нассваки
дрипац
тера
политику
.
Сваки
хоће
да
те
цепа
.
Ако
си
најбољи
књижевник
,
дрипац
те
поцепа
на
парампарче
;
ако
си
најбољи
политичар
,
дрипац
ти
обеси
канту
па
све
звони
.
—
Ама
,
зар
нема
солидних
,
јаких
људи
,
рекох
,
да
дрипце
ућуткају
?
—
Како
да
нема
,
рече
мајор
Жарко
,
али
који
ће
још
да
барабе
у
овој
земљи
ућуткава
.
Врева
је
ово
,
па
се
сви
деру
,
а
озбиљно
гледају
свога
посла
.
—
Па
добро
,
од
куд
сад
од
једном
екстаза
за
Миловановића
?
—
Језгро
је
ове
земље
,
рече
Стојанка
,
здраво
;
честит
је
ово
народ
...
—
Али
велики
дрекавац
,
рече
капетан
Млађа
.
—
Таких
је
дрекаваца
,
примети
Лазаревић
,
мало
у
свету
.
Није
рђав
,
није
покварен
,
али
диже
дреку
.
Та
због
те
нас
дреке
ви
тамо
не
разумете
;
ви
држите
,
све
је
то
тако
као
што
се
виче
.
—
Кад
би
тако
било
,
рече
Стојанка
,
у
овој
би
земљи
били
сами
лопови
и
издајице
.
—
Питаш
,
напомену
пуковник
Ђорђе
,
од
куд
данас
ова
екстаза
,
за
Миловановића
.
Не
може
се
рећи
,
да
је
екстаза
,
него
се
језгра
у
души
народној
пробудила
.
Сад
Миловановића
физички
нема
,
сад
га
не
можемо
више
интерпелисати
у
скупштини
,
не
можемо
га
нападати
у
новинама
,
него
нас
је
смрт
његова
опоменула
,
да
направимо
биланс
његовог
политичког
рада
и
да
се
према
њему
определимо
.
И
ми
смо
се
ето
према
Миловановићу
определили
.
—
Ви
му
признајете
заслуге
?
—
Његове
су
заслуге
велике
,
он
је
радио
на
тешком
народном
послу
...
—
И
свршио
га
?
—
У
главним
цртама
,
и
то
онако
,
како
одговара
и
схваћању
наших
кругова
.
Људи
,
који
раде
на
народној
одбрани
...
—
И
жене
,
примети
Лазаревић
са
осмејком
.
—
И
жене
...
могу
му
бити
захвални
.
Народна
је
ствар
упућена
правилном
колотечином
.
—
А
ви
?
—
Кад
смо
се
,
рече
пуковник
Ђорђе
,
о
свему
потребном
обавестили
,
и
кад
смо
се
уверили
,
да
је
ствар
народне
одбране
и
државничка
у
правилноме
току
,
ми
смо
свој
рад
,
као
допуну
државнога
рада
,
убрзаним
темпом
почели
радити
...
„
О
себи
,
драга
Катарина
,
причаћу
ти
,
кад
се
вратим
.
„
Срдачно
те
поздравља
твој
Оберкнежевић
“
.
ПЕДЕСЕТА
ГЛАВА
Сузе
Софије
Смиљанићеве
Софија
Смиљанићева
седила
је
сама
у
соби
и
везла
,
па
кад
се
размислила
о
животу
,
уздахнула
је
и
оставила
вез
,
па
је
,
да
се
растресе
,
почела
наново
да
чита
„
Политику
“
.
Кад
је
први
пут
„
Политику
“
читала
,
није
приметила
позив
стрина-Неранџе
Недићеве
,
у
којем
позива
своју
кћер
Нату
,
да
се
врати
кући
.
Чим
је
Софија
то
прочитала
,
затресла
се
и
почела
је
горко
плакати
.
Зашто
је
тај
позив
узбудио
Софију
Смиљанићеву
?
Да
ли
она
зна
Недићеву
Нату
и
стрина-Неранџу
?
Или
их
,
можда
,
не
зна
,
него
јој
тек
жао
,
што
је
тако
једна
кћи
отишла
незнано
у
свет
и
матер
своју
оставила
?
Или
,
или
...
Софија
је
горко
плакала
,
и
кад
се
Мица
вратила
из
посете
,
затекла
је
како
се
целим
телом
тресе
и
горко
плаче
.
Мица
беше
весело
у
собу
ушла
,
а
кад
виде
,
како
Софија
горко
плаче
,
застаде
,
не
знајући
у
први
мах
,
шта
да
учини
.
Чим
је
мало
себи
дошла
,
пређе
Софији
,
диже
је
са
миндерлука
,
стаде
јој
косу
уређивати
и
сузе
рупцем
брисати
.
За
тим
је
узе
у
недра
и
загрли
је
левом
руком
.
Софији
би
мало
лакше
,
погледа
Мици
у
очи
,
и
за
тим
стаде
наново
плакати
.
У
то
уђе
у
собу
и
Пањимама
,
зачуди
се
,
а
кад
јој
Мица
даде
руком
знак
,
да
изиђе
,
она
изиђе
.
Мица
је
лепу
Софију
миловала
по
зажареним
образима
,
брисала
јој
сузе
,
а
кад
се
она
поутишала
,
рече
:
—
Немој
плакати
...
ти
си
код
твоје
Мице
...
немој
,
срце
моје
плакати
...
Софија
јој
стаде
руку
миловати
.
—
Не
плачи
,
душице
моја
...
ту
је
твоја
Мица
...
овде
си
,
злато
наше
,
међу
својима
...
Софија
уздахну
.
—
Ко
те
је
ожалостио
,
злато
наше
...
не
сме
тебе
у
овој
кући
нико
да
жалости
.
Поручник
Воја
уђе
нагло
у
собу
.
—
Их
,
ала
их
побисмо
!
Мица
му
даде
знак
,
да
изиђе
,
и
он
зачуђен
изађе
.
—
Вратио
се
господин
Воја
из
Старе
Србије
...
—
Ето
,
вратио
се
.
—
Ала
је
поцрнио
!
А
шта
му
је
оно
на
десном
образу
?
—
Ваљда
рана
од
бомбе
или
од
куршума
...
—
Нико
те
,
злато
наше
,
од
нас
не
ожалости
?
—
Нико
...
—
А
зашто
се
злато
наше
толико
ожалостило
?
—
Тако
...
дошло
ми
тешко
...
—
Не
сме
теби
код
нас
тешко
да
дође
...
не
да
Мица
,
да
њезином
злату
тешко
дође
...
Софија
се
насмеши
па
је
пољуби
.
—
Све
је
добро
...
све
је
прошло
...
—
Кажи
,
злато
,
ако
ти
је
код
нас
нешто
криво
.
—
Добро
ми
је
...
остави
...
прошло
је
,
рече
Софија
и
опет
је
пољуби
.
Мица
је
гледаше
радознало
.
Уђе
Пантата
носећи
шунку
и
хлеба
.
—
Шта
је
?
Нешто
жао
дошло
!
Не
сме
,
соколови
моји
,
овде
у
кући
да
се
плаче
.
Дед
’
,
помозите
Пантати
,
рече
и
поче
сећи
шунку
.
Пружајући
Софији
парче
,
рече
:
—
Дела
,
мало
да
се
осолимо
.
—
Хвала
...
сад
не
могу
...
—
Та
шта
не
можеш
,
узми
само
!
Еј
,
где
је
комита
!
Комита
!
Потпоручик
Воја
уђе
.
—
Нареди
пива
!
Воја
оде
и
врати
се
са
неколико
боца
.
—
А
мама
?
—
Ево
је
.
Пањимама
уђе
,
седе
до
Софије
,
пружи
јој
парче
шунке
и
рече
нежно
:
—
Хајде
,
служи
се
...
Софија
прими
шунку
и
парче
хлеба
.
Воја
отвори
флаше
,
Мица
наслужи
пиво
у
чаше
,
а
Пантата
рече
:
—
Хајде
соколови
моји
.
За
здравље
нашег
комите
,
који
се
сретно
вратио
.
Куцнуше
се
,
а
Воја
рече
:
—
Ала
их
побисмо
!
—
А
шта
је
то
,
море
,
на
лицу
?
рече
Пантата
.
—
Ништа
...
маленкост
...
од
бомбице
...
—
Да
,
рече
Пањимама
,
од
бомбице
...
тако
они
...
да
ми
мој
син
погине
...
—
Море
,
глај
се
посла
,
рече
Пантата
.
—
Батали
,
рече
Воја
,
одмахнувши
руком
.
Какво
погинути
...
па
и
ако
погинем
...
ПЕДЕСЕТА
ПРВА
ГЛАВА
Браћи
у
помоћ
!
Читавог
лета
је
год
.
1912
.
у
Београду
,
па
и
у
целој
Србији
,
владала
необична
узрујаност
.
Као
да
је
ваздухом
непрестанце
пролазила
неква
чудна
електрична
струја
која
је
узнемиривала
и
крв
и
душу
сваком
сину
и
свакој
кћери
напаћене
Србије
.
Свак
је
осећао
да
ускоро
мора
нешто
крупно
доћи
,
што
ће
дубоко
засећи
у
живот
васколикога
народа
српског
.
И
,
дивно
чудо
,
нико
није
у
Србији
,
ни
за
трен
ока
посумњао
да
догађаји
којима
се
ишло
у
сусрет
,
који
се
као
облак
иза
брда
ваљаху
,
Србији
морају
само
нову
славу
донети
.
Са
најтврђим
самопоуздањем
,
са
грозничавом
нестрпљивошћу
се
очекивало
само
—
да
се
отвори
устава
тим
крупним
,
судбоносним
догађајима
,
да
потече
бујица
народног
одушевљења
и
борбе
за
своје
старе
идејале
.
Али
се
влада
Србије
до
грла
закопчала
па
никојим
знаком
да
покаже
народу
своје
смерове
.
Јасно
је
било
само
то
,
да
влади
годи
свака
појава
у
којој
се
изражавало
то
самопоуздање
и
ватрено
одушевљење
народно
,
кад
год
је
и
где
год
је
севнула
мисао
о
ослобођењу
потлачене
браће
.
Узрујаност
народа
је
порасла
до
раздражености
када
је
турска
влада
,
у
половини
септембра
1912
.
године
,
објавила
да
ће
се
око
Једрена
извршити
војнички
маневри
.
А
јавно
мњење
је
у
Србији
одмах
установило
да
се
тим
хоће
да
маскира
мобилизација
турске
војске
.
Како
је
схватила
дипломација
у
Београду
,
на
Цетињу
,
у
Софији
и
Атини
тај
турски
поступак
,
види
се
из
тога
,
што
су
неколико
дана
иза
те
објаве
,
краљеви
све
четири
хришћанске
државе
на
Балкану
,
у
један
исти
дан
,
издали
указ
о
мобилизацији
.
И
што
се
донде
у
Србији
само
желело
и
нагађало
,
постало
је
јасним
фактом
,
да
су
балканске
државе
склопиле
савез
против
Турске
Царевине
.
А
то
сазнање
је
потенцирало
,
устостручило
веру
и
поуздање
српскога
народа
у
лепшу
будућност
његову
.
Европска
је
дипломација
још
и
сада
извијала
и
овако
и
онако
,
да
спречи
рат
против
Турске
.
Нашла
се
и
така
велика
сила
у
„
просвећеној
“
Европи
,
која
је
као
необориво
начело
истакла
:
ма
како
тај
рат
испао
—
status
quo
на
Балкану
не
сме
се
мењати
.
Али
ни
то
није
сметало
јуначком
духу
Господара
каменитог
стења
Црне
Горе
и
њезиних
дивних
соколова
,
да
—
већ
26
.
септембра
—
изда
ратну
објаву
своме
верном
народу
,
позивајући
га
у
бој
против
петстогодишњега
душмана
и
угњетача
народа
српског
,
објављујући
уједно
васцелому
свету
,
да
ће
се
сад
уз
раме
Црне
Горе
борити
још
три
удружене
краљевине
балканске
.
То
је
посведочила
—
5
.
октобра
—
ратна
објава
краља
Петра
,
а
мало
за
тим
и
ратна
објава
краљева
Бугарске
и
Грчке
.
У
Београду
је
врило
и
врвило
као
у
мравињаку
;
као
у
кошници
кад
се
рој
спрема
да
се
пусти
.
У
свима
државним
звањима
,
у
градским
управним
одељењима
,
у
школама
,
разним
заводима
па
и
у
приватним
домовима
,
а
понајвише
у
касарнама
и
у
писарници
организације
за
народну
одбрану
,
—
једном
речју
:
у
целом
Београду
се
спремао
брз
полазак
на
границу
.
Под
заставу
позвани
војни
обвезаници
и
добровољци
долетали
су
са
свију
крајева
и
отимали
се
који
ће
пре
да
се
пријави
својој
команди
,
односно
одбору
за
примање
добровољаца
.
А
сваком
је
из
очију
севала
радост
,
што
му
је
пала
у
део
срећа
да
освети
Косово
,
за
чим
је
Србин
телико
столећа
жудео
;
о
чему
му
је
вила
,
посестрима
Краљевића
Марка
,
од
погибије
цара
Лазара
свеудиљ
снове
сновала
;
о
чему
су
му
танке
струне
на
гуслама
и
милотужне
песме
народнога
гуслара
толико
беседиле
.
Дошла
је
хора
кад
се
мријети
мора
!
А
српски
су
јунаци
поврвели
у
бој
,
у
смрт
,
као
у
сватове
.
Сав
Београд
изгледаше
као
голем
логор
,
а
домови
изнутра
као
радионице
у
којима
се
секло
плакно
,
кројило
и
шило
рубље
,
постељина
и
завоји
.
У
више
школских
дворница
држаху
се
предавања
о
неговању
рањеника
.
Те
дворнице
беху
препуне
вредних
слушалаца
.
Родољубиве
Српкиње
похиташе
онамо
да
се
науче
како
треба
прискочити
у
помоћ
оној
браћи
,
коју
зла
коб
задеси
у
окршају
са
непријатељем
.
Чланице
Српскога
Црвеног
Крста
поделише
улоге
према
потреби
изабраним
одборима
својим
,
да
функционисање
скупнога
рада
нигде
ни
за
длаку
не
запне
.
Стојанци
је
пало
у
део
вођење
оног
одбора
којем
одређено
беше
да
прима
и
пописује
добровољне
резне
прилоге
за
рањенике
.
Уз
њу
је
запослено
било
у
том
одбору
још
осам
врсних
Српкиња
,
међу
којима
беше
и
Јованка
,
млада
наставница
више
девојачке
школе
,
која
је
водила
попис
приспелих
прилога
и
сву
кореспонденцију
тога
одбора
.
Тај
је
одбор
,
одмах
од
првог
дана
,
имао
пуне
руке
посла
.
Прилози
су
стизали
гомилама
.
Једнога
дана
уђе
једна
средовечна
,
снажна
сељанка
са
големим
завежљајем
на
леђима
.
Док
она
спушташе
тај
терет
,
дотле
одело
њезино
привуче
на
себе
пажњу
свију
присутних
госпођа
.
Стојанка
се
примаче
к
њој
па
је
запита
:
—
Откуда
си
ти
,
драга
?
—
Ја
сам
чак
с
ону
страну
Драве
.
Од
гроба
Стевана
Штиљановића
—
одговори
сељанка
.
—
Па
си
се
из
те
даљине
потрудила
овамо
?
—
Није
то
ништа
далеко
,
кад
треба
поћи
браћи
у
помоћ
.
Стојанци
задрхта
глас
у
грлу
:
—
То
је
лепо
од
тебе
,
драга
,
и
срдачна
ти
хвала
у
име
оних
,
којима
је
тај
дар
намењен
.
Чекајући
да
на
њу
дође
ред
,
сељанка
је
радознало
посматрала
све
што
око
ње
бива
па
кад
се
Стојанка
опет
нађе
покрај
ње
,
запитаће
ју
:
—
Је
ли
,
госпо
драга
,
ко
су
то
,
шта
су
те
српске
комите
?
—
То
су
,
драга
,
наши
јунаци
који
носе
и
траже
смрт
.
Носе
је
душману
,
а
драговољно
је
траже
за
себе
...
—
Не
нашли
је
,
да
Бог
да
!
—
упаде
сељанка
гласно
.
—
То
су
српски
соколи
—
настави
Стојанка
—
који
се
заверише
или
да
душмана
сатру
,
или
да
своје
главе
оставе
на
бојишту
.
Њихова
дружба
зове
се
:
Легија
смрти
.
—
Весела
им
и
благословена
мајка
која
их
породи
!
—
ускликну
сељанка
,
пуна
усхићења
и
радости
.
Канцеларија
одбора
за
примање
добровољних
прилога
испразнила
се
тек
после
седам
часова
увече
.
Од
војничкога
логора
,
па
кроз
сав
Београд
,
до
железничке
станице
,
хорили
су
се
весели
усклици
и
родољубиве
песме
српских
војника
који
полазише
на
границу
,
а
грађанство
их
поздрављаше
са
жељом
,
да
се
што
скорије
нађу
на
Косову
,
да
тамошњој
потиштеној
браћи
својој
извојују
одавна
очекивану
слободу
.
Већ
је
и
ноћ
пала
,
а
жива
врева
никако
се
не
стишава
.
По
кафанама
и
крчмама
ври
као
на
ватри
.
Нико
не
помишља
на
починак
.
Све
је
обузела
бујна
жеља
,
да
се
што
пре
отпочне
окршај
,
да
се
сатре
стари
душман
,
да
се
истреби
зло
у
неослобођеним
српским
земљама
.
Недељко
Лазаревић
нема
ни
толико
стрпљења
,
да
седећи
попије
кафу
.
Непрестано
јури
из
кафане
у
кафану
,
из
крчме
у
крчму
;
застаје
код
сваког
стола
само
да
узвикне
»
Живео
краљ
Петар
!
«
или
»
Живела
српска
војска
!
«
па
тим
да
потигне
читав
урнебес
од
радосна
клицања
.
У
једној
омањој
соби
код
»
Црног
Орла
«
запну
му
за
око
два
страна
лица
где
по
страни
седе
за
маленим
столом
и
ведра
погледа
посматрају
живот
око
себе
.
Један
је
висок
,
подбријане
браде
,
у
доста
олињалој
блузи
фабричких
радника
,
са
шеширом
од
увоштена
платна
.
Други
је
онизак
али
срчан
,
у
чоханом
оделу
Србина
не
Бачке
.
Људи
су
то
од
својих
тридесет
и
пет
до
четрдесет
година
.
Пред
њима
су
две
боце
вина
,
али
га
слабо
пију
.
Ослушкују
сад
на
једну
,
сад
на
другу
страну
и
по
који
пут
се
и
њима
отме
из
груди
поклич
:
„
Живела
српска
војска
!
“
и
„
Живео
краљ
Петар
!
“
или
:
„
У
помоћ
браћи
!
.
.
Смрт
душманима
!
“
Лазаревић
им
назва
Бога
,
седе
за
њихов
сто
па
се
окрену
к
Бачванину
:
—
Откуд
ви
,
браћо
,
овде
?
—
Ето
,
—
рече
Бачванин
одрешито
—
дошли
смо
и
ми
браћи
у
помоћ
.
—
Зар
да
се
бијете
са
мрским
Турчином
и
љутим
Арнаутом
?
—
Богме
да
се
бијемо
!
—
одговори
Бачванин
,
смешкајући
се
.
—
Али
у
боју
се
и
гине
.
—
Дабогме
да
се
гине
,
али
се
бар
зна
зашто
—
одвали
Бачванин
.
Лазаревић
се
окрену
оном
високом
:
—
А
откуда
си
ти
,
брате
?
—
Ја
сам
са
Приморја
па
,
ето
,
и
ја
дођох
браћи
у
помоћ
.
—
Па
шта
сте
наумили
овде
?
—
Хоћемо
да
ступимо
у
српску
војску
као
добровољци
.
—
Лепа
вам
хвала
,
браћо
,
на
тој
племенитој
намери
,
али
,
колико
ми
је
познато
,
Србија
,
засада
,
немисли
примати
стране
поданике
као
добровољце
у
своју
војску
.
Далматинац
се
исправи
,
трже
танак
штилет
испод
блузе
па
га
поднесе
Лазаревићу
.
—
Видите
овај
штилет
,
господине
?
Отео
сам
га
од
једнога
Талијана
на
Ријеци
,
у
часу
,
кад
ми
шћеде
с
њим
брата
пробости
.
Нехтједне
ли
ми
Србија
дати
оружја
,
ја
ћу
са
овим
голим
штилетом
поћи
,
и
незван
,
онамо
гдје
ће
српска
војска
да
покаје
тужно
Косово
.
Не
задржа
мене
,
господине
,
нико
од
тога
.
Пробићу
се
ја
онамо
ма
и
странпутицом
.
—
Ни
мене
—
додаде
Бачванин
одлучно
.
—
Ако
се
не
нађе
за
ме
пушке
у
Србији
,
ја
ћу
,
о
свом
руву
и
свом
круву
,
па
било
то
с
каквом
тољагом
или
с
левчом
,
ударити
на
првог
Турчина
,
па
ћу
тако
доћи
до
турске
пушке
.
Лазаревић
промери
очима
обојицу
,
чудећи
се
тој
необичној
одважности
.
Замисли
се
мало
па
их
запита
:
—
А
би
ли
сте
ви
стали
у
чету
српских
комита
у
Легију
смрти
?
—
Свеједно
је
то
мени
,
а
нашао
смрт
у
војсци
,
а
нашао
ју
у
легији
.
Само
сам
рад
да
се
и
ја
осветим
Турчину
за
Косово
—
отсече
Бачванин
.
—
Па
да
се
састанемо
сутра
ујутру
опет
овде
.
—
Хоћемо
—
пристадоше
оба
осветника
.
Лазаревић
се
рукова
с
њима
и
одјури
као
ветар
.
Сутрадан
су
,
око
подне
,
и
Бачванин
и
Далматинац
поносито
корачали
у
реду
черника
према
железничкој
станици
,
а
оданде
их
ратни
воз
,
уз
песму
и
клицање
,
одвезе
пут
Косова
.
Уморна
од
непрекидна
посла
,
готово
изнемогла
од
узрујаности
,
Јованка
је
већ
подноћ
стигла
у
свој
скроман
стан
.
Служавка
јој
,
одмах
при
улазу
,
предаде
писмо
што
јој
га
пред
вече
донесе
један
од
нових
писмоноша
Београдских
,
ђаче
из
трећег
разреда
основне
школе
.
Јованка
притиште
писмо
на
груди
и
улети
с
њим
у
собу
,
к
свећи
.
Руке
јој
задрхташе
од
радости
и
узбуђења
кад
спази
братовљев
рукопис
,
те
јој
се
откину
од
срца
болан
глас
:
„
Ох
,
Миле
,
једино
добро
моје
!
“
Миле
у
истини
беше
једино
добро
Јованци
.
Као
полетарци
остадоше
без
оца
и
мајке
,
и
без
игде
икога
ближњег
свога
.
Она
не
беше
још
довршила
науке
из
више
педагогије
кад
се
на
њезина
рамена
срушила
брига
и
о
себи
и
о
брату
,
по
годинама
млађем
од
ње
.
А
љубила
је
брата
свога
и
пазила
на
њ
више
него
на
зеницу
ока
свога
;
љубила
га
је
као
што
само
Српкиња
сеја
љуби
брата
од
заклетве
.
И
сва
сретна
беше
када
ју
поставише
наставницом
у
вишој
девојачкој
школи
,
а
Миле
положио
испит
зрелости
.
Али
,
ето
,
изби
рат
са
Турчином
,
и
Милана
однесе
родољубни
жар
у
чету
српских
комита
,
да
се
свети
злотворима
за
тисуће
и
тисуће
невиних
жртава
,
да
се
бори
за
слободу
потлачене
раје
у
старим
српским
земљама
,
чије
су
патње
већ
и
Богу
дотужале
.
Брат
јој
пише
:
„
Мила
моја
селе
!
-
Ево
ти
првог
писма
што
ти
га
пишем
(
5
.
окт
.
)
на
колену
,
седећи
под
горостасном
буквом
,
на
влажној
трави
,
у
падини
под
Вељом
Главом
,
а
у
логору
љутих
осветника
у
комитској
чети
небојше
капетана
Божина
.
Не
могу
ти
,
селе
,
оцртати
радост
моју
што
сам
доживео
да
и
ја
потечем
у
помоћ
ојађеној
браћи
,
тим
петвековним
робовима
српских
крволока
.
Сав
горим
од
жеље
да
се
што
пре
сукобимо
са
бесним
Турчином
и
зликовцем
Арнаутом
.
Да
знаш
одушевљење
и
јуначку
одважност
наше
чете
,
и
сама
би
пожелела
да
војујеш
у
дружини
тих
соколова
.
Ја
познајем
твоје
нежно
голубије
срце
,
али
знам
и
онај
жар
српскога
родољубља
што
распаљује
твоје
женске
груди
.
Ох
,
да
си
којом
срећом
и
ти
мушко
па
да
се
један
уз
другога
боримо
!
Двојица
нас
би
се
могли
боље
одужити
отаџбини
,
двогубу
жртву
принети
за
слободу
јадне
браће
наше
.
Али
не
брини
се
,
сејо
.
Братац
ће
ти
и
сам
осветлати
образ
.
Ако
паднем
у
боју
,
моја
ће
смрт
и
твоја
дика
бити
,
јер
си
ме
,
место
мајке
,
ти
учила
љубити
слободу
;
од
тебе
сам
присвојио
наук
,
да
је
најузвишенија
врлина
—
за
род
свој
умрети
.
Остај
ми
здраво
,
и
буди
спокојна
.
Љуби
те
твој
брат
Милан
.
“
Прочитавши
ово
писмо
,
Јованци
обузе
душу
и
понос
и
туга
.
У
првом
заносу
готово
да
кликне
—
Брате
мој
,
дико
моја
!
Не
треба
да
ми
се
исповедаш
.
Ја
знам
твоју
радост
,
та
и
сама
ју
осећам
,
што
си
доживео
,
што
смо
је
обоје
доживели
да
пођеш
у
помоћ
заробљеној
браћи
нашој
...
Али
јаој
мени
,
сињој
кукавици
,
ако
ми
те
зао
удес
снађе
,
ако
ми
паднеш
,
рањен
,
у
душманске
руке
;
ако
ти
крвници
наши
прободу
млађане
груди
,
а
твоја
сеја
не
може
да
ти
из
даљине
долети
да
ти
превије
рану
,
да
те
рањена
негује
и
двори
.
Јер
знај
,
брате
,
да
је
сестрина
нега
најсвесрднија
,
да
се
под
сестрином
негом
и
најтежа
рана
исцељује
.
Прочита
и
опет
братовљево
писмо
па
јој
се
мисли
задржаше
на
последњој
реченици
.
—
Кажеш
:
ако
паднеш
у
боју
,
твоја
ће
смрт
и
моја
дика
бити
...
Та
ја
сам
се
с
тобом
увек
дичила
.
И
сад
се
дичим
с
тобом
,
дични
осветниче
мој
...
Али
куку
јадној
мени
ако
се
то
обистини
...
Хоће
ли
понос
и
дика
са
твоје
смрти
бити
већа
и
снажнија
од
туге
моје
за
изгубљеним
братом
?
.
.
Хоће
ли
сестрино
срце
бити
доста
снажно
да
одоли
болу
за
погинулим
братом
?
.
.
Знам
шта
сам
дужна
роду
свом
,
али
се
бојим
да
би
се
могла
огрешити
о
српско
родољубље
,
и
онда
и
сама
себи
пожелети
смрт
...
Служавка
је
узбуни
са
питањем
—
хоће
ли
јој
унети
вечеру
?
—
Немој
,
чедо
моје
—
рече
јој
Јованка
тужним
гласом
.
—
Вечерај
ти
,
а
ја
ћу
одмах
на
починак
.
Уморна
сам
па
ми
није
до
вечере
.
И
пође
одмах
да
намести
постељу
.
Кад
је
већ
све
спремила
за
почивање
и
збацила
са
себе
све
одело
,
Јованка
је
,
седећи
,
већ
и
трећи
пут
читала
писмо
.
Сад
јој
се
мисли
закачише
опет
за
другу
реченицу
.
—
Велиш
,
брате
,
да
сам
којом
срећом
и
ја
мушко
па
да
се
један
уз
другога
боримо
...
Дивна
мисао
!
.
.
Двојица
би
се
могли
боље
одужити
отаџбини
...
Двогубу
жртву
принети
за
слободу
браће
своје
...
Дивна
мисао
!
.
.
Ох
,
што
нисам
мушко
!
.
.
Она
се
чисто
сневесели
што
није
мушко
.
Спусти
писмо
на
сто
па
се
сва
предаде
јадању
што
је
мајка
роди
девојку
.
Наједаред
се
трже
па
гневно
запита
:
Па
зар
ја
не
бих
могла
владати
пушком
и
бајонетом
?
.
.
Зар
ја
не
бих
могла
добацити
бомбу
до
непријатеља
?
.
.
Зар
моје
око
не
би
могло
узети
на
нишан
душмана
?
.
.
Зар
ја
не
бих
могла
погинути
за
слободу
?
.
.
Јест
,
и
у
мојим
жилама
тече
српска
крв
.
И
у
мојем
срцу
пламти
родољубни
огањ
освете
за
све
оне
муке
и
патње
што
их
је
претрпио
,
па
још
и
данас
трпи
од
азијатских
зулумћара
,
неослобођени
народ
наш
.
У
овом
трену
удари
Јованка
дланом
по
столу
,
поскочи
хитро
и
поносно
,
уздигнуте
главе
кликну
одважно
:
„
И
ја
ћу
у
комитску
чету
!
.
.
Уз
твоје
раме
,
брате
,
и
ја
ћу
да
пођем
браћи
у
помоћ
!
.
.
“
ПЕДЕСЕТА
ДРУГА
ГЛАВА
Први
сукоб
.
Сутрадан
,
служавка
Јованчина
већ
није
могла
издржати
да
не
уђе
у
спаваћу
собу
своје
госпођице
.
Бојала
се
да
јој
није
позлило
ноћу
,
или
...
Боже
оклони
...
да
није
...
?
Није
њезина
госпођица
никада
тако
дуго
лешкала
у
постељи
,
а
камо
ли
сад
кад
је
у
таком
великом
и
важном
послу
.
На
прстима
се
домакне
до
врата
спаваће
собе
и
стане
ослушкивати
.
Не
чује
ни
гласа
ни
даха
.
Одважи
се
да
закуца
,
а
целим
телом
јој
прође
нека
ледена
струја
као
да
јој
се
крв
смрзава
.
Не
зна
ни
сама
је
ли
уистину
закуцала
,
али
јој
се
и
душа
и
тело
открави
кад
чу
Јованчин
слабачак
глас
.
—
Хоћеш
штогод
,
Ано
?
Девојка
рупи
у
собу
,
јави
поплашена
.
—
Јао
,
госпођице
,
ја
спремила
каву
па
чекам
,
чекам
,
а
ви
никако
да
устанете
.
Помислим
,
да
вам
није
што
позлило
?
А
овамо
знате
какав
вас
посао
чека
.
Па
најпосле
рекох
,
хајде
да
вас
пробудим
.
Девети
је
час
,
а
посао
је
.
Па
као
велим
,
хајде
да
...
.
И
девојка
би
испредала
и
даље
,
да
јој
Јованка
не
прекиде
жицу
.
—
Остави
ме
на
миру
,
Ано
.
Нисам
ноћас
ока
склопила
.
Уморна
сам
и
измучена
од
несанице
.
—
Али
бар
каву
да
попијете
.
—
После
.
Већ
закључај
кућу
па
отиди
до
госпође
Стојанке
и
реци
јој
да
ја
данас
не
могу
на
посао
.
Реци
јој
,
молим
је
да
ме
извини
.
А
како
ми
буде
боље
,
ево
ме
опет
онамо
.
Девојка
је
савесно
извршила
поруку
.
А
кад
се
вратила
,
није
мировала
док
није
навела
своју
госпођицу
да
попије
врелу
каву
.
Јованци
се
полако
прикрио
сан
и
спавала
је
мирно
док
јој
Ана
,
без
куцања
на
вратима
и
без
дозволе
,
не
унесе
ручак
и
седе
крај
ње
на
постељу
те
јој
пође
приносити
залогај
по
залогај
,
као
тешком
болеснику
каквом
.
Јованка
се
насмеши
на
ту
искрену
дворбу
и
послушно
примаше
понуду
која
ће
је
оснажити
,
али
је
ипак
тај
,
па
и
други
дан
остала
у
постељи
.
Чак
тамо
пред
вече
другога
дана
устала
је
,
само
тек
да
изађе
мало
на
свеж
ваздух
.
Трећега
дана
,
тек
што
је
Јованка
наумила
да
пође
,
силом
,
на
родољубиви
посао
свој
,
дотрча
јој
хитар
писмоноша
,
предаде
јој
писмо
и
,
док
би
дланом
о
длан
,
нестаде
га
.
Јованку
потресе
нова
узбуђеност
.
Спусти
се
на
миндерлук
и
грозничавом
нестрпељивошћу
раствори
писмо
те
узе
да
га
чита
:
„
Драга
моја
Јованка
!
—
Волијем
ти
што
сам
у
чети
капетана
Божина
него
да
ми
је
ко
дао
све
царево
благо
!
Уз
њега
би
,
чини
ми
се
,
и
зец
морао
лавом
постати
.
Нема
те
ратне
опасности
пред
којом
би
он
оком
мрднуо
.
Уз
његову
команду
као
да
и
јуначки
дух
његов
улети
у
сваког
четника
.
Сретан
сам
,
пресретан
,
што
сам
доспео
у
његову
чету
.
Помисли
:
у
нашој
се
чети
бори
и
једна
девојка
комита
.
Али
,
да
почнем
од
А
.
Јуче
,
већ
у
вечерњи
сумрак
,
стигосмо
у
ову
дивну
гору
,
тик
под
нашу
караулу
на
Вељој
Глави
.
Командант
,
капетан
Божин
,
нареди
да
се
постави
стража
око
нашега
шумског
логора
,
а
он
сам
успне
се
до
наше
карауле
.
У
овој
беше
само
дванаест
српских
стражара
.
Кад
је
извидео
и
нашао
да
је
онде
све
у
реду
и
да
је
и
турској
караули
све
мирно
,
врати
се
у
наш
логор
и
,
као
да
је
у
њему
одрасто
,
прући
се
на
влажну
траву
и
опало
лишће
под
једном
буквом
,
а
ми
се
спустисмо
ниже
у
падину
где
су
комите
већ
потпирили
ватре
и
око
њих
поседали
да
се
мало
заложе
.
Спавао
сам
ти
ту
ноћ
,
селе
,
под
вредрим
небом
,
као
на
свилену
душеку
.
Данас
—
6
окт
.
—
већ
пре
зоре
бесмо
сви
на
ногама
.
Ноћ
беше
студена
,
па
се
поранило
да
се
групишемо
око
огњева
.
Чим
се
родио
дан
,
сакуписмо
се
наједном
чистацу
,
постројисмо
се
у
четири
вода
и
отпоче
вежбање
.
Око
нас
свуд
тишина
,
само
се
чује
команда
капетана
Божина
.
После
вежбе
сиђосмо
опет
ка
огњевима
.
Истом
некоји
почеше
да
савијају
цигарету
,
а
долети
један
четник
и
јавља
:
„
Борба
је
отпочела
!
“
За
тили
час
спремисмо
се
на
полазак
и
,
с
капетаном
на
челу
,
убрзаним
кораком
пођосмо
узбрдицом
ка
Вељој
Глави
.
Од
нас
на
десно
чуло
се
пушкарање
.
Дакле
борба
је
заиста
била
отпочела
.
На
краћој
дистанцији
од
наше
карауле
капетан
заустави
чету
и
пође
,
са
два
четника
,
да
просмотри
њезино
стање
.
Убрзо
се
врати
отуда
и
распореди
чету
.
У
то
запуцаше
Турци
са
своје
карауле
на
нас
.
Ми
полетесмо
,
као
из
пушке
,
и
падосмо
под
саму
караулу
.
„
Напред
!
пали
бомбу
!
“
—
командује
Божин
.
Сад
настаде
тресак
и
урликање
Турака
и
Арнаута
.
„
Шумаревић
!
Динамит
!
“
закликта
опет
капетан
Божин
.
Комитски
инжињер
Шумаревић
излети
из
наше
карауле
и
док
би
се
прекрстио
,
динамит
је
већ
лежао
на
прагу
турске
карауле
.
„
Натраг
!
Лези
!
“
командује
даље
Божин
,
и
у
другом
тренутку
,
регби
,
гром
удари
у
турску
караулу
.
Врата
се
разјапише
а
из
карауле
покуљаше
Турци
те
ударише
низбрдицом
.
Падоше
у
некви
шанац
и
отуда
стадоше
сипати
ватру
на
нас
,
али
замало
.
Ех
,
селе
,
моја
мила
селе
,
—
сад
да
ти
је
било
стати
па
гледати
!
.
.
Капетан
Божин
сам
полети
у
турску
ватру
,
зажеже
бомбу
и
баци
је
међу
Турке
.
Настаде
нов
тресак
.
Неколицина
,
које
здравих
које
рањених
Турака
појури
из
шанца
даље
низ
брдо
,
али
их
,
већ
на
трећем
скоку
,
достигоше
наши
куршуми
и
они
мртви
попадаше
.
У
каурили
је
остало
било
још
неколико
Турака
који
и
даље
сипаху
упорно
ватру
на
нас
.
—
„
Још
један
динамит
!
“
и
„
Натраг
!
Лези
!
“
командује
хладнокрвно
Божин
.
Динамит
тресну
,
мислим
гора
се
пролама
.
Зидине
турске
карауле
полетеше
у
великом
комађу
на
све
стране
,
а
с
њима
одлети
,
право
у
џенет
,
и
оних
неколико
јогунастих
Турака
који
се
не
хтедоше
живи
предати
.
Ми
смо
,
тога
дана
,
своју
задаћу
извршили
.
Турска
је
караула
на
Вељој
Глави
разорена
.
Са
ње
не
ће
више
Турчин
гађати
у
српске
груди
.
Из
овога
кратког
али
жестоког
окршаја
Турчин
није
ниједан
изнео
живе
главе
.
Нас
ниједног
ништа
не
заболи
.
Сада
чекамо
српску
војску
па
да
пођемо
с
њом
на
југ
,
на
Косово
.
Ово
ти
пишем
у
собици
српске
карауле
на
Вељој
Глави
,
која
доминира
целом
околином
,
и
која
је
од
данас
српска
и
божја
.
Пишем
ти
ове
редове
,
а
овамо
сваки
час
ослушкујем
—
кад
ће
затрубити
труба
српских
батаљона
који
треба
овим
путем
да
ударе
.
Чини
ми
се
—
чујем
је
већ
.
Буди
ми
здрава
и
не
бери
бриге
за
мене
...
Храброга
срећа
прати
.
Љуби
те
твој
брат
,
Милан
.
Јованка
спусти
писмо
у
крило
и
узе
спокојно
превртати
по
памети
све
што
је
у
њему
читала
.
На
њезину
одлуку
,
да
и
она
ступи
у
комитску
чету
,
беше
већ
ударен
печат
,
па
је
сад
мирније
размишљала
о
првом
сукобу
,
у
којем
се
и
њезин
брат
борио
.
Два-трипут
је
понављала
у
себи
оне
речи
из
братовљева
писма
:
„
У
комитској
чети
капетана
Божина
и
једна
девојка
војује
;
а
на
те
речи
јој
се
надовезивало
питање
:
—
нема
ли
и
та
девојка
брата
,
или
можда
драгога
,
у
тој
чети
?
Или
ју
је
само
огњен
патријотизам
одвео
онамо
?
Свеједно
.
И
прво
и
друго
и
треће
је
једнака
врлина
.
Сваки
од
тих
повода
у
једнакој
мери
заслужује
поштовање
и
дивљење
.
С
том
пресудом
устане
Јованка
са
миндерлука
,
тури
писмо
у
везену
,
свилену
торбицу
своју
,
да
га
покаже
свакому
с
ким
се
год
сретне
;
ох
,
та
,
кад
би
могла
,
да
га
покаже
целом
Београду
,
целој
Србији
,
васколиком
Српству
.
—
Први
сукоб
је
на
Вељој
Глави
сретно
довршен
!
Нека
нас
та
срећа
прати
до
краја
борбе
!
—
заврши
Јованка
гласно
и
,
пуна
радости
,
оде
да
опет
прима
добровољне
прилоге
за
српске
рањенике
.
ПЕДЕСЕТА
ТРЕЋА
ГЛАВА
Све
је
спремно
.
Србија
је
муњевитом
брзином
извршила
мобилизацију
.
Српска
је
војска
,
са
запетом
пушком
,
стојала
на
граници
и
сваког
часа
чекала
да
јој
краљ
довикне
:
„
Напред
!
“
Али
се
с
тим
покличом
отезало
неколико
дана
,
због
недовршене
спреме
,
чега
ли
,
у
Бугарској
.
Турци
се
нису
освртали
на
то
,
што
рат
још
није
објављен
.
Као
што
им
никад
није
била
,
тако
им
ни
сад
не
беше
на
уму
никоја
одредба
међународнога
права
,
него
мучки
,
1
.
октобра
,
изјутра
рано
ударише
са
својим
трупама
и
множином
околних
Арнаута
на
српску
границу
код
Ристовца
,
и
борба
се
развила
на
целој
линији
од
Ристовца
до
Горњег
Вртогоша
.
Једно
крило
српске
војске
,
потискујући
турске
трупе
,
продрло
је
било
већ
на
турско
земљиште
,
али
,
пошто
рат
још
не
беше
објављен
,
одагнавши
Турке
на
целом
фронту
,
вратило
се
опет
у
своје
положаје
.
У
то
се
доба
бојеви
на
читавој
црногорско-турској
граници
већ
у
велико
беху
развили
.
Најмлађи
син
краљев
,
књаз
Петар
је
још
26
.
септембра
испалио
први
црногорски
топ
на
Планиницу
.
За
првих
пет
дана
заузеше
Црногорци
Дечић
,
Тузи
,
Врању
,
Шипчаник
,
Бјело
Поље
,
и
заробише
три
тисуће
турских
војника
.
Не
питајте
колико
је
српских
соколова
,
у
тим
бојевима
,
пало
мртвих
и
рањених
.
Црногорац
само
о
победама
води
рачуна
,
а
о
мртвим
и
рањенима
женске
тужбалице
зборе
.
Народни
гуслар
пева
и
живе
и
погинуле
јунаке
.
У
Београд
и
српској
војсци
на
турској
граници
стижаху
,
скоро
сваког
часа
,
брзојавни
извештаји
о
дичним
победама
и
непрекидном
напредовању
црногорских
трупа
.
Није
чудо
,
дакле
,
што
су
и
Србијанци
муку
мучили
што
већ
једном
и
код
њих
бојна
труба
не
затруби
.
Разне
тајне
организације
и
заборавиле
већ
своје
некадашње
циљеве
.
Разишле
се
саме
од
себе
.
Жеља
краљева
и
краљевске
владе
спојила
се
са
жељом
народа
.
Један
једити
,
један
и
исти
циљ
лебди
пред
очима
и
круне
и
сваког
појединца
у
земљи
српској
.
Све
стоји
спремно
да
се
полети
у
бој
.
И
ипак
се
још
чека
.
Да
,
чека
се
,
веле
,
да
се
и
Бугарска
потпуно
спреми
за
рат
,
шта
ли
ради
.
И
болнице
су
спремне
да
врше
своју
човечанску
,
али
жалосну
дужност
.
И
стотине
нежних
руку
српских
сестара
су
спремне
да
примају
и
брижљиво
негују
своју
рањену
браћу
која
ће
пролити
крв
за
слободу
оних
,
тамо
,
патника
у
некадашњој
Српској
Царевини
.
Све
је
спремно
,
само
се
чека
она
краљева
реч
:
„
Напред
!
“
Јованка
је
до
подне
радила
,
пуном
оданошћу
,
у
одбору
за
примање
добровољних
прилога
.
А
кад
се
њезина
писарница
у
подне
испразнила
и
одборкиње
поодлазиле
,
за
један
час
,
домовима
својим
да
обедују
,
и
када
је
она
остала
сама
са
госпођом
Стојанком
која
се
до
вечера
није
мицала
из
тих
просторија
,
онда
се
исповедила
својој
доброј
председници
да
није
више
задовољна
са
овом
службом
коју
чини
роду
свом
.
—
Сићушан
ми
се
чини
—
рече
—
овај
мој
рад
.
Што
ја
чиним
овде
,
то
би
све
могла
и
једна
ученица
моја
посвршавати
.
А
ја
осећам
у
себи
неку
необичну
снагу
која
ме
вуче
онамо
где
се
јуначка
крв
лије
.
Не
могу
одолети
даље
тој
снази
.
Ја
одох
да
се
пријавим
у
четнике
.
Идем
да
се
борим
уз
брата
мога
.
У
комитској
чети
капетана
Божина
.
Стојанка
је
удивљена
слушала
ту
исповест
Српкиње
девојке
,
а
на
крају
јој
грунуше
сузе
из
милосних
очију
па
загрли
и
ижљуби
зажарено
лице
младој
јунакињи
.
—
Који
народ
оваке
кћери
рађа
—
рече
—
тај
мора
сваку
силу
победити
!
После
кратка
обеда
са
госпођом
Стојанком
,
млада
јунакиња
оде
право
у
команду
српских
четника
.
—
Чим
могу
служити
,
госпођице
?
—
предусрете
ју
љубазно
дежурни
официр
.
—
Желим
да
ступим
у
комитску
чету
господина
капетана
Божина
.
—
У
комитску
чету
?
!
—
зачуди
се
официр
.
—
Јест
—
оговори
Јованка
одважно
.
—
А
зашто
баш
у
чету
господина
капетана
Божина
?
—
У
тој
чети
ми
и
брат
војује
.
—
Грехота
би
било
за
вас
,
госпођице
,
да
погинете
у
боју
.
—
Брат
ће
ме
осветити
.
—
Не
дао
Бог
ниједном
од
вас
,
али
ако
биваш
брат
пре
вас
погинуо
?
—
Онда
ћу
ја
њега
осветити
.
Након
једног
часа
,
Јованка
је
,
у
комитском
оделу
,
с
пушком
у
руци
,
изашла
из
четничке
команде
.
Кад
је
ступила
у
предсобље
,
она
лупи
с
пушком
о
тле
и
задовољно
рече
:
—
Тако
.
Сад
сам
и
ја
спремна
.
ПЕДЕСЕТА
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
Проређено
друштво
Од
онога
официрског
друштва
,
чланова
до
скора
постојале
организације
„
Уједињење
или
смрт
“
,
које
смо
једне
ноћи
видели
на
састанку
у
удовичком
салону
госпође
Стојанке
,
остао
је
у
Београду
само
мајор
Жарко
,
организатор
комитских
чета
.
Други
сви
беху
на
граници
,
код
својих
пукова
.
На
дан
4
.
октобра
,
у
десет
часова
увече
,
отправио
је
мајор
Жарко
и
последњу
чету
,
на
челу
јој
са
потпоручником
Влајком
који
му
,
до
тога
дана
,
додељен
беше
на
службовање
.
Влајково
ће
место
,
од
сада
,
бити
попуњено
једним
умировљеним
поручником
,
који
се
тужио
и
Богу
и
људима
на
своју
судбину
што
га
мајка
није
за
два
три
десетка
година
касније
родила
,
да
би
и
он
сада
могао
поћи
у
бој
за
заветну
мисао
Србинову
.
Откако
је
мобилизација
наређена
,
мајор
Жарко
није
имао
ни
времена
ни
прилике
да
се
нађе
са
Стојанком
.
Горе
поменутога
дана
,
после
вечере
,
упути
се
к
њој
у
поход
.
Затекао
ју
је
крај
стола
,
у
мекој
,
наслоњачи
,
а
пред
њом
гомила
разних
новина
.
Чим
је
мајор
крочио
у
салон
,
она
баци
новине
у
страну
и
пође
,
радосна
,
њему
у
сусрет
.
—
Ох
,
мајоре
,
добро
ми
дошао
!
—
Боље
те
нашао
!
—
отпоздравља
је
мајор
,
необично
весео
.
—
Носиш
ли
ми
добре
гласе
?
—
Никад
боље
!
Поуздано
сам
сазнао
да
ће
се
вечерас
,
у
крунском
савету
,
одлучити
објава
рата
.
Прокламација
се
већ
штампа
.
Сутра
ће
је
краљ
потписати
.
—
Живео
,
добри
весниче
мој
!
—
Живео
рат
!
—
ускликну
раздраган
мајор
Жарко
.
—
Седи
,
молим
те
,
па
ми
испричај
потанко
све
што
знаш
.
—
Ма
,
куд
ћеш
више
.
Ето
,
рекох
ти
све
што
знам
—
одговори
мајор
,
смешкајући
се
,
и
седе
према
Стојанци
крај
стола
.
У
то
бахне
,
као
из
неба
,
Лазаревић
и
,
држећи
шешир
високо
у
руци
,
узвикне
громко
:
—
Живео
рат
!
—
Дакле
и
ти
потврђујеш
ту
радосну
вест
?
—
притрча
му
Стојанка
и
рукова
се
с
њим
срдачно
те
га
одмах
поведе
к
столу
,
да
седне
.
Лазаревић
,
спуштајући
се
на
наслоњачу
,
погледи
свој
часовник
и
онда
отвори
казивање
.
—
Сад
је
пола
дванаест
.
Пре
по
часа
је
завршена
у
краљевом
двору
најзначајнија
седница
министарскога
савета
у
Краљевини
Србији
.
Закључена
је
објава
рата
.
Наша
војска
сутра
прелази
турску
границу
,
и
не
ће
се
,
ако
Бог
да
,
зауставити
док
не
стигне
до
Охрида
и
до
Адрије
.
Како
оно
каже
песма
?
„
Што
је
некад
било
наше
,
мора
опет
бити
наше
!
“
Светројима
се
лице
засија
у
радосном
осмејку
.
А
Стојанка
ће
,
видиш
,
сва
блажена
:
—
Не
могу
довољно
благодарити
Богу
што
сам
дочекала
да
будем
сведок
ових
најзнаменитијих
догађаја
у
повесници
Србије
.
—
Препорађају
Српства
на
Балкану
—
допуни
Лазаревић
Стојанчине
речи
.
—
Баш
ти
хвала
,
Недељко
,
што
си
похитао
к
мени
са
том
вести
—
рече
Стојанка
и
пружи
руку
Лазаревићу
.
А
овај
настави
:
—
Кад
сазнадох
шта
је
свршено
вечерас
у
двору
,
прво
ми
паде
на
ум
ти
.
Идем
,
рекох
,
да
је
обрадујем
.
А
мишљах
,
не
знам
како
ме
завара
помисао
,
да
ћу
овде
затећи
све
наше
друштво
,
па
ће
по
томе
и
радост
бити
шира
.
Али
,
како
видим
,
наше
се
друштво
врло
,
врло
проредило
.
—
Не
мари
!
Камо
срећа
да
смо
и
ми
с
њима
онамо
командовани
—
примети
мајор
.
—
Ви
и
овде
вршите
родољубну
дужност
.
А
мора
неко
и
овде
да
остане
—
утешаваше
Стојанка
мајора
.
—
А
шта
веле
,
Бога
ти
,
те
твоје
новине
—
упаде
у
реч
Лазаревић
,
само
тек
да
скрене
разговор
на
другу
страну
,
јер
је
спазио
да
се
мајору
Жарку
навлачи
облак
на
чело
.
Лазаревић
је
знао
,
да
Жарка
ужасно
пече
то
,
што
је
он
остављен
,
ма
и
привремено
,
на
службовању
у
Београду
,
док
његови
другови
одоше
да
беру
лаворике
на
бојном
пољу
.
Стојанка
махне
руком
:
—
Батали
!
Већ
су
ми
постали
отужни
некоји
страни
листови
са
њиховим
бесмислицама
и
егавим
претњама
.
Сад
,
када
је
већ
цео
свет
увидео
да
Балканским
савезницима
не
пада
на
ум
да
извучену
сабљу
туре
натраг
у
корице
:
један
је
инострани
лист
нашао
веома
смешну
,
да
не
речем
циничку
утеху
за
своју
пропалу
политику
.
У
немоћном
гневу
свом
резонује
чово
:
—
па
кад
баш
хоће
ти
дуодец
краљеви
да
ратују
,
нека
им
је
просто
.
Њихов
ће
савез
,
вели
,
трајати
само
донде
док
не
сврше
рат
против
Турске
.
А
отму
ли
што
од
ове
,
онда
ће
се
покрвити
међу
собом
,
због
поделе
плена
.
—
Ако
,
ако
—
примети
Лазаревић
—
.
У
осталом
,
нека
њих
не
боли
за
то
наша
глава
.
А
да
би
им
то
чинило
радост
,
о
том
нимало
не
сумњам
.
Изјаловиће
им
се
и
то
пророчанство
.
—
Махни
ђавола
!
—
рече
мајор
и
настави
тишијим
гласом
—
:
Право
да
вам
кажем
,
ја
немам
вере
у
оне
,
тамо
,
у
Софији
.
—
Море
бре
,
ако
су
Бугари
препредени
,
вала
није
ни
Пашић
козу
сисао
—
обрецну
се
Лазаревић
.
—
Бугари
!
.
.
Бугари
!
.
.
Не
бих
ја
имао
ништа
против
народа
бугарског
.
Али
друго
је
Србија
,
у
којој
народна
династија
влада
и
народ
са
династијом
једно
осећа
и
једно
мисли
,
а
друго
је
Бугарска
.
—
Зар
си
заборавио
,
мајоре
,
ону
!
„
Бог
чува
Србију
!
“
—
Нисам
заборавио
.
Али
се
некако
намеће
питање
:
није
ли
тај
обешењак
,
тај
злогук
,
завирио
за
кулисе
извесне
дипломације
па
,
случајно
,
у
превеликој
ревности
новинарској
,
избрбљао
нешто
од
онога
или
по
оном
,
што
је
онде
,
у
ђаволској
мешаоници
,
видео
да
се
спрема
?
Врага
же
њихова
не
убојимсја
,
ниже
смутимсја
,
јако
с
нами
Бог
.
Нека
спремају
.
Дочекаћемо
ми
и
то
на
бајонет
.
Је
ли
,
Стојанка
?
—
заврши
Лазаревић
.
ПЕДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
Празан
Београд
Мица
Ризнићева
дошла
кући
из
шетње
и
ушла
право
у
Софијину
собу
,
где
је
као
обично
,
затекла
Софију
Смиљанићеву
на
ручном
раду
.
Немарно
баци
шешир
свој
на
постељу
па
,
удешавајући
косу
на
огледалу
,
напрћи
усне
и
рече
:
—
Их
,
ала
је
празан
Београд
.
У
то
уђе
и
Пањимама
у
Софијину
собу
.
—
Гле
—
рече
—
а
зар
си
се
ти
већ
вратила
из
шетње
?
—
Није
вредно
—
одговори
Мица
,
одмахнувши
с
руком
.
—
Празан
Београд
.
Нигде
никога
с
ким
би
се
могла
за
који
часак
позабавити
.
Све
ти
је
то
отишло
у
војску
.
Милије
им
је
да
се
онде
кољу
са
Турцима
и
Арнаутима
него
да
се
овде
с
нама
забављају
.
Кажем
ти
,
празан
Београд
.
Отишли
сви
официри
,
званичници
,
професори
,
универзитетлије
,
трговачки
помоћници
,
па
чак
и
старије
гимназисте
и
глумци
...
—
Зато
ли
је
теби
празан
Београд
!
—
прекиде
ју
Пањимама
.
—
И
глумци
?
!
—
зачуди
се
Софија
.
А
Мица
,
смешкајући
се
,
приђе
к
њој
,
загрли
је
око
врата
и
стаде
јој
се
умиљавати
.
—
Сирота
Сојка
!
—
рече
.
—
Њој
се
допала
позоришна
претстава
,
па
јој
је
сад
жао
што
и
глумци
одоше
у
бој
.
Софија
спустила
руке
у
крило
,
оборила
главу
па
се
дубоко
замислила
.
Срце
јој
је
лупало
,
да
пробије
груди
.
Није
ни
чула
шта
јој
Мица
говори
.
А
ова
,
да
измами
од
ње
коју
реч
,
стиште
јој
главу
на
своје
груди
и
,
дрмусајући
је
,
запита
:
—
Зар
ти
је
уистину
тако
жао
што
не
ћемо
имати
позоришних
претстава
док
не
раскрстимо
рачун
са
Турчином
?
.
.
Је
ли
,
Софија
,
реци
ми
:
жао
ти
је
позоришта
?
Софија
се
исправи
мало
,
а
из
уздрхталих
груди
јој
се
изви
дуг
,
тежак
уздисај
.
Хтеде
већ
нешто
да
заусти
,
али
јој
бол
загуши
сваку
речцу
у
грлу
,
а
на
очи
јој
навреше
бистре
сузе
.
—
Што
да
плачеш
опет
?
Нагледаћеш
се
ти
још
позоришта
,
ни
бриге
те
није
!
Чула
си
шта
је
Воја
говорио
при
поласку
,
а
и
Пантата
каже
:
свршићемо
ми
брзо
са
том
трулом
Турском
.
Ето
наших
јунака
о
Божићу
већ
на
дому
.
Онда
ће
тек
бити
веселих
претстава
у
позоришту
.
И
ти
ћеш
ићи
свагда
с
нама
.
Је
ли
Пањимама
,
и
Сојка
ће
ићи
,
сваки
пут
,
с
нама
у
позориште
?
Пањимама
потврђиваше
Мицино
обећање
,
али
се
не
могаше
сложити
са
Мицом
у
мишљењу
,
да
Софија
за
позориштем
жали
.
Она
је
другамо
слутила
извор
Софијиним
сузама
.
Сећала
се
страховања
Софијана
,
кад
беше
реч
да
би
Воја
могао
погинути
у
боју
.
Да
се
није
примчиво
срце
девојачко
распупило
пред
Војом
као
ружа
пред
лептиром
?
У
Пањимаминим
очима
је
Воја
био
најугледнији
потпоручник
у
свој
српској
војсци
.
За
њим
се
—
како
она
мишљаше
—
кидале
и
жене
и
девојке
.
Ништа
природније
,
дакле
,
него
да
се
Воја
увукао
у
срце
Софији
,
која
и
неимађаше
никаква
познанства
у
Београду
.
—
Али
—
мишљаше
Пањимама
—
да
се
баш
увери
о
тому
,
за
то
још
има
времена
.
А
,
када
какви
тешки
јади
нападну
срце
девојачко
,
када
се
у
њему
узбуркају
силовити
осећаји
што
сузе
натерују
на
очи
,
онда
је
најбоље
,
у
миру
сачекати
да
се
ти
силовити
осећаји
сами
од
себе
слегну
,
као
оно
вали
,
после
буре
,
на
морској
пучини
.
Пањимама
,
без
речи
,
узме
Мицу
за
руку
и
изведе
ју
из
собе
,
а
Софија
се
сад
,
без
устручавања
могла
предати
жалости
и
јадању
,
јер
је
и
њој
Београд
остао
празан
.
ПЕДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
Рат
је
објављен
!
Више
дана
су
већ
трајали
сукоби
између
турских
трупа
и
српске
пограничне
страже
,
које
су
сукобе
Турци
изазвали
тиме
што
су
изненада
упадали
на
српско
земљиште
,
палили
српска
села
и
убијали
српско
становништво
.
Тому
разбојничком
упадању
Турака
морала
је
српска
војска
давати
отпора
,
али
се
сваки
пут
ограничавала
само
на
то
,
да
те
упаде
одбија
.
И
свану
,
најпосле
,
5
.
октобар
,
којег
је
дана
проглашена
српској
војсци
ратна
објава
краља
Петра
,
дочекана
и
поздрављена
неизмерним
одушевљењем
.
И
тог
је
дана
и
Србија
ступила
на
ратну
позорницу
,
да
изврши
своју
улогу
у
тој
величанственој
драми
,
каквих
је
врло
мало
одиграно
у
повесници
свију
народа
на
свету
.
Заман
би
тражили
личност
која
би
имала
да
претставља
улогу
главног
јунака
у
тој
драми
.
Главни
јој
је
јунак
разбуђени
дух
народа
српскога
,
који
је
покренуо
стотине
тисућа
српских
синова
да
погину
за
заветну
мисао
српску
:
да
освете
српску
пропаст
на
Косову
.
Тај
се
разбуђени
дух
борио
у
лицу
сваког
појединог
војника
српских
армија
.
Тај
је
дух
извојевао
Србину
оне
величанствене
победе
,
које
су
сав
свет
задивиле
.
Дан
5
.
октобра
1913
.
године
остаће
на
векове
забележен
као
освитак
лепше
будућности
српскога
народа
на
Балкану
,
а
као
залазак
сунца
Турској
Царевини
у
Европи
.
Од
тога
,
нигда
незаборављена
дана
,
српска
је
војска
,
бујицом
страшна
планинскога
потока
,
газила
и
сламала
пред
собом
сваку
непријатељску
силу
и
крчила
себи
путове
који
воде
старој
престоници
цара
Душана
Силног
,
граду
Краљевића
Марка
и
колевци
славних
Немањића
.
Претпоставка
српског
ђенералвог
штаба
била
је
,
да
Турци
неће
моћи
дати
јачег
отпора
српској
војсци
пре
Скопља
или
Овчег
Поља
,
и
ту
је
очекивана
главна
битка
.
У
тој
претпоставци
,
главна
,
или
прва
армија
српска
под
командом
престолонаследника
Александра
,
имала
је
да
од
Врање
оперише
долином
Мораве
према
Скопљу
.
Срби
су
рачунали
,
да
ће
њихова
главна
армија
стићи
под
Скопље
кад
онамо
стигне
и
армија
ђенерала
Степана
Степановића
,
која
се
спуштала
из
Бугарске
,
преко
Ћустендила
ка
Кривој
Паланци
и
Кратову
.
Главна
се
армија
састојала
из
четири
пешачке
дивизије
,
са
двадесет
и
шест
ескадрона
коњице
;
двадесет
и
четири
пољске
,
једне
коњичке
и
три
брдске
батерије
.
Укупна
снага
ове
армије
,
са
потребним
инжињерским
трупама
и
осталим
помоћним
одредима
,
износила
је
око
седамдесет
и
пет
хиљада
људи
.
Команданти
дивизија
беху
јој
најодличнији
официри
,
пуковници
:
Милош
Божановић
,
Драгутин
Милутиновић
,
Павле
Јуришић
и
Михаило
Рашић
.
Под
командом
ђенерала
Степановића
беху
две
српске
пешачке
дивизије
,
два
коњичка
пука
са
потребном
артиљеријом
и
осталим
помоћним
трупама
,
у
јачини
око
четрдесет
и
пет
хиљада
људи
,
и
уз
то
још
једна
бугарска
пешачка
дивизија
.
Команданту
турске
вардарске
армије
,
Зеки-паши
,
пошло
је
за
руком
да
код
Велеса
и
Скопља
концентрише
пет
дивизија
,
са
припадајућом
коњицом
и
артиљеријом
у
јачини
око
осамдесет
тисућа
војника
.
Његов
план
беше
,
да
потуче
прву
,
главну
српску
армију
пре
но
што
би
се
ова
сјединила
са
армијом
ђенерала
Степановића
,
јер
је
знао
каква
му
опасност
прети
од
сједињења
ове
две
српске
армије
.
Стога
је
Зеки
паша
истурио
сву
турску
вардарску
армију
пред
Куманово
,
и
онде
се
изврсно
утврдио
.
Ратни
извештаји
говоре
,
да
су
Срби
и
овде
,
као
и
оно
код
Жбевца
,
Бојановца
и
другде
где
су
имали
мањих
али
крвивих
бојева
са
турским
трупама
и
арнаутским
руљама
,
мислили
да
имају
пред
собом
само
турску
авангарду
којој
је
циљ
да
задржава
кретање
српске
војске
,
док
се
не
доврши
концентрација
главне
турске
војске
на
Овчем
Пољу
.
Стога
престолонаследник
и
није
развио
сву
своју
снагу
,
него
је
битку
отпочео
само
са
два
пешадијска
пука
и
једним
делом
коњице
,
која
се
налазила
у
претходници
.
Но
Срби
наиђоше
на
жесток
отпор
,
јер
се
поред
турске
регуларне
војске
борило
и
12
до
15
хиљада
Арнаута
.
Првога
дана
борбе
,
—
прича
један
поуздан
очевидац
—
10
.
октобра
,
битка
се
развијала
са
највећом
жестином
,
али
су
српске
трупе
јуначки
одбијале
турске
нападаје
.
Положај
Срба
био
је
незгодан
и
стога
,
што
српска
артиљерија
није
могла
заузети
згодне
позиције
,
са
којих
би
успешно
могла
дејствовати
.
Те
згодне
позиције
морала
је
српска
пешадија
на
бајонет
извојевати
,
под
ужасном
ватром
турске
артиљерије
.
Седми
и
осамнаести
пук
показали
су
чуда
од
јунаштва
и
презирања
смрти
,
и
ова
два
пука
успеше
да
заузму
згодне
положаје
за
српску
артиљерију
.
Али
су
ови
српски
пукови
скупо
платили
своју
храброст
,
јер
је
тај
селми
пук
изгубио
команданта
свога
,
све
команданте
батаљона
и
од
65
официра
остало
је
свега
12
.
Исто
је
тако
и
осамнаести
пук
имао
велике
губитке
.
После
њих
уђоше
у
акцију
осми
пук
првог
позива
и
тринаести
пук
другог
позива
,
који
сузбише
три
огорчена
и
силовита
турска
контра
напада
.
Чим
се
српска
артиљерија
појавила
на
згодним
положајима
,
отпочела
је
ужасну
паљбу
против
турских
трупа
,
које
су
са
азијским
дивљаштвом
јуришале
.
Али
,
узалудан
беше
сав
очајан
напор
Турака
и
дивљачких
Арнаута
,
да
одбију
страховите
српске
нападаје
:
турском
је
госпоству
код
Куманова
куцнуо
последњи
час
.
Српски
војник
не
познаје
страха
од
смрти
.
Он
не
мери
ратне
тешкоће
и
опасности
.
Његова
је
лозинка
:
„
Напред
—
к
победи
!
“
А
у
томе
му
предњаче
његови
јуначки
официри
;
улева
му
у
душу
поуздање
његово
светло
оружје
и
српска
изврсна
артиљерија
.
Таква
је
војска
морала
сатрти
турску
силу
код
Куманова
.
После
дводневне
борбе
Срби
освојише
Куманово
.
Турци
у
очајном
бегству
потегоше
задњој
нади
својој
,
некадашњој
српској
престоници
,
царском
граду
Скопљу
.
ПЕДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
Шта
се
прича
о
Бачвану
.
Четврти
дан
иза
оглашења
рата
стигоше
први
рањеници
—
до
две
стотине
њих
—
у
Београд
,
где
су
свечано
дочекани
.
Дочекали
су
их
братски
и
поздравили
сви
министри
,
народни
посланици
и
силесија
одушевљенога
народа
.
Госпође
их
почастише
разним
ђаконијама
и
тешише
их
љубазним
,
материнским
и
сестринским
речма
,
које
и
најтеже
болове
ублажују
.
А
рањеницима
на
лицу
видиш
,
да
су
задовољни
са
овим
топлим
,
искреним
изразима
признања
и
захвалности
на
јуначким
подвизима
за
слободу
подјармљене
браће
своје
.
Међу
тим
рањеницима
беше
и
десет
до
петнаест
комита
и
три
Арнаута
.
Дичне
Београђанке
почастише
и
разбојнике
и
,
видећи
их
како
и
покрај
зверскога
погледа
страхују
за
худи
живот
свој
,
храбрише
их
да
се
не
плаше
ни
од
чега
,
да
ће
им
добро
бити
под
негом
милосрдних
Српкиња
.
У
болници
их
дочекаше
спремни
лечници
,
болничари
,
болничарке
и
бербери
.
И
ови
сви
прионуше
да
рањене
јунаке
очисте
и
оснаже
,
да
им
ране
исперу
и
превију
,
да
их
положе
на
одмор
у
чисте
постеље
.
Међу
комитама
је
свакому
упао
у
очи
један
онизак
,
жилав
четник
,
орлова
носа
али
доброћудна
,
скоро
комична
погледа
,
који
је
од
врата
до
појаса
био
утегнут
у
четничку
,
а
од
појаса
на
ниже
у
бачванску
одећу
.
На
чело
набио
црн
шеширић
,
па
га
модром
махрамом
притегнуо
и
привезао
за
подбрадак
,
да
му
га
—
вели
—
„
пушчани
ветар
каквог
лудог
Турчина
или
Арнаута
не
однесе
.
“
У
чети
га
само
Бачваном
зваху
,
а
срљао
је
смело
свагда
онамо
где
је
окршај
најљући
био
,
док
му
један
турски
шрапнел
не
откиде
комад
од
листине
са
десне
ноге
.
Чим
га
одведоше
у
болницу
,
одмах
стаде
искати
да
му
лечник
што
пре
превије
рану
.
—
Је
л
’
ти
тешка
рана
?
—
запитаће
га
болничарка
.
—
Та
,
је
ли
колико
тешка
,
то
ти
не
знам
рећи
,
јер
ју
нисам
мерио
.
Али
,
да
ми
нога
није
утрнула
,
покрај
ове
тежине
могао
бих
коло
повести
.
—
Па
зашто
журиш
онда
,
да
ти
лечник
што
пре
дође
?
—
Е
,
моја
госпођице
,
то
је
друга
ствар
.
То
ми
војници
знамо
.
—
Каква
друга
ствар
?
—
Треба
се
журити
натраг
,
онамо
.
Да
ти
знаш
колико
је
онде
још
гада
турског
и
арнаутског
што
га
ваља
истребити
,
одмах
би
разумела
зашто
се
мени
жури
.
—
Стићи
ћеш
ти
,
брате
,
још
за
времена
онамо
.
Али
,
видиш
,
има
ту
и
тешких
рањеника
,
па
се
мора
прво
њима
помоћ
пружити
—
тешише
га
болничарка
,
смешкајући
се
разлогу
његове
журбе
.
—
А
хоћеш
ли
ти
и
даље
остати
крај
мене
?
—
Хоћу
,
хоћу
.
—
Ех
,
онда
ћу
чекати
макар
до
прексутра
.
—
Што
ти
је
Бачван
—
насмеја
се
један
младић
,
подвезане
леве
руке
,
који
сеђаше
ту
у
близини
такођер
чекаше
на
ред
.
И
онда
узе
,
причати
болничарки
и
другим
рањеницима
о
Бачвану
:
—
Обојица
смо
у
једној
чети
војевали
од
Ристовца
до
Рујана
,
где
смо
и
ја
и
он
рањени
.
Мени
је
просвирао
куршум
кроз
руку
,
а
њега
ударио
шрапнел
у
ногу
...
—
Очешао
,
очешао
;
није
ударио
—
исправља
га
Бачван
.
—
Хајде
очешао
—
прими
исправку
младић
и
настави
казивање
:
—
До
Рујана
смо
у
три
ватре
били
и
борили
се
,
разуме
се
,
комитски
.
С
бомбама
и
с
бајонетом
.
Српски
се
четник
сваки
бори
јуначки
.
Сваки
презире
смрт
.
Али
овај
Бачван
,
овде
,
то
је
некво
чудо
од
човека
.
Колико
је
мален
,
трипут
је
толика
снага
и
храброст
у
њему
.
А
хитар
је
као
веверица
.
Судећи
по
годинама
његовим
,
мора
се
човек
задивити
тој
еластичности
.
Кад
смо
ишли
на
бајонет
,
бивало
је
да
су
и
по
два
и
три
Арнаута
насрнула
на
њега
.
Али
наш
Бачван
,
као
јаре
,
поскочи
час
десно
,
час
лево
,
и
у
трен
ока
видиш
сад
једног
,
сад
двојицу
где
ударају
собом
о
ледину
или
о
камен
,
а
трећи
хвата
маглу
.
Шта
пута
смо
му
се
,
и
у
најжешћем
окршају
,
насмејали
.
Где
је
долазило
да
смо
морали
,
за
часак
,
заклонити
се
за
стење
или
за
другу
какву
згоду
,
наш
Бачван
је
и
онда
скакутао
са
једне
стене
на
другу
и
хватао
на
нишан
Арнауте
.
А
сваки
хитац
свој
пропратио
би
узвиком
:
„
Путуј
к
ђаволу
!
“
Остали
рањеници
,
који
ту
чекаху
на
ред
,
и
заборавили
на
своје
муке
и
болове
,
слушајући
причање
младога
четника
.
А
један
ће
од
њих
,
смешкајући
се
запитати
:
—
Где
ли
се
научи
тој
борбеној
вештини
?
—
На
Темеринском
вашару
—
одговори
Бачван
лаконично
.
И
онда
додаде
,
као
за
себе
:
—
Истерао
сам
ја
сам
петнаест
Јарачких
Шваба
из
механе
.
А
и
то
је
погана
нација
,
кад
дође
до
туче
и
до
окршаја
.
У
шали
и
преклапању
дође
ред
и
на
Бачвана
,
да
га
одведу
у
дворницу
за
превијање
.
Кад
му
је
лечник
скинуо
завој
,
запитаће
га
:
—
Боли
ли
те
рана
?
—
Каква
рана
!
—
одмахну
с
руком
Бачван
.
—
Боли
мене
то
,
што
су
ме
овамо
донели
;
што
нисам
’
намо
међу
браћом
да
терам
Турчина
из
Скопља
.
Већ
ти
гледај
,
докторе
,
пожури
с
тим
превијањем
па
да
ја
идем
одмах
натраг
у
моју
чету
.
Лечник
се
чисто
забезекну
на
ову
жељу
рањена
четника
и
,
без
речи
,
лати
се
да
изврши
свој
човекољубиви
позив
.
Кад
беше
