минулихвремена
,
приближава
к
Мицку
.
Страх
и
гњев
прожма
душу
Мицкову
,
беше
му
жао
што
не
види
непријатеља
свога
,
што
не
могу
да
се
очи
у
очи
погледају
и
шта
ли
му
још
све
није
падало
на
ум
.
Овакав
је
двобој
било
тешко
искушење
.
Мицко
нађе
полугу
и
брзо
стаде
на
ноге
,
ослушкивајући
да
то
није
варка
,
да
то
није
уображење
.
Кораци
се
приближаваху
и
неједнаки
тапат
,
као
оно
код
пијана
човека
беше
све
јаснији
.
Заклон
иза
кога
се
Мицко
беше
склонио
био
је
онај
осветљени
простор
мислећи
да
ако
ова
невидљива
прилика
коракне
на
осветљени
простор
,
да
је
полугом
одмах
удари
па
ма
ко
то
био
.
—
Ко
си
ти
што
идеш
?
викну
Мицко
раздражено
.
Кораци
престадоше
и
опет
завлада
мртва
тишина
.
—
Ко
си
,
говори
?
узвикну
Мицко
.
—
Ја
сам
Али-Милева
!
—
рече
непознати
тромим
и
слабим
гласом
.
—
А
шта
хоћеш
овде
у
тамници
?
—
Заточеник
сам
,
као
можда
ти
што
си
.
—
Немој
да
пређеш
ово
светло
место
јер
ћемо
се
борити
док
један
од
нас
не
падне
.
—
Нећу
пријатељу
—
остаћу
овде
.
Тако
су
обојица
стајали
до
сутра
дан
у
подне
,
и
сваки
најмањи
шушањ
који
би
један
учинио
бунило
би
другога
.
Сутра
дан
у
подне
када
сунчеви
зраци
управно
падају
осветлило
би
мало
већи
простор
у
тавници
.
За
време
свега
ратовања
Мицковога
стајао
је
више
пута
на
мртвој
стражи
али
никад
овако
безоружан
и
у
таквој
близини
непријатеља
.
Ни
речи
више
нису
говорили
сваки
је
ћутао
и
са
највећом
зебњом
очекивали
су
онај
час
када
ће
се
моћи
погледати
,
један
другоме
се
појадити
и
потужити
.
Ноћ
прође
на
миру
.
Освану
дан
,
и
најзад
дође
и
тај
жељени
час
,
дође
подне
.
—
Изађи
на
светлост
непознати
човече
,
—
рече
Мицко
.
—
Немој
се
љутити
,
пријатељу
,
ја
сам
сужањ
као
и
ти
.
Али-Милева
се
приближи
к
отвору
и
Мицко
га
добро
промери
од
главе
до
пете
.
Била
је
то
страшно
велика
људина
.
Лице
му
беше
обрасло
у
коси
и
бради
,
изможден
и
оронуо
,
очи
усахле
и
само
се
по
оштрим
цртама
види
да
је
то
измождено
тело
некад
располагало
великом
снагом
а
ватрени
поглед
казиваше
храброст
и
одлучност
,
која
ни
после
толиког
тамновања
није
могла
изчезнути
.
—
Ја
сам
Али-Милева
рече
непознати
човек
.
Ја
сам
био
харамбаша
који
сам
у
овој
земљи
задавао
страх
и
трепет
злотворима
слободе
.
Био
сам
браниоц
нејачи
.
Мицко
је
слушао
ове
речи
,
а
искуство
му
је
казивало
да
овим
људима
никако
не
верује
.
Више
је
пута
искусио
неверство
и
лукавство
такових
делија
,
више
је
пута
падао
у
тешке
околности
где
му
је
чак
и
живот
о
концу
висио
.
Сваким
даном
приближавали
су
се
једно
другом
,
сваким
даном
,
учвршћивало
се
пријатељство
између
ова
два
јунака
.
Али
Мицко
је
био
припреман
на
сваки
напад
Али-Милевин
.
После
шесто-месечног
заједничког
тамновања
почеше
тек
ковати
планове
како
ће
и
на
који
начин
да
побегну
из
ове
тамнице
.
Мицко
је
после
овога
времена
био
уверен
у
пријатељство
Али-Милеве
—
план
је
био
склопљен
.
—
Слушај
ме
Мицко
!
Ако
ме
избавиш
ове
беде
ја
ти
се
кунем
свим
на
свету
,
да
ћу
те
здрава
и
читава
довести
у
хришћански
народ
на
море
.
Моја
је
чета
још
јака
и
мој
ће
их
долазак
још
више
охрабрити
.
Када
самном
пођеш
чуваће
те
они
као
кап
воде
на
длану
.
Добро
Али-Милева
ја
ти
дајем
своју
јуначку
реч
да
ћу
те
избавити
.
Овакав
посао
није
био
лак
.
Једини
начин
на
који
би
се
могли
избавити
био
би
,
да
копају
дугачак
лагум
,
како
би
бар
на
десет
метара
од
куће
чувареве
могли
избити
.
Алат
за
овакав
посао
била
је
само
она
гвоздена
полуга
коју
је
Мицко
у
затвору
нашао
.
Колико
је
труда
требало
док
се
овај
посао
свршио
може
сваки
помислити
.
После
дугог
саветовања
како
ће
и
на
који
начин
,
којим
правцем
да
копају
отпочеше
већ
раније
започети
Мицков
посао
—
да
копају
лагум
.
Мицко
је
својим
снажним
мишицама
дубоко
гурао
гвоздену
полугу
у
земљу
одваљујући
комад
по
комад
земље
а
Али-Милева
је
у
скуту
своје
хаљине
са
највећом
вредноћом
носио
земљу
у
дубине
тамнице
.
С
времена
на
време
су
морали
прекидати
посао
.
Управник
апсана
их
је
често
обилазио
,
изгледаше
му
и
сувише
загонетна
ствар
да
се
Турчин
и
Србин
никако
не
свађају
.
То
би
по
његовом
искуству
већ
давно
наступило
да
су
оба
осуђеника
Турци
—
јер
се
осуђеници
свађају
с
времена
на
време
више
из
досаде
.
Улаз
у
лагум
беше
у
једном
мрачном
углу
тамнице
и
кад
год
би
стража
долазила
,
они
би
ради
сигурности
затрпавали
улаз
земљом
како
би
отклонули
сваку
сумњу
од
себе
.
То
контролисање
трајало
је
неко
извесно
време
и
онда
их
оставе
сасвим
на
миру
.
Врло
је
ретко
улазио
бимбаша
у
тамницу
.
Прође
по
неколико
месеци
док
се
који
од
озлојеђених
правоверних
сети
да
обиђе
убицу
светог
пророка
и
да
том
приликом
ужива
у
несрећи
и
беди
његовој
.
Мирно
и
нечујно
продужавали
су
они
свој
посао
утркујући
се
у
издржљивости
.
Ону
гробну
тишину
реметио
би
само
разговор
између
њих
и
по
кад
и
кад
кратак
поздрав
Зорин
.
Такав
неуморни
рад
трајао
је
две
и
по
године
,
за
које
је
време
много
уздаха
и
очајних
узвика
из
груди
ових
двају
заточеника
проламао
кроз
одаје
ове
страшне
тамнице
.
Све
што
је
лагум
био
дужи
у
толико
је
расло
нестрпљење
њихово
и
са
најгрозничавијом
жудњом
очекивали
су
онај
дан
кад
ће
се
моћи
винути
слободно
у
свет
.
Што
је
лагум
био
дужи
у
толико
је
мржња
према
Турцима
била
већа
.
Једног
дана
поче
Мицко
снажно
дубити
земљу
као
са
неким
убеђењем
да
ће
свршити
лагум
.
И
Али-Милева
беше
нешто
оран
за
посао
,
ни
речи
нису
прословили
.
У
једанпут
узвикну
Мицко
:
—
Али-Милева
спасени
смо
!
—
Шта
говориш
,
драги
пријатељу
?
—
Спасени
смо
кад
ти
велим
,
ходи
па
види
,
овде
ћемо
сада
копати
на
површину
земље
.
Мицко
је
копајући
наишао
на
отвор
једне
друге
одаје
која
је
била
врло
висока
и
пуна
пепела
.
Али-Милева
се
беше
обрадовао
мислећи
да
је
излаз
готов
али
кад
виде
да
треба
износити
пепео
није
му
баш
мило
било
.
–
—
Заједно
ћемо
носити
!
рече
Мицко
.
—
Ја
мислим
да
ћемо
за
неколико
дана
моћи
да
изнесемо
цео
овај
пепео
!
рече
Али-Милева
.
—
Еј
,
драги
мој
пријатељу
имаћемо
ми
и
неколико
недеља
посла
док
овај
пепео
изнесемо
.
—
Бог
је
добар
,
он
ће
нам
дати
толико
још
снаге
да
мо-можемо
изнети
овај
пепео
рече
Али-Милева
.
—
На
посао
драги
мој
пријатељу
,
време
пролази
.
И
опет
настаде
рад
удвојеном
снагом
и
одушевљењем
.
За
непуне
две
недеље
изнесоше
они
половину
пепела
,
више
им
није
нужно
било
да
износе
.
И
у
овом
тако
важном
послу
сневајући
о
слободи
нису
ни
опазили
да
им
настојник
страже
пушта
кров
отвор
само
воде
.
Четири
мешинице
са
водом
стајале
су
код
отвора
а
ни
једна
мешиница
са
урмама
.
Њима
није
било
потребно
да
одлазе
на
отвор
због
урми
.
Они
су
имали
једну
гомилу
заштеђених
урми
те
су
онако
у
пролазу
узимали
с
гомиле
и
јели
.
Много
су
они
премишљали
из
каквог
узрока
они
њима
дају
само
воду
а
урме
не
.
Помишљали
су
на
све
,
и
то
на
оно
најгоре
што
може
бити
.
—
Али-Милева
мени
се
чини
да
хоће
да
нас
уморе
глађу
.
—
Па
пси
једни
,
зар
нису
могли
то
ранијеучинити
.
—
Ми
имамо
толико
урме
да
се
можемо
три
месеца
хранити
,
а
за
то
време
ћемо
,
ако
Бог
да
бити
међу
својима
—
рече
Мицко
са
неким
поуздањем
.
Једне
вечери
седели
су
они
око
отвора
и
разговарали
су
о
лепотама
које
сваки
од
њих
код
куће
има
.
У
једанпут
чу
се
као
да
неко
плакаше
и
јецаше
над
отвором
.
Изгледаше
као
да
није
ни
мало
удаљено
место
одакле
допире
плач
,
и
јецање
и
од
тада
готово
сваког
дана
чуло
се
плакање
појединих
људи
а
по
неки
пут
и
урлик
читавих
породица
.
Једно
жали
за
другим
а
све
живо
.
—
Ја
не
могу
да
замислим
шта
то
може
да
буде
међу
њима
,
—
рече
Мицко
.
—
Да
нису
полудели
ови
горе
:
рече
Али-Милева
.
—
Не
дај
Боже
да
то
буде
јер
нам
неће
бити
онда
добро
.
Свакога
дана
чуо
се
јаук
и
плач
,
изгледаше
као
да
је
целу
варош
обузела
нека
жалост
.
Једног
дана
чу
се
запевање
над
отвором
,
тешки
узвик
изнемогле
женске
.
—
Али-Милева
,
мора
да
је
међу
Арапима
велика
мука
.
Чујеш
ли
,
да
баш
над
отвором
неко
женско
плаче
.
Ко
ли
то
може
бити
?
—
Мицко
драги
,
„
Белушко
“
сви
морамо
изгинути
.
—
Ко
си
ти
?
—
узвикну
Мицко
.
—
Ја
сам
Зора
,
зар
ме
не
познајеш
?
—
Каква
ли
вас
то
невоља
дави
?
—
Несрећа
је
велика
,
овладала
је
глад
,
пола
вароши
изгибе
од
глади
.
—
Грозна
је
казна
Божија
.
—
Чуј
ме
Мицко
—
рече
Зора
кроз
плач
.
Бог
нас
је
казнио
и
то
грозно
.
Наиђоше
неки
скакавци
па
нам
цео
усев
поједоше
.
Од
глади
људи
сви
поумираше
.
—
Слушај
ти
мене
Зоро
—
рече
Мицко
.
Дође
сад
време
да
и
ја
твојој
породици
чиним
добра
.
Зато
што
си
ти
мени
била
добра
и
давала
си
ми
поред
онога
што
су
ми
давали
зликовци
,
још
много
више
урми
то
сам
ја
остављао
на
страну
и
сада
имам
толико
да
вас
могу
за
неко
време
изранити
.
Кажи
твојима
да
за
њих
има
хране
овде
код
мене
.
Од
тог
часа
била
је
Мицкова
тамница
једино
место
из
кога
су
добијали
храну
цела
породица
Зорина
.
Свакога
дана
Мицко
је
кроз
отвор
на
ужету
везивао
читаво
завежље
урми
,
за
исхрану
њене
породице
.
Свакога
дана
благодарила
му
је
Зора
за
оваку
доброту
.
Варош
сама
изгледала
је
као
какво
поприште
великог
бојишта
,
хиљадама
људи
лежало
је
онесвешћено
од
глади
и
они
су
издисали
у
највећем
мукама
.
Мицко
је
од
Зоре
сазнао
за
ово
страшно
стање
међу
Арапима
и
са
највећом
вољом
копао
је
лагум
.
—
Али-Милева
?
рече
Мицко
.
Ми
смо
спашени
ако
за
ово
време
док
глад
траје
ископамо
лагум
.
Буди
вредан
и
храбар
,
па
ћемо
скоро
бити
у
слободи
.
—
Каква
би
то
милост
Божија
била
,
кад
би
се
могли
ослободити
ове
напасти
.
И
заиста
није
трајало
ни
две
недеље
а
лагум
беше
већ
готов
.
Копање
им
је
врло
добро
испало
за
руком
јер
лагум
излазио
иза
једне
рушевине
и
доста
далеко
удаљен
од
настојникове
куће
,
где
је
и
стража
била
.
Једног
дана
дође
из
Цариграда
неки
Ибраим-Ефенди
бимбаша
.
Из
неких
политичких
разлога
беше
за
казну
премештен
у
овај
крај
.
Пошто
је
сазнао
за
Мицка
,
да
већ
толико
времена
лежи
у
затвору
захтевао
је
да
види
тога
човека
који
је
могао
да
издржи
толике
муке
.
И
тешка
се
врата
на
хапсани
једног
дана
отворише
,
на
којима
се
појави
човек
ведра
погледа
и
умиљата
лица
,
у
богато
рухо
обучен
.
Овака
је
посета
изненадила
Мицка
и
његова
друга
Али-Милеву
.
Свеж
ваздух
у
великој
количини
струјио
је
нагло
у
тамницу
и
Мицка
ухвати
несвестица
.
Осећаше
као
неку
хладноћу
,
као
да
му
је
са
целога
тела
дигнут
велики
терет
који
га
је
са
свију
страна
подјенако
притискао
.
А
груди
су
му
биле
празне
,
дисао
је
све
јаче
,
изгледало
је
као
да
не
може
дисати
.
—
Човече
,
јеси
ли
жив
,
—
Викну
Ефендија
на
турском
језику
.
Нико
ни
речи
не
одговори
,
само
се
могло
чути
дубоко
дисање
,
које
је
тужно
одјекивало
кроз
пусте
одаје
.
—
Јесте
ли
живи
,
одговарајте
—
рече
Ефендија
арапским
језиком
.
Обојицу
заточеника
држала
је
још
несвестица
ни
један
не
могаше
ни
речи
одговорити
.
Најзад
викну
Ефендија
на
српском
језику
:
—
Јесте
ли
живи
,
казујте
,
ја
сам
ваш
пријатељ
.
Као
кроз
сан
чуо
је
Мицко
ове
речи
,
на
лицу
му
је
лебдео
осмех
радости
и
освете
лагано
је
долазио
к
себи
.
Ко
си
ти
?
узвикну
Мицко
тромим
гласом
.
—
Ја
сам
ваш
пријатељ
!
рече
Ефендија
.
Мицко
једва
устаде
на
ноге
и
нихајући
се
тамо
амо
као
пијан
,
дође
до
пред
сама
врата
.
Ефендија
је
са
чуђењем
посматрао
Мицка
,
ни
у
сну
не
би
човек
могао
замислити
да
један
живи
створ
може
издржати
такве
муке
.
Мицка
је
било
и
страшно
погледати
.
Лице
му
беше
бледо
зарасло
у
бради
и
коси
,
очи
усахнуле
а
трепавице
су
му
дрхтале
од
слабости
.
—
Пријатељу
!
рече
Мицко
.
—
Ја
сам
овде
у
овој
јазбини
затворен
има
две
године
и
за
цело
време
мога
тамновања
ни
једанпут
нисам
излазио
напоље
да
дишем
чист
ваздух
,
да
топлоту
сунца
осетим
.
Да
сам
ма
шта
учинио
нико
ме
толико
не
би
казнио
—
то
су
могли
чинити
само
људи
без
срца
и
без
душе
,
такови
ниткови
као
што
су
Арапи
.
—
Немој
да
грдиш
,
драги
пријатељу
на
арапском
језику
,
говори
грчки
или
српски
—
неће
ни
мени
ни
теби
добро
бити
.
—
Нека
ме
убију
,
ја
сам
иначе
већ
две
и
по
године
у
гробу
.
—
Ходи
изађи
,
нико
ти
ништа
не
сме
.
—
Ја
нисам
сам
има
још
један
Турчин
—
рече
Мицко
очајно
.
—
Је
ли
он
жив
?
—
До
сада
је
био
,
можда
га
је
овај
чист
ваздух
до
сада
убио
;
Али-Милева
!
викну
Мицко
.
Сви
су
ћутали
,
управник
казамата
трудио
се
свим
силама
да
докаже
ефендији
како
су
били
принуђени
да
Миц-
овако
затворе
наводећи
Мицкове
грехе
међу
којима
беше
највећи
,
убиство
њихова
пророка
.
Мицко
је
отишао
у
дубине
апсанске
и
после
четврт
часа
тек
извео
је
Али-Милеву
пред
Ефендију
кога
је
једнако
хватала
несвестица
.
—
Поред
свега
ово
је
ипак
страшно
?
рече
Ефендија
надзорнику
хапсана
.
Водите
их
у
надземне
тамнице
,
доста
су
били
на
мукама
.
Неколико
Арапа
готово
изнесоше
Мицка
и
Али-Милеву
на
рукама
.
Што
су
више
били
изложени
сунцу
несвестица
биваше
све
већа
и
на
заповест
Ефенђије
одведоше
их
у
тамнице
чији
су
прозори
били
застрти
поњавама
.
Обоје
су
били
глуви
а
очи
им
не
могаху
трпети
светлост
.
Ефендија
их
је
лечио
из
милосрђа
јер
се
није
могао
заклети
да
и
он
неће
допасти
таквих
јада
.
Са
собом
је
био
понео
коњака
и
кинина
,
јер
је
знао
да
Европљанин
мора
у
овим
крајевима
прележати
грозницу
.
Очински
се
старао
за
њих
а
упоредо
са
њим
неговала
их
је
и
Зора
.
Поред
овакве
неге
обојица
се
почеше
опорављати
.
Повратио
им
се
био
вид
и
слух
и
сваким
даном
постајаху
све
крепкији
и
здравији
.
Зора
је
била
најсретнија
,
она
је
уживала
што
је
Мицко
у
беди
помогао
целу
породицу
да
не
умре
од
глади
,
она
је
била
сретна
што
су
њени
родитељи
увидели
ђа
то
није
човек
без
срца
као
што
је
цела
варош
говорила
а
нарочито
онда
,
када
је
Мицко
убио
њихова
свеца
.
Свакога
дана
обилазио
их
је
у
тамници
Ефендија
храбрећи
обојицу
,
и
стотинама
пута
говорио
им
је
,
како
ничија
сила
није
за
дуго
.
Ефендија
и
Зора
били
су
једини
свакодневни
гости
Мицкови
и
Ефендија
се
није
могао
начудити
,
откуда
да
једна
Арапка
има
толико
љубави
према
једном
Европљанину
,
и
распитивао
је
,
како
је
и
на
који
начин
та
љубав
зачета
.
После
неколико
недеља
дође
у
тамницу
управник
вароши
и
видевши
Ефендију
рече
му
званичним
гласом
:
—
Добро
је
,
сам
си
дошао
у
тамницу
.
Од
данас
си
по
налогу
везировом
роб
и
несмеш
нигде
из
ове
тамнице
.
—
Шта
рече
?
Ја
,
ја
,
роб
?
—
узвикну
ефендија
огорчено
.
—
Ја
ти
кажем
,
не
шалим
се
наредба
је
таква
.
—
Добро
,
од
данас
сам
роб
твој
Боже
,
видиш
ли
докле
иде
инат
једнога
човека
!
Молим
ти
се
дај
ми
снаге
да
могу
издржати
ову
горку
казну
.
—
Ја
ти
рекох
заповест
и
надам
се
да
ћеш
слушати
од
сада
моје
наредбе
—
рече
управник
и
оде
на
врата
.
—
И
твоја
сила
неће
за
дуго
бити
—
рече
Ефендија
презривим
гласом
.
Завладао
је
тајац
нико
од
њих
није
за
неко
време
ни
речи
проговорио
,
сви
су
били
пренеражени
овом
наредбом
.
Мицко
као
и
увек
почео
је
сумњати
у
истинитост
управникових
речи
.
Изгледало
му
је
као
да
је
та
ствар
само
варка
и
гнушао
се
подлости
турској
.
Прође
један
дан
,
други
па
и
трећи
али
ефендију
никако
не
пуштају
на
слободу
а
понашање
стражара
према
њему
било
је
готово
горе
него
према
Мицку
и
другу
његовом
.
И
тек
после
месец
дана
Мицко
се
уверио
да
ово
није
обмана
,
већ
да
је
ефендија
заиста
заробљен
.
Пре
заточења
беше
ефендија
весео
и
пријатан
,
али
после
оне
наредбе
управникове
био
је
ћутљив
и
невесео
.
По
цео
дан
тек
ако
би
само
по
коју
реч
проговорио
.
По
њему
самом
видело
се
,
да
га
то
гризе
и
мучи
што
је
робијаш
.
Туга
га
беше
сасвим
уморила
и
он
је
слабио
свакога
дана
тако
,
да
је
једва
могао
устати
са
оног
јадног
робијашког
лежишта
.
—
Мицко
ти
си
сретнији
од
мене
—
рече
ефендија
једног
дана
слабим
гласом
.
—
Зашто
бимбаша
?
—
Ти
бар
имаш
једну
душу
која
те
воли
,
а
ја
,
ја
сам
бедан
,
мене
нико
не
сме
да
воли
.
Ни
мајка
ни
отац
,
не
нико
не
сме
моје
име
да
спомене
пред
страним
човеком
.
—
Не
бој
се
бимбашо
ја
сам
и
поред
љубави
много
грозних
мука
доживео
.
—
Ако
икад
дођеш
у
Цариград
не
мој
а
да
не
поздравиш
оца
мога
.
Отиди
код
њега
и
подај
му
ову
мараму
.
Мицко
је
ћутећки
примио
мараму
изгледало
му
је
да
ефендија
у
болести
бунца
,
те
му
с
тога
ништа
није
одговорио
.
Неколико
дана
после
овога
разговора
ефендија
се
јако
разболе
и
у
бунилу
дочепа
млеко
које
му
је
сваког
дана
следовало
испије
га
на
душек
и
за
тим
издане
.
На
вику
Али-Милеве
да
је
ефендија
умро
,
дође
старешина
страже
и
уверивши
се
,
да
је
ефендија
заиста
преминуо
,
јави
одмах
управнику
вароши
.
По
заповести
управниковој
умрлом
ефендији
свукоше
хаљине
у
затвору
и
извршише
све
што
им
њихова
вера
налаже
.
Мицко
се
користио
том
приликом
и
прикрио
је
хаљине
ефендијине
,
рачунајући
,
да
ће
му
ма
када
оне
требати
.
Мицко
и
Ала-Милева
остадоше
опет
сами
да
робују
,
док
је
год
ћеф
управника
вароши
.
Сваки
од
њих
волио
би
да
сутра
умре
,
него
да
се
овако
и
даље
мучи
.
—
Алах
га
је
спасао
—
рече
Ала-Милева
.
—
Бога
молим
,
нека
ми
пре
живог
узме
,
него
да
се
још
оволико
мучим
,
колико
сам
се
мучио
—
рече
Мицко
очајнички
.
—
Слушај
ме
Мицко
!
Ја
се
све
бојим
да
Арапи
не
нађу
те
хаљине
ефендијине
;
јер
ако
то
буде
вратиће
нас
и
опет
тамо
где
смо
и
били
.
—
Не
бој
се
,
што
ће
нас
вратити
у
ону
тавницу
,
јер
кад
тамо
дођемо
,
онда
ћемо
кроз
наш
лагум
,
кога
смо
толико
времена
са
највећим
напором
ископали
,
побећи
у
свет
.
Ја
бих
баш
и
желео
да
нас
опет
тамо
преместе
.
Сада
смо
оздравили
и
можемо
подуже
времена
издржати
а
да
не
клонемо
.
—
Имаш
право
драги
пријатељу
!
Али
како
ћемо
то
да
учинимо
да
нас
Арапи
опет
врате
у
оне
страшне
тамнице
.
—
Остави
ти
то
мени
,
мој
ће
ми
Бог
помоћи
.
Ја
ћу
се
већ
сетити
на
који
то
начин
треба
учинити
.
—
Добро
,
ја
сам
већ
уверен
да
си
ти
човек
бистар
и
да
разумеш
те
ствари
.
Два
месеца
после
смрти
ефендијине
прође
,
а
још
никако
нису
могли
да
пронађу
начин
како
ће
се
и
на
који
начин
вратити
у
ону
исту
апсану
где
су
толико
јада
и
чемера
доживели
.
Глад
је
још
једнако
давила
људе
и
Зора
једног
дана
уђе
у
апсану
снуждена
и
невесела
,
па
што
никад
до
тада
доведе
и
своја
два
мала
синчића
.
Мицко
је
био
тронут
кад
је
видео
децу
своју
.
И
ако
су
мелези
ипак
је
осећао
неку
очинску
љубав
и
дужност
спрам
деце
па
и
спрам
Зоре
.
Зора
паде
на
колена
пред
Мицковим
ногама
и
кроз
плач
јецаше
запевајућим
гласом
рече
:
—
Господару
мој
,
ми
ћемо
умрети
од
глади
,
урми
више
нема
у
затвору
,
а
скакавци
обрстеше
сваки
лист
.
Помагај
тако
ти
Бог
помогао
!
—
Зоро
,
ти
добро
знаш
да
сам
ја
увек
био
твој
пријатељ
,
па
ћу
ти
и
сада
помоћи
.
Али
тражим
од
тебе
једну
услугу
да
ми
учиниш
.
—
Све
ћу
учинити
,
само
нас
спаси
.
—
Иди
,
одведи
ту
децу
кући
па
дођи
сама
,
имам
с
тобом
нешто
важно
да
разговарам
.
—
Идем
и
доћи
ћу
!
рече
Зора
затварајући
врата
.
Зора
је
као
срна
скакутала
дуж
улице
право
кући
својој
.
За
непуно
четврт
часа
била
је
она
опет
у
апсани
код
Мицка
и
Али-Милеве
.
—
Чуј
ме
Зоро
!
ја
сам
осуђен
да
умрем
у
затвору
,
то
сама
знаш
;
зато
те
молим
учини
ми
једну
малу
услугу
.
—
Хоћу
драги
господару
мој
,
рече
Зора
умилним
гласом
.
—
Сад
ћу
да
видим
да
ли
ме
волиш
,
или
не
—
пази
добро
шта
ћу
ти
казати
!
Ово
су
хаљине
онога
ефендије
који
је
умро
овде
у
тамници
.
Ти
ћеш
хаљине
кад
мислиш
да
је
најбоље
узети
и
однети
их
кући
својој
и
чуваћеш
их
тамо
све
док
мене
не
преместе
у
ону
,
доњу
тамницу
.
Кад
ме
тамо
одведу
баци
ми
их
кроз
онај
отвор
.
Ако
ништа
друго
,
хоћу
бар
да
уживам
кад
умирем
,
хоћу
да
сам
обучен
кад
идем
Богу
на
истину
.
—
Све
ћу
учинити
драги
„
Белушко
“
мој
само
нас
спаси
од
глади
.
—
Казаћеш
оцу
да
говори
управнику
заточења
да
нас
премести
у
доње
хапсане
и
пошто
будемо
тамо
одмах
првог
дана
бацићеш
ми
ове
хаљине
кроз
отвор
.
Урми
има
још
доста
,
нећете
остати
гладни
.
—
Хоћу
,
драги
Мицко
,
све
ћу
тако
извршити
као
што
си
ми
казао
—
рече
Зора
.
—
Да
те
неко
не
заустави
због
ових
хаљина
—
упита
је
Мицко
.
—
Неће
,
сви
ме
познају
—
буди
уверен
да
неће
—
рече
Зора
,
дочепа
хаљине
и
оде
.
—
Пази
шта
радиш
,
моја
је
а
и
ваша
глава
у
торби
—
рече
Мицко
претећим
гласом
.
Сутра
рано
зором
нешто
се
стража
узнемири
.
Као
да
је
неко
чудновато
стање
код
њих
наступило
.
Чуло
се
како
грде
и
псују
,
али
се
никако
не
могаше
разазнати
кога
грде
.
После
дугог
гунђања
и
псовке
могло
се
по
разговору
разазнати
да
је
један
међу
њима
умро
од
јаке
грознице
.
Врата
се
отворише
и
у
апсану
уђе
један
војник
под
оружјем
.
После
малог
предговора
рече
им
:
да
морају
отићи
у
онај
затвор
где
су
и
пре
били
.
Мицко
и
Ала-Милева
почеше
га
молити
да
их
не
враћају
више
у
оне
гробнице
али
се
војник
не
даде
умолити
.
Нико
од
стражара
није
могао
ни
помислити
да
је
то
жеља
Мицкова
.
Нико
није
могао
ни
сањати
,
какве
планове
има
Мицко
и
Али-Милева
.
После
подужег
опирања
пођоше
испред
војника
право
у
ону
хладну
гробницу
,
где
их
за
дуго
сунчани
зрак
не
би
озарио
,
да
нису
већ
имали
готов
лагум
.
Још
нису
ни
прешли
праг
врата
се
опет
затворише
а
шкрипа
кључа
у
зарђаној
брави
тужно
одјекиваше
кроз
пусте
одаје
апсанске
.
Дуго
су
и
дуго
Мицко
и
Али-Милева
прислушкивали
да
би
се
уверили
да
ли
је
војник
отишао
испред
врата
.
И
већ
за
читав
сат
није
нико
улазио
они
похиташе
право
улазу
у
лагум
,
да
прегледају
још
једном
лагум
.
—
Али-Милева
,
иди
ти
провуци
се
кроз
лагум
и
види
да
нема
где
год
да
се
поправи
.
А
ја
морам
пазити
на
отвору
док
дође
Зора
—
рече
Мицко
.
—
Добро
,
ја
ћу
све
добро
испитати
.
Мицко
је
бодрим
оком
пазио
на
отвору
не
би
ли
се
Зора
појавила
са
хаљинама
.
Тако
седећи
крај
отвора
премишљао
је
Мицко
о
свему
и
свачему
.
Он
је
добро
знао
да
ако
му
Зора
донесе
хаљине
да
ће
он
пробећи
из
ове
земље
неопажен
.
Само
је
сумњао
у
женско
створење
јер
је
због
њих
више
пута
страдао
па
,
више
пута
је
могао
и
главом
платити
.
Време
му
је
већ
и
сувише
било
дуго
и
већ
је
почео
очајавати
,
да
му
план
неће
добро
испасти
.
Он
је
знао
да
ако
га
само
један
Арапин
из
ове
околине
види
,
да
ће
га
одмах
познати
;
и
тада
је
свршио
са
животом
.
Па
најзад
се
беше
решио
да
путује
и
без
оних
хаљина
.
Ако
је
срећа
,
проћи
ћу
,
мишљаше
он
,
ако
ми
није
суђено
да
живим
онда
је
боље
да
умрем
него
да
се
мучим
.
И
Али-Милева
се
беше
вратио
са
добрим
гласом
да
је
лагум
остао
неповређен
—
све
беше
удешено
за
бегство
.
—
Седи
ти
овде
Али-Милева
а
ја
ћу
да
донесем
још
преостале
урме
тамо
у
оном
ћошку
—
рече
Мицко
и
изгуби
се
у
тмини
.
—
Ако
ли
би
Зора
дошла
викни
ме
.
Више
је
пута
Мицко
долазио
носећи
увек
пуне
скуте
са
урмама
и
сваки
пут
би
запитао
Али-Милеву
да
ли
је
долазила
Зора
.
На
свако
питање
добијао
је
одговор
да
није
долазила
.
Читаву
гомилу
урми
донео
је
Мицко
крај
отвора
и
кад
је
последњи
пут
просуо
урме
на
гомилу
са
болом
у
души
узвикну
.
—
Ах
,
женско
никад
није
било
искрено
!
—
—
Немој
тако
да
говориш
Мицко
!
Ко
зна
да
ли
је
могла
да
дође
овамо
,
а
да
је
нико
не
види
.
—
Познајем
ја
добро
женску
душу
—
рече
Мицко
љутито
.
Али-Милева
је
заћутао
,
јер
је
видео
да
је
Мицко
љут
.
Обојица
су
размишљали
сневајући
снове
о
драгој
слободи
.
О
чему
су
и
могли
другом
сневати
?
Сваки
од
њих
имао
је
доста
пара
за
живот
,
сваки
је
од
њих
уживао
и
трпео
највећу
оскудицу
,
и
један
и
други
знао
је
за
топлу
,
страсну
љубав
.
Слобода
им
је
за
сада
била
највећа
светиња
,
у
слободи
би
били
кадри
сада
и
највеће
муке
издржати
.
Мицко
је
нервозно
шетао
тамо
амо
,
и
са
највећим
нестрпљењем
очекиваше
долазак
Зорин
.
Подне
је
већ
одавно
превалило
а
Зоре
још
нема
,
почеше
обојица
већ
да
губе
наду
да
ће
и
долазити
.
Али
баш
у
сумрак
кад
се
ноћ
већ
хтеде
спустити
чу
се
глас
Зорин
на
отвру
:
—
Мицко
,
јеси
ли
ту
?
—
Овде
сам
змијо
једна
!
—
Опрости
драги
„
Белушко
“
мој
,
нисам
могла
пре
да
дођем
.
Ево
ти
хаљине
,
великог
сам
страха
претрпела
док
сам
амо
дошла
.
—
Пусти
ми
уже
да
ти
дам
урме
—
рече
Мицко
заповедајућим
гласом
.
И
Мицко
извади
ону
свилену
мараму
,
коју
је
добио
од
ефендије
,
напуни
је
урмама
и
свеже
је
за
конопац
.
—
Дижи
ове
урме
и
однеси
их
твојима
,
а
ову
мараму
чувај
као
спомен
од
мене
.
ИИИ
.
ДЕО
.
Бегство
Мицка
и
Али-Милеве
.
—
Чуј
ме
Али-Милева
!
рече
Мицко
.
—
Сада
дође
час
да
ону
дату
реч
испуниш
.
Кад
одавде
сретно
побегнемо
,
мој
је
живот
у
твојим
рукама
.
Ако
си
намеран
да
ми
живот
узмеш
,
онда
ме
боље
остави
овде
да
и
даље
овако
таворим
.
—
Душа
моја
не
имала
мира
,
као
Европљанину
капа
на
глави
,
ако
ти
се
што
деси
док
сам
ја
с
тобом
...
—
Добро
,
ево
моје
руке
,
нека
нас
милостиви
Господ
сачува
сваке
несреће
—
рече
Мицко
.
То
су
биле
последње
речи
,
које
тужно
одјекиваху
по
одајама
тамнице
,
изгледаше
да
се
њих
више
заклињу
.
Све
беше
спремљено
за
бегство
,
урме
,
мешине
с
водом
само
је
Али-Милева
морао
чекати
да
Мицко
обуче
хаљине
покојног
ефендије
.
Сваки
минут
беше
дуг
као
дан
,
нестрпљење
је
расло
ужасном
брзином
.
—
Ја
сам
готов
—
рече
Мицко
—
полугласно
.
—
На
ноге
сада
у
име
пророка
—
рече
Али-Милева
.
—
У
име
Свемогућег
Господа
Бога
,
ја
полазим
с
тобом
,
молећи
Бога
да
нас
сачува
сваке
несреће
—
рече
Мицко
полугласно
.
Тајац
је
опет
завладао
,
само
се
тапат
корака
чуо
,
кроз
пусте
одаје
корачали
су
они
до
у
одају
где
је
почињао
лагум
.
Мицко
се
ту
прекрсти
и
први
уђе
у
лагум
,
Али-Милева
за
њим
.
Из
лагума
чуло
се
само
дубоко
дисање
двају
јунака
,
који
с
највећим
нестрпљењем
очекиваху
час
када
ће
бити
у
слободи
.
Мрачне
одаје
осташе
празне
и
пусте
,
у
њима
се
можда
још
за
дуго
неће
чути
човечији
глас
.
Најзад
дођоше
и
до
одаје
која
беше
пола
напуњена
пе-пепелом
и
ту
су
опазили
место
кроз
које
ако
сретно
прођу
,
добиће
слободу
и
нов
живот
.
Са
највећим
напрезањем
поче
Мицко
да
се
пење
одупирући
се
лактовима
и
коленима
.
И
кад
је
изашао
на
површину
земље
Али-Милева
беше
већ
на
пола
пута
.
У
души
Мицковој
виђала
се
радост
и
зебња
,
он
је
бодрим
оком
посматрао
и
прислушкивао
сваки
па
и
најмањи
звук
.
И
Али-Милева
беше
већ
на
површини
земљиној
.
Прегледали
су
у
брзини
товаре
на
себи
,
да
ли
су
мешинице
са
водом
и
урмама
целе
а
Мицко
беше
још
извукао
криву
сабљу
посматрајући
је
са
осмејком
на
лицу
,
да
ли
ће
моћи
још
у
овим
тренутцима
да
послужи
.
—
Мицко
,
од
сад
па
за
пет
сати
бићемо
у
табору
мојих
људи
—
рече
Али-Милева
шапућући
.
—
Немој
ни
часа
да
губимо
јер
су
сада
пет
минута
вечност
.
Напред
у
име
Бога
рече
Мицко
тихо
.
И
они
се
као
тигрови
,
кад
на
лов
пођу
,
упутише
у
пустињу
заклањајући
се
прво
иза
рушевина
а
после
су
сваки
па
и
најмањи
џбунић
употребљавали
као
заклон
,
док
најзад
не
дођоше
у
праву
пустињу
где
ничега
нема
сем
жарког
песка
.
Сунчани
зраци
беху
тако
врели
да
је
сунце
на
пушкомет
близине
.
Варош
изгледаше
као
да
су
сви
становници
пијани
,
са
сваке
куће
само
су
се
белили
застори
на
прозорима
.
По
овакој
врућини
,
кад
је
сваки
Арапин
савладан
умором
Мицко
и
Али-Милева
дадоше
се
у
бегство
да
се
избаве
ропства
или
да
погину
.
Нису
имали
каде
да
говоре
међу
собом
,
жеље
код
обојице
беху
једне
те
исте
.
Слобода
,
и
ништа
друго
.
Марш
је
трајао
непрекидно
три
сата
и
тек
после
три
часа
хода
наиђоше
на
воду
.
С
највећом
опрезношћу
испиташе
они
оазу
да
се
случајно
ко
од
варошана
не
налази
на
оази
,
па
кад
се
уверише
да
никога
нема
приђоше
те
се
мало
одморише
.
После
непуно
пола
сата
наставише
они
опет
пут
,
али
су
сада
били
храбрији
и
издржљивији
.
На
лицу
им
се
могло
видети
да
су
блажени
и
сретни
.
Прекида
није
било
,
јер
је
Али-Милева
после
једног
сата
иза
оазе
показивао
Мицку
поједине
знаке
близу
села
и
тиме
му
је
учвршћивао
жудњу
за
местом
спаса
.
На
пола
сата
пред
само
село
Али-Милева
показиваше
Мицку
,
чак
чадоре
у
којима
живи
породица
његова
.
—
Не
жури
Мицко
,
овде
ти
ни
коса
на
глави
неће
фалити
,
—
рече
Али-Милева
.
—
Ако
је
тако
,
нека
ти
Бог
плати
—
рече
Мицко
.
Они
су
се
све
више
и
више
приближавали
селу
,
Али-Милева
и
Мицко
биваху
све
радоснији
.
У
први
чадор
на
крају
села
уђоше
обојица
.
Домаћин
их
погледа
зачуђено
и
устезајући
отпоздрави
им
,
али
убрзо
беше
његовај
забуни
крај
.
—
Али-Милева
,
јеси
ли
ти
—
викну
домаћин
.
—
Ја
сам
драги
пријатељу
!
За
кратко
време
хорило
се
напољу
и
готово
у
свима
чадорима
име
Али-Милева
!
Жене
и
деца
посматраху
ова
два
јунака
као
полубогове
а
људи
сматраху
за
част
да
код
сваког
домаћина
буду
гости
.
На
пола
пута
кроз
село
дотрчала
је
и
породица
Али-Милевина
;
радост
и
суза
беху
се
стопиле
у
срцу
сваког
члана
његове
породице
.
И
отац
и
мајка
посматраху
Али-Милеву
кога
беху
већ
и
ожалили
како
поносно
корача
кући
својој
.
На
лицу
родитеља
Али-Милевиних
могла
се
упознати
она
блаженост
и
љубав
која
се
развија
полако
према
своме
већ
ожаљеном
сину
.
Пријатељи
уз
пријатељски
поздрав
надовезиваху
и
по
које
питање
тако
да
је
био
већ
уморан
од
силног
поздрављања
и
одговарања
.
—
Ја
сам
уморан
од
силног
путовања
—
рече
Али-Милева
мајци
својој
.
—
Мени
и
пријатељу
мом
треба
одмора
.
—
Заповедај
сине
мој
,
ми
ћемо
те
слушати
—
рече
отац
Али-Милевин
.
После
кратког
пута
кроз
село
дођоше
у
чадор
оца
Али-Милеве
.
Све
што
су
у
кући
имали
најбоље
од
јела
нудили
су
Али-Милеви
и
Мицку
али
они
су
врло
мало
јели
,
јер
их
тек
сад
беше
умор
сколио
и
очи
им
се
саме
затвараху
.
Мајка
Али-Милевина
намести
им
постеље
и
они
се
завалише
да
мало
отпочину
први
пут
сами
у
слободи
окружени
пријатељима
који
бдијаху
над
њима
.
Цело
је
село
долазило
и
сваки
распитиваше
о
здрављу
Али-Милевином
.
Другови
његови
се
храбрише
,
у
души
им
се
поче
развијати
јунаштво
и
сваки
је
од
њих
умео
као
очевидно
да
исприча
по
један
доживљај
из
живота
Али-Милевиног
,
трудећи
се
,
да
и
себе
уврсти
као
јунака
.
Јунаштво
и
ратоборство
обузело
је
цео
чадор
сваког
чељадића
јер
им
дође
воћа
,
њихов
дични
Али-Милева
.
У
том
узбуђењу
нико
није
ни
помишљао
на
Мицка
,
сваки
је
само
мислио
о
Али-Милеви
.
Ноћ
се
беше
већ
разастрла
,
цело
се
становништво
крај
својих
огњишта
разговарало
о
Али-Милеви
.
Те
ноћи
беше
читав
збор
младих
људи
и
девојака
у
кући
Али-Милевиној
.
Али-Милева
и
Мицко
беху
већ
устали
,
жагор
који
су
радознали
сељаци
производили
с
времена
на
време
није
дозвољавао
да
дуже
спавају
.
На
глас
,
да
је
Али-Милева
са
својим
другом
устао
,
и
да
се
разговара
са
родбином
и
пријатељима
својим
дође
и
старо
и
младо
и
женско
и
мушко
у
посету
.
Сваки
је
са
поносом
изговарао
име
Али-Милева
.
Настало
је
опште
весеље
и
Мицко
поче
мало
по
мало
задобијати
сељане
,
распитиваху
о
њему
ко
је
и
шта
је
.
Али
Милева
одговараше
само
да
је
то
поштен
човек
и
да
само
њему
има
да
благодари
што
је
сад
међу
својима
.
То
је
било
доста
,
па
да
Мицко
постане
љубимац
свију
сељана
,
називали
су
га
пријатељем
и
тешко
ономе
,
који
би
га
само
прстом
дотакао
.
Весеље
је
трајало
до
неко
доба
ноћи
,
девојке
играху
,
са
најграциознијим
покретима
певајући
дивне
песме
надмећући
се
која
ће
лепше
играти
и
певати
.
Мицко
их
је
посматрао
,
па
и
нехотице
дође
му
Зора
на
ум
.
Сећао
се
он
минулих
дана
,
сећао
се
Зорине
страсне
љубави
—
познавао
је
он
колико
и
како
силно
љуби
пустињска
вила
.
Срце
му
заигра
у
грудима
посматрајући
како
ове
дивне
младе
девојке
играју
,
мислиш
да
не
додирују
земљу
ногама
.
Обуздавао
је
осећаје
своје
—
познавао
је
себе
једнако
је
наваљивао
да
иде
на
спавање
говорећи
,
како
је
веома
уморан
.
И
тек
после
пола
ноћи
разиђоше
се
сељаци
сваки
своме
чадору
.
—
Не
смемо
дуго
спавати
,
ваља
нам
зором
путовати
—
рече
Али-Милева
.
—
И
ја
тако
мислим
—
одговори
Мицко
.
Али-Милева
нареди
браћи
својој
да
спреме
оружје
две
брзе
камиле
,
хране
и
воде
и
да
све
то
буде
рано
пред
зору
готово
,
а
Мицко
и
он
легоше
да
се
одморе
.
Зором
рано
опрости
се
Али-Милева
са
родбином
а
такође
и
Мицко
па
узјахаше
камиле
пођоше
на
пут
.
Пут
је
био
пријатан
све
док
сунце
опет
није
почело
жарити
.
Под
таким
жарким
сунчаним
зрацима
клонуо
би
и
највећи
јунак
.
Они
су
храбро
путовали
напред
.
Мицко
је
био
у
стању
да
поднесе
и
највеће
муке
,
само
кад
би
помислио
на
слободу
чију
сласт
и
благодет
ужива
ево
само
два
дана
.
Дани
су
пролазили
и
све
је
мање
било
опасности
,
да
ће
их
моћи
власт
ухватити
.
Тако
је
прошло
седам
дана
путовања
.
Седмог
дана
дођоше
у
једно
арапско
племе
Товарик
.
Ово
је
била
једина
оаза
после
овога
дугог
пута
.
Али-Милева
је
знао
да
ово
племе
мрзи
племе
из
кога
је
он
,
али
су
морали
да
сврате
да
узму
воде
и
хране
.
—
Мицко
буди
присебан
,
ови
нас
могу
напасти
,
али
да
тога
не
би
било
ми
ћемо
се
послужити
лукавством
.
Ти
ћеш
бити
бимбаша
и
тераћеш
ме
као
заробљеника
.
—
Добро
Али-Милева
—
рече
Мицко
.
—
И
они
се
са
већом
обазривошћу
прикраду
Арапима
,
како
би
их
изненадили
својим
доласком
.
Арапи
читаво
племе
настањени
око
оазе
у
својим
чадорима
одавно
нису
имали
оваке
госте
и
кад
су
ова
двојица
наишли
сви
су
се
чудили
,
да
један
бељац
тера
Арапина
као
роба
.
Али-Милева
их
поздрави
по
њиховом
обичају
и
поче
им
разлагати
како
је
оно
царски
бимбаша
и
великодостојник
.
Изгледало
је
као
да
су
примили
ово
за
истину
и
већ
су
са
неким
поверењем
почели
прилазити
странцима
.
У
једанпут
чу
се
глас
једног
Арапина
.
—
То
је
лаж
!
Тај
бели
који
хоће
да
представља
бимбашу
то
је
робијаш
из
Мурзука
.
И
цело
се
племе
узруја
сви
потрчаше
у
чадоре
,
дочепаше
стреле
.
Фијук
стрела
поче
,
а
Али-Милева
одговори
први
пуцњем
из
пушке
.
Двојица
падоше
,
и
Мицко
опали
у
гомилу
и
обори
такође
двојицу
остали
се
разбегоше
.
У
највећој
брзини
напунише
тулуме
с
водом
и
урмама
и
наставише
пут
даље
.
Кад
су
били
већ
далеко
од
оазе
запитаће
Али-Милева
Мицка
.
—
Бога
ти
,
откуда
те
онај
Арапин
познаје
?
—
Ја
не
знам
,
али
мора
да
је
био
у
Мурзуку
кад
ме
ухватише
.
—
Богу
хвала
те
не
погибе
који
од
нас
,
а
уверен
сам
да
и
оном
који
би
остао
жив
не
би
лако
било
.
И
човек
најчвршће
воље
морао
би
да
клоне
на
путу
кроз
оваку
пустињу
.
Пред
сам
мрак
дођоше
код
једне
пећине
и
решише
да
се
ту
одморе
.
—
Али-Милева
буди
ти
на
стражи
до
поноћи
а
ја
ћу
да
спавам
,
па
ћу
те
онда
сменити
па
ти
спавај
!
—
Добро
,
пристајем
,
мени
се
и
онако
не
спава
.
Мицко
леже
и
не
прође
неколико
тренутака
,
поче
га
већ
сан
хватати
.
Још
у
првим
сну
чуо
је
Мицко
неко
шиштање
али
се
није
обазирао
на
то
јер
,
је
мислио
да
је
то
уображење
.
Пошто
је
већ
подуже
спавао
пробуди
се
па
опет
чује
неко
шиштање
.
—
Али-Милева
чујеш
ли
ти
како
нешто
шишти
.
Слушај
само
.
—
Ја
не
чујем
ништа
,
теби
се
чини
!
Шта
има
овде
?
Ја
не
видим
ништа
!
—
Погледај
над
пећином
изгледа
ми
да
нешто
шишти
.
Али-Милева
узме
пушку
,
запне
за
ороз
и
пође
на
пећину
.
Посматрао
је
и
десно
и
лево
.
Све
је
било
мирно
,
у
целој
је
околини
владала
гробна
тишина
.
Страх
би
сваког
варошанина
Европљанина
морао
хватати
од
оваке
неме
тишине
.
—
Баш
ништа
нема
овде
—
рече
Али-Милева
.
—
Добро
онда
сиђи
и
чувај
стражу
ја
ћу
те
после
сменути
.
Али-Милева
се
скиде
и
оде
опет
на
своје
место
.
Ветрић
је
лагано
помало
дувао
нихајући
лишће
на
палмама
.
И
поноћ
се
већ
приближавала
,
то
је
Али-Милева
познавао
по
звездама
.
—
Али-Милева
—
рече
Мицко
трљајући
очи
.
—
Ти
ниси
добро
разгледао
на
стени
мора
да
има
нека
животиња
.
Ја
више
нећу
да
спавам
.
—
Добро
,
онда
ти
стражари
,
па
ћеш
имати
кад
да
разгледаш
целу
стену
.
До
зоре
има
6
сати
,
то
је
довољно
време
да
разгледаш
целу
околину
.
Мицко
стаде
на
стражарно
место
а
Али-Милева
леже
крај
своје
камиле
и
заспа
мртвим
сном
.
Мицко
је
био
радознао
да
види
шта
има
на
стени
,
и
немогући
одолети
своју
радозналост
попне
се
на
стену
.
У
једном
крају
испод
једног
великог
камена
опазио
је
змију
необичне
величине
.
Одмах
помисли
да
пуца
на
њу
,
али
не
смеде
се
решити
на
тај
корак
јер
није
био
сигуран
да
ће
је
сада
моћи
да
погоди
.
Брзо
се
скине
са
стене
и
саопшти
Али-Милеви
шта
је
видео
.
—
Овде
нам
онда
не
вреди
остати
,
морамо
да
бегамо
.
—
Јесу
ли
опасне
змије
?
—
Не
дао
ти
Бог
да
те
она
загрли
.
Онда
знај
да
си
свршио
.
Мицко
и
Али-Милева
узјаше
своје
камиле
и
продужише
пут
кроз
пустињу
,
прво
врло
полако
да
не
би
змију
изазвали
да
их
јури
.
Десет
дана
су
тако
путовали
по
пустињи
и
ништа
им
се
немило
више
није
десило
.
После
десето-дневног
пута
дођоше
у
једно
арапско
племе
Туба
.
Људи
из
тога
племена
имају
кожу
жуто-црне
масти
и
веома
су
питоми
и
добри
људи
.
Мушки
су
убрађени
марамама
све
до
јагодица
и
само
им
се
очи
виде
,
а
женске
међу
тим
иду
слободне
без
марама
на
лицу
.
Ту
се
Мицко
и
Али-Милева
снабдеше
са
храном
и
водом
одмараху
се
неколико
дана
и
онда
продужише
пут
даље
.
Што
се
више
приближаваху
мору
све
су
бивали
радоснији
и
издржљивији
.
Пут
је
био
по
песку
и
камењару
.
Махом
су
путовали
дању
,
а
вијугали
су
по
странпутицама
да
их
не
би
сусрећали
људи
,
и
тако
су
пут
продужавали
.
Првих
дана
имали
су
довољно
хране
и
воде
,
али
последња
два
дана
нестало
је
воде
и
хране
.
Страшна
се
бура
осмог
дана
подиже
.
Песак
се
на
неким
местима
у
облику
стуба
подизаше
к
небу
,
атмосфера
постајаше
све
више
и
више
загушљива
.
—
Мицко
!
—
рече
Али
Милева
—
само
нас
Бог
може
сада
спасти
!
—
Ја
се
надам
у
помоћ
Господњу
—
рече
Мицко
.
—
Ваља
нам
брзо
терати
камиле
да
нађемо
бар
какво
место
где
и
најмање
брежуљака
има
.
—
Али
видим
да
и
камиле
неће
да
јуре
као
пре
!
У
том
тренутку
опази
Мицко
кроз
маглу
од
песка
неку
четвороножну
животињу
.
—
Али-Милева
,
видиш
ли
онамо
као
да
неки
курјак
трчи
к
нама
!
—
Где
?
—
У
правцу
твоје
камиле
!
—
Право
на
нас
.
—
Кажи
твојој
камили
да
легне
.
Мицко
и
Али-Милева
рекоше
арапски
камилама
да
легну
и
оне
полегоше
по
песку
.
—
Пуцај
Мицко
!
—
рече
Али-Милева
.
—
Ако
си
ти
више
пута
ловио
по
оваком
времену
,
боље
би
било
да
ти
пуцаш
.
Пушка
из
Али-Милевине
руке
одјекну
и
животиња
се
простре
на
песак
.
Приђоше
јој
и
Али-Милева
рече
да
је
то
курјак
и
да
му
само
џигерица
ваља
за
јело
.
Али-Милева
извади
нож
распара
је
и
извади
џигерицу
,
и
метне
је
у
торбу
.
—
У
истом
правцу
ваља
нам
ићи
у
коме
је
курјак
трчао
,
сигурно
је
да
ту
у
близини
има
каква
пештера
.
—
Да
не
залутамо
ако
се
будемо
враћали
?
—
запита
Мицко
.
—
Ја
сам
пустињски
син
немој
се
бојати
!
Само
напред
.
Камиле
појурише
у
правцу
у
коме
је
курјак
хтео
да
трчи
.
За
непуно
четврт
часа
стигоше
заиста
у
једну
пештеру
.
На
пољу
је
све
више
и
више
беснела
олуја
на
појединим
местима
створише
се
читави
брегови
од
песка
.
Камиле
легоше
крај
пештере
и
главе
увукоше
у
пештеру
а
Мицко
и
Али-Милева
уђоше
у
дубину
пештере
.
—
Ту
ћемо
се
одморити
и
сачекаћемо
док
ова
холуја
не
пређе
—
рече
Али-Милева
.
—
Кажи
ми
Али-Милева
искрено
,
колико
нам
дана
ваља
путовати
,
до
Триполиса
?
—
Ако
Бог
да
,
за
четири
дана
бићемо
у
Триполису
.
—
Али
видиш
Али-Милева
да
нам
је
нестало
хране
и
воде
,
а
жеге
су
ужасне
!
—
Можда
ћемо
наићи
где
на
воду
.
—
Ја
се
само
у
Бога
надам
!
рече
Мицко
.
Холуја
је
једнако
беснила
.
Пред
пештером
се
нагомилао
песак
,
изгледа
,
као
да
ће
затрпати
улаз
,
а
камиле
се
све
више
измицаху
у
пештере
,
као
да
се
и
оне
предвиђале
страховиту
буру
.
—
Али-Милева
!
—
рече
Мицко
.
—
Ако
овако
дуже
потраје
ја
ћу
овде
умрети
од
жеђи
и
глади
!
—
Ја
верујем
да
ти
је
тешко
али
се
мора
трпети
.
И
мени
је
тешко
,
као
урођенику
,
а
камо
ли
теби
.
После
два
сата
бура
је
престала
а
ваздух
се
почео
мало
по
мало
да
чисти
и
место
оних
пешчаних
облака
указа
се
дивно
азурно
небо
.
Ни
једног
облачка
не
беше
на
хоризонту
оно
дивно
чисто
плаветнило
,
уливаше
веру
и
наду
.
Али-Милева
изађе
из
пештере
,
посматрајући
небо
—
дуго
је
гледао
на
све
стране
и
као
урођеник
дошао
је
до
закључка
да
скоро
неће
бити
ветра
.
—
Ја
ти
верујем
!
Снага
ме
већ
почиње
напуштати
,
али
ја
ћу
се
можда
држати
још
који
дан
.
Да
пођемо
у
име
Бога
.
Они
се
спремише
,
узјахаше
своје
камиле
и
пођоше
.
Сметови
од
песка
променуше
површину
Сахаре
.
Где
је
пре
ветра
била
равница
,
сада
се
уздизаху
мали
већи
хумови
и
невешт
путник
врло
би
лако
могао
залутати
.
Али-Милева
је
навикао
на
ове
промене
и
није
му
могла
ништа
да
смета
овака
промена
.
Мицко
је
ишао
за
њим
,
не
разбирајући
куда
и
камо
.
Путовали
су
целу
ноћ
и
пред
саму
зору
заладнило
је
тако
да
су
обојица
дрхтали
,
а
нарочито
Мицко
који
је
иначе
био
оронуо
са
здрављем
.
Па
чак
и
хладноћу
било
је
много
лакше
сносити
но
ону
јаку
врућину
,
коју
је
Мицко
са
страхом
дочекивао
.
Што
се
више
дан
примицаше
у
толико
је
бојазан
била
већа
,
јер
Али-Милева
још
није
ни
једном
речју
помињао
да
се
бар
нада
да
у
близини
негде
има
воде
.
Сунце
већ
беше
високо
искочило
али
они
још
не
нађоше
воде
.
Мицко
поче
малаксавати
нагло
.
Када
је
Али-Милева
видео
да
Мицко
све
више
и
више
малаксава
појури
у
највећем
касу
шибајући
своју
и
Мицкову
камилу
.
Пред
само
подне
Мицко
онесвешћен
од
жеђи
и
глади
паде
са
камиле
.
Али-Милева
се
беше
у
први
мах
збунио
,
али
после
се
одмах
прибра
.
Он
скочи
са
камиле
и
постави
Мицка
колико
је
могао
у
сенку
његове
камиле
.
Своју
је
камилу
растоварио
па
јој
онда
рече
да
легне
.
Она
леже
а
Али-Милева
извади
нож
па
је
закоље
.
У
бурагу
камиле
било
је
довољно
воде
.
После
неколико
минута
пошто
се
вода
нихањем
кроз
ваздух
мало
охлади
,
даде
Али-Милева
Мицку
онако
млаку
да
пије
.
После
два-три
слаба
гутљаја
Мицко
се
поче
опорављати
Али-Милева
га
још
и
умије
што
још
више
окрепљавајући
на
Мицка
дејствовало
.
Али-Милева
се
пожури
да
ствари
које
је
са
своје
камиле
скинуо
метне
на
Мицкову
камилу
,
па
онда
обојица
узјашише
на
камилу
и
продужише
путовање
.
—
Буди
храбар
још
за
неколико
часова
и
ми
ћемо
наћи
воду
—
говораше
Али-Милева
Мицку
.
—
Хоћемо
ли
до
довече
наћи
воду
—
питаше
Мицко
.
—
Ја
сам
уверен
да
ћемо
је
наћи
!
Путовали
су
што
је
брже
могло
.
Мицко
је
прибрао
сву
снагу
а
Али-Милева
га
је
храбрио
указујући
час
на
један
час
на
други
предмет
који
би
био
близу
оазе
.
Пред
само
вече
опали
Али-Милева
камилу
бичем
рекавши
Мицку
да
је
оаза
близу
.
И
камила
већ
уморена
јурну
понова
у
каријеру
и
после
четврт
часа
хода
дођоше
на
једну
малу
оазу
.
—
Спасени
смо
!
—
рече
Али-Милева
.
—
Богу
хвала
!
—
рече
Мицко
.
Али-Милева
са
највећом
брижљивошћу
скиде
Мицка
са
камиле
и
положи
га
на
траву
,
затим
у
једној
мешини
додаде
Мицку
воде
.
Пошто
се
Мицко
напио
воде
растовари
све
ствари
са
камиле
и
напоји
камилу
,
па
је
опет
натовари
,
како
би
сваког
часа
,
ако
би
опасност
запретила
могли
да
бегају
.
—
Овде
нам
се
ваља
мало
одморити
,
два
часа
само
,
јер
још
ноћас
морамо
кренути
.
—
Али-Милева
!
Остави
ме
овде
да
мало
спавам
—
и
душа
ми
је
већ
уморна
!
—
Два
часа
имамо
времена
,
те
ако
тако
пођемо
бићемо
у
саму
зору
у
Триполису
.
—
Добро
,
само
ме
остави
да
мало
бар
спавам
.
Али-Милева
рече
камили
да
легне
а
и
он
сам
смота
једно
ћебе
и
леже
поред
Мицка
.
Настаде
опет
тајац
око
оазе
.
Само
би
по
кад
и
кад
дубоки
уздах
из
Мицкових
груди
реметио
ту
нему
тишину
.
Али-Милева
је
добро
знао
да
ће
Мицко
после
једног
а
најдуже
два
часа
опет
да
ожедни
и
да
ће
га
жеђ
пробудити
,
зато
је
и
он
безбрижно
спавао
.
Али-Милева
се
пробуди
после
два
сата
—
толико
су
по
његовом
рачуну
спавали
.
Он
се
пожури
да
опреми
камилу
напуни
мешину
с
водом
и
набере
колико
је
више
могао
урми
.
Када
је
све
било
готово
пробуди
и
Мицка
попне
га
на
камилу
и
онда
продуже
пут
даље
.
Ноћ
беше
дивна
.
Бледи
месец
достојанствено
је
гредео
по
чистом
плавом
небу
хладно
посматрајући
све
што
се
на
земљи
дешава
.
Топао
ваздух
чија
би
се
температура
једним
лаким
ветрићем
с
времена
на
време
мењала
,
будио
је
осећање
,
као
да
на
валима
ваздушним
плива
.
Камила
је
у
равномерном
касу
трчала
изгледаше
као
да
и
не
осећа
товар
на
себи
.
—
Мицко
!
—
рече
Али-Милева
—
Ми
морамо
целу
ноћ
путовати
,
јер
како
ми
небо
изгледа
биће
сутра
,
а
може
бити
и
у
саму
зору
опет
ветра
.
—
Кад
се
мора
онда
напред
!
—
рече
Мицко
.
И
пред
саму
зору
стигоше
у
Триполис
.
На
крајевима
вароши
беше
становништво
још
у
дубоком
сну
.
Јер
послове
,
које
су
ови
сиротни
становници
обављали
махом
су
радили
ноћу
.
Лагано
,
као
да
хоће
нешто
да
краду
прилазили
су
Али-Милева
и
Мицко
к
вароши
.
—
Сад
смо
спашени
!
—
рече
Али-Милева
.
—
Ето
видиш
ову
кућу
,
показујући
руком
на
једну
кућу
с
десне
стране
,
то
је
кућа
једног
мог
старог
пријатеља
.
Они
приђоше
вратницама
и
Али-Милева
скочи
са
камиле
и
удари
бичем
трипута
по
вратима
.
После
неколико
тренутака
изађе
из
куће
један
средовечан
Арапин
.
Назва
Бога
и
скривајући
се
за
једну
палму
која
беше
пред
вратима
упита
ко
је
.
Али-Милева
му
арапски
рече
неку
узречицу
и
своје
име
.
Арапин
одмах
дотрчи
к
вратима
отвори
их
и
љубазно
се
поздрави
са
Али-Милевом
.
Арапин
поче
тихо
говорити
кад
опази
Мицка
на
камили
.
—
Ко
ти
је
ово
?
—
рече
Арапин
тихо
посматрајући
Мицка
са
неким
неповерењем
.
—
Не
брини
драги
пријатељу
!
Ја
ћу
ти
већ
казати
—
добар
је
човек
,
а
сад
нам
дозволи
да
се
мало
одморимо
у
твојој
кући
—
рече
Али-Милева
.
—
Ти
знаш
да
ти
је
мој
дом
увек
био
отворен
—
рече
Арапин
.
Али-Милева
приђе
Мицку
и
помогне
му
да
се
скине
са
камиле
и
пошто
се
Мицко
поздрави
са
домаћином
уђоше
сва
тројица
у
кућу
.
Домаћин
те
куће
беше
стари
пријатељ
Али-Милевин
.
Они
су
се
познавали
из
ране
младости
,
хајдуковали
су
заједно
и
делили
и
зло
и
добро
много
година
.
Пре
десет
година
се
овај
домаћин
повукао
у
миран
живот
и
сада
му
онај
бурни
живот
изгледаше
као
бајка
.
Свака
па
и
најмања
епизода
из
тога
живота
била
му
је
драга
.
Мицка
је
домаћин
одмах
сместио
у
једну
одају
да
спава
а
Али-Милева
и
домаћин
причаху
један
другом
своје
доживљаје
из
младости
изгледаше
као
да
се
узајамно
храбре
и
драже
да
опет
почну
свој
стари
занат
.
—
Знаш
Али-Милева
—
рече
домаћин
.
—
Често
пута
кад
поведем
по
којег
Европљанина
да
му
показујем
пустињу
,
дође
ми
стара
крв
,
али
то
само
за
тренутак
,
па
одмах
пређе
!
—
Кад
си
већ
десет
година
мировао
не
вреди
да
се
опет
крхаш
по
пустињи
.
И
ја
мислим
док
се
вратим
кући
да
се
смирим
.
Дуго
су
разговарали
о
Мицку
и
његовој
судбини
.
Али-Милева
је
причао
о
робовању
своме
са
Мицком
описујући
у
најтужнијим
сликама
живот
њихов
у
тамници
.
Домаћин
је
слушао
немо
посматрајући
Али-Милеву
укоченим
погледом
а
на
лицу
му
би
се
с
времена
на
време
указивала
готовост
за
осветом
.
—
Шта
све
човек
није
у
стању
да
издржи
!
?
И
камен
би
се
морао
распасти
,
али
човек
остаје
жив
—
рече
домаћин
.
Али-Милева
леже
на
једну
простирку
и
заспа
дубоким
сном
,
а
домаћин
оде
у
варош
.
Пред
мрак
се
домаћин
вратио
кући
и
затекао
је
своје
госте
где
још
спавају
.
Он
прво
пробуди
Али-Милеву
а
овај
Мицка
.
По
свршеној
молитви
понуди
их
домаћин
да
вечерају
и
за
вечером
Али-Милева
запита
домаћина
за
неке
Грке
патриоте
.
Домаћин
им
даде
реч
да
ће
Мицка
одвести
код
једног
младог
Грка
који
је
велики
патриота
.
—
Како
видиш
побратиме
Мицко
ја
сам
те
спасао
,
а
мој
пријатељ
ће
те
још
одвести
у
кућу
хришћанску
.
Ја
сам
одржао
своју
реч
.
—
Немој
тако
побратиме
,
пођи
и
ти
с
нама
и
кад
ја
будем
у
том
човеку
нашао
заиста
патриоту
и
доброг
пријатеља
,
тек
онда
си
испунио
заклетву
своју
.
—
Па
добро
!
Ја
сам
иначе
хтео
,
да
још
ноћас
отпутујем
.
Ти
добро
знаш
да
ме
моја
чета
чека
са
највећим
нестрпљењем
.
—
Тако
ти
свега
на
свету
,
немој
ме
напуштати
,
док
се
не
уверим
да
сам
заиста
нашао
пријатеља
,
коме
се
могу
поверити
.
Средина
вароши
беше
оживела
,
по
кривим
узаним
и
слабо
осветљеним
улицама
ужурбао
се
беше
свет
да
посвршава
своје
послове
који
се
на
оној
несносној
дневној
врућини
нису
могли
урадити
.
Домаћин
позва
своје
пријатеље
да
пођу
у
варош
говорећи
да
је
сад
најбоље
време
.
И
они
се
кренуше
неким
узаним
побочним
улицама
кроз
неке
авлије
и
најзад
стигоше
пред
једну
велику
кућу
.
—
Овде
је
тај
Грк
патриота
—
рече
домаћин
окренувши
се
к
Мицку
—
уђи
пријатељу
и
он
ће
ти
учиниш
све
што
може
.
А
ми
можемо
ићи
.
—
Не
,
то
никако
!
Али-Милева
,
ти
ме
чекај
ту
пред
вратима
и
никога
не
пуштај
док
се
ја
не
вратим
.
—
Пристајем
и
на
то
!
—
рече
Али-Милева
.
—
Ја
одох
кући
Али-Милева
—
рече
домаћин
.
—
Ти
знаш
где
је
моја
кућа
,
па
кад
свршите
посао
врати
се
код
мене
.
Мицко
се
упути
у
авлију
и
успење
се
на
једне
степенице
које
су
излазиле
на
један
дугачак
ходник
.
Никога
од
послуге
није
било
а
ходник
је
био
осветљен
само
двема
лампама
које
су
врло
слабо
осветљавале
овај
дуги
ходник
.
Мицко
прислушкиваше
не
би
ли
чуо
где
год
разговор
,
свуда
је
било
мирно
,
само
у
дну
ходника
чули
су
се
гласови
мушки
и
женски
,
изгледало
је
као
да
се
препиру
.
Као
увек
,
Мицко
је
био
и
овога
пута
предострожан
и
лагано
приђе
вратима
да
сазна
којим
језиком
укућани
говоре
.
Сви
су
говорили
грчким
језиком
а
њиме
је
он
врло
добро
владао
.
Мало
је
размишљао
да
ли
да
уђе
или
не
,
али
се
најзад
реши
,
лупне
на
врата
и
уђе
у
собу
.
—
Добро
вече
,
добри
људи
—
рече
Мицко
.
Збуњени
и
преплашени
погледаше
Мицка
сви
укућани
—
за
неколико
тренутака
не
рече
ни
једне
речи
.
Једно
детенце
врисну
кад
је
опазило
Мицка
а
мајка
једна
млада
лепа
жена
ућуткиваше
га
милујући
га
по
образу
.
Домаћин
,
млад
и
интелигентан
човек
који
је
седео
у
зачељу
рече
доста
слободно
.
—
Шта
желиш
пријатељу
?
—
Не
бојте
се
,
ја
нисам
хрђав
човек
—
рече
Мицко
тронутим
гласом
.
—
Па
које
је
добро
—
рече
млади
човек
.
—
Ја
мислим
да
сам
у
хришћанској
кући
?
—
Јест
,
тако
је
.
—
Ако
си
ми
по
Христу
брат
помогни
ми
колико
можеш
.
—
Шта
желиш
,
кажи
!
—
Мене
је
грозна
невоља
дотерала
овамо
—
ја
сам
тражио
Хришћанина
јер
ме
некрсти
гоне
ево
целога
живота
.
—
Драги
пријатељу
и
по
Христу
брате
ја
ћу
ти
помоћи
колико
могу
.
—
Дозволите
ми
да
седнем
снага
ми
је
сва
малаксала
робујући
по
тешким
тавницама
турским
.
Ове
последње
речи
,
као
да
је
цело
друштво
узнемирило
,
али
домаћин
савлађујући
страх
приђе
вратима
и
зовну
слугу
.
Слуга
уђе
а
домаћин
га
изгрди
на
турском
језику
како
је
могао
човека
да
пусти
овамо
без
пријаве
,
и
заповеди
му
да
остане
у
соби
.
Слуга
стаде
по
заповести
код
врата
и
непрекидно
је
посматрао
Мицка
од
главе
до
пете
.
Дуго
је
слуга
размишљао
,
изгледаше
му
познат
лик
—
као
да
га
је
негде
виђао
.
Црте
на
лицу
беху
му
познате
али
се
ипак
није
могао
сетити
ко
је
?
—
Јеси
ли
гладан
пријатељу
?
рече
домаћин
.
—
Нисам
гладан
али
сам
жељан
слободе
.
—
Кажи
ми
одакле
си
и
шта
си
?
—
Ја
сам
из
Македоније
—
Србин
сам
.
—
Па
добро
,
причај
сам
како
си
допао
тако
тешке
тавнице
.
—
Дозволи
ми
да
зовнем
мога
пријатеља
он
ме
чека
на
вратима
—
рече
Мицко
.
Домаћин
нареди
слуги
да
зовне
оног
човека
који
је
доле
пред
вратима
и
слуга
посматрајући
Мицка
изађе
у
ходник
.
—
За
бадава
шаљете
слугу
,
мој
се
пријатељ
неће
маћи
с
места
док
ја
не
дођем
.
—
Онда
иди
па
га
зовни
а
ја
ћу
да
зовнем
мога
брата
,
да
те
види
и
он
је
био
по
тим
турским
затворима
.
Мицко
изађе
у
ходник
и
кад
дође
до
пола
ходника
чуо
је
Али-Милевин
глас
,
како
не
пристаје
да
дође
у
кућу
.
Идући
тако
кроз
ходник
размишљаше
о
брату
домаћиновом
,
премишљао
је
да
тај
брат
није
какав
турски
чиновник
који
ће
га
опет
лишити
слободе
.
Хиљаду
мисли
пролетеше
му
кроз
главу
.
Беше
већ
дошао
до
самих
степеница
и
тада
викне
Али-Милеву
:
—
оди
не
бој
се
,
у
хришћанској
смо
кући
.
Кад
се
Али-Милева
уверио
да
га
Мицко
зове
он
се
успење
на
степенице
и
приђе
Мицку
.
Слуга
их
је
пратио
посматрајући
обојицу
.
Изгледаше
му
као
да
обојицу
познаје
.
—
Овај
домаћин
оде
да
зове
свога
брата
,
мени
се
чини
да
ће
то
бити
какав
турски
чиновник
—
рече
Мицко
Али
-
Милеви
на
арапском
језику
.
—
Ако
је
