вечекажу
...
Сакрише
се
да
увену
оне
ружице
на
обрашчићима
,
да
усахну
они
пупољци
на
слатким
нељубљеним
усташцима
,
да
оседи
она
врана
коса
немилована
,
јер
да
се
те
лепоте
само
помоле
па
ето
у
кућу
кише
од
самих
громова
...
Ох
,
па
зар
више
никад
да
не
јече
по
зеленим
луговима
нежне
песме
из
славујских
девојачких
уста
?
...
Бог
зна
да
л
’
ће
икад
више
...
Та
зар
нигда
више
да
не
заигра
дивно
коло
,
да
се
не
проведу
сјајни
сабори
код
светих
српских
богомоља
?
...
Никад
више
...
Па
...
Аох
...
Зар
никад
више
да
не
заблиста
у
србињској
руци
сјајно
оружје
никад
на
његовим
поноситим
грудима
злаћене
токе
?
...
Дај
Боже
,
али
мрко
,
тешко
...
Такав
покор
почини
онај
црн
глас
што
као
отровна
олуја
хукну
па
окужи
сву
красну
српску
земљу
...
Како
мало
живахнуше
Турци
,
добивши
опет
слободу
да
могу
радити
што
им
ћеф
заиште
,
не
гледајући
што
ће
то
тренуће
свирепог
њиховог
задовољства
унесрећити
и
ојадити
хиљаду
људских
ерца
,
—
од
то
доба
са
свим
друкчије
оживе
и
београдски
Багдат
,
београдски
Дорћол
.
Чисто
лепше
певаху
хоџе
са
својих
мунара
,
с
већом
милином
долажаху
правоверни
на
своју
ужасну
ал
’
по
њих
свету
молитву
„
Алах-ху
!
“
Па
и
сама
весеља
севдалијских
османлија
беху
сад
лепша
.
Хајде
само
да
уђемо
у
ову
каваницу
,
коју
с
поља
ките
красни
асмалуци
,
који
својим
зеленим
лишћем
,
својим
зрелим
китнастим
плодом
рекао
би
осмејкују
се
као
како
девојче
што
својим
осмејцима
и
својим
ђаволастим
погледима
свако
срце
придобити
може
;
који
ките
најлепше
клупе
од
мирисног
ораховог
дрвета
,
на
којима
кад
правоверни
узме
абдес
чини
му
се
у
седмом
је
небу
,
и
који
те
рекао
би
својом
лепотом
маме
...
Само
да
уђемо
у
ту
каваницу
па
ћемо
се
о
томе
уверити
.
Око
оџаклије
,
на
којој
букћаше
ватра
као
како
страсно
срце
,
на
којој
се
пецијаше
горка
кава
,
најмилије
пиће
турско
,
простираху
се
свуда
у
наоколо
дуги
прљави
миндерлуци
од
црвене
чохе
,
коју
Турчин
најволи
,
да
га
потсећа
на
крв
,
коју
он
најрадије
пије
...
Тамна
и
густа
магла
од
дима
из
чибука
и
наргила
спустила
се
од
таваница
,
на
којима
се
шаренише
корански
стихови
,
па
до
црвених
турских
јеменија
,
које
су
правоверни
изували
седајући
и
прекрштајући
ноге
,
а
које
је
чађаво
циганче
,
каванско
слушче
,
уређивало
те
стајаху
око
мангала
у
реду
као
војници
.
Да
си
заредио
па
разгледао
оне
чудне
слике
што
кроз
маглу
провириваху
,
као
што
кроз
вечерњи
зрак
провирују
питоми
виногради
и
шумицама
окићени
брежуљци
,
да
си
разгледао
видео
би
много
слика
што
их
врло
ретко
у
животу
виђаш
...
Ту
седи
озбиљни
Арабистанац
,
што
је
на
својим
камилама
дотерао
најмириснију
бошчу
за
честиту
господу
и
бегове
београдске
.
Испод
његовог
белог
бурнуса
види
му
се
чађаво
лице
,
које
је
изгорело
у
непрегледним
пустарама
од
жестоког
арапског
сунца
,
а
ако
се
мало
насмеши
или
започне
причати
каку
причу
,
што
је
синови
пустиње
љубе
као
какав
хлађани
извор
,
а
ти
му
угледаш
беле
зубе
што
су
бељи
од
најчистије
слонове
кости
.
Спрам
њега
нија
се
полако
какав
стари
војник
,
кога
је
живот
и
судба
далеко
одвукла
од
његовог
завичаја
,
па
много
афијуна
једе
не
би
ли
мало
позаборавио
тугу
своју
,
што
му
срце
тако
јако
притискује
.
На
његовом
лицу
видиш
нацртан
срећан
сан
.
Остави
га
,
нека
сиромах
сања
своја
мила
поља
,
своју
кућу
и
родбину
,
своја
бела
стада
...
А
до
њега
угледаш
гомилицу
јунака
,
који
жестоко
зборе
о
неком
јунаштву
.
Поред
оног
зверског
беснила
,
што
се
у
тим
зборима
сија
сваком
Турчину
на
лицу
,
зачуђено
угледаћеш
на
неком
челу
испод
турбана
са
свим
другачији
јуначки
понос
,
угледаћеш
у
гдекојим
ватреним
очима
са
свим
другачији
плам
.
И
како
ти
је
онда
срцу
кад
те
нешто
штрецне
:
—
Ох
то
је
несрећно
Српче
,
које
потурчише
док
још
одојче
беше
,
да
после
својим
јунаштвом
своје
убија
!
...
А
овде
?
...
Овде
је
тек
оно
,
рад
чега
си
у
кавану
ушао
да
видиш
.
Овде
је
оно
бескрајње
весеље
,
коме
се
Турадија
предаде
од
како
погибе
београдски
везир
.
Ту
се
беху
искупили
највећи
обожаваоци
страсних
уживања
,
којима
се
они
и
предаваху
без
икаких
граница
.
Они
заборављаху
на
коран
,
већ
пише
и
пише
руменог
винца
,
певаше
колико
их
грло
доношаше
,
а
кад
би
стали
да
се
мало
одморе
,
онда
слушаху
ситно
ћемане
,
уз
које
певаше
млада
дајирџика
у
дајире
,
које
позвецкиваше
као
дробне
гривне
на
руци
или
богати
ђердани
на
грлу
девојачком
.
Међу
весељацима
беше
и
убица
везиров
,
бесни
Мујагић
.
Њему
брзо
омрзе
ситна
песма
од
ћеманета
,
досади
му
се
слушати
једногласно
дајире
,
пљесну
рукама
и
викну
:
—
Чочек-кьзлар
!
...
И
две
младе
доста
лепе
девојке
,
два
лепушката
циганчета
,
које
се
дотле
у
једном
куту
сладише
димовима
из
наргила
,
изађоше
на
среду
да
играју
.
На
њима
беше
красно
одело
.
Црвени
фесови
,
испод
којих
се
распуштаху
небројне
витице
,
беху
са
свију
страна
окићени
цвећем
,
које
се
спушташе
чак
до
ђердана
од
шарених
ђинђува
на
врату
ђаволастих
играчица
.
Јелечићи
беху
тако
згодно
скројени
да
изгледаху
као
срасли
с
витким
стасом
девојачким
и
показиваху
га
у
најлепшој
,
природној
његовој
лепоти
.
Кроз
прорезане
јелеке
на
прсима
виделе
су
се
навезене
бурунџук-кошуље
,
а
о
појасу
лепршали
су
се
појасеви
с
кићанкама
,
који
се
у
игрању
увијаху
око
пуних
и
облих
девојачких
руку
као
припитомљене
лепе
змије
око
мермерних
стубова
.
У
једне
беху
беле
шарваре
,
у
друге
црвене
,
а
обе
имађаху
на
ножицама
жуте
местве
од
најлепшег
сахтијана
па
им
се
тако
ноге
жућаху
као
у
соколова
.
На
један
миг
Салијин
почеше
чочеци
играти
.
Најпре
стадоше
једна
спрам
друге
па
се
нежно
погледаху
,
бацаху
једна
другој
руком
пољупце
,
полетеле
би
једна
другој
у
загрљај
,
али
у
тренутну
тргле
би
се
па
се
свака
за
се
са
собом
играла
,
подскакивала
и
окретала
често
погледајући
што
знађаху
боље
и
вештије
у
небо
.
На
послетку
не
могаху
се
задржати
,
оне
се
жарко
загрлише
,
њихове
руке
тако
се
извише
и
испреплетоше
у
игри
,
да
би
се
сваки
скаменити
морао
од
чуда
који
ијоле
не
беше
навикнут
да
гледа
те
вештине
чочека
.
Игра
беше
брза
и
бурна
,
тако
да
ти
се
чинило
да
чочечке
ноге
и
не
додириваху
по
поду
прострти
ћилим
;
а
шарваре
се
лепршаху
и
гоњаху
се
као
два
ветра
.
Њихова
тела
беху
тако
гипка
и
од
детињства
у
тој
вештини
научена
,
да
се
један
чочек
могао
око
другог
увити
као
ладолеж
уз
каку
стабљику
,
па
кад
се
тако
увије
на
послетку
поднесе
своја
уста
под
уста
своје
другарице
с
таким
погледом
,
који
јој
јасно
исказиваше
најжарчу
жељу
за
пољупцима
;
али
тек
што
она
склопи
уста
,
а
ладолеж
се
у
тренутку
одви
па
јој
се
пљескањем
руку
свећаше
...
Али
најдивније
у
тој
игри
бејаше
песма
,
коју
чочеци
кроза
сву
игру
певаху
,
и
која
обично
певаше
какав
тајни
састанак
у
харемској
башчи
,
под
мирисном
дгуњом
ил
’
неранџом
,
како
слатко
миловање
,
како
ашиковање
...
Један
Турчин
,
који
вечерас
нешто
сувише
беше
натукао
чалму
на
очи
,
па
све
с
погнутом
главом
преда
се
гледаше
,
непрестано
је
гледао
како
се
Салији
допада
ова
чочечка
игра
,
па
кад
виде
како
овај
дође
до
лудила
од
страснога
заноса
,
онда
викну
играчицама
:
—
Ђузел
Фато
!
Девере
ти
окрените
ону
песму
о
красној
Лепосави
,
што
је
ономадне
певасте
код
Халкића
!
—
И
чочеци
као
да
знађаху
колико
се
њему
та
нова
песма
допада
,
отпеваше
је
што
лепше
умеше
.
Ту
се
казиваше
каке
су
очи
у
Лепосаве
,
којима
кад
погледа
сунце
помрча
,
брегови
се
крећу
а
потоци
пресуше
;
ту
се
певаху
њена
мала
крмезли-уста
,
којима
кад
прозбори
чини
ти
се
шећер
сагрева
и
најслађи
мед
се
прелева
,
и
за
чији
се
пољубац
закрве
два
брата
рођена
;
певаше
се
назли-грло
Лепосавино
,
рад
чије
дивоте
стотинама
младића
бесомучки
у
пропаст
скачу
...
Онај
Турчин
што
захтеваше
ту
песму
дође
изван
себе
од
усхићења
.
—
Аферим
!
Ја
сам
мислио
она
се
лепота
не
може
испевати
,
оно
треба
само
видети
па
осећати
,
али
међер
ви
је
и
испевасте
.
Чок
аферим
!
—
и
при
овим
речима
даде
чочецима
,
који
видеше
да
им
се
бакшиш
спрема
,
па
се
у
игри
тако
извише
да
им
ага
спусти
на
уста
четири
златне
махмудије
—
истина
ви
сте
опевали
само
мрвицу
од
Лепосавине
дивоте
,
али
и
то
је
сувише
!
—
Колико
је
и
бесни
Мујагић
био
том
новом
песмом
раздражен
и
опијен
,
опет
се
зачуди
кад
виде
колико
његов
комшија
напојнице
даде
па
га
за
то
запита
.
—
Зар
си
је
ти
кардаш
видео
?
...
Турчин
само
подиже
очи
у
вис
па
тешко
хукну
.
—
А
дина
ти
је
ли
лијепа
?
—
—
Валах
и
билах
,
нека
нијесам
Турчин
већ
каурско
псето
,
ако
има
у
цијелом
пророковом
рају
таке
хурије
!
...
Мујагић
плану
,
па
тако
беше
приличио
наквашен
загрми
:
—
А
тако
ми
свечеве
браде
и
тако
ми
оштре
ђорде
,
сутра
ће
бити
красна
Лепосава
у
моме
харему
!
...
То
изрекав
јурну
па
као
бура
излете
из
каване
...
Мало
по
мало
разилажаху
се
Турци
,
и
ко
је
у
тај
мах
прошао
улицом
морао
је
чути
силно
клопарање
халки
на
авлијама
од
харемова
.
Кад
изађе
онај
Турчин
,
што
тако
издашан
беше
у
напојницама
,
изађоше
за
њим
и
чочеци
.
—
Фато
!
—
говораше
полако
Турчин
веома
радостан
—
ти
си
реч
одржала
,
а
ја
не
знам
како
да
ти
захвалим
!
Ето
ово
за
сад
!
—
и
пружи
јој
пуну
шаку
новаца
...
.
ВИИИ
.
Кад
се
Коча
вратио
са
свог
пута
,
на
ком
је
толика
чуда
проживео
,
или
управо
просањао
,
нађе
код
куће
толико
промена
,
да
се
чисто
скаменио
.
Кад
је
пролазио
кроз
питоми
Пањевац
,
који
до
сад
свагда
бејаше
весео
,
у
коме
скоро
никад
не
престајаху
песме
и
врева
од
радина
што
на
све
стране
тумараху
као
у
какој
великој
вароши
,
он
није
могао
да
разуме
шта
значи
та
свечана
тишина
као
да
је
ушао
у
празну
цркву
,
шта
значи
та
пустош
,
кроз
коју
тако
чудно
одјекује
кас
његова
ватрена
коњица
,
не
знађаше
где
се
дедоше
они
умиљати
погледи
,
они
ђаволасти
осмејци
,
који
га
свагда
тако
слатко
предусретаху
?
...
Вртећи
главом
од
чуда
прође
кроз
село
,
у
коме
рекао
би
не
беше
живе
душе
,
па
се
упути
кући
својој
страшно
у
срцу
зебући
да
и
тамо
не
буде
тако
пусто
,
да
се
и
кроз
његове
одаје
не
разлеже
заман
глас
његов
,
који
ће
мајку
и
брата
дозивати
...
На
срећу
превари
га
страшна
слутња
.
Он
нађе
и
мајку
и
брата
,
и
ако
не
онако
као
што
их
је
оставио
.
Стара
мајка
седела
је
на
прозору
,
где
је
ваљда
тако
дуго
узалуд
чекала
мила
сина
да
јој
се
с
пута
врати
,
па
кад
га
још
никако
не
беше
,
онда
би
јој
клонула
седа
глава
на
тужне
прси
,
и
горке
сузе
лише
се
низ
њено
свето
лице
.
Мало
подаље
сеђаше
и
брат
његов
Мргуд
.
И
он
беше
главу
оборио
земљи
,
зар
од
тешких
мисли
што
се
по
њој
мућаху
.
—
Мајко
!
...
брате
мој
!
...
узвикну
на
послетку
Коча
пошто
их
је
подуже
гледао
како
седе
,
не
могући
се
од
чуда
уздржати
.
—
Шта
је
вама
?
!
...
—
Кочо
чедо
,
ти
ли
си
?
Ох
камо
те
до
сада
?
Мене
умори
страх
да
те
нигда
више
видети
не
ћу
!
—
притискиваше
обрадована
мајка
сина
свог
на
груди
као
да
прођоше
толике
године
од
како
га
видела
није
,
а
на
лицу
јој
кроз
неку
црну
облачину
од
бриге
просијаваше
материнска
радост
.
—
Где
си
брате
ако
Бога
знаш
!
—
обрадова
се
и
Мргуд
и
ако
рад
својих
узрока
,
по
којима
му
доста
мило
беше
што
се
Коча
вратио
,
и
он
га
плаховито
љубљаше
.
Коча
отпоздрављаше
материнску
милост
најжарчом
синовљом
захвалношћу
,
а
притворне
Мргудове
пољупце
најсрдачнијим
и
најчистијим
братским
милостима
,
па
им
уз
то
причаше
у
кратко
где
се
тако
забавио
,
разуме
се
да
им
није
смео
причати
страховите
оне
тајне
...
—
Али
за
име
Бога
!
—
не
могаше
се
на
послетку
уздржати
младић
да
смешећи
се
не
запита
:
—
Кажите
ми
зар
је
за
три
дана
куга
тако
поморила
Пањевац
,
да
ни
мачета
жива
не
остаде
?
—
Не
смеј
се
сине
—
тужно
и
с
горком
свечаношћу
прозбори
стара
кнегиња
—
јер
можда
ћеш
плакати
док
чујеш
;
али
ти
се
не
сећаш
,
ти
си
онда
врло
мален
био
,
ти
не
знаш
како
је
страшно
црно
робовање
!
...
Коча
се
трже
...
На
његовом
руменом
младом
лицу
угаси
се
осмејак
,
као
што
се
на
руменом
небу
угаси
последњи
сунчев
зрак
.
И
како
се
навукоше
облаци
на
његово
чело
не
развукоше
му
се
до
саме
смрти
...
—
Шта
је
то
?
Ја
не
знам
шта
то
велиш
...
Свечано
и
полако
исприча
му
мајка
шта
се
учини
од
како
беше
отишао
из
села
,
исказа
му
да
убише
везира
,
и
с
великом
слутњом
каза
му
страхоте
,
које
им
се
у
походе
спремаху
.
—
Дакле
је
куцнуо
час
!
—
премишљаше
млади
јунак
у
себи
—
помајко
видећеш
да
ћу
моју
заклетву
славно
извршити
,
да
те
не
ћу
осрамотити
!
...
Уз
своју
тужну
приповетку
мољаше
мајка
сина
да
скине
са
себе
то
богато
кнежевско
рухо
и
оружје
па
да
га
склони
гдегод
,
мољаше
га
да
за
неко
време
не
излази
Турцима
на
очи
са
својим
вранцем
,
јер
лако
може
рад
њега
изгубити
главу
.
Ади
од
покорна
детета
,
што
до
сад
само
извршаваше
мајчине
заповести
,
постаде
сад
на
један
пут
човек
,
који
само
собом
господари
.
—
Мајко
,
ти
се
не
брини
више
ништа
за
ме
,
ја
знам
шта
ми
сад
ваља
чинити
.
Ти
само
седи
код
куће
с
братом
Мргудом
,
а
ја
ћу
се
за
све
бринути
!
...
Као
што
се
читави
облаци
скакаваца
навуку
на
каква
плодна
поља
те
их
сва
потру
,
тако
се
за
тили
час
,
како
нестаде
доброга
везира
,
просуше
небројна
јата
аждаја
по
српској
земљи
да
се
напију
српске
крви
,
за
којом
тако
зажеднели
беху
.
За
час
беше
пун
питоми
Левач
тих
крвопија
,
који
гмизаху
по
сваком
српском
седу
,
па
и
у
Пањевац
беше
их
доста
дошло
.
На
једном
доксату
сеђаху
неколико
Турака
зборећи
о
томе
како
ће
боље
глобити
јадну
рају
,
како
ће
јој
се
боље
осветити
што
је
толико
година
тлачити
не
смедоше
.
Таман
они
смишљаху
муке
,
којима
ће
искалити
своја
паклена
срца
,
кад
угледаше
где
кроз
село
јахаше
на
бесном
коњу
још
бешње
Српче
.
Један
се
Турчин
трже
кад
га
угледа
.
—
Дина
ми
кардаш
—
рече
првоме
до
себе
—
ако
ме
очи
нијесу
издале
оно
је
влашко
штене
,
које
се
похасило
па
не
хаје
што
смо
ми
у
село
дошли
!
...
Овај
погледа
на
ону
страну
,
па
кад
виде
на
Србину
онако
оружје
,
онако
богато
одело
,
кад
виде
у
њега
вранца
,
од
кога
лепшега
коња
ни
помислити
не
могаше
,
трже
пушку
иза
паса
да
коњаника
од
маха
смлати
викнувши
:
—
Валах
влаше
нећеш
ти
јахати
такога
коња
код
нас
живијех
!
...
Али
сви
остали
скочише
:
—
Не
аман
!
Остави
га
докле
Мујагић
дође
,
па
да
видиш
нашег
сејира
кад
се
он
с
њим
стане
играти
као
мачка
с
мишем
!
—
Сви
се
смејаху
,
а
онај
што
потезаше
пиштољ
запита
:
—
Ама
зар
ће
доћи
у
Пањевац
и
Бен-Мујагић
?
...
—
А
да
зар
ти
болан
не
био
не
знаш
за
ону
цуру
?
...
Међу
тим
Коча
чинећи
се
да
их
и
не
види
,
јахаше
без
бриге
даље
по
селу
,
играјући
вранца
што
најлепше
знађаше
.
Његове
велике
црне
очи
просипаху
тако
муњевите
погледе
на
Турке
,
које
сусреташе
или
поред
којих
пролажаше
,
и
који
мнидијаху
да
ће
затећи
само
од
страха
полумртву
рају
,
да
они
веома
зазираху
од
његове
деснице
,
која
окићени
балчак
од
ханџара
тако
жарко
пригрлила
беше
...
Смрче
се
.
Ноћ
беше
мрачна
.
Ни
једна
звезда
не
светљаше
на
црном
небу
,
све
беху
сакриле
своја
сјајна
лица
да
не
виде
чуда
од
Турака
,
за
која
знађаху
да
ће
сваког
тренутка
навалити
на
јадног
Србина
.
Тек
што
стиже
Сали
-ћаја-
паша
,
још
се
разлегаше
радосно
урлање
његова
друштва
по
пустом
селу
,
а
кућа
старца
Драгомира
букну
у
пламен
...
Чопор
гладних
вукова
јурну
у
збуњено
лепо
стадо
.
Свак
за
се
отимаше
што
му
је
требало
,
а
најстрашнији
вук
Салија
уграби
најлепше
јагњешце
,
уграби
Лепосаву
...
Спрам
светлости
од
куће
,
која
сва
букћаше
у
пламену
,
први
пут
угледа
ћаја-
паша
лице
Лепосавино
,
коју
изнесе
на
крвавим
рукама
својим
,
и
...
то
беше
доста
...
А
шта
је
радио
седи
,
јадни
отац
лепог
девојчета
,
шта
је
радио
стари
Драгомир
,
који
не
имађаше
више
ни
мрве
од
оне
старе
младићске
снаге
,
о
којој
се
читаве
приче
казиваху
,
који
не
имађаше
сина
од
заклетве
,
да
га
сад
брани
у
невољи
,
који
имађаше
само
ту
шћерцу
,
и
њу
му
сад
душманин
оте
,
и
ако
ју
је
он
од
њега
толико
година
сакривао
и
неговао
?
...
Он
очајно
кршећи
руке
,
и
као
свако
слабо
створење
кукајући
иђаше
за
отимачем
његовог
јединчета
,
као
што
овца
тужно
блејећи
иде
за
оним
,
који
јој
узе
мало
одојче
...
Кукаше
јадни
старац
,
ал
’
опет
не
губљаше
наде
на
Бога
,
и
он
га
је
спасао
.
Никад
не
пропада
,
ко
се
у
Бога
нада
.
И
ако
је
Кочи
,
који
се
свакој
страхоти
надаше
од
Турака
само
не
овој
,
ово
био
страшан
гром
,
опет
се
он
за
час
нађе
онде
,
где
сагореваше
кућа
,
и
у
један
исти
мах
његов
јатаган
оте
не
само
ћаја-
паши
плен
,
него
ишчупа
и
црну
душу
његову
...
Ово
Турке
испуни
таким
страхом
,
да
је
сам
Коча
кадар
био
и
угасити
грдну
ватру
,
и
истргнути
из
турских
чељусти
љубу
своју
са
старим
родитељем
њеним
...
Младић
занесен
ватреношћу
својом
борио
се
необичном
за
човека
снагом
с
толиким
крвницима
као
да
хоћаше
да
у
том
часу
погине
,
а
у
претераној
ватри
својој
заборављаше
да
се
он
заклео
подићи
Србадију
да
се
ослободи
,
а
не
лудо
погинути
,
које
би
за
цело
те
ноћи
било
да
га
не
спасе
вишња
нека
сила
.
Усред
страшне
борбе
,
у
сред
најљуће
праске
од
пушака
,
звиждања
зрна
и
цактања
ханџара
,
сијну
у
Кочиној
души
сјајна
мисао
,
и
на
један
мах
нестаде
у
тами
храброг
младића
што
својом
храброшћу
задаваше
муке
оноликим
Турцима
,
нестаде
га
као
да
у
земљу
пропаде
,
и
узалуд
га
тражише
...
Кад
зачу
сиротиња
раја
да
је
у
Пањевцу
погинуо
од
српске
руке
ћаја-
паша
,
задрхтала
је
...
Она
је
знала
како
се
Турци
свете
...
Али
се
варала
!
—
Она
не
знађаше
како
Турци
свете
своје
љубимце
које
обожавају
,
као
што
обожаваху
силна
везирева
ћаја-
пашу
,
беснога
Салију
Бен
-
Мујагића
...
То
не
знађаху
рајетини
,
али
и
то
научише
одмах
сутра
дан
.
Намах
сејмени
огласише
да
је
беговска
воља
да
се
сви
кнезови
,
и
сви
главни
људи
из
Левча
скупе
у
Пањевац
.
И
док
се
жртве
,
које
су
предвиђале
да
више
ни
један
не
ће
своје
видети
,
за
навек
прашташе
од
своје
деце
,
па
се
скупљаху
с
обореном
главом
у
Пањевац
,
дотле
бегови
и
други
бесни
Турци
на
још
бешњим
хатовима
зађоше
по
свима
црквама
и
манастирима
...
Бесни
ови
насилници
преко
лешева
од
светих
отаца
,
који
чуваху
најсветије
српско
благо
,
који
чуваху
српске
цркве
и
задушбине
,
па
чувајући
их
бише
прегажени
од
турских
коња
,
улетаху
у
свете
богомоље
,
ханџарима
грдише
лица
свецима
,
а
она
која
не
могоше
дохватити
решетаху
зрневљем
из
кубура
,
па
пошто
би
поскидали
све
где
год
и
најмањи
комадић
сребра
или
злата
беше
,
потрпаше
у
зобнице
свете
путире
...
На
послетку
све
ове
аждаје
опет
се
скупише
у
Пањевцу
,
где
хтедоше
да
алаху
учине
сјајан
курбан
за
обожаваног
Салију
Бен
-
Мујагића
.
Беше
у
вече
.
Света
кандила
и
путири
,
које
искупише
из
свију
цркава
и
манастира
,
растапаху
се
у
једном
великом
суду
на
ватри
,
од
које
,
рекао
би
из
далека
,
букћаше
цело
село
.
Јадне
жртве
као
јагањци
стајаху
око
ватре
мирно
,
јер
они
знађаху
да
ништа
не
скривише
,
па
зато
доста
спокојно
очекиваху
муке
што
им
се
спремаху
.
Велика
беше
њихова
нада
у
Бога
,
па
она
и
беше
кадра
да
их
ублажи
,
да
их
сачува
од
очајаног
страха
.
Бегови
и
спахије
сеђаху
у
наоколо
пушећи
и
збијајући
шалу
,
а
млађи
трчкараху
час
тамо
час
амо
спремајући
што
курбану
треба
.
Јадни
сељаци
,
који
на
силу
одвучени
беху
из
својих
кућа
да
виде
турске
задужбине
,
очајно
крьаху
руке
и
згледаху
се
зачуђено
...
Они
не
могоше
да
разумеју
шта
ће
та
ватра
,
шта
ли
растопљено
сребро
и
злато
?
...
.
На
један
пут
закреча
глас
неки
,
који
се
по
тихој
ноћи
разлегаше
као
глас
злосретне
сове
што
се
разлеже
кроз
нему
планину
...
—
Слушај
рајо
!
Ви
нам
оправисте
пре
времена
Салију
Бен
-
Мујагића
у
крило
пророково
.
Његово
ће
се
име
славити
докле
је
света
,
а
ми
ћемо
ево
самим
чистим
златом
и
сребром
да
вам
платимо
за
ту
љубав
!
Паклени
се
смех
захори
од
Турака
,
а
сељаци
грозно
се
стресоше
од
ужаса
,
који
угледаше
,
падоше
к
земљи
да
очајно
подигну
склопљене
руке
к
небу
,
које
беше
тихо
и
лепо
,
и
на
коме
се
сићане
звезде
весело
сијаху
...
-
-
-
-
-
-
-
Зацењујући
се
од
смеха
зверски
Турци
улеваху
у
разваљена
уста
својих
жртава
растопљене
светиње
...
—
Боже
!
...
задрхта
на
многим
бледим
уснама
очајан
уздах
.
Али
још
не
беше
свршен
страховити
курбан
,
и
ако
људска
памет
не
би
могла
ништа
страшније
помислити
.
Један
досетљивац
на
један
пут
викну
док
се
стари
кнезови
у
немом
болу
по
праху
љуто
ваљаху
:
—
Турци
браћо
,
зло
смо
учинили
!
Шта
ће
наша
раја
без
својих
светиња
по
црквама
...
Проклињаће
нас
кад
не
имадне
у
чему
учинити
жртву
дуванџији
пророковом
Иси
Беганберу
.
—
Валах
и
билах
истину
си
рекао
!
Брже
,
брже
!
...
—
И
двадесет
јатагана
сенуше
,
да
у
утробама
злосрећних
жртава
,
што
се
још
мучаху
,
потраже
свете
рајине
утвари
...
Кроз
страшни
смех
зачу
се
чемерни
уздах
:
—
Боже
,
видиш
ли
?
...
—
Али
то
беше
и
опет
само
уздах
,
а
не
бејаше
ни
једне
руке
осветнице
...
Тако
бејаше
Србин
кад
је
робовао
,
па
и
још
много
,
много
црње
...
Јесте
ли
гледали
кадгод
страшну
материнску
тугу
?
Јесте
ли
видели
кадгод
,
или
да
несте
и
сами
осетили
како
је
кад
седи
родитељ
изгуби
јединче
,
узданицу
своју
?
...
Ох
,
за
што
морам
све
сам
јад
,
све
саму
невољу
да
вам
причам
?
.
.
После
оне
ноћи
кад
се
у
Пањевцу
онолики
покор
почини
,
дуго
је
стара
Кочина
мајка
чекала
свог
сина
,
али
њега
не
беше
...
Он
не
бејаше
мртав
,
његова
тела
не
беше
међу
жртвама
,
мајка
их
је
добро
разгледала
,
али
залуду
,
он
не
беше
погинуо
,
већ
га
је
нестало
,
и
он
ће
доћи
мајци
својој
,
он
мора
доћи
...
Та
он
зна
да
ће
без
њега
сиротица
свиснути
...
О
,
доћи
ће
,
он
ће
доћи
...
Дуго
је
јадна
старица
скоро
целе
ноћи
преседела
на
хладном
бињекташу
пред
кућом
чекајући
дете
своје
.
Ако
би
из
далека
кроз
ону
ноћну
тишину
чула
бахат
коњски
,
она
је
задрхтала
па
шанула
:
—
Ето
чује
се
кас
.
Тако
беше
ход
у
Кочина
вранца
.
Сад
ће
,
сад
ће
он
доћи
мајци
својој
да
је
загрли
,
да
је
утеши
јадну
.
Ох
ја
ћу
заборавити
што
препатих
,
па
ћу
пробудити
све
,
све
у
кући
!
...
Како
ће
се
радовати
красна
моја
снашица
!
...
Како
ће
га
благосиљати
седи
пријатељ
,
добри
Драгомир
!
...
Како
ће
га
грлити
братац
Мргуд
што
се
тако
изгуби
од
туче
за
њим
...
А
радосна
момчад
?
...
Ала
ће
се
око
њега
весело
скупити
,
како
ће
се
грабити
ко
пре
да
прихвати
млада
господара
,
ко
пре
да
намири
његова
чила
коњица
!
...
А
ја
?
...
Ја
ћу
му
радосно
зготовити
господску
вечеру
да
ми
се
поткрепи
чедо
моје
,
та
оно
ми
се
од
мучна
дуга
пута
уморило
...
Вечераће
чедо
моје
,
па
ће
се
с
нама
дуго
слатко
разговарати
,
причаће
нам
где
је
путовао
,
па
после
кад
се
задрема
Кочи
моме
,
кад
му
се
усхте
да
спава
лећи
ће
на
меке
душеке
и
заспаће
као
јагњешце
...
А
ја
...
ја
ћу
сести
чело
његове
главе
,
гладићу
му
лепу
црну
косу
,
и
по
који
пут
ћу
пољубити
слатка
уста
његова
,
али
полако
да
се
не
пробуди
сунце
моје
сјајно
...
Али
бахат
,
који
је
тако
лепе
сне
умео
створити
у
души
старице
,
коју
је
туга
тако
јако
потресла
била
,
постајаше
све
слабији
,
и
јадна
мајка
узалуд
заустављаше
дах
свој
,
да
боље
чује
,
јер
коњаник
што
га
она
тако
жељно
чекаше
удаљавао
се
к
Ћуприји
,
па
можда
је
био
какав
крвник
,
који
је
хитио
да
још
коју
мајку
ојади
као
што
је
она
ојађена
била
...
И
румена
зорица
што
је
некад
затицала
радену
кнегињу
у
највећем
послу
,
у
највећем
задовољству
,
затицаше
је
сад
обливену
сузама
на
камену
,
који
беше
хладан
као
што
њено
срце
сада
бејаше
,
затицаше
је
више
мртву
но
живу
,
јер
је
уби
непрекидни
плач
и
неспавање
,
а
ово
већма
убија
човека
него
икаква
болест
.
А
опет
кад
би
пролазила
кроз
одаје
,
које
јој
сад
тако
мрачне
,
тако
пусте
изгледаху
,
па
кад
би
видела
сјајно
оружје
и
господско
одело
његово
,
како
је
тешко
било
нежном
срцу
дивне
Лепосаве
да
слуша
она
црна
нарицања
:
Калпак
ти
је
прах
покрио
чедо
моје
,
Бела
ти
је
перјаница
превијена
Као
тужна
врба
сине
преко
гроба
,
А
јуначко
оружје
ти
мој
јуначе
Поьрђало
што
с
’
не
сјаји
на
тебика
.
.
Златне
токе
зар
не
жалиш
токе
моје
!
И
бабову
бритку
сабљу
сабљо
моја
!
Сјајно
лице
потамне
им
за
тобоме
:
Дођи
сине
,
дођи
чедо
да
њих
тешиш
Ако
за
ме
виш
’
не
хајеш
куку
мене
!
...
Колико
би
пута
обнезнањена
од
туге
падала
на
земљу
,
хладна
као
камен
тако
да
би
рекао
никад
више
устати
не
ће
,
али
дивна
несуђена
снашица
знађаше
тако
лепо
молити
,
тако
слатко
тешити
—
и
ако
је
и
њој
утехе
требало
—
тако
жарке
пољупце
низати
на
њена
ледена
уста
која
беху
модра
као
у
мртваца
,
да
се
она
опет
подизаше
,
подизаше
се
да
страшније
кука
и
нариче
...
Мргуду
је
чисто
душа
расла
видећи
шта
се
почини
,
видећи
да
је
добио
све
оно
,
што
је
желео
,
и
то
без
и
најмањег
труда
.
Он
сад
беше
господар
од
толиког
добра
,
он
је
жарио
и
палио
како
је
хтео
не
дајући
ником
ни
за
што
рачуна
.
Пред
њим
не
бејаше
више
Коче
да
га
срамоти
својом
честитошћу
и
јунаштвом
,
да
му
не
да
живети
.
И
као
што
је
обично
код
таких
људи
,
он
заборави
обећање
,
које
даде
побри
Сењанину
,
заборави
да
је
он
учинио
те
чочеци
певаше
ону
песму
у
кави
,
која
је
пијаноме
Бен
-
Мујагићу
измамила
хвалу
:
Е
ће
сутра
бити
красна
Лепосава
у
његову
харему
.
Мргуд
заборави
да
је
то
све
учинио
Мирко
,
па
да
је
ради
тога
и
нестало
Коче
,
тог
крвника
његовог
,
и
ако
га
је
овај
од
срца
као
правог
брата
љубио
...
Имајући
сад
све
благо
у
рукама
,
Мргуд
се
знао
тако
Турцима
умилити
,
да
су
га
пазили
,
а
кад
поче
,
да
би
им
се
још
већма
допао
,
издавати
Турцима
све
па
и
најмањи
шапат
рајин
,
онда
он
постаде
дост
турски
,
а
то
је
толико
као
љубимац
.
Он
је
сад
могао
учинити
оно
,
што
ни
један
рајетин
ни
помислити
није
смео
...
А
и
Драгомира
с
ћерком
одавно
би
он
Турцима
издао
,
знајући
да
би
га
за
то
бегом
учинили
,
али
није
хтео
,
јер
му
се
црне
очи
у
лепе
цуре
,
и
она
мала
као
крв
румена
устанца
,
и
оно
бело
грло
,
и
она
црна
дуга
коса
,
па
и
онај
чудни
витки
стас
,
све
се
то
њему
тако
допадало
да
никако
не
могаше
да
каже
е
је
та
лепота
у
његовој
кући
прикривена
.
Али
он
је
све
ово
тако
крио
,
да
нико
од
његових
укућана
па
и
од
сељана
ништа
опазити
није
могао
.
Кад
је
био
код
куће
,
а
особито
пред
мајком
,
лице
му
беше
тако
тужно
и
очајно
,
често
је
умео
тако
мајсторски
уздахнути
:
—
Кочо
!
...
брате
мој
!
...
Ох
до
Бога
мене
!
.
.
—
да
се
тужна
мајка
и
на
њега
сажалила
,
па
често
помислила
.
—
Јадно
дете
,
како
за
братом
тужи
и
како
вене
!
...
—
—
—
И
стари
Драгомир
тужаше
што
му
судба
не
даде
ни
да
захвали
свом
избавитељу
,
што
не
могаше
ни
један
пут
да
срдачно
стисне
десницу
,
која
тако
храбра
беше
,
која
не
даде
да
старом
,
ослабљеном
витезу
турски
пси
тело
поједу
,
која
избави
најдивнију
ружицу
,
што
је
промучила
у
башчи
овога
света
,
да
јој
још
у
пупољку
не
сасуши
нежне
листиће
отрован
ветрић
,
црна
душа
турска
...
Свако
добро
,
што
га
уживаше
у
кући
старе
кнегиње
,
помињаше
га
на
избавитеља
,
и
поток
суза
грунуо
би
из
његових
очију
.
—
Где
си
сине
,
само
једном
да
те
видим
,
једном
да
те
загрлим
...
Ох
ја
сам
стар
...
Ја
ћу
умрети
а
не
ћу
видети
избавитеља
свога
!
...
А
остали
укућани
?
...
Шта
је
радила
она
весела
момчадија
,
од
чијих
песама
свагда
се
ораше
весело
село
,
шта
они
сад
радише
?
...
Све
беше
немо
и
мртво
.
Истина
сваки
је
свој
посао
радио
као
и
пре
,
само
што
га
не
рађаше
с
оним
веселим
лицем
,
већ
немо
и
с
погнутом
главом
...
Шта
је
се
пута
заплакао
стари
Павао
што
као
момче
изгоњаше
с
малим
Кочом
стадо
,
кад
би
се
сетио
доброга
младог
господара
свог
!
...
А
Лепосава
?
...
Да
л
’
је
она
жалила
за
оним
младим
црномањастим
витезом
што
онако
жарко
знађаше
да
гледа
,
са
чијих
јој
усана
у
једном
тренутку
сину
дан
,
сунце
,
живот
и
све
?
Да
л
’
је
она
жалила
за
јуначком
десницом
што
је
избави
,
што
јој
сачува
част
?
...
То
нико
не
би
умео
казати
.
Ни
по
речима
,
ни
по
лицу
не
би
се
могло
ништа
рећи
.
Она
је
само
неговала
и
чувала
стару
мајку
Кочину
,
само
се
бринула
да
њу
поутеши
и
да
је
у
свима
пословима
одмени
,
а
више
ништа
...
Али
кад
би
се
на
земљу
спустила
тамна
црна
ноћ
,
без
тихе
месечине
без
и
једне
звездице
па
небу
,
онда
би
се
око
поноћи
,
кад
све
поспи
,
поткрала
красна
шћерца
Драгомирова
до
у
свој
ружичњак
,
коме
више
не
беше
нежне
девојачке
Руке
да
га
негује
,
грљаше
и
плаховито
љубљаше
сваку
ружицу
,
сваки
каранфио
,
сваки
рузмарин
,
па
сваком
причаше
нешто
,
па
свакога
питаше
је
л
’
му
тешко
без
сестринског
разговора
,
је
л
’
им
тешко
што
никога
нема
да
их
залије
хлађаном
водицом
?
...
Сунце
се
не
могаше
да
начуди
кад
је
више
пута
видело
красни
ружичњак
где
плаче
.
За
што
се
на
сваком
увелом
цветићу
сјају
толике
сузе
?
За
што
плаче
красно
цвеће
?
...
ИX
.
Неслога
,
то
старо
зло
,
које
је
упропашћавало
и
упропашћује
свако
добро
у
Србина
,
упропастило
је
још
један
храбри
народ
,
који
по
својој
племенитости
и
јунаштву
,
по
својој
светлој
прошлости
и
по
својим
јунацима
као
да
је
рођени
брат
Србину
.
То
су
Арбанаси
.
И
њихова
поносита
земља
би
погажена
и
потлачена
,
јуначки
народ
постаде
робље
као
и
српски
па
и
још
горе
,
њихово
оружје
зарђа
под
земљом
као
и
српско
,
а
славна
прошлост
њихова
живљаше
још
жицама
од
шаркије
као
српска
у
струнама
од
гусала
...
Још
у
дивним
гласовима
од
тамбуре
живљаше
јунак
над
јунацима
Кастриотић
Ђуро
...
Притиснуто
јаче
,
све
на
више
скаче
,
вели
наша
пословица
,
и
доиста
тако
је
.
Што
више
бешњаху
Турци
,
што
љуће
муке
смишљаху
,
којим
су
мислили
са
свим
искоренити
тај
јуначки
понос
у
Арбанаса
,
то
су
они
све
више
сећали
се
своје
прошле
среће
и
славе
,
својих
јуначких
владара
,
пред
којим
дрхташе
Стамбол
...
И
ако
су
угнетачи
слободе
најљућим
мукама
мучили
и
убијали
старе
певце
што
својим
песмама
тако
чудну
ватру
потпаљиваху
у
срцима
њихова
робља
,
опет
њихова
рука
не
престаде
на
тамбури
извијати
те
чудне
гласе
.
Има
у
Арбанаској
село
једно
,
којему
се
име
после
на
далеко
чуло
,
и
из
којег
никоше
многи
борци
за
слободу
.
То
се
село
зове
Крџа
.
—
Његове
растркане
куће
беху
ограђене
на
једној
стени
,
испод
које
беше
велика
пећина
,
за
коју
је
цела
Арбанаска
знала
,
само
ни
један
Турчин
није
могао
за
њу
дознати
.
То
је
био
храм
,
у
ком
оживљаваху
погажени
и
ропством
срамоћени
јунаци
,
у
ком
добијаху
снаге
да
и
даље
стрпљиво
сносе
јаде
своје
,
док
се
не
подигне
каква
снажна
десница
,
у
којој
ће
синути
застава
од
слободе
;
у
ком
се
млади
цветићи
крепљаху
росом
,
божанственом
песмом
.
У
том
храму
не
могоше
их
наћи
Турци
,
не
могоше
им
отети
небеско
уживање
,
које
осећаху
срца
њихова
слушајући
дела
свога
Кастриотића
...
Баш
вечерас
беше
такав
састанак
.
Док
Турци
мишљаху
да
су
угасили
и
најмању
искрицу
,
из
које
би
могао
планути
огањ
за
слободу
,
дотле
се
скупљаше
огњена
омладина
из
све
Арбанаске
у
пећину
под
Крџом
,
да
се
научи
из
светих
уста
певача
како
се
ваља
борити
за
слободу
...
Смерно
слушаху
млади
Арбанаси
како
красно
певаше
старац
,
који
тако
дивно
изгледаше
обасјан
бледом
светлошћу
од
месеца
,
која
је
кроз
једну
пукотину
улазила
,
а
у
бурним
њиховим
срцима
кипљаше
крв
...
На
послетку
један
крупан
младић
што
стајаше
до
певача
букну
од
осећања
,
па
муњевитим
погледом
погледа
браћу
своју
,
као
да
је
хтео
видети
како
им
је
душама
кад
чуше
песму
,
и
страховитим
гласом
прекиде
певача
:
—
Доста
старче
!
Што
је
требало
испевао
си
,
а
сад
немој
више
нарицати
што
се
не
нађе
јунака
који
би
осветио
срамоту
што
је
нанеше
арбанаскоме
роду
.
Јунаци
!
—
повика
за
тим
окренувши
се
друштву
своме
—
хоћемо
ли
још
трпети
љуте
ове
прекоре
старога
певача
?
Хоћемо
ли
дуже
трпети
да
будемо
робље
?
Хоћемо
ли
још
да
заборављамо
да
смо
Арбанаси
?
—
—
Живео
Фејзија
,
живела
слобода
!
—
жарко
кликнуше
небројени
гласи
,
и
многа
срца
бурно
закуцаше
на
срцу
младога
Фејзије
заклињући
му
се
старом
арбанаском
вером
,
да
ће
му
верна
бити
док
год
по
њима
буде
мицала
крв
старих
витезова
.
—
Живела
слобода
!
—
отпоздрави
младић
занесен
—
и
сутрашња
зора
треба
да
нас
затече
заједно
под
оружјем
.
И
пошто
се
опет
заверише
растали
су
се
завереници
да
се
спреме
.
Кад
је
Фејзија
дошао
пред
своју
кућу
,
угледа
старога
баба
свог
где
бос
по
камену
водаше
бесна
хата
некакога
бега
,
који
је
ушао
у
кућу
да
чека
вечеру
,
коју
му
мораху
укућани
зготовити
.
Ово
му
би
као
да
му
је
неко
у
образ
пљунуо
.
Брже
узе
од
оца
хата
,
којему
о
шимшир-седлу
висише
сребрне
кубуре
,
које
Фејзија
брзо
шчепа
па
јурнувши
у
кућу
изненађеног
агу
на
место
смлати
.
Док
је
поплашене
и
од
чуда
полускамењене
укућане
склонио
и
сакрио
,
поче
свитати
и
за
тили
часак
беше
на
окупу
храбра
чета
.
—
Браћо
—
проговори
Фејзија
својој
дружини
—
наша
је
вера
слобода
!
Ко
год
хоће
да
гине
за
ту
веру
,
зовите
га
у
нашу
чету
.
Напред
!
...
И
младић
одлети
на
помамноме
турском
хату
,
а
храбра
дружина
за
њим
.
То
беху
прве
крџалије
,
први
борци
за
слободу
,
који
се
тако
називаху
по
селу
у
ком
се
скупише
и
из
кога
беше
њихов
храбри
поглавица
,
којег
дела
толико
задаше
страха
Турцима
да
га
одмах
прозваше
:
Кара-
Фејзија
...
Страховита
борба
поче
се
по
земљи
храбрих
Арбанаса
,
који
се
гомилама
придружаваху
Фејзијиној
чети
што
се
бораше
за
слободу
,
и
млади
Кара-
Фејзија
чуда
је
чинио
с
њима
.
Село
по
село
,
касаба
за
касабом
падаше
у
његову
власт
,
и
те
непрестане
победе
толико
занеше
младића
,
срећа
му
се
толико
љупко
осмевала
да
мнидијаше
е
нема
на
свету
силе
с
којом
се
борио
не
би
...
Као
да
и
нема
смрти
,
као
да
је
то
немогућно
да
и
њега
згоди
које
турско
зрно
,
или
стигне
турски
јатаган
,
тако
је
он
слепо
улетао
у
ватру
,
у
пушчани
дим
с
тврдим
поуздањем
,
да
ће
га
разагнати
сјајност
његове
победе
...
И
за
дивно
чудо
!
Чисто
би
човек
у
чаролије
поверовао
.
Арбанаски
Турци
не
беху
мекушци
а
и
сам
глас
не
беше
их
кадар
распудити
и
заплашити
,
они
су
се
страшно
борили
као
зверје
око
свога
плена
,
па
и
опет
на
неколико
дана
пошто
је
сенуо
Фејзијин
јатаган
нигде
не
би
станка
за
Турчина
.
Јер
,
страшна
је
сила
у
оружја
,
које
се
за
слободу
подигне
!
Безобзирце
су
побегле
кукавице
што
их
промаши
арбанаска
десница
,
и
не
зауставише
се
до
својега
Једренета
и
Филиба
.
Ту
тек
дахнуше
душом
,
и
једва
опоравивши
се
од
страха
причаху
шта
се
учини
од
Османлија
.
Седи
тумачи
корана
брижно
зањихаше
својим
мудрим
главама
,
кад
су
чули
шта
се
од
њихова
стада
почини
,
и
око
срца
им
се
као
гуја
стеже
црна
слутња
е
ће
њино
да
пропадне
царство
!
...
Само
се
бесни
везири
с
пашама
смејаху
од
срца
,
па
су
безбрижно
сркали
своју
каву
.
Они
несу
могли
ни
да
помисле
да
се
то
робље
,
да
се
та
прашина
,
као
што
они
говораху
,
ослободити
може
,
а
камо
ли
да
верују
да
је
дошло
време
кад
ће
их
то
робље
замахнувши
ножем
питати
што
починише
толике
грдне
зулуме
!
...
Они
се
непрестано
само
смејаху
хитрим
гласоношама
,
што
су
им
јављали
црне
гласе
како
арбанаски
војвода
заузима
села
и
вароши
.
Још
несу
хајали
ни
кад
допаде
глас
да
се
крџалије
упутише
право
у
Филибе
...
Један
дан
на
један
пут
опазише
са
страхом
стражари
од
Филиба
да
силна
коњица
као
облак
лети
право
граду
.
Сад
се
тек
трже
везир
из
охолог
заноса
свог
.
Сад
је
тек
видео
колико
је
погрешио
што
онолико
о
себи
држаше
,
па
на
врат
на
нос
скупљаше
војску
своју
,
која
је
у
највећој
раскалашности
трајала
дане
своје
по
механама
;
скупљаше
је
да
се
одупре
непријатељу
,
који
се
већ
толико
приближио
беше
,
да
се
кроз
облак
од
прашине
могло
видети
оружје
где
наспрам
сунца
одсјајкује
,
—
да
му
не
би
после
на
дивану
пљунули
у
браду
што
га
дете
превари
и
оте
му
цео
санџак
од
Уруменлије
...
Везир
је
беснео
,
и
кршећи
руке
на
сав
глас
викао
као
да
је
својим
гласом
могао
надвикати
бубње
и
таламбасе
,
којим
сазиваше
војску
,
као
да
је
могао
надвикати
ону
страховиту
писку
,
измешану
с
вревом
коју
рађаше
забуна
грађана
...
Један
по
један
скупљају
се
војници
што
растурени
пијанчише
,
али
јадно
и
уплашено
...
Везир
је
по
аршин
од
земље
одскакао
.
Та
ето
,
већ
се
разговетно
могу
распознати
дуге
крџалинке
што
као
сребрна
шума
кроз
облак
сјају
...
Већ
се
познају
плаве
шарваре
хајдучке
,
већ
се
виде
златом
искићени
копорани
у
хајдука
...
А
војска
?
...
Где
је
та
храбра
османлијска
војска
,
у
коју
се
филипски
везир
толико
уздаше
,
где
је
?
...
Још
ни
капије
од
града
утврђене
несу
,
а
већ
се
чује
рзање
оних
малих
крџалијнских
коња
,
што
лете
као
пламен
који
поља
запали
...
Заповедник
од
Филибета
кад
то
виде
,
погледа
још
једном
по
бедемима
,
па
кад
виде
да
су
скоро
празни
,
он
се
маши
за
силав
,
али
место
кака
оружја
,
којим
би
се
избавио
срамоте
,
трже
му
десница
извезени
јаглук
,
поји
мирисаше
као
недарца
буле
љубимице
,
с
којих
га
скиде
баш
кад
му
црн
глас
допаде
,
који
га
из
харема
одвуче
на
бедеме
.
Везир
покри
јаглуком
лице
па
нички
паде
на
земљу
чекајући
да
звизне
киша
од
крџалијнских
зрна
,
чекајући
да
га
прегазе
бесни
коњи
њихови
...
Али
,
шта
је
то
?
...
За
што
се
заустави
помамна
хајдучка
чета
тако
напречац
,
као
да
их
кака
незнана
сила
све
окамени
?
...
Везир
подиже
мало
главу
,
па
видевши
да
крџалије
сјахаше
с
коња
па
се
полако
спустише
у
ону
дољу
што
је
испред
град
,
па
да
из
ње
и
не
изађоше
,
охрабри
се
мало
.
Он
брзо
устаде
па
пусти
по
војсци
речи
:
—
Јунаци
моји
,
радујте
се
.
Пророк
нас
није
заборавио
.
Он
је
послао
највећег
дива
Дели
-Алију
да
нам
буде
у
помоћи
,
и
он
је
учинио
те
се
они
хрсузи
скаменише
на
једном
месту
.
Дели-Алија
створио
је
у
тренутку
велику
реку
између
нас
и
хајдучких
иљада
.
Али
Арбанаси
не
ће
престати
од
онога
што
су
наумили
,
они
ће
градити
сплаве
да
пређу
или
ће
пексијани
и
препливати
!
За
то
треба
да
се
користимо
помоћу
најсилнијег
дива
на
свету
,
силнога
Дели
-Алије
.
—
Ове
речи
учинише
оно
што
је
везир
желео
.
До
по
ноћи
беше
сва
војска
везиру
на
окупу
,
и
град
и
варош
тако
утврђени
,
да
их
не
беше
лако
узети
...
Месечина
беше
као
дан
,
и
њена
светлост
даваше
и
онако
чудном
положају
још
већу
чудноватост
и
тајанство
.
Како
блештаху
црвени
арбанаски
шатори
што
их
голи
синови
знађаху
тако
брзо
и
лепо
начинити
завивши
своје
широке
црвене
кабанице
око
састављених
крџалинака
,
спрам
светлости
од
силне
ватре
што
се
беше
по
дољи
разасула
као
звезде
по
небу
!
...
На
сред
стана
бејаше
највећа
ватра
,
око
које
су
се
искупили
најпоглавитији
четници
.
Међу
њима
је
и
млади
бимбаша
,
који
замишљено
седи
па
се
час
у
ватру
загледа
,
а
час
опет
баци
испитујући
поглед
на
брежуљак
,
гледајући
да
му
верна
стража
знак
даде
;
али
стражари
стајаху
као
кипови
с
окренутим
лицем
Филибету
,
у
коме
ништа
опазити
не
могаху
код
све
пажње
своје
...
—
Војводо
,
што
си
тако
невесео
?
—
запита
Фејзију
друг
један
што
до
њега
сеђаше
.
—
Мој
Шахине
брижан
сам
што
размишљам
кака
ће
бити
сутрашња
битка
,
—
одговори
озбиљно
младић
.
—
Кака
ће
бити
?
Као
и
досадашње
.
Фејзија
није
никад
до
сад
питао
кака
ће
бити
битка
,
он
ју
је
само
задобити
знао
!
...
прекореваше
један
.
—
Знам
шта
хоћеш
да
кажеш
,
али
тако
ми
Бога
вараш
се
,
Фејзија
и
сад
не
зазире
од
љута
боја
,
већ
га
од
срца
тражи
.
Али
војска
наша
...
—
Па
шта
је
с
нашом
војском
?
Ти
си
паметно
урадио
што
си
је
овде
зауставио
да
се
од
далека
пута
,
од
силних
борба
одмори
,
па
ћеш
видети
како
ће
сутра
јуришати
!
...
—
На
град
,
—-
удараше
Кара-
Фејзија
гласом
на
ову
реч
,
—
да
,
не
на
ништава
и
слаба
села
,
и
на
паланке
;
која
ће
јуришати
на
другу
војску
,
али
не
какога
бега
већ
на
цареву
војску
,
везира
руменлијскога
!
...
Овде
мало
поћута
,
па
онда
плану
:
—
Та
ваљда
ми
овамо
не
дођосмо
да
се
тешкамо
.
Весело
јунаци
,
нека
се
искупе
браћа
да
слушамо
каку
песму
старога
Мустаја
.
Где
си
старче
,
јеси
ли
жив
?
—
питаше
војвода
старога
тамбураша
,
кад
га
доведоше
читаве
гомиле
јунака
.
—
јеси
л
’
ми
се
мало
одморио
?
Опрости
чико
,
да
сам
знао
е
ћу
тако
дуго
путовати
,
не
бих
те
за
цело
повео
да
се
тако
под
старост
мучиш
!
...
—
Ја
уморан
?
Господару
шта
ти
то
рече
?
Зар
сам
се
ја
уморио
,
и
то
само
од
јахања
,
које
је
било
храна
мојој
души
док
млад
бејах
?
Та
ја
сад
тек
и
почињем
бројати
да
срећно
живим
од
како
сам
међу
вама
!
—
—
Живео
Мустају
,
ти
си
честит
човек
.
Де
нам
сад
отпевај
штогод
што
ће
бити
кадро
да
нас
мало
пробуди
.
—
Све
ућута
и
пажљиво
чекаше
да
се
почне
песма
,
а
Мустај
удесивши
жице
на
шаркији
,
запева
гласом
,
који
беше
лепши
и
звучнији
од
сваког
младићског
гласа
,
који
звоњаше
као
чисто
сребро
:
„
Што
си
брижна
лепа
Зулмо
,
красна
сестро
Хуршидова
?
За
што
су
се
дуге
вране
трепавице
тако
сниско
спустиле
,
да
ти
не
могу
да
сагледам
сјајне
зенице
,
блиставо
сунце
у
плавом
небу
,
чистоме
оку
твоме
?
...
Гле
,
па
још
и
плачеш
!
...
О
,
кажи
ми
слатка
лепојко
моја
шта
изгони
сјајни
бисер
из
дубљине
плавога
мора
?
...
Да
се
неси
сетила
миле
нане
своје
што
погибе
у
љутоме
боју
уз
храброга
војна
свога
?
...
Ала
не
,
да
је
то
ти
би
заједно
са
сејом
плакала
,
ти
би
с
њоме
делила
слатку
тугу
,
тужно
сећање
,
а
ено
видим
Хајка
весело
опрема
братову
доламу
довршујући
сјајан
вез
на
њој
...
Или
да
ти
се
није
разболео
братац
од
заклетве
,
да
није
сестрински
понос
притегла
љута
главобоља
?
Али
ти
онда
не
би
плакала
,
већ
би
крај
постеље
његове
седећи
неговала
бона
браца
свога
,
носила
му
понуде
свакоје
...
Ох
,
сад
ми
се
засија
у
души
,
у
којој
тако
мрачно
беше
...
Сад
видим
за
што
ти
се
под
нежним
грлом
ниже
сјајан
ђердан
од
суза
,
видим
...
али
зар
је
у
тебе
тако
срце
дична
Зулмо
?
Ти
неси
ни
налик
на
славну
мајку
своју
,
којој
толике
песме
одоше
за
подушје
,
ти
неси
као
млађа
сестра
твоја
,
као
црноока
Хајка
...
Она
не
жали
што
јој
мио
братац
у
бој
полази
,
јер
зна
да
је
ту
тек
право
место
где
арбанаска
душа
треба
да
на
небо
узлеће
,
да
је
то
постеља
,
на
којој
ваља
да
се
угаси
свако
право
срце
арбанаско
.
Погле
,
како
Хајка
опрема
брата
свог
,
погле
како
му
са
слатким
смешењем
доноси
бритку
сабљу
и
остало
јуначко
оружје
,
па
после
сваког
дара
како
га
слатко
љуби
,
како
га
милује
сестринска
рука
по
јуначкој
бради
,
кроз
коју
се
блиста
златно
пуце
под
грьоцем
...
А
ти
плачеш
!
...
Стиди
се
лепа
Зулмо
,
стиди
се
красна
ћери
јуначкога
колена
...
Већ
је
извела
млађа
сеја
претила
ђогина
,
што
се
вас
блиста
у
сребрној
опреми
.
Млада
Хајка
својом
белом
ручицом
милује
бесна
хата
што
пред
њом
као
јагњешце
стајаше
,
што
чисто
знађаше
да
осети
драготу
од
тог
миловања
,
расправља
му
ибришим-гриву
па
му
полако
загуче
,
па
га
умиљато
моли
да
јој
чува
милог
брацу
њеног
...
А
ђогин
силно
рже
,
и
копајући
под
собом
земљу
,
пригиба
поноситу
главу
као
да
хоће
да
увери
младо
девојче
како
ће
јој
бити
захвалан
на
толиком
миловању
,
да
ће
јој
што
боље
могне
чувати
срце
њено
...
А
сад
,
ето
већ
се
чује
како
слази
млади
витез
низ
танахну
кулу
,
ето
како
по
мермеру
тандара
окована
сабља
његова
.
—
С
Богом
сејо
,
с
Богом
румена
зоро
моја
!
—
опрашташе
се
млади
Хуршид
љубећи
млађу
сестру
своју
,
а
она
му
враћаше
пољупце
благосиљајући
га
:
—
У
добри
час
пошао
на
крвника
узданице
моја
!
...
Срећно
се
борио
с
душманима
красне
наше
постојбине
,
а
још
срећније
се
вратио
сејама
својим
,
које
ће
без
тебе
бити
сиње
камење
,
јер
им
нема
слатка
даха
,
што
их
оживљаваше
;
срећно
се
вратио
својим
белим
дворовима
,
који
ће
без
тебе
бити
пусти
и
тамни
као
ноћ
кад
јој
нема
сјајнога
месеца
!
...
—
С
Богом
и
ти
сунашце
моје
—
грљаше
братац
Зулму
—-
с
Богом
и
праштај
ако
се
више
не
видимо
.
Али
Зулма
није
чула
братско
опраштање
,
она
је
само
страшно
кукала
,
она
је
у
својим
рукама
грчевито
стегла
свилене
ђогинове
узде
,
мислећи
да
их
нико
не
ће
отргнути
моћи
,
па
да
ће
тако
задржати
брата
свога
да
не
иде
у
бој
љути
.
Младићу
се
даде
мало
на
жао
кад
виде
колико
га
жали
сеја
,
па
јој
даде
мало
на
вољу
да
се
исплаче
.
—
Али
та
туга
беше
чудо
невиђено
,
њена
нарицања
беху
тако
жалостива
да
су
и
небу
по
коју
сузу
измамила
.
Њене
речи
бејаху
тако
отровне
,
да
је
од
њих
лишће
по
дрвећу
жутело
и
на
земљу
падало
.
На
послетку
ни
коњиц
не
могаше
више
да
издржи
;
он
се
истрже
из
Зулминих
руку
те
одлете
...
Хуршид
се
још
једном
осврну
,
и
виде
Хајку
где
је
за
њим
пружила
своје
лепе
руке
,
а
очи
јој
подигнуте
к
небу
,
а
Зулму
где
се
по
леденом
камену
као
црв
вије
...
“
Певач
застаде
малко
да
се
одмори
.
Тамбура
је
још
јечала
,
а
глава
певцу
клону
на
прси
,
зар
од
каке
тешке
успомене
.
Ветрић
је
полако
подујивао
кроз
дољу
,
а
небројне
ватрице
извијаху
се
под
њим
као
стидљиво
девојче
што
се
извија
из
жарког
загрљаја
.
Свуда
беше
тихо
и
мирно
а
особито
око
певача
,
јер
сви
што
су
само
једну
песмицу
чули
из
његових
уста
,
кад
би
га
год
после
слушали
једва
чекаху
да
опет
продужи
.
Његов
глас
беше
слађан
као
мирис
од
пролећне
руже
...
„
Бели
дан
опрашта
се
са
светом
,
па
га
љуби
оним
ватреним
пољупцем
што
се
лепо
вече
зове
.
Пред
Хуршидовим
дворима
седе
обе
његове
сеје
зборећи
тихо
о
брату
своме
.
Живахна
Хајка
труди
се
да
развесели
сеју
своју
,
прича
јој
како
је
уснила
слаткога
брацу
,
како
га
је
видела
где
кроз
најжешћу
ватру
разгони
крвничке
чете
,
како
их
је
сатръо
до
потоњега
,
и
како
се
здрав
и
весео
кући
враћа
.
А
старија
сеја
невесело
маше
главом
не
верујући
,
па
јој
прича
своје
црне
слутње
које
су
тако
видовите
биле
да
виђаху
кроз
највиша
брда
,
преко
непрегледних
поља
један
гроб
окићен
зеленом
травом
и
шареним
цвећем
,
да
знађаху
е
је
то
гроб
храброга
Хуршида
...
-
—
Како
те
варају
твоје
црне
слутње
,
мила
сејо
!
Јер
почуј
,
је
л
’
да
онако
рзање
беше
у
брацина
ђогина
?
...
И
она
пружа
своју
белу
руку
на
шуму
пред
дворима
.
Зулма
жалосно
подиже
главу
да
мало
прислушкује
,
и
доиста
то
је
коњски
бахат
...
Али
опет
ко
зна
какав
је
то
коњик
!
...
Из
шуме
истрча
доиста
бесни
Хуршидов
ђого
,
али
са
изврнутим
седлом
шимшировим
...
На
њему
нема
поноситог
јунака
,
он
се
враћа
сам
,
без
свога
господара
,
враћа
се
из
љутог
боја
,
јер
се
с
њега
јоште
цеди
крв
...
Место
храброг
јахача
лепрша
се
у
зраку
у
крви
умрљани
комад
од
доламе
његове
златом
извезене
...
Пламени
коњиц
дотрча
пред
дворове
,
па
бесно
и
очајно
копа
црну
земљу
копитима
а
из
очију
лију
му
се
сузе
...
Да
л
’
жали
свога
господара
или
је
живинчету
жао
што
нема
никога
да
му
освети
мила
господара
?
...
Кад
га
је
угледала
лепа
Зулма
само
писну
,
па
онда
као
камен
паде
на
земљу
.
А
шта
је
радила
дична
Хајка
,
млађа
сеја
поноситог
јунака
?
...
Неколико
тренутака
непомично
је
гледала
како
коњиц
бесно
земљу
под
собом
копа
као
да
хоће
да
ископа
гроб
своме
господару
да
му
свето
тело
не
разнесу
бесрамне
грабљивице
,
па
онда
тужно
склопи
беле
руке
своје
.
—
Ох
ђогине
,
зар
се
тако
врати
?
...
—
А
паметно
живинче
пискаше
неке
неразборите
гласе
,
којима
исказиваше
како
му
је
тешко
,
па
онда
бесно
скакаше
,
пропињаше
се
на
стражње
ноге
а
предњима
изубијаше
своје
тело
као
да
се
наказати
хтело
што
је
преживело
добра
господара
свога
.
Али
челична
Арбанаскиња
није
кукала
за
братом
својим
,
јер
он
не
издахну
на
постељи
већ
на
мегдану
с
бритком
сабљом
у
руци
,
а
онда
није
ваљало
жалити
...
Онда
је
се
ваљало
осветити
.
За
то
се
девојка
није
ни
мало
мислила
,
она
брзо
улете
у
дворове
,
обуче
братово
рухо
и
оружје
што
заостало
беше
,
па
се
баци
на
рамена
помамну
коњицу
,
који
је
брже
од
муње
однесе
на
крваво
разбојиште
...
Зулма
није
видела
кад
одјезди
сестра
њена
,
она
је
кукала
...
Она
је
нашла
гроб
брата
свога
,
и
толико
је
на
њему
запевала
да
су
се
често
у
по
ноћи
,
кад
је
тишина
највећа
па
се
и
кукања
Зулмина
јасније
чути
могла
,
кад
је
месечина
најсјајнија
била
,
отворали
црни
гробови
,
и
мртваци
устајаху
да
се
моле
Богу
не
би
ли
их
једном
избавио
те
страшне
запевке
,
која
им
ни
у
гробу
мира
не
да
.
Али
Бог
мнидијаше
да
ће
се
једном
опаметити
и
престати
,
па
још
је
трпљаше
.
И
њена
нарицања
хује
кроз
шупље
и
голе
костуре
што
сваки
па
свом
гробу
сеђаше
као
страшни
ветар
.
Чисто
би
рекао
да
и
хладни
костури
плачу
,
тако
је
кукала
и
нарицала
Зулма
...
На
послетку
додија
Богу
,
па
једио
јутро
кад
Зулма
заценивши
се
од
плача
непомично
лежаше
на
плочи
брата
свога
,
претвори
Бог
њено
тело
у
кобну
тицу
,
претвори
је
у
кукавицу
...
И
од
онда
она
непрестано
кука
,
непрестано
прориче
несрећу
и
јад
где
се
год
појави
.
Тако
је
наказио
сам
Бог
ону
што
је
толико
жалила
за
братом
,
који
погибе
за
слободу
и
за
свету
отаџбину
...
А
дична
Хајка
стиже
на
разбојиште
у
најљућем
боју
,
и
како
стиже
бесно
улете
међу
крвничке
чете
,
па
их
гоњаше
по
питомом
пољу
.
Страшан
покор
почини
лепа
Хајкина
ручица
,
јер
колико
вешто
витлаше
оружјем
,
толико
је
тако
лепа
била
да
је
и
својом
лепотом
многима
живот
одузела
.
Победише
Арбанаси
као
и
свагда
кад
се
год
борише
за
каку
светињу
,
али
красна
јунакиња
,
божанствена
победитељка
паде
поред
брата
свога
,
пошто
га
је
осветила
дивно
...
Њихова
света
тела
претворише
се
на
мах
у
извор
од
здравља
...
Хиљадама
хиљада
невољника
што
том
водом
повратише
себи
живот
,
благосиљају
њихова
имена
.
Мала
арбанаска
деца
међу
свечевим
именима
спомињу
и
свету
браћу
,
јер
су
она
у
млеку
материњском
посисала
благослов
,
којим
ваља
човек
да
се
сећа
оних
што
тако
јуначки
падоше
за
слободу
...
Тако
је
наградио
Бог
оне
,
што
радо
и
весело
дадоше
овај
живот
свој
за
највећу
светињу
човечанску
,
за
слободу
...
Узалуд
падате
тако
многе
сиње
кукавице
на
извор
од
здравља
...
Ви
ћете
кукати
док
је
света
и
века
...
“
Песма
старога
Мустаја
распали
и
овако
буктећа
срца
арбанаских
јунака
још
жешће
,
као
што
ветар
распали
сухо
сено
.
С
тешком
их
је
муком
Фејзија
уздржао
да
још
исте
ноћи
не
јурише
на
Филибе
,
а
уздржавао
их
је
за
то
што
је
његово
срце
осим
храбрости
китила
и
племенита
великодушност
.
Он
се
борио
за
слободу
а
не
за
плен
.
За
то
је
са
зором
оправио
у
град
вернога
Шахина
свог
.
—
Заповедниче
филипски
—
говораше
поносита
арбанаска
поглавица
везиру
—
поздравље
ти
од
честитога
војводе
Фејзије
да
му
предаш
кључеве
од
краснога
Филибета
.
Немој
да
гинеш
лудо
,
ти
не
ћеш
никад
победити
свето
оружје
,
које
је
подигнуто
за
слободу
!
...
Везир
га
с
презирањем
слушаше
.
—
Кажи
ти
твоме
честитом
војводи
да
везир
од
Уруменлије
није
никад
дрхтао
од
хајдука
и
лопова
,
нити
ће
им
икад
предавати
царских
градова
!
...
—
Шахин
уздрхта
од
љутине
:
—
Не
називај
лоповима
најсветије
борце
,
јер
тако
ми
оружја
!
...
али
се
брзо
сети
да
је
само
посланик
:
—
Не
товари
на
душу
своју
тако
силне
грехе
,
јер
не
био
потомак
Скендеров
—
ако
се
не
предаш
—
страшно
ћеш
платити
за
своју
тврдоглавост
!
...
—
Али
везир
се
само
слатко
смејао
,
и
Шахин
се
врати
ништа
не
добивши
,
а
жестоки
Арбанаси
то
једва
дочекаше
,
и
за
то
су
се
они
од
срца
Богу
молили
докле
је
год
он
у
граду
био
,
а
млади
вођ
арбанаски
махну
сабљом
,
даде
жуђени
знак
.
Затресе
се
црна
земља
од
страшне
тутњаве
,
од
које
рекао
би
и
небо
се
проламаше
,
и
од
које
се
намах
везир
покајао
што
је
учинио
,
али
већ
бејаше
доцне
...
С
бедема
филибетских
осу
се
страшна
ватра
на
коњанике
Фејзијине
,
али
њихови
коњи
беху
и
од
ватре
бржи
,
па
их
она
не
стиже
.
Жестока
борба
поче
се
с
обе
стране
;
Арбанаси
се
тукоше
као
лавови
али
и
спрам
њих
бејаху
рисови
,
јер
то
беху
злосретни
потурчењаци
,
храбри
синови
јуначке
српске
,
и
грчке
земље
,
па
за
то
не
беше
лако
отети
Филибе
.
На
послетку
паде
гвоздена
капија
под
силним
ударцима
крџалинским
и
кличући
улетеше
ови
орлови
у
град
.
Ја
рекох
да
су
Арбанаси
у
многоме
јако
налик
на
Србе
.
И
они
дуго
трпе
,
најпре
моле
,
али
кад
их
твоја
увреда
за
срце
уједе
,
страшно
ће
ти
се
осветити
...
Ни
једна
мушка
глава
не
би
поштеђена
,
осим
деце
...
Јер
и
ако
бесна
освета
бејаше
праведна
,
и
ако
ово
беше
само
мило
за
драго
,
опет
Арбанаси
имађаху
срце
,
опет
они
не
бејаху
Турци
.
И
док
се
после
тога
разиђоше
Крџалије
по
богатим
турским
харемима
,
које
бегови
рајином
сузом
тако
обилно
окитише
златом
и
сребром
,
да
међу
назли-кадуницама
бирају
себи
красне
ђувендије
,
дотле
Кара-Фејзија
потражи
везира
,
и
нађе
га
.
—
Хрсузе
један
,
сад
ћеш
примити
плату
што
