штосупрот
воље
његове
закључили
,
он
је
искупљао
момке
своје
и
заповедао
да
пуцају
у
собу
,
где
је
совјет
био
,
вичући
:
«
дедерте
ми
напоље
те
блебетуше
,
лако
је
њима
у
топлој
соби
седити
и
писати
законе
,
али
ако
Турци
поново
на
Србију
ударе
,
ко
ће
пред
њи
ићи
,
опет
нико
други
него
ви
и
ја
,
»
показујући
руком
на
своје
момке
.
Сплетке
међутим
нису
престајале
,
оне
су
све
више
подривале
извршителну
власт
Кара-Ђорђа
.
Ђорђе
је
морао
непрестано
да
се
по
логорима
налази
и
да
турске
нападаје
одбија
,
па
незнајући
како
да
превласти
совјета
на
пут
стане
,
дође
на
ту
мисао
,
да
противу
ових
славољубивих
људи
,
који
врховну
власт
његову
подривају
,
заштите
на
другом
ком
месту
потражи
.
Он
се
обрати
прво
на
једноверну
и
једнокрвну
Русију
.
Овим
пониче
први
раздвој
између
Кара-Ђорђа
и
Милоша
,
који
је
при
свој
својој
младости
имао
велики
уплив
код
совјетника
.
Мњење
његово
било
је
,
једино
ослонити
се
на
народ
,
а
у
случају
нужде
у
преговоре
мира
упустити
се
,
са
Турском
која
је
већ
толиким
од
Срба
задобивеним
биткама
добро
застрашена
била
,
и
која
би
полугосподарство
српско
признала
,
да
се
сами
могу
слободно
по
својим
законима
уредити
и
сами
себи
старешине
изабирати
.
Милош
није
с
тога
допуштао
,
да
се
други
ко
у
управна
дела
отачаства
меша
,
јер
је
скроз
провидио
сплетке
,
које
отуда
полити
могу
.
Кара-Ђорђе
напротив
све
је
у
лаку
руку
узимао
,
ма
да
је
виђао
да
се
упливом
руским
подиже
опозиција
међу
војводама
и
совјетом
,
ипак
намисли
он
да
ово
зло
у
корену
сатре
,
и
да
силу
ову
у
своје
интересе
увуче
,
подложивши
себе
под
њено
покровитељство
.
Ово
му
је
била
највећа
погрешка
,
која
му
је
и
пропаст
проузроковала
.
И
без
сваке
сумње
,
кад
је
Кара-Ђорђе
под
скут
њен
дошао
,
народ
српски
већ
је
напред
опредељен
био
,
да
буде
мост
за
случај
каква
непријатељства
између
порте
и
Русије
,
а
може
бити
да
постане
и
цена
њихова
помирења
и
јачи
услов
њихова
договора
,
ал
свакојако
пак
да
никад
ништа
не
добије
.
А
то
је
опет
оно
што
се
и
догодило
и
што
је
Милош
већ
у
напред
предсказао
.
У
својој
нади
,
коју
је
полагао
на
посредовање
Русије
,
Кара-Ђорђе
се
страховито
превари
.
Човек
,
који
знаде
за
све
невоље
,
што
су
се
код
Срба
за
то
време
догодиле
,
могао
би
помислити
:
да
је
у
исто
доба
и
зао
неки
дух
у
великаше
српске
ушао
и
то
на
она
иста
врата
,
која
су
у
Србији
Русији
непаметно
отворена
...
Раздор
пониче
на
све
стране
.
Опозиција
је
задобила
нове
потпоре
,
да
у
том
жалосном
унутрашњем
раздору
у
ком
је
досадањи
углед
Русије
у
Србији
пао
,
Турци
се
поново
осилише
и
оснажише
.
Страховити
догађаји
,
који
би
и
најјачи
престо
на
земљи
оборили
,
морали
су
за
собом
повући
и
оборити
и
онога
,
који
је
себи
тек
почео
крчити
пута
да
на
овај
седне
.
Русија
,
која
је
савезу
Ђорђевом
жртвовала
сталност
свога
народа
,
бојећи
се
Наполеона
,
направи
мир
са
Турском
у
мају
1812
.
год
.
Турчин
кад
није
морао
више
своју
војску
супрот
страховите
и
силне
Русије
обраћати
,
обрати
сад
ову
супрот
Србије
,
и
онда
му
је
био
лак
посао
са
Србима
.
Јадни
Србијанци
морадоше
сад
опет
у
бој
загазити
и
оружје
у
руке
узети
,
да
бране
своју
слободу
,
која
је
драгоценом
крвљу
њиховом
купљена
била
.
Русија
при
утаначивању
мира
,
није
са
Турском
ништа
за
олакшање
Срба
уговорила
и
порта
сад
подигне
сву
своју
силу
на
Србију
.
Сад
султан
одважно
пође
да
са
големом
Србију
брзо
прегази
и
покори
.
Педесет
хиљада
војника
скупе
се
под
заставу
Куршид
паше
.
Кара-Ђорђе
нема
да
му
на
супрот
стави
ни
двадесет
хиљада
војника
.
Овде
га
лоша
срећа
послужи
:
Његова
звезда
почела
је
јошт
од
1800
.
год
.
тавнити
.
Унутрашњи
раздори
све
већма
и
већма
узимаху
маха
,
одушевлење
оно
,
које
је
у
први
мах
чудеса
стварало
,
сад
је
са
свим
већ
оладнило
.
Само
је
остао
прост
народ
,
и
у
њему
једином
могао
си
наћи
пожртвовања
и
одважности
за
отачбину
.
Године
1812
.
и
1813
.
нису
за
Србију
ништа
друго
биле
,
до
низ
беда
и
невоља
.
Турци
су
освојили
сва
изгубљена
места
,
и
спремају
се
да
Србима
грозно
зајам
врате
.
Страх
обузе
срце
свију
војвода
,
а
кроз
овај
страх
ваља
разумети
јоште
и
ону
немоћ
,
оно
безнаравије
,
које
уједно
одузима
и
жељу
и
надежду
за
победом
.
Данас
сваки
ти
од
њи
има
по
нешто
да
изгуби
...
Сваки
гледа
сретство
и
начин
како
да
прикрије
своје
богатство
,
које
је
задобио
...
и
да
личност
своју
и
породице
своје
обезбеди
,
и
да
све
оно
одели
од
општег
блага
,
од
народног
дела
.
Боже
мој
Боже
!
Како
ли
је
жалосно
и
изрећи
те
ствари
,
каво
ли
је
ужасно
видити
их
где
се
они
у
делу
показују
,
као
да
би
тим
хтели
потврдити
,
да
су
народи
вечно
осуђени
да
служе
,
за
подножје
частољубивим
.
Све
војводе
српске
,
које
се
користише
добивеним
биткама
и
обогатише
се
,
изузимајући
јединог
Милоша
,
који
је
са
негодовањем
од
себе
одбијао
,
невера
браћи
својој
бити
,
—
побегли
су
у
Аустрију
,
где
код
тамошњег
двора
просијачише
,
да
им
се
тамо
пониженим
и
презреним
дозволи
живити
.
И
Кара-Ђорђе
,
који
никоме
доли
једном
народу
своме
имађаше
за
своје
узвишење
да
захвали
,
као
највећа
кукавица
оставља
отачаство
своје
,
одриче
се
чина
,
који
му
је
од
сабраће
поверен
.
Он
их
оставља
изложене
свирепству
разјарених
победитеља
.
И
он
побеже
у
Аустрију
,
а
отуд
оде
у
Русију
.
Тамо
су
га
лепо
примици
.
Пад
једног
човека
повукао
је
за
собом
пропаст
целог
народа
...
Несретни
Ђорђе
слави
се
по
православној
Русији
,
њему
се
са
свију
страна
ласка
.
Ордени
га
украшавају
,
пензију
му
дају
,
а
народ
у
ропству
турском
пишти
.
Но
његов
немирни
дух
,
можда
грижа
савести
ил
страшна
судба
,
ил
пре
свега
казнећа
десница
божија
,
за
учињену
неверу
браћи
својој
-
наведе
га
,
те
се
у
Србију
тајно
као
какав
кривац
поврати
.
Једни
веле
да
је
зато
опет
у
Србију
прешао
био
,
да
покуша
подићи
опет
побуну
у
народу
;
други
опет
да
изнесе
силне
новце
,
које
је
закопао
био
у
пољу
.
У
туђе
руво
преобучен
,
пали
јунак
српски
враћа
се
срамно
ноћу
,
на
земљу
отачаства
свог
!
—
Дал
је
већ
унапред
издат
био
?
Сутра
дан
је
глава
Кара-Ђорђева
била
изложена
у
Београду
.
ИX
.
Цветна
недеља
1815
.
год
.
Кара-Ђорђе
грдоба
српске
револуције
пао
је
у
прах
...
Аустрија
под
својим
надзором
држи
српске
војводе
,
који
су
небројено
пута
водили
браћу
своју
на
победу
;
они
су
у
ствари
самој
били
заточници
светога
савеза
...
.
Турска
је
опет
повратила
своје
старо
господарство
у
Србији
,
а
без
да
је
и
једна
једина
држава
хришћанска
и
једне
речи
за
Србе
проговорила
.
Турци
опет
на
увек
ступише
у
притјажање
робља
свога
,
законитост
је
турска
сад
на
среди
.
И
зајиста
у
најжешћим
бојевима
што
су
вођени
и
у
најужаснијим
биткама
,
где
је
крв
потоком
текла
,
нису
се
никад
Турци
тако
грозно
и
ужасно
светили
несретним
Србима
,
као
сада
.
Године
1813
,
1814
,
1815
,
обиљежене
су
у
светској
повесници
за
јуначки
народ
српски
,
као
период
невоља
,
срамоте
и
нечувеног
мучења
.
И
сама
сенка
права
и
правице
народње
изчезла
је
.
Ово
сад
није
био
више
само
побеђени
народ
,
којег
би
Турци
наметом
ратним
угњетавали
;
већ
је
држан
као
непослушно
робље
,
које
је
турска
батина
под
ланац
доводила
.
Ни
једна
једина
сила
хришћанска
нехтеде
подићи
гласа
свога
за
ове
мученике
христове
.
Русија
није
се
као
покровитељка
ставила
у
средину
између
мучитеља
и
жртава
;
требало
је
да
Срби
сад
изкијају
грех
,
што
су
се
двадесет
година
јуначки
борили
за
повратак
изгубљене
слободе
...
Све
је
сад
дозвољено
било
Турцима
,
они
су
могли
сад
без
одговора
сећи
старце
,
жене
и
деду
оних
,
који
су
се
борили
у
редовима
српског
устанка
;
попалити
и
са
земљом
сравнити
куће
,
поватати
младе
девојке
за
своје
хареме
,
а
младиће
за
своју
војску
,
отерати
стадо
и
истеривати
и
изнуђавати
од
народа
тешке
роботе
.
Свака
тужба
утишана
је
била
бичем
,
а
лармање
смрћу
.
Шта
је
могао
сирома
народ
супрот
ових
гонитеља
чинити
,
кад
је
био
остављен
од
свију
оних
,
који
су
га
на
побуну
изазвали
и
који
су
га
у
бој
водили
,
а
тако
лудо
и
тако
нечовечно
оставили
и
предали
немилосрдној
освети
турској
.
Нису
ди
зар
ти
људи
самим
тим
делом
показали
,
да
су
очајавали
о
отачбини
својој
,
и
да
су
сами
упропастили
дело
слободе
?
И
при
свеж
том
дошло
је
било
магновење
,
у
ком
је
турско
тиранство
постало
тако
несносно
,
да
је
морало
пасти
под
сопственом
својом
претераношћу
.
Јаук
очајнички
дигне
се
до
неба
,
и
захори
се
од
једног
краја
Србије
до
другог
:
«
Рат
!
рат
!
освета
Турцима
!
»
Цео
је
народ
разумео
вику
,
сви
су
је
повторавали
,
смрт
на
бојишту
била
је
јоште
једино
прибежиште
од
свију
беда
и
невоља
,
које
подносише
.
Сви
су
жељели
рат
,
само
никог
није
бало
,
ко
би
јих
предводио
и
ко
би
им
вођа
био
.
Овога
вођу
бог
им
је
послао
.
На
цвети
1815
.
год
.
искупио
се
био
силан
народ
у
таковској
цркви
на
молитву
.
Наједанпут
указа
се
на
прагу
црквеном
човек
један
,
под
оружјем
светлим
,
вијући
заставу
у
руци
својој
,
на
којој
су
биле
белим
словима
написане
ове
речи
:
«
Отачаство
,
Слобода
!
“
«
Браћо
!
повика
он
,
лакша
је
смрт
од
ропства
,
дај
да
дигнемо
оборено
чело
јошт
једанпут
,
да
изложимо
наше
јуначке
прси
непријатељу
.
На
оружје
!
!
Одушевљен
усклик
предусрете
речи
ове
.
„
На
оружје
,
на
оружје
!
»
повика
народ
.
„
Браћо
!
“
одговори
Милош
,
«
ја
ћу
напред
.
Ако
паднем
,
газите
преко
мога
тела
и
непрестајте
борити
се
докле
последњи
Србин
или
последњи
Турчин
не
падне
.
Ово
је
рат
изтребљења
,
кога
у
име
божије
почињемо
и
тражимо
слободу
или
смрт
,
размислите
се
!
“
Гласом
,
на
оружје
,
на
оружје
,
затресоше
се
на
ново
сводови
цркве
.
Људи
се
купе
около
Милоша
,
грле
га
,
старци
се
пењу
на
столове
да
га
виде
и
благосиљају
;
жене
пребледиле
и
од
страха
онемиле
,
читају
у
себи
молитве
,
које
се
недаду
овде
описати
.
Ови
људи
што
ево
жедне
за
бојем
,
то
су
њихова
деца
,
њихови
мужеви
,
оцеви
и
браћа
.
У
овом
светом
тренутку
свака
је
зебла
за
предметом
своје
љубави
.
Пред
очима
сваке
поједине
развијао
се
цео
род
патње
и
немира
,
дуго
и
предуго
сљедовање
ужасних
пожртвовања
.
У
срцу
српске
жене
имаде
осећаја
и
за
отачбину
,
она
знаде
даном
приликом
на
страшноме
месту
постојати
и
умрети
за
њу
.
„
Браћо
!
“
настави
Милош
,
«
све
је
већ
за
устанак
спремљено
,
само
дајте
јошт
онима
знати
који
нису
овде
,
да
приправни
буду
,
да
се
на
први
знак
под
заставу
искупе
.
Жене
,
деца
и
старци
што
нису
за
оружје
,
нека
иду
одма
у
шуме
код
браће
наше
ајдука
.
Они
се
примише
да
их
ране
,
те
да
нам
у
том
рука
помоћ
буду
,
па
и
у
свакој
ратној
нужди
и
потреби
,
они
су
се
сви
заклели
Христом
Спаситељем
,
да
ће
то
одржати
,
па
дај
да
се
и
ми
тако
заверимо
:
да
нећемо
дотле
оружја
положити
,
довле
незадобијемо
нашу
слободу
.
»
Са
највећим
ускликом
очајања
изрекоше
заклетву
ову
,
преко
прага
црквеног
прелазећи
,
сви
се
закуну
да
ће
се
само
као
победиоци
натраг
повратити
.
Сад
са
свију
страна
почну
врвити
гомиле
,
које
су
задахнуте
биле
одушевљењем
.
Свештеници
,
који
великог
уплива
имадоше
на
ратоборни
дух
овога
народа
;
показаше
му
прстом
на
небо
,
где
је
награда
за
њихово
свето
дело
,
те
да
призову
у
помоћ
Бога
као
покровитеља
и
тим
му
предсказиваху
непобедимост
.
Осам
дана
прошло
је
већ
,
од
како
се
Милош
у
цркви
народу
показао
.
Све
што
је
нужно
,
већ
је
у
највећој
тајности
спремљено
.
Час
отсудни
за
полазак
у
свети
бој
дошао
је
...
Нејач
српска
,
жене
,
деца
и
старци
остављају
куће
своје
и
беже
у
гору
ајдуцима
.
Свака
кућа
понела
собом
само
оно
што
је
понети
могла
,
стада
са
млади
пастири
ишла
су
пред
овом
жалосном
и
тијом
свитом
,
коју
су
до
брегова
чували
оружани
људи
,
који
ће
сутра
на
отвореном
пољу
стати
на
супрот
Турчину
.
Величанствена
је
и
дивна
духовска
ноћ
.
Смирени
народ
бегајући
упути
се
цркви
у
Таково
,
где
мало
застаде
.
Црквена
врата
отворена
су
.
Жене
полете
унутра
и
падају
на
колена
;
мушки
стоје
гологлави
на
пољу
,
чувајући
стражу
на
улазцима
.
Месец
просијава
кроз
облаке
и
осветљава
својим
тавним
и
жалосним
зрацима
овај
тужни
призор
.
Свештеник
величанственог
изгледа
у
светом
оделу
код
олтара
је
,
тамо
стоји
он
и
баца
погледе
на
своју
околицу
,
дуга
бела
коса
спустила
се
на
рамена
,
бела
као
снег
брада
покривала
му
је
јуначка
прса
његова
.
Његово
смежурано
лице
са
цртама
јако
означеним
,
показиваху
решителност
и
храброст
његову
.
Свештеник
је
овај
већ
двадесет
година
војевао
у
редовима
првог
устанка
српског
.
Старост
је
изнурила
снагу
његове
јуначке
мишице
,
но
кад
му
није
можно
више
да
бојак
бије
,
он
подпаљује
ватреним
и
одушевљеним
речма
срца
народна
,
за
свето
подузеће
и
вечити
бој
против
Турчину
.
Неколико
тренутака
,
посматрао
је
он
тихо
и
мирно
плачућу
гомилу
нејачи
српске
,
што
је
клечала
пред
његовим
ногама
иштући
благослова
;
за
тим
весело
погледа
напоље
на
гомилу
војника
,
наду
мајке
Србије
.
Велики
дрвени
крст
,
кога
је
до
тога
часа
у
руци
својој
непомично
држао
,
подигне
он
,
и
почне
говорити
:
Сиротим
и
жалосним
овим
душама
,
који
се
Богу
моле
казује
он
:
„
да
живот
српских
жена
није
ништа
друго
до
вечита
жртва
роду
и
породу
,
жртва
по
нужди
времена
и
потреби
опште
користи
.
Оне
у
дане
пуног
искушења
морају
се
показати
храбре
и
одважне
,
као
и
јунаци
сами
,
да
с
тим
засведоче
,
да
су
праве
Српкиње
,
достојне
кћери
српске
отачбине
!
“
—
После
ових
речи
изађе
из
олтара
,
пређе
преко
цркве
и
стане
на
прагу
црквеном
и
са
највећим
одушевљењем
благослови
пред
њим
стојећи
наоружани
народ
и
рече
им
:
„
Вама
,
унуцима
јунака
,
вама
избраним
господо
,
остављено
је
да
довршите
дело
ваших
отаца
.
Људи
пролазе
,
отачаство
је
бесмртно
!
Срећни
,
срећни
по
хиљаду
пута
они
су
,
који
умиру
на
бојишту
пред
врагом
страшним
,
њихова
имена
вечито
се
славе
на
земљи
!
Пођите
мученици
слободе
,
пођите
!
Оне
,
који
се
у
часу
повратка
не
нађу
овде
,
наћи
ћемо
тамо
горе
у
небу
,
где
нигда
проклети
Турци
завирити
неће
...
.
Идите
сад
славна
децо
старе
наше
мајке
Србије
,
ступајте
са
поверењем
проти
полумесецу
и
знајте
,
да
ће
он
свугде
своје
рогове
спустити
пред
вама
,
јер
Христос
господ
војује
с
вами
,
ви
ће
те
свугде
победити
и
на
веки
победитељи
остати
!
!
!
»
Место
и
доба
,
па
глас
и
одушевлење
свештеника
,
којим
је
речи
ове
изговорио
,
даде
овом
призору
сасвим
други
вид
и
ули
у
душу
свију
одважност
и
одушевлење
за
сваку
жртву
.
Сви
су
већ
предали
душу
своју
на
олтар
народне
слободе
!
!
!
Сви
ено
одоше
са
највећим
одшевлењем
у
бој
!
—
После
неколико
часова
роди
се
и
сунце
и
осветли
страшни
пустош
остављеног
села
.
X
.
Кнегиња
Љубица
.
Милош
је
јошт
један
једини
био
између
свију
вејвода
и
ратних
другова
Карађорђевих
,
који
није
хотео
оставити
земљу
и
браћу
своју
,
те
бегати
у
туђину
:
«
Шта
ми
помаже
»
—
одговорио
је
он
с
негодовањем
онима
,
који
су
му
саветовали
да
бежи
—
«
спасти
живот
мој
,
кад
ће
жена
моја
и
моја
стара
мајка
пасти
у
руке
крволоцима
,
кад
ће
оружје
другова
мојих
,
што
су
остали
дома
,
без
обране
остати
изложени
беснећем
победитељу
.
С
њима
сам
делио
сретне
дане
,
славу
и
драгу
слободу
,
с
њима
изгледаћу
у
невољи
овој
на
боље
дане
,
и
с
њима
подједнако
делићу
невољу
.
Доста
је
народа
изгинуло
самном
,
па
неће
бити
никакве
неправде
ако
и
ја
са
народом
погинем
и
пропаднем
.
»
Он
се
покори
Али-Аги-Серчесми
,
и
преда
ну
сабљу
своју
,
а
поврати
се
натраг
дому
своме
да
оре
и
копа
.
Мили
брат
његов
Милан
,
већ
је
упокојио
се
био
као
војвода
од
Рудника
,
ког
је
јунаштво
његово
на
тако
високи
чин
узвисило
.
Милош
се
сад
повуче
у
свој
мирни
кућевни
живот
,
а
оставио
је
будућности
избавлење
и
ослобођење
отачаства
,
док
се
неби
снага
народна
мало
опоравила
,
која
је
већ
двадесет
петгодишњом
борбом
изнурена
била
.
Но
страховита
изнуђења
и
грозна
мучења
несретног
народа
,
изтргну
га
јошт
пре
времена
из
свог
мирног
кућевног
живота
,
те
је
ноћну
тишину
определио
био
за
то
,
да
у
тој
удеси
план
за
устанак
,
и
сретство
набави
за
умишљену
побуну
.
Код
народног
свештенства
нашао
је
у
томе
јаког
одзива
,
њиховим
настојавањем
и
њиховом
потпором
удеси
он
свој
план
и
устанак
букне
на
његов
глас
лицем
на
празник
Васкресења
Христова
.
Ову
је
побуну
сада
сам
Милош
на
своју
руку
водио
и
за
дивно
чудо
;
она
се
добро
и
сретно
по
народ
свршила
.
Но
пређе
,
него
што
са
побуњеним
Србима
прођемо
кроз
све
редове
њихова
устанка
,
пређе
,
него
што
изађемо
на
крваво
бојиште
,
где
ће
нам
памет
стати
,
кад
нам
у
сред
страховитог
разбојишта
сине
појетички
образ
Љубице
—
жене
Милошеве
.
Зато
за
упознати
чудновату
жену
,
која
тако
знамениту
и
велику
улогу
игра
у
ослобођењу
Србије
,
ваља
да
се
са
неколико
година
назад
повратимо
на
оно
доба
,
кад
је
Кара-Ђорђе
први
пут
Србе
побунио
.
У
битки
једној
,
коју
су
Турци
противу
узбуњених
Срба
у
Босни
имали
,
буду
они
од
Срба
побијени
,
и
натраг
се
повуку
,
а
Срби
мало
од
умора
одану
.
Ту
на
месту
бојном
,
које
је
крвљу
њиховом
орошено
,
од
умора
изнемогли
,
мало
застану
.
Богати
турски
шатори
,
што
су
јих
они
истина
Бог
скупо
платили
,
служе
им
за
кров
ове
ноћи
.
Пошто
се
од
свуда
прво
страже
понамештају
,
војводе
и
војници
потраже
у
лакоме
сну
потпоре
,
за
предстојећу
битку
,
која
ће
опет
с
почетка
зоре
да
одпочне
.
У
целом
логору
само
је
један
једини
човек
будан
,
и
на
ногу
он
бдије
над
свима
.
Дух
његов
мира
нема
,
он
је
пред
очима
имао
то
:
Турци
могу
се
ненадно
повратити
,
на
њих
напасти
,
побити
јих
и
растерати
,
а
отето
разбојиште
опет
преотети
.
Човек
овај
,
који
је
врло
бистар
и
разборит
био
,
за
кога
час
мира
никад
некуца
,
то
је
био
један
млад
земљеделац
просто
као
и
остали
војници
обучен
.
Знак
од
белог
платна
,
што
је
на
десном
рамену
његовом
носио
,
и
што
је
између
два
прекрштена
мача
као
крст
изгледао
,
говорио
ти
је
,
да
је
то
вођа
ове
војске
.
То
је
био
Милош
,
кои
је
јошт
као
дете
од
18
година
,
уз
народну
ствар
пристао
и
свугде
се
храбар
и
одважан
показао
.
Сад
га
је
баш
народ
за
предводитеља
ове
војске
изабрао
.
Редом
обилазећи
све
понамештане
страже
,
дође
и
до
једне
разваљене
куће
,
којој
су
топови
само
један
рогаљ
оставили
.
Усред
камена
и
разореног
прибора
кућевног
леже
два
мртва
тела
.
Бадава
се
једна
женскиња
мучи
,
да
једном
од
њих
крпом
обустави
крв
,
која
силно
из
ране
тече
.
Први
јутарњи
зраци
осветлили
су
овај
ужасни
и
жалосни
призор
.
Милош
се
приближи
,
женскиња
главу
подиже
гере
,
очи
су
јој
црвене
од
силног
плача
;
а
красне
црте
смућеног
лица
јој
издавале
су
,
да
се
она
у
највећем
очајању
налази
.
Она
му
кроз
плач
рече
:
«
Све
је
бадава
,
Бајо
је
мртав
,
већ
је
и
оладнио
,
и
мој
близанац
Јован
и
он
је
прошао
,
и
он
је
ево
погинуо
!
Ево
где
и
његов
живот
изтиче
са
крвљу
његовом
,
а
од
зарубка
сабље
турске
.
»
Ове
речи
изговорила
је
она
са
највећом
разјареношћу
и
чуством
пуним
осветољубља
.
Брзо
затим
ухвати
Милоша
за
руку
,
довуче
га
до
крпе
крваве
,
која
затвараше
рану
на
глави
Јовановој
и
рече
му
:
«
Остани
овде
,
молим
те
Милоше
,
ја
ћу
брзо
отрчати
да
донесем
воде
с
потока
,
да
му
рану
оперем
,
»
затим
узе
један
у
полу
разбијен
суд
,
и
лака
као
срна
изтрчи
напоље
.
«
Сирота
Љубица
,
сирота
девојка
,
»
уздане
Милош
гледећи
за
њом
.
Жалосни
и
срце
цепајући
поглед
баци
он
на
оба
пред
њиме
умирућа
рањеника
,
на
Бају
и
Јована
,
другове
његове
из
детинства
,
који
су
до
јуче
у
боју
били
с
њиме
.
«
Тако
,
»
горко
узданувши
рече
:
«
Тако
протиче
капља
по
капља
крви
српских
синова
...
.
тако
ти
ужасни
бој
сваки
дан
гута
бранитеље
нашег
несретног
отачаства
.
“
За
пет
минута
само
,
од
како
је
млада
девојка
отишла
,
јадни
рањеник
са
последњим
уздисајем
испусти
и
душу
своју
.
Она
вративши
се
мислећи
да
може
још
коме
помоћи
саже
се
.
Милош
је
задржи
,
и
са
великом
тугом
рече
јој
:
«
Љубице
,
сад
је
већ
све
бадава
.
Јован
је
испустио
душу
своју
и
отишао
је
Богу
на
истину
,
да
се
нађе
са
оцем
и
браћом
својом
.
»
Несретна
девојка
са
збуњеним
погледом
,
руке
склопи
и
повика
:
„
Отац
,
мати
и
браћа
...
.
сви
су
тамо
горе
,
а
ја
једна
саморана
...
ја
сама
самцита
овде
на
земљи
.
»
„
Немој
тужити
девојко
,
немој
плакати
Љубице
,
ти
знаш
да
девојке
,
жене
и
сестре
умрлих
на
бојишту
наших
другова
,
налазе
у
свакоме
војнику
српском
,
који
за
слободу
отачбине
војује
,
оца
,
браћу
и
мужеве
.
»
«
Сви
исечени
од
Турака
о
спаситељу
мој
.
»
врисне
она
и
подигне
очи
своје
к
небу
као
да
је
тим
погледом
молила
Бога
за
освету
погинулих
својих
.
Ништа
није
жалосније
од
овог
тужног
призора
,
али
ништа
тако
и
некарактерише
народ
и
дела
српска
;
отац
и
четири
брата
Љубичина
,
стајаху
под
заставом
попа
Луке
Лазаревића
који
је
у
овоме
крају
први
побуну
подигао
и
сада
их
више
међу
живима
нема
.
Пређе
него
што
се
,
војска
српска
са
тога
поља
кренула
,
заклоне
они
оно
,
што
је
остало
најдрагоценије
иза
њих
,
а
та
је
драгоценост
била
Љубица
и
мајка
њезина
.
Њих
двоје
по
налогу
Милошевом
одведу
горе
у
Шумадију
и
предаду
их
браћи
ајдуцима
,
да
их
чувају
,
докле
се
год
они
борили
буду
под
заставом
слободе
.
Ни
пуних
шест
месеци
нису
браћа
ни
отац
Љубичин
под
заставом
слободе
војевали
.
Мати
Љубичина
видила
је
своју
крајњу
пропаст
:
кућа
њена
попаљена
и
разорена
,
поља
осветом
турском
потрвена
.
Она
није
могла
дуго
преживити
два
своја
изгубљена
чеда
,
срце
јој
је
од
тешке
жалости
за
њима
препући
морало
.
Она
је
наскоро
умрла
.
У
то
доба
Љубица
је
тек
петнајсту
годину
живота
свога
навршила
,
и
она
се
одважи
да
иде
другој
својој
родбини
:
„
бар
да
од
све
туге
привезујем
ране
њихове
.
»
Жене
српске
при
овој
народној
борби
осветлаше
образ
и
себи
и
својима
.
Једне
су
из
шума
,
где
су
у
заклону
биле
,
носиле
у
логоре
кроз
сто
невоља
рану
војницима
;
друге
су
опет
стале
уз
мужеве
и
браћу
своју
,
и
у
редовима
српским
војевале
супрот
Турака
,
и
на
својих
леђи
износили
су
са
сред
бојишта
рањенике
своје
.
У
целом
овоме
заробљеном
народу
куцало
је
једно
родољубиво
срце
.
Људи
и
жене
,
радо
су
стављали
живот
свој
на
жртву
,
само
да
поврате
земљи
својој
изгубљену
слободу
.
Смрт
су
они
презирали
.
Шта
им
је
важио
живот
без
слободе
,
а
у
окови
турски
!
И
тако
је
,
оног
дана
,
о
којем
говоримо
овде
,
Љубица
,
ова
неустрашима
млада
девојка
на
коњу
,
а
на
браће
своје
страни
,
гледала
их
где
један
за
другим
смртно
рањени
падају
!
После
победе
,
која
је
њу
тако
скупо
стала
,
дошла
је
она
корачајући
кроз
мртве
и
умируће
војнике
,
да
потражи
своје
рођене
...
донела
их
је
сама
на
своји
рамени
тамо
,
где
овог
магновења
плаче
и
нариче
над
њима
.
Руке
своје
на
срцу
држећи
рекне
она
:
„
Моје
сузе
немисле
престати
!
—
Дан
свиће
,
а
кроз
један
час
кренуће
се
и
војска
,
мени
остаје
само
јошт
једна
дужност
да
ју
испуним
!
»
—
придода
она
са
свим
суморно
:
„
Милоше
!
—
помози
ми
да
ископам
раку
за
њи
,
нетреба
они
,
који
су
волели
погинути
њего
живи
Турцима
у
руке
пасти
,
да
допадну
сад
мртви
њихових
безбожних
руку
.
Рака
буде
готова
.
—
Тела
оба
брата
су
у
исту
положена
,
они
су
заједно
провели
живот
,
заједно
су
супрот
Турчина
војевали
,
заједно
погинули
,
заједно
нека
и
почивају
у
вечности
.
Кад
се
ово
жалосно
дело
свршило
,
Љубица
направи
мали
знак
крста
на
зиду
,
поред
ког
је
саранила
била
све
своје
миле
,
што
их
је
јошт
на
овом
свету
имала
.
Чувствена
жестина
њена
—
из
које
је
она
добила
моћ
за
ово
поражавајуће
магновење
—
престане
сад
,
кад
је
њена
смелост
остала
без
успеха
,
а
њено
одушевлење
без
икаква
изгледа
!
—
Кад
се
све
сврши
,
слабо
јестаство
младе
Љубице
клоне
и
у
мукама
тешког
очајања
падне
на
гроб
браће
своје
,
јер
хтеде
тамо
умрети
.
У
овој
малој
војсци
,
тако
да
кажем-
«
војсци
сротства
,
»
сви
су
се
познавали
.
Места
,
где
су
се
родили
Милош
и
Љубица
,
била
су
једно
до
другога
и
од
почетка
побуне
знао
је
сваки
један
за
другог
,
где
и
у
ком
логору
се
нелази
.
Милош
је
сад
први
пут
у
животу
свом
био
сведок
горке
жалости
у
женској
души
.
Јецање
несретне
девојке
,
срце
му
је
скроз
потресло
.
Топле
сузе
потекоше
му
нуз
лице
,
падајући
на
љубичину
руку
,
коју
је
он
у
својим
рукама
држао
.
Сад
се
зачује
глас
војничке
трубе
;
знак
да
се
војници
под
заставу
купе
.
—
И
војска
хоће
већ
да
полази
.
-
„
Треба
браћи
нашој
ићи
!
...
ходи
Љубице
,
ходи
!
»
—
рекне
јој
Милош
молећим
гласом
.
„
Куда
?
—
с
киме
сада
?
—
рекне
она
,
подижући
очајно
руке
к
челу
своме
.
“
—
Милош
сад
стане
нешто
да
премишла
.
Поглед
његов
дуго
је
почивао
на
младој
девојци
,
коју
је
он
замишљено
гледао
.
Девојка
је
ова
била
јуначког
духа
и
прави
јунак
,
а
осим
тога
беше
она
умиљата
и
лепа
.
—
Гордост
њезина
тела
,
дуге
црне
трепавице
,
правилне
црте
лица
,
пријатан
и
умиљати
поглед
,
стас
висок
и
витак
;
све
то
скупа
давало
јој
изглед
савршене
«
грчке
»
лепоте
,
која
је
јошт
сачувања
код
гдекојих
српских
жена
.
„
Љубице
!
»
—
рече
јој
Милош
са
гласом
њежним
,
који
је
уједно
и
пун
важности
био
—
«
Иди
и
потражи
матер
моју
,
кажи
јој
,
да
долазиш
од
сина
њезиног
Милоша
,
она
ће
те
као
своје
дете
примити
и
држати
;
у
првом
примирију
,
којег
с
Турцима
углавили
будемо
—
ето
ме
к
вама
у
гору
!
»
—
XИ
.
Љубица
и
рат
.
Ратни
догађаји
,
који
се
на
српском
бојишту
догађаху
пролазили
су
једни
за
другим
.
Први
устанак
Срба
под
Кара-Ђорђем
угушен
је
.
Срби
су
опет
постали
турски
робови
.
Ђорђе
је
платио
главом
погрешку
своју
,
што
је
из
земље
побегао
и
невера
својој
браћи
био
.
Војници
,
који
су
за
слободу
свију
бојак
са
Турчином
били
,
сад
су
опет
турски
робови
.
За
Милоша
смо
већ
казали
да
се
је
он
Турцима
предао
,
да
закрили
невину
браћу
своју
и
нејаку
челад
њиову
,
да
их
Турци
у
ропство
не
одведу
.
Љубица
је
већ
његова
жена
,
мати
кнеза
Милана
и
Мијајла
.
—
У
тешком
робовању
турском
,
она
је
свако
сретство
,
које
јој
је
давало
прилику
да
господари
над
срцем
свога
мужа
,
употребљавала
да
овога
на
побуну
и
устанак
подстакне
.
Она
је
из
све
снаге
,
душе
и
срца
свога
подпомагала
заверу
,
која
је
имала
лицем
на
цветну
недељу
,
да
произведе
устанак
и
побуну
народа
српског
.
Нестрпељивије
и
невољније
и
од
самог
Милоша
,
сносила
је
она
мрско
ропство
турско
,
под
којим
је
цео
народ
српски
стењао
.
Притисак
овај
био
је
за
слободни
дух
љубичин
као
тешко
олово
,
које
јој
је
душу
тиштело
.
—
Сљедећи
догађај
познат
је
целој
Србији
.
Кад
су
несретни
Турци
јадном
Србијом
опет
завладали
били
,
нови
паша
од
Београда
Солиман
изда
заповест
,
којом
наређиваше
:
„
да
ниједна
жена
српска
,
без
разлике
стања
и
старости
,
несме
носити
више
народно
своје
одело
,
већ
да
се
свака
има
обући
у
старо
руво
робиња
,
са
ланцем
о
врату
,
за
знак
ропства
и
да
се
неусуде
другчије
пред
Турчина
изаћи
.
Једина
Љубица
између
свију
српских
жена
,
није
се
хтела
тој
заповести
да
покори
,
а
од
тога
часа
,
кад
је
за
ту
заповест
чула
,
није
из
куће
своје
никуд
излазила
.
—
Једног
дана
догоди
се
да
неки
Турчин
дође
у
њену
кућу
у
онај
пар
,
кад
Милоша
ту
није
било
.
«
Рад
бих
са
Милошем
нешто
говорити
»
—
рече
јој
Турчин
са
свим
господарски—
«
Иди
и
тражи
га
!
“
—
Љубица
је
седила
на
свом
месту
,
без
да
га
је
свога
погледа
удостојила
и
без
да
се
је
са
свога
места
помакла
.
„
Безобразницо
!
“
—
повиче
Турчин
у
највећој
јарости
—
«
Таки
да
си
обукла
на
седебе
оло
робиња
и
да
си
одма
моју
заповест
послушала
!
“
—
Сад
робиња
устане
са
свим
мирно
и
безбрижно
и
стаде
пред
својим
господарем
,
те
са
гласом
највећег
презрења
рече
му
:
„
Ти
имадеш
власт
,
да
са
твојом
сабљом
моју
главу
под
твоје
ноге
скотрлаш
,
но
док
се
је
ја
наносила
будем
,
ниси
властан
нити
си
у
стању
учинити
,
да
моје
слободно
срце
под
оделом
робиње
бије
!
“
—
„
Гаде
један
!
“
—повиче
он
сав
поцрвенео
од
љутине
—
и
повуче
своју
саблу
на
њу
.
На
ову
вику
и
ларму
ето
ти
и
Милоша
...
.
Сабља
агина
у
пола
извучена
,
врати
се
натраг
у
корице
...
Милош
је
био
таки
човек
,
ког
си
,
хтео
ил
нехтео
—
морао
политички
уважавати
.
Његовим
примером
покорили
се
и
други
Турцима
,
јер
је
он
велика
уплива
код
народа
имао
.
Његова
потајна
моћ
и
заштита
над
свима
гоњеним
,
била
је
јача
и
претежнија
од
важности
оружја
гонитељева
,
то
су
они
добро
знали
!
—
«
Кад
је
ага
са
Милошем
свој
разговор
довршио
,
рече
му
овај
:
«
Милоше
препоручи
твојој
жени
,
да
буде
у
будуће
паметнија
!
“
—
Милош
му
на
то
смешећи
се
лукаво
и
умиљато
одговори
:
„
Знаш
аго
!
—
жене
остају
вазда
жене
,
па
зато
би
најбоље
било
,
да
Турци
њој
у
кућу
више
и
недолазе
!
“
Љубица
је
у
осталом
имала
за
десет
људи
одважности
у
себи
.
Од
оног
дана
,
од
кад
смо
ју
видили
на
пољу
бојном
,
постало
је
њено
име
у
народу
чувено
.
Она
је
не
само
као
и
други
човек
више
пута
у
боју
била
,
него
је
и
саму
политичку
борбу
у
позније
доба
сама
водила
—
шта
више
мерила
се
са
портом
и
исполином
севера
—
са
великом
Русијом
.
На
Милошеву
реч
,
као
што
смо
видици
,
народ
је
српски
противу
Турака
листом
устао
.
Рат
се
започео
на
живот
и
смрт
,
а
нечувена
дела
јуначтва
,
означе
победу
српског
оружја
.
Малени
простор
ове
књиге
недопушта
ми
,
да
опишем
сва
јуначка
дела
која
је
ова
шака
јунака
,
у
овом
новом
ал
страховитом
боју
починила
и
под
предвођењем
Милошевим
Турке
из
Србије
изтерала
и
слободу
своју
опет
повратила
.
Ма
да
је
ова
војска
попуњавана
била
из
три
милиона
душа
,
ипак
су
се
они
као
јунаци
борили
супрот
силе
турске
,
која
је
с
дана
на
дан
умножавана
била
из
големе
турске
царевине
,
која
је
бројала
45
милијона
душа
,
и
чију
је
војску
предводио
чувени
Куршид
паша
,
страшило
раје
.
Од
толиких
скоро
неверојатних
призора
,
који
су
узор
српскога
оружја
;
немогу
пропустити
,
а
да
неопишем
овај
догађај
,
који
јасно
показује
каква
је
била
то
војна
и
који
довољно
карактерише
ове
просте
,
горде
и
јуначне
Србе
.
Ох
!
кад
бих
плод
овог
чудноватог
напора
од
њи
на
увек
отргнут
бити
морао
,
то
би
онда
човек
и
о
самом
провиђењу
очајавати
морао
.
Догодила
се
је
једна
битка
крвава
,
у
којој
је
Милош
побио
турску
војску
од
15
хиљада
људи
.
Но
Срби
ослабљени
великим
губитком
,
немогоше
гонити
их
,
већ
осташе
у
шанчеви
своји
,
док
м
помоћ
не
дође
.
Турци
се
повукоше
у
свој
стан
.
Но
при
свему
томе
,
што
је
Милош
за
скоро
помоћ
добио
,
он
ипак
није
могао
виши
војске
да
састави
од
10
.
000
пешака
и
три
хиљаде
коњаника
;
који
су
собом
имали
три
топа
и
једну
ступку
...
Турци
видећи
овако
малени
број
Срба
,
на
ново
побесне
,
гордећи
се
на
број
својих
војника
,
што
су
им
у
помоћ
дошли
.
Они
су
Србе
презирали
и
место
да
су
на
њи
одмах
ударили
,
они
Србима
поруче
и
заишту
од
њих
,
да
оружје
положе
и
да
се
предаду
.
»
—
«
Дођите
сами
по
њега
пак
узмите
!
»
—
одговори
им
Милош
.
На
овај
одговор
Турци
се
разјаре
и
одмах
ударе
на
Србе
,
који
су
их
у
своји
опкопи
чекали
са
запетом
шаром
.
Први
нападај
буде
одбијен
,
па
у
колико
су
српски
редови
прорешетани
у
толико
буду
брзо
и
попуњени
.
Отпором
овим
разљућени
Турци
,
двапут
јурну
помамно
на
шанац
српски
,
без
да
су
Србима
што
наудити
могли
.
Милош
је
забранио
пре
пуцати
,
док
он
знака
неда
,
да
сваки
згодити
може
.
Бој
се
ужасан
бије
,
кога
касапницу
наступајућа
ноћ
прекине
,
али
Милош
осети
,
да
ће
Турци
опет
зором
ударити
.
«
Браћо
!
бегати
од
оних
Турака
које
смо
учер
јуначки
воштили
:
био
би
највећи
кукавичлук
.
Кажите
ми
,
шта
да
чинимо
?
»
—
„
Овде
ћемо
остати
да
непријатела
на
ново
победимо
или
да
јуначки
сви
до
једног
изгинемо
!
“
одговоре
му
ови
.
«
Нека
дакле
неколико
од
вас
,
који
су
мање
уморни
уседну
на
коње
и
нека
из
поља
доведу
остатак
топничтва
који
је
две
миље
одавде
удаљен
,
а
Бог
и
наша
мишица
учиниће
остало
!
“
—
Милошево
пророчество
се
испунило
.
Тек
што
је
свитати
почело
,
турска
војска
халакајући
удари
опет
на
Србе
.
Сам
Куршид—паша
са
целим
својим
ђенералним
штабом
управлао
је
овом
битком
,
у
намери
да
Србе
сасвим
победи
;
најболи
јунаца
и
најљуће
јаничарске
делије
ишле
су
пред
турском
војском
,
носећи
турски
барјак
.
—
Србијанци
чекају
их
са
пушкама
у
руци
мирно
,
без
да
ико
једне
речи
проговори
.
На
дани
знак
опале
сви
из
пушака
,
горде
турске
заставе
попадају
у
прашину
,
топови
крче
редове
,
ступка
своје
ради
,
а
у
исто
доба
излети
и
српска
коњица
из
шуме
и
удари
у
бок
турске
војске
,
која
се
овим
ненадним
нападајем
збуни
.
Милош
употреби
ову
забуну
,
излети
са
своји
јунаци
из
опкопа
и
од
свих
страна
јуриши
на
Турке
.
Неред
и
смутња
Турке
застраши
и
они
буду
од
Милоша
до
ноге
побијени
.
Њиове
главне
војводе
и
више
од
три
хиљаде
војника
попадају
на
бојишту
,
-
Срби
су
мало
изгубили
.
Неки
део
разбијене
турске
војске
нагне
бегати
на
Дрину
,
но
Срби
их
са
свију
страна
гонише
,
и
они
изгубе
силне
војнике
и
оставе
цео
пртљаг
и
сву
војничку
оправу
.
Честити
српски
војници
тог
вечера
спаваху
под
заузетим
турским
шаторима
.
XИИ
.
Битка
исполина
.
У
овим
ужасним
бојевима
,
који
ће
се
вечито
спомињати
,
а
у
којима
су
Срби
са
маленом
снагом
победили
голему
турску
војску
,
сваки
је
скоро
дан
обиљежен
био
каквим
јуначтвом
или
ванредним
пожртвовањем
од
стране
Срба
.
«
Народ
је
непобедим
»
—
рекао
је
једном
Милош
—
«
кад
срце
десницу
оружа
!
»
—
Ову
изреку
је
он
и
потпуно
оправдао
.
Док
се
је
Милош
с
једним
Турцима
на
Морави
тукао
,
дотле
су
други
опет
подигли
шанчеве
код
Ваљева
и
почели
се
тамо
утврђивати
;
но
Милош
знајући
од
какве
је
важности
то
место
,
нареди
да
се
одмах
на
њих
удари
,
и
пошаље
војводу
Молера
и
Цукића
,
да
их
оданде
изтерају
.
За
ову
намеру
Срба
Турци
дочују
,
те
презирући
Србе
изађу
пред
њих
у
поље
и
ту
се
са
њима
побију
и
буду
од
Срба
одбијени
и
врате
се
натраг
у
своје
шанчеве
.
Међу
тим
и
Милош
са
осталом
војском
стиже
,
који
је
без
душе
овима
у
помоћ
хитао
.
Одмах
заповеди
,
да
се
варош
од
свију
страна
опколи
,
те
дошав
у
логор
српски
,
застане
ту
Цикића
и
Молера
,
где
са
нападајем
оклевају
,
те
им
рече
:
„
Ви
браћо
може
бити
,
да
сте
изчекивали
на
мене
,
да
вам
ја
у
поноћ
дођем
,
али
ја
немам
кога
више
чекати
.
Цар
и
краљ
неће
мм
ни
један
у
помоћ
доћи
.
Ако
се
ја
од
Турака
узплашим
,
шта
ће
други
чинити
?
»
—
После
ових
речи
заповеди
,
да
се
војска
на
Турке
крене
,
па
бијући
се
са
Турци
подигне
и
шанчеве
,
а
затим
их
позове
да
се
предаду
.
Турци
кад
су
чули
да
је
ту
и
Милош
дошао
—
поплаше
се
и
ту
ноћ
нагну
бегати
,
али
Срби
осете
их
,
те
јурнуше
за
њима
у
потеру
и
многе
побију
.
Одавде
крене
се
Милош
у
Крагујевац
,
где
су
се
Турци
јако
утврдили
били
,
и
из
својих
шанчева
јуначкм
се
бранили
.
Чујући
да
Милош
долази
,
изађу
Турци
на
Добрачу
и
ту
се
са
Србима
побију
,
но
ови
их
натраг
сузбију
.
Овде
су
се
Срби
јуначки
владали
и
што
је
јошт
нечувено
,
од
своје
мртве
браће
правили
су
заклон
,
непрестано
вичући
;
«
удри
за
крст
часни
и
веру
свету
!
“
и
Турке
тако
одбију
.
Сама
пак
Милошева
жена
Љубица
,
која
је
за
сво
време
овог
страшног
ратовања
,
непрестанце
с
’
њима
на
бојишту
била
,
видећи
где
се
Милош
вароши
приближује
,
храбрећи
,
рече
му
:
«
Пођи
и
похитај
Милоше
у
име
Божје
браћи
у
помоћ
,
ја
ћу
остати
овде
,
да
ти
задобито
место
чувам
,
и
доћи
ћу
кроз
овај
кланац
“
—
показујући
на
њега
руком
,
к
теби
у
помоћ
!
“
—
И
заиста
!
—
Турци
видећи
мален
број
Срба
,
навале
на
њих
напуштајући
онај
кланац-
и
несањајући
,
да
ће
ко
кроз
њега
на
њих
ударити
.
Љубица
пак
видећи
да
се
Турци
од
њега
отискоше
,
излети
на
коњу
пред
војнике
и
рече
им
:
«
Браћо
—
хајдмо
сада
напред
победа
је
за
цело
наша
!
»
и
јурне
затим
војском
кроз
речени
кланац
те
ухвати
Турке
између
две
ватре
,
који
се
у
великој
забуни
нађу
.
Ненадна
ова
забуна
коју
је
одважна
жена
произвела
,
отвори
сад
изглед
за
победу
неустрашивим
борцима
српским
,
који
се
бију
са
крајњим
очајањем
.
Шест
пуних
сахата
трајала
је
битка
,
у
којој
Турци
напослетку
малакшу
и
буду
од
Срба
побеђени
.
Небројено
мноштво
са
једним
војводом
остану
мртви
на
бојном
пољу
,
и
том
придиком
задобију
Срби
осим
лепих
коња
и
множину
ваљана
оружја
и
џебане
.
Усклик
живе
радости
и
благослова
,
дочекају
победиоце
у
ослобођеном
Крагујевцу
,
чији
становници
такођер
беху
у
редовима
бијуће
се
војске
.
Рат
овај
,
ког
је
турски
цар
мислио
брзо
да
сврши
,
а
без
да
мача
из
корице
потргне
,
ако
само
неколико
побуњених
робова
даде
исећи
,
подужно
се
је
напротив
даље
него
што
је
ико
и
мислити
могао
.
Овим
дугим
пожртвовањем
Срба
,
Махмуд
се
љуто
разјари
и
намисли
,
да
рату
овом
брзо
крај
учини
,
који
му
је
најбољу
војску
потлачио
.
Двадесет
хиљада
нових
војника
буду
Куршид
Паши
на
ново
послати
са
налогом
,
да
гледа
свакако
да
са
Срби
брзо
готов
буде
.
Пожаревац
је
место
нове
ал
ужасне
битке
.
Турци
су
у
овом
боју
сву
своју
снагу
развили
,
а
Срби
једва
да
им
неколико
хиљада
својих
бораца
на
супрот
ставити
могоше
.
Уздајући
се
ваљда
у
своју
снагу
,
Турци
ударе
јуришем
на
Србе
.
Војводе
и
војници
са
обе
стране
већ
су
уверене
,
да
ће
од
овог
боја
све
остало
зависити
;
зато
се
и
са
обе
стране
јуначки
борише
.
Одмах
у
почетку
тог
боја
изгинуше
многи
знаменити
Срби
,
међу
којима
је
био
и
Милошев
шура
Јован
.
Погибијом
овом
поплаше
се
Срби
и
нагну
бегати
.
Милош
видећи
сад
пред
собом
очиту
пропаст
своју
,
потегне
пиштољ
свој
из
кубуре
и
изтрчи
пред
бежеће
Србе
,
те
почне
громогласно
викати
:
„
Куда
сте
потегли
несретни
синови
,
гди
вам
је
град
да
се
у
њега
сакрити
можете
?
—
Хоћете
ли
зар
,
да
вас
жене
под
кецељу
узму
и
да
вас
ту
сакрију
?
—
Натраг
тамо
!
»
—показујући
при
том
руком
на
варош
—
„
Тамо
су
ваше
куће
,
ваше
жене
и
деца
!
-—
Хоћете
ли
зар
,
да
се
тамо
као
робље
повратите
?
...
Затим
стави
пиштољ
у
кубуру
,
потегне
сабљу
и
погна
коња
према
турском
Дели
баши
говорећи
му
:
„
Вала
Дели
башо
ти
може
бити
да
имаш
куда
и
на
другу
страну
,
али
ја
вала
немам
куд
,
него
ми
ваља
овде
мрети
!
»
—
и
устреми
се
са
својим
момцима
правцем
у
Турке
.
У
исти
час
,
изтргне
Љубица
из
руку
бежећег
војника
заставу
,
ободе
нагло
свога
коња
,
пролети
уз
редове
заплашене
,
пред
собом
гонећи
их
натраг
,
носећи
у
рукама
својима
заставу
,
на
којој
су
стојале
речи
ове
:
«
Отачаство
,
слобода
»
—
и
са
особитом
живошћу
викала
је
:
„
Браћо
!
хајдмо
у
сукоб
Турцима
,
са
победом
је
слобода
,
а
са
падом
извесно
ропство
!
»
—
Овај
родољубиви
и
ватрени
позив
,
који
чудноватом
краткоћом
својом
пред
очи
ставља
судбу
отачбине
и
толике
за
сваког
невоље
,
срдачно
војници
приме
.
Са
свију
страна
као
из
једног
грла
заори
се
Ура
!
Ура
!
—
Ови
челични
људи
,
што
у
једном
магновењу
мало
попустише
,
сад
се
наново
уреде
,
нагну
горопадно
на
непријатеља
и
опет
га
победе
.
У
овом
исполинском
боју
,
Милош
је
показао
највећу
војничку
вештину
.
Ово
није
била
занешена
неустрашимост
Кара-Ђорђа
,
ово
је
било
ладнокрвно
јуначтво
и
опрезна
мудрост
,
које
се
је
он
у
свима
биткама
придржавао
.
Но
колило
је
задобивена
победа
славном
делу
његовом
помогла
,
толико
му
је
великодушије
у
бојевима
код
самих
непријатељских
војвода
многе
пријатеље
стекло
.
Док
су
Турци
заробљенике
и
рањенике
српске
немилице
давили
и
убијали
,
а
одустајали
би
тек
онда
од
тога
,
кад
би
од
умора
и
грозна
чина
одпочивати
морали
;
дотле
се
је
Милош
задовољавао
као
поштен
човек
само
тиме
;
«
да
му
се
заробљени
Турци
закуну
,
да
неће
више
на
Србе
војевати
и
пуштао
би
их
без
одкупа
.
Кад
би
разјарени
српски
војници
на
бојном
пољу
после
победе
сваку
штедњу
одрицали
,
викао
би
им
Милош
:
«
Прођите
се
браћо
за
Бога
,
будите
милосрдни
,
јер
је
већ
и
сувише
крви
проливено
!
“
—
Милош
је
давао
превијати
и
лечити
рањенике
,
а
враћао
је
непријатељу
одмах
натраг
заробљене
жене
и
старао
се
,
да
им
се
никаква
увреда
ненанесе
.
Ово
Милошево
постојано
великодушије
њему
је
код
својих
задобило
уважење
и
поштовање
,
а
код
Турака
,
које
је
његов
разум
и
његово
јуначтво
са
земље
отачаства
његова
истерало
,
удивљење
.
Он
је
заиста
,
тако
радећи
имао
велика
основа
за
своју
политику
,
јер
српска
крв
није
била
неисцрпима
.
Ове
битке
—
до
зла
Бога
неједнаке
,
нису
могле
вечито
трајати
,
морало
је
дотле
доћи
,
да
се
уговор
какав
направи
,
да
утруђени
народ
од
тешка
напора
мало
одахне
и
да
плодове
прикупља
од
својих
бесмртних
жртава
,
ма
да
Србији
није
могуће
било
у
крвожедног
Турцина
мира
просјачити
.
Усљед
једне
битке
на
Дубљу
,
Срби
нападну
јуначки
на
турски
шанац
;
Турци
се
смету
,
отворе
врата
на
њему
,
те
почну
бегати
.
Враг
нанесе
њиног
Пашу
да
узјаши
на
коња
и
да
тако
из
шанца
изађе
у
намери
,
да
се
кроз
Србе
пробије
и
побегне
.
Србин
један
дочека
Пашу
,
убије
му
коња
,
те
он
са
коњем
заједно
паде
,
но
брзо
устане
и
бегајући
сакрије
се
у
један
трнов
шипраг
,
а
капа
и
чалма
оста
му
на
оном
месту
,
гди
је
стао
био
,
коју
опет
један
српски
војник
нађе
и
метне
обоје
на
своју
главу
.
Обзирући
се
тако
на
све
стране
,
гледао
је
куда
је
паша
умакао
и
у
том
тренутку
ето
ти
и
Милоша
са
својим
момцима
,
који
је
видио
како
се
Паша
сакрио
био
,
повиче
на
своје
:
«
Држте
браћо
,
то
је
Паша
,
али
немојте
га
убити
,
но
жива
га
мени
доведите
!
»
Срби
опколе
трње
,
пашу
заробе
и
гологлава
изведу
пред
Милоша
.
Милош
одмах
одкупи
капу
од
оног
момка
,
поврати
му
његово
оружје
,
говорећи
му
умиљато
:
«
Али
твој
је
живот
сад
у
мојим
рукама
...
дај
ми
твоју
поштену
и
јуначку
реч
,
да
нећеш
више
војевати
супрот
браће
моје
,
па
си
одмах
слободан
!
„
—
Алија
даде
поискану
поштену
и
јуначку
реч
своју
.
—
Нато
настави
Милош
;
«
ако
жедниш
за
мојом
крвљу
Алиа
,
а
ти
ме
слободно
на
бојишту
потражи
,
али
разуми
ме
добро
;
„
тражи
и
захтевај
само
мене
једног
,
а
браћу
ми
недирај
!
»
—
и
затим
га
без
одкупа
одпусти
.
Ово
благородно
дело
Милошево
,
дирнуло
је
Алију
до
срца
и
он
дошав
натраг
Куршид
Паши
,
употреби
сву
своју
снагу
да
приволи
овога
,
да
ступи
у
преговоре
мира
са
вођом
побуњених
Срба
;
умесно
изводио
је
он
све
основе
,
које
су
га
побудиле
да
се
мире
.
Магновење
за
преговоре
било
је
врло
поспешно
.
Куршид-Паша
више
пута
од
Срба
потучен
,
није
могао
наставити
своје
војевање
,
а
да
непотражи
нове
помоћи
из
Цариграда
.
Он
се
одважи
,
да
са
Србима
ступи
у
преговоре
мира
и
заповеди
Алији
,
да
позове
Милоша
да
дође
у
турски
стан
,
да
се
о
миру
разговоре
.
Примрје
за
обе
стране
би
примљено
.
Како
је
Милош
ову
поруку
добио
,
он
нехте
да
оклева
и
то
не
из
тог
разлога
што
би
га
у
овом
случају
наравно
његово
лукавство
изневерило
било
и
што
он
неби
поњао
био
ону
велику
важност
,
коју
би
из
овог
случаја
задобити
могао
.
Па
зато
одма
даде
војнички
савет
искупити
и
ово
објави
свима
војводама
,
на
које
му
сви
једногласно
рекоше
:
да
не
држи
вере
у
Турцима
и
да
њима
за
живот
главе
не
иде
;
но
он
им
одговори
:
„
Та
зар
се
ја
у
садањем
моме
послу
неиграм
сваки
дан
са
главом
мојом
?
—
Мој
је
живот
у
Божијим
рукама
,
како
је
он
наредио
тако
нека
и
буде
!
“
—
Куршид
је
баш
војнички
савет
у
логору
своме
држао
,
кад
му
јавише
да
је
Милош
без
икакве
заштите
дошао
у
логор
турски
.
Проклета
мисао
усели
се
сад
Куршиду
у
главу
...
.
Он
је
предложио
совјету
своме
:
«
Сад
имамо
у
нашој
власти
проклетог
српског
предводитеља
;
рекне
он
:
„
дај
да
изложимо
у
прах
ову
грдобу
револуције
,
одрубивши
Милошу
главу
...
.
и
да
пошаљемо
ово
знамење
султану
!
“
На
овај
предлог
пристану
неки
од
совјета
.
Но
Алија
,
који
је
имао
живот
свој
великодушију
Милошевом
захвалити
,
устане
колики
је
велики
и
важан
,
те
одговори
им
са
грмећим
гласом
:
«
Докле
год
ја
у
жилама
мојима
имао
будем
и
једне
капи
крви
,
и
док
заповедао
будем
над
моји
хиљаду
делија
,
ја
нећу
допустити
да
задату
Милошу
веру
погазим
;
јер
би
име
моје
вечитим
срамом
неверства
окаљано
било
!
“
Алија
зајиста
одржа
реч
.
Њему
се
заповеди
да
уведе
под
шатор
Куршидов
српског
предводитеља
.
Но
певерење
поштена
човека
усколеба
се
.
Милоша
,
кад
разговоре
о
миру
сврши
,
Алија
до
последње
страже
турске
допрати
,
где
растајући
се
шњиме
рече
му
:
«
С
Богом
Милоше
,
ти
си
ми
избавио
једном
живот
мој
,
ја
ти
ево
зајам
тај
сада
враћам
,
сад
смо
оба
на
чисто
,
па
у
будуће
неверуј
ником
па
ни
мени
самом
!
“
—
После
кратког
времена
буде
углављен
мир
,
ово
неочекивано
добро
за
земљу
.
Ако
за
овај
пар
и
нису
Турци
дали
били
Србији
потпуну
њезину
унутарњу
независност
,
ипак
су
им
бар
оставили
сва
она
места
која
су
они
отели
и
дозволили
су
им
,
да
се
они
тамо
сами
уреде
.
Милош
је
био
признат
само
за
војничког
поглавара
од
Србије
.
Он
је
оружијем
у
руци
повратио
својим
суграђанима
изгубљену
отачбину
;
а
остало
им
даде
,
најиме
управу
земаљску
и
законе
народна
скупштина
.
Ово
је
био
други
красни
део
посланства
Милошевог
и
сад
ћемо
по
новој
и
клизној
стази
пратити
човека
тог
,
који
на
њој
кнежески
престо
нађе
,
исто
онако
како
је
и
од
пастира
војводом
постао
.
XИИИ
.
Вашингтон
истока
.
Једва
једанпут
Србија
после
толико
година
остави
оружје
.
Ако
услови
углављеног
мира
и
нису
савршену
независност
земљи
осигурали
,
ипак
су
бар
невоље
освајања
и
самовласт
мача
одклонили
,
а
умерени
закони
ред
ствари
успоставили
.
Милош
,
који
је
делом
за
војеног
диктатора
произведен
,
био
је
задахнут
величином
свог
позива
,
и
способан
за
довршење
народног
дела
.
Он
је
оног
времена
може
бити
,
био
једини
човек
у
целој
Србији
,
који
је
њоме
владати
и
важност
земљи
у
страном
свету
задобити
и
њу
на
корист
народа
упутити
знао
.
Од
1813
.
год
.
како
је
од
свију
кнежева
признат
био
за
врховног
господара
од
Србије
,
Милош
је
наумио
да
неке
поправке
за
друштвено
стање
Србије
заведе
;
но
принуђен
непрестанце
под
оружјем
налазити
се
,
није
могао
одмах
уредити
земљу
.
Сад
пошто
је
већ
уговор
мира
са
портом
закључен
,
могао
је
пажњу
своју
већма
на
унутарње
уређење
земље
обраћати
.
Он
није
хотео
да
земљом
управља
по
начину
„
Expeditio
“
-
неправице
Турске
,
па
ни
по
примеру
Карађорђа
,
који
као
напрасит
и
самовластан
тешко
је
сносио
икакво
ограничење
његове
власти
.
Милош
је
показао
,
да
је
у
овоме
делу
врло
умешан
,
јер
је
врло
добро
разумевао
земљом
управљати
,
а
тако
исто
знао
је
праве
услове
народности
српске
поњати
.
Пре
свега
морало
је
материјално
стање
Србије
у
језгри
својој
војено
уређено
бити
;
јер
ком
се
Србија
обрадовала
,
није
све
дотле
ништа
друго
бити
могло
,
но
оружан
мир
,
докле
год
Турска
сва
укрепљена
места
по
Србији
и
све
градове
на
Сави
и
Дунаву
у
својим
рукама
држи
...
Од
отважног
и
снажног
држања
народа
српског
,
зависила
је
верност
порте
у
извршавању
примленог
уговора
.
Милош
по
одличном
свом
схваћању
ствари
,
врло
је
добро
увидео
,
да
је
његов
положај
тек
за
који
дан
;
но
вешт
прикрити
страх
свој
,
којим
би
и
сви
остали
натраг
тргнули
и
оладнили
,
он
је
свима
својима
подузећима
поступао
са
важношћу
и
поуздањем
,
те
је
тиме
код
свакога
особито
поверење
задобио
.
Цела
земља
подељена
је
била
на
12
окружја
,
доцније
је
Милош
повисио
овај
број
на
17
.
Над
њима
управљале
су
биле
војводе
,
јер
других
способнијих
људи
за
та
места
с
почетка
није
било
;
но
Милош
искуством
научен
,
знао
је
свести
власт
њихову
у
тешње
границе
.
Он
је
успоставио
био
и
совјет
,
и
ако
је
овај
доцније
благородне
и
племените
намере
његове
осујетио
,
ма
да
је
Милош
самовољно
дозволио
неко
ограничење
и
саме
његове
врховне
власти
;
и
по
томе
лако
је
доцније
било
викати
на
самовласт
онога
,
који
је
те
законе
земљи
подарио
и
себи
самом
у
нечем
руке
везати
дао
.
Као
врховни
вожд
земље
ког
је
народ
обожавао
и
у
њему
једном
вере
имао
,
могао
је
да
је
хтео
чинити
у
земљи
шта
је
хотео
.
Та
сами
совјетници
Кара-Ђорђеви
одликовали
су
и
одобравали
Милошев
рад
,
само
неки
незадовољници
у
совјету
,
којима
је
он
дозволио
,
да
им
се
кожа
на
леђи
распусти
,
могли
су
на
његову
превласт
тужити
се
;
но
да
је
Милош
хтео
што
противу
њих
чинити
,
народ
би
му
на
руци
био
и
све
би
одобрио
.
Што
се
пак
саме
Турске
тиче
,
то
се
напред
зна
,
да
би
њој
у
рачун
свагда
ишло
,
да
се
деспотичка
влада
у
Србији
заведе
.
Једине
околне
силе
може
бити
жалише
за
губитком
своје
власти
,
које
су
из
потаје
ревновале
за
влашћу
српског
господара
.
Оне
су
имале
довољно
узрока
за
то
.
Но
Милош
у
оно
доба
није
требао
одобрења
ничијег
,
нити
је
он
обзирао
се
на
то
,
да
ли
је
политика
овога
или
онога
двора
њему
наклоњена
,
јер
ствари
јоште
нису
дошле
биле
на
ту
тачку
,
да
је
судба
његова
зависила
од
послушности
према
режењу
дипломације
.
Из
свега
овог
даје
се
опет
видити
,
а
и
признати
се
мора
,
да
се
благодјејаније
правитељства
представничког
у
Србији
има
једино
Милошу
захвалити
,
а
грех
је
вапијући
на
небо
њему
подмећати
;
да
је
он
хотео
гадно
оно
народу
одузети
,
што
му
је
истом
благородно
дао
.
Сваки
је
увидити
могао
,
да
је
прва
брига
Милошева
после
учињеног
примирја
била
та
,
да
земљу
у
унутарности
уреди
.
А
ово
је
опет
он
мудро
и
очински
уредио
и
извео
.
У
сваком
окружију
,
у
свакој
вароши
,
до
најмањег
сеоца
,
била
је
управа
предата
кметовима
или
општинским
старешинама
,
којима
је
старешина
био
кнез
.
Свако
пак
окружије
имало
је
једног
началника
,
који
је
са
правитељством
дописивао
и
ког
је
именовање
Милош
сам
себи
задржао
.
Кроз
све
време
ратовања
и
ужасног
турског
робовања
,
земљеделство
било
је
са
свим
занемарено
и
земља
је
стога
јако
осиромашила
била
.
Милош
је
одмах
спочетка
владе
своје
потпомагао
овај
први
извор
благостања
људског
и
среће
државне
,
пошто
је
земљеделце
ослободио
од
множине
дација
,
које
су
на
њих
наметуте
биле
.
Неки
људи
,
који
су
материјално
добро
стојали
,
побоје
се
да
се
од
маленог
тог
данка
неће
моћи
сви
трошкови
државни
подмирити
,
но
Милош
им
ублажавајући
рече
:
«
Ми
ћемо
се
стегнути
,
дужност
је
наша
,
да
штедњом
набавимо
јавној
благајни
порез
,
који
је
пре
раденике
тиштао
.
Затим
је
определио
свештенству
наплату
,
да
може
часно
живити
и
није
дозвољавао
,
да
се
са
наплатом
кајишарити
сме
.
Годишњим
данком
,
што
га
је
порти
сване
године
плаћао
,
ослободио
је
народ
од
десетка
и
других
дација
,
које
су
Турци
,
гулећи
кукавни
народ
,
од
њега
истеривали
.
Непрестано
водећи
бригу
,
како
би
простоме
народу
сиротињу
одлакшао
,
дао
је
на
трошкове
дужавне
оруђа
за
земљедељство
набавити
и
та
им
је
под
надзором
општинских
старешина
за
рад
давао
,
не
штедећи
у
томе
ни
труда
па
ни
самог
свог
сопственог
трошка
,
непрестано
старао
се
он
само
,
да
у
колико
је
могуће
залечи
ране
народу
,
које
му
је
последње
ратовање
задало
било
.
Столица
управе
српске
била
је
у
Крагујевцу
определита
.
Двапут
у
години
је
Милош
обилазио
села
и
станишта
,
само
да
се
извести
о
свему
.
На
том
путу
примао
је
и
жалбе
и
одма
је
ствари
пресуђивао
,
које
су
по
његовом
увиђењу
праведне
биле
.
«
И
ја
сам
из
народа
»
—
говорио
је
он
више
пута
—
«
ја
сам
све
те
невоље
сносио
,
ја
знам
кад
он
нема
и
кад
има
право
!
»
—
Кад
је
тим
начином
своју
малену
кнежевину
тако
уредио
,
остало
је
том
великом
државнику
,
да
даља
далеко
важнија
и
већа
јошт
посвршује
.
Светлошћу
науке
и
изображења
требао
је
он
јоште
да
народ
овај
,
који
је
до
јуче
роб
био
умно
преобрази
,
јер
је
овај
законодавац
врло
добро
знао
,
да
би
без
преображаја
тога
све
на
песку
зидао
.
Шатобријан
рекао
је
начином
њему
својственим
:
«
Грци
су
јуначством
и
храброшћу
постали
на
ново
народ
,
политика
није
хотела
законитост
њихову
признати
,
они
су
апеловали
на
славу
.
“
—
Српски
је
народ
такођер
на
славу
свију
позвао
се
и
слава
се
одазвала
,
на
овај
благотворни
глас
.
Но
једна
слава
није
довољна
,
нити
је
тако
снажна
,
да
ноже
препородити
спавајући
народ
,
који
од
столећа
у
ропству
турском
стоји
,
овом
пространом
и
дубоком
гробу
,
који
гута
све
до
света
разума
—
све
да
разума
једног
народа
и
до
његовог
достојанства
и
уздања
у
своју
личну
снагу
.
Победе
добивене
на
бојном
пољу
чисте
земљу
од
угњетача
,
слобода
и
мир
сад
је
у
њојзи
постојана
—
установљена
.
И
то
је
Милош
за
чудо
проникнуо
.
Непријатељ
од
теорија
и
пре
свега
пажњу
имајући
на
оно
;
што
у
држави
потпомаже
уметност
,
ступао
је
крепком
стопом
по
стази
сваке
позитивне
поправке
.
Он
је
хтео
да
се
народ
постепено
изобрази
кроз
васпитање
нејаке
деце
,
и
није
престајао
за
тим
бити
;
да
сви
грађани
његови
способни
постану
дела
,
која
ће
једном
њихово
политичко
биће
утврдити
.
„
Народ
је
“
—
говораше
он
—
«
једна
велика
породица
,
од
које
сваки
члан
мора
поњати
своје
интересе
и
морадне
исправке
за
срећу
материјалну
;
треба
да
народ
позва
своје
дужности
,
да
може
знати
,
шта
власт
има
с
правом
искати
од
њега
!
»
—
Извршивање
ових
великих
