
низ
пут
,
тамо
на
другу
страну
...
Мајка
Гилина
,
Марија
,
зачас
се
појави
на
вратима
и
довикну
Гили
да
се
врати
до
ручка
.
Гила
јој
нешто
одговори
,
али
не
чух
шта
,
беше
доста
далеко
.
Свакојаке
ми
мисли
пролетеше
у
тај
мах
кроз
главу
.
Да
ли
Гила
није
казала
оној
другој
девојци
све
што
је
синоћ
са
мном
разговарала
,
па
сад
се
обе
смеју
мени
?
...
Отиснух
рукама
од
себе
.
Беше
ме
стид
од
самог
себе
.
Полако
устадох
,
па
механички
продужих
разгледање
ограде
.
Али
то
није
дуго
трајало
;
загледах
још
неколико
проштака
,
па
се
оканух
.
Мислио
сам
даље
и
тражио
како
да
објасним
ово
што
је
урадила
Гила
.
Да
није
случајно
она
нудила
ону
другу
девојку
да
прођу
овамо
,
те
да
види
да
ли
сам
ја
овде
,
па
да
после
сама
дође
?
...
А
можда
је
она
друга
девојка
њој
нека
добра
другарица
,
па
јој
Гила
казала
све
,
и
хтела
заједно
с
њом
овако
к
мени
да
дође
?
...
Оваква
мисао
прође
ми
сад
кроз
главу
.
И
не
само
та
једна
...
Али
ни
с
једном
од
њих
не
бејах
задовољан
,
ни
једна
ми
не
даваше
објашњење
које
сам
тражио
.
Шта
ли
је
она
мислила
синоћ
кад
ми
је
казала
да
ће
доћи
?
Да
није
само
збијала
шалу
са
мном
?
И
опет
ме
би
стид
...
Остадох
и
даље
да
је
чекам
,
и
чеках
је
скоро
до
пола
дана
;
и
још
бих
је
можда
чекао
да
не
чух
где
ме
од
куће
зову
.
Беше
ми
криво
што
ме
зову
.
Надах
се
да
ће
још
доћи
.
„
Можда
ће
доћи
баш
сад
кад
ја
одем
“
,
помислих
;
и
мучан
и
зловољан
,
кренух
се
полако
кући
,
осврћући
се
непрестано
,
застајкујући
и
погледајући
тамо
к
њеној
кући
.
Не
беше
се
ни
она
још
вратила
из
поља
камо
мало
час
оде
.
Погледах
тамо
ка
уговореном
месту
,
погледах
на
све
стране
,
нећу
ли
је
ма
где
видети
.
Али
ње
нема
,
па
нема
.
Сад
одох
кући
,
упиташе
ме
где
сам
се
толико
забавио
.
Радо
бих
био
одговорио
мајци
,
да
ту
не
беше
отац
,
да
се
ње
то
ништа
не
тиче
;
али
не
смедох
,
већ
отпочех
,
као
сваки
кривац
,
изговарати
се
и
правдати
се
.
—
Загледао
сам
ограду
,
рекох
.
—
Море
то
загледање
твоје
некако
много
би
,
рече
мајка
и
с
осмехом
погледа
у
оца
.
Погледах
у
оца
и
ја
.
Он
набрао
обрве
,
гледа
преда
се
и
ћути
.
Како
Сима
стајаше
крај
кућњих
врата
,
и
враголасто
се
осмејкиваше
(
он
као
да
знађаше
све
;
,
приђох
му
и
упитах
га
што
се
смеје
.
—
Смешно
ми
нешто
,
одговори
па
се
опет
смејаше
и
не
хте
ми
казати
.
Поведох
га
у
страну
даље
од
оца
и
од
мајке
,
па
га
онда
озбиљно
стадох
молити
да
ми
каже
зашто
се
смеје
,
али
узалуд
.
Након
дугог
мољења
од
моје
стране
,
он
ме
упита
,
смешећи
се
:
—
Је
ли
долазила
?
Осетих
да
се
мењам
у
лицу
.
—
Која
?
—
Па
она
...
Ти
мислиш
ја
не
знам
.
—
Пе
знам
која
,
рекох
.
Запрепастих
се
од
чуда
од
куда
он
да
сазна
тајну
коју
сам
тако
крио
.
„
Не
знам
—
ето
у
шта
хоћеш
да
ти
се
закунем
“
!
—
Онда
ништа
,
рече
и
уозбиљи
се
.
Окупих
га
молити
да
ми
каже
шта
је
он
то
сазнао
и
од
кога
.
Беше
ми
стало
до
тога
толико
да
просто
дрхтах
сав
од
радозналости
и
нестрпљења
.
Чак
му
испричах
све
,
цео
свој
синоћњи
разговор
с
Гилом
и
све
остало
,
не
бих
ли
га
само
тиме
изазвао
да
ми
каже
оно
што
,
како
ми
се
чињаше
,
кријаше
од
мене
.
Али
све
беше
узалуд
,
јер
ме
он
напослетку
стаде
најозбиљније
уверавати
да
о
свему
овоме
што
му
ја
испричах
није
ништа
знао
,
већ
да
је
само
онако
тек
нагађао
;
а
повод
томе
нагађању
био
је
,
вели
,
нарочито
неки
поверљив
разговор
између
оца
и
мајке
за
време
док
сам
ја
био
онамо
у
шљивару
.
Чуо
је
,
вели
,
где
нешто
често
помињу
Гилу
,
и
да
се
отац
љути
и
псује
.
Ово
ме
забрину
јако
,
јер
је
требало
да
опет
,
и
то
што
пре
,
идем
на
заказано
место
,
те
да
чекам
Гилу
;
можда
ће
она
после
подне
доћи
.
Али
како
да
идем
сад
тамо
,
и
какав
разлог
да
нађем
,
и
зар
га
је
уопште
сад
било
могуће
наћи
,
а
да
се
отац
и
мајка
не
сете
?
Па
за
мајку
ни
по
јада
,
али
отац
...
Сетих
се
његова
намрштена
чела
,
набраних
обрва
,
његовог
оштрог
поглед
.
Одох
са
Симом
у
поље
,
да
напасемо
волове
и
остала
говеда
.
Успут
ни
о
чему
другом
не
разговарах
с
њим
до
о
Гили
.
Он
се
чуђаше
и
љућаше
на
мене
што
му
раније
ништа
нисам
казивао
о
томе
,
а
он
би
,
вели
,
удесио
ствар
одмах
,
и
посао
би
му
...
Он
као
да
друкчије
схваташе
моје
осећаје
према
Гили
.
Али
,
за
чудо
,
мени
је
то
сад
било
свеједно
;
и
,
шта
више
,
ја
се
ни
најмање
не
трудих
да
га
у
том
мишљењу
разуверим
;
напротив
,
ја
се
с
њим
тако
разговарах
како
би
он
и
даље
остао
у
својим
мислима
.
Осећао
сам
да
бих
понизио
себе
ако
бих
признао
чистоту
својих
осећаја
пред
њим
који
мене
сматраше
за
нешто
више
;
да
бих
се
обрамотио
кад
бих
признао
да
ја
Гилу
волим
,
да
чезнем
за
тим
да
она
постане
за
навек
моја
,
да
хоћу
да
је
узмем
,
ја
ђак
више
гимназије
,
дете
из
једне
тако
угледне
породице
,
са
тако
угледном
будућношћу
,
њу
,
једну
просту
сељанку
,
из
једне
просте
сеоске
куће
!
...
Не
,
то
пред
њим
нисам
смео
никако
признати
.
Онако
нешто
,
онако
баш
како
он
то
мисли
,
могао
сам
му
признати
.
У
недостатку
бољих
девојака
,
добра
је
и
она
.
Иначе
,
ја
сам
равнодушан
.
Таквим
се
показивах
Сими
,
и
он
,
разуме
се
,
и
не
помишљаше
да
је
у
истини
друкчије
.
Он
не
знађаше
моје
јаде
,
а
и
да
сам
му
их
и
казао
,
он
их
,
чини
ми
се
,
не
би
могао
појмити
.
На
ливади
,
умора
и
,
легох
да
се
одморим
,
и
ухвати
ме
сан
.
Сањах
Гилину
кућу
и
око
ње
гомилу
калуђера
са
огромним
читама
на
глави
,
околили
је
,
па
јој
се
примичу
све
ближе
и
ближе
.
На
једном
испаде
однекуд
неки
страшан
Циганин
са
ужасно
великом
мечком
о
ланцу
и
стаде
лупати
једном
маљицом
у
бубњић
,
који
ношаше
напред
на
прсима
.
Онда
лупи
јако
,
а
калуђери
поплашено
појурише
на
једну
страну
,
и
збише
се
у
гомилу
.
Поплаших
се
и
ја
,
и
разбудих
.
Скочих
на
ноге
и
рекох
Сими
,
да
ћу
да
идем
кући
.
Он
ме
стаде
заустављати
,
али
ја
не
хтедох
остати
,
већ
одох
.
Али
не
одох
право
кући
,
већ
ударих
једним
потоком
,
коме
је
глава
тамо
испод
куће
наше
.
Учиних
тако
због
тога
да
не
бих
морао
да
прођем
поред
куће
,
те
да
ме
отац
и
мајка
виде
.
Дочепах
се
доњега
шљивара
,
па
онда
све
погнут
,
полако
уз
јаругу
(
да
ме
нико
не
спази
)
,
док
се
не
дохватих
горњега
шљивара
,
и
не
стигох
до
онога
места
—
где
бејах
с
Гилом
уговорно
састанак
.
И
опет
онај
немир
,
опет
опрезно
обилажење
око
тога
места
,
и
опет
—
нема
је
...
„
Доћи
ће
,
мишљах
у
себи
,
доћи
ће
!
“
па
је
чеках
ту
,
на
том
месту
;
чеках
је
све
док
сунце
не
зађе
.
А
кад
сунце
зађе
,
болан
,
кренух
се
кући
.
Беше
ми
тешко
растати
се
с
тим
местом
;
беше
ми
тешко
отићи
,
а
не
дочекати
је
,
не
састати
се
с
њом
.
Целог
дана
варала
ме
је
нада
.
Сваког
тренутка
очекивао
сам
је
пун
грозничавог
нестрпљења
,
тврдо
убеђен
да
ће
доћи
;
очекивао
сам
је
целог
дана
,
а
она
не
дође
.
Прође
дан
,
зађе
сунце
,
зађе
нада
моја
,
и
туга
ми
паде
на
срце
,
и
заболе
ме
душа
да
сам
јаукнути
хтео
!
Где
је
?
...
Зашто
не
дође
?
...
—
Јао
,
Гиле
,
јао
,
сунце
моје
!
зашто
тако
?
—
грозничаво
ми
прошапуташе
усне
,
и
неки
тужан
осећај
устрепери
ми
у
души
,
осећај
,
који
ми
натера
сузе
на
очи
;
осетих
се
сам
на
свету
,
сам
са
јадима
својим
,
и
би
ми
жао
сама
себе
.
„
Ти
ми
реч
даде
,
реч
твоју
,
реч
слатку
,
наставих
полугласно
нарицати
,
да
ћеш
доћи
!
Под
густим
врбама
.
—
где
нас
нико
видети
не
може
—
да
седимо
ја
и
ти
!
да
седимо
и
да
се
гледамо
;
да
гледам
очи
твоје
,
да
их
гледам
,
и
да
умирем
—
ох
,
очи
моје
!
зашто
не
дође
?
...
Освртах
се
непрестанце
,
и
погледах
за
собом
,
нећу
ли
је
спазити
,
све
док
не
сиђох
у
низину
,
одакле
је
не
могох
видети
више
и
кад
би
дошла
.
Сиђох
низ
јаругу
у
доњи
шљивар
опет
погнут
и
пазећи
да
ме
нико
не
види
.
Кад
одох
кући
,
Сима
већ
беше
дошао
;
беше
дошао
раније
од
мене
,
и
на
питање
оца
и
мајке
,
где
сам
ја
,
саопштио
им
је
да
сам
отишао
од
њега
чим
смо
сишли
на
ливаду
.
Отац
ме
и
не
погледа
честито
,
а
мајка
ме
с
неком
необичном
важношћу
и
озбиљношћу
упита
тихим
гласом
где
сам
био
.
Збуних
се
и
не
умедох
ништа
одређено
да
одговорим
.
Рекох
да
сам
био
у
доњем
шљивару
;
али
одмах
разумедох
да
тиме
не
могох
отклонити
никакву
сумњу
,
ни
код
ње
ни
код
оца
,
у
искреност
моју
,
и
уверити
их
у
чистоту
поступака
мојих
.
А
напослетку
свеједно
!
Нека
мисли
како
ко
хоће
;
па
чак
и
отац
...
Тако
ми
нешто
дође
.
Кад
ме
позваше
да
вечерам
—
позва
ме
Сима
—
одговорих
да
не
могу
,
и
почех
се
свлачити
да
легнем
.
Мајка
дојури
као
без
душе
.
Беше
и
сувише
осетљива
према
нама
—
деци
својој
.
Бацаше
је
у
бригу
и
најмањи
поремећај
нашега
здравља
.
—
Шта
ти
је
?
упита
ме
уплашено
.
—
Ништа
.
—
Па
што
нећеш
да
вечераш
?
Одговорих
да
не
могу
,
а
она
ме
навали
звати
и
запиткивати
:
шта
ми
је
,
да
ли
ме
не
боли
глава
,
где
сам
био
данас
,
да
ли
се
нисам
с
ким
свадио
,
да
нисам
љут
што
,
и
како
то
да
не
могу
да
вечерам
и
да
лежем
без
вечере
?
Одговорих
јој
укратко
и
љутито
да
нисам
гладан
,
и
замолих
је
да
ме
остави
.
Она
уздахну
и
оде
забринута
.
Целе
ноћи
не
тренух
правим
сном
.
Био
сам
целе
ноћи
као
у
неком
заносу
,
као
у
некој
грозници
.
Све
неки
тешки
снови
,
нека
управо
привиђења
,
тако
да
се
непрестано
трзах
,
и
гласно
узвикивах
.
Сви
ти
снови
врзоше
се
око
Гиле
:
еве
као
да
хоће
неко
да
је
отме
од
мене
,
а
она
гледа
у
мене
и
смеје
се
,
смеје
се
томе
што
неко
хоће
да
је
отме
од
мене
.
И
то
ме
ужасно
дражаше
;
осећах
неку
раздраженост
у
целој
снази
,
неки
немир
,
празнину
жеље
—
какве
?
Оне
би
се
могле
представити
са
:
бити
или
не
бити
!
—
не
бити
,
или
своју
снагу
саставити
с
њеном
!
Кад
сутрадан
устадох
и
опоменух
се
ових
снова
,
осетих
да
ми
је
милија
него
ли
дотле
што
беше
.
Ови
снови
,
овај
страх
да
ми
је
не
отргну
и
жудња
за
додиром
с
њом
,
као
да
увеличаше
драж
и
лепоту
свега
онога
што
ме
је
на
њој
вукло
и
привлачило
.
„
Гиле
!
срце
моје
!
“
тепах
јој
онако
сам
трудећи
се
да
вратим
снове
од
прошле
ноћи
,
—
да
у
њима
жижим
.
И
враћах
их
,
и
гледах
је
онакву
какву
је
сањах
,
гледах
туђе
незграпне
руке
како
је
отимљу
од
мене
,
и
њу
,
како
гледа
у
мене
и
смеје
се
,
и
ето
такву
миловах
је
у
мислима
.
Занет
тиме
,
заборавих
и
на
доручак
и
на
кафу
(
ма
да
рекох
мајци
да
ћу
је
сад
одмах
попити
)
,
и
не
знам
ни
сам
кад
се
пре
нађох
у
потоку
испод
куће
хитајући
да
се
што
пре
дограбим
горњега
шљивара
.
Чух
где
ме
мајка
зове
,
али
ћутах
и
не
одазвах
се
,
већ
полако
прескочих
у
шљивар
,
па
онда
погнут
,
испод
повијеног
грања
,
похитах
ка
оном
месту
на
врх
шљивара
.
Кад
стигох
тамо
,
увукох
се
полако
унутра
,
и
стадох
пажљиво
разгледати
.
Дође
ми
нешто
на
памет
да
је
она
,
ако
је
долазила
,
морала
оставити
ма
какав
знак
.
Проведох
прилично
времена
у
тражењу
тога
знака
,
али
га
не
нађох
.
„
А
што
,
опет
,
помислих
сад
,
да
мора
да
оставља
какав
знак
,
сад
,
ето
,
на
пример
,
прво
ја
нисам
оставио
никакав
знак
“
.
Изађох
на
ону
страну
где
је
њена
кућа
.
Стоиљко
,
њен
очух
,
дељаше
онде
пред
кућом
нешто
,
прављаше
неку
дугу
за
буре
,
шта
ли
;
пред
њим
неколико
буради
,
и
једно
дете
његово
—
једино
које
је
имао
с
Маријом
тетураше
се
онуда
с
бурадима
.
Више
никог
као
да
не
беше
ту
код
куће
„
Мора
бити
да
је
на
раду
“
закључих
после
дугог
чекања
,
па
се
онда
кренух
кући
.
Да
ми
је
само
да
је
видим
;
то
жељах
и
ништа
више
.
Разјаснио
бих
себи
тада
све
;
био
бих
на
чисто
с
тим
да
ли
је
долазила
,
а
ако
није
,
онда
зашто
није
,
и
—
дозвао
бих
је
;
да
,
дозвао
бих
је
на
састанак
,
и
казао
бих
јој
...
Или
она
ваљда
не
мари
,
да
јој
ма
шта
казујем
?
...
О
томе
нисам
смео
дубље
да
размишљам
.
Кад
одох
кући
,
мајка
ме
упита
хоћу
ли
да
доручкујем
.
Друго
,
ме
ништа
не
упита
,
па
чак
ни
где
сам
био
.
Кад
ми
принесе
доручак
,
она
ми
се
загледа
у
лице
,
и
,
чудећи
се
,
примети
ми
да
сам
нешто
много
ослабио
.
Пребаци
ми
што
често
одлазим
од
куће
,
и
упита
ме
куда
идем
и
с
ким
се
виђам
.
Затим
узе
да
грди
девојке
из
нашег
села
.
—
Ни
за
једну
не
бих
могла
јамчити
да
је
како
треба
,
рече
.
—
Ни
за
једну
?
—
Баш
ни
за
једну
.
—
Ни
за
Гилу
?
изустих
и
не
мислећи
шта
чиним
кад
такво
питање
постављам
.
Мајка
упре
поглед
у
мене
.
—
Ни
за
њу
,
одговори
,
гледајући
ми
право
у
очи
.
Хтедох
да
јој
кажем
да
тако
што
не
сме
више
никад
да
понови
,
и
да
није
лепо
да
тако
говори
о
једној
девојци
која
јој
није
ништа
учинила
,
али
се
побојах
да
се
тиме
не
издам
.
—
Мени
се
чини
да
је
то
једна
добра
и
поштена
девојка
,
рекох
,
усиљавајући
се
да
изгледам
што
равнодушнији
.
—
Причувај
се
ти
мало
од
ње
!
Не
знаш
ти
какве
су
ове
девојчуре
овуда
.
Преко
девет
вода
превешће
те
жедна
,
па
ће
после
да
ти
се
смеје
.
—
Шта
ја
имам
с
њима
!
—
Отац
ти
нешто
приметио
!
Ја
претрнух
.
Дакле
оно
што
ми
Сима
каза
истина
је
.
—
А
шта
је
то
приметио
?
упитах
.
—
Не
знам
.
Чуо
тамо
нешто
за
Гилу
,
где
ти
с
њом
...
Казивали
му
људи
;
и
,
већ
знаш
,
подсмевају
му
се
;
веле
му
:
„
Баш
ти
син
добро
изучио
школу
“
.
То
ми
јуче
каза
,
и
...
љути
се
много
.
Није
,
вели
,
то
за
њега
.
Нека
он
сад
гледа
књигу
,
а
доцније
биће
времена
за
све
.
Не
умедох
ништа
на
то
да
кажем
,
већ
скочих
и
одох
у
собу
,
па
седох
за
сто
,
и
дуго
гледах
преда
се
,
не
трепћући
.
Ко
ће
да
опише
све
што
се
у
мојој
души
тада
збивало
и
да
изређа
мисли
које
су
ми
тада
кроз
главу
пролетеле
!
...
Сећам
се
само
да
сам
тада
написао
једну
песму
,
коју
сам
затурио
као
и
још
многе
друге
из
тих
дана
.
Стихова
се
не
сећам
тачно
,
али
сам
садржину
упамтио
.
Обраћах
се
родитељима
,
и
питах
их
:
—
„
Зашто
се
љуте
?
Јесам
ли
ја
крив
што
срце
за
њом
гине
,
што
ми
без
ње
среће
нема
,
што
о
њој
мислим
и
дању
и
ноћу
,
што
ми
она
памет
однесе
?
јесам
ли
ја
крив
?
—
Да
ли
појме
да
ја
друкчије
не
могу
;
да
не
могу
да
заповедим
себи
да
о
њој
више
не
мислим
;
да
не
могу
да
заповедим
срцу
своме
да
за
њом
не
вене
?
да
ли
појме
то
?
—
Ја
морам
да
мислим
на
њу
:
полудећу
за
њом
!
Срце
мора
да
вене
и
да
гине
за
њом
:
увенуће
,
угинуће
за
њом
!
Нестаће
ме
!
—
Јесам
ли
ја
крив
?
—
Зашто
се
љуте
на
мене
?
“
...
ВИИИ
Још
неколико
пута
наминух
се
горе
ка
Гилиној
кући
,
али
Гилу
никако
да
видим
.
Бејах
принуђен
да
се
обратим
Сими
.
Саопштих
му
поново
све
оно
што
сам
му
већ
раније
био
саопштио
,
и
замолих
га
да
је
,
како
зна
,
домами
к
мени
.
—
Кажи
јој
,
рекох
му
,
да
имам
нешто
врло
важно
да
јој
кажем
.
Тиче
се
и
моје
и
њене
будућности
.
—
Да
нећеш
да
је
узмеш
?
—
Што
?
—
Па
тек
велим
.
Беше
то
истог
дана
после
вечере
.
Бесмо
изашли
иза
куће
да
нахранимо
псе
.
—
Она
је
добра
прилика
.
Има
имања
,
а
има
и
готових
пара
тамо
код
суда
.
Благо
оном
ко
њу
узме
,
рече
он
,
бацајући
псима
оне
остатке
од
вечере
.
—
Ама
,
није
то
због
пара
.
—
Па
јес
...
Знам
.
Добра
је
то
девојка
.
Не
могох
да
му
загледам
лице
због
помрчине
,
али
по
гласу
учини
ми
се
да
се
смеши
и
проводи
чисто
као
неку
шалу
са
мном
.
Он
као
да
ме
кушаше
,
као
што
би
то
неки
остарији
човек
чинио
с
каквим
наивним
младићем
;
јер
речи
поједине
изговараше
некако
отегнуто
,
развлачећи
...
Али
ја
на
то
тада
и
не
обраћах
толико
пажње
.
Беше
ми
главно
да
он
учини
онако
,
како
му
ја
кажем
.
—
Кажи
јој
да
дође
,
никако
друкчије
!
—
Молим
те
,
не
брини
!
Сутрадан
падаше
киша
све
до
подне
,
а
онда
се
разведри
мало
и
разлепша
.
Беше
као
пеки
мали
светак
,
те
се
није
радило
у
пољу
;
али
отац
ипак
нареди
мени
и
Сими
да
пред
вече
одемо
,
те
да
у
једној
башти
засађеној
купусом
,
што
је
покрај
пута
тамо
у
оном
доњем
шљивару
,
подсадимо
неке
струкове
који
беху
издали
.
И
таман
ми
у
послу
и
разговору
,
како
ће
он
,
Сима
,
да
Гилу
доведе
мени
на
састанак
,
а
отуд
озго
путем
од
Гилине
куће
чујем
где
неко
иде
у
ципелама
,
све
трупка
.
Дигох
главу
,
и
погледах
.
Беше
то
једна
девојка
и
једна
жена
(
познадох
по
оделу
)
;
обе
обучене
у
празнично
одело
.
Девојка
као
да
се
окрену
овамо
к
нама
,
и
као
да
нешто
рече
.
Али
мени
се
чинило
као
да
се
све
то
дешава
негде
настрани
,
даље
од
мене
,
као
ствар
која
се
мене
не
тиче
.
Бејах
се
сагнуо
подсађујући
један
струк
,
те
због
тога
,
а
и
што
плот
беше
врло
чест
,
и
не
видех
добро
.
Ипак
,
у
души
неодређено
,
осетих
неку
неразумљиву
радост
.
Учини
ми
се
још
као
да
ми
девојка
беше
позната
.
Обе
прођоше
брзо
,
и
одоше
тамо
доле
низ
пут
што
води
у
поље
.
—
Виде
ли
је
?
упита
ме
Сима
.
—
Кога
?
—
Па
њу
,
Гилу
за
Бога
!
—
Гилу
?
Ја
стојах
неколико
тренутака
зачуђен
и
замишљен
,
тражећи
да
себи
објасним
како
да
је
нисам
познао
.
И
заиста
чудновато
.
Ни
тада
,
па
ни
доцније
,
не
могох
то
себи
објаснити
.
Видео
сам
је
,
и
ако
не
баш
тако
добро
,
али
тек
ипак
видео
сам
је
толико
да
бих
под
истим
околностима
сваког
другог
поле
познатог
ми
човека
познао
.
Међутим
,
њу
да
не
познам
!
Да
ли
зато
што
бејах
и
сувише
занет
њоме
?
да
ли
не
бејах
од
ње
заслепљен
у
правом
смислу
те
речи
?
—
Што
се
мислиш
!
но
трчи
низ
поток
,
па
је
пресретни
у
Бекином
лугу
,
рече
ми
Сима
.
Пут
којим
она
,
Гила
,
са
оном
другом
женом
оде
,
вођаше
заиста
кроз
један
луг
коме
се
лако
и
неопажено
могаше
прићи
потоком
.
Стадох
се
двоумити
.
Као
да
немађах
довољно
храбрости
за
такво
дело
.
Осетих
неку
дрхтавицу
у
целој
снази
.
—
Иди
за
Бога
!
стаде
ме
терати
Сима
.
Реших
се
да
послушам
,
и
пођох
.
—
Али
она
друга
жена
,
девојка
,
шта
ли
је
...
.
,
рекох
и
застадох
.
—
Гила
ће
је
извесно
испратити
донекле
,
па
,
ће
да
се
врати
сама
,
а
ти
онда
изађи
пред
њу
.
Још
неколико
тренутака
као
да
се
предомишљах
,
а
онда
појурих
низ
поток
што
сам
брже
могао
.
Стигох
до
луга
,
па
се
стадох
полако
кроз
густо
лесково
грање
красти
све
ближе
к
путу
којим
ће
проћи
Гила
и
она
жена
што
иђаше
с
њом
.
И
опет
ме
обузе
онај
исти
страх
као
када
је
чеках
оно
на
врху
горњег
шљивара
,
само
сад
чини
ми
се
,
у
још
јачој
мери
.
Притајивах
дах
,
бојах
се
да
дишем
,
а
левом
руком
притискивах
срне
.
Које
куцаше
тако
силно
да
с
могло
чути
како
удара
у
прса
.
Подвукох
се
под
једну
густу
леску
,
па
чеках
.
Гране
од
леске
додириваху
земљу
,
а
близу
стабла
мирисаше
бокор
копитњака
.
Наједном
чух
отуд
путем
неки
жубор
и
трупкање
ногу
.
„
Оне
су
“
,
помислих
и
подигох
полако
главу
,
па
погледах
...
И
,
заиста
,
беху
оне
.
Могао
сам
и
једну
и
другу
лепо
да
видим
.
Жена
која
иђаше
с
Гилом
,
беше
једна
старија
жена
коју
раније
још
познавах
,
а
која
беше
неки
род
оном
Алекси
,
тетка
,
шта
ли
му
беше
.
Кад
се
приближише
мени
оне
се
зауставише
.
—
Да
се
вратим
ја
,
рече
Гила
.
—
Што
?
Испрати
ме
још
мало
!
поврати
она
жена
...
—
Не
могу
,
не
могу
више
.
У
здрављу
!
Ко
ће
после
мене
да
испрати
?
Мене
страх
саму
да
кроз
овај
луг
пролазим
.
—
Па
ништа
.
Кад
те
баш
толико
страх
,
зовнућемо
Алексу
,
нека
те
испрати
.
—
Море
,
каки
Алекса
.
Већ
нема
.
Поздрави
ти
њега
да
се
он
нимало
не
нада
.
Она
жена
загледа
јој
се
у
очи
.
—
Баш
си
луда
,
рече
она
Гили
.
Ти
бољу
прилику
не
можеш
наћи
,
па
сад
гледај
.
Онолико
имање
,
а
нигде
никога
,
ни
оца
ни
мајке
,
—
само
вас
двоје
.
А
он
какав
је
,
није
што
ми
је
род
,
већ
знаш
и
сама
.
Живела
би
царски
код
њега
.
Гила
ћуташе
,
и
загледаше
рукав
од
кошуље
на
десној
руци
,
и
чупкаше
један
кончић
.
Она
као
да
немађаше
ништа
противно
да
каже
овоме
што
ова
жена
—
ах
,
ова
мл
жена
дође
тако
мрска
!
—
њој
,
Гили
,
остављаше
на
размишљање
.
Она
као
да
и
дељаше
мишљење
ове
жене
.
—
Размисли
се
добро
,
опет
ти
кажем
.
Кајаћеш
се
,
здравља
ми
,
ако
не
пођеш
за
њега
.
—
Ама
,
лако
ћемо
за
то
.
Има
времена
.
—
Има
времена
,
али
човек
неће
да
чека
.
—
Па
ко
га
наморава
да
чека
?
—
Ене
,
сад
.
Ама
,
чујеш
ти
,
ђаволе
!
Знам
ја
шта
је
теби
.
Чула
сам
ја
све
.
Ти
мислиш
за
оног
—
она
изговори
моје
име
.
Престадох
да
дишем
.
Гила
ћуташе
.
—
Је
л
’
да
знам
?
Е
,
моја
несрећнице
,
ништа
од
тебе
!
...
И
она
се
наједанпут
промени
у
лицу
.
Беше
дотле
весела
.
—
Сад
како
Бог
рекне
!
рече
замишљено
Гила
.
—
Кајаћеш
се
!
Далеко
сте
вас
двоје
једно
од
другога
као
и
небо
и
земља
.
Чувај
се
ти
њега
!
—
Шта
имам
да
се
чувам
!
Зар
је
оно
моја
врс
’
?
Он
је
још
дете
...
И
Гила
удари
у
смех
.
Као
да
јој
беше
смешно
како
ова
жена
може
још
и
да
помисли
да
она
,
Гила
,
и
мисли
што
озбиљно
о
својим
односима
са
мном
.
—
Дете
,
али
чувај
се
ти
од
њега
,
кажем
ја
теби
!
...
Гила
опет
удари
у
смех
.
—
Не
познајеш
ти
њега
.
Преко
девет
вода
да
га
преведеш
жедна
.
Израсло
само
онако
,
а
младо
.
Млађи
је
од
мене
.
Она
жена
поћута
,
поћута
,
а
онда
се
накашља
.
—
У
здрављу
!
рече
Гили
.
—
У
здрављу
!
рече
Гила
,
и
пољуби
је
у
руку
.
—
Да
поздравим
Алексу
?
Гила
ћуташе
.
—
Је
ли
,
ђаволе
,
што
ћутиш
?
...
—
Па
поздрави
га
!
рече
Гила
и
засмеја
се
некако
стидљиво
.
Растадоше
се
,
и
она
жена
прође
поред
мене
,
а
Гила
убрзаним
кораком
врати
се
натраг
.
Неколико
тренутака
остао
сам
непомичан
на
своме
месту
,
под
леском
,
са
чудним
мислима
у
глави
.
„
Дете
!
...
Зар
је
оно
моја
врс
’
?
...
Поздрави
га
!
.
.
“
Те
речи
некако
чудно
звоњаху
у
мојој
глави
.
„
Поздрави
га
!
“
Да
ли
то
баш
она
рече
?
Скочих
и
појурих
лугом
,
не
знајући
ни
сам
где
ћу
ни
шта
ћу
.
Настаде
ми
нека
збрка
од
појмова
у
памети
.
Осећах
само
потребу
,
и
то
одмах
,
за
неким
објашњењем
с
њом
,
Гилом
.
Појурих
тамо
,
на
ону
страну
куда
она
оде
,
закачињући
панталонама
о
жбуње
.
Али
она
беше
већ
далеко
одмакла
,
а
ја
даље
нисам
смео
,
јер
настајаше
чистина
,
па
би
ме
ко
видео
,
а
после
већ
...
Чуо
би
и
отац
...
То
ме
као
унеколико
и
расвести
;
дођох
мало
к
себи
,
и
вратих
се
натраг
,
па
пожурих
уз
поток
к
Сими
.
Кад
стигох
тамо
,
а
Гила
стоји
крај
плота
и
разговара
се
с
њим
.
Наиђе
на
ме
неко
чудно
расположење
,
осећај
неког
чудног
детињастог
упорства
,
неког
ината
,
пркоса
,
шта
ли
?
Охладнех
наједанпут
према
њој
.
Нисам
хтео
ни
да
је
погледам
!
...
Чух
где
ми
,
као
шалећи
се
,
довикну
:
—
А
где
си
ти
,
ђаволе
?
Учиних
се
да
је
не
чујем
.
—
Је
ли
,
море
?
опет
ће
она
.
Опет
ћутим
,
и
гледам
преда
се
,
као
да
тражим
нешто
,
а
у
исто
време
хоћу
,
и
налазим
неко
задовољство
у
томе
да
она
види
и
позна
да
ја
видим
и
чујем
њу
,
али
да
се
нарочито
правим
да
је
не
видим
и
не
чујем
.
—
Зове
те
Гила
,
рече
ми
Сима
.
И
опет
ћутим
.
—
Што
се
не
одзовеш
?
—
Ти
гледај
своја
посла
!
рекох
му
набусито
.
Он
ућута
,
па
настави
свој
посао
.
—
Шта
му
је
?
обрати
се
Гила
опет
Сими
.
—
Ако
ти
знаш
,
то
и
ја
,
рече
он
.
Затим
се
диже
и
оде
кући
неким
послом
,
чини
ми
се
да
донесе
секиру
,
те
да
поправи
ограду
,
шта
ли
?
или
тек
да
се
само
уклони
,
и
да
остави
нас
двоје
саме
.
—
Је
ли
,
море
,
Богдане
!
Не
могох
се
више
претварати
.
Дигох
главу
,
и
погледах
је
.
—
Шта
је
?
упитах
је
хладно
.
—
Што
си
љут
?
Не
сломи
ме
ни
поглед
њених
очију
ни
осмех
на
лепом
лицу
њеном
.
—
Што
сам
ја
љут
,
рекох
јој
хладно
,
скоро
презриво
,
с
намером
да
је
увредим
,
то
је
моја
ствар
,
и
никога
се
више
не
тиче
,
а
најмање
онога
који
пита
...
Њој
заигра
жалостиван
осмех
на
лицу
.
Осећах
да
је
ударам
острицом
посред
срца
,
као
и
себе
што
ударах
.
—
Шта
је
теби
,
истина
?
...
Ти
си
љут
на
мене
?
Глас
јој
задрхта
.
—
А
што
ти
водиш
рачуна
још
и
о
томе
,
да
ли
сам
ја
љут
иа
тебе
или
не
?
Али
она
се
учини
као
да
и
не
чу
ово
што
рекох
.
—
Знам
и
зашто
си
љут
на
мене
,
али
ја
нисам
крива
.
Кад
ти
кажем
,
видећеш
и
сам
.
Није
се
могло
.
—
Шта
се
није
могло
?
рекох
јој
без
осмејка
,
правећи
се
да
не
разумем
о
чему
она
говори
,
и
гледајући
је
хладно
,
озбиљно
,
од
прилике
онако
као
што
се
гледа
непријатељ
.
Она
збуњено
обори
очи
,
па
стаде
ломити
прсте
на
једној
руци
:
—
Нисам
могла
.
Хтела
сам
да
дођем
,
али
нисам
могла
,
живо
ми
што
ми
је
најмилије
.
Глас
јој
дрхташе
мало
јаче
него
ли
малопре
.
Погледах
јој
право
у
очи
,
и
чеках
да
ми
се
поглед
сусретне
с
њеним
.
—
А
дошла
би
да
си
могла
?
упитах
је
као
с
неким
подсмехивањем
.
—
Па
зар
ти
нисам
обећала
!
—
Обећала
!
...
Ја
хтедох
још
нешто
да
речем
,
али
она
диже
очи
,
погледи
нам
се
сусретоше
,
и
ја
ућутах
.
Гледасмо
се
неколико
тренутака
ћутећи
,
и
ја
наједном
осетих
како
ми
око
срца
ледена
кора
поче
да
се
крави
,
те
стога
оборих
очи
.
—
А
зар
ти
можеш
да
што
озбиљно
обећаш
мени
?
...
промуцах
,
и
потрудих
се
да
је
опет
погледам
...
И
погледах
је
.
Она
ме
некако
жалостивно
,
и
са
неким
страхом
гледаше
.
Дође
ми
је
одједном
жао
,
дође
ми
за
тренутак
да
јој
паднем
на
груди
,
па
да
се
слатко
исплачем
.
Али
то
осећање
не
потраја
дуго
;
у
мени
се
опет
јави
онај
чудни
понос
,
онај
чудни
пркос
.
Стеже
ми
се
срце
.
—
Гиле
,
рекох
неким
промењеним
гласом
—
и
сам
се
зачудих
откуд
мени
такав
глас
;
Гиле
,
рекох
,
ти
си
се
љуто
преварила
,
ти
немаш
посла
с
дететом
!
Ја
не
дам
никоме
да
ме
за
нос
вуче
!
Јеси
ли
разумела
?
—
Ко
те
вуче
за
нос
?
упита
она
.
—
Ти
си
ме
вукла
све
до
мало
час
.
Она
се
као
збуни
.
—
Ама
,
је
л
’
што
нисам
дошла
ономад
?
упита
.
—
Није
ни
било
потребно
да
долазиш
.
Шта
си
ми
требала
!
Шта
ћеш
ти
с
дететом
?
Иди
ти
ономе
кога
поздрављаш
!
Она
ме
запрепашћено
погледа
,
и
не
умеде
ни
речи
да
каже
.
—
Ама
,
шта
то
збориш
ти
?
реч
након
кратког
ћутања
.
—
Ништа
више
!
рекох
одсечно
.
Сад
можеш
да
идеш
.
То
сам
имао
да
ти
кажем
.
Јуче
сам
имао
друго
нешто
да
ти
кажем
,
али
...
Можеш
или
!
Ништа
не
рече
.
Само
ме
погледа
погледом
који
ми
срце
раздираше
;
доња
јој
усна
заигра
;
у
очима
,
оним
као
угљен
црним
очима
заблисташе
сузе
;
онда
се
окрену
од
мене
,
и
оде
...
Оде
!
...
Ја
гледах
за
њом
,
гледах
све
док
не
замаче
тамо
где
се
сокак
савија
,
а
онда
ми
дође
да
бризнем
у
плач
...
Тако
му
ја
тада
површих
посао
,
тако
изненадно
,
брзо
,
да
се
и
сам
не
могох
дуго
разабрати
шта
то
би
и
како
би
!
Нисам
знао
шта
да
мислим
,
или
боље
,
ја
и
не
мишљах
ни
о
чему
;
јер
не
умедох
,
не
бејах
уопште
тада
у
стању
да
мислим
о
чему
било
.
ИX
Тек
сутрадан
као
да
дођох
к
себи
,
и
разумедох
све
шта
сам
учинио
.
Тешка
туга
ми
паде
на
срце
,
али
појмих
да
сам
сам
крив
свему
,
и
да
није
морало
да
буде
баш
онако
.
Гилу
не
могох
да
мрзим
,
па
ни
да
се
љутим
на
њу
.
Беше
ми
криво
на
себе
сама
и
на
ону
жентурину
;
сав
бих
гневом
ускипео
кад
бих
се
само
сетио
на
оно
јуче
у
лугу
.
Да
поздравим
и
Алексу
?
“
Као
да
неко
њу
питаше
за
Алексу
!
Зар
се
Гила
не
брањаше
и
не
отимаше
?
И
шта
значи
то
изнуђивање
!
Срам
је
било
!
Беше
ми
криво
што
онда
не
искочих
пред
њу
,
па
да
је
питам
за
оне
речи
,
за
оно
обмањивање
,
за
оно
лагање
и
изнуђивање
!
...
Па
и
тај
Алекса
!
Шта
он
мисли
!
Он
да
се
такмичи
са
мном
!
Јадник
!
Потрудих
се
да
се
опоменем
његових
рђавих
страна
,
али
на
моју
велику
жалост
,
узалуд
!
Напротив
,
ах
,
напротив
то
беше
момак
на
своме
месту
,
таман
такав
—
ах
,
ја
падах
у
очајање
—
да
Гила
може
пре
волети
њега
него
ли
мене
.
Али
неспокојно
срце
,
неспокојна
,
жудна
мисао
не
стаје
ту
,
не
сме
ту
да
стане
,
већ
иде
даље
,
полеће
на
све
стране
као
прозебла
залутала
тичица
,
и
њено
,
Гилино
,
лице
,
онакво
какво
га
видех
последњи
пут
,
са
заигралом
доњом
усном
,
са
сузним
,
жалостивним
погледом
упртим
у
мене
,
јавља
се
полако
,
па
видим
то
лице
,
лепо
лице
њено
,
видим
као
да
је
она
ту
преда
мном
,
и
као
да
ми
збори
:
„
Зар
ме
не
разумеш
,
зар
не
разумеш
кога
ја
волим
?
“
Разумео
сам
ја
њу
,
али
она
није
разумела
мене
,
јер
јој
не
казах
све
.
Па
корим
себе
,
што
сам
онако
брз
био
.
„
Морам
!
...
ја
се
тргох
од
свога
гласа
...
морам
,
да
се
састанем
с
њом
“
,
изговорих
,
рекох
нарочито
гласно
сам
себи
,
у
соби
затвореној
,
и
скочих
од
стола
,
за
којим
сам
седео
,
па
стадох
облачити
капут
.
Али
,
у
другом
тренутку
,
дође
ми
на
памет
да
се
упитам
да
ли
ја
смем
после
онога
јуче
што
се
деси
да
идем
њој
сада
на
ноге
?
„
Шта
ће
рећи
она
,
кад
ме
види
?
“
понових
гласно
.
И
остадох
.
Цео
тај
дан
проведох
у
некој
грозници
и
нека
тешка
туга
притискиваше
ми
душу
.
Било
ми
је
тако
тешко
извесно
и
због
самоће
у
којој
се
налажах
.
Кућа
некако
осамљена
;
около
свуда
дрвеће
;
ораси
,
липе
,
дудови
,
јабуке
,
све
се
то
дигло
у
висину
,
пустило
гране
;
духне
ветар
,
а
оно
хуји
оним
странама
,
хуји
кроз
грање
као
у
некој
гори
.
У
кући
,
осим
мајке
и
најмлађег
братића
,
нигде
никога
.
Не
могох
ни
да
једем
.
Мајка
не
престајаше
нудити
ме
,
али
бадава
.
Не
могох
ништа
да
окусим
.
—
Па
шта
ти
је
,
за
Бога
?
пита
ме
мајка
,
па
ме
забринуто
гледа
.
—
Ништа
,
одговарах
кратко
,
и
трудих
се
да
се
насмешим
.
—
Много
ружно
гледаш
.
—
Чини
се
то
теби
,
рекох
и
одох
у
собу
,
па
одмах
стадох
пред
огледало
,
и
—
сам
се
ужаснух
.
Да
ли
што
се
нисам
огледао
,
или
што
при
огледању
нисам
обраћао
већу
пажњу
,
ја
тек
сада
видех
страшну
промену
на
своме
липу
.
Сав
блед
и
увео
,
малаксао
,
као
да
сам
се
са
халама
био
;
очи
испале
,
и
као
да
горе
,
пламте
.
Стукох
натраг
од
свога
сопственог
погледа
.
Спустих
се
на
столицу
крај
намештеног
кревета
,
и
падох
лицем
на
јастук
.
Разнежих
се
према
самом
себи
,
зајецах
:
„
Јао
,
Гиле
,
ја
ћу
умрети
,
умрећу
за
тобом
.
Да
ли
ће
ти
бити
жао
,
да
ли
ћеш
заплакати
на
гробу
моме
?
Сунце
ће
да
сија
с
плавога
неба
,
а
срце
ће
трунути
у
гробу
,
срце
што
је
само
за
тебе
знало
,
за
тебе
куцало
.
Јао
,
Гиле
,
зар
ти
није
жао
!
“
Кад
устадох
,
осетих
као
да
ми
је
мало
лакше
.
Пођох
да
се
мало
прошетам
.
Сиђох
низа
степенице
,
и
одох
у
шљивар
што
је
одмах
више
куће
.
Тешко
ми
је
било
,
врло
тешко
,
и
једнако
сам
се
трудио
да
пронађем
ма
какав
излазак
из
овог
стања
у
које
бејах
запао
.
Али
узалуд
ми
беше
сав
труд
,
не
могох
наћи
ништа
друго
до
то
да
треба
и
опет
да
се
с
Гилом
састанем
,
да
јој
кажем
све
.
Реших
се
да
то
и
учиним
,
али
како
?
Закључих
да
је
најбоље
да
се
поверим
Сими
.
Он
ће
већ
знати
после
шта
ће
да
ради
.
Чудновато
,
да
ми
то
не
дође
на
памет
раније
!
Кад
увече
дође
,
одмах
одох
право
к
њему
.
Он
тек
што
беше
отпочео
да
везује
волове
.
Кад
ме
угледа
,
насмеши
се
некако
усиљено
,
тајанствено
.
Осетих
одмах
да
се
иза
тог
његовог
смешења
крије
нешто
—
да
има
нешто
да
ми
саопшти
,
и
да
ми
то
неће
бити
по
вољи
.
Приђох
му
ближе
.
„
Ја
видех
нешто
!
“
рече
ми
полако
,
скоро
шапућући
.
Нека
тешка
слутња
обузе
ми
намах
душу
.
—
Шта
?
Где
?
—
Гилу
и
Алексу
.
Код
оног
улаза
у
његову
ливаду
,
ону
до
ваше
.
Он
унутра
,
у
ливади
,
крај
врзине
,
говори
,
прича
,
нешто
;
а
она
са
ове
одране
,
крај
пута
,
пред
улазом
,
стоји
и
слуша
га
.
И
смеје
се
,
све
се
заводи
.
Кад
угледа
мене
,
преста
да
се
смеје
.
Пита
за
тебе
,
јеси
ли
здраво
,
и
јеси
ли
се
одљутио
.
—
А
ти
?
једва
ми
се
прогура
кроз
грло
.
—
Рекох
да
си
здрав
,
вала
Богу
,
и
да
немаш
зашта
да
се
љутиш
.
—
Шта
има
она
ту
да
се
распитује
за
мене
!
Изговорих
то
тек
онако
,
више
несвесно
,
прибирајући
у
исти
мах
у
мислима
све
оно
што
бејах
дотле
запазио
у
односима
између
Гиле
и
Алексе
.
Црне
мисли
наиђоше
ми
у
главу
.
„
Њих
се
двоје
воле
!
Они
ће
се
узети
!
“
закључих
намах
,
и
страшна
јава
пуче
пред
мојим
очима
.
—
Чујеш
,
Симо
!
почех
збуњено
.
Мора
бити
да
сам
тада
необично
изгледао
,
јер
он
ме
запрепашћено
гледаше
.
—
Да
гледаш
како
знаш
,
да
се
сутра
састанем
с
Гилом
ма
где
;
да
гледаш
то
,
никако
друкчије
;
иначе
...
Ухватих
се
за
чело
.
Бејах
се
заборавио
,
те
и
не
вођах
рачуна
о
томе
шта
ћу
рећи
и
како
ћу
рећи
.
—
Добро
,
рече
Сима
;
гледаћу
.
—
Извесно
?
—
Не
брини
!
Мало
после
дође
отац
,
и
нареди
нешто
што
ме
удари
као
маљ
посред
главе
.
Чим
дође
,
а
он
мени
и
Сими
речи
да
идемо
у
поље
,
да
с
ливаде
доведемо
коње
,
где
су
остали
припети
да
пасу
.
Прекосутра
је
вашар
,
у
једној
оближњој
варошици
,
те
их
могу
Цигани
или
други
лопови
одвести
,
а
после
тога
он
—
отац
хоће
да
идемо
на
вашар
сутра
одмах
после
ручка
,
и
то
:
ја
,
он
и
Сима
.
Сима
треба
да
потера
неке
краве
јаловице
;
прилична
је
цена
,
а
отац
се
решио
још
зимус
да
их
прода
.
Шта
ће
се
и
како
ће
се
сад
?
Што
је
најгоре
,
тамо
,
у
тој
варошици
,
куда
ћемо
да
идемо
,
имађах
удату
једну
тетку
,
очеву
сестру
,
која
ме
неће
пустити
тако
лако
да
се
вратим
;
бар
за
недељу
дана
мораћу
код
ње
остати
.
Изађох
пред
кућу
да
се
мало
освежим
.
За
мном
изађе
и
Сима
.
Послао
га
отац
да
наточи
мало
ракије
.
Пођох
за
њим
.
Сиђосмо
у
подрум
,
и
према
светлости
од
лојане
свеће
погледасмо
један
у
другога
,
—
Шта
ће
се
сад
?
Он
само
слеже
раменима
.
Онда
узе
те
наточи
у
стакло
ракије
,
сркну
мало
,
а
за
тим
пружи
мени
.
Ретко
кад
дотле
да
сам
пио
ракију
,
осим
кад
би
већ
и
сувише
гдегод
навалили
,
те
бих
морао
,
и
то
бих
само
мало
сркнуо
.
Међутим
,
сад
дође
ми
нешто
да
пијем
.
Хоћу
да
пијем
,
иако
ми
се
не
пије
.
Узех
,
и
наврнух
.
Један
пут
,
два
пут
,
—
и
стакло
беше
празно
.
Затим
га
дадох
Сими
.
Пошто
он
испи
поново
наточено
пуно
стакло
,
ја
добих
вољу
да
испијем
још
једно
стакло
.
И
испих
га
.
Испи
и
Сима
још
једно
,
па
га
наточи
,
и
однесе
оцу
.
Онда
одосмо
за
коње
.
Кад
изађосмо
из
авлије
,
као
да
смо
се
раније
договорили
,
обојица
застадосмо
онде
пред
капијом
.
Беху
два
пута
пред
нама
:
један
што
води
тамо
у
поље
,
и
којим
је
нама
ваљало
ићи
сада
,
а
други
што
води
тамо
на
ону
страну
,
где
је
Гилина
кућа
.
—
Да
одемо
час
тамо
,
рече
,
и
махањем
главе
показа
тамо
на
ону
страну
,
где
је
Гилина
кућа
.
Разумедох
га
,
и
без
икаквог
предомишљања
прихватих
одлучно
његов
предлог
.
Да
идемо
,
него
како
!
Ко
не
би
ишао
,
и
ко
би
управо
могао
још
и
замислити
да
не
идемо
!
„
Напред
!
“
рекох
Сими
,
и
избацих
ногу
скоро
по
војнички
.
Она
два
стаклета
старе
шљивовице
као
да
већ
чиљаху
своје
.
Прођосмо
поред
плота
,
што
брже
могосмо
;
све
смо
трчали
и
скакали
док
не
стигосмо
до
Гилине
куће
.
Онда
падосмо
у
јарак
крај
пута
,
одмах
на
противној
страни
од
оног
нашег
горњег
шљивара
.
Почесмо
се
шапатом
договарати
,
шта
ћемо
сад
,
како
ћемо
да
изазовемо
Гилу
.
Сад
нам
тек
паде
на
памет
да
о
томе
мислимо
,
и
да
је
управо
сва
тешкоћа
у
томе
.
Али
за
нас
као
да
тада
не
беше
ништа
немогуће
.
—
Седи
ти
ту
!
рече
ми
Сима
;
а
ако
кога
видиш
,
ти
лези
у
јарак
,
па
ћути
.
Сад
ћу
ја
.
То
рече
,
па
се
шмукну
у
један
кукуруз
.
Остадох
сам
у
јарку
.
Беше
јака
месечина
,
скоро
ће
пун
месец
,
те
сија
да
се
види
као
на
дану
.
Нема
тишина
около
мене
.
Само
чујем
кукуруз
како
шушти
.
То
се
Сима
краде
полако
.
Наједном
изгуби
се
и
то
шуштање
.
Обратих
сву
пажњу
Гилиној
кући
.
Нигде
никога
.
Наједном
,
од
оне
друге
стране
,
где
нису
врата
,
неко
се
ишуња
из
кукуруза
.
Беше
то
Сима
.
Полако
,
као
мачка
,
погнут
земљи
,
прикрадаше
се
све
ближе
и
ближе
кући
.
Приђе
полако
прозору
,
па
леже
испод
њега
уза
сами
зид
.
Онда
,
пошто
поћута
мало
,
исправи
се
,
диже
руку
,
и
принесе
је
к
прозору
па
закуца
,
а
потом
се
опет
спусти
доле
,
на
земљу
уза
зид
.
Престадох
да
дишем
.
Нема
тишина
.
Никакав
глас
нема
да
се
изнутра
одзове
.
Сима
се
опет
подиже
,
опет
закуца
,
само
сад
мало
јаче
.
И
опет
нема
нико
да
се
одзове
.
Он
понови
то
куцање
још
неколико
пута
,
све
јаче
и
јаче
.
—
Ко
ј
’
то
?
чу
се
Стоиљков
глас
изнутра
.
Сима
стушти
као
из
пушке
право
у
кукуруз
,
који
шушти
,
пуца
,
ломи
се
.
Ја
прилегох
у
јарак
.
У
кући
се
зачу
неко
кашљање
;
онда
се
отворише
врата
,
и
Стоиљко
распојас
,
у
гаћама
и
кошуљи
,
изађе
.
—
Ко
ј
’
то
лупа
,
бре
?
упита
онако
сам
,
сањив
,
гледајући
у
ноћ
,
и
чешући
се
по
снази
.
Зачас
се
истрезних
.
Прилегох
у
јарак
што
боље
могох
.
„
Јао
,
ако
нешто
пође
овамо
к
мени
“
,
помислих
.
У
то
чух
где
неко
,
чак
доле
на
дну
кукуруза
,
звизну
.
Извесно
Сима
,
зове
ме
.
Али
ко
сме
сад
да
устане
?
...
Још
неколико
пута
чух
где
Стоиљко
упита
:
„
Ко
ј
’
то
,
бре
,
казуј
се
?
“
а
онда
крцнуше
врата
и
затворише
се
.
Дигох
главу
и
догледах
.
Пред
кућом
:
нигде
никога
.
Врата
затворена
.
Не
знам
кад
пре
устадох
и
стигох
Сими
,
који
ме
чекаше
доле
на
путу
.
—
Ништа
!
промрмља
кроза
зубе
.
Мора
бити
да
није
код
куће
,
већ
отишла
негде
.
—
Или
ако
није
још
доле
с
оним
у
пољу
?
приметих
онако
случајно
.
Он
се
загледа
у
мене
.
—
Славе
ми
,
то
ће
најпре
бит
’
,
рече
и
одмахну
главом
.
—
А
зар
је
она
таква
?
упитах
пренеражено
.
—
Ко
ће
сад
да
зна
!
рече
отежући
,
а
онда
као
да
се
присети
нешто
.
Знали
шта
,
рече
.
'
Ајдемо
право
овим
путем
у
поље
.
Ове
нам
је
једно
.
Још
нам
је
ближе
но
да
се
враћамо
онамо
поред
куће
,
одакле
смо
пошли
.
Ако
је
она
заостала
с
Алексом
,
срешћемо
је
.
Другим
путем
не
може
да
се
врати
.
Пристадох
без
речи
.
Сиђосмо
у
поље
,
али
њу
не
сретосмо
.
Обиђосмо
и
загледасмо
до
ситница
чак
и
она
места
где
Сима
рече
да
је
видео
са
Алексом
,
па
ништа
.
Нигде
живе
душе
.
Онда
узесмо
коње
,
па
појахасмо
,
и
одосмо
кући
.
Код
куће
већ
беху
легли
.
Легох
и
ја
,
и
,
које
од
оне
многе
ракије
,
које
од
умора
,
заспах
одмах
.
Сутрадан
,
кад
устадох
,
бејах
врло
нерасположен
.
Глава
ме
заношаше
.
Бејах
већ
давно
устао
и
умио
се
,
па
ипак
се
осећах
као
у
неком
полусну
.
Беше
ми
непријатно
сећати
се
свега
што
се
синоћ
деси
,
и
стиђах
се
чисто
од
самог
себе
.
И
иначе
нека
тешка
суморност
,
туга
,
којој
не
знађах
разлога
,
притискиваше
ми
душу
.
А
уза
све
то
још
и
помисао
да
се
кроз
који
час
морам
кренути
са
оцем
,
да
морам
отићи
и
оставити
све
...
И
да
бар
остављам
у
своме
реду
,
него
све
замршено
,
необјашњено
,
неуређено
...
Био
сам
у
врло
тешком
положају
.
Сима
беше
отишао
јутрос
рано
да
напасе
говеда
,
па
га
нема
сад
да
дође
,
те
на
његово
посредовање
између
мене
и
Гиле
не
могох
се
ни
надати
.
Међутим
,
све
ми
излажаше
у
некој
црној
боји
,
све
ми
беше
некако
тужно
,
жалосно
;
бејах
без
искре
наде
да
ће
се
ма
шта
остварити
од
мојих
жеља
,
и
неко
очајање
беше
ме
свега
обузело
.
Сетих
се
онога
што
ми
рече
Сима
да
је
видео
у
пољу
Гилу
са
Алексом
.
И
то
као
да
нарочито
чињаше
да
свој
положај
замишљам
што
може
бити
јаднијим
и
беднијим
.
Она
њега
воли
,
о
томе
нема
спора
.
И
шта
сам
ја
,
јадник
,
још
замишљао
!
...
Дете
богатог
оца
,
учи
школу
