ништа,
лако
се
подиже
.
Скупи
мантију
под
пазухо
и
подје
.
Позва
и
Јеврема
.
—
Е
баш
си
ме
уплашио
,
лопове
један
!
—
рече
му
пријекорно
,
чим
су
одмакли
од
дјевојака
.
—
Мишљах
:
ево
несреће
!
...
Није
ми
драго
ни
у
сну
да
га
снијем
,
а
камо
ли
на
јави
да
ме
у
онаком
друштву
ухвати
,
мантију
ли
му
његову
!
—
Богме
га
се
сад
и
ја
прибојавам
,
—
дочека
Јеврем
развучено
,
забацив
руке
на
леђа
.
—
Због
Јањићија
почео
је
мрзити
и
мене
.
—
Није
због
Јањићија
,
—
кратко
одговори
Прокопије
са
пуно
увјерења
.
—
Него
због
кога
?
—
Због
Маре
.
Јеврема
као
да
поче
жуљити
нешто
под
пазухом
.
Поправи
копаран
.
—
Због
Маре
?
—
запита
као
узгред
да
не
би
Прокопије
примијетио
како
се
чуди
и
колико
се
интересује
.
Прокопије
потврди
главом
.
—
Због
ње
ћеш
наскоро
оставити
манастир
,
—
додаде
озбиљније
.
—
Ама
шта
има
Игуман
с
Маром
?
—
запита
готово
блесасто
.
—
Он
би
те
истјерао
и
прије
,
—
дочека
Прокопије
мекше
,
—
али
није
смио
због
Јањићија
...
А
њему
не
смије
ништа
...
Ни
Митрополит
му
не
смије
ништа
,
јер
...
јер
га
народ
воли
...
—
Па
?
—
Па
је
најприје
хтио
да
те
завади
са
Јањићијем
,
—
осмјехну
се
Прокопије
и
погледа
га
преко
рамена
.
—
Зато
је
и
желио
да
баш
ти
украдеш
дијете
...
Тако
би
,
мислио
је
,
и
кутарисао
се
дјетета
и
изазвао
оца
Јањићија
да
те
избаци
из
манастира
...
Јеврем
занијеми
.
Ишао
је
поред
Прокопија
оборене
главе
и
као
размишљао
о
нечему
.
У
ствари
није
мислио
ништа
.
Толико
је
био
изненађен
и
поражен
да
није
ни
могао
мислити
.
Прокопије
као
да
се
сажали
на
њега
.
Спусти
му
руку
на
раме
и
благо
запита
:
—
А
ти
ништа
поближе
не
знаш
о
Мари
?
—
Не
знам
,
—
шапатом
одговори
Јеврем
.
—
Шта
ми
је
она
па
да
се
распитујем
?
—
Па
ти
и
не
знаш
ништа
,
—
кресну
Прокопије
оштрије
и
лако
га
одгурну
.
—
Њојзи
је
,
болан
,
Игуман
као
неки
тутор
...
Кад
јој
отац
умирао
,
зовнуо
њега
да
га
исповједи
и
препоручио
му
да
се
стара
о
њој
...
И
жени
,
Мариној
матери
,
наредио
да
у
свему
слуша
Игумана
.
Јеврем
,
пажљиво
га
слушајући
,
запита
нестрпљиво
:
—
И
?
...
—
И
Игуман
се
тобоже
и
бринуо
о
њој
док
је
била
дијете
,
—
настави
Прокопије
и
лијено
пребаци
мантију
под
друго
пазухо
.
—
А
кад
је
порасла
он
јој
нашао
и
младожењу
,
некаква
свога
братића
...
Полакомио
се
на
имуће
,
па
хоће
да
му
га
братић
добије
...
Све
своје
што
има
он
ће
оставити
манастиру
,
а
братић
нек
живи
на
жениним
гламњама
!
Јеврем
га
ухвати
за
руку
и
силом
заустави
.
—
И
она
га
воли
?
—
запита
ватрено
.
—
Воли
ли
?
...
—
Ко
ће
вољети
оног
сметењака
!
—
презриво
избаци
Прокопије
и
опљуну
у
страну
.
—
Ситан
је
,
кржљав
,
у
џеп
ли
стао
...
Сметен
,
сплетен
...
Кад
се
састане
с
њоме
,
говори
о
безу
,
о
пређи
,
о
плетиву
...
Ко
жена
!
—
И
мати
ће
је
силом
удати
?
—
опет
узвикну
Јеврем
а
већ
не
може
да
сакрије
колико
је
узбуђен
.
Прокопије
успи
уснама
.
—
Мати
слуша
Игумана
...
Добра
,
стара
жена
која
хоће
да
испуни
завјет
домаћинов
.
—
Што
Игуман
рекне
,
она
одобрава
.
И
осврнувши
се
:
не
слуша
ли
тко
,
приступи
Јеврему
и
рече
полугласно
:
—
Немој
мислити
да
он
и
јуче
није
нашао
ко
ће
те
пратити
и
да
не
зна
за
твоје
разговоре
са
дјевојкама
.
Зато
јој
и
поручио
матери
да
је
не
пушта
на
ријеку
...
Зато
није
ни
дошла
...
—
Поганов
!
—
узвикну
Јеврем
раздражено
.
—
Осветит
ћу
му
се
осим
ако
не
умрем
.
—
Не
ће
дати
да
се
осветиш
,
—
нагласи
Прокопије
повјерљиво
.
—
Кроз
који
дан
протјерат
ће
те
из
манастира
.
Вјеруј
ми
!
...
—Видјет
ћемо
,
—
окреса
Јеврем
пркосно
а
очи
му
злобно
сијевнуше
.
—
Нијесам
ја
рђа
па
да
се
тако
пустим
.
И
заћуташе
обојица
.
Ишли
су
лагано
,
приљубљени
један
уз
другога
,
кидајући
лишће
са
грана
које
им
сметале
на
путу
и
гњечећи
га
међу
прстима
.
Све
је
унаоколо
било
мирно
и
тихо
.
Јасно
се
могло
чути
како
им
загријани
пијесак
хршти
под
ногама
.
Приближивши
се
манастиру
,
обојица
опазише
како
им
усплахирени
Васо
хита
у
сусрет
.
Размахујући
рукама
око
себе
и
угибајући
се
иде
,
клати
се
као
на
штулама
.
Издаљега
даје
некакве
знакове
и
зове
.
—
Трчи
!
Трчи
!
—
викну
испресијецано
и
оца
Прокопија
некако
пријекорно
погледа
.
—
Тражимо
те
!
...
Трчи
!
—
Шта
је
?
—
запита
Прокопије
узбуђено
и
одмах
,
као
по
команди
,
потрча
.
—
Збори
!
—
Умро
отац
Мелентије
!
—
Умро
?
—
Умро
...
Бог
да
му
душу
прости
...
Зову
:
да
га
опремите
.
Јеврем
се
одавна
надао
овакоме
гласу
.
Не
зачуди
се
нити
узнемири
.
Не
хтједе
ни
потрчати
за
њима
,
ни
што
припитати
.
Спусти
се
на
камен
поред
чесме
и
замисли
се
.
—
Шта
ли
ће
бити
ако
ме
Игуман
још
данас
избаци
?
—
невесело
запита
сам
себе
и
спустивши
руке
у
крило
,
заломи
прстима
.
—
Ако
још
данас
рекне
:
напоље
.
Не
ћу
имати
времена
ни
да
што
смислим
,
ни
да
се
припремим
на
борбу
с
њиме
...
А
баш
бих
волио
да
му
покажем
ко
сам
и
шта
умијем
...
Без
помоћи
оца
Јањићија
!
—
Па
се
удари
по
кољену
и
очајно
зашишта
:
—
Али
ако
сад
одмах
избаци
?
...
Куд
ћу
?
...
Шта
ћу
?
...
Опет
зар
по
старом
путу
,
на
старе
патње
?
Пошто
се
смркло
подиже
се
и
крену
ћелији
оца
Мелентија
...
Кроз
авлију
се
врзала
три
четири
послужитеља
,
ужурбани
,
сметени
,
и
носили
нешто
,
рашчишћавали
.
Шаптали
су
међусобно
као
да
се
боје
да
кога
не
разбуде
.
Луда
Илинка
,
у
хрпи
дроњака
,
лутала
је
наоколо
,
њијала
дијете
на
рукама
полугласно
пјевајући
.
Некакав
пијани
мајстор
опрућио
се
поред
црквеног
прага
,
мрмољи
кроз
сан
и
пригушено
хрче
,
шишти
.
Јеврем
се
полако
,
као
страхујући
да
га
не
опазе
,
провуче
у
ћелију
.
Застаде
покрај
врата
.
Погледа
.
На
хромом
,
дугачком
столу
кога
су
прекрили
црном
,
воском
покапаном
чохом
,
на
разгуљеној
асури
,
лежао
је
отац
Мелентије
.
Опружен
,
сав
умотан
у
своју
суру
мантију
,
са
црним
епитрахиљем
низ
прса
,
са
црном
камилавком
на
глави
.
Испијено
,
жуто
и
свело
лице
прекрили
су
ваздухом
;
само
стидљиво
провиривала
неколика
бича
косе
и
једна
половица
рашчешљане
црне
браде
.
У
мршавим
рукама
,
прекрштеним
на
прсима
,
држи
еванђеље
,
старо
и
изломљено
,
и
крупне
жуте
бројанице
које
се
спустиле
низ
мантију
.
Изнад
главе
му
пред
овећом
,
у
сребро
окованом
,
иконом
,
која
необично
одудара
од
толике
црнине
и
необично
се
блиста
,
горе
ситно
праскајући
,
усађене
у
два
тешка
свијећњака
,
неколике
воштанице
.
Танки
им
пламенови
повијају
се
,
лелујају
,
раскошно
расипљући
блиједе
и
дрхтаве
одсијеве
по
зиду
,
по
поду
,
по
мантији
покојниковој
,
а
растопљени
восак
слијева
се
у
дугим
златастим
млазевима
и
капље
по
чохи
.
Кроз
воштанице
провиди
се
и
свијетли
нови
епитрахиљ
Прокопијев
црни
се
бујна
брада
,
и
румени
буцмасто
лице
његово
.
Некако
неприродно
уозбиљен
оборио
очи
и
полугласно
мумлајући
чита
еванђеље
,
док
Васо
,
из
прикрајка
,
гологлав
,
скрушен
,
држећи
кадионицу
у
руци
полугласно
отпијева
,
крсти
се
и
клања
према
њему
.
—
Смири
се
и
он
,
—
тихо
прошапта
Милица
која
је
непрестано
чистила
под
и
полако
прикупљала
некакве
разбацане
артијице
.
—
Јадник
!
И
,
макар
што
га
за
живота
немилосрдно
грдила
и
непрестано
се
препирала
с
њиме
,
додаде
меко
:
—
А
био
је
добар
ко
добар
дан
...
Бољи
и
поштенији
од
свију
...
Волио
ме
ко
мајку
своју
,
а
ја
њега
ко
сина
рођеног
...
И
приступивши
покојнику
пољуби
га
у
мантију
.
—
Покој
ти
лијепој
души
!
...
Јеврем
је
дуго
стајао
нијем
,
погружен
,
невесео
.
Миличино
пренемагање
учини
му
се
и
лажно
и
неискрено
...
Дође
му
да
је
одгурне
од
покојника
.
И
изненада
као
да
га
гурну
неко
и
сам
приступи
одру
и
наклони
се
.
Прекрстивши
се
цјелива
еванђеље
.
Нешто
као
да
га
,
не
зна
ни
сам
како
,
стеже
у
грлу
,
очи
му
се
одједном
наводнише
и
у
њему
се
јави
неки
неодољиви
осјећај
размекшалости
.
Једва
се
уздржа
да
не
бризне
у
плач
.
Рашта
?
...
Како
?
Ни
сам
не
би
знао
казати
...
Оца
Мелентија
нити
је
волио
много
ни
много
друговао
с
њиме
.
Па
опет
...
Жао
му
човјека
.
Јадног
,
сићушног
човјека
који
као
да
је
био
потпуно
сувишан
на
овоме
свијету
!
Чију
је
половицу
живота
испуњавао
један
једити
крупњи
доживљај
,
а
другу
причања
и
размишљања
о
њему
!
...
И
ипак
је
жалио
за
таким
животом
!
...
Имао
смјелости
да
помишља
и
на
велика
дјела
!
...
И
бојао
се
смрти
,
бјежао
од
ње
,
отимао
се
!
...
—
И
нико
да
га
оплаче
,
нико
да
зажали
за
њим
,
—
опет
прошапта
Милица
као
погађајући
му
мисли
.
—
Без
оца
,
без
матере
,
без
икога
рођеног
лежи
овдје
...
—
А
зар
му
није
сведно
:
плакао
неко
или
не
плакао
?
—
отегну
Јеврем
тихо
као
одговарајући
самом
себи
.
—
Ситни
људи
,
који
немају
толико
душевне
снаге
да
живе
сами
,
без
чопора
,
боје
се
да
и
смрт
дочекају
без
десетине
дјеце
,
рођака
,
пријатеља
...
Мисле
,
зар
,
да
ће
им
бити
лакши
растанак
са
свијетом
уз
врисак
и
нарицаљке
?
...
—
Јадник
!
...
Јадник
!
...
—
заморено
хукну
Милица
и
заврти
главом
.
—
Ко
ће
му
на
гроб
доћи
?
...
Ко
му
свијећу
припалити
?
...
Прокопије
,
ражљућен
,
узвикну
гласније
:
—
Milosti
božija
carstva
nebesnago
...
ако
хоћете
да
се
разговарате
излазите
напоље
!
...
i
ostavlenije
grjehov
jego
u
Hrista
besmertnago
carja
i
Boga
našego
prosim
...
—
Подај
Господи
!
...
Излази
!
—
запјева
и
Васо
према
Милици
и
попријети
прстом
.
Јањићије
ступи
у
собу
и
пође
да
замијени
Прокопија
.
Не
говорећи
ништа
,
не
осврћући
се
,
спусти
голему
руку
своју
на
руку
Мелентијеву
.
Држаше
је
дуго
.
Одсијев
воштанице
заигра
му
на
бради
,
клизну
преко
мрког
лица
и
задрхта
међу
обрвама
.
И
свима
се
учини
као
да
се
смјешка
старац
,
онако
,
како
се
смјешкају
светитељи
на
трулом
,
старом
иконостасу
.
И
сви
се
зачудише
.
—
Стари
се
ђаво
ни
смрти
не
боји
!
—
дочека
Милица
пакосно
повлачећи
се
на
леђа
и
излазећи
из
собе
.
—
Толико
пута
гледо
јој
у
лишце
,
тражио
је
,
руго
јој
се
,
па
је
ево
и
сад
зазива
,
смије
се
...
Јеврем
је
,
прекрштених
рука
,
са
дивљењем
и
чудном
побожношћу
гледао
у
Јањићија
.
Као
у
икону
какву
.
И
никада
му
се
бољи
,
ни
питомији
,
ни
силнији
учинио
није
!
XИ
.
Док
су
остали
пошљедњи
пут
опојавали
и
сарањивали
Мелентија
,
у
гају
под
младим
боровима
,
куда
је
најчешће
ходио
,
Никола
је
сам
самцат
непрестано
звонио
,
не
умарајући
се
,
не
малаксавајући
.
Тек
кад
је
чуо
како
промукли
гласови
убрзано
завршише
и
пошљедње
„
Вјечнаја
памјат
“
,
измакну
се
и
испусти
конопе
из
рука
.
Прекрсти
се
неколико
пута
метанишући
на
оштром
шљунку
.
И
бијући
челом
о
праг
црквени
свечано
отегну
:
—
Ješče
molimsja
o
upokojeniji
duši
usopšago
raba
božija
Melentija
i
o
ježe
prostitisja
jemu
vsjakomu
pregrješeniju
,
volnomu
že
i
nevolnomu
...
Па
се
нагло
исправи
и
раширивши
руке
окрену
се
ћелијама
.
—
Благо
теби
,
оче
Мелентије
,
и
благо
твојој
души
,
—
узвикну
у
чудном
неком
заносу
,
—
е
ћеш
видјети
царство
Господње
...
И
запитат
ће
те
Господ
за
храм
свој
:
„
а
како
је
у
храму
мојему
,
оче
Мелентије
?
...
“
А
ти
му
реци
отворено
:
„
зло
,
Господе
!
...
Слабо
се
спомиње
име
твоје
и
слабо
се
почитују
заповиједи
твоје
...
Нема
више
угодника
твојих
да
се
моле
и
дан
и
ноћ
и
да
умиру
за
вјеру
христијанску
...
Агарјани
се
настанили
у
дому
твојему
“
...
И
помоли
се
,
оче
Мелентије
,
за
нас
грјешне
пред
Господом
.
—
Хајдемо
у
ћелију
оца
Јањићија
—
позва
га
Васо
,
ласкајући
и
пролазећи
му
иза
леђа
.
—
Хајде
да
попијемо
коју
у
покој
душе
оца
Мелентија
...
—
Проклете
усне
које
се
данас
дотакле
чаше
,
—
суво
одговори
Никола
и
одмакну
се
од
Васе
.
—
Проклето
сјеме
свачије
које
се
опије
данас
!
—
Пусти
га
,
—
оштро
добаци
Прокопије
,
који
је
,
пребацивши
и
епитрахиљ
и
одежду
преко
рамена
,
готово
трчао
према
Јањићијевој
ћелији
.
—
Ако
он
не
ће
ракије
ми
,
богме
,
хоћемо
...
Ја
сам
одиста
ожеднио
.
Мала
,
тијесна
ћелија
Јањићијева
брзо
се
напуни
.
У
врху
,
покрај
прозора
,
на
омањој
троножници
,
сједио
је
он
,
Јањићије
.
Разбацио
ноге
на
широко
и
држао
малога
на
крилу
.
Шкакљио
га
је
брадом
,
штипкао
за
румене
обрашчиће
,
тобоже
ударао
га
по
голим
ногама
и
рукама
...
А
кад
се
дијете
засмије
и
почне
се
ногетати
и
теглити
га
за
браду
,
засмије
се
и
он
.
Одигнувши
га
на
длану
поносито
га
показивао
свима
...
Недалеко
од
њега
,
на
кратком
кревету
сједио
је
Прокопије
са
пуном
чашом
у
руци
.
Полако
,
као
пробајући
,
присркивао
је
ракију
.
Поред
њега
и
ниже
њега
сједио
је
Васо
са
још
тројицом
сељака
.
Између
њих
као
да
још
бијаше
понајугледнији
старац
са
перчином
.
Испочетка
су
готово
сви
ћутали
.
Пијуцкали
су
некако
кришом
као
стидећи
се
један
од
другога
.
Прокопије
је
често
погледао
на
врата
.
Причињало
му
се
једнако
као
да
ће
,
изнебуха
,
отац
Мелентије
искрснути
однекуда
и
приступити
им
.
Васо
се
чешкао
непрестано
се
питајући
:
ко
је
узео
прстен
са
покојникове
руке
,
Милица
или
Јањићије
?
...
И
завидио
им
обома
...
Јеврем
је
очекивао
кад
ће
га
Игуман
позвати
и
наредити
му
да
сели
из
манастира
...
Старац
са
перчином
размишљао
је
:
хоће
ли
их
Јањићије
понудити
и
каквим
јелима
или
ће
се
читава
даћа
разминути
на
самој
ракији
?
—
Испијајте
,
људи
!
Што
не
пијете
?
—
узвикну
Јањићије
јаче
хотећи
да
заподјене
разговор
.
Па
и
сам
узе
своју
водењачу
,
—
он
је
само
водењачом
и
пио
,
—
и
одиже
је
.
—
Ко
се
преставио
Бог
му
душу
поставио
у
царство
небеско
а
остатку
живот
и
здравље
.
Здрави
сте
!
—
Бог
те
живио
!
Сви
искапише
.
Прокопије
се
ухвати
за
браду
и
потегнув
из
све
снаге
захвално
избаци
:
—
Хвала
ти
,
оче
Јањићије
,
те
нас
позва
на
овако
добру
ракију
,
да
споменемо
покојника
и
да
му
пожелимо
мир
вјечни
.
—
Хвала
ти
,
—
запјева
и
старац
са
перчином
и
неспретно
се
поклони
.
—
Додуше
то
је
била
дужност
оца
Игумана
,
—
опет
ће
Прокопије
жешће
,
—
али
он
жали
ракију
макар
и
за
свог
у
Христу
брата
...
Капи
једне
не
да
,
мантију
ли
му
његову
.
—
Куку
ономе
ко
њега
двори
,
—
прошапта
Васо
мученички
и
поплашено
погледа
према
вратима
:
не
чује
ли
га
Игуман
?
...
Прокопије
испи
још
једну
чашу
и
снажном
руком
удари
по
столу
.
—
Док
је
боловао
само
га
је
двапут
обишао
,
—
рече
,
—
а
здраву
краву
обилази
по
три
пута
на
дан
...
Преминуо
је
и
није
га
хтио
мртва
цјеливати
...
Само
у
цркву
дошао
да
га
опоје
...
ништа
више
...
—
Кад
тако
поштено
говориш
,
испит
ћу
једну
у
твоје
здравље
,
—
добаци
старац
с
перчином
,
увијек
тражећи
повода
да
може
попити
још
коју
чашицу
.
—
Живио
!
—
Живио
!
Опет
искапише
.
—
Пошто
си
платио
ову
ракијетину
,
оче
Јањићије
?
—
запита
Васо
отегнуто
и
замлацка
језиком
.
—
Кад
се
пије
,
цијена
се
не
пита
,
—
мукло
одговори
Јањићије
.
—
Ако
није
скупа
ја
бих
,
да
опростиш
,
натегао
боцом
,
—
образложи
Васо
мекше
умиљавајући
се
.
—
Чаше
мале
па
се
никад
напити
.
А
каква
ми
је
то
даћа
ако
се
чојек
не
напије
?
Прокопије
свуче
мантију
.
Гурнувши
је
под
главу
узвали
се
на
кревету
.
—
Тако
је
,
Васо
,
тако
је
!
—
одобри
живо
,
тапшући
га
по
плећу
.
—
Ни
Краљевић
Марко
није
пио
из
чаша
...
И
један
и
други
натегнуше
боцом
.
—
А
ја
ћу
вас
и
чашом
натпити
,
—
изазивачки
узвикну
Јањићије
гладећи
се
по
бради
.
—
Да
кушамо
?
—
Кушат
ћемо
!
Јеврем
,
који
је
ракију
нерадо
пио
,
извуче
се
из
ћелије
.
Изађе
на
авлију
Опази
луду
Илинку
како
обилази
око
цркве
кроз
зубе
пјевајући
.
Приближи
јој
се
.
—
Спава
ли
мали
?
—
запита
тихо
,
шапатом
,
тобоже
пазећи
да
га
не
пробуди
.
—
Спава
,
—
шапатом
одговори
и
она
.
—
Ево
.
—
Да
није
гладан
?
—
Није
...
Давала
сам
му
да
сиса
...
Ссссс
...
Тихо
!
—
А
плаче
ли
кадгођ
?
—
Не
плаче
никада
...
Тихооо
!
Јеврем
који
је
добро
знао
да
се
никада
ни
удавала
није
нити
имала
дјеце
,
запита
мекше
:
—
А
муж
гдје
ти
је
?
...
Овдје
?
Она
одмахну
руком
:
—
Далекоооо
!
—
Сто
конака
?
—
Још
!
—
А
хоће
ли
доћи
?
—
Чекам
...
Молим
Бога
...
Доћи
ће
ми
...
Онда
се
гласно
засмија
.
Затим
,
као
присјетивши
се
,
обгрли
оне
рутине
и
поче
пућкати
устима
:
—
Миче
се
,
—
шапну
тихо
.
—
Пробудио
се
...
Из
ћелије
,
ненадно
,
одјекну
пјесма
Прокопијева
:
Калуђери
путовали
,
Међу
се
су
говорили
:
„
А
гдје
ћемо
коначити
?
“
—
Ух
!
Ух
!
—
цикну
Илинка
поплашено
и
сва
се
стресе
.
—
Препаст
ће
ми
се
дијете
!
И
скакућући
побјеже
кроз
капију
.
Јеврем
застаде
мало
.
Слушаше
како
Прокопије
,
уз
веселе
покличе
дружине
,
завршује
своју
пјесму
и
како
старац
са
перчином
нестрпљиво
узвикује
по
трећи
пут
покушавајући
да
прича
о
нечему
а
нико
не
ће
да
га
слуша
.
Сваки
пут
га
прекидају
са
заједљивим
упадицама
.
—
А
,
молим
Вас
,
гдје
је
велечасни
господин
Игуман
?
—
запита
иза
леђа
ситан
,
пискутљив
глас
и
прсти
нечији
пошкакљише
Јеврема
по
мекој
мишици
.
—
Могу
ли
га
видјети
?
...
Јеврем
се
нагло
окрену
.
Пред
њим
је
стајао
непознат
,
модар
,
подбухо
господин
са
необично
црвеним
носом
и
необично
закрвављеним
очима
.
Изгледао
је
изморен
,
неиспаван
.
Непрестано
је
чупкао
подстрижени
брк
и
непрестано
лупкао
ципелом
о
земљу
.
—
А
што
ли
ће
вам
?
—
тихо
запита
Јеврем
,
премјерајући
га
погледом
.
—
Имам
да
му
испоручим
једну
поруку
од
господина
предстојника
.
Јеврем
стрекну
.
Неко
као
да
му
шапнуо
:
„
Овдје
се
можебити
и
о
теби
ради
;
овај
ће
те
чово
у
име
закона
избацити
из
манастира
“
...
Без
велика
размишљања
одмах
одлучи
да
прислушкује
разговору
овога
дошљака
са
Игуманом
...
Зато
га
повјерљиво
ухвати
за
руку
и
запита
мекше
:
—
А
познајете
ли
оца
Игумана
лично
?
—
Не
познајем
,
—
суво
одговори
господин
и
презриво
слегну
раменима
.
—
Нијесам
имао
част
...
—
Диван
чојек
!
Диван
!
...
Примит
ће
Вас
најљубазније
,
—
избаци
Јеврем
некако
одушевљено
,
а
трепавице
му
узнемирено
затрепеташе
.
—
Још
да
није
онлико
глух
...
—
Глух
?
...
Хвала
лијепо
!
...
прогунђа
господин
мрзовољно
и
шикну
кроз
нос
.
—
Глух
као
топ
,
—
допуни
Јеврем
са
неким
сажаљењем
.
—
Морате
викати
из
свега
гласа
ако
желите
да
Вас
разумије
...
Затим
отрча
и
дозва
Васу
који
се
,
полупијан
,
извуче
из
Јањићијеве
ћелије
...
—
Хајде
и
кажи
оцу
Игуману
,
да
га
тражи
некакав
господин
,
—
рече
шапатом
,
наглашујући
сваку
ријеч
.
—
Носи
му
некакву
поруку
од
предстојника
...
Само
не
заборави
напоменути
,
да
је
глух
у
оба
уха
.
Треба
Игуманово
грло
да
зазвони
ко
труба
јерихонска
,
ако
ће
да
говори
с
њиме
...
И
гурајући
Васу
пред
собом
сакри
се
у
ћелију
покојног
оца
Мелентија
.
Она
била
најближа
Игумановој
;
само
танка
преграда
дијелила
их
.
Ту
је
лијепо
могао
чути
све
што
се
говорило
код
Игумана
.
—
Добар
дан
,
велечасни
!
—
задреча
господин
као
са
телалнице
чим
га
збуњени
Васо
пропусти
у
ћелију
.
—
Слууга
пониизан
!
—
Добар
дан
,
добар
дан
,
господине
,
—
потегну
и
Игуман
из
петних
жила
и
умало
се
не
зацену
.
Чиновник
као
да
прикупи
још
мало
снаге
.
Настави
грлатије
:
—
Господин
предстојник
су
,
на
вашу
молбу
,
издали
бефел
,
да
се
сви
кметови
,
који
нијесу
уредно
плаћали
трећину
манастиру
,
имаду
збацити
са
земље
...
—
Хвала
господину
предстојнику
,
—
закукуријека
Игуман
поласкан
,
—
кад
се
тако
очински
брине
за
манастир
,
за
ову
древну
задужбину
...
—
Послао
је
са
мном
и
жандаре
да
прочитамо
бефел
,
—
отегну
господин
готово
промукнувши
,
—
и
ми
смо
га
прочитали
...
Господин
одахну
мало
,
отпочину
.
Чак
се
и
на
ходнику
могло
чути
колико
је
хукнуо
.
Па
се
опет
прибра
и
завитеза
:
—
Али
се
неки
сељаци
нијесу
хтјели
покорити
...
.
Они
су
већ
свезани
и
отјерани
у
хапс
...
—
Нека
,
нека
...
Нек
се
зна
за
ред
!
—
одушевљено
врисну
Игуман
и
затапша
рукама
...
Јеврем
брзо
испаде
из
ћелије
.
Пође
на
авлију
.
Узбуђен
,
узнемирен
прошета
испред
црквених
врата
.
Затим
се
нагло
окрену
и
пође
оцу
Јањићију
.
—
Њему
се
мора
све
испричати
!
—
избаци
убрзано
.
—
Он
мора
знати
...
Затече
све
изморене
,
готово
бесвијесне
од
пића
.
Прокопије
наузначке
пао
по
кревету
,
завалио
главу
и
мрмљајући
нешто
неразумљиво
,
блесаво
буљи
у
таваницу
.
Коса
му
се
расула
по
јастуку
,
брада
наквашена
ракијом
и
засута
дуваном
скушљала
се
,
скупила
под
вратом
,
једна
се
рука
опустила
те
удара
о
под
...
Старац
са
перчином
скупио
се
и
бришући
нос
прича
нешто
сељаку
до
себе
,
који
наслоњен
на
посрнулог
друга
спава
.
Васо
се
поново
сјетио
оца
Мелентија
и
његових
дјела
,
чучнуо
у
крају
те
плаче
,
неутјешно
плаче
.
Једини
Јањићије
што
се
још
држи
на
својој
троножници
,
горд
и
усправан
.
Цупка
малога
на
крилу
и
шкакљи
га
,
штипка
за
образе
.
Опазивши
Јеврема
показа
на
остале
и
побједоносно
намигну
:
—
Зар
их
нијесам
савладао
?
...
Будале
!
...
Они
да
натпију
старога
хајдука
!
Јеврем
му
не
одговори
.
Погледа
га
са
пуно
пријекора
и
обори
главу
...
Има
ли
смисла
,
да
му
овако
поднапиту
прича
о
свему
?
...
Зар
је
сад
у
стању
помоћи
нешто
,
учинити
?
А
неодољива
жеља
вуче
га
,
да
ипак
исприча
,
каже
...
Да
он
први
буде
који
ће
све
обавијестити
о
крупном
догађају
у
селу
...
И
Јеврем
је
био
од
оних
људи
,
који
осјећају
неку
дјетињасту
радост
,
што
први
могу
саопштити
неку
важнију
вијест
,
макар
како
мрска
и
непријатна
била
!
Одлучи
се
да
каже
.
Полако
,
околишећи
да
каже
,
како
га
не
би
одмах
распалио
.
—
А
јеси
ли
чуо
,
да
се
и
у
селу
десило
нешто
?
—
запита
мирно
,
савладавши
се
,
као
да
прича
о
каквој
најнезнатнијој
ствари
.
-—
Мало
чудо
једно
...
—
Чудо
?
...
Какво
чудо
?
—
хладно
одговори
Јањићије
,
увријеђен
што
му
није
одмах
одговорио
и
похвалио
га
.
—
Ти
вавијек
о
неким
чудима
причаш
...
—
Игуман
,
у
договору
са
предстојником
,
збацили
неколика
кмета
са
земље
.
—
Игуман
?
—
нагло
га
прекиде
Јањићије
и
накостријеши
се
.
Напе
готово
уши
да
боље
чује
.
—
Он
?
...
Јеврем
полако
,
развлачећи
и
наглашујући
сваку
ријеч
,
исприча
све
што
је
чуо
.
—
Куку
!
...
Па
то
ни
моја
кућа
није
остављена
на
миру
!
—
очајно
запомага
старац
са
перчином
и
намах
као
да
се
растријезни
.
—
Куку
,
кућо
моја
!
...
—
А
?
...
Шта
?
...
—
блесаво
запита
Прокопије
не
разумијевајући
ништа
и
не
могавши
никако
да
се
прибере
.
—
Шта
?
—
Пушку
!
...
Дајте
ми
пушку
!
—
викну
Јањићије
бијесно
и
,
спустив
малога
на
столицу
,
немирно
поче
трчкарати
по
ћелији
.
—
Нож
ми
дајте
!
...
Да
закољем
пасјег
сина
!
—
Пушчетину
!
—
повика
и
Васо
,
као
иза
сна
,
јуначећи
се
.
И
као
да
се
поче
припремати
за
нападај
промумла
:
—
Камо
пушчетина
?
—
Куку
ли
мени
,
тешко
ли
мени
!
—
запјева
старац
са
перчином
грувајући
се
у
прса
.
Покуша
да
се
дигне
и
опет
посрну
.
—
Куку
,
дјецо
моја
!
—
Ко
ми
је
сакрио
оружје
?
...
Гдје
ми
је
оружје
?
—
опет
загрми
Јањићије
,
преврћући
,
ломећи
ствари
по
путу
,
тражећи
,
завирујући
свуда
.
—
Нож
ми
барем
донесите
!
...
Нож
!
...
Пође
према
вратима
и
намах
застаде
.
Сјети
се
нечега
и
,
ухватив
се
за
чело
,
болно
отегну
:
—
А
како
ћу
ја
,
православни
Христијанин
,
дигнути
руку
на
једно
духовно
лице
,
на
Игумана
свога
?
...
Како
ћу
?
...
Ономадне
сам
га
гонио
с
ножем
,
али
оно
је
била
шала
...
Ама
сад
?
...
Погледа
на
Јеврема
тупо
,
несвијесно
.
Као
да
хтједе
запитати
за
савјет
какав
.
Као
да
је
тражио
од
њега
да
још
што
проговори
.
—
Коња
ми
!
—
рикну
бјешње
лупивши
ногом
о
под
.
—
Брзо
!
...
—
Шта
ће
коњ
?
—
запита
Јеврем
тихо
хватајући
га
за
руку
и
као
умирујући
.
—
Рашта
?
—
Иђем
да
се
потурчим
!
...
За
инад
да
се
потурчим
!
—
сурово
,
са
упорношћу
једнога
пијанице
,
окреса
Јањићије
.
—
Одмах
!
—
Како
?
—
промукло
отегну
Прокопије
и
тупо
,
пијаначки
поче
се
церекати
.
—
У
деррррвише
?
...
Хахахаха
...
—
До
данас
сам
био
Јањићије
,
—
од
данас
Мухарем
...
Седлај
ми
коња
!
—
Шта
ћеш
,
забога
?
—
узвикну
Јеврем
узнемирен
и
препријечи
му
пут
.
—
Шта
си
смислио
?
—
Кад
се
потурчим
не
ће
ми
бити
гријех
,
да
закољем
влашкога
Игумана
!
—
добаци
Јањићије
осветнички
и
одгурну
га
с
пута
.
—
Да
га
закољем
ко
јање
,
пасјег
сина
!
...
Поводећи
се
,
посрћући
пође
према
коњушници
.
Јеврем
потрча
за
њим
...
XИИ
.
Видећи
,
да
га
никако
не
може
одвратити
од
пута
Јеврем
пристаде
за
Јањићијем
...
Куда
?
...
Ни
сам
није
знао
.
Опреми
му
и
заузда
старога
дората
,
којега
је
још
уз
устанак
преотео
од
некаква
бега
,
помогну
да
узјаше
.
Додавши
му
и
дијете
,
које
Јањићије
није
хтио
оставити
,
крену
уз
њега
пјешице
,
каскајући
...
Испочетка
нису
ни
разговарали
,
ни
погледали
један
на
другога
.
Јањићије
,
чврсто
држећи
узде
и
оштром
бакрачлијом
боцкајући
коња
у
слабине
,
јахао
је
поносито
,
као
да
иде
на
Косово
.
Само
понекад
,
приближивши
се
какву
дрвету
,
које
им
препречавало
пут
,
сагињао
је
главу
и
погурен
пролазио
испод
њега
,
пазећи
да
му
која
грана
не
запне
за
хаљине
или
му
не
збаци
камилавку
с
главе
.
Јеврем
опирући
се
о
штап
што
га
нашао
у
коњушници
скакутао
је
поред
њега
,
прескакао
плотове
и
јаруге
.
Када
се
издигоше
изнад
села
,
читава
згуснута
чета
сељака
нагну
према
њима
.
Сметени
,
усплахирени
.
У
отрцаним
старим
хаљинама
,
које
као
да
су
биле
спетљане
од
самих
закрпа
,
са
замашћеним
фесовима
на
глави
,
којима
се
никако
није
могла
распознати
боја
.
Распасани
,
босонози
,
журили
су
,
хитали
,
размахујући
рукама
,
а
иза
њих
по
наквашеној
земљи
отезала
се
и
расла
читава
бразда
од
искривљених
стопа
,
са
јасним
траговима
тврдих
жуљавих
прста
и
испуцаних
пета
.
—
Помагај
!
—
залелекаше
неки
још
из
даљега
дајући
Јањићију
и
главом
и
рукама
знакове
да
стане
,
да
их
причека
.
Јањићије
се
узви
на
коњу
и
снажном
десном
руком
затегну
дизгине
.
Заустави
дората
.
—
Шта
је
?
—
запита
нестрпљиво
прије
него
су
и
приступили
,
пазећи
на
малога
и
подржавајући
да
се
не
омакне
.
—
Говорите
!
Сељаци
га
опколише
са
свих
страна
и
смирено
поскидаше
фесове
.
Гурнувши
их
у
њедра
и
под
пазуха
као
надмећући
се
,
промичући
један
мимо
другога
,
навалише
на
коња
.
Почеше
љубити
и
узенђије
и
крајеве
мантије
Јањићијеве
,
која
се
лепршала
преко
набреклих
бисага
.
—
Оставите
,
пасји
синови
!
...
Не
љубите
!
...
Нијесам
икона
!
—
брекну
он
жестоко
и
запријети
им
шаком
.
—
Шта
је
?
—
Убише
нас
!
...
Упропастише
!
—
сићано
запомага
некакав
човјечуљак
,
који
се
у
густој
гомили
оној
није
могао
људски
ни
видјети
.
—
Ископаше
нам
куће
,
оче
Јањићије
!
Уцвијелише
нас
до
срца
,
обрано
наша
!
—
Ко
вас
цвијеља
?
—
плану
Јањићије
набусито
,
издигнувши
главу
.
—
Игуман
?
—
И
Игуман
и
ђендари
,
—
промукло
одговори
неко
као
испод
земље
.
—
Хоће
да
нас
оћерају
...
Јањићије
нестрпљиво
затресе
дизгинима
...
—
И
нека
вас
гоне
,
хунцути
једни
,
—
пакосно
викну
,
—
и
нека
газе
,
кад
нијесте
имали
образа
и
поштења
,
да
платите
манастиру
,
што
је
манастирско
...
Нека
...
Ја
вас
ме
бих
гонио
,
него
бих
вам
троструком
канџијом
цијепао
кожу
на
кајише
!
...
Хунцути
!
...
Сељаци
,
одавна
свикли
на
његове
грдње
и
проклињања
,
не
саслушавши
га
до
краја
запомагаше
готово
једногласно
:
—
И
робље
нам
одведоше
...
Толико
момака
одвукоше
у
хапс
...
Располовљена
обрва
Јањићијева
изви
се
,
кроз
широке
ноздрве
као
да
удари
пара
.
—
Какви
су
то
момци
,
који
се
пуштају
да
их
воде
као
стоку
?
—
избаци
подругљиво
,
гадећи
се
.
—
Ја
за
таке
немам
смиловања
!
...
—
Сила
је
сила
,
—
опет
дочека
онај
човјечуљак
прогурав
се
напријед
,
а
разбарушена
сиједа
коса
као
руковет
неочишћене
вуне
пала
му
по
ситним
очима
и
заклонила
их
.
—
Свезаше
их
,
па
их
одведоше
...
Јањићије
бекријски
натури
камилавку
на
чело
.
Оштро
подвикну
Јеврему
:
—
Да
их
стигнемо
!
—
Кога
?
—
запита
Јеврем
отегнуто
и
приступи
му
.
—
Жандаре
...
Да
виде
пасји
синоси
како
ће
дирати
у
моје
људе
...
—
А
рекоше
нам
:
не
ће
вам
помоћи
ни
отац
Јањићије
,
—
опет
ће
неко
као
испод
земље
,
некако
дражећи
.
—
Чујеш
ли
?
—
рикну
Јањићије
дарнут
у
најосјетљивији
живац
и
снажно
забоде
бакрачлију
у
претиле
трбухе
доратове
.
—
Чујеш
ли
шта
су
рекли
?
...
За
мном
!
Јеврем
лако
ускочи
,
увати
коња
за
узду
и
силом
заустави
.
—
Не
можемо
их
стигнути
,
—
рече
одлучно
.
—
Они
су
већ
отишли
жељезницом
...
—
Штааа
?
—
љутито
шикну
Јањићије
и
намргоди
се
.
—
Отишли
су
,
—
потврдише
и
неки
сељаци
,
клањајучи
се
.
—
Стигли
су
досад
и
у
варош
...
—
Ви
ћете
остати
на
манастирској
земљи
и
нико
вас
оћерати
не
може
,
—
окреса
Јањићије
усправљајући
се
на
коњу
,
достојанствено
као
властелин
какав
.
—
Ја
ћу
се
са
Игуманом
за
све
разрачунати
.
Пошто
су
одмакли
од
сељака
погледа
на
Јеврема
.
—
За
твоју
шалу
са
ђендарима
осветише
се
они
на
сељацима
,
—
јетко
избаци
.
—
Ово
је
освета
!
...
Не
знаш
их
ти
,
поганце
једне
!
Сила
њима
треба
,
а
не
шала
...
Па
лагано
поче
пипати
по
бисагама
,
тражити
.
—
А
ракију
заборависмо
?
—
запита
јаче
.
—
Заборависмо
богме
.
—
Штета
!
...
Пројахаше
поред
читава
низа
винограда
са
жутим
,
спарушеним
лишћем
које
се
таласало
као
замућена
,
широка
ријека
...
Минуше
неколике
покошене
оранице
које
се
у
свиленој
црнини
,
прекривене
читавим
јатима
чавака
и
врана
некако
тужно
и
стидљиво
пружаху
и
као
сакриваху
за
истрцане
и
саломљене
плотове
.
Дохватише
се
шумарка
,
чије
напрашено
полегнуто
грање
,
као
под
теретом
неким
,
бјеше
се
спустило
готово
до
тала
.
—
Да
одсједнемо
мало
у
хладовини
,
—
замоли
Јеврем
дахћући
и
пође
под
дрвеће
.
—
Не
ћемо
закаснити
...
—
Да
одсједнемо
,
—
суво
одобри
и
Јањићије
.
Сјаха
са
коња
.
Спустивши
малога
,
који
је
спавао
,
на
траву
,
сједе
и
прекрсти
ноге
.
Сједе
и
Јеврем
.
У
грању
изнад
њих
,
тресајући
им
прашину
на
главу
,
залепрша
и
звизну
кос
.
Негдје
у
близини
убрзано
заклопара
дјетлић
.
—
Птице
божије
живе
и
веселе
се
и
нико
их
не
гони
,
—
отегну
Јањићије
растресајући
дуван
на
длану
.
—
А
људе
словесне
створове
,
па
гоне
и
дижу
са
земље
,
коју
обрађују
...
Ех
...
—
И
мог
су
оца
избацили
из
куће
и
са
земље
,
—
мирно
му
одговори
Јеврем
чупкајући
траву
.
—
Четири
мјесеца
,
у
пучини
зиме
,
живјели
смо
под
пећинам
...
Па
дуге
,
оштре
сламчице
поче
кидати
зубима
и
избаци
јаче
:
—
Некоме
суђено
да
једе
и
спава
,
оцу
Прокопију
суђено
да
се
заљубљује
,
а
мени
зар
суђено
,
да
ме
вазда
избацују
...
И
Игуман
ће
ме
,
чујем
,
брже
избацити
из
манастира
...
Јањићије
захвати
шмркањ
дувана
са
длана
и
поче
потпрашивати
.
Чим
би
се
опио
увијек
је
волио
да
потпрашује
.
Зар
да
искија
пиће
.
—
Избацити
?
...
Рашта
?
...
—
запита
мрко
.
—
Због
једне
цуре
.
Јањићије
,
кинувши
,
засузи
и
оштро
узвикну
:
—
За
тебе
ми
је
цура
,
пасји
сине
!
...
И
за
те
ми
је
женидба
!
...
—
Па
се
одуприје
рукама
о
кољена
и
пакосно
додаде
:
—
Нека
те
избаци
одмах
!
...
Има
и
право
!
...
И
ја
бих
те
избацио
!
...
Види
ти
момка
и
погани
једне
!
...
Хоће
цуру
!
Ја
...
—
Само
сам
је
загледао
,
—
замуца
Јеврем
збуњен
и
поче
црвенити
.
—
Ништа
нијесам
мислио
ни
зборио
о
женидби
...
Јањићије
се
здрну
.
—
А
како
ћеш
загледати
да
не
збориш
о
женидби
?
...
—
избаци
зачуђено
.
—
Рашта
се
глеђа
цура
него
ради
свадбе
?
...
Ја
...
И
Игуман
да
зна
о
томе
,
а
ја
да
не
знам
ништа
!
—
пријекорно
шикну
.
—
Мени
,
пасји
сине
,
нијеси
смио
ни
споменути
јер
знаш
да
бих
ти
зубе
избио
...
Губо
једна
!
...
—
Али
забога
како
ћу
причати
кад
са
дјевојком
нијесам
него
два
пута
говорио
?
—
поче
се
правдати
Јеврем
ватреније
и
некако
се
пркосно
испрси
према
њему
.
—
Није
још
било
ништа
озбиљно
...
—
Чим
се
двапут
говори
,
одмах
је
озбиљно
,
—
кресну
Јањићије
жешће
и
са
читавом
шаком
дувана
засу
га
по
коси
.
—
Ја
са
својом
цуром
нијесам
никад
ни
проговорио
,
а
било
је
озбиљно
...
Видио
сам
је
и
—
свидјела
ми
се
...
Ни
сазнала
никада
није
да
ми
се
свидјела
...
А
кад
је
отац
хтио
да
ми
привјенча
другу
,
оставио
сам
га
и
,
за
инад
,
отишао
у
калуђере
...
Ја
...
Тако
је
то
,
пасјевино
!
...
А
у
вас
ништа
није
озбиљно
...
Ни
кад
се
ожените
,
ни
онда
вам
није
озбиљно
,
мрцињаци
!
Умиривши
се
мало
запита
питомије
:
—
А
шта
Игуман
,
пасји
син
,
има
с
твојом
цуром
?
...
Што
се
он
мијеша
у
твоје
послове
?
...
—
Ето
тако
...
Има
...
И
Јеврем
погружено
слегну
раменима
:
—
Избацит
ће
ме
а
то
је
главно
!
...
Рашта
да
причам
за
узрок
и
да
узалуд
спомињем
дјевојку
?
Јањићије
одиже
руку
и
свечано
,
као
благосиљајући
,
отегну
:
—
Не
ће
те
избацити
док
је
на
мени
глава
!
Тако
ми
часнога
крста
,
заклат
ћу
га
пред
црквеним
прагом
ко
пијевца
...
Јеврем
се
једва
уздржа
од
смијеха
.
—
Не
смијеш
се
ти
више
часнијем
крстом
заклињати
,
—
добаци
некако
и
лукаво
и
заједљиво
.
—
Не
смијем
?
...
Рашта
?
...
—
зачуди
се
Јањићије
који
одавна
бјеше
заборавио
рашта
и
куда
је
пошао
.
—
Турци
ти
не
могу
дозволити
да
се
тако
заклињеш
кад
се
потурчиш
,
—
отегну
Јеврем
пецкајући
.
—
Они
не
вјерују
у
часни
крст
.
Јањићије
изазивачки
удари
се
у
прси
.
—
И
ја
да
не
смијем
свој
лијепи
часни
крст
споменути
?
—
запита
јаче
,
подвлачећи
сваку
ријеч
.
—
Није
дозвољено
.
—
Турци
да
ми
забране
?
—
Ни
крсну
свијећу
не
смијеш
припалити
,
ни
звоно
ти
не
смије
зазвонити
...
Јањићије
раздражен
скочи
.
Поче
се
уређивати
.
—
Коња
!
—
викну
сурово
па
и
сам
пође
према
дорату
.
—
Не
дам
ја
свога
часног
крста
за
Цариград
њихов
!
...
А
са
Игуманом
,
пасјим
сином
,
лако
ћу
свршити
!
...
Дограби
малога
и
узјаха
,
па
окрену
према
манастиру
.
XИИИ
.
—
Шта
радиш
,
несретниче
?
—
грубо
запита
зачуђени
Јањићије
,
наднесавши
се
над
Јеврема
,
који
је
хитно
,
не
застајући
,
купио
прљаво
,
неокрпљено
рубље
своје
и
некако
злобно
,
раздражено
трпао
га
у
врећу
једну
.
Шта
си
то
наумио
?
—
Мени
више
нема
станка
у
манастиру
,
—
одговори
му
Јеврем
преко
рамена
,
све
живље
настављајући
посао
и
гњевно
ударајући
по
једном
непослушном
рукаву
који
се
никако
није
дао
спртљати
те
непрестано
запињао
и
испадао
.
—
Знам
да
ме
Игуман
не
ће
ни
дана
више
трпјети
у
њему
...
Волим
сам
ићи
него
да
ме
ишћера
.
-—
Какав
Игуман
?
...
Ко
пита
Игумана
?
—
обрецну
се
Јањићије
па
нагло
прихвати
за
врећу
и
поче
је
отимати
,
газити
.
—
Ти
сједи
овдје
па
ако
смије
нека
дође
и
нека
те
избаци
.
Јеврем
јогунасто
одмахну
руком
,
одби
га
.
—
Могао
бих
се
ја
и
сам
опирати
и
бранити
,
—
окреса
полугласно
.
—
Нијесам
ни
ја
рђа
...
Али
сам
смислио
да
је
овако
,
на
лијеп
начин
,
боље
...
Јањићије
се
накашља
у
браду
,
свали
се
на
троножницу
и
склопивши
руке
међу
кољенима
,
избаци
набусито
:
—
О
лијепу
начину
не
може
бити
ни
говора
.
Сагниглаве
и
слапчине
вазда
траже
лијеп
начин
,
да
би
се
уклонили
мегдану
...
Остави
ти
све
мени
,
па
ћу
ја
одговарати
.
—
Али
ако
ја
на
силу
останем
,
подићи
ће
се
граја
и
свак
ће
почети
да
спомиње
име
оне
цуре
,
—
одговори
му
Јеврем
искрено
и
слободније
му
погледа
у
очи
.
—
Спомињат
ће
је
,
а
,
можебити
,
и
ружити
...
А
ја
не
ћу
да
нико
о
њој
ружно
говори
,
оче
Јањићије
...
Волим
оставити
манастир
,
него
надражити
свијет
да
њу
претреса
и
оговара
...
Јањићије
се
завали
уза
зид
и
засмија
се
.
Нос
му
се
рашири
,
помодри
;
широка
брада
се
заталаса
.
Ухвати
се
за
кукове
и
као
да
се
поче
пренемагати
.
—
Па
ти
је
волиш
,
пасји
сине
,
чим
тако
говориш
,
—
викну
му
подругљиво
,
дражећи
га
.
—
Није
то
онако
...
како
оно
рече
...
неозбиљно
!
...
Аферим
,
хунцуте
,
кад
си
мушко
,
кад
си
,
бива
,
осјетио
каква
је
душа
дјевојачка
!
Јеврем
опкорачи
око
напуњене
вреће
,
па
,
опипавши
,
сједе
на
њу
.
Подними
се
.
—
Не
ћу
ја
,
—
рече
,
—
да
она
због
мене
пати
.
Закуца
неко
на
врата
несигурно
,
поплашено
,
као
прикрадајући
се
.
И
прије
него
што
Јањићије
и
одговори
,
ступи
у
собу
кршно
,
стасито
момче
.
Дугачки
му
перчин
на
тјемену
био
раздијељен
на
двоје
и
премазан
чистим
маслом
;
на
образу
му
се
црвенила
зарезотина
од
бријачице
залијепљена
танким
сваљутком
паучине
.
Обучен
у
чистом
,
празничном
руху
,
са
струком
босиока
за
десним
ухом
и
пуном
боцом
ракије
у
руци
...
Иза
његових
леђа
,
као
испод
пазуха
му
,
стидљиво
је
провиривала
лијепа
,
румена
глава
женина
...
Два
свијетла
,
плава
ока
испод
бијелога
покривача
гледаху
поплашено
,
тражећи
некога
.
Јањићију
се
причини
да
замирисаше
љубичице
.
—
Здраво
да
си
,
куме
Јово
,
—
радосно
узвикну
Јеврем
па
одмах
приступи
и
пољуби
се
с
њиме
.
—
Како
си
,
кума
Смиљана
?
Обоје
уведе
у
собу
.
Понуди
да
сједну
на
креветац
,
намјестивши
најприје
јастуке
под
бедрењачу
како
их
не
би
жуљила
.
Смиљана
не
послуша
.
Опет
погледом
потражи
малога
и
,
опазивши
,
хитно
му
притрча
.
Зграби
га
,
оте
,
обгрли
.
Рашири
њедра
,
не
стидећи
се
,
и
мале
бијеле
ручице
утури
му
међу
своје
бујне
,
разбрекле
дојке
.
Проплака
.
—
Шта
је
?
...
Шта
је
?
—
брекну
Јањићије
оштро
и
притрча
јој
као
да
би
да
одгурне
,
удари
.
—
Рашта
си
ту
заслинила
?
...
Пхи
,
пасја
кћери
!
...
Не
стидиш
се
што
те
ми
гледамо
!
—
Пусти
је
,
оче
,
молим
ти
се
,
—
ушепртљи
Јово
причињујући
се
да
,
као
мушка
глава
,
не
води
рачуна
ни
о
жени
ни
о
дјетету
а
ипак
кришом
погледајући
на
њих
.
—
Женски
послови
!
...
Једва
зар
дочекала
,
да
га
слободно
може
загрлити
и
пољубити
.
Смете
се
и
замуца
.
Извади
мараму
и
као
поче
се
брисати
око
носа
.
—
А
Стари
?
—
запита
Јеврем
живље
желећи
да
му
помогне
и
извуче
га
из
неприлике
.
—
Је
ли
оздравио
?
Јово
лагано
коракну
према
Јањићију
и
пружи
му
боцу
са
ракијом
.
—
Испите
за
покој
душе
његове
,
—
шапатом
изговори
.
—
Преминуо
је
.
—
Преминуо
?
—
зачудише
се
и
Јеврем
и
Јањићије
.
—
Када
?
—
Прексиноћ
.
Јањићије
прихвати
боцу
за
грлић
,
поче
мућкати
њоме
,
али
не
натегну
.
—
То
сте
ви
дошли
да
носите
малога
?
—
запита
мукло
и
набра
обрве
.
—
Јесмо
,
оче
Јањићије
,
—
понизно
одговори
Јово
,
превлачећи
босиоком
преко
брчића
и
као
миришући
.
—
Ја
...
Јањићије
прошета
по
соби
,
кешкајући
врхом
ципеле
искушљану
парчад
хартије
што
се
ваљала
по
поду
.
Оде
до
прозора
па
се
опет
врати
.
Приступи
кревету
и
поче
загледати
као
да
тражи
нешто
...
Опет
се
врати
...
Изгледао
је
немиран
,
узбуђен
,
раздражен
.
—
Ја
,
—
окреса
кратко
сам
себи
говорећи
.
—
Тако
је
то
...
Најприје
дођете
:
„
помози
,
оче
Јањићије
,
прими
га
,
оче
Јањићије
“
...
А
кад
га
махнити
Јањићије
прими
и
кад
смисли
да
га
одгоји
за
правог
човјека
,
који
ће
се
опирати
свакој
сили
и
насиљу
,
онда
вас
ђаво
донесе
па
иштете
:
„
врати
га
,
оче
Јањићије
...
То
није
твоје
дијете
...
Наше
је
“
...
Ја
...
Смиљана
клекну
.
Ухвативши
га
за
широки
рукав
од
мантије
пољуби
побожно
,
са
страхопоштовањем
.
—
Опрости
,
оче
,
—
једва
промуца
обарајући
главу
.
—
Мајка
је
мајка
!
Јањићије
,
надувавши
образе
,
окрену
се
прозору
.
Провуче
главу
напоље
и
,
измахујући
једном
руком
иза
леђа
,
убрза
нервозно
,
нестрпљиво
:
—
Носи
,
носи
,
носи
...
Носи
одмах
...
Да
га
не
гледам
...
Носи
!
...
И
ражљућен
њеним
оклијевањем
,
загрми
јаче
:
—
Носи
!
...
Носи
!
...
Носи
!
...
Смиљана
,
држећи
малога
на
обнаженим
прсима
,
дрхћући
изговори
:
—
Опрости
му
барем
храну
што
је
код
тебе
појео
...
Благослови
га
,
оче
!
—
Носи
!
...
—
Опрости
му
...
—
Бог
нека
опрости
!
Исправљен
,
силан
као
планина
,
узе
одједном
нејако
дијете
на
длан
.
Понесе
према
икони
која
одавно
иструла
од
влаге
и
заударала
на
плијесан
.
Преклони
се
,
прекрсти
се
и
цјелива
икону
.
Прекрсти
и
дијете
и
пољуби
га
.
Осјетивши
браду
на
образу
мали
се
поче
смјешкати
,
бацакати
ногама
...
Он
га
готову
баци
матери
на
руке
.
Свали
се
на
столицу
и
спусти
главу
међу
дланове
.
Кад
и
Јово
крену
за
Смиљаном
викну
му
заповједнички
:
—
Стој
!
—
Шта
ћу
?
—
Остани
!
Рашчешља
браду
прстима
и
поче
је
трпати
у
уста
,
гристи
.
—
Ја
...
И
сад
ће
опет
Игуман
рећи
да
сам
се
покорио
...
Казат
ће
да
сам
опремио
дијете
из
страха
пред
њим
...
—
суморно
проговори
.
—
Чак
ће
и
другима
причати
...
Свакоме
...
Зовну
Јеврема
и
посади
га
себи
уз
кољено
на
под
.
—
А
рашта
се
мијеша
у
твоје
ствари
?
—
запита
спуштајући
му
руку
на
главу
.
—
Зашто
те
гони
из
манастира
?
—
Због
цуре
?
—
Па
...
хоће
да
је
уда
за
неког
свог
братића
,
—
одговори
Јеврем
уздахнувши
.
—
Ето
.
Јањићије
се
присјети
.
Исправи
се
.
—
А
како
је
име
дјевојци
?
—
Мара
.
—
Знам
је
...
Снажно
га
потегну
за
уво
и
одлучно
избаци
:
—
Е
женит
ћеш
се
,
пасји
сине
...
Игуману
за
инад
!
...
Друкчије
бити
не
може
!
Јеврем
ни
сам
не
знајући
зашто
гласно
се
засмија
и
смијући
се
спусти
му
главу
у
крило
.
Засмија
се
и
Јово
окренув
се
према
прозору
.
Јањићије
се
придиже
,
растресе
мантију
.
Брзо
изађе
пред
собу
и
дозва
Прокопија
.
—
Отворит
ћете
цркву
,
—
оштро
му
заповједи
,
—
и
причекати
ме
.
—
Нико
нек
се
не
усуди
да
оде
куда
,
да
се
одмакне
...
Јеси
ли
чуо
?
—
Чуо
сам
,
—
тихо
одговори
Прокопије
и
чудећи
се
погледа
за
њим
како
замаче
кроз
капију
.
—
Шта
ли
је
сад
наумио
?
—
запита
отегнуто
и
окренув
се
цркви
поче
се
крстити
.
—
Какво
ли
ће
опет
чудо
починити
?
Ни
Јеврем
ни
Јово
не
одговорише
.
Сад
нису
смјели
ни
погледати
један
у
другога
.
Кад
год
би
се
погледали
,
увијек
им
обојици
долазило
да
поново
прасну
у
смијех
.
И
што
се
више
савлађивали
голицало
их
све
више
...
Све
им
изгледало
као
шала
нека
,
чудна
,
необична
шала
.
И
,
као
очекујући
да
ће
се
,
свакога
часа
,
Јањићије
повратити
посрамљен
и
покуњен
,
погледали
су
чешће
на
капију
,
готови
да
се
наругају
подраже
га
.
—
Знаш
ли
куд
оде
?
—
запита
Прокопије
Васу
,
који
се
изненада
изви
испод
капије
задовољно
се
смјешкајући
.
—
Куда
?
—
Рече
ми
само
да
ћемо
се
опет
напити
,
—
избаци
Васо
зачкиљивши
.
Потегну
иза
појаса
овећи
кључ
и
прекрстивши
се
поче
отварати
цркву
.
—
Бит
ће
,
каже
,
винине
и
ракијетине
колико
нам
драго
!
Прокопије
,
протегнувши
се
,
хтједе
да
пође
.
Али
се
сјети
Јањићијеве
заповијести
.
Опет
стаде
.
Прислони
се
леђима
уз
црквени
зид
и
,
да
убије
вријеме
,
полугласно
поче
попијевати
„
Глас
Господен
на
водах
“
...
Затим
приступи
Јеврему
и
милујући
га
по
рамену
,
запита
повјерљиво
:
—
А
хоћемо
ли
ноћас
на
ријеку
да
ловимо
рибу
?
—
Бит
ће
лијепо
друштво
.
—
Хоће
ли
бити
и
Јока
?
—
запита
Јеврем
заједљиво
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Ја
не
ћу
без
ње
...
—
Зар
и
ти
?
—
запита
Прокопије
увријеђено
и
окрену
му
леђа
.
—
Зар
и
ти
почео
полагивати
?
Јока
је
била
крупна
,
гојазна
сељанка
,
коју
је
читаво
село
ошецовало
на
110
кила
тежине
,
жена
познатог
рибара
Митра
Галебана
.
Била
је
кроз
првих
неколико
година
нероткиња
.
А
то
је
давало
сељацима
повода
да
праве
масне
шале
на
рачун
Митров
и
да
га
непрестано
задиркују
.
Због
тога
им
била
у
кући
вјечита
свађа
и
инат
.
Она
је
неколико
пута
морала
бјежати
из
куће
и
ноћивати
по
комшилуку
;
он
је
неколико
пута
носио
завезану
главу
или
руку
.
Тек
се
осме
године
,
пошто
му
роди
прво
дијете
,
смирише
мало
.
А
када
роди
и
сина
,
приљубише
се
једно
уз
друго
.
Митар
је
носећи
рибу
поносито
пролазио
кроз
село
и
свакоме
пркосно
гледао
у
очи
;
гојазна
Јока
долазила
је
цркви
свакога
празника
и
,
као
за
инад
свијету
,
носила
обадвоје
дјеце
у
нарамку
...
Оца
Прокопија
обожавали
су
и
једно
и
друго
.
Кућа
њихова
била
му
отворена
у
дану
и
у
ноћи
.
Ту
му
се
и
рубље
крпило
и
најљепша
се
јела
приправљала
за
њега
.
Митар
га
научио
и
риболову
и
вазда
га
возао
по
ријеци
,
у
својој
лађи
.
Отуда
су
и
избиле
пошалице
да
су
Прокопије
и
Митар
ортаци
у
свему
;
у
риби
,
у
кући
,
у
жени
,
у
дјеци
...
Пакосни
свијет
није
могао
ни
гледати
како
се
два
пријатеља
воле
и
поштују
.
—
Али
признат
ћеш
да
је
не
гледаш
попријеко
?
—
опет
ће
Јеврем
пакосније
и
пристаде
за
њим
.
—
Љубите
и
враги
вашја
,
рекао
је
Христос
.
А
како
да
не
волим
пријатеље
?
Васо
очистивши
цркву
застаде
на
вратима
.
Заиска
од
Јове
цигар
духана
.
—
А
ми
нијесмо
ни
знали
до
јутрос
,
—
рече
ласкаво
,
—
да
смо
твоје
дијете
хранили
у
манастиру
.
—
Игуману
се
скинуо
големи
терет
с
врата
,
—
брзо
дочека
Прокопије
само
да
се
опрости
Јеврема
и
да
окрене
разговор
на
друго
.
—
А
баш
бих
волио
да
је
још
остало
овдје
.
—
Срећа
је
,
—
мирно
одговори
Јово
,
—
што
мој
покојни
Стари
није
могао
сазнати
ништа
...
Умро
је
а
није
сазнао
.
Сачувах
и
дијете
и
имуће
...
—
Хвала
Богу
,
брате
,
кад
га
мени
нитко
није
донио
,
—
развуче
Прокопије
и
поглади
се
по
бради
,
—
е
би
било
свакаквих
чуда
и
гласова
.
Ништа
се
ту
не
би
могло
сакрити
...
Али
оца
Јањићија
почитују
...
Свак
је
ушутио
чим
је
он
прихватио
малога
...
Свак
је
знао
да
он
то
не
чини
без
неког
големог
разлога
...
Затутња
земља
,
затресе
се
.
Негдје
као
да
зазвечаше
ланци
.
Нешто
и
као
да
загрохота
,
проломи
се
,
разори
.
Ситна
стакла
зациликташе
,
пијесак
поче
хрштати
и
као
осипати
се
...
Кроз
капију
,
бијесан
и
разигран
,
утрча
дорат
оца
Јањићија
,
са
наћуљеним
ушима
,
са
раширеним
ноздрвама
из
којих
бије
пара
и
као
снијег
расипа
се
бијела
пјена
,
са
замршеном
мокром
гривом
.
По
врату
му
се
познају
трагови
камџије
,
на
трбуху
се
црвене
греботине
од
оштре
бакрачлије
,
узде
искидане
,
бисаге
искривљене
.
На
дорату
се
усправио
крупан
и
горд
Јањићије
.
Гологлав
,
без
камилавке
.
Просједи
перчин
сав
засут
прашином
расуо
му
се
по
раменима
,
два
три
бича
спустила
му
се
и
по
челу
и
заклонила
преполовљену
обрву
.
Мантија
му
раздрљена
,
једна
ногавица
од
чакшира
подерана
.
Великим
,
црвеним
појасом
снажно
је
притегао
уза
се
дјевојку
,
која
му
јахала
за
леђима
,
на
теркији
.
Неуређена
,
рашчупана
,
у
истрзаној
хаљини
,
ухвативши
му
се
рукама
за
рамена
,
поклопивши
га
некако
,
стидљиво
је
сакривала
главу
за
широка
му
плећа
и
превијала
се
.
Јеврем
познаде
Мару
.
И
готово
цикну
од
чуда
или
од
радости
.
Рашири
руке
и
као
окамењен
застаде
према
њима
.
—
Амо
долази
,
пасјевино
!
—
оштро
подвикну
Јањићије
према
њему
,
отпасујући
и
прикупљајући
мантију
.
—
Ако
сам
ти
отео
цуру
,
не
ћу
је
,
зар
,
још
и
с
коња
скидати
?
Јеврем
,
прибравши
се
,
радосно
притрча
да
прихвати
Мару
.
Она
се
,
постиђена
и
сметена
,
отрже
.
Скочи
сама
.
Одгурну
га
кад
јој
поново
приступи
.
И
некако
уплашено
,
узвјерено
,
поче
гледати
око
себе
.
Као
да
је
жељела
побјећи
,
измакнути
некуда
.
—
Васо
!
...
Звони
!
...
—
дрекну
Јањићије
весело
и
намигну
на
Васу
.
—
Што
си
стао
?
Окрену
се
Јови
и
кресну
заповједнички
:
—
Куме
!
...
У
цркву
!
...
Па
,
ухвативши
Мару
за
руку
,
поведе
је
.
И
као
да
зарежа
на
Јеврема
:
—
За
мном
,
пасји
сине
!
Васо
погуривши
се
мало
пљуну
у
длане
и
потегну
за
конопе
.
Звона
зазвонише
.
XИВ
.
Прокопије
,
стојећи
ослоњен
на
налоњу
и
убрзано
кроз
нос
пјевајући
„
Исаије
ликуј
“
,
као
да
проплака
.
Гледао
је
срећнога
Јеврема
како
се
испод
свјежег
влажног
вијенца
од
младог
бршљанова
лишћа
блажено
смјешка
на
свакога
,
ведар
и
свијетао
као
прољетни
дан
.
Гледао
Мару
крепку
,
здраву
и
једру
како
је
постиђено
оборила
главу
и
облим
,
једрим
тијелом
привија
се
,
ослања
на
Јеврема
као
расцвјетана
ружа
на
бор
поносни
.
И
растужи
му
се
.
Приступи
Јеврему
,
узе
му
главу
међу
руке
и
вреле
,
меснате
усне
спусти
му
на
чело
.
Испрекидано
честитајући
проговори
:
—
Благо
теби
кад
ћеш
оставити
ову
проклету
пећину
,
зидине
ове
!
...
Благо
теби
кад
ћеш
се
смирити
у
својој
кући
,
на
своме
огњишту
,
и
радити
као
човјек
!
...
Благо
теби
!
...
Знат
ћеш
рашта
живиш
...
А
ми
?
...
А
ја
?
...
—
Лице
му
се
затегну
,
јаки
зуби
избише
између
неуређених
длака
.
—
Ех
проклети
отац
,
земља
му
кости
измећала
!
Јањићије
,
нестрпљиво
скидајући
одежду
са
себе
,
кушљајући
је
,
поче
се
љутити
.
—
Шта
је
?
...
Што
сте
стали
тако
ко
трупине
?
—
подвикну
подругљиво
.
—
Ти
,
пасји
сине
,
што
не
пољубиш
невјесту
?
Није
моја
него
твоја
сада
...
Сметењаци
!
И
смотан
епитрахиј
бацивши
Васи
на
главу
груну
:
—
А
камо
ти
пушка
,
поганове
?
...
Пјева
се
„
Исаије
ликуј
“
а
ти
пушку
не
опалиш
!
...
Пхи
!
...
Ко
да
ово
није
свадба
и
теферич
један
!
...
Поведе
их
у
ћелију
и
размјести
око
стола
.
Мару
,
која
се
непрестано
снебивала
,
сакривала
лице
у
бијели
прекривач
или
га
заклањала
везеним
рукавом
,
постави
крај
врата
да
стоји
и
да
двори
„
као
свака
млада
”
...
Јеврема
„
пасјег
сина
“
ногом
одгурну
чак
у
прикрајак
„
да
не
би
побјегао
“
...
Гунђајући
и
прекоравајући
понуди
свакога
ракијом
,
вином
,
пршутом
...
Извуче
однекуда
и
пушку
,
стару
,
тешку
пушку
са
извезеним
кундаком
и
загледа
је
.
Па
истрча
пред
ћелију
,
напуни
и
опали
.
Брзо
се
поврати
и
,
не
говорећи
ништа
,
баци
тамбурицу
у
крило
Прокопију
.
—
Пјевајте
,
убио
вас
Бог
!
—
готово
врисну
и
као
пијан
затетура
и
поигра
.
—
Каква
је
свадба
без
пјесме
?
Дође
и
Игуман
.
Изненађен
,
преплашен
пуцњавом
,
збијен
у
мантију
и
широке
рукаве
.
Још
прије
него
се
и
примакао
ћелији
,
некако
и
пјевајући
и
пријетећи
запита
:
—
Ко
је
пуцао
?
...
Зашто
?
...
—
Ходи
да
нам
честиташ
,
оче
Игумане
!
—
телалски
повика
Јањићије
и
са
раширеним
рукама
,
као
да
ће
га
обгрлити
,
пође
му
у
сусрет
.
—
Амо
је
весеље
па
да
се
и
ти
провеселиш
!
...
—
Весеље
?
...
Какво
весеље
?
Прекорачивши
преко
прага
,
наднесе
руку
над
очи
и
жмиркајући
погледа
по
свима
.
—
Шта
ли
је
ово
?
—
запита
зачуђено
.
—
Без
моје
дозволе
?
—
Моја
је
слава
,
оче
Игумане
!
—
окреса
Јањићије
,
показујући
унаоколо
и
пуну
боцу
ракије
поднесе
му
у
браду
.
—
Оженио
сам
оног
пасјег
сина
па
частим
свакога
...
И
тебе
да
частим
,
оче
Игумане
!
...
Сједи
!
...
—
Оженио
?
—
запита
Игуман
изнемогло
и
раменом
му
одгурну
боцу
.
—
Кога
?
...
Опази
Мару
и
најежи
се
.
Увуче
руке
у
рукаве
унакрст
,
опусти
их
готово
до
кољена
и
превијен
,
сагет
као
да
се
спремаше
да
насрне
на
њу
.
—
А
ти
?
...
Шта
ћеш
ти
овдје
?
—
оштро
је
запита
и
поче
тапкати
на
мјесту
.
—
Шта
ћеш
?
—
Па
то
је
млада
,
—
одговори
Јањићије
и
примаче
се
ближе
.
—
И
њој
да
честиташ
,
оче
Игумане
!
...
—
Шта
ћеш
овдје
?
...
Шта
ћеш
овдје
?
...
—
засикта
Игуман
осорно
.
—
Ко
ти
је
дозволио
?
...
Ко
те
довео
амо
?
...
—
Не
питај
њу
него
мене
питај
,
оче
Игумане
!
—
мирно
,
покровитељски
одговори
Јањићије
и
као
громом
одваљена
црна
стијена
исправи
се
поносно
пред
Маром
и
заклони
је
од
Игумана
.
—
Ја
сам
је
отео
и
довео
.
Игуман
узмичући
на
леђа
и
одбацујући
рукавима
као
да
се
од
некога
брани
готово
цикну
:
—
Отео
?
—
Нашао
је
пред
кућом
,
зграбио
је
и
бацио
за
се
на
коња
,
—
хладно
одговори
Јањићије
и
раширеном
шаком
удари
се
у
прса
.
-
Јакако
,
оче
Игумане
!
...
И
стари
су
нам
тако
радили
!
—
И
смио
си
?
...
Смио
?
...
—
запита
Игуман
не
вјерујући
потпуно
.
Бојао
се
да
се
и
сада
не
ради
о
каквој
превари
.
—
Знаш
ли
да
сам
јој
ја
старатељ
?
...
—
Није
она
дијете
...
Пунољетна
је
,
—
одговори
му
Јањићије
.
—
А
знаш
ли
да
је
испрошена
?
—
Ко
прије
дјевојци
,
онога
и
дјевојка
.
Игуман
у
недоумици
поче
се
освртати
и
као
тражити
гдје
да
сједне
.
Дође
до
кревета
па
застаде
.
Искриви
се
према
Јањићију
и
показујући
му
златан
крст
на
прсима
отегнуто
запита
:
—
Знаш
ли
ко
сам
ја
?
...
Знаш
ли
да
ћу
...
да
могу
...
злочестиви
сине
...
да
ћу
...
Не
знајући
шта
би
још
казао
,
осјећајући
се
немоћан
,
збуни
се
.
Од
једа
што
му
поново
ред
нарушили
,
од
бола
што
му
покварише
братићеву
свадбу
,
сузе
му
ударише
на
очи
.
Заплака
.
—
Овог
часа
напуштам
