одговорани
од
једне
из
већа
.
Споменуше
још
неколико
њих
.
Споменуше
Дику
Грнчарску
,
Ленче
Кубеџиско
,
Доне
Чешменџиско
и
Зоне
Ставрино
и
Јоне
Мамино
.
Све
су
то
и
лепе
и
поштене
девојке
и
радене
девојке
.
Целе
недеље
раде
у
кући
,
у
недељу
у
свиленим
фустанима
у
коло
,
а
у
понедељак
завргну
мотику
преко
рамена
,
па
певајући
„
Зелен
зекир
,
драго
моје
”
,
иду
у
поље
,
у
њиву
или
у
виноград
...
Све
су
то
биле
лепе
прилике
за
Манчу
.
Признаје
то
Јевда
,
и
каже
да
ће
говорити
Манчи
,
сину
свом
.
—
Да
збориш
,
Јевдо
,
—
рече
јој
тетка
Дока
.
—
Да
му
збориш
,
ем
повише
да
му
збориш
за
тија
девојчики
!
Што
да
си
седи
неженат
,
та
да
си
губи
век
и
године
?
!
Дервиш
ли
је
,
калугер
ли
је
та
да
си
самотује
?
!
И
ја
му
зборешем
,
ама
ме
ич
не
слуша
!
...
„
’
Ајде
,
вика
ми
он
,
ћути
си
,
Доке
!
Тебе
ти
ласно
,
рече
;
ти
си
мислиш
да
се
саг
ласно
може
да
ожени
,
да
ми
је
мен
’
,
рече
,
ласно
невесту
да
нађем
,
како
теб
’
што
је
ласно
шишенце
ракијке
да
си
пијнеш
!
...
Бећарл’к
џиби
султанл’к
олмаз
”
,
рече
,
и
толко
!
Не
’
теде
више
,
куче
,
ни
да
си
збори
с
мене
,
а
и
ја
га
—
кад
видо
’
што
је
брљив
—
батали
!
...
А
што
па
има
девојчики
,
што
су
пристасали
за
удавање
,
—
паша
,
па
да
гим
не
манише
!
Ем
кол’ко
ги
мило
да
се
удадну
,
и
тол’ко
ги
јоште
двапут
помило
за
нашега
Манчу
,
откад
се
,
ете
,
врну
из
војску
из
Београд
!
...
О
,
Бож’ке
,
кол’ку
ми
чес
’
чине
и
давају
девојчики
,
а
све
заради
твојега
Манчу
!
Убаво
си
видим
,
демек
,
зашто
је
тој
!
Преко
чаршију
трче
,
та
да
ме
у
руке
целују
,
„
живо-здраво
”
ми
рекну
...
сал
што
се
срамују
да
за
Манчу
,
ете
,
питују
...
А
из
очи
ги
,
ете
,
тој
четим
!
...
А
ја
си
веће
убаво
знајем
заради
кога
ми
тај
чес
’
чине
.
Некња
си
беја
’
у
амам
,
а
туј
си
у
амам
беоше
и
оне
,
ете
,
та
Дика
Грнчарска
,
Гена
Кривокапска
и
Ленче
оно
Кубеџиско
.
Беше
ту
и
оно
Зоне
Замфирова
;
ама
оно
си
,
како
чорбаџиско
,
беше
са
своји
;
не
бањаше
се
ни
па
збореше
сас
овеја
.
А
ове
—
ама
знаш
како
ми
чес
’
давају
,
како
ми
лацкају
!
„
Стринке
,
стринке
,
мори
!
Еве
ти
мој
сапун
!
”
вика
једна
.
„
Узми
си
,
стринке
Доке
,
мој
сапун
,
кирид-сапун
је
!
”
вика
па
друга
.
Бож’ке
!
Да
се
поломе
служејећи
ме
!
...
А
ја
си
седим
,
па
,
како
пашина
мајка
,
примам
си
чес
’
и
од
једну
и
од
другу
,
ама
си
мислим
у
мој
памет
:
„
А
,
рипчики
!
Да
се
истепате
ви
за
тој
,
викам
;
ја
,
ако
сам
си
жена
проста
,
убаво
си
знајем
дек
неје
заради
мен
’
тој
”
.
Па
си
зборим
у
памет
:
„
Бож’ке
,
која
ће
ми
саг
бидне
снајка
у
овеј
покладе
!
?
...
”
А
лепе
,
па
убаве
што
су
—
лелее
,
Јевдо
,
очи
да
си
не
скинеш
сас
њи
’
!
Ја
ги
сал
гледам
,
па
си
сеирим
!
А
туј
при
мен
’
си
седи
’
ан’ма
на
Имер-агу
,
па
,
рече
:
„
Виде
ли
,
Доке
,
што
је
,
рече
,
убаво
овој
Зоне
Аџиско
;
па
бела
како
замбак
,
а
очи
гу
како
бадем
,
а
грло
како
филдиш
,
а
уста
гу
,
рече
,
како
мерџан-атеш
!
...
Ех
,
рече
,
пуста
,
рече
,
вера
што
ни
смиће
и
на
нас
и
на
вас
,
а
кеиф
ми
,
рече
,
да
гу
узмем
,
ете
,
за
мојега
Халила
!
...
”
И
истин
’
збореше
жена
!
А
ја
гу
теке
тагај
топрв
погледа
малко
боље
Зону
.
Па
кад
гу
видо
’
ону
,
њојну
т’нку
снагу
,
па
оне
њојне
пусте
косе
,
па
оне
беле
цврсте
груди
,
како
два
филџана
,
па
оно
њојно
девојачко
срамување
!
!
Леле
,
тугоо
!
!
—
викну
Дока
,
па
се
завали
онако
бећарски
и
распали
цигару
,
сркну
из
филџана
,
па
настави
:
—
А
мен
’
ми
дође
ништо
жал
’
,
па
си
зборим
у
памет
:
„
Ех
,
црна
Доке
,
пусти
твој
к’смет
!
...
Што
несам
бећар
,
та
да
гу
ели
узнем
ели
отмем
од
татка
гу
”
,
—
тол’ко
што
је
лепотиња
!
...
—
’
Ајде
ћути
си
,
несрећо
!
—
обрецну
се
Јевда
на
њу
.
—
Неје
те
ни
срам
?
!
...
Како
збориш
то
?
!
...
—
Ете
што
?
!
...
—
чуди
се
и
брани
Дока
.
Што
си
лошо
зборим
?
...
Ако
си
прајим
кеф
,
белким
сас
уста
си
прајим
:
ништо
,
ете
,
лошо
не
напраји
!
...
—
рече
и
испи
опет
једну
чашицу
мастике
,
па
додаде
:
—
Ако
искаш
,
Јевдо
,
ете
,
све
да
ти
ти
зберем
један
дан
на
куп
у
амам
,
та
да
гледаш
и
сеириш
и
бираш
,
ете
,
за
твојега
Манчу
,
па
да
ти
,
како
и
мен
’
,
дође
жал
и
криво
што
неси
ти
Манча
!
—
Их
,
—
гракнуше
неке
,
—
што
је
брљиво
!
Неје
те
ни
срам
!
Пи
,
какво
зборење
!
Иди
си
дом
!
Несрећо
бећарска
!
...
Дом
да
си
идеш
!
—
повикаше
и
скочише
све
на
њу
.
—
Кој
те
је
зваја
?
!
...
’
Ај
’
си
дом
!
...
—
Кој
да
си
иде
дом
?
!
Ја
ли
?
!
—
плану
Дока
и
скиде
једну
папучу
и
стеже
је
.
—
Рушка
нек
’
си
искочи
!
Каква
му
је
она
тетка
!
?
...
А
кад
буде
ништо
зорт
,
ја
ћу
се
тепам
и
карам
заради
нашега
Манчу
,
а
ви
јок
!
!
...
—
Ја-гу
,
што
си
збори
!
—
кара
је
Парашкева
,
а
спустила
мало
глас
од
страха
.
—
Еснафска
жена
,
па
каква
си
је
!
...
Кад
ћеш
си
,
мори
,
Доке
,
црна
Доке
,
ете
,
памет
да
спечалиш
?
!
Тој
ли
је
зборење
?
!
Неје
те
ни
срам
оди
овој
чупе
?
—
рече
и
показа
на
измећарку
Дену
,
којој
одмах
затим
даде
очима
знак
да
покупи
филџане
и
ракиске
чашице
и
шишенце
с
мастиком
,
којом
се
—
чешће
од
свију
—
послуживала
тетка
Дока
,
док
је
причала
слике
из
хамама
,
па
да
све
то
изнесе
напоље
.
А
то
је
сасвим
умесно
било
,
јер
,
ако
и
даље
остане
то
ту
при
руци
тетка
Доки
,
ко
зна
шта
све
може
лупити
и
испричати
(
па
и
потући
се
с
неком
!
)
тетка
Дока
,
којој
су
фес
и
шамија
дошли
већ
мало
више
накриво
,
и
тако
издавали
њено
расположење
.
А
затим
се
подигоше
све
с
миндерлука
,
Дена
им
већ
окренула
налуне
и
папуче
ка
авлији
,
и
ове
поново
,
онако
стојећи
,
још
једаред
изређаше
имена
девојака
које
треба
Јевда
да
спомене
и
да
их
похвали
пред
сином
Манчом
.
—
Ама
с
мен
’
у
амам
да
искочиш
,
—
салете
је
Дока
,
—
да
сеириш
и
да
видиш
једну
убавињу
и
лепотију
оди
девојчики
!
...
Мори
,
у
пашине
сараје
,
па
би
искочиле
и
там
’
помеђу
три
тесте
Ђурђијанке
и
Стамболијке
потакве
;
искочиле
би
и
там
’
најлепе
и
најубаве
!
...
Де-де
!
Ласно
за
тој
,
мори
,
Доке
!
Ће
искочимо
једанпут
!
—
вели
Јевда
,
само
да
је
скине
с
врата
.
—
А
саг
,
иди
си
па
легни
;
преспиј
си
малко
,
Доке
...
—
Ете
,
тој
Зоне
Чорбаџиско
да
видиш
сал
!
...
—
вели
јој
Дока
излазећи
.
—
Ја
ћу
си
разберем
кад
ће
Аџиски
у
амам
,
па
да
си
одемо
ја
и
ти
;
а
ја
ћу
платим
амам
и
за
мен
’
и
за
теб
’
—
сал
оној
Зоне
Аџиско
да
видиш
и
ти
да
сеириш
,
па
...
ако
што
неси
мушко
...
ГЛАВА
ПЕТА
Она
је
управо
као
нека
епизода
.
Као
епизода
узета
,
она
је
,
истина
,
мало
подужа
,
али
,
узета
као
роман
,
она
је
ипак
кратка
;
јер
она
и
није
управо
ништа
друго
него
један
кратак
сензациони
—
али
за
родитеље
врло
поучителан
—
роман
,
у
коме
су
јунаци
,
млади
Митанче
Петракијев
и
нека
Швабица
Хермина
.
Све
ово
морало
се
испричати
,
да
виде
читаоци
пред
каквим
је
амбисом
врло
лако
могао
бити
и
наш
јунак
Мане
кујунџија
.
По
решењу
фамилијарног
већа
,
Јевда
узе
преда
се
једнога
дана
сина
Манчу
.
И
пошто
је
женидба
у
начелу
била
већ
свршена
ствар
,
разговараше
сад
о
њој
онако
у
појединостима
.
Јевда
му
спомену
и
изређа
имена
свију
девојака
.
Спомену
му
Фрузину
Мадину
,
како
је
вредна
,
кротка
и
лепа
,
и
додаде
да
није
ни
чудо
,
кад
јој
је
татко
Грк
из
Филибе
;
затим
му
спомену
Тимку
Јордана
Калтагџије
,
похвали
је
како
је
здрава
—
„
како
мечка
”
,
рече
Јевда
—
како
лепо
тка
и
води
сав
домазлук
;
Дику
Грнчарску
наговести
му
и
рече
за
њу
врло
много
лепих
ствари
:
како
је
здрава
,
вита
стаса
,
„
како
се
,
кад
иде
чаршијом
,
срамује
,
како
и
прилега
на
девојче
”
,
како
је
послушна
и
како
има
лепо
грло
,
кад
запева
„
Запевало
булбул-пиле
,
мисли
зора
је
!
”
Ленче
Кубеџиско
,
Зоне
Ставрино
,
Јоне
Мамино
и
Гену
Кривокапску
све
их
спомену
,
о
свакој
рече
што
се
доброга
могло
рећи
,
и
запита
га
шта
он
мисли
.
Мане
је
ћутао
.
А
кад
мати
навали
на
њ
,
он
јој
рече
да
није
то
баш
тако
хитно
.
—
Море
,
Манчо
,
сине
,
докле
ће
си
момак
?
!
—
вели
му
мати
.
—
Снају
да
ми
доведеш
у
дом
,
да
ми
хизмет
чини
,
та
да
се
и
ја
малко
одморим
...
Ласно
ли
је
мен
’
,
да
ја
,
у
овеј
моје
године
,
месим
’
леб
и
гот’вим
ручак
и
за
теб
’
и
за
момци
и
чираци
твоји
?
!
...
(
Читаоцима
је
познато
да
у
Манчином
дућану
није
било
,
сем
Коте
и
Поте
,
никаквих
других
момака
и
чирака
,
али
то
је
сујета
мајсторске
мајке
што
је
тако
рекла
!
)
—
Па
ће
се
женим
,
нане
,
ти
ич
бригу
да
не
береш
!
—
умирује
је
Мане
.
—
За
мен
’
ласно
;
теке
за
теб
’
искам
да
ти
бидне
убаво
!
Зашто
да
узмем
нику
,
а
она
да
ти
чес
’
не
одава
,
—
бива
ли
,
а
?
...
—
Море
,
ће
ми
одавају
чес
’
,
за
тој
бригу
да
немаш
.
Ја
већ
и
саг
јоште
видим
што
ме
почитују
...
Ете
,
избери
си
једну
оди
тија
што
ги
ти
каза
отоичке
...
Коју
искаш
,
а
мен
’
ће
бидне
право
...
Све
су
си
убаве
...
—
Ех
,
—
одмахну
Мане
руком
.
—
Та
што
ако
су
убаве
!
Оне
ли
су
сал
убаве
?
Има
време
!
...
—
Мори
,
Манчо
,
побрго
работи
!
Зашто
ће
ти
пограбе
чорбаџиски
синови
,
како
чаршилије
,
ете
,
вруће
мекике
сабајле
,
—
па
што
ће
таг
да
чиниш
?
!
...
—
Ама
,
де
,
јаваш
,
нане
!
—
смеје
се
Мане
.
—
„
Што
ће
да
чиним
?
”
...
Па
ћу
си
узмем
једну
!
Што
ми
ти
па
саг
тол’ко
збориш
,
како
да
до
годину
неће
па
да
искоче
нови
девојчики
,
и
јоште
може
поубави
и
покротки
девојчики
да
бидну
оди
овија
овогодишњи
...
—
Ама
,
ја
веће
видо
’
мој
к’смет
и
срећу
сас
теб
’
!
...
вели
му
мати
љутито
.
—
Мане
,
Мане
,
мајка
ти
не
плакала
!
Што
мислиш
?
Ја
сам
си
проста
жена
,
па
се
ич
не
разбирам
и
не
знајем
овој
сагашње
...
Стра
’
ме
,
што
ћеш
сас
мен
’
да
напрајиш
резилак
,
како
онај
твој
Митко
чорбаџи-Петраћов
што
напраји
сас
мајку
и
татка
му
!
...
—
Што
ће
начиним
?
!
’
Ајде
и
ти
,
па
,
нане
,
како
си
тој
па
збориш
!
?
—
рече
прекидајући
разговор
.
А
затим
метну
шубару
на
главу
и
оде
љутито
.
—
Неје
без
ништо
!
—
рече
Јевда
после
дужег
размишљања
.
—
Тугоо
,
ако
је
бегенисуваја
нику
белосветску
,
—
у
Нишаву
ћу
,
ете
,
да
рипим
!
...
Дуго
је
седела
тако
на
миндерлуку
у
једном
ћошку
од
собе
,
и
мислила
.
Шта
све
није
помислила
.
Бранила
се
од
тих
многих
и
свакојаких
мисли
.
—
Леле
тугооо
!
Истин
’
рекоше
који
казаше
:
„
Да
не
дава
Господ
на
дете
што
му
мајка
помисли
!
”
Ете
и
с
мен
’
и
Манчу
ми
алис
та
си
је
саг
работа
!
Може
да
и
неће
бидне
баш
тако
лошо
!
Доне
!
Доне
,
мори
!
Доне
,
несрећо
селска
!
—
викну
Јевда
и
зовну
измећарку
.
—
Што
искаш
,
стринке
?
—
Поскочи
,
дете
,
до
чорбаџи
Тасу
и
рекни
:
„
Вика
те
стринка
Јевда
;
искочила
,
рекни
,
голема
работа
!
Ама
брго
,
рекни
,
да
дођеш
!
...
”
Не
прође
много
,
а
ево
чорбаџи-Тасе
.
Био
је
подаљи
рођак
,
падао
јој
као
неки
девер
,
а
она
њему
као
снаја
.
На
њега
се
Јевда
обраћала
увек
кад
је
у
невољи
каквој
била
,
и
тражила
паметна
савета
;
њега
би
позивала
,
и
он
се
одмах
радо
одазивао
,
као
и
сваки
рођак
,
али
канда
је
мало
,
онако
потајно
,
и
уздисао
за
Јевдом
,
и
то
годинама
безнадежно
уздисао
.
Почео
је
док
је
још
девојка
била
,
и
још
није
престао
уздисати
,
али
о
тим
уздисајима
наравно
да
Јевда
није
смела
ништа
знати
...
—
Што
искаш
,
снајке-Јевдо
?
—
запита
је
Таса
.
—
Што
ти
требам
?
—
Позва
’
те
,
бата-Таско
,
имам
си
,
ете
,
голему
муку
да
ти
рекнем
...
Оно
моје
брљиво
дете
...
Манча
де
...
искам
да
га
женим
,
а
он
се
,
ете
,
рита
,
како
магаре
кад
си
неће
самарицу
на
грбину
...
Е
,
какво
је
тој
саг
заступило
,
Бог
да
чува
!
...
Ни
се
татко
ни
се
па
мајка
слуша
!
Што
је
овој
?
Батиса
ни
се
све
;
све
се
батиса
,
бата-Таче
!
...
Е
,
како
то
?
...
Ники
ме
ич
не
питује
,
а
белким
сам
мајка
!
...
—
Е
,
—
уздахну
Таско
—
тој
си
је
,
Јевдо
,
наш
к’смет
...
Кад
бесмо
деца
,
ники
нас
,
ни
татко
ни
мајка
ни
,
не
пита
:
оћемо
ли
ели
нећемо
;
а
саг
,
кад
сами
стадомо
„
татко
”
и
„
мајка
”
,
—
саг
нас
па
не
питују
наша
деца
!
...
Преди
нас
наши
стареји
нас
не
питаше
;
а
саг
нас
па
наша
деца
не
питују
!
Тој
ти
је
,
Јевдо
,
што
каза
,
отоичке
,
наш
к’смет
!
...
—
Ама
,
бата-Таско
,
неје
ми
мен
’
мука
ни
стра
’
за
тој
!
Неје
,
две
ми
очи
!
Ако
,
што
неће
да
ме
питује
;
ако
,
бата-Таско
!
Та
што
да
ми
је
па
за
тој
?
Друго
заступи
саг
!
Србија
!
...
Србија
слободија
!
...
Ако
за
тој
!
Нек
’
си
не
пита
,
нек
’
си
избере
што
си
милује
.
Ете
,
и
мој
покојни
Ђорђија
не
пита
много
,
веће
рече
на
татка
ми
:
„
Ако
гу
не
давате
сас
алал
,
ете
,
Јевду
вашу
,
а
ја
ћу
гу
уграбим
;
а
Србија
,
вика
,
и
плот
неје
далеко
!
”
Ама
стра
’
ме
да
не
узне
нику
белосветску
...
—
Е
,
ашкољс’н
за
тај
реч
!
Тој
ме
и
мен
’
стра
’
Јевдо
!
—
одобрава
чорбаџи-Таско
.
—
Батиса
ни
се
све
,
снајке
Јевдо
!
Све
ни
батисаше
:
и
варош
,
и
чаршију
,
и
село
,
и
цркву
,
и
кућу
,
и
стари
адет
,
и
стари
чес
’
,
и
старо
живување
—
све
ни
,
бре
брате
,
батисаше
јабанџије
!
...
Овој
како
ће
да
му
бидне
,
кој
ће
да
знаје
!
...
А
Бог
да
чува
!
Много
лошо
,
Бога
ми
ти
казујем
!
...
Јевда
уздахну
и
одобраваше
главом
,
па
додаде
:
—
Мину
старо
време
,
—
беше
му
,
бата-Таско
!
...
А
бата-Таско
уздахну
и
прихвати
:
—
У
старо
време
се
знало
,
бре
брате
,
кој
је
старији
,
кој
млађи
;
кој
је
големаш
,
а
кој
си
је
па
фукара
!
...
Млађи
одаваше
чес
’
на
стареји
своји
.
Кад
си
татко
седи
,
син
му
стоји
;
кад
си
татко
праји
цигару
,
син
си
већ
чека
сас
машице
и
жар
;
кад
си
татко
збори
,
син
си
ћути
,
слуша
,
не
сме
да
збори
!
Па
се
знало
,
бре
брате
,
кад
је
дан
,
а
кад
си
је
па
ноћ
!
По-за
домаћина
смејаше
ли
кој
да
улегне
у
кућу
?
!
А
си
домаћин
дође
,
а
измећарка
си
тури
чивију
на
порту
—
и
свршена
работа
!
Нема
веће
нико
да
улегне
на
порту
!
...
Нема
доцна
кући
долазење
!
А
саг
?
...
Пантим
у
оној
време
,
у
годину
једанпут
ели
двапут
ако
си
искочим
поради
,
ете
,
некуј
послу
у
чаршију
.
Па
ели
узнем
по-за
себ
’
измећарче
,
ели
си
сам
узнем
фенер
,
окачим
га
на
чибуче
ели
на
пуле
оди
џубе
,
па
си
пролазим
мирно
покрај
турцки
каракол
...
Несам
,
бре
брате
,
џимпир
ели
качак
,
ели
кумита
,
та
да
си
брез
фенер
идем
преко
сокак
!
...
А
саг
!
...
Судија
,
бре
брате
,
чиновник
,
ели
приседник
суда
,
дрт
човек
,
бела
глава
,
бре
брате
;
има
си
зетови
и
унучики
,
па
си
пролази
,
па
ни
има
по-за
себ
’
измећара
,
ни
фенер
,
ни
бастун
,
веће
пролази
—
да
прошћаваш
—
како
ники
мачор
кад
си
остави
мутвак
,
та
се
дигне
и
зареди
по
ма’алу
на
нико
рђавство
.
Бога
ми
ти
казујем
!
...
—
Лошо
време
заступи
!
Седи
си
,
бата-Таче
!
...
—
вели
Јевда
,
и
нуди
га
.
—
Ако
ли
једно
кафенце
?
...
Доне
,
мори
,
Доне
!
Ела
,
испеци
ни
две
кафе
!
...
А
газда
Таче
седе
и
поче
:
—
Ете
саг
ми
,
Јевдо
,
дође
ништо
у
памет
,
и
присети
’
се
да
ти
кажем
...
Некња
си
зборим
ништо
сас
онога
мојега
комшију
,
чорбаџи-Петракија
.
Море
,
има
си
човек
голему
муку
сас
онога
његовога
Митку
.
Причаше
ми
човек
све
...
Сал
што
не
плаче
,
колко
му
жал
дође
,
и
тешко
!
—
Е
,
е
!
Туј
ми
се
уврте
,
—
рече
Јевда
и
показа
чело
—
ете
,
тај
Митка
!
...
Па
што
збори
Петракија
,
две
ти
очи
?
!
...
—
Лошо
збори
,
много
лошо
збори
.
Давију
ми
правија
!
...
Да
сам
учија
нике
чкоље
,
та
да
испишем
,
ете
,
тол’ку
књигу
!
—
вели
Таско
и
одмери
руком
једну
ужасну
дебљину
.
—
„
Ласно
ти
теб
’
,
—
рече
ми
некња
Петракија
—
имаш
девојке
,
сина
немаш
,
—
бригу
немаш
!
...
А
мен
’
ме
изеде
оно
моје
пцетиште
!
”
—
А
ти
,
викам
,
зашто
га
испусти
?
„
Дрво
се
,
викам
,
савија
док
је
младо
,
”
има
селски
реч
.
Та
и
сас
теб
’
и
Митка
ти
алис
та
си
је
работа
!
„
Море
,
Таче
,
рече
,
не
знајеш
моју
муку
,
па
си
збориш
тако
.
А
,
истин
’
,
рече
,
ја
сам
кабает
,
много
сам
,
рече
,
кабает
!
Ете
веће
две
године
и
повише
!
...
Ама
се
вукујем
и
теглим
с
њег
’
како
ала
с
берикет
.
Да
чујеш
сал
”
.
И
стаде
да
прича
:
Причање
несрећног
оца
Петракија
о
свом
несрећном
сину
Митанчи
„
Полани
,
рече
,
—
отпоче
бата-Таско
Јевди
Петракијеву
причу
—
кад
му
купи
једне
путине
код
Вана
кондурџије
,
таг
топрв
запази
’
што
ће
имам
муку
с
њег
’
повише
него
што
татко
ми
имаше
,
ете
,
сас
мене
!
Плати
за
путине
осам
динара
—
ем
беле
паре
,
бре
брате
,
рече
,
малко
ли
је
!
?
...
Ама
знајеш
како
бе’у
цврсте
и
јаке
путине
,
па
ем
сас
потковице
!
Донесо
’
ги
дом
и
дадо
’
му
ги
,
и
он
ги
узе
!
Ама
—
ете
саг
ми
долази
у
памет
—
узе
ги
кучиште
,
ама
ме
не
целива
у
руку
,
како
је
адет
у
њега
.
Обуче
ги
,
и
један
дан
одија
сас
њи
по
чаршију
,
а
јутредан
неће
да
ги
обуче
...
Ја
си
мислим
:
зар
ће
ги
чува
па
за
недељу
ели
светак
?
!
Па
ми
дође
ништо
мило
,
та
реко
’
у
себ
’
:
Бреее
,
овој
ће
куче
искочи
по-трговац
и
од
татка
и
па
од
татка
на
татка
му
!
...
Ама
да
чујеш
моју
бруку
!
Стиза
недеља
,
па
светак
,
па
недеља
,
погледам
ја
—
а
он
си
јоште
иде
у
поцепане
путине
!
Чорбаџи-Петракија
син
,
па
си
иде
како
измећар
,
белосвецки
ники
!
А
зашто
,
море
,
ти
не
обукујеш
нове
путине
,
викам
му
ја
,
што
ме
резилиш
?
!
Он
си
ћути
;
ћути
си
,
жена
,
како
камик
!
Прође
си
јоште
једна
недеља
,
а
ја
веће
не
мога
’
да
си
ћутим
,
веће
викну
:
А
,
бре
,
ћопек-сене
,
што
си
не
обучеш
нове
путине
?
Он
си
па
ћути
.
А
домакица
ми
Персида
,
кад
виде
што
ће
искочи
једно
тепање
,
рече
:
„
Неће
си
,
вика
,
дете
турцке
путине
;
иска
штифлетне
а-ла-франга
да
му
,
ете
,
купиш
!
”
—
Што
бре
,
ешеку
?
Зар
татко
ти
чорбаџија
први
у
чаршију
и
код
влас
’
и
при
официри
и
инџилири
,
па
може
да
носи
путине
с
потковице
,
а
ти
не
можеш
!
?
Море
ће
понесеш
,
па
како
селска
невеста
ће
ги
обучеш
и
одиш
у
њи
.
А
он
,
куче
,
—
и
кој
га
,
бре
,
научи
да
си
тако
збори
?
—
рече
:
„
Нећу
да
ги
носим
;
бос
ћу
си
идем
,
ели
у
селски
оп’нци
,
а
да
ги
носим
,
рече
,
—
нећу
!
...
”
Е
,
зашто
нећеш
?
—
„
Не
могу
,
”
рече
.
Зашто
не
можеш
?
—
„
Не
могу
,
рече
;
трупам
,
рече
,
сас
оне
пусте
потковице
како
стари
мезулџиски
,
рече
,
коњ
!
”
Е
,
куд
се
научило
теја
речи
да
збори
?
!
Виде
ли
,
море
,
како
се
кучиште
научило
да
збори
јоште
у
чкољу
!
”
—
Ти
што
му
напраји
?
запита
га
па
ја
.
—
„
Та
што
да
му
чиним
?
Једно
ми
је
дете
,
знаш
како
је
!
Купи
му
штифлетне
а-ла-франга
...
А
домакица
ми
збори
:
„
Море
,
Таче
,
ћути
си
,
па
рекни
:
Исполај
на
Господа
кад
си
доживемо
и
тој
!
Кој
знаје
,
рече
,
што
му
је
писано
,
и
што
ће
да
искочи
из
њег
’
!
...
Ти
си
трговац
,
ама
овој
ће
,
рече
,
искочи
јевропејски
трговац
,
галантерис
’
!
...
”
А
ја
си
сал
ћутим
,
—
збори
си
Петракија
—
па
викам
:
Може
,
истин
’
,
да
сам
човек
прос
’
,
па
се
не
разбирам
у
сагашње
време
;
па
си
оћута
’
и
отрпе
’
нико
време
.
Ама
после
ми
дође
ништо
у
памет
за
чекмеџе
.
Есапим
и
треба
да
је
тол’ко
пазар
,
а
кад
си
бројим
,
а
оно
искача
мање
!
Један
дан
убаво
запанти
дек
сам
спустија
у
чекмеџе
два
по
пет
динара
од
пазар
,
а
кад
ће
да
затворим
дућан
,
ја
си
нађо
сал
једно
!
А
код
чекмеџе
долазимо
сал
ја
и
он
,
ники
други
!
Е
неће
,
зборим
си
ја
у
себ
’
,
до
чекмеџе
да
дођеш
!
И
по
таг
искачаше
пазар
за
нико
време
спрама
есап
!
...
Ама
,
па
ми
дође
ништо
чудно
!
Има
си
једно
сопче
његово
,
и
никога
не
пушта
у
сопче
.
Сам
га
помета
с
метлу
.
Хо
,
мајка
му
стара
,
и
тој
треба
,
викам
,
да
је
ники
угурсузл’к
!
...
И
ја
се
веће
заинати
да
видим
што
је
,
мајка
му
стара
,
у
тој
сопче
!
Та
један
дан
у
недељу
,
рече
ми
један
,
—
а
беше
код
мен
’
јоште
у
турцко
време
калфа
,
—
ништо
лошо
за
Митку
;
рече
:
„
Пази
се
,
газда
Петракија
,
да
те
не
орезили
,
рече
,
твој
Митка
.
Чуја
сам
—
а
убаво
разбра
’
,
—
рече
,
јучерке
на
ноћ
,
куде
неке
белосветске
фрајлице
,
рече
,
поју
си
песну
за
твојега
Митанчу
,
поју
си
:
Кој
ти
купи
кондурице
?
—
Купи
ми
га
лудо-младо
,
Лудо-младо
неженето
,
На
Петрића
—
ете
,
рече
—
млат
Митанча
!
...
„
та
те
,
рече
,
максуз
потражи
,
чорбаџи-Петраки
,
да
ти
рекнем
.
А
,
рече
,
твој
’
леб
једо
’
,
ти
ме
изведе
на
селамет
,
—
па
адет
је
да
ти
кажем
;
зашто
,
рече
,
може
ласно
гуја
да
те
изеде
”
.
—
„
А
ја
си
,
рече
Петракија
,
уфати
’
таг
ники
стра
’
и
зорт
;
—
зашто
си
премећем
по
мој
памет
,
па
уфати
’
и
присети
се
за
много
,
та
реко
’
:
Море
,
неје
без
ништо
!
...
Присети
се
ја
:
у
дућан
си
не
седи
,
татка
не
слуша
,
мајку
ич
да
не
види
;
неће
кондуре
,
кошуљу
неће
што
му
мајка
ткаје
и
шије
,
иска
дућанску
!
...
Ударија
баксуз
у
кућу
и
дућан
;
а
пазар
мисечни
стаде
кол’ко
пре
недељни
пазар
беше
!
...
У
собу
си
никога
не
пушта
,
а
кад
си
искочи
,
а
он
си
тури
катанац
на
врата
—
ем
кол’ки
катанац
!
Голем
како
катанац
на
магазу
!
А
кључ
си
тури
у
џеп
,
па
си
иде
!
Куде
си
иде
,
што
праји
,
кад
се
врће
дом
—
никој
не
знаје
и
не
смеје
да
га
питује
...
„
А
ја
си
—
рече
Петракија
—
кад
ми
рече
човек
тој
,
брго
дом
.
На
сопче
му
катанац
,
а
њега
га
дом
нема
„
Причекни
си
малко
,
рече
ми
жена
,
ће
дође
дете
!
...
”
А
за
тој
па
да
ми
је
!
”
реко
’
гу
ја
,
та
си
узе
једно
сикирче
.
„
Зар
ће
сам
трговачки
суд
,
та
да
не
смем
,
па
иска
и
треба
два
грађанина
да
су
у
присуство
!
Ба
!
Не
чекам
си
ја
!
”
Па
си
сас
оно
сикирче
обијем
катанац
и
улезнем
у
сопче
...
А
у
собу
,
што
ће
да
видим
:
мој
срам
!
...
По
дувар
,
бре
брате
,
све
слике
,
ем
девојачке
!
Аме
,
рече
,
не
од
наши
девојчики
,
веће
од
ники
из
бели
свет
...
па
...
ете
...
несу
,
рече
,
обучене
,
веће
,
ете
,
како
саг
да
ти
кажем
...
ете
...
како
да
се
бањају
;
ама
,
брез
пештимаљ
,
ели
на
Ђурђовдан
у
зору
,
кад
си
фаћају
мају
,
да
прошћаваш
!
...
Срам
ме
,
рече
,
изеде
!
„
Погледа
на
сандаци
,
а
и
на
сандаци
катанци
!
Премисли
’
се
ја
:
Е
,
што
му
требају
,
мајке
,
катанци
на
сандаци
,
кад
има
—
ем
какав
голем
!
—
на
врата
?
!
...
Та
си
узмем
оној
сикирче
,
па
и
по
катанци
,
па
и
по
сандаци
!
Кад
си
подиго
’
капци
,
—
леле
мајке
,
што
ће
да
видим
у
сандаци
!
Срам
ме
и
да
ти
кажем
;
а
њег
’
,
рече
,
не
било
срам
да
збере
и
скута
све
тој
!
!
Два
санд’ка
пуна
,
бре
брате
,
ете
,
да
прошћаваш
,
све
курвинске
ствари
!
...
”
—
Лелее
!
Не
збори
си
!
...
—
вели
уплашено
Јевда
.
—
„
Чешљеви
,
сапуни
,
ђулијаци
неки
,
та
нике
женске
штифлетне
,
колани
,
подвезице
,
гакице
женске
,
чорапе
—
ама
знаш
кол’ко
су
дуге
!
...
Дуге
,
како
да
ће
около
шију
да
ги
врзује
!
...
И
све
си
то
збраја
и
скутаја
на
куп
за
онуја
несрећу
и
роспију
аустриску
,
Кермину
!
...
Капетал
бре
један
!
...
Дућан
!
Дућан
да
си
отвори
и
сортира
сас
онуја
силну
стоку
!
...
Ела
,
Персо
,
викну
си
ја
домакицу
ми
.
Ела
овамке
,
да
си
видиш
работу
оди
тој
твоје
„
дете
”
!
Нов
адет
да
видиш
!
Саг
младожење
,
ете
,
спремају
бошчалуке
,
а
девојке
јок
!
...
Каква
је
ово
вера
,
викам
?
Ела
овамке
,
да
видиш
твојега
јевропејског
„
галантериста
”
!
—
Лелее
,
тугоо
!
—
узвикну
Јевда
сва
преплашена
.
—
Црна
Персо
,
што
ти
се
оди
дете
напраји
!
А
Митанча
—
што
напраји
?
—
Ешек
!
Што
ће
праји
?
Недељу
дана
не
смејаше
да
си
до’оди
дом
,
веће
зареди
по
тетке
и
по
стринке
на
ноћување
...
„
А
да
беше
тагај
туј
,
рече
Петракија
,
—
ћа
с
оно
сикирче
да
га
утепам
!
”
—
Ех
,
ех
,
аџамија
,
па
лудо
...
—
Виде
ли
,
Јевдо
,
што
ни
се
напраји
оди
наш
варош
?
!
—
Лелее
!
—
хуче
Јевда
.
—
А
татко
му
Петракија
тури
га
у
новине
и
рече
:
„
Од
данаске
ми
веће
Митанче
неје
син
,
ни
му
ја
па
татко
;
тој
ви
је
,
вика
,
на
знање
и
,
ете
,
управљање
!
Ич
да
му
никој
не
дава
паре
,
зашто
не
презнавам
Митанчин
,
рече
,
арч
...
”
—
Ех
,
туго
!
Неје
требало
баш
тол’ко
да
је
...
Син
му
је
...
Леле
,
јединац
според
три
керке
!
...
Па
што
је
саг
сас
Митанчу
—
некња
га
видо
’
!
Ништо
се
напраји
оди
момче
...
Како
земља
си
дође
...
—
Што
напраји
?
!
Ешекл’к
напраји
.
Изгуби
си
р’з
и
трговачки
чес
’
!
...
Чорбаџиски
син
!
...
До
Филибе
и
Солун
да
просеше
чорбаџиске
керке
,
па
ниједна
да
му
не
рекне
:
јок
!
—
а
он
си
—-
ешек
ниједан
!
ожени
сас
белосветску
и
изгуби
душу
сас
другу
веру
,
сас
туј
,
што
ти
гу
кажем
,
фрајлицу
Швабицу
Кермину
!
Тој
ли
је
ред
?
!
...
А
татко
што
да
праји
?
!
Узе
си
на
брата
дете
,
рече
:
„
Сотирче
ће
ми
је
по
саг
’
син
и
наследник
!
”
’
Оће
да
га
узне
за
ортака
,
—
ама
још
неје
у
теј
године
!
...
А
својега
сина
напудија
!
...
И
чорбаџиски
,
бре
брате
,
син
отиде
си
,
те
је
саг
кантарџиски
санким
чиновник
—
сас
двеста
гроша
мисечно
!
!
...
А
фрајла
Кермина
поседе
си
малко
;
чека
,
белким
,
да
се
измире
сас
татка
Петракија
,
та
када
си
виде
што
ништо
неће
бидне
,
—
а
она
си
уфати
свет
...
Кој
гу
знаје
куде
је
саг
!
...
У
циркус
ники
зар
...
—
Леле
,
да
не
дава
Господ
никому
такав
срам
и
резилак
!
...
—
узвикну
Јевда
,
када
Таско
заврши
Петракијеву
причу
.
—
Мори
,
Јевдо
,
зар
сал
Петракија
што
има
муку
?
!
Има
ги
сијасвет
,
ама
сал
туј
пуче
брука
,
па
си
знамо
,
а
кол’ко
ги
има
чорбаџиске
куће
што
си
кутају
од
свет
...
Ономад
на
славу
једну
бесмо
,
код
чорбаџи-Гана
.
И
он
си
има
сина
...
Свршија
у
Грац
трговачку
чкољу
.
Седимо
си
и
чекамо
да
не
послуже
.
Ја
си
узедо
’
с
астал
ону
књигу
,
албум
,
па
си
гледам
,
преврћем
листови
,
гледам
слике
,
па
си
запази
’
једно
девојче
.
Море
,
које
си
је
овој
девојченце
,
треба
да
га
знам
и
познавам
?
Та
запита
Ставрију
полицају
,
што
седеше
до
мен
’
:
Кој
беше
ово
девојченце
,
Ставријо
?
—
„
Зар
гу
не
знаваш
,
рече
ми
.
Из
циркус
пеливанка
,
она
летошња
,
што
рипаше
кроз
б’чву
,
ете
,
неје
,
рече
,
кроз
б’чву
,
веће
кроз
обруч
...
што
се
,
рече
ми
,
потепаше
заради
њума
.
Ја
гу
,
рече
,
испрати
до
железничку
станицу
!
...
”
—
Их
,
мајка
му
стара
,
дотле
ли
зар
дође
?
!
—
Какво
време
заступи
,
бата-Таско
,
Бог
да
чува
!
Е
неје
тако
баш
било
у
пређашно
време
,
неје
!
...
—
Ба
!
Било
је
!
Било
је
,
ама
неје
баш
тако
без
ред
било
!
Пантиш
ли
,
хеј-хеј
,
дамно
,
што
учини
онај
Миче
Вачин
...
када
стану
ашик
на
ону
ченгију
Ђулсефу
...
Челебија
се
зваше
?
!
—
Остави
си
човек
и
татка
,
и
мајку
,
и
дућан
,
и
трговину
,
па
си
фати
пут
сас
Цигани
у
губертл’к
...
И
саг
јоште
је
жив
!
—
Причаше
ми
неки
наши
трговци
,
што
одише
там
’
по
трговине
;
нађоше
га
,
хеј-хеј
,
далеко
,
там
’
на-куде
Солун
...
Свири
и
он
с
други
Цигани
;
стануја
зурлаш
,
а
она
ченгија
му
жена
!
...
(
Даде
си
једну
ногу
на
првога
мужа
Циганина
,
па
се
удаде
за
Мичу
.
)
Познаше
се
ласно
.
Сећа
се
све
убаво
за
наш
варош
!
...
„
Бре
,
зар
такој
напраји
,
Миче
?
”
зборе
му
наши
.
—
„
Што
ће
прајим
!
”
рече
.
„
К’смет
!
Веру
си
,
рече
,
несам
баталија
,
—
ама
стадо
’
ете
,
рече
,
Циганин
!
Имам
си
,
рече
,
и
децу
сас
њума
!
...
”
„
Та
тој
ти
исприча
’
,
—
заврши
бата-Таско
,
—
Јевдо
,
демек
да
знајеш
да
неје
:
„
да
неје
било
!
”
Било
је
,
—
ама
у
сто
године
једанпут
ако
искочи
брука
и
резилак
—
ама
ово
саг
почесто
!
...
—
Ее
,
бата-Таско
,
за
тој
те
и
позва
’
,
да
те
молим
,
две
ти
очи
,
да
ми
помогнеш
.
Знајеш
какој
си
је
...
Жена
сам
,
удовица
сам
,
не
стизам
свуд
;
не
прилега
,
неје
ред
...
Не
знајем
си
што
се
работи
и
збори
по
чаршију
...
Па
ти
да
си
распиташ
,
да
видиш
,
демек
,
за
Мана
мојега
...
Зашто
стра
’
ме
;
рече
ми
да
ће
да
се
жени
,
—
а
саг
па
,
кад
му
реко
’
,
—
а
он
стануја
пишман
!
...
Па
да
си
разбереш
да
неје
ника
белосветска
...
Тугооо
!
Ако
тој
буде
,
—
што
да
прајим
?
!
...
—
’
Оћу
,
’
оћу
си
,
Јевдо
,
—
рече
чорбаџи-Таско
,
—
а
за
дан-два
да
дођем
ћу
!
За
дан-два
,
ете
,
па
сам
туј
!
...
ГЛАВА
ШЕСТА
У
њој
читатељ
,
после
узалудног
и
бескорисног
читања
досадашњих
пет
глава
,
напослетку
долази
и
натрапава
на
саму
ствар
,
због
које
је
ова
приповетка
и
постала
,
а
то
је
:
да
се
у
њој
једва
једаред
нађоше
заједно
Мане
кујунџија
и
Зоне
Замфирово
.
Зона
је
знала
да
је
лепа
,
и
да
је
чак
лепотица
.
Знала
је
то
по
огледалу
,
у
које
се
,
као
свака
млада
девојка
,
радо
и
често
огледала
,
и
по
погледима
,
којима
је
сретају
и
испраћају
,
а
и
по
песмама
,
у
којима
се
име
њено
спомиње
или
које
се
ради
ње
,
као
алузија
на
њу
,
певају
.
И
Зона
је
била
,
што
је
сасвим
и
природно
,
поносита
стога
.
Али
је
ипак
волела
да
понекад
на
један
такав
поглед
и
одговори
погледом
.
Било
јој
је
то
особито
задовољство
да
једним
таквим
погледом
охрабри
кога
,
да
му
улије
неке
наде
,
да
га
залуди
,
а
после
да
га
одбаци
.
Онако
,
као
и
за
све
велике
и
срећне
освајаче
што
прича
Историја
да
за
њих
нема
више
никакве
дражи
оно
што
им
је
,
такорећи
,
већ
пред
ногама
,
него
да
их
држи
и
буди
у
њима
нову
освајачку
глад
само
оно
што
је
још
непобеђено
и
неосвојено
,
што
охола
чела
пркоси
,
—
тако
и
за
лепу
Зону
није
имало
дражи
оно
што
је
већ
победила
и
залудила
,
него
је
интересовало
и
дражило
оно
што
равнодушно
крај
ње
пролази
,
што
је
не
гледа
и
не
осврће
се
за
њом
.
И
већ
због
самога
тога
није
никакво
чудо
што
је
и
Мане
Кујунџија
—
чапкун-Мане
названи
морао
ући
у
ову
приповетку
,
ако
никако
друкчије
,
а
оно
макар
као
епизода
.
А
што
је
Мане
напослетку
изишао
чак
и
као
главни
јунак
,
то
је
била
—
поред
већ
познате
карактерне
црте
Зонине
—
природна
и
логична
последица
још
и
карактера
његовог
,
и
ашиклиске
,
тако
да
кажем
,
тактике
његове
,
—
као
што
ће
се
већ
све
то
лепо
,
јасно
и
очигледно
доцније
из
пажљивог
читања
увидети
.
Мане
је
Зону
знао
још
као
дериште
,
као
„
чупе
”
или
„
чупенце
”
—
како
би
они
тамо
рекли
за
шипарицу
,
а
и
она
је
њега
познавала
још
из
тих
раних
својих
година
.
Као
дериште
била
је
сува
,
џигљаста
и
краката
,
танких
дугих
руку
,
дуга
лица
и
великих
уста
,
укратко
:
једно
најобичније
дечје
лице
,
за
које
не
зна
човек
како
да
каже
—
да
ли
је
лепо
или
ружно
,
а
најмање
би
се
смео
кладити
и
тврдити
да
ће
се
из
тог
чупета
временом
развити
прва
лепотица
.
До
дућана
Мана
Кујунџије
—
оног
првог
у
Првој
глави
описаног
дућана
,
у
који
је
мајстор-Мане
онако
вешто
,
салтоморталски
,
ускакао
—
био
је
дућан
алваџије
Амета
.
Ту
би
свако
јутро
,
кад
је
ишла
у
школу
,
застала
Зона
и
куповала
би
за
грош
ћетене
алве
и
за
марјаш
врућ
симит
,
у
који
би
метала
алву
.
Тада
би
обично
Мане
испружио
шију
из
оног
његовог
малог
дућанчета
,
као
гусак
из
гушчарника
кроз
летве
,
и
ословљавао
би
је
речима
,
као
што
се
обично
деца
ословљавају
;
а
затим
би
је
редовно
запитао
за
њену
старију
сестру
Костадинку
,
прву
лепотицу
у
граду
,
која
је
била
пристигла
на
удају
.
Питао
би
је
:
—
Зоне
,
мори
,
што
ти
работи
датке
Костадинке
?
—
Ништо
!
—
одговара
љутито
Зона
и
стеже
ону
алву
симитом
.
—
Како
ништо
?
!
Теке
,
истин
’
,
што
гу
треба
да
си
работи
,
кад
си
је
чорбаџиска
ћерка
!
...
—
А
што
је
па
теб
’
ти
за
њума
?
Ти-ти-ти-ти
,
што
си
гу
њој
,
та
да
си
,
ете-те
,
пи-пи-пи-тујеш
за
њума
?
!
...
—
замуцкује
Зона
,
а
већ
готова
да
се
заплаче
од
муке
.
—
Ех
,
детенце
!
...
Много
ми
,
ете
,
мило
за
њума
...
А
за
њума
ли
,
Зоне
,
купујеш
ту
алвицу
?
...
—
Јок
!
—
обрецује
се
Зона
.
—
Е
,
што
гу
треба
алва
,
кад
су
гу
,
ете
,
уста
и
без
алву
слатка
и
блага
!
...
А
Зона
само
прћи
уста
и
не
одговара
ништа
;
стоји
као
свећа
,
са
састављеним
ногама
,
и
не
може
одмах
да
се
крене
.
—
Па
поздрави
се
на
даду
Костадинку
.
Ако
ли
,
да
гу
понесеш
малко
пешкеш
од
мен
’
?
...
Амет
!
Деде
сеци
за
два
гроша
од
кетену
алвицу
...
А
Зона
се
креће
љута
,
ништа
му
не
вели
,
него
иде
школи
.
А
кад
је
Манча
викне
да
понесе
дади
алву
,
а
она
се
окрене
и
само
исплази
језик
на
њега
,
па
продужи
пут
.
Кад
је
свршила
школу
,
а
било
јој
је
тада
дванаест
година
,
задржали
је
код
куће
.
А
и
није
свршила
ни
сву
основну
школу
,
него
само
три
и
тек
почела
четврти
разред
,
кад
је
чорбаџи-Замфиру
дошло
нешто
у
памет
да
је
извади
из
школе
.
Хаџи-Замфир
није
дао
да
се
даље
школује
.
Кад
би
му
споменули
„
више
школе
”
,
и
да
би
добро
било
да
је
—
кад
му
је
већ
Бог
дао
свега
доста
-
-
пошље
у
Београд
,
хаџи-Замфир
би
их
тада
само
погледао
и
погледом
пресекао
;
истресао
би
чибук
,
а
то
би
био
знак
да
је
љут
тада
,
и
кратко
би
се
на
њих
обрецнуо
.
И
нико
после
за
живу
главу
не
би
смео
продужити
с
њим
разговор
о
тој
теми
...
—
Што
,
што
?
Што
бре
?
—
запитао
би
тада
чорбаџи-Замфир
дигавши
своје
густе
обрве
чак
под
фес
.
—
Ешексене
!
Куде
се
је
женско
,
аџамија
,
ем
девојченце
,
ете
,
давало
на
науке
?
!
...
Откуд
ви
па
тај
адет
и
тај
памет
?
...
Што
?
Што
бре
?
...
Да
си
научи
немацку
јазију
,
аустриски
буквар
,
па
да
праћа
књиге
,
демек
писма
,
на
аџамије
из
бели
свет
,
на
официре
,
инџилире
и
писаре
?
!
...
Тој
ли
искате
?
!
...
Ба
!
...
У
мој
век
...
сал
тој
да
бидне
—
неће
!
...
Тако
је
говорио
хаџи-Замфир
.
А
имао
је
и
право
!
Није
он
то
онако
напамет
говорио
...
Као
искусан
и
паметан
човек
,
држао
је
да
сваки
човек
треба
да
се
поучава
туђом
несрећом
.
Јер
тих
дана
баш
ухваћена
је
једна
чорбаџиска
ћерчица
,
која
је
пре
две
године
свршила
школу
,
како
је
,
на
листу
од
Писанке
бр
.
5
,
неком
писару
,
у
чијој
је
кондуит-листи
стојало
да
је
расејан
и
неупотребљив
за
концепат
,
написала
писмо
које
је
гласило
:
„
Што
ми
писујеш
за
волење
,
и
ја
си
искам
и
’
оћу
си
да
се
,
ете
,
волемо
;
агда
да
се
волемо
за
удавање
и
венчавање
,
а
за
друго
јок
,
зашто
ће
татко
да
ме
утепа
“
.
Одмах
после
тога
извадио
је
чорбаџи-Замфир
своју
Зону
из
школе
.
Али
,
иако
је
хаџи-Замфир
имао
тако
строге
и
,
такорећи
,
несувремене
погледе
на
школу
и
писменост
у
односу
на
наш
женски
свет
,
ипак
,
баш
у
исто
то
време
,
није
налазио
да
је
то
тако
страшно
ако
његова
мезимица
,
његово
чупе
Зоне
,
недељом
оде
са
другарицама
на
ћошак
пред
Калоферлиски
хан
или
на
Бит-пазар
,
где
игра
оро
;
или
у
неку
авлију
или
неки
пошири
ћорсокак
,
где
се
момци
и
девојке
љуљају
беле
недеље
на
„
нишаљкама
”
,
и
где
се
загрљени
момак
и
девојка
љуљају
,
а
друштво
им
пева
:
„
Чије
перо
на
нишаљку
,
гајтане
мој
!
“
Зона
још
није
играла
у
ору
нити
се
љуљала
на
нишаљци
—
она
је
само
гледала
.
Тек
се
узме
за
руку
са
којом
другарицом
својом
,
а
најрадије
и
најчешће
се
узму
за
руку
она
и
Генче
Кривокапско
,
па
отрче
весело
тамо
где
се
оро
игра
.
Ту
стану
.
А
обично
и
најрадије
стану
на
какав
басамак
или
камен
—
једно
да
боље
виде
,
а
друго
да
изгледају
веће
.
Држе
се
за
руку
и
једу
кокице
из
кецељица
својих
;
стоје
и
смешећи
се
гледају
како
момци
и
девојке
играју
.
Гледе
,
и
све
виде
,
и
ништа
им
се
не
може
отети
погледу
и
остати
неопажено
,
иако
их
оне
из
кола
багателишу
и
сматрају
их
за
аџамије
и
да
ништа
не
знају
.
Варају
се
јако
!
„
Добар
петао
се
измалена
учи
кукурикати
”
,
па
тако
и
оне
;
све
оне
виде
и
знају
:
ко
кога
погледа
,
ко
кога
гурне
,
ко
се
о
кога
очеше
,
ко
се
до
кога
најрадије
хвата
,
и
све
те
и
такве
ствари
.
Ту
је
још
Зона
чула
за
Манчу
да
је
најлепши
момак
,
и
видела
да
се
све
отимају
да
до
њега
играју
.
А
Манча
је
био
већ
на
гласу
као
момак
и
играч
.
И
мала
Зона
је
још
тад
приметила
да
највише
махалских
девојака
гледају
и
уздишу
за
Манчом
,
па
је
и
она
почела
помало
гледати
и
кришом
уздисати
за
њим
.
Ваљда
по
оном
општем
закону
,
по
коме
женски
свет
,
онако
исто
као
и
овце
или
гуске
што
потрче
све
за
једном
,
оном
првом
,
онамо
куд
она
потрчи
,
а
и
не
знају
ни
куд
трче
ни
зашто
трче
—
по
том
истом
закону
ваљда
су
и
Манчу
све
девојке
гледале
и
све
се
заљубиле
у
њега
,
а
за
њима
,
по
том
истом
закону
,
пошла
и
мала
Зона
!
...
И
мала
Зона
није
знала
шта
је
то
;
није
ни
слутила
шта
је
то
што
се
с
њом
збива
,
али
је
и
она
пошла
за
гомилом
,
за
старијима
њенога
пола
.
И
она
је
највише
у
Манчу
гледала
,
пратила
га
очима
унаокруг
колом
.
И
што
се
он
у
игрању
више
и
ближе
примиче
к
њој
,
све
мање
и
ређе
вади
кокице
;
не
једе
их
,
него
их
стегне
у
своју
шаку
,
а
срце
јој
силно
бије
у
грудима
и
страх
је
неки
ухвати
од
Мана
,
али
га
ипак
гледа
.
А
кад
Мане
дође
према
њој
,
а
у
њу
уђе
још
већи
страх
,
и
она
не
зна
шта
да
ради
,
ни
како
да
стане
:
одмах
пребацује
курјучић
с
леђа
преко
рамена
,
напред
на
прса
,
и
заврће
језик
,
а
не
зна
ни
сама
зашто
то
ради
,
као
што
опет
и
не
зна
како
силно
стеже
својом
знојавом
ручицом
ручицу
своје
другарице
Гене
,
или
се
наслони
на
њу
,
па
је
кришом
штипа
и
љуби
,
па
јој
шапће
и
вели
:
„
Гено
,
мори
,
ја
се
нећу
удам
!
...
”
(
А
и
Гена
њој
вели
да
се
и
она
неће
удавати
.
И
обе
младе
другарице
се
заричу
да
се
никад
неће
удавати
!
...
)
Ништа
не
зна
,
само
га
гледа
,
а
израз
лица
јој
такав
и
уста
јој
стоје
тако
,
да
не
знаш
или
се
смеши
или
ће
да
заплаче
...
И
доклегод
оро
траје
,
или
још
боље
,
доклегод
Мане
не
пође
кући
,
и
она
стоји
ту
држећи
Гену
за
руку
,
а
када
Мане
пође
,
одлазе
и
оне
кући
.
Променила
се
Зона
;
постаде
дете
друкчије
.
Није
више
онако
безбрижна
,
не
иде
сокаком
па
да
је
се
ништа
не
тиче
,
не
скакуће
више
с
ноге
на
ногу
;
а
кад
улази
на
капију
,
она
се
увек
,
пре
но
што
уђе
,
окрене
и
лево
и
десно
у
сокак
и
гледа
...
Па
и
укућани
приметише
на
дериштету
неку
промену
.
Уосталом
,
и
укућани
је
не
сматрају
већ
више
за
дете
;
то
се
види
и
по
томе
што
сад
много
штошта
и
не
говоре
пред
њом
,
него
кад
хоће
тако
нешто
да
говоре
и
да
се
као
старији
изразе
,
а
они
је
пошљу
по
нешто
,
где
ће
се
морати
задржати
подуже
,
а
ствар
им
та
,
наравно
,
и
не
треба
.
И
они
приметише
да
је
Зона
расејана
и
замишљена
.
Ништа
не
упамти
што
јој
кажу
.
Ако
је
Замфир
пошље
по
чибук
и
дуванкесу
,
она
му
донесе
наочаре
и
тефтер
дужника
!
...
Сваки
час
је
пред
огледалом
,
и
оним
великим
и
оним
другим
мањима
,
иако
има
у
џепу
оно
своје
мало
огледало
;
сваки
час
плете
курјучић
и
непрестано
мења
оне
пантљичице
на
крају
курјучића
;
до
подне
измења
их
неколико
—
и
зелену
,
и
плаву
,
и
жуту
,
и
црвену
,
а
после
подне
тако
исто
...
Прекодан
се
сваки
час
тек
изгуби
,
нема
је
.
Повлачи
се
у
самоћу
,
ону
тако
милу
самоћу
младим
створовима
који
не
знају
шта
им
је
,
а
жељни
су
да
пате
;
ону
самоћу
око
које
ври
живот
и
чује
се
жагор
,
а
они
,
скривени
у
тој
самоћи
,
уживају
,
јер
знају
да
их
нико
не
зна
где
су
.
Ту
се
тако
повуче
и
гледа
,
а
не
зна
куд
гледа
;
и
мисли
,
а
не
зна
шта
мисли
,
само
осећа
.
Осећа
да
јој
је
нешто
мило
и
тужно
нешто
;
осећа
да
пати
,
а
не
зна
још
од
чега
пати
.
А
пријатна
јој
та
самоћа
,
која
је
заклања
од
погледа
укућана
,
који
су
јој
погледи
од
неко
доба
ужасно
досадни
постали
.
И
она
наваљује
на
мајку
своју
и
моли
је
да
јој
уступе
ту
малу
собицу
,
ћилер
,
у
коју
се
улази
на
врата
која
су
између
два
долапа
,
па
се
тако
једва
и
распознају
од
долапских
врата
.
У
ту
собицу
се
често
и
најрадије
склања
.
Ту
је
обузме
нека
слатка
туга
и
сета
,
и
она
се
ту
одаје
тихој
тузи
,
мисли
о
себи
,
и
ту
се
осећа
,
као
најнесрећније
девојче
на
овом
свету
,
али
зашто
баш
најнесрећнија
—
она
још
не
зна
!
...
У
тој
се
собици
најрадије
бави
;
ту
се
чешља
и
пресвлачи
по
неколико
пута
преко
дана
,
или
извади
своје
џепно
огледалце
(
које
је
на
поклопцу
једне
седефли
кутије
,
која
јој
служи
још
и
као
нека
мала
„
шпаркаса
”
)
,
па
се
дуго
огледа
у
њему
и
прћи
своје
румене
уснице
и
мали
носић
.
Или
обуче
мајкин
венчани
фустан
од
тешке
персиске
свиле
—
који
већ
више
ни
сама
Ташана
не
носи
,
јер
је
изишао
из
моде
,
—
потрпа
на
себе
све
њене
адиђаре
,
па
се
огледа
на
великом
огледалу
и
хода
по
соби
...
Једнако
намешта
ту
собицу
по
својој
вољи
и
седи
у
њој
кад
год
уграби
прилику
да
се
искраде
од
очију
укућана
...
Ту
би
најволела
и
да
ноћива
,
али
јој
мајка
никако
не
да
то
.
А
Зона
се
растужи
обично
тада
и
говори
о
смрти
.
—
Кад
умрем
,
нане
,
убаво
да
ме
са’раниш
...
На
гроб
да
ми
туриш
шебој
и
замбак
и
трандафил
и
дафину
да
ми
посадиш
!
—
А
мајка
плаче
,
ударе
јој
сузе
на
очи
,
па
је
јури
папучом
из
собе
у
собу
и
преко
басамака
,
а
Зона
се
смеје
кроз
плач
,
па
вели
:
—
Ама
ја
ћу
ти
умрем
,
нане
!
...
Прођоше
три
и
нешто
више
година
.
И
као
све
што
је
подложно
промени
,
изменила
се
и
она
.
Лице
јој
дође
пуније
и
уста
сада
много
мања
,
у
пропорцији
према
лицу
,
које
тиме
доби
лепше
црте
и
израз
;
курјучићи
израстоше
у
дуге
курјуке
,
а
џигљасто
чупе
Зоне
разви
се
у
витку
девојку
Зону
,
само
очи
што
осташе
оне
исте
—
крупне
и
тамне
,
с
дубоким
као
бездна
погледом
...
Као
дериште
није
ценила
ни
много
полагала
на
лепоту
своју
,
а
ни
на
то
што
је
чорбаџиска
ћерка
.
Али
сада
,
као
девојка
,
она
то
поче
полако
осећати
и
по
томе
се
владати
.
А
и
да
није
сама
осетила
то
,
имао
би
ко
да
јој
то
каже
.
Родбина
Замфирова
је
велика
.
Пуно
неких
тетака
,
стрина
и
ујни
.
И
оне
не
само
да
приметише
како
им
је
њихова
Зона
лепа
,
него
приметише
чак
и
то
како
је
чупе
Зоне
заљубљено
,
па
пронађоше
чак
и
у
кога
се
загледала
.
—
Лелеее
!
—
узвикну
тетка
Таска
,
кад
јој
рекоше
како
стоји
с
њиховом
Зоном
,
којој
је
она
још
једнако
редовно
доносила
,
кад
год
би
им
дошла
,
бадема
и
рокчића
,
сматрајући
је
још
за
дете
.
—
Лелеее
!
Што
се
напраји
оди
наш
варош
и
оди
девојачки
у
сагашњи
земан
!
Тугооо
!
Нема
више
девојчики
!
...
Беше
!
...
Беше
!
...
Саг
татко
и
мајка
—
ништо
!
Саг
си
чупенцета
бегендисују
момци
,
па
ни
питују
:
бегендисује
ли
татко
и
мајка
зета
?
...
Црна
Ташано
!
Иди
си
па
се
беси
о
ону
криву
дафину
!
...
—
викну
и
удари
у
плач
,
а
за
њом
одмах
удари
у
плач
и
Ташана
,
мајка
Зонина
,
и
све
остале
тетке
,
ујне
и
стрине
,
које
се
десиле
ка
окупу
...
И
одмах
навалише
на
Зону
све
сложно
,
и
не
оставише
је
никако
на
миру
док
јој
га
,
како
им
се
учинило
,
не
избише
из
главе
.
Што
се
она
више
и
лепше
развијала
,
све
су
је
силније
нападали
и
убедљивије
саветовали
:
како
треба
да
пази
на
себе
и
како
треба
да
јој
је
увек
на
уму
чија
је
и
која
је
она
.
И
ређаху
јој
све
редом
момке
с
назначењем
који
су
неприлике
,
а
који
би
могли
бити
прилика
за
њу
.
Код
Мане
Кујунџије
се
,
наравно
,
најдуже
задржаше
.
На
њега
и
дрвље
и
камење
!
...
—
Ако
си
не
бегендишеш
у
наш
варош
,
ете
,
никога
,
што
ти
,
демек
,
нико
неје
спроти
теб
’
—
ласно
за
тој
!
...
—
говорила
би
јој
и
такорећи
понављала
сваки
дан
надугачко
и
нашироко
једно
исто
тетка
Таска
,
најречитија
у
целој
родбини
.
Ете
има
у
Лесковац
,
ем
какви
трговци
,
у
Врање
,
ем
какве
чорбаџије
,
па
ће
се
,
што
зборе
селски
,
за
злато
ласно
нађе
кујунџија
.
А
онај
чапкун
зар
је
прилика
,
он
,
кријумчарски
син
,
спроти
теб
’
и
спроти
други
Замфирови
зетови
?
...
Сестре
ти
се
поудаваше
све
за
људи
трговци
,
а
ти
што
искаш
?
!
...
Помисли
се
на
кога
си
керка
!
Један
си
је
чорбаџи-Замфир
у
град
;
море
,
до
Солун
и
Филибе
нема
га
јоште
по-такав
!
А
ти
—
их
што
си
брљива
!
Младо
,
лудо
,
аџамија
—
ти
искаш
да
станеш
еснафска
жена
!
...
Ти
да
га
заб’равиш
!
...
Он
си
је
човек
сирома
’
...
фукара
!
Куд
су
његове
куће
,
дућани
;
куде
су
му
чаири
,
чифлаци
и
чивчије
?
„
Има
си
дућан
!
”
Ех
,
много
данас
мука
па
за
дућан
!
...
А
питујеш
ли
:
што
си
има
у
дућан
?
...
Како
онај
Насрадин-’оџа
што
ујутру
садеше
лук
,
а
увече
га
чупаше
и
меташе
под
душек
:
„
Што
је
моје
,
збореше
си
,
нек
’
си
је
код
мене
!
...
”
Ете
тој
и
Мане
работи
!
Ујутру
под
мишку
си
доноси
,
увече
па
под
мишку
односи
!
...
Има
си
,
море
,
и
магаре
!
Тол’ко
му
богатство
!
...
Он
ће
си
узне
спроти
себ
’
нику
сиротицу
измећарку
,
што
ће
да
си
седи
у
пазарни
дан
,
у
суботу
,
у
дућану
те
да
си
збира
пазар
и
да
пази
да
си
селске
невесте
не
украдну
нику
минђушу
из
дућан
...
и
да
се
кара
сас
селске
мечке
оне
!
А
прилега
ли
на
чорбаџи—Замфирово
дете
да
си
седи
у
дућан
,
да
си
руча
с
момци
и
чираци
на
ћепенак
,
куде
свет
пролази
,
—
и
да
се
кара
сас
селске
звери
?
!
...
Па
ти
се
,
мори
,
у
паре
не
разбираш
;
не
знаваш
што
је
повише
:
два
гроша
ели
миланче
!
?
Ех
,
аџамија
што
је
—
па
лудо
!
...
Ти
миришеш
на
јоргански
памук
,
—
зар
ти
ће
па
да
си
за
ћепенак
,
еснафска
жена
ти
ли
ће
да
си
?
!
Да
се
зовеш
,
ете
,
мајстор-Маниница
!
...
И
она
луда
и
брљива
бећар-Дока
да
ти
се
пада
тетка
!
...
„
Тија
вода
брег
рони
;
кап
камен
дубе
”
,
вели
стара
,
искуством
освештана
реч
...
И
тако
се
и
овде
збило
.
Силни
савети
и
опомене
учинише
напослетку
своје
.
И
Зона
као
да
подлеже
.
Силно
јој
се
уврте
у
главу
и
силно
је
усправи
и
подиже
помисао
да
је
она
чорбаџиска
кћи
и
прва
лепотица
.
То
беше
доста
да
је
често
—
као
и
све
које
тако
држе
много
на
себе
и
на
лепоту
своју
—
иако
лепа
,
изгледала
врло
глупа
!
Промени
се
,
као
и
све
што
се
у
свету
временом
мења
...
И
сада
се
изменише
прилике
и
улоге
.
Сад
је
Манча
гледа
онако
као
некада
она
њега
,
а
Зона
њега
мало
боље
него
он
њу
некада
.
Али
је
и
Манча
био
и
поносит
и
имао
неки
свој
начин
и
тактику
,
тако
да
је
назовем
.
Кад
је
на
њу
непрестано
мислио
,
природно
је
да
је
желео
и
да
је
види
,
а
још
природније
да
ју
је
чак
издалека
опазило
оштро
око
његово
,
а
знао
је
и
све
хаљине
њене
које
су
боје
,
и
издалека
му
падале
у
очи
.
Али
,
иако
ју
је
увек
видео
,
није
је
увек
и
погледао
.
Кад
прође
поред
ње
,
једаред
је
погледа
,
а
пет
пута
прође
мимо
ње
као
да
је
и
нема
на
свету
;
једаред
је
погледа
и
загледа
се
у
њу
,
а
опет
другом
неком
приликом
пређе
преко
ње
тако
равнодушним
