ЈЕДАН
РАЗОРЕН
УМ
НАПИСАО
Л
.
КОМАРЧИЋ
СРПСКА
КРАЉЕВСКА
АКАДЕМИЈА
ДОСУДИЛА
ЈЕ
ОВОМЕ
ДЕЛУ
МАРИНОВИЋЕВУ
НАГРАДУ
ЗА
1893
.
ГОДИНУ
БЕОГРАД
.
ПАРНА
ШТАМПАРИЈА
Д
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
ЈЕЛЕНСКА
УЛ
.
БР
.
1
.
1893
.
Овај
роман
био
је
поднесен
Српској
Краљевској
Академији
наука
под
насловом
Кант
нашег
доба
и
под
тим
је
именом
и
награђен
овогодишњом
наградом
из
Задужбине
пок
.
Николе
Ј
.
Мариновића
.
Али
,
како
су
оцењивачи
,
према
чијој
му
је
препоруци
награда
досуђена
,
нашли
,
да
је
ово
име
незгодно
и
да
би
га
требало
заменити
другим
,
подеснијим
,
писац
је
,
усвајајући
ову
напомену
,
променио
првобитно
име
романа
и
дао
му
ово
друго
.
Прво
је
име
било
позајмљено
од
његовог
јунака
,
док
ово
друго
наговештава
несрећу
,
којој
је
он
подлегао
.
И
Све
је
било
спремно
за
полазак
.
Узео
сам
Совру
.
Мало
је
поскуп
,
али
има
добра
кола
и
коње
.
Милина
је
како
вози
.
И
таман
да
седнем
у
кола
,
а
газда
Миле
ће
ме
,
од
једном
,
упитати
:
—
Е
,
момче
,
а
да
ти
ниси
заборавио
узети
пасош
?
—
Шта
ће
ми
?
Путујем
на
колима
.
А
,
после
,
Совру
познају
свуд
—
као
црвену
пару
—
одговорим
и
погледам
у
Совру
шта
ће
он
рећи
.
—
Овај
,
ви’ш
,
како
ћу
ти
казати
?
...
Ово
су
бурна
времена
...
.
Боље
га
је
имати
.
Злу
не
требало
.
Може
нас
последња
сеоска
лола
на
сред
друма
зауставити
и
упитати
:
„
имате
ли
пасош
?
“
И
рекнеш
ли
му
само
да
га
немаш
,
он
те
отера
у
село
кмету
,
а
кмет
капетану
;
а
ако
се
и
капетан
деси
какав
џенабет
—
стрпаће
те
у
апс
,
и
тамо
ће
те
и
Бог
заборавити
...
.
Хранићеш
апсанске
буве
и
стенице
—
докле
год
не
стигну
одговори
од
власти
,
да
си
добар
и
поштен
,
—
одговори
Совро
,
скраћујући
у
дешњака
леву
штрангу
.
—
Добро
говори
Совро
.
Са
свим
је
тако
.
Шта
више
,
сад
га
није
лако
ни
добити
.
Требало
би
ти
уверење
од
директора
.
Све
је
то
сад
прсло
—
куд
које
.
Тога
смо
се
требали
раније
сетити
,
—
рече
газда
Миле
.
—
Па
шта
да
се
ради
?
То
ће
нас
задоцнити
,
упитам
забринуто
газда
Мила
.
—
Добро
,
ако
Бог
да
—
одговори
Совро
.
Сешћемо
овако
сви
џумле
у
кола
,
па
—
пред
полицију
.
Газда
Миле
ће
да
јемчи
,
и
ми
ћемо
за
час
имати
у
џепу
пасош
...
.
Кад
је
све
у
своме
реду
,
нека
је
и
то
!
Тако
смо
и
урадили
.
У
ходнику
полицијском
пуно
света
.
Газда
Миле
уђе
у
пасошарницу
,
али
му
рекоше
да
мора
чекати
док
управитељ
дође
.
—
Кад
немате
општинског
уверења
,
онда
се
пасош
даје
само
по
допуштењу
управитељевом
,
—
одговори
један
од
чиновника
.
Морали
смо
,
дакле
,
чекати
.
Онда
су
биле
власти
—
власти
...
.
У
један
мах
зачу
се
доле
у
авлији
:
„
А
јој
моја
мајко
!
...
Господине
,
живота
ми
мога
—
ја
нисам
крив
!
“
И
онај
свет
нагрну
на
прозоре
.
Погледам
и
ја
.
Једнога
туку
,
а
њих
десетак
чекају
на
ред
.
Један
господин
,
с
актима
под
мишком
,
стоји
и
броји
,
а
она
два
жандарма
бију
.
Жестоко
бију
!
...
Видело
се
,
да
су
свој
занат
испекли
.
Рекао
би
човек
,
да
Бог
зна
колико
и
не
замахују
,
али
не
ударе
по
два
три
пут
,
а
они
им
се
прутови
на
врховима
расцветају
.
И
они
их
онда
баце
,
па
узму
друге
.
Мало
у
лево
,
у
једном
углу
,
из
једне
каде
вирило
је
неколико
снопова
лескова
прућа
.
Ово
је
била
резерва
ако
се
она
два
већ
раздрешена
снопа
потроше
.
—
Шта
су
скривили
ови
људи
?
упита
газда
Миле
једног
господина
,
који
беше
до
нас
стао
да
и
он
сеири
.
—
Похватали
су
их
по
турским
кућама
.
Лудаци
једни
!
Оно
што
је
ваљало
,
давно
је
и
давно
разграбљено
...
.
Кад
људи
неће
да
слушају
наредбе
власти
!
одговори
онај
господин
.
—
Да
си
ми
по
Богу
брат
!
викну
један
од
оних
,
што
су
на
ред
чекали
...
.
Ја
и
мој
брат
нисмо
криви
.
Ми
смо
поштени
људи
.
Питајте
кога
хоћете
за
кућу
Смиљанића
из
Љубовиђе
—
казаће
вам
...
.
Онај
господин
ни
главе
да
окрене
.
Он
је
као
мраморна
статуа
стајао
и
бројао
.
И
тек
би
,
кад
се
наврши
двадесет
пети
ударац
,
рекао
:
„
доста
!
“
Онда
би
прозвао
другог
...
.
—
А
јој
моја
рођена
мајко
!
...
Ја
ћу
ти
сад
умрети
!
превијало
се
једно
голобрадо
момче
под
оним
гвозденим
обручем
и
гривнама
.
Једва
ако
му
је
било
седамнаест
до
осамнаест
година
.
Она
су
два
жандарма
,
као
два
аутомата
,
полако
замахивала
и
самим
врхом
лесковака
дохватала
дебела
меса
овог
веселника
.
—
Немо
’
,
господине
,
нашег
дома
срамотити
—
тако
ти
живо
било
,
што
ти
је
најмилије
!
—
повика
опет
онај
,
што
рече
,
да
је
из
куће
Смиљанића
.
То
беше
младић
од
својих
двадесет
до
двадесет
и
четири
године
.
Већ
само
одело
казивало
је
,
да
је
из
добре
куће
.
Бела
,
као
снег
,
ланена
кошуља
.
По
црним
сукненим
тозлуцима
,
по
малом
гуњчету
без
рукава
,
с
плавим
вуненим
гајтаном
,
—
видело
се
,
да
је
Подринац
.
Онај
други
,
што
се
беше
уз
ово
сељаче
,
тако
рећи
,
причинио
,
био
је
у
немачким
хаљинама
.
И
њему
је
могло
бити
осамнаест
до
двадесет
година
.
Његово
се
чело
беше
натуштило
,
а
црте
на
лицу
развукле
у
некакву
дивљу
престрављеност
.
Цептио
је
као
прут
.
У
њему
није
било
капи
крви
.
И
кад
би
год
који
несрећник
јаукнуо
од
мало
жешћег
ударца
,
он
би
се
чисто
трг’о
,
а
погледи
би
му
несвесно
пошли
по
оном
осталом
свету
.
Десна
му
је
рука
била
обешена
о
некакав
дугачак
бео
завој
,
који
му
је
о
врату
висио
.
—
Да
,
није
,
којим
случајем
и
он
од
оних
рањеника
од
3
.
и
5
.
Јуна
?
помислим
.
Ја
нисам
ни
опазио
,
кад
је
газда
Миле
сишао
доле
.
Он
приђе
оном
господину
,
што
извршује
пресуде
.
Поче
му
нешто
живо
говорити
.
Онај
ни
да
га
чује
.
—
Ја
познајем
,
господине
,
ову
децу
.
—
Ти
си
Степанов
син
,
је
ли
?
окрете
се
он
ономе
сељачету
.
—
Јес
,
газда
,
сам
те
је
Бог
послао
!
...
Јес
,
ја
сам
Степанов
,
а
ово
је
мој
брат
...
.
Он
овде
учи
чколу
—
он
је
Дакин
...
.
Његова
ће
се
мајка
убити
,
ако
ово
с
њим
буде
.
—
Како
се
ви
смете
с
осуђеницима
разговарати
?
!
...
повика
извршитељ
.
Одмичите
из
овога
круга
!
...
Ја
овде
вршим
само
закон
...
.
Или
ћу
...
.
—
Жалостан
је
то
закон
,
који
ви
овде
над
нама
вршите
!
повика
онај
млађи
у
немачким
хаљинама
.
Док
су
други
пљачкали
,
ја
сам
се
био
и
крвавио
код
џамије
:
а
кад
су
таки
јунаци
,
као
што
сте
ви
,
бегали
и
крили
се
по
Топчидеру
,
Раковици
и
Ташмајдану
,
ја
сам
,
под
ватром
градских
топова
,
подизао
ђачку
барикаду
!
...
А
сад
?
...
Зашто
се
оно
ја
тукох
?
!
.
.
Отаџбино
!
зар
тако
ти
награђујеш
оне
,
који
за
слободу
твоју
свој
живот
залажу
?
!
.
.
—
Каква
је
то
ларма
доле
?
!
.
.
повика
један
оштар
глас
иза
мојих
леђа
.
Онај
се
господин
,
што
беше
до
нас
стао
да
гледа
,
смота
на
прва
канцеларијска
врата
.
Свет
беше
сав
гологлав
.
Скинем
и
ја
капу
.
То
је
био
сам
управитељ
.
—
Е
,
газда
Миле
,
други
пут
немој
тако
!
...
Како
си
,
болан
,
могао
наговарати
чиновника
,
да
не
извршује
кривичне
пресуде
?
!
.
.
А
особито
сад
,
кад
се
у
земљи
опажа
врење
на
све
стране
.
А
чуо
си
и
оно
што
је
било
у
палилулској
касарни
!
Још
да
власт
овако
не
притеже
,
ко
зна
,
где
би
се
чир
провалио
,
а
где
други
почео
да
гноји
.
Рђави
су
се
људи
размилели
—
као
гусенице
,
кад
им
је
на
једном
вотњаку
нестало
листа
...
.
Збиља
,
ко
рече
да
су
ти
ово
?
—
Само
добри
људи
.
Ја
за
њих
главом
јемчим
.
Питајте
кога
хоћете
за
дом
Смиљанића
из
Љубовиђе
.
Овај
овде
учи
школу
.
У
првој
је
години
права
.
Син
је
Дамјана
Смиљанића
,
кмета
љубовиђског
—
ово
је
пуних
двадесет
година
.
Јединац
у
оца
и
мајке
.
Бог
их
је
под
старост
обрадовао
...
.
Ово
друго
момче
—
брат
му
је
од
стрица
,
задругар
у
кући
,
син
Степанов
...
.
То
је
најчувенији
свињарски
трговац
у
томе
крају
.
Управитељ
је
био
човек
строг
,
али
и
праведан
.
Дорастао
своме
положају
.
Он
је
знао
и
да
,
колико
толико
,
задовољи
људску
правду
и
да
закон
и
ауторитет
власти
одржи
на
својој
висини
.
Кад
некад
нешто
учини
,
рекло
би
се
,
да
је
законска
цепидлака
,
педант
првога
реда
,
а
по
некад
тако
уђе
у
либералну
примену
и
то
доста
јасног
законског
прописа
,
да
би
човек
рекао
,
да
ово
није
ни
онај
човек
ни
дај
боже
.
Па
и
опет
свему
би
се
нашло
свога
,
разлога
.
Док
му
је
газда
Миле
причао
о
честитости
дома
Смиљанића
,
он
беше
оборио
главу
и
нешто
премишља
.
Али
се
на
један
мах
исправи
па
погледа
у
оног
ђака
:
—
Па
ја
шта
сте
тражили
по
турским
кућама
?
упита
управитељ
,
као
с
неким
прекором
.
—
Ми
нисмо
били
ни
у
једној
турској
кући
.
—
Неће
бити
?
!
Ја
како
вас
је
тамо
могао
наћи
жандарм
?
—
Он
нас
је
нашао
на
капиџику
Алибеговића
.
Ту
бесмо
застали
.
Капија
широм
отворена
.
Дуге
алеје
шимшира
,
зелено
џбуње
јоргована
и
зове
,
силно
бокорје
ружа
,
па
онда
читави
сводови
османлука
;
па
онај
живописни
,
на
тулбу
налик
,
киоск
,
што
је
сав
обучен
лозом
,
зимзеленом
и
другим
пузавим
биљем
—
лежало
је
у
једној
страшној
рушевини
,
као
,
да
је
по
свему
бесомучност
своје
коло
водила
.
Признати
морам
,
да
су
ме
ове
рушевине
до
срца
гануле
.
Моја
се
душа
бунила
,
што
се
ту
видео
траг
српских
руку
.
Ја
нећу
да
су
Срби
вандали
.
—
Е
,
није
него
броћ
!
Тебе
ће
неко
сад
питати
шта
ти
хоћеш
,
а
шта
нећеш
!
Него
,
кажи
ти
мени
,
је
ли
теби
била
позната
моја
наредба
,
којом
се
забрањује
тумарање
по
турским
кућама
?
—
Није
.
—
Ја
где
си
ти
био
за
ово
месец
дана
—
У
болници
.
—
У
којој
болници
...
.
Варошкој
?
—
У
војној
.
—
А
што
у
војној
?
—
Да
се
лечим
,
одговори
онај
с
неким
поносом
и
погледа
у
своју
завијену
руку
.
—
Шта
ти
је
руци
?
—
Рањен
сам
.
—
Е
,
рањен
си
!
А
где
?
—
Пред
ђачком
барикадом
.
Управитељ
се
замисли
.
После
ће
опет
рећи
:
—
Па
што
тако
ниси
казао
на
испиту
?
—
Какав
жалосан
испит
!
Ту
нам
нису
дали
ни
прословити
.
Онај
,
што
ислеђује
,
а
то
је
онај
што
и
извршује
,
упита
само
жандарма
:
„
јеси
ли
ти
њих
нашао
у
турској
махали
где
тумарају
по
турским
кућама
?
“
„
На
капији
Алибеговића
“
,
одговорио
је
жандарм
.
„
Води
их
доле
.
Најпре
их
претресите
!
“
—
То
су
и
учинили
.
То
је
било
синоћ
,
а
јутрос
нам
обојици
саопштише
пресуду
:
да
нам
се
удари
по
25
батина
и
да
се
прогнамо
,
одговори
ђак
гласом
који
је
још
дрктао
од
узбуђења
.
Управитељу
букнуше
образи
.
То
беше
неко
унутрашње
застиђење
.
Он
се
замисли
.
После
дочепа
она
акта
.
Нешто
записа
на
њима
.
За
тим
удари
у
звоно
.
Један
жандарм
ошкрину
врата
.
—
Зовиде
ми
...
.
онога
...
.
Перишу
!
рече
неким
гласом
,
пуним
руге
и
гнушања
.
Мало
после
,
ето
ти
г
.
Перише
.
То
је
био
онај
исти
што
је
мало
пре
извршивао
оне
пресуде
.
Он
стаде
као
укопан
.
Ни
у
кога
није
гледао
,
већ
право
у
управитеља
.
Ја
,
нешто
,
погледам
,
и
видим
да
му
се
лепо
ногавице
од
панталона
тресу
.
Управитељ
устаде
.
Промери
мало
извршиоца
.
Хтеде
му
нешто
рећи
,
па
опет
застаде
.
Узе
са
стола
онај
акт
,
па
му
га
пружи
.
Извршитељ
прими
акт
.
Она
му
се
хартија
тресла
у
руци
.
Био
се
престравио
.
—
А
сад
—
кући
!
Видите
,
власти
су
што
и
жива
ватра
,
неког
огреју
,
неког
опеку
,
а
по
неког
жива
сагоре
...
.
Што
од
те
ватре
даље
,
то
по
вас
боље
,
окрете
управитељ
оним
веселницима
.
—
Хвала
вам
,
господине
!
уздахну
рањеник
,
па
се
окрете
газда
Милу
:
—
А
сад
—
збогом
,
пријатељу
!
...
Да
вас
,
мало
пре
,
сам
Бог
од
некуд
не
посла
,
над
нама
би
се
извршило
једно
страшно
,
једно
срамно
дело
.
И
ја
не
бих
смео
после
оне
срамоте
ни
сахата
живети
...
.
Ви
сте
спасли
част
нашој
кући
,
понос
моме
оцу
и
мојој
мајци
,
а
мени
—
живот
.
Збогом
!
...
—
Збогом
,
мој
лепи
газда
!
рече
онај
у
сељачким
хаљинама
,
а
очи
му
беху
пуне
суза
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
А
шта
ви
чекате
?
окрете
се
мени
управитељ
,
који
као
да
ме
тек
сад
смотри
да
сам
ту
.
—
Ама
,
ето
,
господине
,
прихвати
реч
мој
газда
Миле
,
овај
мој
укућанин
пошао
својој
сестри
и
зету
на
Љубовију
,
па
сметнуо
с
ума
,
да
извади
пасош
.
Кола
га
већ
чекају
.
Сад
да
тражи
свога
директора
,
или
да
се
обраћа
општини
за
уверење
—
одоцнио
би
.
За
то
и
ја
дођох
да
вас
замолим
,
да
му
дате
пасош
.
—
Дакле
и
ти
си
ђак
?
—
Јесам
,
господине
.
—
У
којој
си
години
?
—
Ја
сам
још
у
гимназији
.
Ја
сам
мало
старији
пошао
у
школу
.
—
Е
,
Бога
ми
,
да
није
било
твога
пасоша
,
она
би
ти
двојица
прошли
као
Јанко
на
Косову
.
О
свему
се
опет
Бог
стара
,
рече
управитељ
доста
тронуто
и
зазвони
.
—
Кажи
Луки
нека
овоме
младићу
изда
пасош
,
рече
он
жандарму
,
који
се
на
врата
помоли
.
—
—
—
—
—
—
—
После
једног
сахата
већ
бесмо
у
Макишу
.
Совро
сиће
с
насипа
,
па
удари
преко
ливада
.
Пут
беше
углачан
—
као
тепсија
.
Летели
смо
,
а
нисмо
ишли
.
И
онда
Совро
запева
својим
лепим
,
звонким
гласом
:
„
Равно
поље
,
криво
ми
је
на
те
,
Што
мој
драги
отиде
низа
те
!
...
ИИ
Совро
је
одржао
своју
реч
.
Он
је
био
нека
врста
правог
сахата
.
Сахат
никад
није
носио
,
а
опет
је
увек
знао
,
које
је
доба
дана
,
или
ноћи
.
Ма
у
које
време
да
у
вече
легне
,
опет
је
у
јутру
могао
да
устане
у
које
хоће
доба
.
Умео
је
да
одмери
,
колико
му
треба
,
док
коње
отимари
,
напоји
и
упрегне
.
Мене
је
пробудио
кад
је
коњма
натакао
зобнице
.
И
таман
сам
био
готов
и
почео
да
пијем
кафу
,
а
он
дође
,
па
ми
рече
:
—
Све
је
готово
.
Можемо
поћи
.
И
кад
смо
стигли
на
сам
окомак
Прослопа
,
беше
већ
лепо
свануло
.
Совро
устави
коње
,
протрља
им
очи
,
повуче
их
за
уши
,
и
они
се
стресоше
од
јутрење
студени
,
па
онда
оба
фркнуше
на
нос
,
те
из
њихових
широких
ноздрва
,
као
из
каквих
сулундара
,
избише
густи
котурови
паре
.
Исток
се
беше
опасао
с
неколико
пламених
облачних
појасева
;
а
на
једном
месту
поче
се
оцртавати
један
у
хиљаду
ватрених
боја
оперважен
небески
кратер
,
из
кога
се
беше
помолила
једна
треперава
,
до
половине
неба
раширена
,
исполинска
лепеза
.
Од
ове
се
огњене
лепезе
беше
запалило
читаво
небо
;
а
овршине
планина
као
да
беху
поливене
растопљеним
златом
.
Медведник
се
беше
примакао
,
е
би
рекао
,
сад
ћеш
га
руком
дохватити
.
Старац
се
,
чисто
намрштио
.
И
ако
му
је
његово
гранитско
чело
јутарњим
зрацима
озарено
,
опет
су
се
на
њему
виделе
дубоке
бразде
,
што
су
их
ту
оставили
безбројни
векови
.
А
као
каквим
џиновским
скутом
своје
тамно-зелене
доламе
,
беше
ка
западу
бацио
дугачку
сенку
.
У
овој
су
се
сенци
видели
силни
проломи
и
дубодолине
.
У
њима
као
да
је
све
још
спавало
својим
дубоким
сном
.
Десно
и
лево
,
докле
око
човеково
може
досегнути
,
беше
пукла
непрегледна
панорама
—
планинских
литица
,
овршина
,
и
,
овде
онде
,
од
врха
до
подножја
пролоканих
окосина
,
баш
као
да
им
је
каква
исполинска
рука
,
својим
џиновским
ноктима
,
у
само
лице
запарала
.
И
ова
се
панорама
губила
далеко
на
истоку
у
плавим
контурама
рудничких
и
ужичких
планина
,
док
се
на
северу
стапала
у
сиве
пруге
Цера
и
Видојевице
,
па
се
даље
испреламала
у
небројено
планинских
седала
,
док
се
,
најпосле
,
није
зауставила
на
каменим
обалама
хладне
и
валовите
Дрине
,
да
одатле
поздрави
своју
осталу
браћу
и
сестре
у
поносној
Босни
и
кршној
Херцеговини
.
Кад
се
пође
друмом
од
Пецке
Љубовији
,
иде
се
благом
узбрдицом
.
Мало
се
каса
,
а
мало
иде
одом
.
И
што
се
човек
више
приближује
ономе
повијарцу
,
што
полази
од
Медведника
па
се
веже
доле
са
сокоским
планинама
,
пред
њим
се
све
разговетније
стане
издвајати
један
вис
.
У
први
мах
човеку
се
учини
,
као
да
се
тамо
негде
,
на
сред
друма
,
испречила
каква
горостасна
камила
са
обе
своје
грбе
.
Те
су
грбе
брат
и
сестра
.
Једно
је
Бобија
,
а
друго
прослопски
вис
.
И
што
се
ближе
њима
примичеш
,
Бобија
ти
,
мало
по
мало
,
замиче
за
прослопски
вис
,
док
је
са
свим
нестане
.
И
онда
пред
собом
видиш
једно
самоставно
брдо
,
одовуд
голо
,
без
шуме
,
а
озго
,
по
врху
,
штрче
неколики
грмови
и
букве
,
те
изгледају
,
као
какви
грдни
прамичци
косе
на
каквој
џиновској
глави
.
Одмах
испод
ових
перчина
човек
опази
некакву
грдну
греботину
.
И
кад
се
на
сам
прослопски
вис
дође
,
онда
се
тек
види
,
да
ова
греботина
није
ништа
друго
,
до
један
планински
жлеб
,
који
ово
брдо
дели
на
две
поле
.
Средином
овог
горског
жлеба
јури
Љубовиђа
,
бистра
као
суза
,
а
брза
као
очи
.
Ова
прва
пола
благог
је
нагиба
.
По
њој
су
инжињери
усекли
пут
на
цик-цак
—
све
доле
до
у
реку
.
Она
друга
пола
отишла
је
од
подножја
па
до
врха
,
до
,
чини
ти
се
,
под
саме
облаке
.
Али
је
њена
формација
једно
право
природино
чудо
.
Она
је
образована
од
самих
скамењених
капница
.
Цело
брдо
изгледа
као
каква
горостасна
воштана
свећа
која
је
вековима
горела
и
клапила
се
.
Пред
овим
природним
самотвором
,
човек
се
и
нехотично
сам
заустави
.
Под
самим
врхом
горе
видите
једну
људску
прилику
.
Раширила
руке
,
а
лице
окренула
небу
—
баш
као
да
се
за
неког
Богу
моли
.
Одмах
испод
ове
прилике
видиш
једну
грдну
орлушину
.
Рекао
би
човек
,
—
хоће
да
полети
;
ама
су
јој
и
крила
и
ноге
за
брдо
срасли
.
С
десна
и
лева
дижу
се
гигантски
стубови
,
образовани
од
самих
скамењених
капница
.
И
,
овде
онде
,
као
да
се
из
брда
промаљају
некакве
џиновске
руке
,
да
ове
стубове
придрже
,
да
се
не
стропоштају
доле
у
реку
.
На
самом
окомку
,
одмах
више
Трајановог
моста
,
би
се
човек
заклео
,
да
виси
један
горостасан
полелеј
окићен
безбројним
каменим
свећама
и
леденицама
.
По
неке
од
ових
леденица
дохватају
до
половине
овог
скамењеног
брега
.
Све
ове
слике
и
прилике
,
што
их
је
природа
вековима
стварала
,
озго
па
на
ниже
,
превучене
су
млазевима
мокрине
.
Ово
би
се
брдо
могло
назвати
:
брег
плача
,
брег
вечитих
суза
.
Пошто
су
се
коњи
добро
издували
,
ми
се
кренемо
.
Ја
пођох
пешке
.
Како
је
насип
отишао
на
небројене
савијутке
,
ја
се
упутим
једном
путањом
.
Овуда
пешци
силазе
.
То
сам
одмах
познао
.
На
понеким
местима
тако
је
стаза
била
стрма
,
да
човека
почне
несвест
да
хвата
!
Срећом
не
пође
се
много
,
па
се
опет
избије
на
насип
.
И
што
сам
се
више
спуштао
,
она
друга
половина
брега
уздизала
се
преда
мном
,
као
какав
величанствени
иконостас
.
А
оно
заносно
хучање
реке
,
која
се
ломила
и
пенушила
преко
свога
неравног
каменог
корита
,
постајало
је
све
разговетније
и
снажније
.
Чинило
ми
се
,
као
да
хиљаду
подземних
хорова
узносе
славу
творчеву
и
поздрављају
прве
сунчане
зраке
,
који
сад
баш
облише
ону
страну
у
некакву
чаролијску
пламену
румен
,
кроз
коју
сташе
одсијавати
читаве
миријаде
рубина
и
смарагада
.
Требало
нам
је
читаво
пола
сахата
док
се
у
реку
спустисмо
.
Још
из
далека
сам
опазио
онај
знаменити
римски
мост
,
који
је
овде
подигао
онај
исти
римски
цар
,
што
је
просецао
и
дунавску
Демир-капију
.
Овај
се
мост
испречио
с
краја
на
крај
овога
планинског
жлеба
.
У
једном
је
луку
,
а
при
врху
се
свео
у
један
мали
угао
—
рекао
бих
сад
ће
се
ту
проломити
.
Ама
као
да
је
од
сира
срезан
.
Рекао
би
човек
,
да
су
мајсторски
чекићи
ту
јуче
радили
.
А
није
.
Од
то
доба
минуло
је
око
две
хиљаде
година
!
...
Кад
прођосмо
и
Трајанов
мост
,
Совро
заустави
коње
.
Седнем
у
кола
.
Он
само
викну
:
—
Брњо
!
И
коњи
полетеше
.
Раван
пут
као
длан
,
а
белео
се
,
као
да
је
по
њему
прострто
убељено
платно
.
Кад
смо
били
близу
Љубовиђе
,
из
једног
планинског
закутка
изби
један
деран
.
Једва
ако
му
је
било
десет
година
.
Жив
и
лагачак
као
срнче
.
На
њему
беле
рубине
—
као
снег
.
Лепо
се
обуо
.
И
он
к’о
има
каише
.
Горе
малено
гуњче
без
рукава
,
а
с
плавим
гајтанима
.
На
глави
полован
фес
,
али
му
се
још
добро
одржала
кићанка
.
Гони
троје
,
четворо
свиња
.
Једну
крмачу
,
једног
нерастића
,
два
назимета
и
троје
прасади
,
која
су
већ
давно
пројела
кукуруз
.
Она
матора
крмача
цичи
и
бежи
.
За
њом
пристаје
и
онај
нераст
,
а
назимад
и
прасци
све
изостају
.
А
онај
син
не
да
им
дахнути
.
Полети
као
пурак
,
те
крмачу
и
нераста
пресретне
и
на
пут
их
изагна
,
па
после
скупи
и
ону
назимад
.
И
тако
гонећи
и
бранећи
да
му
које
куд
у
честар
не
умакне
,
он
је
нешто
,
на
свој
начин
псовао
.
Једном
сам
чуо
:
„
Одијан
вам
ваш
!
...
Нећете
тамо
!
знам
ја
куд
би
ви
хтели
?
!
Лукава
поганијо
!
Као
да
зна
куд
ћу
с
њима
!
...
Е
нећеш
,
погани
скоте
!
...
“
и
онда
се
као
стрела
вину
,
да
пред
крмачу
излети
,
која
се
беше
устремила
право
једном
густом
јошику
и
узгред
почела
да
цичи
,
баш
као
да
је
оној
својој
деци
хтела
рећи
:
„
Брже
,
овамо
за
мном
,
да
се
од
ове
напасти
спасемо
!
...
“
Стигнемо
их
.
Ја
рекох
Соври
да
мало
стане
.
Сићем
.
—
Добро
ти
јутро
,
момчићу
!
викнем
му
.
Здраво
свануо
!
Он
стаде
.
Промери
ме
,
од
главе
до
пете
,
па
ми
рече
:
—
Бог
ти
свако
добро
дао
,
брате
!
—
Бога
ми
си
ти
то
јутрос
добро
поранио
?
!
...
—
Ама
Јаблан
ми
није
ту
,
отишао
доле
бати
за
Београд
...
.
А
ови
нас
Милосављевићи
лепо
сатрше
.
Нашао
сам
их
у
њиви
у
Зеленику
.
Да
ти
је
да
видиш
само
шта
су
нам
јада
починиле
—
да
се
човек
заплаче
!
И
говори
,
и
говори
,
да
свој
мал
причувају
,
па
ја
њима
говорио
,
ја
овој
црној
земљи
.
Чика
опет
добар
.
Од
добра
не
ваља
.
„
Ја
,
вели
,
кметујем
селу
,
а
не
себи
!
“
А
ови
му
рсузи
ухватили
верак
,
па
—
не
мо’ш
од
њих
живети
!
изговори
ми
онај
малиш
,
као
какав
маторац
,
а
непрестано
ме
мерио
...
.
Док
ће
ме
од
једном
упитати
:
—
Бога
ти
,
како
се
зовеш
?
—
Стево
—
а
што
питаш
?
Он
мало
сави
главу
и
спусти
је
на
лево
раме
,
и
стаде
ме
гледати
неком
симпатичном
детињом
наивношћу
,
па
ће
ми
рећи
!
—
Да
си
жив
и
здрав
!
...
Исти
мој
бата
!
!
.
.
додаде
као
у
себи
.
То
рече
,
па
се
окрете
и
погледа
за
свињама
:
оне
беху
већ
далеко
измакле
и
она
матора
дојара
непрестано
цичи
и
нагиње
горе
уза
страну
.
Он
пирну
као
ветар
.
И
таман
да
их
стигне
,
али
се
оне
шмурнуше
у
густ
један
шипраг
.
Ја
седнем
у
кола
.
Совро
ошину
коње
.
И
још
ми
и
не
стигосмо
до
оног
шумарка
,
а
оне
свиње
избише
доле
на
друм
.
Не
прође
мало
,
изби
и
онај
дечак
.
Одломио
један
лесковак
,
трипут
дужи
но
што
је
он
,
па
их
салетео
.
Ока
им
није
дао
отворити
.
И
,
најпосле
,
кад
и
свиње
видеше
с
ким
имају
посла
,
оне
се
умирише
и
ухватише
насип
,
па
пођоше
,
каскајући
и
по
мало
цичећи
.
И
ми
их
опет
стигосмо
.
—
И
ти
им
баш
не
даде
умаћи
?
упитам
га
,
као
шале
ради
.
Он
се
смешио
и
рубио
једним
малим
ножићем
онај
свој
лесковак
.
—
Чиј
си
ти
,
Бога
ти
?
упитам
га
.
—
Степана
Смиљанића
,
ето
ту
из
Љубовиђе
...
.
А
,
ако
Бог
да
ви
?
—
Доле
на
Љубовију
.
—
Ене
:
баш
добро
!
...
Ама
,
кажи
де
,
болан
,
доле
за
овај
наш
белај
.
Ово
се
више
од
њих
живети
не
може
.
Трпимо
,
трпимо
,
па
ће
нам
се
,
најпосле
,
смрћи
пред
очима
.
Још
док
се
Јаблан
врати
,
па
му
и
ово
кажем
,
ја
не
знам
шта
ће
он
радити
.
Он
им
неће
опростити
,
бели
...
.
—
А
ко
ти
је
тај
твој
Јаблан
?
упитам
га
.
—
Мој
старији
брат
.
О’чо
је
у
Београд
бати
.
Кажу
да
су
већ
и
тамо
престале
чколе
.
И
нас
је
наш
учитељ
распустио
.
Нешто
се
и
ови
наши
Турци
костреше
...
.
Јадна
ли
им
нена
њихова
!
...
.
„
Аха
“
,
повика
од
једном
и
устреми
се
за
свињама
,
које
беху
нагле
доле
реци
у
један
густ
врбак
...
Совро
ошину
коње
,
и
ми
се
већ
нађосмо
пред
првим
кућама
љубовиђским
.
Горе
у
страни
,
на
једном
лепом
заравњу
,
видела
се
једна
лепа
група
кућа
.
На
сред
среде
беше
једна
готово
двокатница
,
лепо
окречена
и
ћерамидом
покривена
.
На
њој
су
били
срчали-пенџери
.
Прави
конак
.
Око
ове
се
куће
беху
,
као
какав
венац
,
поређале
све
остале
зграде
,
и
све
беху
шиндром
покривене
и
махом
окречене
,
сем
амбарева
и
качара
од
растових
дасака
.
А
авлија
беше
тарабом
ограђена
—
милина
је
било
погледати
.
Сва
је
под
конац
обрезана
;
а
свему
су
опет
,
као
кита
цвећа
биле
оне
високе
и
ћерамидом
покривене
вратнице
.
У
тај
мах
испаде
пред
нас
један
џигљаст
момчић
,
он
ме
погледа
,
а
по
лицу
му
плину
неко
мило
изненађење
.
Ја
рекнем
Соври
те
мало
утиша
коње
,
—
Чија
је
оно
кућа
горе
у
страни
?
упитам
онога
момчића
.
Он
ме
зачуђено
погледа
.
—
Е
,
ти
ко
токорсе
не
знаш
?
—
Па
да
знам
,
ваља
да
,
не
би
био
луд
да
те
питам
.
—
Он
се
још
нешто
ишчуђавао
.
„
Овај
нема
четврту
даску
,
“
помислим
,
па
онда
рекнем
Соври
да
пође
брже
.
—
Брњош
!
повика
Совро
и
бичем
ошину
по
арњевима
.
Коњи
полетеше
као
ветар
.
У
то
је
доба
мој
зет
Марко
Перовић
био
ћумругџија
на
Љубовији
.
Дочекао
ме
је
казати
се
не
може
.
Сестра
је
плакала
од
радости
.
Била
је
чула
,
да
су
неки
ђаци
изгинули
,
па
се
поплашила
,
да
се
и
мени
не
буде
што
догодило
.
Сирота
.
Бог
да
јој
душу
опрости
!
Она
је
мени
била
и
сестра
и
мајка
.
Ја
друге
мајке
ни
утувио
нисам
.
Како
се
ко
откуд
наврати
,
она
му
рекне
:
„
Ево
,
ово
је
мој
брат
!
...
Богу
хвала
,
када
сам
га
само
жива
и
здрава
видела
!
“
И
очи
би
јој
се
напуниле
суза
.
Од
кад
сам
њу
изгубио
,
овај
ми
је
свет
друкчији
.
Чини
ми
се
,
као
да
сам
у
некој
пустињи
,
где
нема
ни
хлада
ни
одморка
:
ни
где
стати
ни
где
отпочинути
!
—
—
—
—
-—
—
Са
Совром
сам
уговорио
,
да
ме
чека
три
дана
,
па
ме
је
чекао
шест
.
Ово
је
морао
с
њим
удесити
мој
зет
.
Не
,
одиста
,
имао
сам
доброг
зета
.
Са
свима
је
лепо
живео
.
Мала
чаршијца
,
па
оно
мало
чиновника
—
као
једна
породица
.
А
има
прилика
,
где
једно
другом
хоће
очи
да
поваде
.
Ја
управо
,
и
не
осетих
кад
брже
прохуја
оно
шест
дана
.
На
једно
место
на
ручак
,
на
друго
на
ужину
,
на
треће
на
вечеру
,
па
,
после
,
хајд
изнова
.
Дође
и
дан
поласка
.
Нешто
ми
је
тешко
на
срцу
.
Ни
сам
не
знам
зашто
.
Мој
зет
,
моја
сестра
—
спремају
господску
вечеру
у
част
мога
поласка
.
Позвали
су
све
своје
пријатеље
.
Капетан
с
капетаницом
дође
први
.
—
А
што
није
дошла
Рокса
?
упита
моја
сестра
.
Мени
букнуше
образи
.
—
А
,
што
,
сестро
?
Малиша
не
сме
сам
да
остане
,
одговори
г-ђа
капетаница
.
—
Па
што
нисте
и
њега
повели
?
Боже
мој
,
да
оставите
саму
децу
!
Немој
,
живота
ти
,
да
пошаљемо
Тому
,
нек
их
доведе
.
Нека
смо
сви
ту
.
Дела
—
да
мало
поседимо
!
Нећу
да
после
рекнеш
:
„
Мићо
,
да
идемо
—
деца
су
сама
!
“
наваљиваше
моја
сестра
.
—
Мићо
,
чујеш
ли
шта
хоће
сека
Јелица
?
...
Да
пошљемо
Тому
по
Роксу
и
Малишу
.
—
Па
ја
ти
нисам
рекао
ни
да
их
остављаш
,
одговори
капетан
.
И
Томо
пандур
оде
.
Мени
се
скиде
онај
камен
с
груди
.
И
она
авлија
,
и
она
кућа
,
и
они
гости
,
све
ми
то
сину
неком
дивотном
светлошћу
.
Шта
се
то
са
мном
збивало
,
ни
сам
не
знам
.
Од
онога
дана
,
кад
сам
ручао
у
кући
капетана
Миће
,
овај
ми
се
свет
предругојачио
,
а
душа
преобразила
.
Мало
за
тим
дође
и
Јово
писар
,
па
онда
,
ето
ти
и
оца
Вилина
и
његове
поше
:
а
већ
Саватија
,
латов
,
и
његова
Вида
нису
могли
изостати
.
Он
затури
шалу
још
с
врата
.
Сви
су
га
пазили
:
а
из
куће
мога
зета
није
избијао
.
Најпосле
,
ето
ти
и
Томе
пандура
.
Он
је
водио
малога
Малишу
.
Дете
од
пет
шест
година
.
За
њим
уђе
—
Рокса
...
.
Моје
се
груди
почеше
надимати
.
Осетио
сам
,
како
ми
срце
лупа
.
Ко
би
ослушнуо
—
могао
би
га
,
чини
ми
се
,
чути
.
Моје
се
очи
с
њеним
сусретоше
.
У
њима
сам
видео
један
читав
свет
.
Свет
мени
до
сад
непознат
.
То
беше
свет
благости
,
свет
доброте
,
свет
што
нас
уздиже
горе
негде
у
плаве
регионе
небеске
...
.
Преко
њена
бела
,
нешто
мало
црнпураста
,
лица
,
прелети
лака
румен
:
а
њени
се
велики
капци
,
с
дугим
и
црним
трепавицама
,
спустише
,
те
ми
заклонише
онај
свет
блаженства
;
а
она
лагачка
сенка
,
што
је
њене
дуге
трепавице
преко
лица
оцрташе
,
упи
се
у
моју
душу
...
.
Кад
у
вече
легнем
,
кад
очи
склопим
,
ова
ми
анђеоска
слика
изађе
пред
очи
.
И
онда
?
—
Збогом
,
санче
,
збогом
,
благи
ноћни
одморче
!
...
Мога
зета
некуд
неста
.
Све
ми
се
чини
,
да
му
Тома
пандур
,
кад
доведе
децу
капетанову
,
нешто
на
ухо
шану
.
Саватија
латов
оде
причати
,
како
је
чуо
,
да
је
цар
из
Стамбола
поручио
кнезу
Михаилу
,
да
не
миче
војску
,
па
ће
му
дати
све
градове
редом
,
па
и
сам
Сакар
и
мали
Зворник
.
—
Јест
,
јест
,
без
Сакара
и
малог
Зворника
међу
нама
и
Турцима
мира
бити
неће
,
рече
Јово
писар
.
У
том
се
на
врата
помоли
један
човек
од
својих
45—50
година
.
Сељак
је
;
ама
је
опет
у
чоханим
хаљинама
.
За
њим
уђе
и
мој
зет
.
—
Јесте
ради
гостима
?
упита
онај
нови
гост
.
—
А
,
Степане
,
откуд
ти
тако
?
упита
га
г
.
капетан
.
Рокса
приђе
,
те
га
пољуби
у
руку
,
а
тако
исто
и
Малиша
.
Он
се
са
свима
рукова
,
па
онда
рече
:
—
Ето
,
вала
,
ја
право
од
куће
.
Чуо
сам
да
се
добро
частите
и
проводите
,
па
и
ја
дођох
,
да
вам
будем
друг
,
—
одговори
он
,
смешећи
се
.
И
од
једном
му
се
погледи
зауставише
на
мени
.
Моја
му
сестра
приђе
.
—
Ето
,
газда
Степане
,
ово
је
мој
брат
,
о
коме
сам
ти
говорила
.
—
Нека
ти
је
,
госпођо
,
жив
и
здрав
,
срећан
и
честит
!
Баш
ми
је
мило
.
Ја
синоћ
дођох
с
пута
,
а
моји
ми
казаше
,
да
је
један
младић
кроз
село
прошао
...
Јес
,
добро
су
уочили
.
Исти
мој
Веља
...
.
И
,
Бога
ми
,
да
се
он
у
свету
изгуби
,
твој
би
брат
диг’о
Вељину
очевину
.
—
Ама
,
одиста
,
г
.
Стево
личи
на
Дакиног
Вељу
,
прихватиће
и
г
.
капетан
.
Његова
ме
Рокса
погледа
испод
очију
.
Она
јој
румен
опет
сину
преко
образа
,
а
преко
уста
јој
прну
један
блажен
осмех
.
Мени
нешто
прође
кроз
срце
као
хладна
летка
.
—
—
—
Вечерало
се
и
веселило
се
,
пило
се
и
певало
се
...
.
Наздрављало
се
за
мога
срећна
пута
.
И
мене
би
онда
текнуло
.
И
у
тај
баш
мах
поглед
би
ме
Роксин
пресек’о
,
као
да
ми
је
хтео
рећи
:
„
Немој
ићи
,
болан
,
још
за
који
дан
!
...
“
Ама
,
што
ме
опет
мери
онај
чича
Степан
?
!
...
Једном
се
окрете
моме
зету
:
—
Е
,
г
.
Марко
,
јес
ово
неко
чудо
.
Ено
има
и
ону
белегу
на
челу
.
Велике
црне
очи
.
Па
нос
,
па
уста
,
па
брада
,
па
све
...
.
А
каже
мени
Живанчић
:
твој
Вељо
прође
па
пита
:
а
чија
је
оно
кућа
.
Мисли
ја
га
не
познајем
.
Па
и
мој
ми
кића
рече
:
„
видео
сам
једног
господина
,
исти
мој
бато
...
.
Оде
доле
на
Љубовију
—
ваља
да
ће
капетану
...
“
А
,
друкчије
није
.
Сутра
мора
свратити
нашој
кући
.
Нека
га
види
Вељина
мајка
.
Боже
,
ја
њене
радости
!
...
Тако
смо
и
урадили
.
ИИИ
И
ми
опет
одоцнисмо
.
Совро
рече
да
се
и
он
успавао
.
Али
у
томе
његовом
изговору
беше
нечег
сумљивог
.
Опет
је
ту
било
зетовог
масла
.
—
Е
,
не
може
то
тако
да
буде
,
рећи
ће
мој
зет
,
кад
ја
почех
да
се
тешкам
,
како
смо
одоцнили
.
Ваља
вам
се
мало
и
прихватити
.
А
још
нам
нема
ни
газда
Степана
.
Тај
ти
дом
ваља
видети
.
Његова
дочека
нема
на
далеко
.
А
и
укућани
су
му
—
не
зна
се
,
које
од
кога
боље
и
дочеканије
.
Ако
има
где
овде
на
овој
грешној
земљи
божјег
благослова
,
онда
ћеш
га
познати
у
кући
Смиљанића
.
Мени
се
ништа
није
јело
.
Та
пред
зору
смо
готово
и
легли
.
Па
и
опет
ми
је
годило
ово
застајкивање
.
Мучно
ми
беше
растати
се
с
овим
добрим
људима
.
Она
малена
чаршијица
,
они
њени
кућерци
,
она
живописна
околина
—
као
да
се
беху
сродили
с
мојом
душом
.
Чинило
ми
се
,
да
ми
шапоре
:
„
иди
,
иди
!
Али
и
твоје
срде
и
твоја
душа
остају
овде
с
нама
.
“
И
онда
би
се
преда
мном
створила
она
анђелска
слика
.
И
ја
бих
се
тад
удубио
у
неке
тужне
мисли
.
Таман
седосмо
под
хладњак
да
доручкујемо
,
а
ето
ти
нам
г
.
Јове
писара
.
Спремио
се
и
он
за
пут
.
За
њим
иде
Гавро
пандур
.
Води
два
коња
под
опремом
.
Једног
путаљчића
и
једног
кулаша
.
Цела
спрема
на
кулашу
беше
господска
;
и
седло
и
узде
и
теркије
и
колани
и
узенгије
и
—
све
.
И
као
да
је
то
и
сам
кулаш
осећао
.
Чисто
се
поносио
.
Савио
лепо
врат
,
а
овлаш
грицка
жвале
од
узде
и
по
кашто
фркне
на
нос
и
десном
ногом
стане
да
копа
,
као
да
се
срдио
,
што
се
већ
једном
не
полази
.
Мало
,
мало
,
па
би
свога
друга
грицнуо
озго
по
гриви
,
а
овај
би
тек
њиснуо
,
а
видело
се
да
му
то
није
баш
толико
криво
.
Знао
је
он
,
да
је
то
од
милоште
;
а
,
после
,
као
да
је
и
путаљчић
осећао
,
да
кулаш
има
неко
старешинство
;
а
већ
је
опазио
,
да
је
и
њему
увек
боље
,
кад
овако
заједно
куд
у
села
изађу
.
—
Ене
,
жива
ми
је
мајка
!
-Ја
сам
се
бојао
,
да
нисте
измакли
,
а
оно
,
ево
,
где
ударих
на
пуну
софру
,
рече
г
.
Јово
-
писар
,
кад
нам
дође
под
хладњак
...
.
Баш
добро
!
Ја
ћу
мало
до
Торника
,
па
ћемо
до
Љубовиђе
заједно
.
Ето
,
сад
ће
и
газда
Степан
.
Остаде
код
г
.
капетана
.
И
онда
ошину
корбачем
по
својој
десној
чизми
.
На
овај
пуцањ
кулаш
се
чисто
скупи
—
као
оно
кад
се
спрема
да
што
прескочи
.
—
Кулаш
!
...
Миран
!
!
...
викну
му
Гавро
пандур
.
И
кулаш
се
умири
,
али
не
може
да
отрпи
,
а
да
путаљчића
опет
за
врат
не
грицне
.
Путаљчић
одњисну
и
на
том
се
сва
кавга
сврши
.
—
Ама
,
ја
смотрих
да
Тома
спрема
капетанова
кола
.
Не
верујем
да
и
његови
неће
некуд
,
рече
г
.
Јова
писар
и
онда
погледа
у
ме
.
Осетио
сам
,
како
ме
свега
подузе
некаква
топлина
.
„
Боже
,
да
неће
и
они
да
нас
допрате
до
куће
газда
Степанове
?
“
помислим
.
—
Ево
их
где
долазе
,
рече
г
.
Јова
писар
.
Ја
погледах
.
Капетан
Мића
и
газда
Степан
упутили
се
озго
од
канцеларије
право
нама
.
Некако
момче
води
за
њима
оседлана
вранца
.
То
је
био
газда
Степанов
вранац
.
Мој
их
зет
дочека
на
капији
.
—
Добро
вам
јутро
!
Јесте
поранили
?
Тако
!
Знао
сам
ја
.
Хоћете
у
Ваљево
на
конак
?
!
.
.
Не
иде
то
увек
како
ми
хоћемо
!
У
село
кад
хоћеш
,
а
из
села
кад
пусте
!
оде
се
шалити
г
.
капетан
.
—
Не
,
г
.
капетане
,
ја
сам
то
крив
.
Овај
мој
задругар
—
к’о
млађи
—
чекао
је
на
ме
,
оде
ме
правдати
газда
Степан
.
У
том
изађе
и
моја
сестра
,
па
им
приђе
руци
.
—
—
Хајде
,
што
се
ти
не
спремаш
?
рече
јој
г
.
капетан
.
Ето
,
сад
ће
и
моји
.
Газда
Степан
наваљива
,
да
и
ја
пођем
.
И
мени
је
жао
,
што
не
могу
;
а
баш
би
ми
драго
било
;
али
се
не
може
.
Граница
је
,
па
,
онда
,
ова
бурна
времена
.
Сваки
час
може
што
искрснути
...
Де
,
шта
си
стала
?
!
Иди
,
спремај
се
!
Ја
и
мој
прика
остајемо
—
да
чувамо
Дрину
и
дринске
бродове
.
У
том
звркнуше
кола
.
—
То
су
моји
!
повика
г
.
капетан
.
И
доиста
,
то
су
они
били
.
Лепа
господска
кола
—
са
„
сицевима
.
“
У
кола
упрегнута
два
дорачића
—
да
прсну
од
једрине
и
пунашности
.
Кочијашио
је
Тома
пандур
.
Нешто
сам
и
овог
Тому
заволео
!
У
колима
г-ђа
капетаница
и
г-ђица
Рокса
и
Малиша
.
Преко
лица
Роксиног
беше
се
просула
некака
анђелска
радост
.
Мени
поче
срце
лупати
—-
да
искочи
из
груди
.
„
Какав
је
ово
белај
са
мном
?
“
питао
сам
се
.
У
том
стаде
њиска
коња
.
Кулаш
беше
дочепао
вранца
за
врат
—-
хтео
је
да
се
и
с
њим
мало
пошали
;
али
овај
неће
да
зна
за
шалу
,
већ
окренуо
чивтета
.
Кулаш
се
нађе
на
невољи
,
па
стаде
да
вришти
:
али
му
путаљчић
прискочи
у
помоћ
.
Док
би
човек
ударио
длан
о
длан
,
он
се
окрете
и
стаде
вранца
гађати
чивтетима
.
Једном
га
баш
добро
мазну
,
да
је
и
вранац
вриснуо
.
Али
их
брзо
раставише
.
Ја
одем
и
поздравим
г-ђу
капетаницу
.
Рукујем
се
и
с
г-ђицом
Роксом
.
Њена
је
рука
у
мојој
задрктала
.
То
сам
лепо
осетио
.
Преко
њена
лица
сину
опет
она
румен
.
Ја
јој
хтедох
нешто
рећи
;
али
,
просто
да
признам
,
беше
ми
се
језик
свезао
.
—
Ето
,
хоћемо
и
ми
мало
до
чича
Степанове
куће
.
Ја
имам
тамо
једну
другарицу
—
ћер
чича
Степанову
...
.
Вама
није
криво
,
што
ћемо
до
тамо
заједно
?
упита
ме
она
с
неком
анђелском
наивношћу
.
Ја
заустих
да
јој
нешто
одговорим
.
Замуцам
.
Још
никад
нисам
осетно
да
сам
овако
сметен
.
Али
ме
она
опет
извуче
из
ове
забуне
.
—
Па
шта
чекамо
сад
?
упитаће
она
.
Ви
рекосте
да
ћете
у
Ваљево
на
конак
.
Бога
ми
,
нећете
моћи
.
И
онда
се
окрете
својој
мајци
.
—
Мати
,
г-ђа
Јелица
нека
седне
с
нама
у
кола
.
Ви
се’те
горе
.
Ја
и
Малиша
сешћемо
доле
...
—
Па
јес
,
чедо
моје
,
сека
Јелица
ће
с
нама
,
одговори
јој
мати
.
У
том
изађе
и
моја
сестра
.
—
Ево
и
мене
.
И
ја
сам
готова
...
Сад
можемо
поћи
.
—
Ти
ћеш
овде
с
нама
,
рече
јој
Малиша
...
Је
ли
мајка
?
—
Јес
,
јео
,
душице
моја
,
сека
Јелица
ће
с
нама
.
—
Е
,
сад
како
ћемо
?
окрену
г
.
Јова
писар
.
Ви
се
,
ваља
да
,
нећете
завући
под
Соврине
арњеве
...
—
Збиља
,
умете
ли
јашити
?
окрете
се
г
.
капетан
мени
.
—
Е
,
не
уме
!
Где
се
он
родио
—
тамо
и
нема
кола
,
прихвати
реч
мој
зет
.
—
Врло
добро
!
Ено
му
мога
кулаша
.
Он
се
добро
јаше
.
Може
,
вала
,
носити
пуну
чашу
вина
на
длану
,
па
му
се
прелити
неће
.
Ја
ћу
узјати
Гавриног
путаља
.
А
могу
сести
и
у
Соврина
кола
.
Мени
се
већ
досадило
клицкање
по
овим
врлетима
,
рече
г
.
Јова
писар
.
Тако
смо
и
урадили
.
Опростим
се
с
г
.
капетаном
и
са
зетом
,
па
се
онда
бацим
на
рамена
г
.
Јовином
кулашу
.
Он
се
у
први
мах
поче
нешто
срдити
.
Опазио
је
,
да
га
је
некакав
туђинац
узјахао
.
Хтеде
чак
да
се
пропне
на
стражње
ноге
.
Ја
га
мало
прошашољим
по
гриви
и
пљеснем
по
врату
.
Он
фркну
на
нос
.
Пође
мало
у
страну
,
па
се
опет
врати
.
Стаде
као
укопан
.
Сави
онај
свој
лепи
врат
,
па
поче
десном
ногом
да
копа
...
И
ми
се
кретосмо
.
Напред
су
ишла
капетанова
кола
.
За
њима
Совра
,
а
за
Совром
газда
Степан
,
на
своме
вранцу
,
и
ја
,
на
кулашу
.
Далеко
за
нама
ишао
је
Гавра
пандур
,
на
своме
путаљу
.
—
Сва
нас
је
чаршија
гледала
.
Мале
су
чаршије
радознале
.
Ништа
се
у
њима
не
може
догодити
,
а
да
се
добро
не
види
и
не
пропрати
.
Овако
су
ме
исто
гледали
и
кад
сам
дошао
.
Два
се
Циганчета
из
једне
гомилице
издвојише
.
Она
су
каскала
поред
кола
чак
док
не
изађосмо
изван
чаршије
.
Пружала
су
руке
на
нас
и
нешто
говорила
.
Али
кад
се
дочепасмо
насипа
,
коњи
пођоше
брже
,
и
ми
мимо
њих
пројурисмо
,
а
она
су
непрестано
држала
пружене
руке
и
нешто
викала
.
Е
,
враг
је
онај
мој
Совра
!
Он
је
кадар
да
човеку
у
душу
завири
.
Кад
смо
стигли
на
савијутак
,
где
насип
окреће
у
љубовиђску
долину
,
он
лало
застаде
с
колима
.
Даде
нам
знак
да
га
прођемо
.
Опкладио
бих
се
,
да
је
ово
навлаш
учинио
.
И
ми
га
прођосмо
.
Пред
нама
су
била
капетанова
кола
.
Коњи
беху
узели
мали
кас
.
Ја
погледах
у
кола
.
Г-ђица
Рокса
десном
руком
придржаваше
свога
малог
брата
.
Наши
се
погледи
сусретоше
.
Увек
онај
исти
поглед
.
Поглед
који
усрећава
.
Она
нешто
рече
мојој
сестри
.
Сестра
се
окрете
и
упита
ме
:
—
А
где
су
твоја
кола
?
—
Ево
их
за
нама
,
одговорим
јој
...
Нешто
застадоше
—
ни
ја
не
знам
за
што
.
И
г-ђа
капетаница
се
окрете
.
—
А
,
ми
,
међер
,
имамо
своје
пратиоце
!
...
Брат
Степане
—
то
ти
је
сад
!
Идемо
ти
—
као
на
заветину
.
Снаши
Илинци
задаћемо
посла
!
...
—
Ако
ће
.
То
је
нашем
дому
дика
—
да
добре
пријатеље
дочекујемо
,
гостимо
и
с
љубављу
испраћамо
,
одговори
јој
газда
Степан
,
а
свога
вранца
беше
пригнао
до
самих
кола
.
И
док
су
се
они
овако
разговарали
,
ја
сам
гледао
г-ђицу
Роксу
,
гледао
сам
њену
белу
руку
,
којом
беше
брата
пригрлила
...
Гледао
сам
ону
анђелску
благост
,
помешану
с
неком
врстом
девојачке
стидљивости
,
што
се
беше
просула
по
њеном
свежем
лицу
.
Она
се
не
усуди
да
у
ме
погледа
.
Као
да
је
знала
,
с
каквом
је
страсношћу
грле
моји
погледи
.
Кад
наступисмо
на
љубовиђски
атар
,
онда
ће
ми
газда
Степан
рећи
:
—
Е
,
синовче
,
ето
,
одавде
почињу
наше
њиве
,
ливаде
и
забрани
...
Видиш
ли
ону
купасту
,
зелену
главицу
,
далеко
горе
под
оном
„
Орљом
стеном
?
“
Под
њом
су
нам
стара
кућишта
.
Тамо
су
нас
три
пута
палили
Турци
Сокољани
.
Оданде
до
наших
данашњих
кућа
има
добра
два
сахата
.
И
ми
,
отлен
,
Богу
хвала
,
можемо
доћи
својој
кући
,
да
нигде
не
станемо
на
туђу
земљу
.
Тамо
су
нам
сад
станови
.
Станара
је
Вељина
мајка
;
али
кад
је
чула
за
те
,
дошла
је
кући
да
те
види
,
и
да
те
,
место
свога
сина
,
загрли
...
Море
,
дијете
,
ти
још
и
не
знаш
колико
личиш
на
нашег
Вељу
!
...
Збиља
,
ја
те
још
не
упитах
,
познајеш
ли
ти
њега
?
—
—
Познајем
.
Видео
сам
га
баш
кад
сам
се
хтео
кренути
овамо
,
одговорим
му
...
Ја
сам
га
и
пре
виђао
;
али
се
нисмо
из
ближе
познавали
.
Он
је
од
мене
у
школи
две
године
старији
.
—
Не
бих
рек’о
?
—
Он
је
у
другој
години
права
;
а
ја
тек
сад
свршавам
гимназију
.
—
Видиш
,
молим
те
.
Ко
би
то
рек’о
?
И
ти
си
га
,
велиш
,
видео
баш
кад
си
се
овамо
нама
кренуо
?
упита
ме
газда
Степан
гласом
неке
неразговетне
сумње
.
—
И
њега
и
вашег
Јаблана
.
Газда
Степан
се
чисто
трже
.
Он
ме
погледа
зачуђено
.
—
А
од
куд
ти
познајеш
мога
Јаблана
?
!
Јес
,
он
је
отишао
доле
—
да
види
шта
је
с
Вељом
.
Ово
је
скоро
петнаест
дана
,
а
од
њега
ни
абера
нема
.
Сви
смо
се
јако
окарили
.
Не
знамо
шта
је—
А
где
си
их
баш
видео
?
—
упита
ме
он
од
једном
,
још
једнако
не
верујући
,
да
сам
ја
то
њих
видео
.
Ја
му
испричах
све
шта
им
се
хтело
догодити
у
полицији
.
Газда
Степан
од
једном
устави
коња
.
Уставих
и
ја
.
—
И
газда
Миле
их
је
одбранио
?
...
—
Бога
ми
,
да
се
он
није
ту
десио
,
они
би
ти
оба
страдали
.
—
Е
,
Боже
теби
хвала
!
...
И
ти
рече
да
је
Вељо
у
руку
рањен
?
—
У
руку
.
—
И
он
лепо
иде
?
—
Као
ово
ја
и
ви
.
—
Дијете
,
тебе
је
сам
Бог
овамо
послао
!
Ја
сам
одавно
чуо
црне
гласе
за
Вељу
.
Једни
ми
казаше
,
да
му
је
топ
однео
ногу
,
а
други
:
није
,
већ
руку
.
Један
ми
рече
,
да
му
је
сва
вилица
разнета
.
И
ја
то
ником
у
кући
нисам
смео
да
кажем
.
Мајка
би
му
пресвисла
...
.
И
ти
велиш
,
да
си
баш
видео
да
носи
везану
руку
?
—
Јео
.
И
он
се
том
раном
поноси
.
Рањен
је
баш
пред
ђачком
барикадом
.
Онда
кад
је
испод
топовске
ватре
бегао
сав
свет
,
он
је
,
са
још
неким
неустрашивим
друговима
,
подизао
барикаду
...
.
Газда
Степан
обори
главу
.
Заћута
.
Преко
његових
усана
прну
један
лак
осмех
.
У
тај
мах
капетанова
кола
скренуше
у
страну
.
Ја
погледах
.
Ми
смо
били
пред
кућом
газда
Степановом
.
Вратнице
беху
широм
отворене
.
Отворио
их
онај
момчић
што
ме
је
ономад
онако
зачуђено
гледао
.
Дочекало
нас
је
и
мало
и
велико
.
Г-ђица
Рокса
прва
скочи
с
кола
.
Она
загрли
и
пољуби
једно
лепо
плавско
девојче
;
после
притрча
једној
старици
,
те
јој
притиште
врео
пољубац
на
руку
.
Старица
пољуби
њу
у
образ
.
Сиђе
и
г-ђа
капетаница
и
моја
сестра
и
Малиша
.
Сви
се
одоше
грлити
и
љубити
.
Онај
џигљо
једнако
држи
вратнице
.
Гледа
у
ме
и
—
као
да
се
још
нешто
ишчуђава
.
Поскачемо
и
ми
с
коња
.
Нека
момчадија
прихвати
коње
.
—
Синовче
,
рећи
ће
ми
полако
газда
Степан
,
о
ономе
што
је
с
Вељом
и
мојим
Јабланом
хтело
да
буде
—
ником
ни
речи
!
Не
казуј
ни
да
је
Вељо
рањен
.
Кажи
само
да
си
га
видео
здрава
и
весела
—
и
њега
и
мога
Јаблана
.
Сав
се
онај
свет
згрну
око
нас
.
Један
се
дечак
истаче
,
па
ме
дирну
за
руку
.
То
је
онај
што
га
ономад
стигосмо
кад
је
оне
свиње
гонио
у
обор
.
Као
да
ме
је
сад
хтео
упитати
:
„
познајеш
ли
ме
?
“
Ја
га
помилујем
по
образу
и
упитам
:
—
Је
ли
се
вратио
Јаблан
?
—
И
он
ће
вечерас
.
Долази
и
бато
.
Синоћ
смо
добили
абер
од
кума
Ранисава
.
—
Ево
,
тетка
Јоко
,
ово
је
мој
брат
Стева
,
рече
моја
сестра
оној
старици
што
је
мало
пре
г-ђица
Рокса
онако
топло
пољуби
у
руку
.
—
Вељина
мајка
,
шану
ми
моја
сестра
.
Старица
стала
па
ме
гледа
.
Дуго
ме
је
мерила
.
Некакав
укочен
осмех
пређе
јој
преко
смежураних
усана
.
Доња
јој
вилица
,
рекао
бих
,
задркта
.
Очи
јој
се
од
једном
напунише
суза
,
а
груди
се
почеше
надимати
.
Као
да
је
хтела
да
бризне
у
плач
.
Ја
приђох
те
је
пољубих
у
руку
.
—
Жив
био
,
сине
мој
!
рече
ми
она
гласом
,
који
је
граничио
с
јецањем
,
што
га
весело
узбуђење
рађа
.
Као
да
ми
је
хтела
полетети
у
наручја
;
али
се
од
једном
окрете
,
па
погледа
у
ону
искупљену
чељад
.
Она
их
је
хтела
нешто
упитати
.
—
Исти
бата
!
прошапта
оно
лепо
плавоко
девојче
,
што
беше
десну
руку
обавило
око
врата
г-ђици
Рокси
,
а
леву
Малиши
.
—
Одсечена
глава
!
рече
једна
друга
старица
,
која
се
беше
у
ме
загледала
.
—
—
А
познајеш
ли
ти
мога
Вељу
,
сине
?
упита
ме
од
једном
Вељина
мајка
,
и
готово
поче
јецати
.
—
Познајем
,
мати
,
одговорим
јој
одиста
потресено
,
па
је
опет
пољубим
руку
.
Она
ме
обема
рукама
загрли
,
па
ме
онда
стаде
љубити
у
чело
,
у
образе
,
у
очи
,
у
косу
,
па
опет
у
чело
,
па
у
образе
.
—
Моје
слатке
очи
,
косо
моја
,
моје
вите
коврџе
;
моје
паметно
чело
!
.
.
сине
мој
!
!
...
И
ти
познајеш
Вељу
мога
?
!
топила
се
ова
старица
у
некаквој
веселој
тузи
.
И
сав
је
онај
свет
заводнио
очима
.
—
Рекох
ли
ја
теби
,
госпођо
Јелице
,
да
се
мој
Веља
где
у
свету
изгуби
,
твој
би
брат
Стева
могао
доћи
и
узети
његову
очевину
,
рећи
ће
газда
Степан
,
па
се
онда
окрете
својој
чељади
:
децо
!
...
дед
...
тамо
ћемо
под
велики
орах
!
Лепо
је
.
Ветрић
ћарлија
...
А
где
је
бата
?
—
—
Оч’о
је
доле
судници
.
Сад
ће
и
он
.
Рек’о
је
...
.
одговори
она
друга
старица
.
И
,
одиста
,
помало
је
кућа
,
као
што
је
кућа
Смиљанића
.
Дом
од
старина
чувен
и
дочекан
.
Око
ове
куће
и
Турци
су
далеко
обилазили
.
Паметнији
су
увек
гледали
да
су
с
њом
у
дослухе
.
И
само
би
по
какав
рчин
шкрипнуо
зубима
,
кад
би
друмом
пројахао
по
који
од
Смиљанића
,
с
танким
џевердаром
о
рамену
и
којом
пећанком
за
силавом
.
У
време
устанка
на
дахије
,
кућа
Смиљанића
бројала
је
на
шесеторо
чељади
и
двадесет
дугих
пушака
.
Газда
Степан
ме
одведе
у
собу
—
гостинску
.
Она
беше
лепо
намештена
.
Висок
кревет
с
краја
у
крај
собе
,
а
по
њему
прострте
шаренице
.
Поред
дувара
,
десно
и
лево
,
душеци
,
а
озго
лепи
клечани
ћилими
.
Свуд
у
наоколо
вунени
јастуци
са
крмезли
пругама
проткани
.
Десно
—
цео
дувар
покривен
оружјем
:
џевердарима
,
шишанама
,
арнауткама
.
Испод
њих
се
испречиле
и
две
шоце
с
бајонетима
;
а
под
овим
,
редом
,
стоје
повешани
гвоздењаци
,
пећанке
и
два
,
као
млеком
,
обливена
сребрњака
:
десно
и
лево
,
висиле
су
паласке
,
арбије
,
мазалице
и
многе
друге
ситнице
,
што
иду
уз
добре
пусате
и
оружје
.
—
Ето
,
овај
је
џевердар
убио
Осман-Селим
бега
Сребрницу
.
А
овај
је
белокорац
одсекао
главу
Везли-аге
од
Рогатице
;
а
ова
је
арнаутка
укапила
онога
нашег
крвника
Усу
Омерова
...
Синовче
,
ти
се
не
би
постидео
да
си
ми
одиста
синовац
!
...
Свака
ова
,
и
дуга
и
мала
,
кад
би
само
знале
говорити
,
могле
би
ти
причати
:
о
крвавим
сукобима
с
Турцима
;
о
љутоме
боју
на
Лозници
;
о
несрећној
погибији
на
Чокешини
;
оне
би
ти
знале
испричати
о
несрећној
женидби
Мирка
Перишића
;
о
томе
,
како
је
Омер
Фердаревић
одвео
Зулејку
Фатимину
из
Сокола
...
А
она
би
ти
шишана
горе
знала
испричати
,
како
је
Марко
Смиљанић
,
наш
ђед
,
пропуштао
зворникуше
,
које
су
носиле
џебану
везировој
војсци
што
је
био
опсео
Лозницу
.
Газда
Степан
ми
још
хтеде
причати
о
крвавим
данима
српскога
мучеништва
,
али
она
плавоока
ошкрину
врата
,
па
рече
:
—
Бабо
,
све
је
готово
...
Дошао
је
и
чика
!
...
ИВ
Хајде
да
видиш
мога
бату
,
оца
Вељиног
,
рече
ми
газда
Степан
,
кад
из
собе
пођосмо
.
Да
видиш
шта
ће
он
рећи
.
Али
тај
има
срце
од
камена
.
—
Нити
знаш
кад
је
весео
,
ни
кад
је
карли
.
Не
може
бити
,
да
и
он
није
чуо
,
да
је
Веља
рањен
.
И
он
опет
ћути—
као
студена
стена
.
И
кад
ја
спремих
Јаблана
да
иде
у
Београд
,
он
ме
само
погледа
,
па
тек
рече
:
„
што
шаљеш
ово
дијете
само
на
тако
далек
пут
?
Видиш
кака
су
ово
времена
.
“
И
онда
се
окрете
Јаблану
:
„
Дијете
...
.
Пази
на
себе
!
Гледај
да
стигнеш
на
конак
у
Ваљево
.
Сврати
код
Дике
Обрадиновића
.
Сваки
ће
ти
казати
где
му
је
механа
.
Кажи
му
чиј
си
.
То
је
пријатељ
наше
куће
.
Он
ће
те
примити
као
свога
сина
.
Сутра
дан
порани
—
добро
порани
,
како
ћеш
на
конак
у
Обреновац
:
а
тамо
распитај
за
Обрада
Ћука
.
И
њему
кажи
чиј
си
.
И
то
је
наш
знанац
и
пријатељ
.
Код
њега
ћеш
бити
на
конаку
.
Сутра
дан
—
у
које
доба
пођеш
,
стићи
ћеш
за
рана
у
Београд
.
У
Београду
распитај
за
Поливаков
хан
.
И
Поливаки
кажи
чиј
си
.
Он
зна
где
је
и
наш
Вељо
...
“
То
рече
,
па
се
мало
окрете
у
страну
...
.
Јес
,
знао
је
он
шта
је
с
Вељом
,
