дан,
а
опсађеници
се
не
предадоше
:
онда
нападачи
привукоше
много
сламе
и
сијена
око
куће
,
и
запалише
,
пошто
су
најприје
били
испустили
жене
и
дјецу
Абдула
-Бегову
;
све
пак
друге
хоћаху
предати
огњу
.
Ватра
дође
до
куле
,
Мехмед
-
Али
-
Паша
,
видећи
да
се
дуже
не
може
држати
,
отвори
врата
и
,
са
свима
својима
,
јурну
из
куле
,
викнувши
:
—
Vurun
Падишах
hainlari
!
(
Удрите
цареве
издајице
!
)
Њих
Арнаути
дочекате
на
плотун
и
,
готово
све
,
оборише
на
мртво
.
Послије
тога
потрчаше
да
им
поодсијецају
главе
;
али
најближи
рођаци
Шаћир
-Агини
и
Барјам-Агини
уграбише
их
,
онако
мртве
завише
у
своје
струке
,
и
однијеше
.
Само
Мехмед-Али
-
Паши
одсјекоше
главу
,
и
нагнуше
је
на
колац
;
послије
су
весело
ишли
с
њом
кроз
варош
и
пјевали
.
Други
Арнаути
свукоше
му
тијело
па
,
видјевши
да
је
одиста
Турчин
,
дигоше
га
и
,
по
турском
закону
,
укопаше
.
Ето
тако
сврши
свој
живот
Султанов
Мушир
Мехмед-Али-Паша
,
који
је
био
рад
поштено
извршити
своју
дужност
.
Турска
власт
није
ништа
учинила
да
његове
убилце
каштигује
,
него
још
на
пола
године
после
Муширове
смрти
,
онога
Кореницу
постави
за
кадију
у
Битољу
,
баш
као
да
га
награђује
за
оно
што
је
радио
!
?
Мехмед
-
Али
-
Паша
,
и
његови
у
погибији
другови
лијепо
себе
замијенише
.
Кажу
да
је
,
тада
,
пало
неколико
стотина
арнаутских
глава
!
За
то
пак
што
се
Мехмед
-
Али
-
Паша
држао
и
пао
јуначки
,
Арнаути
,
и
ако
су
му
били
противници
,
данас
веома
поштују
гроб
његов
,
и
узимају
с
њега
по
мало
земље
,
ради
лијека
у
многим
болестима
!
...
Поред
Мехмеда
,
укопана
су
и
три
му
друга
у
погибији
:
Абдула
-
Бег
,
Шаћир-Ага
,
и
Барјам
-
Ага
...
Мене
сада
,
вели
духовник
даље
:
—
турска
власт
држи
у
овој
тамници
,
а
сама
не
зна
за
што
.
Каже
ми
да
ме
чува
од
Арнаута
,
а
боји
се
да
ја
не
будем
каке
поруке
из
Србије
донио
арнаутским
главарима
?
Калуђер
ово
доврши
,
а
на
пољу
,
у
тамничној
авлији
,
запијеваше
пијетли
.
Уморни
и
дремовни
,
ми
клонусмо
на
онај
брлог
по
поду
тамничком
и—
заспасмо
.
О
,
сан
је
велики
добротвор
,
кад
може
човјеку
,
и
у
оваку
јаду
и
чемеру
,
бар
за
који
час
,
да
склопи
очи
!
...
Други
дан
мене
и
Живана
изведоше
из
тамнице
,
и
уведоше
у
собу
гдје
сједе
неколики
Турци
ћатини
(
писари
)
.
Претресоше
нас
опет
до
голе
душе
.
Хартије
нам
узеше
све
:
чак
и
корице
од
папира
за
цигаре
!
Иза
тога
стадоше
нас
питати
:
Ко
смо
;
одакле
смо
;
куда
идемо
,
и
за
што
?
Написавши
све
наше
одговоре
,
рекоше
нам
да
очекнемо
.
Имајући
уредне
пасоше
,
ми
све
мишљасмо
,
да
је
то
нека
пометња
,
да
они
хватају
неке
друге
путнике
,
па
су
се
упознали
у
нас
,
и
да
се
нама
од
власти
не
може
учинити
никаква
непријатност
.
И
сами
они
ћатини
,
или
се
притвараху
,
или
одиста
и
мишљаху
као
ми
,
блажаху
нас
,
говорећи
:
—
Ово
је
све
лијепо
;
на
вама
никака
кабаета
(
кривице
)
нејма
;
али
очекните
,
докле
дође
Господар
Паша
!
Баш
кад
један
од
њих
тако
говораше
,
на
пољу
се
зачу
нека
журба
и
шапат
:
—
Ето
Господара
Паше
!
Изиђосмо
и
ми
,
да
га
видимо
.
Али-
Паша
Гусињац
помоли
се
на
бијесну
кулашасту
хату
.
Један
Арнаутин
води
под
њим
коња
,
а
други
,
за
њим
,
носи
чибук
и
наргилу
:
и
оба
су
боса
!
Тридесет
Арнаута
с
пушкама
с
десне
,
и
тридесет
с
лијеве
стране
,
поставише
се
у
ред
,
и
учинише
му
почаст
по
војничком
реду
.
Али
-
Паша
је
човјек
средњега
раста
;
сиједе
браде
и
бркова
;
а
може
му
бити
близу
70
година
,
тек
је
још
крепак
,
и
погледа
је
оштра
.
Носи
војничку
униформу
,
као
и
друге
паше
ђенералскога
чина
.
Он
је
родом
из
Гусиња
.
Арнаути
га
јако
поштују
.
Не
прође
много
,
а
мене
и
Живана
уведоше
пред
њега
.
—
Одакле
сте
ви
,
момчади
?
упита
Паша
.
—
Из
Црне
Горе
,
одговорих
ја
за
обојицу
.
—
Куд
путујете
?
—
У
Софију
.
—
Каким
послом
?
—
Имамо
онамо
рођака
,
па
идемо
да
се
видимо
с
њима
.
—
Као
санћим
,
рече
Паша
,
и
кресну
трепушом
лијевога
ока
:
—
нијесте
ви
Црногорци
,
нити
сте
од
Црногораца
што
.
Ви
сте
уводе
маџарске
или
србијанске
.
Ви
знате
да
се
сада
наш
Цар
и
црногорски
Кнез
лијепо
живе
,
па
сте
само
намјестили
долап
:
да
прођете
кроз
Црну
Гору
,
те
да
тако
заметнете
траг
!
...
—
Честити
Паша
!
Нас
су
овдје
претресли
до
голе
душе
:
и
никаке
кривице
нијесу
нашли
при
нама
...
.
—
Нијесу
је
ни
могли
наћи
:
ваша
кривица
није
у
вашем
чпагу
,
него
у
вашој
глави
!
—
На
Бога
,
честити
Паша
!
имамо
уредне
пасоше
?
—
Пасоше
набаве
и
највећи
лупежи
...
.
—Аман
,
честити
Паша
!
...
—
Доста
!
Доста
!
Послаћу
ја
вас
у
Приштину
Валији
.
Он
је
старији
:
он
боље
зна
.
Како
вам
рече
он
,
онако
ће
вам
бити
.
Хајд
’
!
...
Заптије
,
старјешини
на
миг
,
шчепаше
нас
за
рамена
,
и
изгураше
из
суднице
,
па
нас
опет
затворише
у
тамницу
;
само
што
нас
сада
метнуше
на
горњи
бој
.
Ту
преноћисмо
једну
ноћ
.
Кад
дан
освану
,
нас
изведоше
из
тамнице
;
везаше
моју
лијеву
руку
и
Живанову
десну
,
па
нас
,
тако
везане
,
предадоше
једном
суварији
,
да
нас
тјера
пак
у
Приштину
!
Ко
се
томе
надао
?
!
.
.
Усред
ове
муке
и
невоље
,
бијаше
и
једна
мрвица
среће
:
наш
суварија
бијаше
човјек
стар
,
а
коњ
му
лијен
,
па
,
с
тога
,
није
нас
гонио
брзо
,
него
смо
ишли
лагано
,
управо
онако
како
смо
сами
могли
.
Ми
смо
се
још
надали
да
ће
нас
Валија
пустити
,
па
нисмо
ни
мислили
да
бјежимо
;
а
управо
нијесмо
били
ни
разабрали
:
куд
бисмо
могли
побјећи
?
Уз
пут
,
опазивши
да
наш
суварија
„
баца
“
(
пије
)
ракију
,
нудили
смо
му
напојницу
,
гдје
год
нађемо
ракије
.
Послије
неког
времена
,
понудисмо
му
тврду
Божју
вјеру
,
да
ћемо
ићи
мирно
,
само
да
нас
одријеши
.
И
он
се
сажали
,
и
одријеши
нас
:
послије
нам
је
било
много
лакше
.
Први
дан
стигосмо
на
ноћиште
у
село
Суогрло
(
Сухо
Грло
)
,
које
неки
зову
и
Среброгрло
.
Туна
ноћисмо
у
добра
домаћина
,
некога
Ђокана
.
У
Ђокана
је
још
жив
отац
,
старац
већ
слијеп
од
старости
.
У
вече
нам
је
дјед
причао
,
да
су
се
у
њихову
селу
,
за
старих
српских
краљева
и
царева
,
копале
руде
,
а
особито
сребро
.
—
Е
,
моја
дјецо
!
вељаше
старац
:
—
зенђил
су
били
наши
стари
,
а
нијесу
били
овака
фукара
,
к’о
ово
ми
данас
.
Ено
,
онамо
близу
Нова
Пазара
,
у
једној
пећини
,
стоји
и
данас
разбој
,
сав
од
суха
злата
!
На
том
разбоју
ткала
је
мајка
Реље
Крилатице
свилено
платно
.
Кад
је
,
несрећница
,
чула
да
је
на
Косову
пало
српско
царство
:
она
се
,
од
велике
жалости
,
претворила
у
присојкињу
гују
.
Сад
разбој
стоји
у
пећини
,
и
на
њему
спава
у
котур
савијена
гуја
присојкиња
,
која
га
чува
:
и
чуваће
га
,
докле
год
се
царство
опет
не
врати
!
!
.
.
—
Хе
!
Хе
!
!
!
узвикну
старац
,
хотећи
још
нешто
рећи
,
али
му
приђе
снаха
,
Ђуканова
домаћица
,
и
прихвати
га
за
раме
,
што
му
је
знак
,
да
у
кући
има
неко
,
пред
ким
се
не
смије
свашто
говорити
.
Послије
тога
,
дјед
се
диже
,
и
оде
да
спава
.
Наш
суварија
,
хвала
му
,
задовољан
добром
вечером
,
а
особито
добром
напојницом
,
на
ту
причу
не
рече
ништа
...
.
Други
дан
,
прешавши
Митровицу
,
стигосмо
у
село
К
.
,
у
Косову
.
Устависмо
се
пред
једном
кућом
,
која
својом
спољашношћу
показиваше
да
јој
је
домаћин
човјек
имућан
,
ма
да
се
нико
од
чељади
не
виђаше
нигдје
око
куће
.
Суварија
,
угледавши
домаћицу
,
викну
:
—
Млада
!
чија
је
ово
кућа
?
—
Јеремије
Бјелотрепића
,
одговори
жена
,
и
нешто
се
ужурба
,
као
да
хоће
некога
да
склони
од
наших
очију
.
—-
Два
Срба
тјерам
из
Пећи
у
Приштину
Валији
:
моремо
л
’
ту
ноћити
?
—
Можете
,
рече
жена
,
и
изиде
да
нам
отвори
вратнице
.
Живан
и
ја
уђосмо
у
кућу
,
к
ватри
:
ту
опазисмо
да
је
домаћица
,
до
нашега
доласка
,
нешто
мијесила
у
наћвама
.
Суварија
одведе
коња
у
једну
кошару
,
да
га
распреми
и
намири
.
Кућа
пространа
.
У
њој
ноћује
не
само
домаћин
,
са
својом
женом
:
него
и
стока
,
кад
год
се
газда
боји
од
зиме
,
или
од
лупежа
.
Понудивши
нас
да
сједнемо
,
и
подстакнувши
ватру
,
домаћица
рече
:
—
Човјек
ми
је
на
раду
;
али
ће
сад
доћи
.
Нијесте
л
’
ви
почем
из
Србије
?
—
Нијесмо
,
снахо
,
него
бисмо
хтјели
у
Србију
,
али
нас
ево
Турци
гоне
,
као
сужње
,
у
Приштину
.
—
Сви
смо
вам
сужњи
овдје
у
Косову
,
вели
домаћица
:
—
А
суварија
је
ли
из
Митровице
,
или
је
из
даље
?
—
Он
је
чак
из
Пећи
.
—
Какав
је
човјек
?
—
Види
се
да
је
добар
,
али
је
Турчин
;
ко
би
му
могао
за
све
вјеровати
?
вели
Живан
.
—
Да
ли
пије
ракију
?
—
Пије
,
али
крије
.
Ко
му
пружи
,
нека
се
окрене
од
њега
.
—
Хе
!
Хе
!
учини
домаћица
,
и
остави
нас
,
па
оде
у
једну
стају
до
куће
.
Оставши
сами
у
кући
Живан
и
ја
,
чуђасмо
се
да
у
оволикој
кући
нејма
другога
чељадета
,
осим
ове
жене
,
а
све
је
уређено
и
чисто
,
што
оно
веле
,
меда
да
лазнеш
!
Суварија
,
намиривши
коња
,
дође
у
кућу
к
’
нама
,
и
сједе
врло
кисео
:
хтео
би
пити
,
а
не
ће
да
заиште
.
У
тај
мах
врати
се
у
кућу
домаћица
,
носећи
у
руци
једну
тиквицу
:
—
Ти
си
,
ага
,
јамачно
уморан
,
и
жедан
,
рече
она
:
—
на
мало
воде
,
те
окваси
грло
!
Па
,
пруживши
му
тиквицу
препеченице
,
окрете
се
к
ватри
те
,
божем
,
старкаше
угарке
.
Суварија
,
права
бекрија
,
чим
опази
тикву
у
домаћице
,
искрљешти
на
њу
очи
,
као
да
је
хоће
погледом
да
прождере
,
а
кад
је
прими
,
и
омириса
што
је
у
њој
,
рече
:
-
—
Ејвала
,
млада
!
Ти
си
добра
домаћица
;
дворила
многе
одабране
госте
!
Нека
ти
Алах
плати
!
Сад
наже
тикву
,
и
стаде
кркорити
;
докле
тиква
не
ућута
,
не
одујми
је
од
уста
.
—
Баш
добра
!
Баш
добра
!
Ејвала
!
Ејвала
!
И
стаде
опљуцкивати
око
себе
.
Иза
тога
,
диже
се
и
оде
у
хар
коњу
:
онамо
се
спустио
на
сијено
и
заспао
.
Тек
тада
домаћица
рече
:
—
Агнија
,
ћеро
,
дај
послужи
!
На
тај
глас
,
из
једне
стаје
до
куће
изиде
дјевојка
необичне
љепоте
;
приђе
к
нама
,
и
поздрави
нас
добродошлицом
,
па
се
онда
поврати
да
нам
донесе
гостинске
понуде
.
Видјевши
дјевојку
,
овако
необично
лијепу
,
Живан
и
ја
,
нехотице
,
погледасмо
један
у
другога
!
Осим
Паве
,
у
свом
вијеку
,
ја
нијесам
видио
женскога
лица
,
које
би
могло
оволико
занијети
.
И
ја
се
још
и
држах
,
сјећајући
се
Паве
,
али
Живан
се
чисто
пренерази
:
њему
као
да
се
пресијече
дихање
у
грлу
;
као
да
је
сагледао
каквога
анђела
с
небеса
!
Баш
кад
хоћасмо
један
другом
исповједити
своје
потресе
,
удари
на
врата
домаћин
Јеремија
;
поздрави
се
с
нама
;
сједе
поред
ватре
и
,
окренувши
се
к
жени
,
упита
:
—
Да
ли
си
ти
,
Стевка
,
нудила
чим
ове
људе
?
Стевка
не
стиже
да
одговори
на
то
питање
,
а
уђе
Агнија
,
носећи
нама
ракију
и
каву
.
Она
прво
приђе
оцу
руци
,
па
за
тим
нас
послужи
.
Јеремија
,
иза
тога
,
оде
у
хар
,
да
види
суварију
и
коња
његова
.
—
Коњ
,
рече
он
,
вративши
се
к
нама
у
кућу
:
—
зобље
као
и
да
није
путовао
,
а
Турчин
слатко
хрче
у
сијену
.
Находећи
да
је
боље
оставити
суварију
да
се
испава
,
па
га
тек
онда
звати
на
вечеру
,
наши
домаћини
поставише
нама
да
вечерамо
,
докле
ага
спава
.
За
трпезу
сједосмо
:
Живан
,
ја
,
и
Јеремија
.
Стевка
и
Агнија
слушале
су
нас
,
и
двориле
.
По
што
вечерасмо
,
и
пошто
пописмо
малко
више
вина
,
наши
се
језици
одријешише
.
Тада
ми
својему
домаћину
испричасмо
не
само
своју
историју
:
него
му
казасмо
и
своју
намјеру
:
да
не
идемо
у
Бугарску
,
него
у
Србију
.
Тада
смо
се
још
надали
да
ће
нас
у
Приштини
Валија
пустити
,
чим
нас
саслуша
...
.
—
Ласно
је
вама
,
браћо
моја
!
рећи
ће
Јеремија
:
—
ви
сте
сами
:
чим
се
пустите
,
можете
куд
хоћете
:
али
што
ћу
ја
с
оволиким
имаћем
,
са
женом
и
шћерју
?
—
А
зар
и
ти
мислиш
кретати
?
упитах
ја
.
—
Још
од
онога
несрећнога
дана
;
продужава
Јеремија
:
када
Цар
Лазар
паде
на
Косову
,
Србима
је
зло
и
наопако
.
Прост
народ
прича
,
да
сваке
године
,
на
Видов
Дан
,
у
глуво
доба
ноћи
,
Ситница
,
Ибар
,
и
Лаб
,
потеку
крвљу
,
место
водом
.
Не
знам
да
ли
те
ријеке
кад
год
теку
крвљу
,
али
да
би
могле
потећи
српским
сузама
,
кад
би
се
све
сузе
у
једно
скупиле
,
ни
мало
не
сумњам
!
Нама
је
у
свако
вријеме
било
тешко
од
правих
Турака
,
тешко
нам
је
било
од
Арнаута
,
па
,
у
новије
вријеме
,
чак
и
од
Черкеза
;
али
никад
оволико
муке
нијесмо
имали
,
колико
трпимо
сада
.
—
За
што
то
баш
сада
?
—
Ево
за
што
:
Србија
диже
своје
Арнауте
из
Пусте
Ријеке
,
из
Косанице
,
и
Јабланице
,
и
натјера
их
овамо
на
нас
.
Они
,
љути
и
осиротјели
,
грунуше
на
српска
села
у
Косову
,
па
лијепо
хоће
сада
да
нас
затру
,
да
растјерају
.
Ако
се
,
у
скоро
,
с
Арнаутима
не
ухвати
беса
од
мира
,
у
Косову
не
ће
остати
ни
куће
српске
:
све
ће
се
раселити
:
остаће
сами
Арнаути
и
Черкези
...
.
—
То
је
зло
,
мој
драги
Јеремија
!
—
Зло
,
да
не
може
бити
горе
;
а
ја
вам
,
браћо
моја
,
наставља
домаћин
:
—
по
врх
те
опште
народске
невоље
,
имам
и
своју
одјелиту
муку
.
—
А
какву
?
—
Дао
ми
је
Бог
повише
имања
,
а
од
порода
само
ово
једно
дијете
,
које
ето
видите
!
За
несрећу
и
своју
и
моју
,
дјевојка
је
на
очи
лајепа
.
И
баш
за
то
навезао
се
зликовац
Смаил-Ага
,
из
Р
.
,
и
хоће
,
на
силу
,
да
ми
је
узме
,
и
да
је
потурчи
.
С
тога
бих
бјежао
у
Србију
:
али
не
могу
од
њега
да
се
искрадем
.
Јер
ако
опази
,
и
дијете
ће
ми
отети
,
и
мене
у
прогон
отјерати
!
Док
смо
се
ми
тако
разговарали
,
служила
нас
је
и
дворила
Агнија
.
Очи
Живанове
и
очи
њене
почеше
се
сретати
тако
често
и
тако
жудно
,
као
да
су
заједно
расли
,
па
су
се
сада
,
након
дуге
раставе
,
текар
састали
.
Ох
,
ови
очни
телеграфи
казивали
су
много
,
врло
много
,
и
чинили
су
много
!
...
Распитујући
,
на
ком
би
се
мјесту
српска
граница
могла
,
с
најмање
страха
од
потјере
,
прескочити
ја
,
нешто
,
поменух
Копаоник
.
—
Јест
,
брате
слатки
,
прихвати
журно
Јеремија
:
—
Копаоник
је
за
Србе
у
Косову
,
као
каква
спасовна
,
високо
дигнута
застава
,
којој
тегли
сваки
,
који
је
жудан
слободна
ваздуха
!
Ви
ћете
Копаоник
ласно
наћи
.
Мени
је
тешко
до
њега
допрети
,
а
да
се
овдје
не
обазна
мој
одлазак
!
...
Послије
овога
и
многога
другог
разговора
,
Јеремија
оде
и
пробуди
суварију
,
те
и
он
дође
да
вечера
.
Мене
већ
сан
тако
савлада
,
да
сам
заспао
још
док
су
они
сједили
и
разговарали
се
.
Кад
се
,
други
дан
,
пробудих
,
видјех
њих
све
не
само
будне
него
и
спремне
.
Суварија
,
послије
синоћне
вечере
и
лијепе
напојнице
,
испавао
се
;
коњ
му
се
одморио
и
наранио
;
и
он
га
је
,
заједно
с
Јеремијом
,
кајарио
.
Са
свим
за
пут
готов
!
Домаћини
изнијеше
те
се
,
прије
поласка
,
прихватисмо
,
па
нам
ваљаше
поћи
;
али
мој
драги
Живан
све
нешто
не
бијаше
готов
!
Све
нешто
тражи
,
а
не
може
да
нађе
;
све
нешто
заборавља
,
па
се
повраћа
...
.
На
пошљетку
испраћаху
нас
:
Јеремија
,
Стевка
,
и
Агнија
,
као
да
смо
им
каки
рођаци
,
а
не
из
бијела
свијета
путници
намјерници
.
Праштајући
се
,
Живан
као
да
припоји
очи
своје
за
очи
Агнијине
и
,
чисто
,
момак
,
не
могаше
да
се
откине
.
—
Шта
је
ово
сада
?
питао
сам
ја
сам
себе
.
Тај
дан
не
могосмо
даље
од
Вучитрна
.
Кад
,
послије
вечере
,
остасмо
сами
,
Живан
ми
каза
,
да
му
је
Агнија
толико
омиљела
да
би
,
ње
ради
,
остао
у
Косову
довијека
,
али
се
и
она
с
оцем
спрема
у
Србију
,
само
очекују
згодну
прилику
.
Оно
вече
,
по
што
сам
ја
заспао
,
и
пошто
су
Јеремија
и
суварија
отишли
да
намире
коња
,
њих
двоје
су
се
разговорили
и
урочили
:
да
се
састану
у
Нишу
.
Ко
прије
дође
,
рекли
су
једно
другом
,
да
чека
потоњега
.
—
Е
,
мој
драги
Живане
!
узданух
на
то
ја
:
—
да
је
се
нама
видјети
у
Нишу
,
текар
би
нам
се
онда
срећа
насмијала
!
Путовали
смо
кроз
Поље
Косово
.
Земља
је
готово
сва
равна
и
родна
;
воде
једре
,
живе
;
али
лијепих
и
богатих
села
нигдје
ни
једнога
;
све
сама
умрла
сиромаштина
.
На
Бабину
Мосту
сретосмо
два
коњика
,
Турчина
,
који
гоне
три
окована
Србина
.
Погледасмо
их
,
уздахнусмо
о
слободи
својој
и
њиховој
,
па
се
разминусмо
...
.
Ево
се
приближисмо
к
Тулби
Цара
Мурата
,
кога
је
распорио
Обилић
.
Живан
,
мотрећи
десно
и
лијево
,
чисто
очима
прождираше
предмете
мимо
које
пролажасмо
.
Наш
суварија
,
на
својему
слабу
коњу
,
завијајући
и
припаљујући
неку
чемерну
цигару
,
бијаше
прилично
иза
нас
изостао
.
Тада
ће
Живан
мени
шанути
:
—
Чини
ми
се
,
Момире
,
да
ми
гори
земља
под
ногама
!
Сваки
бусен
,
што
овдје
ногама
згазимо
,
залила
је
крв
или
Обилића
,
или
Косанчића
,
или
кога
од
Југовића
,
или
ма
кога
од
дивних
косовских
јунака
!
...
Море
,
брате
,
ово
је
Косово
цијела
српска
историја
!
—
Како
то
мислиш
,
Живане
?
—
На
Косову
је
,
за
отаџбину
,
изгинуло
све
што
је
било
вриједно
да
се
помиње
,
послије
смрти
на
Косову
је
,
у
један
дан
,
изгубљено
што
је
један
цијели
народ
текао
за
пуних
седам
вијекова
!
И
данас
баш
из
тога
крвавога
поља
израста
сила
која
ће
,
ако
Бог
да
,
повратити
што
је
изгубљено
,
накнадити
што
је
пропуштено
;
из
Косова
ниче
пјесма
која
буди
и
кријепи
свијест
,
а
свијест
може
све
,
све
!
Ето
погледај
га
!
како
је
нијемо
,
како
је
невесело
,
како
је
сиромашно
—
прави
сужањ
без
гласа
:
а
његово
име
,
као
аранђеоска
труба
,
разлеже
се
по
свим
земљама
српским
;
допире
у
све
кутиће
српске
;
иде
у
дворове
,
слази
у
дубироге
,
и
свуда
кријепи
слабе
,
подмлађује
старе
;
свуда
виче
унуке
да
се
сјећају
дједова
:
свуд
зове
потомке
да
свете
претке
!
О
,
Косово
је
...
—
Лакше
,
море
,
лакше
!
продера
се
суварија
,
и
џаракну
коња
те
нас
стиже
;
тако
нам
не
даде
довршити
своје
мисли
ни
једном
ни
другом
...
.
Док
је
Живан
онако
заносно
говорио
о
пошљедицама
Косовскога
крвавога
боја
мени
у
један
мах
дође
у
главу
мисао
:
—
Весео
био
!
побједници
Косовски
били
су
Турци
,
а
до
јуче
си
и
ти
клањао
,
па
си
се
,
данас
,
одрекао
Турака
?
!
.
.
Али
у
часу
ту
мисао
потисну
друга
мисао
:
—
Косовски
побједници
бијаху
Турци
,
али
не
бијаху
твоји
рођаци
:
у
њих
је
друга
крв
,
друга
бесједа
.
Твоји
стари
,
твоји
прадједови
,
на
Косову
су
били
гдје
и
Живанови
.
Вријеме
и
људска
сила
одвојили
су
их
,
послије
од
њих
,
наметнувши
им
турску
власт
и
турску
вјеру
,
ма
да
им
бесједе
не
могоше
промијенити
!
Бива
,
ипак
нејмаш
рашта
жалити
оних
Турака
који
су
на
Косову
побједили
"
!
...
У
том
приђосмо
к
Тулби
Муратовој
.
То
је
мала
,
врло
лијепа
џамија
с
полумјесецом
на
врху
.
Около
су
зграде
гдје
живи
Шеик
што
чува
тај
султанов
гроб
.
—
Шта
има
унутра
,
у
Тулби
,
упита
Живан
нашега
пратиоца
?
—
О
зидовима
висе
неке
хартије
у
рамовима
.
На
тим
хартијама
,
лијепим
златним
или
црним
словима
,
исписан
је
Султанов
родослов
;
забележен
је
дан
и
година
Муратове
смрти
,
и
неколико
стихова
из
Корана
.
У
сриједи
је
сандук
,
окренут
главом
к
западу
,
а
покривен
скупоцјеним
покровима
.
Чело
главе
,
на
малом
танком
стубу
,
увијена
је
велика
бијела
чалма
из
које
напред
вири
кратка
црвена
чипка
.
Више
главе
и
испод
ногу
,
стоје
по
двије
велике
воштане
свијеће
;
над
сандуком
виси
бронзани
полијелеј
са
6
кандила
која
покривају
стаклене
бобошке
.
—
Јесу
ли
ту
кости
Муратове
!
—
Кости
нијесу
;
оне
су
однесене
у
Брусу
,
и
онамо
су
сарањене
.
Ту
су
само
хаљине
,
да
човјек
помисли
и
тијело
је
ту
.
—
А
за
што
тај
чувар
стоји
ту
?
—
За
то
што
је
на
том
мјесту
један
цар
...
.
издахнуо
.
Па
,
пошто
се
овако
промучи
док
нађе
ријеч
за
цареву
смрт
,
суварија
додаде
:
—
Море
,
хајде
својим
путем
;
што
ти
треба
и
то
да
знаш
?
!
.
.
Стигосмо
у
Приштину
.
Од
Пећи
до
Приштине
путовали
смо
којекаких
18
часова
.
Варош
Приштина
може
од
узети
као
средина
Старој
Србији
.
У
старо
вријеме
Приштина
је
била
важно
мјесто
,
особито
за
српскога
краљевства
и
царства
.
У
Приштини
је
боловао
краљ
Стеван
Дечански
,
па
је
,
по
оздрављењу
,
даровао
село
Брчеле
Св
.
Николи
у
Врањини
;
у
Приштини
је
,
године
1351
,
Стеван
Душан
потврдно
повластице
граду
Котору
;
у
Приштини
је
,
он
исти
,
године
1365
,
потврдио
све
раније
дарове
цркви
Хиландару
;
у
Приштини
је
Вук
Бранковић
1387
,
потврдио
повластице
Дубровчанима
;
а
,
године
1392
,
он
исти
је
,
у
Приштини
,
узео
на
се
да
плаћа
Турцима
неки
данак
,
који
је
дотле
Манастир
Хиландар
био
дужан
плаћати
.
Путнику
,
кад
дође
у
Приштину
,
најприје
падну
у
очи
многе
турске
џамије
.
Прича
се
да
су
те
богомоље
зидале
удовице
онијех
Турака
који
су
изгинули
на
Косову
(
15
Јуна
1389
)
.
Од
Приштине
до
гласовите
цркве
Грачанице
,
како
је
Живан
разабрао
,
нејма
више
него
час
и
по
мјеста
;
али
нас
не
пустише
да
је
видимо
!
Нас
суварија
предаде
валијиним
људма
,
а
они
нас
одмах
затворише
у
онај
дио
тамнице
,
у
који
затварају
омање
кривце
.
Било
нам
јо
до
зла
Бога
тешко
,
али
шта
да
радимо
?
Сила
Бога
не
моли
!
И
,
чудна
случаја
!
Усред
ове
наше
муке
и
невоље
,
нађе
се
опет
мрва
неке
среће
!
Старјешина
над
тамничким
стражарима
бијаше
родом
из
Травника
.
Познавши
по
говору
да
смо
ми
из
оних
крајева
,
узе
нас
питати
:
како
је
сада
у
Босни
и
у
Херцеговини
?
-Ја
му
испричах
неколике
прилике
које
сам
гледао
,
док
сам
био
у
војсци
,
а
он
се
у
мало
не
заплака
!
Тај
човјек
посла
нам
један
велики
хљебац
и
чанак
сира
за
вечеру
.
Без
тога
бисмо
морали
гладни
спавати
.
У
оној
тамничкој
соби
,
у
коју
нас
затворише
,
не
застасмо
ни
једнога
сужња
.
Али
не
прође
много
,
а
пред
тамницом
се
зачу
нека
вика
,
свађа
,
и
ударци
.
Иза
тога
,
отворише
се
врата
,
и
заптије
угураше
к
нама
једнога
човјека
каљава
и
чак
крвава
.
Затворен
у
мрачну
тамницу
и
мислећи
да
је
сам
,
нови
сужањ
поче
говорити
:
—
Е
,
ово
је
да
Бог
сачува
!
Зар
је
султанова
царевина
тако
слаба
,
да
ће
је
оборити
неколико
биоградских
букварова
и
читанака
?
...
.
—
Ти
,
рођаче
,
као
да
си
Србин
?
упита
га
Живан
.
—
Ко
је
то
?
трже
се
нови
сужањ
.
—
Два
сужња
на
правди
Бога
,
као
што
и
ти
велиш
да
си
!
Примакосмо
се
ми
к
њему
,
и
он
к
нама
.
Он
нам
каза
о
себи
ово
:
да
му
је
име
Никола
;
да
се
родио
у
Загорју
(
између
Старе
Планине
и
Дунава
)
,
да
се
је
,
најприје
,
учио
у
Биограду
,
па
послије
у
Златном
Прагу
;
да
је
путовао
по
свим
југословенским
земљама
,
и
познао
се
с
језиком
и
обичајима
сваке
гране
Јужних
Словена
.
Од
дужег
времена
станио
се
је
,
као
учитељ
,
у
Македонији
,
у
вароши
С
.
Овога
љета
походио
је
Биоград
,
и
још
нека
мјеста
.
Враћајући
се
дома
,
купио
је
у
Биограду
,
и
понио
за
своје
ученике
,
неколике
књиге
.
Тај
товар
спазили
су
,
у
хану
,
пеки
услужни
људи
,
и
доказали
Турцима
да
су
то
,
божем
,
књиге
бунтовне
!
Турци
га
,
за
то
,
довуку
у
затвор
а
,
уз
пут
до
тамнице
,
истуку
на
мртво
име
!
С
овим
Николом
провели
смо
,
послије
тога
,
у
затвору
четири
дана
.
Пошто
се
је
мало
повратио
од
боја
,
више
се
сиромах
бринуо
о
невољи
балканских
народа
,
него
о
својој
,
мислећи
,
као
и
нас
двојица
,
да
га
,
на
правди
,
не
може
снаћи
никако
зло
,
ма
да
је
већ
трпио
зло
велико
!
Некако
и
нехотице
почесмо
прво
разговарати
о
Арнаутима
,
који
су
притисли
готово
све
Косово
.
За
њих
Никола
рече
да
је
прека
потреба
да
се
са
Србима
измире
.
—
Без
тврда
мира
међу
та
два
племена
,
рече
он
:
—
најзнаменитија
мјеста
старе
српске
историје
могу
остати
са
свијем
без
Срба
!
—
А
како
је
,
љубаве
ти
,
у
Македонији
?
упита
га
Живан
.
—
Као
и
свуд
’
међу
Јужним
Словенима
,
одговори
Никола
:
—
поред
невоље
коју
народ
трпи
кроз
вијекове
,
у
Македонији
је
,
од
некога
доба
,
а
на
име
одонда
откада
су
се
пробудиле
народности
,
завладала
забуна
.
Ником
није
јасно
:
чија
је
управо
Македонија
?
Турци
веле
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
је
њу
,
ето
,
и
Јевропа
оставила
нама
!
Грци
кажу
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
ми
њу
просвјећујемо
хришћанском
вјером
и
црквом
.
Бугари
тврде
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
је
језик
Македонаца
најближи
нашему
.
Срби
кажу
:
—
Македонија
је
наша
не
само
по
језику
,
него
и
по
томе
што
живи
успоменама
из
старе
српске
историје
.
Само
још
Цинцари
и
Цигани
ћуте
;
али
,
ако
овако
дуже
потраје
,
дићи
ће
се
и
они
да
траже
за
се
ту
веселу
Македонију
!
И
за
све
друге
лако
је
,
наставља
Никола
:
—
али
је
спор
међу
Србима
и
Бугарима
права
несрећа
.
Јер
,
ако
та
два
народа
не
буду
смотрени
и
умјерени
,
они
ће
,
својом
свађом
,
прокрчити
пут
неком
другом
Мурату
,
или
Мехмеду
ИИ
!
Па
ће
,
тада
,
кршну
Македонију
притиснути
туђин
,
а
домородни
свађачи
остаће
да
криве
један
другога
за
своју
заједничку
лудост
и
заједничку
несрећу
!
—
Како
се
види
,
ти
познајеш
прилике
и
неприлике
главнијих
племена
на
Балканском
Полуострву
,
упитаће
Живан
:
—
како
мислиш
,
братства
ти
,
о
будућности
тих
народа
?
—
Познато
је
,
одговори
Никола
:
—
да
будућност
сваком
народу
највише
стоји
до
самога
њега
;
стоји
до
његовога
ума
,
срца
,
и
крепке
воље
,
што
све
треба
да
се
види
у
оних
који
народ
воде
.
Ово
ни
један
народ
,
био
велики
био
мали
,
нека
не
смеће
с
ума
!
Али
је
права
несрећа
,
не
само
за
Србе
него
и
за
све
Јужне
Словене
,
што
они
још
не
виде
колико
је
много
у
њих
једнине
.
Несрећа
је
,
што
они
још
не
опажају
да
су
све
њихове
разлике
врло
малецне
према
великој
слици
њихове
једнине
.
Ето
погледајте
одавдје
с
Косова
,
колико
је
од
Црнога
Мора
близу
до
Штајерских
гора
,
и
од
Мора
Сињега
близу
до
Карпата
,
па
сав
тај
простор
Србин
,
Хрват
,
Бугарин
,
и
Словенац
може
проћи
,
уз
дуж
и
попријеко
,
без
тумача
и
без
рјечника
,
и
скоро
у
сваком
селу
може
се
срести
с
каквим
обичајем
,
који
је
виђао
у
мјесту
својега
рођења
!
—
Е
,
мој
драги
пријатељу
!
рече
Живан
:
—
твоје
је
срце
врло
широко
,
твоје
око
гледа
врло
далеко
;
а
ја
бих
био
срећан
када
бих
дочекао
да
се
уједине
само
Срби
,
који
су
на
три
вјере
поцијепани
!
—
Срби
,
пријатељу
,
болују
од
исте
болести
од
које
и
сви
Јужни
Словени
,
рече
журно
Никола
:
—
Ено
у
Италији
,
у
Њемачкој
,
па
и
у
самој
Француској
,
може
човјек
наћи
толиких
истих
разлика
између
мјеста
и
мјеста
,
између
краја
и
краја
,
између
говора
и
говора
,
коликих
има
између
Срба
,
Хрвата
,
Бугара
и
Словенаца
:
па
Талијанима
,
Нијемцима
,
и
Французима
то
ништа
не
смета
сјединити
се
и
бити
велик
,
радин
,
напредан
и
снажан
народ
;
а
ми
,
ревњиво
чувајући
сваку
своју
мјестимичну
особиницу
,
хоћемо
да
изгубимо
своју
свијетлу
будућност
,
хоћемо
драговољно
да
постанемо
робље
новим
завојевачима
!
...
.
—
Ја
веома
цијеним
те
племените
мисли
,
вели
Живан
:
—
и
дај
Боже
да
оне
некад
постану
дјело
,
али
је
,
за
овај
мах
,
прече
да
се
бар
тровјерни
Срби
измире
,
и
да
се
Срби
и
Бугари
не
крве
.
Шта
се
чини
теби
,
који
живиш
међу
једнима
и
другима
,
би
ли
се
могао
наћи
какав
начин
да
се
угоде
Срби
и
Бугари
?
—
Могао
би
,
рече
Никола
:
—
и
тај
начин
ласно
ће
наћи
зрела
мудрост
и
право
родољубље
у
вођа
та
два
народа
,
јер
свађа
и
потпис
од
вођа
а
никако
од
самога
народа
ни
српскога
ни
бугарскога
.
Али
ваља
знати
ово
:
Не
само
да
се
Срби
и
Бугари
не
смију
свађати
око
једнога
црвенога
веса
,
или
око
какве
црне
шубаре
на
међи
својој
:
него
,
напротив
,
сва
њихова
политика
треба
да
тежи
на
то
:
да
сваким
даном
бива
све
мање
разлика
између
та
два
народа
,
и
да
се
у
свакога
новога
појаса
поглед
више
диже
и
видик
све
више
шири
!
...
Њима
ваља
много
,
много
путовати
по
земљама
Јужних
Словена
.
Треба
...
.
Кључ
шкрипну
у
брави
,
врата
се
отворише
,
и
мене
и
Живана
позваше
пред
Валију
.
Само
двије
три
ријечи
о
овој
судници
гдје
нама
судише
!
Косовски
Валија
,
Абди-Паша
,
сједи
на
канабету
,
а
пред
њим
је
омален
писаћи
сто
.
Валија
је
човјек
сув
,
у
лицу
блијед
,
и
веома
невесео
:
или
је
болестан
,
или
јако
брижан
.
Десно
од
њега
сједи
кајмакам
,
старац
сиједе
браде
,
средњега
раста
,
малих
лукавих
очију
;
до
њега
је
Призренски
Митрополит
Мелентије
;
па
,
даље
,
десно
и
лијево
,
сједе
трговци
Турци
,
Срби
,
и
Јевреји
—
пуна
пунцита
соба
.
Ушавши
у
собу
,
дубоко
се
поклонисмо
,
и
приступисмо
к
пашину
скуту
и
к
руци
.
Паша
и
не
погледа
на
нас
.
Наста
тишина
али
кратка
.
Стари
кајмакам
узе
нас
питати
,
гледећи
махом
у
мене
:
—
Ко
сте
?
Одакле
сте
?
Куда
путујете
?
Рашта
идете
?
и
још
,
онако
као
у
Пећи
.
Кад
на
сва
питања
одговорисмо
,
Валија
ће
се
малко
окренути
к
Митрополиту
Мелентију
,
и
упитати
:
—
Деспот
-
Ефендија
!
Шта
велиш
ти
за
ове
људе
?
Јесу
ли
они
од
твога
закона
?
—
Честити
Валија
!
одговори
митрополит
:
—
у
пасошу
им
пише
да
јесу
,
а
другојаче
не
могу
ни
ја
знати
ко
су
.
Хришћани
смо
.
Хришћани
,
поитах
ја
:
—
ево
да
се
прекрстим
!
Па
,
како
сам
од
рођења
љевак
,
у
оној
забуни
,
појмих
да
се
прекрстим
лијевом
руком
!
...
Стари
кајмакам
лукаво
се
осмијехну
;
Валија
то
,
чини
ми
се
,
и
не
видје
;
а
митрополит
слеже
раменима
,
и
рече
:
—
Није
тако
,
сине
,
није
!
Види
се
нијеси
велики
богомољац
!
Живан
,
међу
тим
,
журно
се
умијеша
да
мене
поправи
,
и
поче
се
лијепо
крстити
,
и
говорити
ријечи
од
молитве
;
али
све
то
,
послије
моје
погрјешке
,
би
узалуд
:
Турци
већ
посумњаше
да
смо
ми
оно
што
велимо
да
смо
.
Валија
и
кајмакам
примакоше
један
к
другоме
главе
,
и
прошапташе
нешто
један
с
другим
:
иза
тога
Валија
разгледа
све
који
сјеђаху
с
њиме
,
у
колико
се
могаху
видјети
од
силнога
дуванскога
дима
.
Послије
свега
тога
,
окренувши
се
к
мени
и
Живану
рече
:
—
Ви
нијесте
то
што
велите
да
сте
:
ви
сте
шпијуни
.
Вас
је
послала
Србија
,
или
Маџарска
,
да
уводите
цареву
земљу
;
а
све
што
говорите
пријесна
је
лаж
!
—
Аман
,
честити
Валија
!
наш
је
пасош
уредан
!
—
Овај
твој
пасош
толико
је
колико
да
си
,
уз
пут
,
узабрао
један
буков
лист
,
и
задјенуо
га
себи
за
њедра
!
Иза
тога
,
разгрну
оне
хартије
,
што
лежаху
на
столу
пред
њиме
и
,
нашавши
наше
пасоше
,
узе
их
,
прецијепи
на
двоје
,
пусти
на
под
,
и
погази
ногом
.
Учинивши
то
,
погледа
у
нас
,
као
да
би
нам
хтио
рећи
:
—
Ето
вам
вашијех
пасоша
!
...
Ја
ћу
вас
,
рече
даље
Валија
:
—
у
тамницу
на
равних
шест
година
!
Али
вас
не
ћу
слати
у
Анадол
:
онамо
су
Турци
добри
људи
;
па
ћете
ви
њих
преварити
и
утећи
,
него
ћу
вас
вратити
у
Нови
Пазар
,
гдје
су
Арнаути
,
који
су
на
Србе
веома
љути
.
Њих
не
можете
ни
умолити
,
нити
преварити
.
А
пошто
шест
година
одлежите
у
тамници
,
заборавићете
како
се
буни
турска
царевина
!
—
Смилуј
се
,
честити
Валија
,
прави
смо
људи
;
нијесмо
ником
ништа
учинили
.
Гриота
је
...
.
—
Шта
?
Гриота
?
прекиде
нас
Валија
:
—
И
Гази
-
Али
-
Паша
вас
је
испитивао
;
и
он
вели
да
сте
шпијуни
;
а
он
своје
сусједе
и
госте
познаје
врло
добро
!
...
—
Смилујте
се
,
честити
...
.
—
Дишери
!
проговори
Валија
.
Мене
неко
ухвати
за
рамена
,
и
изгура
на
поље
.
Други
то
исто
учини
са
Живаном
.
Опет
нас
затворише
,
али
у
другу
одају
!
...
У
Турака
је
обичај
,
кад
пресуда
постане
извршна
,
да
је
објесе
кривцу
о
врат
,
па
га
онда
жандари
воде
по
улицама
,
да
га
људи
виде
,
те
да
се
боје
суда
!
У
такој
прилици
по
неки
душеван
човјек
и
удијели
коју
пару
осуђенику
за
трошак
до
мјеста
гдје
ће
робовати
!
Мени
и
Живану
нити
вјешаше
каке
пресуде
о
врат
,
нити
нас
изводише
у
варош
.
Јамачно
нијесу
ни
знали
какву
би
нам
кривицу
уписали
у
пресуду
!
В
У
се
и
у
своје
кљусе
!
До
Приштине
,
до
валијине
пресуде
,
ја
и
Живан
смо
се
надали
слободи
:
мислили
смо
да
ће
управник
—
старији
влашћу
,
разумнији
памећу
,
богатији
искуством
—
ласно
видјети
,
да
је
Али-
Паша
Гусињац
погријешио
што
је
нас
,
ни
криве
ни
дужне
,
овако
заробио
.
У
Приштини
видјесмо
да
смо
се
варали
;
видјесмо
да
не
познајемо
ни
паше
ни
њихово
управљање
.
Како
год
је
Гусињац
у
Пећи
започео
,
онако
Валија
у
Приштини
прихвата
и
—
пресуђује
!
...
Не
оста
нам
друго
него
у
се
и
у
своје
кљусе
па
,
у
првој
прилици
,
да
бјежимо
!
Пошто
нам
Валија
пресуди
,
још
једну
ноћ
преноћисмо
у
приштевској
тамници
,
па
нас
онда
,
рано
из
јутра
,
потјера
један
заптија
преко
Косова
до
Бабина
Моста
.
Ту
нас
прими
други
,
по
имену
Рамо
,
и
потјера
даље
.
Овај
Рамо
је
Арнаутин
,
и
српски
зна
прилично
,
а
тако
исто
и
турски
.
Заплетенију
пак
бесједу
српску
није
могао
одмах
разабрати
;
за
то
смо
се
ја
и
Живан
могли
мало
слободније
разговарати
,
пазећи
ипак
да
један
другоме
више
казујемо
оком
него
језиком
.
Идући
тако
,
преко
Косова
,
замолисмо
Рама
да
свратимо
у
које
српско
село
,
да
што
год
једемо
(
а
права
нам
је
намјера
била
да
разберемо
:
како
бисмо
могли
побјећи
)
.
—
И
ја
желим
да
свратимо
,
одговори
Рамо
:
—
али
тамо
даље
,
пошто
прођемо
ова
проклета
черкеска
села
;
овдје
нам
не
би
дали
ништа
,
него
док
наиђемо
на
села
српска
,
гдје
ће
бити
добро
и
за
вас
и
за
мене
.
Говорећи
тако
,
Рамо
пролажаше
села
једно
за
другим
,
ни
у
једно
не
свраћајући
.
Ми
,
видећи
то
,
мишљасмо
:
или
су
сва
та
села
черкеска
,
или
нас
наш
пратилац
вара
.
У
један
мах
Рамо
скрену
с
пута
те
у
село
П
...
во
,
к
добрим
домаћинима
Шарковићима
,
који
су
славили
Свету
Петку
:
Ту
се
лијепо
одморисмо
,
нахранисмо
,
и
напојисмо
.
Увријебавши
домаћина
на
само
,
упитах
га
:
—
Како
бисмо
могли
побјећи
у
Србију
?
—
Овдје
ни
по
што
и
не
поумљајте
,
одговори
он
:
—
све
је
,
као
што
видиш
,
голо
поље
;
Вучитрн
је
близу
,
а
српска
граница
далеко
:
ухватиће
вас
не
може
валити
!
Већ
од
Митровице
до
Малене
Бањске
и
Рогозне
мјеста
су
брдовита
и
шумовита
:
тамо
гледајте
да
умакнете
,
па
вам
само
треба
прегазити
Ибар
...
.
Ми
послушасмо
пријатељски
упут
.
У
Митровици
нас
заптија
не
остави
да
ноћимо
у
хану
,
него
нас
предаде
власти
,
а
власт
нас
стрпа
у
тамницу
.
На
Бога
и
ту
се
деси
добар
човјек
,
који
је
славио
Свету
Петку
,
па
донесе
у
тамницу
сужњима
доста
јестива
и
пића
.
Чак
нам
даде
и
двије
чисте
свијеће
за
видјело
при
вечери
.
Е
,
Бог
му
платио
са
стране
виђене
и
невиђене
!
Други
дан
пођосмо
рано
из
Митровице
к
Новому
Пазару
.
Путујући
тако
,
стигосмо
у
„
Малену
Бањску
крај
Косова
“
,
гдје
је
некад
сједио
Бан
Страхинић
,
и
гдје
му
и
данас
стоји
град
.
То
нам
каза
Рамо
који
,
не
знам
за
што
,
воли
овога
старога
српскога
витеза
.
Већ
од
Бањске
почесмо
пењати
се
уз
планину
Рогозну
.
Чим
се
припесмо
малко
на
висину
,
и
видик
се
пред
нама
рашири
,
поче
нам
Рамо
руком
показивати
гдје
је
које
мјесто
онамо
на
десној
страни
Ибра
.
—
Ено
,
оно
је
Копаоник
,
вељаше
,
он
:
—
његовим
је
вијенцем
граница
Србији
;
а
онамо
даље
,
више
у
десно
,
Куршумлија
је
,
гдје
сам
се
ја
родио
,
и
гдје
сам
,
бранећи
своје
огњиште
,
добио
ово
!
Говорећи
тако
,
Рамо
напипа
прстима
на
челу
обживак
од
ране
коју
је
добио
од
Срба
1878
.
—
Е
,
Срби
бише
јачи
,
наставља
он
:
—
и
сада
ја
овако
диринџим
за
кору
хљеба
,
а
моје
красно
имаће
у
Косачици
држи
други
...
.
Одавле
до
српскога
плота
,
рече
Рамо
,
послије
малога
ћутања
,
биће
7—8
сахата
мјеста
!
Ми
бијасмо
веома
захвални
Раму
,
што
нам
каза
гдје
је
српска
граница
,
и
колико
је
до
ње
.
—
Баш
ти
,
Ага
,
нас
лијепо
разговараш
путем
,
рећи
ће
му
Живан
:
—
ако
,
довече
,
у
ханџије
буде
добра
пића
,
мораћеш
примити
од
нас
добру
напојницу
...
.
Рамо
га
погледа
својим
крупним
,
неситим
очима
,
осмијехну
се
,
и
настави
причу
о
рату
овако
:
—
Срби
ударише
на
Куршумлију
великом
силом
,
и
нас
истјераше
из
цијеле
Косанице
;
мени
,
тада
,
у
мало
главу
не
одсјекоше
;
а
,
ако
хоћемо
право
,
тако
нам
је
и
требало
.
За
што
ми
нијесмо
одмах
,
како
смо
видјели
да
ће
се
закрајинити
,
отишли
српскому
краљу
,
и
стали
под
његову
руку
,
па
да
нас
остави
на
миру
?
Него
ми
слушамо
друге
,
и
хоћемо
да
се
бијемо
!
Сад
је
зло
нама
Арнаутима
а
,
вјерујте
,
два
пута
је
горе
Србима
...
.
Ено
,
да
вам
је
знати
шта
чини
од
Срба
,
овуд
’
по
селима
,
сам
мој
буљубаша
,
она
клета
Туркуша
,
што
га
видјесте
дољ
’
на
караули
!
У
таком
разговору
,
изиђосмо
већ
на
планину
Рогозну
,
и
стигосмо
у
хан
,
на
конак
.
Тај
хан
велика
је
кућерина
,
с
двојим
вратима
а
ни
једном
собом
.
На
сриједи
гори
ватра
,
око
које
сједе
и
ноћивају
путници
.
Около
,
дуж
дуварова
,
држе
се
коњи
и
друга
стока
.
Ханџија
је
Цинцарин
;
каже
да
се
зове
Барбаљо
,
и
Живан
мисли
да
му
је
то
име
дано
с
великога
брзања
у
говору
.
Барбаљо
је
човјек
крупан
,
већ
просијед
,
али
лак
на
ногама
,
брз
на
језику
,
окретан
и
хитар
да
ишчепрка
пару
из
путничкога
тобоца
.
Он
истрча
пред
Рама
;
прихвати
му
коња
,
и
узе
га
поздрављати
:
—
Добре
ми
дошаја
,
лепо
ага
!
А
да
ли
се
,
по
овај
ћијамет
,
мучиш
за
ови
рсузи
!
За
што
ги
не
потепаш
,
Бог
ти
душа
?
Говорећи
тако
Раму
,
Барбаљо
крадом
погледа
у
нас
,
и
кресну
нам
лијевом
трепушом
,
као
да
би
хтио
казати
:
—
Ово
говорим
што
морам
,
а
ви
сте
моји
пријатељи
!
—
Јок
,
чорбаџи
-
Барбаљо
,
одговара
му
Рамо
:
—
у
царском
здрављу
,
де
може
се
нико
утепати
без
суда
.
Ја
ове
луде
водим
у
Нови
Пазар
кајмакаму
.
Он
зна
шта
ће
с
њима
.
А
ово
су
људи
добри
!
—
Безбели
,
безбели
.
Рамо
-
Ага
!
Со
тебе
и
рђаво
човек
постане
добро
човек
!
—
Море
,
Барбаљо
,
у
тебе
језик
лети
као
у
крешталице
,
вели
Рамо
и
смијеши
се
.
Ханџија
уведе
Рамова
коња
,
и
веза
га
за
јасле
;
сад
постаче
угарке
и
наложи
велику
ватру
,
а
на
пољу
се
већ
спусти
хладна
киша
помијешана
са
сушњежицом
.
За
вечеру
даде
нам
вруће
прохе
и
лијепа
сира
;
друго
немаше
ништа
:
али
понуди
љуте
ракије
и
добра
метохискога
вина
.
Барбаљо
грми
око
ватре
,
подстиче
угарке
,
да
се
боље
свијетли
;
хвали
вечеру
а
особито
пиће
.
Од
свакога
пића
најприје
сам
попије
чашу
па
наслужи
Раму
говорећи
:
—
Ево
,
Бог
ми
душа
,
да
се
отрујим
ако
нађеш
овако
у
Митровца
!
...
Кад
му
наточи
прву
чашу
вина
,
узе
је
за
се
,
и
овако
наздрави
:
—
Да
те
Бог
живи
,
Рам
-
Ага
!
и
сви
твоји
старешини
на
’
коло
,
да
Бог
да
!
И
ми
—
да
сме
живи
!
Кресну
тренутном
,
и
искапи
чашу
.
Сиромах
Рамо
прима
Барбаљине
жеље
у
најбољем
смислу
.
Њему
није
ни
у
крај
памети
,
да
хитри
Цинцарин
жели
видјети
његове
старјешине
на
кољу
!
!
.
.
—
Чујеш
ханџија
!
рећи
ће
Рамо
,
пошто
искапи
четврту
литру
:
—
хитар
си
као
Грк
,
лукав
си
као
Јерменин
,
још
да
ти
је
беса
као
у
Арнаутина
,
заспао
бих
мирно
овај
час
?
...
—
Сме
уморни
и
ми
,
лепо
ага
!
Ће
заспиме
одмах
.
Али
не
се
брини
за
коњ
.
Напиј
ми
се
винце
,
ја
ћу
наложим
убави
огањ
,
па
да
снијеш
како
аганче
.
Сам
видиш
како
је
на
поље
:
кој
да
дојде
,
по
овој
ћијамет
,
да
крадне
твој
коњ
?
...
Послије
вечере
,
Рамо
одиста
заспа
као
заклан
;
поспаше
и
сви
други
у
хану
.
На
пољу
пљушти
грозна
киша
,
помијешана
са
снијегом
.
Коме
је
год
мио
живот
,
не
би
изишао
испод
крова
на
овакој
ноћи
;
а
ја
и
мој
Живан
,
баш
за
то
што
нам
се
мили
живјети
,
лагано
,
све
на
прстима
,
изиђосмо
из
хана
у
мрак
.
Вјетар
дува
тако
јако
,
да
смо
се
бојали
скотрљаће
нас
у
поток
.
Ударисмо
десно
,
онако
насумце
.
Послије
много
муке
,
и
честога
падања
,
изиђосмо
на
бријег
,
с
кога
,
кроз
отворена
ханска
врата
,
видјесмо
како
вјетар
распирује
ватру
у
хану
,
који
ми
,
мало
час
,
остависмо
.
Пођосмо
неким
равним
бријегом
,
али
нас
опази
неко
проклето
псето
,
и
стаде
лајати
.
За
то
се
спустисмо
у
поток
,
и
продужисмо
пут
потоком
,
надајући
се
да
ће
нас
поток
свести
на
Ибар
који
,
свакојако
,
морамо
пријећи
,
па
тек
онда
доспјети
на
српску
границу
.
С
почетка
пут
нам
бијаше
доста
добар
,
а
доцније
све
гори
и
гори
.
Вјетар
је
бјеснио
силовито
,
а
грозна
киша
,
помијешана
са
снијегом
,
лила
се
као
из
кабла
.
Ми
смо
више
шљапкали
водиним
коритом
,
него
што
смо
табали
сувим
путем
.
Помрчина
бијаше
тако
густа
,
да
смо
се
често
морали
држати
за
руке
,
да
се
не
растанемо
,
и
не
изгубимо
у
мраку
,
по
што
се
гласно
нијесмо
смјели
јављати
један
другому
.
Овијех
мука
ја
не
умијем
описати
;
узалуд
бих
и
почињао
!
Идући
тако
,
у
један
мах
,
пропадосмо
оба
у
неку
дубоку
јаму
,
у
блато
,
у
неко
грање
и
камење
!
...
Неописаним
напрезањем
изгобељасмо
се
из
те
провале
,
и
изиђосмо
на
брешчић
,
те
се
ослободисмо
оне
студене
воде
.
Живан
,
уморан
,
сустао
,
паде
на
земљу
и
укну
:
—
Турци
!
гдје
сте
,
не
било
вас
!
Убите
јадника
,
да
даље
не
вуче
овај
чемерни
живот
!
Сједох
и
ја
!
Неколико
тренутака
одмора
вратише
нам
вољу
да
опет
бјежимо
.
И
пођосмо
не
знајући
куда
.
Кад
се
,
у
неко
зло
доба
,
поче
расвитати
,
ми
видјесмо
да
смо
у
некој
вртачи
из
које
се
,
без
дана
,
никако
не
би
могли
извући
.
Вратисмо
се
готово
на
оно
мјесто
с
кога
смо
пошли
.
Одатле
угледасмо
пред
собом
поље
,
кроз
које
тече
Ибар
.
Што
могосмо
брже
,
спустисмо
се
у
долину
:
али
,
усред
највеће
журбе
,
морасмо
стати
,
наишавши
на
два
оружана
Арнаутина
.
Сакрисмо
се
за
један
џбун
,
док
они
прођоше
...
.
Стигосмо
Ибру
на
обалу
:
ал
’
је
Ибар
,
особито
испод
Митровице
,
кад
прими
ријеку
Ситницу
,
вода
дубока
,
брза
,
и
за
гажење
страшна
.
При
свем
том
,
ми
нагазисмо
;
угазисмо
5-6
корака
,
и
вода
нас
ухвати
до
пазуха
.
Ја
сам
одрастао
на
Дрини
;
умијем
пливати
као
дивља
пловка
:
али
Живан
—
хоће
да
се
удави
!
За
то
се
вратисмо
на
бријег
.
Вода
с
нас
цури
млазевима
,
а
ми
се
журимо
,
тражећи
плићину
.
Гредом
ишчупасмо
два
коца
и
,
помажући
се
тијем
кољем
,
с
великом
муком
,
на
једном
газу
,
прегазисмо
више
од
,
пола
ријеке
;
а
кад
би
при
самом
крају
,
осјети
се
под
ногама
дубина
,
и
мој
Живан
стаде
тонути
.
Ја
га
дохватих
и
викнух
:
—
Не
бој
се
,
Живане
брате
!
Ја
ћу
пливати
с
тобом
!
—
Пусти
,
нека
се
прекине
овај
чемерни
живот
,
рече
он
:
—
не
гини
ти
,
мене
ради
!
—
Још
мало
,
Живане
брате
;
још
мало
!
Ево
се
хватам
за
ракиту
,
и
—
спасени
:
смо
!
Одиста
изиђосмо
на
бријег
.
Вода
се
с
нас
циједи
,
а
ми
,
брже
боље
,
у
честу
,
да
нас
не
би
ко
видио
!
Прегазивши
Ибар
,
мишљасмо
да
смо
једну
велику
преграду
прескочили
.
За
то
,
при
свему
своме
жалосном
стању
,
уста
се
наша
још
могаху
и
нашалити
.
—
Живане
брате
,
рекох
ја
:
—
ти
си
учио
џеографију
;
ти
познајеш
врхове
планинама
,
и
долине
водама
,
а
ја
сам
био
војник
—
макар
неколико
дана
;
ја
знам
како
се
извиђа
непознати
крај
:
ето
,
док
се
одмарамо
,
ти
мотри
шта
је
иза
мене
,
а
ја
ћу
—
шта
је
иза
тебе
!
По
том
напријед
ка
Копаонику
!
а
?
Живан
,
уморан
,
а
доброћудан
,
само
се
осмијехну
и
,
приставивши
два
прста
уза
слијепо
око
,
по
војничком
начину
,
рече
:
—
Разумијем
!
Док
смо
ми
,
говорећи
тако
,
и
идући
све
од
грма
до
грма
,
одмицали
од
Ибра
,
угледасмо
пред
собом
Арнаутина
,
који
подбира
дивљу
крушку
и
једе
.
То
је
био
први
,
који
је
нас
видио
.
Али
,
срећом
,
бијаше
без
оружја
.
Нама
не
рече
ни
једне
ријечи
.
Ми
смо
све
живље
корачали
ка
Копаонику
.
Ох
,
колико
,
нам
онда
бијаше
драго
то
име
!
И
како
смо
силно
жељели
видјети
се
на
побиљу
Копаоникову
!
-Још
на
два
мјеста
спазисмо
Арнауте
:
једни
иђаху
у
дрва
,
а
други
се
спуштаху
доље
к
Ибру
у
воденицу
.
Ни
једни
ни
други
нијесу
нас
видјели
.
Не
знајући
пута
,
ухватисмо
једну
долину
која
спада
с
Копаоника
,
и
упутисмо
се
њоме
.
Под
једним
дреном
стадосмо
те
се
слатко
наједосмо
зрелих
дрењина
.
О
,
ала
и
дрењине
могу
бити
слатке
!
Ту
се
и
одморисмо
добро
,
јер
мјесто
бјеше
врло
заклонито
.
Из
те
долине
испесмо
се
на
вис
.
С
виса
се
види
Копаоник
,
али
је
,
пусник
,
још
далеко
.
С
виса
у
десно
смотрисмо
неко
велико
село
коме
води
пут
коловоз
.
Ми
се
упутисмо
тим
коловозом
,
али
брзо
стругнусмо
у
честу
,
јер
зачусмо
говор
:
неки
људи
превозе
сијено
,
а
говоре
арнаутски
.
Пошто
они
прођоше
,
ми
изађосмо
на
пут
,
и
пођосмо
даље
.
Идући
тако
,
угледасмо
човјека
који
гони
два
јунца
преко
ливаде
.
Чињаше
нам
се
да
је
Србин
,
па
му
још
из
честе
викнусмо
:
—
Помоз
’
Бог
,
брате
!
—
Бог
помогао
!
одговори
нам
,
и
приђе
он
к
нама
а
ми
к
њему
.
—
Куд
путујете
?
упита
нас
он
.
—
Не
питај
,
брате
драги
;
ноћисмо
на
друму
,
у
хану
,
па
нам
неки
душман
покраде
коње
,
и
ево
довдје
им
дотјерасмо
траг
,
а
овдје
га
загубисмо
.
Човјек
се
насмија
.
—
Мени
се
чини
,
рече
он
:
—
да
знам
шта
сте
ви
изгубили
?
Доста
таких
путника
пролази
овуда
;
они
сви
иду
беспућем
,
а
сви
питају
за
—
Копаоник
!
Није
ли
истина
?
Кажите
право
;
од
мене
се
не
бојте
!
Ако
бјежите
,
ја
ћу
вам
казати
пут
!
—
Ко
си
ти
,
по
Богу
,
брате
?
—
Ко
сам
,
да
сам
—
вама
је
свеједно
,
него
слушајте
куд
да
ударите
!
Спустите
се
низ
ову
косу
у
долину
на
друм
.
Ту
се
добро
чувајте
од
заптија
,
од
низама
,
и
од
Арнаута
,
који
онуда
често
пролазе
:
јер
је
оно
њихов
пут
.
Оздо
,
уз
онај
црни
поток
,
продужава
незнани
пријатељ
:
—
успењите
се
горе
у
гај
;
у
гају
окрените
лијево
на
точак
хладне
воде
,
па
од
точка
све
путем
слободно
,
правце
кући
добра
домаћина
Манојла
Ситара
.
У
њега
можете
ноћити
,
и
он
ће
вас
упутити
куд
желите
.
Срећан
вам
пут
!
...
Рекавши
то
,
оде
са
својим
вочићима
,
да
су
му
здрави
и
корисни
!
Већ
сунце
хоће
да
зађе
,
а
ми
угледасмо
кућу
Ситареву
.
Сутон
се
хвата
,
а
ми
те
пред
кућу
.
—
Добар
вече
,
домаћине
!
викну
Живан
.
—
Добро
вам
Бог
дао
,
одговори
нека
жена
из
куће
.
У
тај
мах
два
зељова
,
као
два
вука
,
рукнуше
,
и
кидисаше
на
нас
.
Ја
сам
од
дјетињства
имао
посла
са
псима
,
керовима
,
и
хртима
,
па
мишљах
да
ћу
их
својом
мирноћом
и
слободом
утишати
;
али
јес
,
пси
,
ваљда
зазирући
од
нашега
смијешно
подераног
одијела
,
хтедоше
нас
лијепо
удавити
,
да
не
притрча
жена
и
дјевојка
,
те
нас
одбранише
.
И
кад
се
одбише
од
нас
,
зељови
легоше
према
нама
,
па
нас
гледаху
,
и
кад
и
кад
понављаху
режање
.
—
Гдје
су
људи
,
снахо
,
упита
Живан
домаћицу
?
—
На
раду
су
;
сад
ће
доћи
.
Уђите
у
кућу
к
ватри
,
да
се
огријете
!
Уђосмо
;
сједосмо
.
—
Ми
,
снахо
,
речи
ће
Живан
:
—
у
мало
не
страдасмо
од
ових
ваших
паса
.
—
Не
би
они
вас
ујели
,
него
само
тако
јурну
и
налају
,
да
кућа
чује
да
долази
јабанац
.
Ако
нема
овуда
нигдје
близу
никака
Турчина
,
то
није
ништа
;
а
Турци
,
Бог
ме
,
често
тумарају
овуда
.
—
Нуто
нове
бриге
,
рече
Живан
,
погледавши
у
мене
.
Ја
само
слегох
раменима
.
У
том
дође
кутњи
старјешина
Манојло
,
с
осталим-задругарима
.
Одмах
подстакоше
ватру
,
донијеше
сламе
и
простријеше
,
те
се
ми
лијепо
намјестисмо
према
ватри
...
.
За
вечером
,
Манојло
нам
каза
да
је
и
њему
већ
дотужао
живот
овдје
,
и
да
би
радо
и
сам
бјежао
у
Србију
;
али
му
је
жао
имаћа
које
нејма
ком
продати
;
а
чим
би
се
кренуо
,
његове
би
све
земље
,
без
паре
и
динара
,
притисли
Арнаути
.
Ми
га
замолисмо
да
нас
проведе
до
српске
границе
.
—
Одавдје
ћу
вам
казати
куд
морете
проћи
,
одговори
он
:
—
а
водити
вас
не
могу
.
Бојим
се
Арнаута
,
који
једва
чекају
да
ми
нађу
каку
закачку
.
Поред
тога
,
синоћ
су
овуда
прошла
двојица
;
један
човјек
средовјечан
,
и
један
младић
,
као
роса
млад
,
и
као
цвијет
лијеп
.
Кажу
да
су
из
ове
околине
,
и
носе
се
као
ово
ми
;
али
,
по
говору
њихову
,
ја
бих
рекао
да
су
чак
од
Митровице
.
Пак
се
бојим
да
за
њима
не
стигне
каква
нарочита
потјера
...
Вама
је
,
браћо
,
за
главу
,
па
бјежите
;
а
ја
,
Бог
ме
,
не
смијем
!
...
Сјутра
рано
дођосмо
у
село
Ј
...
,
под
самим
Копаоником
,
испод
карауле
која
се
зове
Калуђерски
Вис
.
Ту
,
по
упуту
Ситареву
,
погодисмо
једнога
чобанина
,
за
десет
гроша
,
да
нас
проведе
до
саме
границе
.
Чобанин
је
знао
најтајније
стазе
;
ми
смо
ишли
као
да
умора
ни
имали
нијесмо
,
само
смо
се
често
обзирали
и
звјерали
,
као
људи
који
су
своју
главу
већ
турили
у
торбу
.
Оста
нам
још
један
мали
сахат
мјеста
;
али
то
,
чини
ми
се
,
бијаше
страшније
од
свега
дотадашњега
бјежања
и
тумарања
.
Требало
је
да
се
прокрадемо
између
двије
турске
карауле
,
које
су
врло
близу
једна
другој
.
А
како
се
на
тој
линији
често
пребјегава
у
Србију
,
то
су
чувари
свуда
на
опрезу
.
Готово
без
престанка
пролазе
дуж
границе
,
или
низами
,
или
заптије
,
или
Арнаути
,
те
мотре
.
Прокрадајући
се
од
џбуна
до
џбуна
,
дођосмо
на
један
пропланак
.
До
српскога
плота
бијаше
нам
остало
само
неколико
минута
;
али
то
бијаше
чисто
поље
.
Ноге
нам
клецаху
од
умора
а
,
може
бити
,
и
од
страха
.
—
Ено
плота
!
рече
чобанин
,
вођ
наш
,
показујући
руком
српску
границу
и
српску
стражару
:
—
за
сад
је
све
глуво
;
не
чује
се
нигдје
жива
душа
!
Одмор’те
се
мало
па
—
у
име
Бога
—
претрчите
ову
пољаницу
!
Он
то
рече
—
не
рече
,
а
од
некуд
испаде
велик
жут
кер
,
и
стаде
лајати
на
један
густ
јељак
пред
нама
.
-
Тешко
нама
!
жустро
рече
вођ
,
блијед
у
лицу
као
крпа
:
—
ово
је
низамски
кер
:
за
њим
свакад
долази
патрола
.
Бјеж’те
,
па
што
год
да
Бог
!
Сад
и
ја
морам
с
вама
;
на
траг
не
смијем
:
ухватиће
ме
!
...
Ми
се
пожурисмо
што
могосмо
брже
.
Кад
бијасмо
спроћу
онога
јељака
,
на
који
налаја
онај
кер
,
некакав
као
женски
глас
,
са
свим
очајнички
врисну
:
—
Живане
!
чекајте
и
нас
!
И
из
јељака
испадоше
два
човјека
,
бјежећи
,
као
и
ми
,
правце
к
српском
плоту
.
Кад
нам
се
приближише
,
ми
,
убезекнути
,
познасмо
Јеремију
Бјелотрепића
и
његову
шћер
Агнију
,
обоје
у
мушком
сељачком
одијелу
!
...
Само
се
очима
поздрависмо
,
грабећи
што
прије
да
пријеђемо
преко
плота
;
али
се
клети
низами
