аобрве
се
намрачише
још
више
.
Ипак
,
његов
глас
не
изгуби
ништа
од
своје
првашње
мекоте
кад
рече
:
-
Хм
...
хм
,
треба
ми
какав
документ
,
диплома
.
Ви
сте
свршили
?
...
-
Права
,
-
одговори
Милош
збуњено
.
-
Је
ли
вам
ту
сведоџба
?
...
Ах
,
добро
,
добро
...
Треба
још
да
напишете
једну
молбу
,
на
целом
табаку
,
и
да
прилепите
таксену
марку
од
пола
динара
.
Написао
сам
,
господин
-
начелниче
,
-
одврати
Кремић
и
из
џепа
извуче
један
превијен
табак
хартије
.
Начелник
прочита
летимично
молбу
,
загледа
још
једанпут
диплому
,
а
нарочито
универзитетски
печат
и
ректоров
потпис
,
па
хартије
остави
на
сто
и
Милошу
пружи
руку
:
-
Има
празних
места
у
царинарници
на
Сави
;
надам
се
да
вам
тамо
неће
бити
рђаво
...
Ви
бисте
волели
да
се
ово
што
пре
сврши
?
Да
,
молим
вас
,
господин
-
начелниче
.
Добро
...
добро
,
гледаћемо
да
што
пре
ухватимо
министра
.
За
недељу
две
дана
биће
све
свршено
...
О
,
молим
,
нема
ништа
,
збогом
!
Врата
на
соби
заклопише
се
,
и
Милош
се
поново
нађе
у
дугачком
мрачном
ходнику
.
Послужитељ
се
клањао
пред
њим
и
трљао
руке
очекујући
бакшиш
.
Једна
жена
је
шаптала
да
је
сад
на
њу
ред
.
Некакав
сув
човек
,
у
масном
полициском
шињелу
,
без
прописних
дугмади
,
питао
је
Кремића
поверљиво
:
је
ли
начелник
добре
воље
?
А
Милош
је
,
независно
од
свега
овога
,
мислио
како
је
све
то
било
брже
и
простије
него
што
се
надао
,
како
је
имао
још
нешто
да
каже
;
он
није
хтео
да
се
прими
за
цариника
,
већ
за
писара
министарства
,
ако
је
могућно
.
Хтео
је
да
се
врати
,
да
објасни
шта
је
хтео
,
да
покаже
своје
право
,
да
се
позове
на
случај
својих
другова
...
али
,
послужитељ
му
је
већ
захваљивао
на
добивеној
напојници
;
она
жена
која
је
била
на
реду
већ
је
улазила
код
начелника
,
истерани
полициски
писар
закопчавао
је
свој
шињел
,
из
дна
ходника
се
појављивао
онај
бледи
секретар
с
гомилом
аката
.
Задах
на
стару
хартију
и
буђу
се
осећао
још
више
.
Милош
убрза
кораке
и
изиђе
из
министарства
.
Напољу
је
био
светао
дан
,
кад
јесен
сеје
благо
до
миле
воље
.
Давно
прецветале
лале
подмладиле
се
под
мртвим
гранама
јасмина
.
По
калдрми
се
јурили
гуштерови
.
Финансиски
парк
се
купао
у
светлости
насмејаног
сунца
,
жутог
као
поново
процветале
лале
.
Лак
ветар
ћарлијао
је
и
мешао
суву
прашину
са
риђим
јесењим
лишћем
,
које
је
тек
спало
са
ћелавог
дрвећа
.
У
исто
доба
,
ударало
је
нешто
по
тротоару
и
крововима
,
као
киша
.
То
је
зрело
кестење
падало
из
напрслих
љусака
и
уплашеном
женскињу
измамљивало
крике
из
груди
.
А
небо
је
било
плаво
као
зумбулово
цвеће
,
просипало
росу
као
да
је
пролеће
,
смејало
се
са
своје
висине
и
као
да
нам
је
хтело
рећи
:
-
Брзо
,
брзо
,
ово
је
крај
.
Ја
дајем
све
,
више
немате
шта
да
очекујете
.
Не
штедите
ме
,
ја
умирем
сутра
.
То
је
било
најлепше
доба
у
Београду
,
кад
је
све
тако
лепо
и
кад
свет
,
који
се
вратио
из
бања
,
крстари
по
улицама
,
тражећи
какву
авантуру
.
Помодне
хаљине
и
свилене
блузе
су
се
светлиле
по
тротоару
.
Трамваји
су
били
пуни
.
Фијакери
су
јурили
средином
улице
.
Оно
што
песници
нису
разумевали
погађали
су
обични
људи
који
су
хитали
да
не
пропусте
ниједно
задовољство
овог
мртвог
лишћа
и
риђе
атмосфере
,
овог
доба
године
кад
су
дани
кратки
и
скупоцени
,
ретки
и
разнежени
,
допадљиви
у
своме
последњем
напору
да
наличе
на
пролеће
и
младост
.
Пред
кафанама
су
сви
столови
били
заузети
.
Људи
су
се
сударали
на
тротоарима
.
Свако
се
весело
и
учтиво
извињавао
.
Одасвуда
се
чуо
жагор
,
мешао
се
дубок
мушки
глас
са
пискавим
женским
грлом
,
и
чула
се
нека
неиспевана
песма
,
која
садржи
сетну
журбу
ка
срећи
коју
нисмо
умели
искористити
кад
нам
се
нудила
пуна
и
лака
.
Ово
жуто
сунце
,
весело
у
свом
умирању
,
другаче
је
утицало
на
Кремића
него
на
остале
.
Он
је
ступао
кроз
ово
друго
пролеће
хладан
и
суморан
.
Изишав
из
оног
мрачног
и
дугачког
ходника
,
он
је
сад
јасно
видео
пут
своје
среће
,
пун
тих
мрачних
и
дугачких
тунела
који
су
мирисали
на
стару
хартију
.
И
он
је
завидео
овом
свету
што
не
види
тако
јасно
трасиран
пут
свога
живота
,
што
се
предаје
весељу
у
природи
,
не
мисли
на
оно
одакле
је
изашао
и
где
ће
ући
,
и
јури
ка
неким
непознатим
и
новим
задовољствима
.
-
Ах
,
они
су
сви
на
путу
ка
срећи
,
они
су
слободни
и
они
живе
,
они
живе
...
-
понављао
је
у
себи
млади
човек
и
замишљено
ступао
кроз
овај
одушевљени
свет
.
-
Шта
си
се
ти
...
како
да
кажем
...
тако
замислио
?
-
изненади
га
Богдан
Васић
.
-
Знаш
ли
да
Ранковић
путује
вечерас
?
-
Куда
?
-
зачуђено
упита
Милош
.
-
Ти
не
знаш
?
...
Већ
су
четворица
отишла
...
како
да
кажем
...
све
по
хладу
,
један
по
један
.
Листови
ћуте
,
јер
су
послата
и
из
опозиције
двојица
.
-
Ја
те
не
разумем
.
-
Влада
шаље
десет
питомаца
на
страну
.
Двеста
педесет
динара
...
како
да
кажем
...
месечно
.
Све
је
свршено
кришом
,
кроз
капиџике
и
без
конкурса
.
Драгутин
иде
за
словенско
право
...
-
Није
могућно
,
па
он
свршава
филозофију
?
-
Шта
то
мари
...
како
да
кажем
.
Зар
у
нашој
дипломатији
нема
људи
који
су
свршили
ветерину
?
...
Пет
година
на
страни
...
лепа
посла
,
како
да
кажем
.
Нико
није
изабран
од
голодије
.
Замисли
Кокића
...
државни
саветник
,
а
то
му
је
трећи
син
...
како
да
кажем
...
кога
држава
шаље
на
страну
.
-
Кокић
је
стара
лопужа
,
ама
за
Ранковића
не
могу
да
верујем
...
Он
би
ми
то
казао
.
Па
његове
симпатије
за
француску
литературу
и
...
Ти
знаш
да
се
он
верио
?
-
Око
врбе
!
Зна
он
шта
ради
...
како
да
кажем
.
А
и
ја
испрва
нисам
веровао
,
па
сам
га
питао
...
Вели
,
литературу
може
и
сам
учити
...
а
министар
навалио
на
њега
да
се
прими
...
каже
,
није
могао
одбити
...
-
Што
мени
не
понуди
нико
ништа
?
-
оте
се
нехотично
крик
са
Милошевих
уста
.
-
Како
да
кажем
...
ти
му
верујеш
?
Требао
си
га
видети
ових
дана
како
је
обијао
прагове
од
једног
до
другог
...
како
да
кажем
...
човека
од
утицаја
.
-
А
његова
вереница
?
-
Зависи
од
...
како
да
кажем
...
-
и
Васић
показа
руком
као
да
броји
новац
.
-
Што
те
више
нема
у
Препороду
?
Наврати
који
пут
...
Ах
,
ево
Цајт
-овог
дописника
.
У
здрављу
!
Васић
се
дохвати
лако
до
шешира
,
опружи
своје
ноге
,
дугачке
и
суве
као
шестар
,
и
потрча
да
стигне
једног
угојеног
Јеврејина
.
ГЛАВА
ДРУГА
ЈЕДАН
ОСТВАРЕН
САН
.
Са
добивањем
службе
није
ишло
тако
лако
као
што
је
Кремић
очекивао
.
Дани
су
пролазили
један
за
другим
,
а
указ
о
његовом
постављењу
није
излазио
никако
.
Међутим
,
требало
је
плаћати
...
јер
је
човек
жив
и
троши
.
Па
и
после
постављења
,
Милош
се
није
надао
великом
добру
.
Читава
прва
три
месеца
могла
се
примати
само
половина
плате
,
колико
је
остајало
када
се
одбије
посмртна
плата
,
такса
за
указ
,
порез
и
чиновничке
фондове
.
Стога
Зорка
предложи
Милошу
да
се
пресели
код
ње
.
Млади
човек
одби
у
први
мах
.
Све
се
у
њему
бунило
да
прима
помоћ
од
једне
жене
,
ма
и
вољене
.
Људско
презрење
,
које
штеди
ловце
мираза
,
погађа
љубавника
,
грешног
што
прима
,
ма
било
у
виду
позајмице
,
новац
од
своје
драгане
.
Код
жена
је
то
друга
ствар
.
Оне
не
замерају
овим
љубавницима
ако
ови
воле
искрено
.
Њима
изгледа
сасвим
просто
и
природно
да
деле
и
кесе
кад
деле
и
постељу
,
и
чак
сматрају
као
знак
хладноће
кад
љубавник
има
скрупула
.
Због
тога
и
Зорка
замери
своме
драгану
да
је
он
довољно
не
воли
кад
одбија
ово
што
му
она
још
једино
може
дати
.
-
Али
,
Зорка
,
буди
паметна
...
Настрану
,
како
је
мени
...
али
,
шта
ће
рећи
свет
,
оне
ситне
комшије
које
једва
чекају
да
виде
шта
,
да
би
могли
оговарати
...
-
Шта
ме
се
тиче
свет
.
Он
говори
и
овако
свашта
.
Ко
ће
свету
запушити
уста
!
-
одговори
му
она
,
сва
румена
од
љубави
,
од
оне
праве
,
највише
љубави
која
се
састоји
у
томе
да
се
човек
сведе
на
ништа
за
другог
.
-
Нека
говори
шта
ко
хоће
!
Ти
си
мој
вереник
.
Ти
си
мој
вољени
Милош
,
поред
кога
ја
хоћу
да
сам
вечито
.
Ја
нећу
више
да
живим
ако
не
знам
да
ћу
отсад
остати
занавек
са
тобом
.
Је
ли
,
Милошу
,
ти
пристајеш
,
зар
не
?
Нека
се
баци
каменом
на
младог
песника
сваки
онај
који
није
рекао
да
на
сва
питања
вољене
жене
,
само
да
би
разбио
облаке
њене
сумње
и
изазвао
на
толико
љубљеним
уснама
светлост
осмеха
и
задовољства
.
Кремић
приста
,
као
што
су
сви
пре
њега
радили
,
и
предаде
се
својој
судбини
.
Зорка
је
удесила
све
што
је
могла
да
свом
драгану
заслади
живот
поред
себе
.
Млади
човек
је
имао
све
што
му
треба
.
Његов
посао
на
драми
одмицао
је
необично
брзо
.
По
цео
дан
је
остајао
у
својој
соби
и
жалио
за
њом
кад
би
морао
да
изађе
у
варош
.
То
више
није
био
суморан
тип
собе
за
самца
,
где
је
сваки
кирајџија
остављао
по
једну
прљотину
иза
себе
.
Од
чаршава
на
столу
до
тацне
за
сапун
на
умиваонику
,
све
се
слагало
у
овој
соби
.
Ствари
су
имале
своју
душу
,
а
живот
међу
њима
интимну
традицију
.
Споредна
врата
су
водила
у
Зоркину
собу
,
сву
белу
,
која
је
опет
,
без
књига
и
портрета
знаменитих
људи
,
а
са
неколико
Милошевих
фотографија
и
гомилом
разних
женских
ситница
,
давала
други
утисак
,
утисак
да
ту
живи
жена
,
а
та
жена
да
воли
и
да
је
вољена
.
Млади
човек
је
имао
само
да
лупне
ногом
,
и
та
се
врата
отварала
,
у
собу
долазио
мирис
на
ђурђевак
,
и
Зорка
се
појављивала
насмејана
и
бледа
.
Готово
сваког
дана
Милош
је
примећивао
понешто
лепо
приновљено
у
својој
соби
:
пепеоницу
за
цигарете
или
зидни
календар
,
лепши
бокал
или
удобнију
столицу
;
ако
ништа
друго
а
оно
је
био
промењен
букет
цвећа
који
је
увек
био
на
његовом
столу
за
писање
.
Кремић
није
имао
ни
за
шта
да
се
брине
.
Зорка
је
умела
да
предњачи
његовим
мислима
и
да
погађа
шта
му
треба
.
То
је
био
живот
какав
је
Милош
сањао
за
десет
година
откако
је
оставио
родну
кућу
и
потуцао
се
по
туђим
праговима
,
живот
нежности
,
умног
рада
,
пријатних
брига
,
живот
без
туђинаца
у
својој
кући
,
живот
тих
и
љубаван
.
Али
,
задовољство
престаје
бити
задовољство
када
је
остварено
.
И
млади
човек
,
пошто
је
добио
овај
огромни
добитак
удобности
и
среће
,
осети
према
њему
презирање
,
слично
оном
осећању
ниподаштавања
које
коцкари
осећају
према
добивеном
новцу
.
Он
се
осећао
у
тој
соби
,
где
је
све
било
његово
и
за
њега
,
као
драгокуп
.
Он
није
био
навикао
на
срећу
;
он
се
био
сродио
са
оскудицом
,
с
њеним
двема
крајностима
:
пустом
јавом
и
раскошним
сном
.
Њему
је
недостајало
сад
овог
ломљења
из
крајности
у
крајности
,
и
он
је
осећао
једну
дубоку
празнину
око
себе
,
као
пушач
који
је
остао
без
дувана
,
незадовољан
и
несносан
самом
себи
.
Али
се
добро
чувао
да
то
Зорка
не
примети
,
јер
је
знао
колико
би
је
то
заболело
.
Ипак
је
Зорка
наслућивала
да
је
Милошу
тешко
да
ублажи
бол
који
му
је
задавао
нарушени
понос
.
-
Ја
видим
колику
ти
жртву
чиниш
мени
.
Ти
можеш
наћи
девојку
,
младу
и
лепу
,
која
би
ти
олакшала
ступање
у
живот
.
Због
тога
се
осећам
срећна
кад
могу
овако
да
ти
помогнем
донекле
,
-
говорила
му
је
Зорка
,
припијајући
се
уз
њега
.
-
И
ја
мислим
понеки
пут
да
је
баш
добро
што
се
новац
не
меша
у
нашу
љубав
.
На
нама
је
да
створимо
своју
кућу
и
да
је
одржавамо
заједно
и
нашом
љубављу
.
Милош
можда
није
био
потпун
Зоркиног
мишљења
,
али
јој
је
одобравао
и
говорио
:
-
Да
,
ми
се
можда
баш
волимо
оволико
што
новац
није
посреди
нас
.
Без
сумње
,
има
некакав
разлог
који
ми
не
можемо
да
појмимо
сад
,
али
он
постоји
.
Трудимо
се
да
пребродимо
тешкоће
и
не
губимо
поверење
једно
у
друго
.
Дани
су
пролазили
полако
,
ветровити
и
кишни
дани
београдске
јесени
,
кад
се
небо
не
види
и
блато
покрива
калдрму
.
Милош
је
проводио
највише
времена
поред
Зорке
;
тешио
ју
је
кад
је
плакала
мислећи
на
мајку
,
дорађивао
своју
драму
и
трудио
се
да
сакрије
своје
незадовољство
што
ствари
не
иду
онако
како
је
хтео
.
Ипак
,
каткад
није
могао
да
спречи
уздах
који
би
му
затресао
груди
:
Шта
је
теби
,
Милошу
?
Ти
ниси
добро
?
...
-
упитала
би
га
Зорка
.
-
Видиш
,
ови
дани
тако
црни
...
пуни
кише
и
ветра
.
Кад
изиђем
на
улицу
,
чини
ми
се
да
ми
је
блато
до
гуше
.
-
Па
не
излази
...
Остани
вечито
овако
поред
твоје
драгане
,
која
те
воли
,
Милошу
...
воли
више
него
највеће
благо
на
свету
.
-
Па
ово
чекање
са
службом
?
...
-
Што
?
Шта
мари
!
...
Како
би
иначе
довршио
своју
драму
...
Да
знаш
како
ми
је
пријатно
кад
смо
овако
заједно
;
ти
пишеш
,
а
ја
радим
.
Већ
си
при
крају
?
-
Још
имам
да
једанпут
прочитам
и
исправим
оно
што
је
рогобатно
.
Можда
ћу
је
још
једанпут
преписати
.
Али
,
немам
довољно
времена
.
Према
конкурсу
,
треба
да
рукопис
пошаљем
до
1
.
децембра
.
Али
,
једнога
дана
Зорка
се
не
задовољи
оваквим
одговором
.
-
Ти
патиш
због
мене
,
Милошу
.
Ја
се
доиста
бојим
да
ти
се
једнога
дана
ово
не
учини
сувише
тешко
...
-
Зорка
,
мени
је
овде
тако
лепо
.
Искрено
ти
кажем
да
ми
боље
не
може
бити
.
Ово
је
био
увек
сан
мога
живота
,
да
имам
све
што
живом
човеку
треба
да
бих
могао
радити
.
Како
можеш
рећи
да
ће
ми
се
досадити
?
...
Ти
ме
кориш
...
-
Не
,
не
,
не
говори
ми
то
.
То
није
прекор
,
мој
Мико
.
Никад
,
никад
ја
нећу
моћи
прекорети
те
ни
за
шта
.
Ја
видим
из
дана
у
дан
јасније
твоју
вредност
.
Ја
разумем
колико
ме
ти
волиш
.
Ти
си
искрен
према
мени
...
много
више
него
што
би
се
могла
надати
.
Што
ме
тако
жалости
у
нашој
љубави
,
драгане
,
јесте
што
ја
морам
разумети
све
више
тешкоће
које
искачу
пред
тебе
,
да
испуниш
оно
што
је
увек
био
мој
сан
,
моја
жеља
;
те
тешкоће
ме
муче
,
Милошу
.
И
ја
видим
да
ти
патиш
.
-
Молим
те
,
Зорка
,
немој
да
се
жалостиш
.
Ти
претерујеш
,
-
благо
је
је
корео
Милош
,
иако
је
у
души
осећао
оно
исто
што
и
његова
драгана
.
-
Доиста
,
наше
стање
није
онако
како
би
требало
да
је
.
Али
,
погледај
око
себе
!
Ми
не
стојимо
тако
рђаво
.
Многи
би
се
с
нама
разменили
,
а
има
их
који
би
нам
могли
позавидети
.
-
Понови
ми
то
,
Милошу
,
понови
ми
те
речи
охрабрења
.
Кажи
ми
да
ти
не
жалиш
што
ме
волиш
,
и
реци
ми
да
ћу
ја
бити
твоја
жена
.
Грди
ме
.
Ја
се
увек
бојим
да
те
не
изгубим
што
сам
старија
од
тебе
,
што
немам
новаца
.
Драги
,
не
разуми
ме
рђаво
:
није
то
због
тога
што
мислим
да
ти
волиш
новац
,
већ
што
су
наша
средства
мала
;
ја
се
бојим
да
она
не
буду
недовољна
,
и
то
ме
убија
,
Милошу
.
-
Ми
смо
способни
и
здрави
за
рад
.
Ми
ћемо
моћи
увек
зарадити
оно
што
нам
треба
.
-
Ах
,
Мико
,
ја
ти
се
дивим
кад
тако
говориш
и
знам
да
ме
ти
волиш
још
много
,
као
увек
,
али
једног
дана
ти
ћеш
бити
сит
тога
рада
и
тих
одрицања
...
-
Вараш
се
Зорка
;
ја
радим
откако
знам
за
себе
и
ја
сам
се
навикао
на
одрицања
.
-
Али
,
ово
је
друго
,
ово
је
вечито
.
Да
,
ти
ме
добро
разумеш
зашто
се
ја
бојим
да
ме
једног
дана
не
омрзнеш
.
Ах
,
Мико
,
опрости
ми
...
ја
не
знам
зашто
сам
на
овој
земљи
?
Чим
ја
имам
једну
наклоност
,
она
ми
се
отима
,
а
ја
сам
целог
живота
патила
за
другог
.
Милош
ју
је
жалио
,
али
у
исто
доба
он
је
био
незадовољан
.
Осећао
је
да
он
треба
да
се
јада
,
да
широм
отвори
груди
и
излије
све
оно
што
га
пече
у
дну
срца
.
Али
,
он
је
волео
ову
жену
,
мршаву
као
канаринку
,
толико
да
јој
није
могао
задати
још
веће
ране
,
те
је
узе
у
наручје
и
покуша
да
је
умири
.
-
Пусти
ме
да
плачем
,
Милошу
,
-
говорила
је
Зорка
и
крила
лице
све
уквашено
крупним
сузама
.
-
Ти
си
у
цвету
живота
,
ти
улазиш
у
њега
,
теби
треба
цела
твоја
снага
и
твоје
срце
,
да
би
напредовао
,
живео
како
треба
...
Да
сам
бар
млада
!
...
Али
,
кад
ти
будеш
свршио
борбу
,
ја
ћу
бити
баба
,
и
још
једанпут
-
ти
нећеш
имати
задовољства
.
Милошу
,
кажи
ми
,
кажи
ми
искрено
:
хоћеш
ли
да
будеш
слободан
?
-
Зорка
,
немој
да
си
дете
.
Ти
видиш
да
се
ми
волимо
,
а
кад
се
двоје
воле
,
они
не
могу
бити
слободни
,
они
се
не
могу
раставити
једно
од
другог
.
Нашто
те
црне
мисли
?
Ми
идемо
стално
путем
к
нашој
срећи
.
Шта
нам
овде
недостаје
?
Још
мало
,
па
ћу
ја
имати
своју
плату
.
Моћи
ћу
нешто
зарађивати
и
са
стране
.
Ми
ћемо
се
ускоро
венчати
.
А
ако
сад
то
не
можемо
урадити
,
то
не
смета
да
буде
наш
циљ
.
Ми
ћемо
радити
,
имати
добру
наду
да
ћемо
једног
дана
успети
.
Ми
ћемо
дакле
,
као
и
сви
други
који
имају
један
циљ
у
животу
,
чинити
оно
што
нам
је
могућно
,
чекати
,
надати
се
,
не
заустављати
се
пред
препрекама
и
не
допустити
да
нас
тешкоће
победе
.
Победа
ће
бити
награда
...
Зорка
је
била
подигла
главу
и
слушала
Милоша
који
је
био
блед
и
замишљен
.
-
Дај
ми
твоја
уста
;
наслони
их
на
моја
,
она
су
тако
сува
и
жедна
,
-
прекиде
га
Зорка
,
озарена
одушевљењем
и
надом
,
и
баци
му
се
око
врата
.
-
Видиш
ли
ти
,
Мико
,
ти
си
моја
једина
радост
.
Можеш
ли
ти
дакле
разумети
да
ја
не
радим
из
рђавих
побуда
што
хоћу
да
сам
твоја
жена
?
Ох
,
како
је
слатка
и
сама
та
мисао
да
ћу
бити
твоја
жена
.
Понеки
пут
само
,
мој
драгане
,
-
и
заљубљена
жена
притиште
руком
леву
страну
груди
,
-
учини
ми
се
да
ће
ти
овај
пут
бити
врло
тежак
,
па
се
бојим
да
ти
не
скраћујем
срећу
нашим
браком
,
ја
која
ти
желим
највећу
срећу
,
и
страх
ме
је
да
ти
не
загорчам
живот
,
мој
животе
.
Млада
жена
је
већ
била
утешена
и
осмехивала
се
на
свога
драгана
.
Међутим
,
Кремић
се
мргодио
.
Он
је
осећао
такође
потребу
да
буде
утешен
.
Код
њега
је
у
том
тренутку
избијала
најјаче
једна
психолошка
противуречност
,
која
садржи
цело
једно
заљубљено
срце
:
Милош
се
хтео
ослободити
Зорке
,
а
да
се
Зорка
не
ослободи
њега
.
И
он
не
могаде
да
заустави
реч
која
му
се
отрже
са
уста
-
Да
,
ми
ћемо
радити
.
Ако
не
успемо
,
ми
ћемо
имати
бар
моралну
срећу
да
смо
све
учинили
што
је
до
нас
стајало
.
Срећан
израз
се
избриса
из
Зоркиног
лика
.
Оно
поста
тако
бледо
као
јесењи
дан
који
се
у
том
тренутку
с
муком
провлачио
кроз
облаке
.
-
Не
говори
ми
да
нећемо
успети
,
-
рече
му
она
,
и
поново
му
се
баци
око
врата
,
припијајући
се
око
њега
као
да
ће
јој
га
неко
отети
.
-
Не
убијај
моју
наду
,
Милошу
.
Како
се
можемо
другаче
волети
него
надајући
се
у
вечност
наше
везе
,
у
брак
,
и
верујући
у
сигурност
наших
обећања
.
Ја
ћу
те
волети
целог
свог
живота
.
Ако
се
може
волети
и
после
њега
,
ја
ћу
те
волети
и
после
живота
,
за
гробом
и
вечно
.
Не
губимо
наду
.
Ми
ћемо
победити
ако
будемо
живи
и
здрави
;
ми
ћемо
постићи
свој
циљ
,
ја
то
верујем
,
и
ја
још
верујем
да
и
ти
тако
мислиш
.
Али
,
Милошу
,
ја
хоћу
твоју
срећу
,
јер
ја
нећу
моћи
бити
срећна
по
цену
твојих
одрицања
.
Још
једанпут
те
питам
:
хоћеш
ли
да
будеш
слободан
?
Милош
се
осети
поново
обесхрабрен
пред
болом
ове
жене
који
је
зјапио
као
отворена
рана
кроз
њене
зенице
.
Он
уздигну
с
чела
своју
дугу
разбарушену
косу
,
потчини
се
Зорки
и
приста
да
чека
да
нешто
дође
,
независно
од
њега
,
и
уреди
све
тешкоће
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
НА
ЗАМРЗЛИМ
ОБАЛАМА
.
Знате
ли
да
вас
је
опет
реферисао
?
-
рече
Милошу
његов
нови
колега
,
један
млад
царински
приправник
,
који
је
тога
лета
био
свршио
Трговачку
академију
и
у
канцеларији
учио
"
есперанто
"
.
Ко
?
Господин
Јаков
.
Каже
,
овог
пута
нећете
му
измаћи
.
Какви
су
то
,
вели
,
појмови
о
државног
служби
да
се
долази
увек
после
осам
сати
...
Али
,
молим
вас
,
-
и
приправник
начини
један
извештачен
гест
каваљерства
,
-
не
говорите
му
да
сам
вам
ја
то
казао
.
Шта
ме
се
тиче
!
-
одговори
му
Кремић
мрзовољно
.
-
Нека
ме
достави
и
министру
,
ако
му
то
чини
задовољство
.
Горе
место
не
могу
добити
.
Већ
је
било
месец
дана
како
је
Милош
добио
за
цариника
и
ступио
на
дужност
.
Пре
тога
он
није
знао
ни
где
се
налази
царинарница
.
Мислио
је
да
се
посао
састоји
у
томе
да
човек
изиђе
на
лађу
која
долази
из
иностранства
и
присуствује
изласку
путника
.
Међутим
,
посао
је
био
сасвим
други
,
груб
и
незанимљив
.
Требало
је
седети
у
мрачним
магацинима
,
који
су
,
неосветљени
и
решеткама
осигурани
,
личили
на
робијашке
радионице
,
отварати
џакове
,
разликовати
вуну
од
памука
,
свађати
се
са
трговачким
помоћницима
,
клањати
се
пред
старешинама
,
водити
глупе
разговоре
са
колегама
,
и
рачунати
разне
споредне
таксе
,
док
промаја
бије
са
свију
страна
.
Способност
се
мерила
бројем
посвршаваних
пакета
на
дан
,
а
интелигенција
се
одређивала
према
врсти
робе
која
се
царинила
.
Ко
је
прегледао
броширане
књиге
,
календаре
и
мустре
без
вредности
,
био
је
инвалид
,
кретен
;
док
се
са
највећим
поштовањем
говорило
о
неколицини
чиновника
који
су
умели
да
царине
златне
предмете
и
апотекарске
производе
.
Првих
дана
Милош
се
интересовао
послом
,
занимао
га
је
специјални
царински
језик
,
непознате
речи
као
позамантерија
и
растована
хартија
,
слушао
је
хиљаду
ситних
интрига
које
су
се
плеле
иза
леђа
,
смејао
се
несланим
вицевима
,
посматрао
тучу
с
бомбама
од
хартије
и
уживао
кад
би
се
понекад
персонал
сложио
и
заједнички
запевао
познату
сокачку
песму
:
Нека
уздише
ко
мора
,
Сузе
нек
лије
!
Певај
,
Јело
,
весело
,
нек
се
ори
глас
:
Песма
мога
живота
једини
је
спас
.
Али
,
то
није
трајало
дуго
,
а
Кремићу
се
досади
овај
посао
који
се
ради
савијених
леђа
и
празних
очију
,
махинално
као
што
волови
ору
.
Глава
га
је
болела
од
промаја
.
Магацини
му
изгледали
као
галија
на
коју
је
прикован
.
Одвратан
му
био
царински
језик
,
пун
грубих
погрешака
као
берберска
љубавна
писма
.
Бунило
га
је
што
нико
није
хтео
да
оцени
његову
праву
вредност
,
која
се
налази
даље
од
царинског
речника
и
свеске
декларација
.
Самољубље
му
је
заоштравало
бол
и
његово
срце
се
пунило
мржњом
,
себичношћу
и
леношћу
.
Трудио
се
на
сваки
начин
да
избегне
од
посла
,
задоцњавао
,
отезао
рад
,
а
кад
ништа
друго
не
би
могао
,
Милош
је
излазио
у
двориште
и
шетао
сам
,
мислећи
на
Зорку
,
на
драму
коју
је
био
довршио
и
илузије
своје
младости
које
су
га
овамо
довеле
.
Била
је
већ
увелико
зима
.
Густ
снег
је
покривао
кровове
,
двориште
и
улицу
.
Сава
се
била
заледила
.
Жалосно
су
изгледале
контуре
сандука
и
греда
у
пристаништу
,
занемарених
и
покривених
снегом
.
Жута
железничка
станица
у
Земуну
мрзла
се
у
зими
и
леду
.
По
целој
пољани
се
видели
само
гладни
гавранови
,
који
су
злокобно
грактали
.
Пред
царинарницом
су
тапкали
ногама
носачи
,
узалуд
очекујући
посла
.
Преко
леда
се
примећивала
једна
зелена
пруга
хладне
воде
,
која
је
везивала
обе
обале
;
то
је
пут
којим
аустриски
финанси
прелазе
на
нашу
страну
и
купују
ракију
.
Бледо
сунце
се
једва
назирало
у
ваздуху
,
накострешеном
од
зиме
.
Леден
ветар
,
који
је
дувао
са
Врачара
,
резао
је
као
оштром
сабљом
.
Милош
се
мрзао
од
зиме
,
шетајући
се
по
овим
замрзлим
обалама
,
али
је
волео
више
и
овај
мраз
на
пољу
него
да
се
врати
у
смрдљиво
царинско
сместиште
.
Чиновници
нису
то
хтели
да
трпе
,
па
су
га
тужакали
управнику
царинарнице
.
Управник
је
био
висок
,
пун
,
развијен
човек
,
мишица
као
у
атлета
а
женских
очију
.
Он
је
био
човек
који
је
могао
имати
великих
способности
и
замашаја
у
животу
.
Он
је
једини
донекле
разумевао
овог
младог
човека
који
је
тражио
од
живота
нешто
више
него
што
му
је
царинарница
могла
дати
,
па
се
правио
глув
на
све
тужбе
Милошевих
старешина
,
и
чак
га
није
ниједанпут
опоменуо
.
Управник
је
звао
Милоша
пјесником
и
с
њим
говорио
само
у
десетерцу
.
-
Сместиште
ти
љуто
додијало
,
те
се
крени
мало
статистици
,
не
би
л
'
ти
се
муза
распјевала
,
-
говорио
је
он
и
из
једног
одељења
царинарнице
премештао
га
у
друго
.
Али
се
Милош
ни
у
статистици
није
могао
задржати
.
И
као
оног
Гашу
из
песме
,
гурали
су
га
из
једног
места
у
друго
,
док
га
најзад
не
стрпаше
у
администрацију
.
Ово
одељење
се
сматрало
на
београдској
царинарници
на
Сави
као
луда
кућа
.
Ко
се
није
могао
ни
за
шта
употребити
,
тамо
је
слат
.
Канцеларија
се
налазила
у
једном
лагуму
,
који
је
некад
био
саставни
део
београдске
тврђаве
.
Доцније
је
овај
лагум
претворен
у
католичку
цркву
,
од
које
је
остала
још
икона
некаквог
страшног
свеца
са
мамурним
очима
и
зверским
устима
.
После
цркве
,
овде
се
сместило
једно
дилетантско
позориште
,
док
држава
није
поново
откупила
овај
лагум
и
употребила
га
за
царинарницу
.
Шеф
администрације
био
је
господин
Јаков
,
омален
,
стар
човек
,
који
се
спекао
и
за
кога
године
више
нису
значиле
ништа
.
На
носу
му
се
видела
дубока
бразда
,
коју
му
је
нанео
један
његов
колега
,
још
кад
су
цариници
носили
сабље
.
Ипак
,
није
био
ружан
,
јер
је
личио
на
толике
друге
,
празне
и
обичне
људе
.
Имао
је
румено
лице
,
безбојне
очи
,
образе
брижљиво
избријане
,
уста
као
у
лепог
пса
,
чисту
кошуљу
,
ропско
чело
и
леп
рукопис
.
Са
себи
равнима
критиковао
је
своје
претпостављене
,
одржавао
исте
навике
и
желео
исту
повишицу
.
Пред
претпостављенима
је
стајао
са
плашљивим
лицем
,
очима
пуним
дивљења
,
и
говорио
је
заслађено
,
упола
затворених
уста
:
"
Ја
сам
потпуно
вашега
мишљења
,
господине
управниче
!
"
Пред
млађима
,
сматрао
је
да
му
је
дужност
намрштити
обрве
,
раширити
ноздрве
,
дати
своме
гласу
оштар
тон
званичности
и
љутито
замакати
перо
у
мастило
.
Млади
матурант
Трговачке
академије
,
иако
је
критиковао
кришом
господина
Јакова
као
човека
кога
је
време
прегазило
,
трудио
се
,
можда
ни
сам
не
знајући
,
да
усвоји
све
његове
манире
.
Јер
је
у
царинарници
мало
ко
умео
важно
подићи
главу
као
господин
Јаков
кад
му
дође
ко
из
публике
званичним
послом
,
наредити
одаџији
да
донесе
чашу
воде
,
превити
табак
с
лева
у
десно
,
па
онда
одоздо
на
више
,
раскорачити
се
поред
фуруне
,
па
,
са
рукама
у
џеповима
од
панталона
и
ћилибарском
муштиклом
у
зубима
,
дебатовати
лична
и
начелна
питања
,
избегавати
оштре
речи
,
хвалити
сељачки
,
нападати
увијено
и
одбијати
густе
димове
кроз
други
крај
уста
.
Трећи
чиновник
ове
канцеларије
је
био
Анто
Оштрило
.
Што
су
га
звали
оштрилом
,
нико
није
знао
.
Отац
му
је
био
закупац
свих
мезулана
на
Цариградском
друму
.
После
смрти
му
је
оставио
велико
имање
,
које
је
овај
човек
,
бледих
усана
и
понизног
цинцарског
лица
,
упропастио
за
неколико
година
.
По
царинарници
се
причају
чуда
која
је
тада
чинио
.
Кажу
да
је
усред
лета
посипао
џаковима
ситан
шећер
по
Јагодини
,
па
се
онда
возио
на
саоницама
.
Пошто
је
проћердао
све
,
ступио
је
у
државну
службу
.
За
двадесет
година
чиновничког
живота
дотерао
је
до
цариника
треће
класе
.
Цео
његов
живот
,
заморен
двадесетогодишњим
зевањем
,
опустошен
празним
чиновничким
мислима
и
измрцварен
канцелариским
обрасцима
и
страстима
,
свео
се
само
на
једну
потребу
:
да
купује
лозове
Класне
лутрије
.
-
Сад
бих
се
ја
убио
кад
бих
знао
да
нећу
бити
богат
...
Бога
ми
,
вам
кажем
,
-
говорио
је
Оштрило
распоређујући
лозове
на
свом
столу
.
-
Сиромах
човек
...
какво
понижење
,
господо
!
Анто
Оштрило
је
волео
Милоша
као
стар
човек
коме
је
мило
што
су
други
још
млади
те
могу
правити
глупости
.
Због
тога
га
је
склањао
од
господина
Јакова
кад
год
је
могао
и
саветовао
га
:
-
Бежи
одавде
!
Видиш
ли
,
ова
матора
кљусина
доћи
ће
ти
главе
.
Сваког
дана
по
један
реферат
.
Срећа
твоја
што
је
господин
Лукић
управник
,
иначе
...
Иди
ти
,
брате
мој
,
у
суд
,
међу
теби
равне
...
три
године
,
па
си
адвокат
,
свој
газда
,
богат
човек
.
Шта
ћеш
овде
,
међу
овим
слепцима
?
...
Ох
,
пусто
што
нисам
газда
!
Кажем
ти
,
да
још
нема
Класне
лутрије
,
ја
бих
се
убио
,
Бога
ми
!
После
дугог
чекања
,
кад
се
кратки
зимски
дан
отезао
као
гладна
година
,
најзад
се
чуо
часовник
на
Саборној
Цркви
како
избија
пет
сати
.
Господин
Јаков
би
пажљиво
затворио
мастионицу
једном
руком
,
другом
би
важно
притиснуо
дугме
електричног
звонцета
,
и
хукнуо
као
да
је
Бог
зна
какав
посао
свршио
.
-
Јоване
,
силазе
ли
?
Питање
се
односило
на
чиновнике
са
другог
спрата
царинарнице
,
који
су
мотрили
на
управника
;
и
чим
би
овај
изишао
,
силазили
су
низ
простране
степенице
од
црвеног
камена
и
излазили
у
варош
,
достојанствени
као
мандарини
.
Одаџија
Јован
,
раздрљених
груди
и
поцепаних
џепова
на
капуту
,
појављивао
се
на
глас
звонцета
,
са
једним
великим
хлебом
под
пазухом
,
и
одговарао
је
промуклим
гласом
,
кратко
и
грубо
:
-
Силазе
!
Господин
Јаков
је
облачио
свој
плави
иберциг
,
који
је
носио
усред
лета
као
и
усред
зиме
,
ушмркивао
се
у
једну
велику
мараму
и
остављао
канцеларију
без
збогом
остајте
.
Милош
би
пожурио
кући
,
с
једном
горчином
у
срцу
,
осећајем
понижених
и
увређених
.
Обузимала
га
је
малодушност
,
и
он
се
јадао
Зорки
:
-
Ја
патим
,
мени
је
тешко
.
Осећам
да
ме
треба
утешити
као
мало
дете
.
Да
,
Зорка
,
ти
имаш
право
,
ја
више
нисам
дете
,
али
је
мени
који
пут
толико
потребна
једна
добра
реч
,
реч
утехе
и
охрабрења
.
Она
га
је
узимала
за
руку
,
привлачила
поред
себе
и
тепала
му
:
-
Не
буди
такав
,
драги
.
Сећаш
ли
се
још
оног
доба
кад
си
ти
био
у
Ужицу
,
несрећан
што
си
далеко
од
мене
,
а
ја
овде
сама
,
остављена
мукама
које
ми
је
смрт
задала
.
То
је
прошло
,
и
бољи
су
дани
наступили
.
Ја
сам
наслонила
главу
на
твоје
срце
и
ту
нашла
утехе
.
Очекујемо
боље
дане
.
Они
ће
доћи
.
Ти
ћеш
победити
,
ја
сам
сигурна
.
Ох
,
мој
Мико
,
како
си
ти
велики
.
-
Али
,
мене
боли
што
то
и
други
не
виде
,
то
...
моје
праве
способности
,
па
према
томе
да
ми
даду
рада
.
Ти
други
,
за
које
ја
радим
,
тај
свет
којем
дајем
најбоље
што
имам
...
Да
,
доиста
,
ја
чујем
око
себе
пуно
лепих
речи
;
моји
се
радови
хвале
,
али
мени
треба
,
као
и
осталом
свету
,
нешто
више
од
голих
речи
,
мени
треба
једна
сигурна
зарада
,
један
положај
у
друштву
,
као
и
тим
уредницима
,
критичарима
и
тој
публици
.
Моји
пријатељи
...
-
Остави
пријатеље
.
Они
се
јављају
у
тренуцима
славе
,
кад
треба
честитати
.
Доћи
ће
ти
тренуци
,
-
говорила
је
Зорка
,
а
глас
јој
дрхтао
искрено
и
уверено
,
-
али
само
после
борбе
.
-
Зорка
,
ја
нисам
кукавица
,
ја
се
не
бојим
борбе
,
ја
се
борим
откако
знам
за
себе
.
Али
,
ја
сам
човек
,
мојој
снази
има
граница
,
мени
треба
помоћи
,
као
што
се
и
други
помажу
.
Зашто
мене
нико
не
поможе
,
зашто
ми
нико
не
понуди
своју
руку
и
нешто
да
ваља
...
Шта
су
бољи
од
мене
они
који
се
помажу
,
којима
су
нађена
добра
места
,
који
су
послати
на
страну
...
-
Милошу
,
ти
претерујеш
.
Да
,
ти
заслужујеш
помоћ
,
али
те
још
не
познају
довољно
,
и
затим
...
-
Знам
шта
хоћеш
да
кажеш
.
.
.
ја
сам
дошљак
.
Остало
је
као
и
пре
толико
година
,
кад
сам
дошао
у
београдску
гимназију
и
кад
су
нас
из
унутрашњости
одвојили
у
засебне
клупе
:
ви
,
дошљаци
,
да
видимо
шта
ви
знате
!
-
Не
,
мој
драгане
,
не
рачунај
увек
на
помоћ
другога
.
Помогни
се
сам
.
Не
допусти
да
на
тебе
утичу
ствари
које
не
иду
онако
како
би
ти
хтео
.
И
помисли
да
ти
ниси
сам
,
да
ти
имаш
једну
душу
...
вај
дошљак
као
и
ти
,
али
која
живи
и
мисли
једино
за
тебе
и
која
ти
пружа
руку
коју
тражиш
да
пређеш
мучне
тренутке
овог
живота
.
Ова
племенита
уверавања
,
ови
великодушни
Зоркини
разговори
,
ова
хришћанска
разлагања
падали
су
Милошу
у
овај
час
као
роса
која
је
освежавала
увенуло
цвеће
његове
младости
,
или
боље
:
они
су
долазили
као
пријатне
слике
његових
првих
снова
,
којима
је
он
видео
сломљена
крила
у
магловитој
даљини
прошлости
.
-
Ја
желим
за
тебе
најсјајнију
и
највећу
каријеру
,
не
због
другог
чега
већ
да
те
видим
задовољна
,
срећна
,
-
говорила
му
је
млада
жена
,
прекидајући
реченице
пољупцима
којима
му
је
покривала
усне
.
-
Не
малакши
,
твој
положај
биће
бољи
,
пред
тобом
стоји
широка
будућност
,
која
ће
умети
да
оцени
твоје
способности
,
ти
ћеш
победити
,
али
треба
чекати
.
-
Ох
,
како
си
лепа
,
Зорка
,
у
тој
улози
утешитељице
,
-
прекидао
ју
је
Милош
.
-
Кад
те
тако
слушам
,
мени
се
повраћа
храброст
,
моја
блага
и
слатка
душо
.
-
Треба
бити
човек
,
-
одушевљено
је
настављала
Зорка
.
-
Треба
се
лечити
од
слабости
и
мекуштва
.
И
ако
хоћеш
да
то
постигнеш
,
не
треба
понављати
сваког
дана
:
"
Ах
,
како
ми
је
тешко
!
Ах
,
што
су
неправедни
према
мени
!
"
Иначе
ћеш
бити
налик
на
оне
људе
који
пате
од
честих
назеба
,
и
који
облаче
по
два
прслука
место
да
се
трљају
хладном
водом
.
Треба
бити
храбар
,
треба
се
борити
против
бола
,
против
црних
мисли
,
и
треба
се
сећати
сваког
тренутка
да
ти
имаш
један
циљ
у
животу
који
мораш
достићи
.
Утешен
тако
,
млади
човек
би
стегао
уза
се
своју
драгану
и
љубио
јој
рамена
,
слатка
уста
,
дуго
...
све
дотле
док
у
заносу
своје
љубави
не
би
заборавио
на
свет
око
себе
,
тврд
и
хладан
свет
,
покривен
снегом
и
ледом
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
.
ПОСЛЕДЊА
ИДИЛА
.
У
недељу
,
8
.
јануара
1906
.
године
,
београдски
листови
су
објавили
резултат
стечаја
који
је
Народно
Позориште
било
расписало
за
једну
оригиналну
драму
.
Од
двадесет
и
четири
понуђена
комада
су
примљена
само
три
.
Прва
награда
је
пала
на
Сфинкс
,
драму
у
четири
чина
.
Писац
је
остао
и
даље
непознат
.
У
завоју
где
је
требало
да
буде
његово
име
оцењивачки
одбор
је
нашао
само
ову
кратку
реченицу
:
"
Писац
ће
се
јавити
лично
после
прве
претставе
"
.
Листови
су
нагађали
ко
то
може
бити
.
Једни
су
говорили
да
је
то
овај
или
онај
наш
драмски
писац
,
који
се
боји
пристрасности
критике
,
други
су
пак
обећавали
нову
звезду
на
пољу
наше
драме
;
један
лист
се
правио
тајанствен
и
процеђивао
кроз
зубе
да
је
нови
писац
један
познати
државни
саветник
,
који
неће
да
се
излаже
оговарању
публике
пре
потпуног
успеха
,
а
Препород
је
у
једној
нотици
позивао
писца
да
га
интервјуише
,
обећавајући
му
велики
хонорар
и
потпуну
дискрецију
.
Само
Зорка
и
Милош
су
знали
тајну
овог
безименог
човека
,
који
је
већ
сад
интересовао
цео
Београд
.
Млади
човек
је
осећао
пуну
и
опојну
радост
успеха
онако
силно
како
су
кадри
да
је
осете
само
људи
који
су
дуго
патили
сами
.
Трљао
је
руке
,
нервозно
прегледао
белешке
у
свим
новинама
које
су
писале
о
Сфинксу
,
певушио
некакав
жалосни
стих
на
весео
глас
,
ишао
из
једне
собе
у
другу
,
тражио
непрестано
Зорку
,
говорио
јој
нешто
без
везе
и
љубио
је
по
очима
,
носу
,
врату
и
по
целом
лицу
.
Кућа
,
улица
и
варош
биле
су
му
тесне
.
Све
је
то
било
мало
да
обухвати
његову
радост
.
Напољу
је
падао
снег
.
Па
ипак
,
он
предложи
Зорки
да
изиђу
у
поље
.
Зорка
је
делила
с
Милошем
радост
његовог
успеха
;
пријало
јој
је
што
је
осећала
да
ту
има
нешто
и
њене
заслуге
.
Та
драма
је
поникла
у
њиховој
љубави
,
описивала
је
њихове
најслађе
тренутке
и
садржавала
сву
грозницу
њихових
радости
и
болова
.
Успех
ју
није
изненадио
.
Она
је
веровала
у
свога
драгана
,
у
његово
осетљиво
срце
и
дубоку
душу
.
И
њој
је
радост
испуњавала
целу
унутрашњост
,
и
као
поплава
навирала
на
њену
малу
,
паметну
главу
.
Али
,
та
је
радост
остављала
други
утисак
на
њу
.
Зорка
је
остајала
тиха
,
желела
је
да
њих
двоје
остану
сами
у
својој
топлој
соби
;
Милошеви
пољупци
и
удобно
канабе
,
на
којем
су
седели
,
били
би
јој
довољни
.
Ипак
,
она
не
хтеде
кварити
вољу
своме
драгану
,
обмота
своју
скромну
мачку
око
врата
и
сиђе
с
њим
на
улицу
.
Трамвај
који
су
били
узели
водио
је
само
до
Сењака
.
Милош
не
хтеде
чекати
други
,
да
се
вози
до
Топчидера
,
него
узе
Зорку
испод
руке
и
крену
се
с
њом
једним
запуштеним
путем
,
који
се
провлачи
кроз
винограде
и
води
на
Цареву
Ћуприју
.
Пут
је
био
бео
од
снега
.
Тамна
самоћа
зиме
одјекивала
је
од
корака
овог
заљубљеног
пара
.
Милош
се
осећа
потпуно
срећан
.
Јер
човек
није
залуд
увек
везивао
поље
са
љубављу
.
Ништа
тако
лепо
не
урамљује
вољену
жену
као
пространи
видици
,
брда
,
шуме
,
сеоска
имања
,
слободно
небо
,
мириси
,
цвеће
,
поветарци
и
самоћа
.
Овог
зимњег
дана
није
било
цвећа
,
мириса
ни
поветарца
.
Али
је
поље
у
зими
имало
својих
лепота
,
које
су
замењивале
пролећне
мирисе
.
То
је
био
јануарски
дан
без
сунца
.
Снег
је
падао
крупан
и
мек
.
Свака
пахуљица
је
силазила
на
земљу
не
журећи
се
,
као
да
је
хтела
изабрати
место
где
ће
пасти
.
Тек
кад
би
Кремић
подигао
главу
,
видео
би
милијарде
белих
праменова
како
се
одвајају
са
хермелинског
неба
,
играју
и
окрећу
се
,
весели
као
деца
.
Није
се
осећао
ни
најмањи
дах
ветра
.
Свуда
унаоколо
владала
је
тишина
,
топла
и
божанствена
.
-
Како
је
леп
овај
пут
.
Никад
га
нисам
видела
,
-
рече
Зорка
тихо
као
да
се
бојала
да
не
поквари
ову
снежну
тишину
,
и
приби
се
уз
Милоша
.
Млада
жена
је
била
обучена
у
црнину
.
Њен
мали
нос
се
црвенио
.
Чело
јој
је
било
још
бледо
од
жалости
коју
јој
је
смрт
била
задала
,
али
се
она
чинила
Милошу
бела
,
сва
бела
као
зимска
ружа
,
као
вила
,
бела
као
онај
снег
што
је
падао
с
неба
тако
тих
,
топао
и
детињаст
.
Кремић
се
не
могаде
задржати
него
је
пољуби
у
њен
нос
који
је
вирио
из
црног
крзна
обмотаног
око
врата
,
и
дубоко
осети
колико
воли
ову
жену
,
тако
белу
и
кротку
.
-
Ах
,
Зорка
,
опрости
ми
што
сам
се
некада
устезао
да
те
назовем
својом
женом
.
Ти
си
моја
мала
жена
,
мој
анђео
и
моја
добра
вила
.
Пут
је
водио
између
две
обале
.
Изгледао
је
као
прави
сеоски
друм
.
По
обали
је
растао
глог
,
који
се
савијао
под
теретом
још
неопалог
,
руменог
плода
и
одвуглог
снега
.
На
једном
месту
се
видела
црвена
земља
,
из
које
је
пиштала
вода
у
крупним
блиставим
сузама
.
Снег
је
правио
капице
на
дирецима
од
ограда
.
Шумски
врапци
,
одрасли
и
урањени
,
слободно
су
скакутали
по
шибљу
.
Из
једне
појате
је
режао
велики
жути
пас
.
Иначе
,
нигде
живе
људске
душе
.
У
овој
величанственој
самоћи
блиске
природе
занимало
их
је
све
,
сеоски
пут
и
црвена
земља
,
шумски
врапци
и
капице
на
дирецима
;
Зорка
се
смешила
,
а
Милош
се
топио
од
задовољства
.
Близу
Цареве
Ћуприје
пут
избија
на
врх
брда
.
Кремић
се
ту
заустави
,
да
се
Зорка
одмори
.
Његов
поглед
мерио
је
ширину
њихове
самоће
.
На
истоку
,
један
низ
остарелих
јабланова
водио
је
у
Топчидер
,
који
је
почивао
остављен
и
мрачан
;
у
њему
се
виделе
шумице
и
букети
дрвећа
,
по
којем
се
још
црнило
лишће
и
противило
се
трулежи
и
смрти
.
Даље
,
у
сивини
и
снегу
,
назирала
се
оголела
црна
Авала
.
На
западу
је
била
обала
,
замрзла
Сава
,
кржљаво
врбово
шибље
по
Циганлији
,
а
иза
ње
:
гвозден
костур
моста
на
Сави
,
гора
од
катарака
и
димњака
пароброда
скупљених
у
зимовник
.
Даље
,
на
северу
,
видео
се
Дунав
,
а
затим
варош
,
сура
и
гола
,
и
остарели
бедеми
београдске
тврђаве
,
који
су
се
губили
у
киши
од
снега
.
На
југу
се
белило
Баново
Брдо
,
по
чијим
се
њивама
ширио
целац
,
заровашен
само
трагом
какве
дивљачи
,
а
уврх
брда
се
ћућорила
друмска
механа
.
Ова
кућа
,
сазидана
по
старинском
плану
,
са
зиданим
доксатом
на
сводове
и
једним
високим
димњаком
,
из
кога
су
куљали
праменови
бела
дима
,
била
је
једина
ствар
која
је
давала
нечег
људског
овом
самотном
пејзажу
београдске
околине
.
-
Јеси
ли
уморна
?
-
упита
Милош
своју
драгану
,
па
не
чекајући
одговора
,
продужи
:
-
Хајдемо
до
оне
механе
.
Ништа
није
даља
од
Топчидера
.
Мени
је
тако
пријатно
да
гацам
по
овом
снегу
.
Чини
ми
се
да
је
ово
једна
велика
и
мирна
краљевина
коју
је
Бог
створио
само
за
нас
двоје
Они
се
кретоше
напред
,
не
бојећи
се
зиме
.
У
њиховим
срцима
горео
је
један
велики
пламен
који
их
је
загревао
по
целом
телу
и
претварао
онај
јануарски
дан
без
сунца
у
млаке
часове
априла
.
То
је
био
пламен
њихове
љубави
.
Широка
као
свет
,
светла
као
сунце
,
моћна
као
Бог
,
она
је
горела
у
њиховим
срцима
,
пламтела
пред
њиховим
очима
,
водила
их
све
даље
кроз
стазе
завејане
снегом
и
ништа
није
било
равно
њеној
величини
и
сјају
.
Насред
механе
је
буктала
плехана
пећ
,
чији
је
сулундар
био
проведен
кроз
целу
собу
.
Топлота
ове
добре
ватре
развесели
двоје
драгих
.
Они
седоше
за
један
сто
у
прикрајку
,
и
као
радознала
деца
стадоше
да
испитују
место
где
су
се
нашли
.
Механа
је
била
готово
празна
.
Неколико
Шваба
,
радника
из
Фабрике
шећера
,
црвена
носа
и
сузних
очију
,
седели
су
за
једним
столом
,
пили
ракију
и
разговарали
се
озбиљно
о
нечему
на
немачком
језику
,
мешајући
по
какву
псовку
на
српском
.
Келнер
,
још
дечко
,
у
сељачким
хаљинама
,
био
се
поднимио
на
келнерају
и
пажљиво
слушао
Швабе
као
да
их
је
разумевао
.
Зорка
пронађе
више
своје
главе
један
лисни
календар
,
где
је
испод
сваког
датума
стајала
по
једна
мудра
реч
.
Она
одцепи
данашњи
датум
и
показа
лист
Милошу
.
На
листу
је
писало
:
3
.
НЕДЕЉА
.
Срце
нема
бора
Милош
спусти
руку
на
Зоркино
раме
,
и
опијен
свима
овим
стварима
рече
јој
:
-
Видиш
,
Зорка
,
кад
сам
овако
сам
са
тобом
,
чини
ми
се
да
сам
у
некој
другој
вароши
,
у
неком
другом
крају
,
земљи
,
на
некој
другој
планети
.
Ова
самоћа
ми
прија
.
Чини
ми
се
да
ми
ти
у
њој
више
припадаш
.
Нема
ничега
што
нас
раставља
,
обзира
шта
ће
рећи
свет
...
Млада
жена
га
је
гледала
очима
пуним
љубави
и
говорила
му
:
-
Љуби
ме
увек
,
Милошу
.
Истина
је
што
овде
пише
.
Срце
нема
бора
...
Имај
храбрости
,
мој
драгане
.
Ја
сам
увек
твоја
,
то
ћу
увек
и
бити
,
и
само
ме
смрт
може
раставити
од
тебе
.
-
Моје
је
срце
пуно
тебе
,
Зорка
,
-
одговорио
је
Кремић
.
-
Ја
те
волим
тако
дубоко
,
једино
тебе
,
да
ти
можеш
бити
срећна
.
Ја
нисам
знао
да
је
љубав
оволико
јака
.
Поред
тебе
ја
заборављам
на
све
,
на
мајку
и
браћу
,
на
...
-
Мико
!
-
прекиде
га
Зорка
.
-
Ја
нећу
да
ме
волиш
више
него
своју
мајку
и
своју
кућу
.
Треба
да
нас
волиш
све
подједнако
.
Ја
исто
тако
волим
твоје
као
тебе
...
да
,
тебе
нешто
мало
више
.
Не
познајем
их
,
а
чини
ми
се
да
сам
их
видела
,
и
волим
их
,
јер
у
њима
има
нечега
твога
.
Нарочито
мајку
воли
,
Милошу
.
Воли
је
целим
својим
срцем
...
она
је
жена
,
а
жена
мајка
пати
више
него
људи
.
Мени
је
мило
да
овако
говориш
о
твојима
,
као
да
су
ме
они
већ
примили
међу
се
,
и
чини
ми
се
...
Келнер
,
који
донесе
ужину
,
прекиде
их
у
разговору
.
Вино
је
било
нешто
накисело
,
сир
тврд
,
а
кајмак
преслан
.
Ипак
се
њима
све
то
чинило
врло
добро
.
Милош
је
говорио
да
тако
питког
вина
нигда
није
пио
,
Зорка
је
тврдила
да
се
тако
добар
сир
не
може
наћи
на
пијаци
,
а
обадвоје
су
се
слагали
да
је
кајмак
одличан
.
Зорка
је
јела
добро
и
припијала
вино
.
Лице
јој
је
обливала
румен
.
Све
се
мање
обазирала
на
Швабе
и
на
сељаче
које
их
је
служило
.
-
Видиш
,
Милошу
,
ја
ти
не
доносим
ништа
више
до
моје
срце
,
-
чаврљала
је
она
.
-
Али
,
ми
ћемо
умети
радити
и
располагати
са
оним
што
зарадимо
.
Сваке
недеље
ћемо
приређивати
овако
...
једну
по
једну
малу
част
.
Ти
ћеш
видети
...
наш
живот
ће
бити
леп
.
Ја
ћу
те
помагати
у
твојим
пословима
;
ја
ћу
умети
да
те
разумем
и
подстичем
.
Ја
ћу
се
посветити
твом
делу
.
Теби
је
потребно
да
имаш
једно
биће
потпуно
уза
се
.
Ја
ћу
ти
начинити
живот
слатким
,
да
ће
ти
се
милити
наше
огњиште
.
Шта
ме
се
тиче
да
ли
ћеш
бити
богат
или
сиромах
,
славан
или
непознат
!
Ти
ћеш
за
ме
бити
увек
велики
и
имати
љубав
...
пуну
,
велику
љубав
,
онакву
љубав
какву
сам
ја
желела
,
какву
си
ти
сањао
,
љубав
праву
која
је
најређа
ствар
на
овоме
свету
.
-
Ах
,
моја
женице
,
како
те
ја
волим
.
-
Твоје
обећање
ме
изводи
на
чистину
,
спасава
ме
из
мрачних
предела
сумњи
и
нискости
.
Ја
више
не
црвеним
кад
мислим
на
нашу
љубав
.
Ослобођена
сам
од
срама
,
од
живота
који
није
за
мене
.
Ја
те
волим
.
Ја
сам
твоја
жена
.
Ја
ти
се
сва
дајем
и
певам
ти
песму
захвалности
.
Нека
је
благословен
час
кад
си
ми
пришао
...
Ух
,
шта
је
ово
?
Зорка
крикну
.
Једно
куче
са
дугом
длаком
и
благим
,
црвеним
очима
било
јој
лазнуло
руку
.
-
Марш
-
подвикну
му
Милош
,
наљућен
.
Куче
се
одмаче
у
страну
,
стидљиво
подави
реп
и
остаде
тако
,
посматрајући
их
обоје
својим
паметним
,
црвеним
очима
,
као
да
је
хтело
рећи
:
-
Не
терајте
ме
...
Ја
то
нисам
хтео
...
Ја
вас
обадвоје
волим
...
Дајте
ми
шта
са
ваше
трпезе
.
Зорка
се
брзо
умири
.
Би
јој
жао
кучета
,
па
га
зовну
,
тепајући
му
:
-
Ходи
овамо
,
слободно
,
лоло
једна
,
што
си
ме
уплашио
.
Ходи
да
ти
дам
мало
хлеба
.
Де
,
зини
...
Пас
дочепа
хлеб
још
у
ваздуху
,
али
га
отури
брзо
и
стаде
гледати
да
му
се
да
шта
друго
,
боље
.
Како
и
пси
траже
нешто
више
од
хлеба
!
-
помисли
Милош
.
Зорка
му
баци
парче
сира
,
које
куче
прогута
на
највеће
задовољство
;
она
му
баци
још
,
и
најзад
све
што
им
је
од
мрса
остало
;
куче
је
слатко
јело
и
захвално
вртело
репом
.
-
Е
,
сад
мало
хлеба
,
да
не
будеш
много
жедан
.
Пас
послушно
узе
у
уста
хлеб
,
па
се
онда
сакри
иза
Зорке
и
кришом
га
испљува
.
Затим
умекша
свој
поглед
и
поново
дође
да
тражи
сира
.
-
Погледај
ти
мангупа
,
како
те
је
хтео
да
превари
.
Е
,
нема
више
сира
,
сељачка
положаро
,
-
викао
га
је
Милош
и
претио
му
прстом
.
Не
вичи
га
.
Овако
кад
смо
нас
двоје
срећни
,
ја
бих
хтела
да
је
цео
свет
задовољан
...
Ти
волиш
твоју
женицу
?
Много
,
много
?
Дај
пољубац
,
брзо
,
не
гледај
Швабе
,
-
и
ивице
њихових
усана
додирнуше
се
блажено
као
што
су
се
њихова
срца
дотицала
.
Ах
,
само
један
пољубац
!
...
Он
није
довољан
,
-
благо
је
корела
млада
жена
,
угрејана
вином
и
љубављу
.
-
Ја
осећам
један
жив
бол
што
те
у
овом
часу
не
могу
да
загрлим
и
упијем
се
сва
у
твоје
груди
.
Ох
,
како
бих
ти
хтела
дати
још
један
пољубац
,
један
једини
,
од
оних
дугачких
пољубаца
што
ти
волиш
.
Ах
,
мој
Мико
,
колико
те
ја
волим
!
Зоркине
очи
су
се
биле
запалиле
једном
ватром
која
је
долазила
из
тамних
дубина
бића
,
а
њено
бледолико
лице
се
руменило
од
тог
пожара
.
Милош
се
трже
.
-
Не
,
Зорка
,
буди
паметна
!
Гледају
Швабе
...
-
рече
јој
он
оштро
,
па
видећи
да
ју
је
ражалостила
оштрина
његовог
гласа
,
покуша
да
то
заглади
.
-
Ох
,
сирото
срце
,
и
ја
желим
тај
пољубац
,
али
не
буди
жалосна
,
сад
ћемо
поћи
,
па
ћу
те
напољу
љубити
колико
хоћеш
.
Неће
нам
сметати
нико
до
шумских
врабаца
.
-
Мене
више
није
стид
ни
од
кога
.
Ја
сам
твоја
.
И
ја
сам
сигурна
,
кад
би
моја
мајка
могла
сад
читати
у
нашим
срцима
,
она
ништа
не
би
имала
против
нас
.
Твојом
љубављу
ти
си
ми
вратио
све
што
ми
је
живот
узео
.
Никад
,
никад
не
кажи
ми
више
да
нећемо
остварити
наше
наде
.
То
би
ме
јако
заболело
.
Да
знаш
колико
сам
срећна
што
те
знам
да
си
мој
и
да
је
моја
ова
љубав
коју
ми
дајеш
!
Напољу
су
падали
снег
и
ноћ
заједно
.
Вечерњи
ветар
је
тресао
мртво
дрвеће
,
чије
су
се
гране
пружале
очајно
у
мрак
као
црна
ребра
неких
давно
иструлих
,
огромних
лешина
.
Из
смрзлих
шума
и
скривене
земље
су
долазили
нејасни
гласови
пуни
језе
.
Зорка
стегну
крзно
око
врата
.
Увуче
уста
и
нос
у
меку
длаку
.
Узе
под
руку
свога
драгана
и
приби
се
уз
његово
развијено
раме
.
Милош
је
био
заврнуо
јаку
од
капута
на
очи
,
набио
шешир
и
трудио
се
да
својим
леђима
заклони
младу
жену
од
ветра
.
А
ветар
је
дувао
све
јаче
.
Ноћ
покривала
усамљени
предео
.
Снег
постајао
просен
и
летео
у
очи
.
Очију
изгубљених
у
помрачину
,
двоје
драгих
се
журило
да
стигну
на
прву
трамвајску
станицу
,
док
је
мећава
завијала
све
више
њихову
стазу
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ДРАГУТИН
И
ЉУБИЦА
Милош
доврши
један
акт
,
упућен
Министарству
финансија
,
онако
како
је
хтео
господин
Јаков
:
тачно
по
министарском
распису
,
заокругљено
,
безбојно
,
у
оном
такозваном
званичном
стилу
који
се
плаши
непосредног
израза
и
има
за
циљ
да
се
речи
троше
а
да
се
не
каже
ништа
.
Он
баци
тај
акт
на
пажљиво
распремљен
сто
свога
претпостављеног
,
где
је
и
најмања
ствар
имала
своје
тачно
одређено
место
,
па
,
кад
се
врати
за
свој
сто
,
извуче
из
џепа
једно
писмо
,
адресовано
на
госпођицу
Зорку
.
Прочитао
га
је
већ
двапут
,
и
оба
пута
се
наљутио
.
Ипак
га
поново
узе
да
чита
,
као
да
је
хтео
да
намучи
себе
.
Писмо
је
био
од
Драгутина
Ранковића
,
и
гласило
:
"
Лајпциг
,
26
.
фебруара
по
новом
.
Драга
госпођице
,
Ових
дана
се
навршила
година
откако
сам
имао
част
да
познам
Вас
и
свога
малог
црноока
ђавола
,
Љубицу
.
Ја
сам
сад
далеко
од
Вас
,
у
овој
културној
немачкој
вароши
,
где
је
све
уређено
врло
лепо
,
али
ме
ипак
спомен
гони
да
Вам
напишем
неколико
речи
.
Прво
,
ја
Вам
желим
да
сте
здраво
и
желим
Вам
све
оно
што
се
жели
пријатељима
.
Друго
и
нарочито
,
ја
Вас
лепо
молим
да
ми
опростите
што
сам
Вас
толико
времена
оставио
без
новости
о
себи
.
Надам
се
да
ћете
ми
опростити
,
госпођице
,
кад
помислите
колико
сам
био
заузет
опером
,
концертима
,
музејима
и
свима
оним
новим
стварима
које
човек
срета
у
културном
свету
,
у
иностранству
.
Уосталом
,
ја
сам
мислио
на
Вас
;
ја
никад
нећу
заборавити
на
оно
величанствено
доба
,
тако
лепо
и
безбрижно
,
које
смо
провели
лањског
пролећа
нас
четворо
:
Ви
,
госпођице
,
па
Кремић
,
ђаволаста
Љубица
и
моја
маленкост
.
Ох
,
кад
помислим
на
оне
бајне
пролетње
ноћи
,
на
белу
собу
,
на
ципеле
под
пазухом
,
па
онда
на
наше
шетње
по
Малом
Калимегдану
и
дуж
Дунава
,
и
кад
се
сетим
још
многих
других
ствари
...
ах
,
то
је
,
без
сумње
,
било
више
него
лепо
.
И
сад
смо
сви
тако
далеко
.
Моја
мала
је
још
у
Лесковцу
,
пише
ми
доста
ретко
,
јер
вели
да
је
болесна
.
Ипак
се
дописујемо
...
то
је
још
све
!
Љубица
је
намеравала
да
дође
овде
,
у
Лајпциг
,
да
продужи
студије
,
али
родитељи
-
као
увек
-
нису
јој
допустили
.
Ми
знамо
(
ова
је
реч
била
подвучена
)
да
од
наше
веридбе
неће
бити
ништа
.
То
је
жалосно
,
али
истинито
.
-
А
Кремић
?
Како
је
он
?
Шта
ради
његова
драма
?
Ништа
ми
не
пише
.
Не
дајте
му
да
се
сасвим
пролењи
.
Је
ли
научио
да
разликује
вуну
од
памука
?
Пишите
ми
скоро
,
и
,
ако
хоћете
да
ми
учините
једно
велико
задовољство
,
пошаљите
ми
вашу
фотографију
.
Шта
још
има
ново
?
Поздравите
Кремића
много
и
кажите
му
да
ми
пише
.
Примите
,
госпођице
,
уверење
мог
одличног
поштовања
.
Ваш
Драгутин
Ранковић
.
"
Кад
прочита
писмо
,
Кремић
се
љутито
диже
иза
стола
и
стаде
крупно
корачати
с
краја
на
крај
канцеларије
.
-
Како
је
све
лако
,
-
мислио
је
он
,
-
кад
се
страсти
сузбију
.
Живот
тече
без
сметњи
.
Воља
се
подудара
са
законима
и
обичајима
.
Муче
се
осредње
муке
.
Верује
се
у
сопствену
врлину
.
Од
свега
што
тече
остаје
само
спомен
без
сумње
више
него
леп
,
и
лако
се
уздише
:
то
је
жалосно
али
истинито
.
Зашто
ја
немам
ову
способност
напуштања
,
заборава
,
ову
савитљивост
савести
,
коју
ужива
већина
људи
?
Али
се
у
Милошу
побуни
онај
тајанствени
човек
којем
је
имао
да
захвали
за
свршетак
своје
школе
,
за
књижевну
репутацију
,
за
своју
драму
и
за
све
што
је
било
лепо
у
његовом
животу
.
Достојанствен
,
као
глумац
старе
школе
који
прави
трагичну
мину
и
декламује
,
овај
човек
се
усправи
у
њему
и
крикну
:
-
Ха
!
Зар
ти
хоћеш
да
свршиш
као
толики
други
,
као
сви
обични
људи
,
и
да
Зорка
остане
напросто
једна
прљава
наложница
?
Не
,
не
,
ти
је
волиш
толико
да
је
не
можеш
таквом
учинити
.
-
Али
-
бранио
се
Милош
против
тога
дела
самог
себе
,
-
ми
живимо
међу
тим
обичним
људима
;
ми
идемо
за
законима
и
навикама
тих
људи
.
Треба
дакле
да
избегавамо
,
као
што
раде
и
они
,
све
што
је
прекомерно
и
претерано
.
-
Не
,
ти
немаш
право
,
Милошу
.
Ми
нисмо
ишли
