,што
се
слутња
није
остварила
.
—
А
каква
је
то
слутња
била
?
упита
она
.
—
Не
питај
о
томе
,
мало
је
још
требало
па
да
одем
својим
родитељима
у
загрљај
.
Твоји
ме
кораци
зауставише
.
—
Ах
,
Бере
,
зар
си
могао
помислити
?
...
.
—
Нисам
то
очекивао
,
али
бејах
у
неизвесности
...
Разговор
постаде
све
лакши
.
Најзад
овлада
велика
тишина
.
Чуло
се
само
шуштање
таласа
,
који
се
разбијају
о
чамац
,
који
је
највећом
брзином
својом
ишао
дуж
обале
.
Месец
већ
беше
прилично
одскочио
и
бледом
својом
чаролиском
светлошћу
обасјавао
је
наше
путнике
;
а
жуборење
таласа
опомену
их
на
блажене
дане
детинства
,
кад
тако
исто
сеђаху
заједно
крај
онога
поточића
у
шумици
оној
.
И
сада
гледаше
у
плаво
небо
и
звезде
сјајне
и
сада
им
сијаше
оно
онако
чаробно
као
негда
,
и
сада
беху
близу
једно
уз
друго
.
Око
1
сата
по
поноћи
,
чамац
са
својим
путницима
приспе
на
пристаниште
паробродско
у
вароши
Деве
.
Још
је
било
неколико
минути
до
поласка
лађе
.
Брзо
би
свршено
све
што
треба
,
предадоше
пртљаг
,
узеше
карте
и
чекаше
на
знак
поласка
.
Кад
се
пароброд
„
Атлант
“
кренуо
пут
запада
у
Америку
,
на
њему
беху
поред
осталих
путника
и
госпођа
Аранка
и
Бер
са
својим
пратиоцем
Атахалпом
.
Отискоше
се
на
морску
пучину
.
Хучно
је
пароброд
разбијао
таласе
,
којим
се
разливаху
на
све
стране
.
Са
најлепшим
мислима
и
жељама
седеше
једно
поред
другога
Аранка
и
Бер
.
Слатке
снове
сањаше
на
својој
постељи
Петар
Бауер
на
вили
Гетардији
.
Ладна
рука
његове
Аранке
стајала
му
је
на
челу
,
хладила
га
.
Беше
то
спасоносни
мелем
срцу
његовом
.
Красну
пучину
морску
са
свима
дражима
њеним
угледаће
сутра
Аранка
и
Бер
,
а
болесни
и
нежни
муж
Петар
Бауер
угледаће
...
угледаће
...
.
ах
!
угледаће
...
,
ИИИ
.
Острво
Хајити
је
једно
од
најлепших
острва
на
свету
.
Оно
је
као
алем
камен
у
групи
острва
,
великих
Антила
у
Атланском
океану
.
По
природним
даровима
је
такође
једно
од
најбогатијих
и
највеличанственијих
.
Красни
предели
природе
праве
га
величанственом
панорамом
.
Грдне
планине
његове
унутрашњости
огледају
своје
љубичасте
врхове
у
глатким
,
загасито
плавим
заливима
морским
,
у
којима
,
јако
развијена
обала
његова
,
јако
изобилује
,
а
који
се
по
својој
лепоти
и
разноликости
једва
могу
сравнити
са
неколико
још
само
острва
на
земљи
.
Биљни
свет
Хајитски
,
растурен
по
ономе
плодноме
земљишту
,
јавља
се
у
свој
пуноћи
и
величанствености
,
које
доводи
човека
до
дивљења
,
до
заноса
.
На
подножју
горостасних
брегова
успевају
палме
,
пуне
величанствености
,
платанске
шуме
,
сочни
лимунови
,
кекропије
и
поморанџе
.
Ту
се
види
тамаринда
,
павпав
пандани
и
чудновато
неко
дрво
као
трумпета
,
испод
којих
успевају
олијандери
,
јужна
морска
ружа
,
магнолија
,
манго
и
разно
дрвеће
са
бубрежастим
лишћем
.
Непопуњена
места
засејана
су
брасаволенима
,
хипоменима
,
квамолитеном
и
црвеним
орхиденом
.
По
вишим
местима
успевају
благодетна
колпама
,
скупоцено
махагони
дрво
,
тропска
бреза
и
кедрови
,
у
долинама
пак
горостасна
кајба
,
о
чијим
дебелим
гранама
виси
као
брада
тако
звана
шпанска
маховина
.
Ко
ће
пак
поменути
разнолике
биљке
готованке
и
отровнице
,
којима
изобилује
Хајити
,
а
које
онако
бујно
успевају
на
оном
мочарном
земљишту
?
Ко
се
још
неби
сетио
оног
красног
саванског
цвећа
и
дивнога
каладијума
,
које
онако
лепо
красе
она
питома
поља
и
ливаде
хајитске
,
али
које
су
зато
и
најопасније
отровним
дејством
својим
!
Биљни
свет
хајитски
најиздашнији
је
од
свих
тропских
предела
.
Величанствене
прашуме
покривају
све
планине
.
Сви
,
скупоцени
плодови
жарке
зоне
најбујније
успевају
у
долинама
и
равницама
хајитским
.
Свуда
бујност
,
чаробна
бујност
!
Кроз
пусте
хајитске
прашуме
ори
се
красан
тичији
концерат
,
те
оживљује
и
облагорођава
пустош
онај
,
покреће
живот
и
краси
природу
ону
.
Шарени
сисавац
меда
,
умилна
бананска
певачица
и
плави
дрозд
сједињују
своје
мелодичне
гласове
у
звучну
песму
,
а
међу
тим
силно
се
разлеже
пој
ругача
и
рајске
певачице
,
које
с
пуно
права
заслужују
да
се
зову
американским
славујима
.
И
пустињик
и
стаклооки
кос
допадну
из
далека
у
добри
час
,
те
песмама
својим
улепшавају
овај
концерат
.
По
прашумама
оним
блуде
зверови
,
између
осталих
дивље
говече
и
дивље
свиње
.
Крај
обилних
река
по
ритовима
и
трсацима
шиште
многобројни
инсекти
,
чији
су
,
код
многих
,
убоди
врло
отровни
и
опасни
,
а
који
по
каткад
у
читавим
јатима
нападну
човека
или
које
живинче
и
за
не
пуни
један
сахат
од
њега
остаје
пуста
,
онакарађена
лешина
.
Језера
и
реке
обилују
кајманима
и
алигаторима
,
обале
рацима
,
крабама
и
корњачама
.
Све
је
то
бујно
развијено
.
Све
се
то
тамо
креће
и
гмиже
.
Куд
год
се
човек
крене
,
свуда
му
онај
тропски
предео
износи
величанствену
панораму
,
на
све
стране
поглед
му
се
задржава
на
чаролиским
призорима
:
али
му
и
на
сваком
кораку
прети
опасност
од
каквога
звера
,
или
од
јата
отровних
и
несносних
инсеката
или
га
на
обали
какве
реке
очекује
разјапљених
вилица
какав
алигатор
!
Западна
обала
острва
Хајити
је
најразвијенија
.
Она
се
свршава
са
два
полуострва
,
од
којих
се
горње
,
краће
пружа
ка
суседном
острву
Куби
,
а
доње
дуже
ка
острву
Јамајци
.
Оба
ова
полуострва
захватају
између
себе
величанствени
залив
један
,
Гопаве
,
назван
тако
по
једном
острву
,
које
се
у
њему
налази
поред
још
неколико
ситнијих
,
која
се
налазе
у
том
заливу
.
Клима
је
врела
и
влажна
,
на
бреговима
северног
краја
влада
вечито
пролеће
а
на
јужној
страни
владају
по
каткад
силним
оркани
.
Око
средине
прошлога
столећа
беху
насељене
европљанима
само
области
у
приморју
овога
красног
острва
.
Ови
европљани
,
бели
људи
,
помоћу
робова
,
сејаху
по
величанственим
и
бујним
плантажима
дуван
,
кафу
и
шећерну
трску
.
Поред
овога
код
појединих
поседништва
прерађивао
се
прикупљени
памук
,
махагони
,
какао
,
разне
коже
,
мед
,
восак
,
гума
,
ит
.
д
.
По
унутрашњости
,
у
готово
не
приступачним
провалијама
горостасних
брегова
,
који
у
многобројним
низовима
са
свих
страна
просецају
ово
острво
,
живео
је
у
оно
доба
један
урођенички
народ
.
То
беху
потомци
одбеглих
црнаца
и
дивље
снажно
урођеничко
племе
,
Мулати
.
Они
беху
сасвим
слободни
.
Дуге
и
крваве
борбе
вођене
су
између
ових
Мулата
,
Црнаца
и
поседника
појединих
плантажа
о
превласт
и
самосталност
.
Много
је
људских
жртава
прогутала
она
бујна
земља
.
И
после
дугих
бојева
поседници
планташки
закључили
су
са
њима
,
са
снажним
и
дрским
суседима
својим
,
мир
,
у
коме
беше
утврђено
:
да
Црнци
и
Мулати
буду
господари
брегова
и
прашума
,
а
поседници
у
равницама
да
буду
господари
биља
и
плодова
.
У
једноме
делу
западне
половине
острва
,
између
кокетних
река
Гран
Јаки
и
Јуна
налази
се
најлепши
,
најчаробнији
и
најбогатији
предео
Вега
Реал
.
На
томе
је
пределу
било
имање
,
плантаж
Джемса
од
Уљома
,
стрица
Беровог
.
Овамо
,
на
овај
плантаж
беху
управљене
мисли
Берове
,
када
се
са
Аранком
отиснуо
на
пучину
Атланскога
океана
.
Ту
,
у
томе
пределу
мислио
је
Бер
проводити
срећне
дане
живота
свога
,
са
својом
драгом
Аранком
.
Да
,
Вега
Реал
на
острву
Хајити
имао
је
бити
склониште
за
два
одана
срца
,
која
се
онако
лако
отискоше
на
пароброду
„
Атлант
“
са
стације
Деве
на
дебело
,
сиње
море
.
Тамо
,
удаљен
од
бурнога
живота
и
вреве
,
мислио
је
Бер
да
оствари
идеале
својих
прошлих
дана
,
тамо
мишљаше
он
да
оживи
једном
,
сахрањену
наду
своју
,
тамо
у
умилном
појању
рајских
тица
и
погледу
на
чаробне
пределе
тропске
,
мислио
је
он
да
обнови
разорене
снове
своје
.
О
томе
је
пределу
причао
Аранци
својој
;
сластима
и
чаролијама
Веге
Реала
замењивао
је
он
заносним
причама
оне
призоре
,
што
их
је
Аранка
уживала
са
балкона
виле
Бауерове
.
У
тим
чаролијама
хиљаду
и
једне
ноћи
уживала
је
она
на
крилу
Беровом
,
који
још
причаше
тако
,
бујно
и
заносно
,
када
је
оне
ноћи
отрже
са
обале
шпањолске
и
када
их
„
Атлант
“
понесе
пут
Америке
!
По
своме
плантажу
„
Викторији
“
растао
је
безбрижно
и
задовољно
Джемс
од
Уљома
.
Радови
на
његовом
имању
ишли
су
како
се
само
пожелети
може
.
Имао
је
приличан
број
робова
,
имао
је
добре
настојнике
над
појединим
оделењима
,
који
су
савесно
вршили
своје
дужности
за
добро
свога
господара
.
Управник
свих
добара
био
му
је
такође
поуздан
човек
,
на
кога
је
много
вере
полагао
;
он
је
руководио
целокупном
администрацијом
плантажа
,
а
господар
Джемс
добијао
је
само
исправне
рапорте
о
свима
приходима
и
расходима
,
као
и
о
свакој
појави
,
која
се
десила
на
имању
његовом
.
Непосредно
надзорништво
над
црнцима
,
робовима
,
био
је
поверио
једном
своме
слузи
,
који
такође
беше
Црнац
,
али
који
својим
понашањем
беше
потпуно
заслужио
то
поверење
свога
господара
.
Црнац
се
зваше
Годон
.
Господар
га
је
купио
на
пијаци
робова
,
а
доведен
је
тамо
,
чак
из
далеке
Африке
,
из
предела
Сенегамбије
.
Кад
је
Годон
отргнут
из
крила
својих
родитеља
,
који
плачни
остадоше
тамо
у
постојбини
,
било
му
је
око
17
година
.
Пуних
осам
година
служио
је
он
верно
господара
Джемса
.
Сви
надзорници
су
га
много
хвалили
и
препоручивали
своме
управнику
како
је
веома
издржљив
,
скроман
,
не
насртљив
,
те
је
тако
хвала
о
Годону
дошла
и
до
ушију
главнога
господара
.
Пуних
осам
година
Джемс
је
о
Годону
само
добре
гласове
слушао
,
па
му
је
већ
у
последњој
години
почео
поверавати
и
настојавање
над
осталим
робовима
,
а
доцније
га
и
сасвим
ослободио
свих
тешких
радова
,
поверивши
му
учење
и
дресирање
нових
робова
,
које
је
господар
неколико
пута
преко
голине
доводио
са
тржишта
,
где
су
продавани
робови
,
те
њима
замењивао
старе
и
изнемогле
.
Ову
дужност
своју
Годон
је
обављао
са
највећим
успехом
,
тако
да
је
господарево
поверење
према
њему
из
дана
у
дан
све
већма
расло
.
Годон
је
пак
осећао
наклоност
свога
господара
,
па
се
још
већма
старао
сваком
даном
приликом
,
да
оправда
то
особито
поверење
његово
.
Мало
по
мало
,
Годон
је
толико
стекао
био
љубави
у
свога
господара
,
да
је
он
непосредно
имао
власти
да
непослушне
робове
казни
и
да
,
преко
управника
,
предлаже
неваљале
и
осорљиве
робове
да
се
продаду
и
одвоје
из
овога
плантажа
.
И
кад
год
је
такав
предлог
учинио
био
Годон
,
управник
је
с
почетка
и
сам
уверавао
о
истинитости
Годоновог
предлога
,
те
извештавао
свога
господара
.
Доцније
је
и
сам
управник
веровао
предлозима
Годоновим
и
сви
више
мање
били
су
усвојени
од
главнога
господара
Джемса
.
Једнога
дана
управник
добара
,
Томас
Виндор
,
када
је
по
обичају
реферисао
господару
о
стању
на
плантажу
,
рече
му
и
то
,
како
су
многи
робови
поскапали
од
жуте
грознице
,
да
се
опажа
знатан
мањак
у
радним
снагама
.
—
Колико
је
нестало
робова
?
упита
господар
Джемс
.
—
За
последња
четири
дана
,
жута
грозница
је
уништила
40
робова
!
одговори
управник
Виндор
.
—
Четрдесет
робова
?
!
—
Јесте
,
господару
,
четрдесет
је
уништено
,
а
још
толико
лежи
без
рада
,
а
који
ће
извесно
поскапати
за
који
дан
?
—
Колико
их
још
има
здравих
при
послу
?
—
Данас
су
на
раду
150
,
али
и
међу
њима
има
велики
број
остарелих
и
изнемоглих
да
су
од
врло
мале
користи
и
ваљало
би
их
променити
.
Како
пак
пољски
радови
сада
наступају
у
највећем
јеку
,
ваљало
би
што
пре
снабдети
се
довољним
бројем
раденика
,
док
није
настала
промена
времена
,
те
ће
после
сви
трошкови
бити
узалудни
,
препоручиваше
управник
.
—
Заиста
,
треба
место
помрлих
набавити
нове
,
а
те
изнемогле
мрцине
продати
буд
зашто
на
пијаци
,
док
и
они
нису
скапали
,
да
се
штета
макар
у
колико
накнади
!
рече
Джемс
.
—
Треба
,
господару
,
и
ја
сам
дошао
још
и
с
том
намером
да
вам
то
предложим
!
—
Па
добро
,
рече
Джемс
,
изволите
ви
са
Годоном
учинити
избор
међу
робовима
,
који
су
на
раду
,
па
које
год
нађете
да
не
може
истрајати
у
наступајућим
радовима
плантажа
,
издвојте
их
на
страну
.
Разгледајте
и
оне
мрцине
што
болесни
леже
,
који
од
њих
може
да
иде
,
па
цео
тај
шкарт
нека
буде
спреман
да
се
сутра
зором
крене
пут
пијаце
робова
у
Сан
Домингу
.
Годон
ће
ићи
самном
.
Ви
ћете
остати
овде
и
руководити
радовима
и
даље
до
мог
повратка
.
—
Разумем
,
господару
,
рече
управник
и
оде
.
После
овог
разговора
,
господин
Джемс
остаде
сам
у
својој
канцеларији
,
сводећи
рачуне
о
издацима
,
који
му
предстоје
сада
,
кад
стане
куповати
нове
робове
.
Кад
је
свео
цео
рачун
изађе
по
обичају
опет
у
шетњу
,
да
види
како
му
послови
напредују
.
Извезе
се
на
колима
до
места
,
на
коме
су
неки
робови
прибирали
шећерну
трску
.
Овим
робовима
беше
настојник
Годон
.
Кад
је
Годон
спазио
приближавање
свога
господара
,
жураше
робове
да
још
живље
приону
на
посао
,
а
његово
викање
на
њих
,
којим
их
је
журио
,
разлегао
се
по
горостасним
трсацима
оним
.
Из
далека
још
чуо
је
Джемс
глас
свога
љубимца
,
Годона
и
радоваше
се
такој
верности
и
оданости
свога
слуге
.
—
Како
иду
послови
,
Годоне
?
упита
га
господар
зауставивши
навлаш
кола
,
кад
је
мимо
њега
пролазио
.
Годон
,
ословљен
својим
господарем
,
паде
ничице
на
земљу
,
пошав
ка
господару
,
и
с
пуно
понизности
одговори
.
—
Добри
маса
,
послови
напредују
изврсно
.
—
Имаш
ли
доста
раденика
на
расположењу
?
упита
га
даље
господар
.
—
Колико
је
ваша
милост
,
маса
,
даровала
,
има
доста
.
—
Дали
би
требало
обновити
колико
раденика
?
—
Ако
ваша
милост
,
маса
,
милује
,
тада
би
радови
ишли
још
брже
и
боље
.
—
Ја
сам
већ
издао
налог
преко
управника
г
.
Виндора
,
да
се
изнемогли
робови
издвоје
,
а
неки
и
од
оних
болесних
,
те
да
се
сутра
кренемо
на
тржиште
робова
,
где
ћемо
се
поткрепити
новим
снагама
!
—
О
,
како
сте
добри
,
маса
!
—
И
ти
ћеш
Годоне
поћи
самном
на
пијацу
да
бирамо
нове
робове
.
—
О
како
сте
преблаги
и
премилостиви
,
господару
,
како
ме
одликујете
својим
разговором
,
мене
простога
слугу
вашега
,
о
маса
,
добри
маса
!
Джемс
ошину
коње
,
и
кола
одјурише
тамо
на
ону
страну
на
којој
се
прибирала
кафа
,
обиђе
жетеоце
памука
,
прође
поред
оних
,
који
вршише
бербу
поморанаџа
,
лимунова
,
какао
и
друге
производе
.
Задовољан
извештајима
појединих
настојника
врати
се
у
своју
палату
,
да
се
мало
одмори
и
надгледа
неке
радове
,
који
се
обављаше
ту
непосредно
у
парку
,
који
беше
око
палате
његове
.
До
заласка
сунца
није
више
никуда
изилазио
.
Причекао
је
још
док
су
сви
робови
доведени
са
радова
,
смештени
у
њихове
собице
,
како
би
могао
примити
уобичајени
вечерњи
рапорт
о
стању
плантажа
тога
дана
.
Кад
би
свршена
и
та
служба
,
господар
Джемс
се
повуче
у
своје
одаје
да
отпочиње
,
јер
му
сутра
ваља
поранити
за
тржиште
робова
,
који
је
полазак
утврђен
данас
,
размишљајући
још
неко
време
о
томе
,
каква
може
испасти
пијаца
,
он
најзад
заспа
и
спаваше
дубоким
сном
.
Напољу
се
беше
све
смирило
.
Тиха
и
ведра
беше
она
ноћ
,
какве
су
врло
честе
у
жарком
појасу
.
У
околини
се
нигде
нечује
никакав
жагор
.
Месец
је
бацао
своју
чаробну
бледу
светлост
,
на
она
питома
поља
,
на
грдне
оне
касарне
,
у
којима
си
могао
чути
по
каткад
где
ноћну
тишину
прекида
уздах
или
јаук
каквога
роба
,
који
уморан
и
испребијан
за
време
дневнога
рада
стењаше
од
бола
или
издисаше
у
мукама
од
болести
и
умора
.
Тако
проводише
своје
паклене
ноћи
ти
робови
,
јецајући
,
уздишући
,
издишућу
далеко
од
слободе
,
далеко
од
завичаја
свога
!
Да
си
пажљиво
прилазио
појединим
вратима
,
којима
су
робови
затварани
,
могао
си
у
мученичком
жагору
разабрати
по
коју
реч
управникову
,
који
са
Годоном
вршише
господареву
наредбу
:
преглед
робова
и
издвајање
остарелих
и
изнемоглих
;
могао
си
чути
по
који
болан
јаук
,
када
је
корбач
шибнуо
по
кога
јадника
да
устане
и
да
се
изложи
прегледу
.
Могао
си
чути
где
се
испрекидано
говори
псовка
и
грдња
,
могао
си
чути
како
је
управник
препоручивао
издвојеним
бедницима
,
да
ће
сутра
бити
продани
на
пијаци
и
претио
смрћу
,
ако
се
који
пред
купцима
не
покаже
добар
и
снажан
.
—
Ти
матори
,
ниткове
,
дерао
се
управитељ
,
ти
што
гледаш
све
други
да
ради
твој
посао
,
под
изговором
да
си
слаб
и
болестан
,
узми
се
добро
на
ум
,
да
се
сутра
покажеш
добар
.
Играј
сутра
на
пијаци
,
скачи
,
цупкај
,
мораш
бити
весео
,
ако
си
рад
да
ти
читава
остану
та
псећа
леђа
.
Само
ако
се
сутра
коме
не
допаднеш
,
те
не
будеш
продат
—
памти
само
ово
што
ти
рекох
,
ако
се
жив
вратиш
!
—
А
ти
дртино
,
настави
даље
управник
,
ти
што
се
тресаш
тамо
од
грознице
,
устани
,
па
слушај
шта
ћу
ти
наредити
.
Сутра
несмеш
бити
болестан
,
на
пијаци
мораш
бити
весео
и
живахан
,
кад
код
тебе
дође
нов
купац
.
Ако
ли
се
не
будеш
никоме
допао
,
па
ми
се
опет
вратиш
овамо
,
шибаћу
те
корбачем
,
докле
ти
у
каишима
не
здерем
месо
са
поганих
твојих
ребара
.
Ти
добро
познајеш
мене
!
За
то
гледај
од
твоје
стране
учини
све
што
можеш
,
да
те
се
опростим
!
—
А
ти
,
деране
погани
!
теби
ћу
живом
кожу
одерати
,
ако
и
сутра
на
пијаци
будеш
онако
дрзак
и
осорљив
какав
си
овде
био
,
те
те
због
тога
нико
не
купи
.
Зини
!
псето
једно
,
зини
да
видим
какви
су
ти
зуби
,
да
ли
би
могао
бити
продан
по
скупе
новце
,
јер
иначе
видим
имаш
добра
плећа
,
која
могу
вући
корбаче
.
Да
,
добри
су
ти
зуби
,
али
си
неваљао
,
тебе
ћемо
продати
само
за
то
што
си
несретник
што
си
осорљив
и
никакво
те
средство
није
могло
опаметити
,
па
само
ако
те
не
хтедне
нико
купити
,
метућу
ти
гужву
у
уста
,
везаћу
те
,
туђићу
те
док
ти
све
месо
спадне
,
ти
,
лења
бубо
једна
,
упамти
што
ти
рекох
,
ја
нећу
заборавити
,
ако
ти
заборавиш
!
—
Еј
ти
,
црни
скоте
,
устани
,
ти
усмрдела
лења
стрвино
!
...
.
Шта
?
...
.
тресе
те
грозница
?
...
.
.
Да
,
да
,
грозница
...
ти
си
симулант
,
лажов
,
знам
ја
то
већ
.
Ти
и
твоји
другови
што
тако
варате
свога
господара
,
те
ништа
не
радите
.
Торњај
се
и
ти
тамо
међ
оне
,
што
ће
сутра
на
тржиште
у
Сан
Домингу
...
.
.
И
сутра
опет
можеш
казати
да
си
болестен
!
Знам
ја
ваше
ујдурме
,
али
ћу
се
постарати
да
вас
се
отресем
.
Недао
вам
Бог
,
да
ми
се
опет
непродати
вратите
.
Сву
ћу
вам
кожу
на
каише
исећи
!
Могла
су
се
чути
још
неколико
пуцња
корбача
и
још
неколико
јаука
,
уздаха
,
издисаја
,
па
се
опет
смири
све
.
Управник
са
Годоном
беше
изабрао
неупотребљиве
робове
и
они
још
вечерас
бише
чврсто
везани
један
за
другога
,
како
би
сутра
рано
у
јутру
били
спремни
за
пут
.
Они
,
који
се
показаше
способни
и
за
даље
радове
на
плантажу
„
Викторији
“
били
су
такође
издвојени
у
засебно
оделење
и
добише
уобичајену
порцију
хране
.
Они
изнемогли
бедници
,
који
по
нахођењу
управниковом
и
стручној
оцени
Годоновој
,
бише
осуђени
,
да
се
сутра
на
пијаци
претварају
,
у
пакленим
мукама
и
стегнутим
везама
бдише
целу
ону
ноћ
.
Тек
што
је
зора
треснула
на
истоку
,
и
тек
што
се
први
румени
облачак
појавио
на
источном
небу
,
у
касарнама
робова
,
осећао
се
жив
покрет
.
Поједини
настојници
будили
су
уморне
од
неспавања
робове
,
а
које
је
ноћашњи
преглед
још
већма
изнурио
.
Испијени
и
изнемогли
од
тешка
умора
и
неспавања
извлачише
се
поједине
гомилице
оних
бедних
,
црних
створова
,
што
их
европска
цивилизација
осуди
на
вечито
сужањство
.
Не
потраја
дуго
,
а
робови
под
командом
својих
настојника
креташе
се
у
разним
правцима
да
наставе
,
доцкан
синоћ
прекинуте
радове
.
Дође
ред
да
се
изводе
они
несрећници
што
још
ноћас
бише
свезани
и
спремљени
за
пут
.
Њима
беше
одређен
Годон
за
настојника
.
—
Годоне
!
изведи
оне
црне
скотове
из
касарне
;
они
морају
овде
спремни
чекати
пре
но
што
се
господар
појави
.
Пожури
са
њима
,
јер
се
приближује
час
поласка
.
Годон
чувши
наредбу
,
оде
ка
касарни
,
у
којој
они
беху
и
отворивши
врата
викну
им
.
—
Ајте
,
излазите
напред
,
несрећна
браћо
моја
,
ајте
пожурите
,
док
управник
није
дошао
јер
ће
бити
и
боја
и
јаука
.
Грдан
писак
чу
се
тамо
у
тој
просторији
.
Низ
извезаних
робова
пође
,
али
иђаше
тешко
.
Јаук
и
писка
несрећних
црнаца
разлегао
се
на
све
стране
;
уздаси
умирућих
проламали
су
писку
ту
и
задржаваше
кретање
ове
извезане
масе
бедника
.
-
Шта
је
са
тим
црним
скотовима
,
дерао
се
гневно
управник
Виндор
,
што
се
не
извлаче
једном
?
’
—
Ево
их
иду
,
господине
управниче
,
али
има
и
мртвих
,
који
су
повезани
са
овима
,
те
их
морамо
дрешити
,
одговори
Годон
.
—
Зар
је
још
неко
псето
скапало
?
пишташе
разјарени
Виндор
.
—
Ево
их
два
мртва
...
.
.
ево
још
три
мртва
...
ево
још
једног
...
.
и
још
једног
...
.
ево
,
ево
још
мртвих
.
—
Изнесите
на
гомилу
те
погане
мрцине
,
па
брже
са
осталима
на
одређено
место
,
непрестано
је
заповедао
Виндор
.
Годон
заповеди
те
све
умрле
робове
изнесоше
на
страну
,
а
остали
што
осташе
у
животу
кренуше
на
одређено
место
,
да
чекају
полазак
на
тржиште
људско
.
Управник
приђе
гомили
умрлих
бедника
и
горким
осмехем
бројаше
жртве
грозница
и
боја
,
па
јетко
узвикну
.
—
Петнајест
их
је
дакле
липсало
за
једну
ноћ
!
Што
не
живеше
још
данас
само
,
од
њих
петнајест
кљусина
могао
је
господар
добити
макар
једног
доброг
и
ваљаног
роба
!
—
Носите
их
тамо
даље
,
викну
Виндор
неколиким
момцима
,
који
се
нађоше
ту
,
и
спалите
их
тамо
да
не
кужа
овај
ваздух
,
кога
ни
достојни
нису
били
.
Вуците
тамо
те
ниткове
и
скотове
!
Господар
Джемс
беше
већ
изашао
из
својих
одаја
спремљен
за
пут
,
и
док
је
управник
наређивао
спаљивање
умрлих
робова
,
дотле
је
Джемс
осматрао
упоређену
гомилу
црних
робова
,
који
сви
беху
везани
један
за
другога
.
—
Јели
све
исправно
за
пут
?
упита
господар
Джемс
,
Годона
.
—
Јесте
,
милостиви
маса
,
све
је
спремљено
!
На
то
приђе
и
управник
и
рапортираше
господару
ноћашње
стање
плантажа
и
раденика
:
—
Ноћас
је
петнајест
робова
умрло
,
од
оних
који
су
означени
за
продају
,
господару
.
—
Петнајест
ноћас
?
!
чудио
се
Джемс
.
—
Јесте
,
господару
,
петнаест
!
—
А
од
чега
су
умрли
?
—
Од
грознице
,
гласио
је
одговор
.
—
Дакле
за
недељу
дана
уништено
нам
је
око
60
робова
,
то
је
грозан
удес
;
ако
тако
потраје
и
даље
,
најзад
нећемо
имати
над
киме
управљати
.
Старајте
се
,
г
.
Виндоре
,
да
се
заоставши
робови
одржавају
у
добром
стању
и
здрављу
,
а
ми
ћемо
са
новим
робовима
доћи
кроз
3—4
дана
.
—
А
ви
несрећници
што
симулишете
и
нећете
да
радите
изговарајући
се
слабошћу
,
бићете
данас
или
сутра
продани
другоме
господару
,
где
можете
седети
бадава
,
а
код
мене
тога
нисте
имали
.
Кад
већ
умете
да
се
претварате
овде
,
те
да
не
радите
,
онда
се
претварајте
и
тамо
на
пијаци
,
како
бих
вас
се
отресао
и
како
би
сте
дошли
у
руке
другога
господара
,
где
се
нећете
мучити
.
Нека
вас
ђаво
не
превари
,
те
да
ми
се
тамо
на
пијаци
снуждите
и
ћутите
,
јер
ако
то
будете
учинили
и
останете
не
продати
девет
кожа
одераћу
вас
живе
.
Па
ако
не
мислите
да
то
буде
с
вама
,
а
ви
гледајте
,
како
ћу
се
опростити
вас
,
и
како
вас
више
нигде
нећу
морати
гледати
.
Крените
сад
напред
црни
лажљивци
једни
,
пођите
из
овог
плантажа
и
старајте
се
,
да
се
више
у
њ
не
повратите
,
ако
вам
је
мила
глава
на
рамену
...
...
Ајде
,
што
се
отежеш
ту
,
ти
матори
ниткове
,
што
не
полазиш
?
Стари
један
роб
Хунон
црнац
,
сав
дрхташе
од
грознице
,
беше
изнемогао
и
једва
стајаше
на
ногама
,
и
кад
га
господар
осорљиво
позва
он
клече
на
колена
преда
њ
,
склопи
руке
и
болно
мољаше
Джемса
.
—
О
маса
,
добри
и
милостиви
маса
,
болестан
сам
,
видите
ли
да
се
тресем
сав
од
бола
,
не
могу
ни
корака
крочити
.
О
,
смилујте
се
,
милостиви
маса
,
смилујте
се
на
мене
беднога
невољника
,
немојте
ме
терати
одавде
,
јер
не
могу
издржати
путовање
,
о
,
смилујте
се
на
мене
,
премилостиви
маса
,
наредите
да
ме
убију
овде
,
пред
вама
,
уштедите
ми
оне
муке
,
што
ћу
их
на
путу
претрпети
,
а
умрети
морам
.
О
смилујте
се
добри
маса
...
.
—
Шта
бенеташ
ту
ти
ниткове
?
продера
се
господар
Джемс
,
хоћеш
да
останеш
ту
,
па
да
и
даље
лажеш
и
не
радиш
ништа
.
Напред
за
осталима
!
—
Милост
,
маса
...
.
милост
,
добри
маса
!
—
Напред
дртино
!
викну
управник
и
корбач
пуче
по
плећима
болеснога
роба
.
—
Милост
,
маса
!
тако
вам
имена
Божјега
!
—
Напред
,
уљо
једна
!
гураше
га
управник
.
—
Милост
,
милост
,
добри
маса
!
—
Зар
још
клечиш
ту
,
ти
матори
ниткове
,
напредне
задржавај
нас
од
пута
,
продера
се
Джемс
.
—
Милост
,
о
Боже
,
милост
о
Исусе
Христе
,
смилуј
се
на
мене
бедника
и
невољника
.
—
Жури
тамо
за
оним
скотовима
,
погана
псино
једна
,
гураше
га
управник
.
Хунон
,
блед
и
изнемогао
,
па
још
везан
поред
тога
диже
се
и
пође
,
више
вучен
везом
,
којом
беше
прикачен
за
онај
низ
црних
невољника
,
него
ли
што
је
сам
могао
ићи
.
Нису
далеко
отишли
,
а
Хунон
паде
,
дубоко
уздану
и
управи
поглед
небу
.
—
Умре
Хунон
!
чу
се
жагор
кроз
гомилу
робова
.
—
Мртав
...
.
мртав
!
пиштали
су
црни
робови
,
држећи
на
рукама
Хунона
,
који
не
показиваше
никаква
трага
од
живота
.
Овај
крештави
писак
црнаца
допре
и
до
ушију
господара
Джемса
,
који
се
возаше
у
колима
са
Годоном
.
На
тај
глас
он
заустави
кола
и
викну
:
—
Шта
је
!
ви
црни
несрећници
,
што
дречите
тако
!
—
Маса
,
маса
,
сиромах
Хунон
мртав
!
гласио
је
одговор
из
гомиле
црних
бедника
.
—
Шта
?
...
.
Хунон
умр’о
?
викну
Джемс
.
—
Умро
,
маса
,
умро
,
сиромах
Хунон
!
—
Дакле
је
збиља
био
слаб
,
јадник
,
помисли
у
себи
Джемс
и
огреших
се
,
што
га
не
оставих
,
бар
да
у
миру
умре
.
—
Па
кад
је
тако
одвежите
га
и
пустите
ту
нека
остане
,
немамо
се
кад
задржавати
око
њега
,
гласно
викну
Джемс
.
Годон
скамењен
овим
призорима
седео
је
само
у
колима
,
ни
речице
једне
да
прозбори
.
Робови
одвезаше
све
везе
на
сиротом
Хунону
и
спуштише
га
лагано
на
земљу
;
оставише
га
ту
на
ледини
,
а
они
продужише
пут
даље
.
Хунон
оста
сам
самцит
,
непомичан
.
Још
једном
отвори
своје
замућене
очи
и
спази
да
је
сам
,
ослобођен
веза
;
али
се
кренути
није
могао
.
Гомила
несрећних
другова
његових
беше
већ
ишчезла
са
догледа
,
а
Хунон
сам
самцит
,
лежаше
онесвешћен
на
пољани
пустој
.
Нигде
живе
душе
не
беше
око
њега
.
Трг
робова
беше
добро
посећен
.
На
продају
беху
изведени
многобројни
робови
,
који
,
повезани
нарочитим
јармовима
,
у
појединим
гомилицама
,
стајаху
овде
онде
растурени
по
тржишту
.
Време
је
било
необично
пријатно
.
То
канда
беше
један
од
најобилатијих
транспорта
робова
из
далеке
Африке
.
Црне
испијене
слике
кретале
се
по
оној
пољани
.
Сваки
бедник
још
се
живо
сећао
свога
милог
завичаја
,
још
се
сећао
трагичних
тренутака
,
када
је
први
пут
лишен
своје
слободе
;
када
је
отргнут
из
круга
својих
најмилијих
.
Па
ипак
се
сваки
морао
претварати
пред
купцима
,
јер
су
корбачи
пуцали
немилосрдно
по
оним
невиним
леђима
.
Многобројни
купци
,
поседници
појединих
плантажа
,
шпартали
су
тамо
амо
кроз
густе
гомиле
црних
невољника
,
разгледајући
жртве
,
које
ће
купити
и
за
навек
одвести
их
тамо
,
одакле
их
само
једина
смрт
ослобођава
.
Свакојако
је
то
жалостан
призор
гледати
како
се
људи
продају
као
стока
.
Страшно
је
то
гледати
како
купци
,
бели
насељеници
,
прегледају
робовима
,
какво
им
је
тело
,
какви
мишићи
,
какве
жиле
,
какви
зуби
,
каква
плећа
!
Међу
осталим
купцима
видео
се
и
господар
плантажа
„
Викторије
“
Джемс
од
Уљома
,
како
са
Годоном
обилази
поједине
робове
испитујући
их
и
купујући
.
Джемс
је
био
нешто
зловољан
.
Цена
старим
робовима
,
које
је
био
повео
беше
сувише
ниска
,
тако
да
их
је
морао
продати
буд
за
што
,
да
бар
у
неколико
извади
оштету
,
ако
није
рад
,
да
му
сви
тако
повезани
скапају
.
А
да
их
тако
прода
у
бесцење
приморала
га
и
та
околност
,
што
му
је
уз
пут
од
плантажа
до
тржишта
пропало
осам
робова
,
који
осташе
тамо
да
труле
по
пољанама
.
Боље
је
и
мала
корист
него
велика
штета
!
мишљаше
он
у
себи
.
Цене
новим
робовима
стајале
су
прилично
високо
,
те
пре
подне
није
набавио
довољан
број
робова
.
После
подне
беху
се
разишли
многи
купци
,
нарочито
они
,
чија
су
имања
мало
више
удаљена
.
На
пијаци
је
било
још
доста
непродатих
робова
,
те
с
тога
им
цене
после
подне
беху
знатно
спале
.
То
је
јако
обрадовало
господара
Джемса
,
те
сада
много
задовољнији
обилажаше
гомиле
црних
робова
.
Дугачак
низ
невезаних
нових
робова
,
који
се
вукао
за
њим
и
Годоном
показивао
је
,
да
је
он
добро
пазарио
.
Када
већ
беше
прикупио
колико
му
је
требало
робова
,
беше
се
већ
упутио
месту
,
где
је
одредио
био
за
преноћиште
,
а
онако
гредом
разгледао
је
још
коју
одабранију
гомилу
Црнаца
,
не
би
ли
за
јевтину
цену
прибавио
још
кога
невољника
.
Били
су
већ
при
крају
,
када
га
Годон
заустави
једном
молбом
:
—
Маса
,
добри
маса
,
купите
ову
црницу
;
Чувши
ове
Годонове
речи
,
Джемс
застаде
и
окрете
се
назад
,
спазивши
Годона
где
стоји
код
једне
гомиле
црнаца
и
црница
,
поглед
беше
управио
на
једну
црницу
,
на
лицу
му
се
могло
прочитати
неко
особито
,
пријатно
изненађење
.
Црница
та
,
у
коју
се
Годон
беше
загледао
,
беше
младо
,
лепо
девојче
,
коме
је
могло
бити
око
16
година
.
Беше
то
леп
тип
неки
.
Округли
као
сомот
црни
и
глатки
образи
њени
,
као
и
цео
израз
лица
њеног
,
издаваху
неку
тајанствену
наивност
.
Као
гар
црна
,
а
коврчаста
коса
њена
спуштала
се
низ
рамена
њена
и
удараху
је
по
пуначким
и
облим
плећима
оним
.
Крупне
и
црне
,
а
ватрене
очи
,
које
погледом
прожижу
човека
,
беху
веран
одблесак
жарких
предела
,
у
којима
је
ова
невина
душа
угледала
света
,
слободна
на
крилу
својих
родитеља
,
а
која
сада
ево
снуждена
и
скрушена
стајаше
ту
везана
на
ропској
пијаци
и
очекиваше
почетак
жалосној
будућности
својој
.
И
крај
све
сете
и
осећања
све
тежине
беднога
положаја
свога
ова
црница
,
ово
дражесно
девојче
,
изгледаше
ведро
и
чило
.
Така
невиност
и
така
лепота
беше
усредсређена
у
овој
заносној
кћери
жарке
Африке
!
То
је
и
привукло
Годона
њој
,
кад
је
ословио
свога
господара
Джемса
.
—
Па
имамо
већ
доста
робова
и
робиња
,
не
требају
нам
више
,
одговори
Джемс
.
—
О
,
маса
,
предобри
маса
,
купите
ову
црницу
,
млада
је
и
биће
вам
од
користи
!
мољаше
Годон
даље
.
—
Немам
више
потребе
ни
за
једног
роба
,
одговори
Джемс
,
и
иначе
сам
накуповао
више
но
што
сам
мислио
.
—
Ипак
...
.
ипак
,
маса
,
купите
ову
црницу
,
неће
вам
бити
залишна
,
продужаваће
Годон
.
—
Не
могу
...
.
не
могу
,
Годоне
,
не
треба
ми
,
рече
Джемс
и
пође
напред
.
—
Маса
,
милостиви
маса
,
учините
то
за
моју
љубав
...
купите
ову
девојку
!
Джемс
опет
стаде
.
—
Али
,
Годоне
,
шта
ти
је
?
упита
га
он
.
—
Молим
ти
се
,
милостиви
маса
,
купи
ову
младу
црницу
мени
за
љубав
,
немојте
ме
одвајати
од
ње
!
—
Годоне
!
шта
је
с
тобом
?
—
Молим
ти
се
маса
,
добри
маса
!
—
А
каква
је
то
црница
,
те
ме
толико
молиш
и
преклињеш
,
да
је
купим
?
—
То
је
...
.
то
је
...
.
о
,
милостиви
маса
,
то
је
црница
из
моје
постојбине
.
—
Шта
?
из
твоје
постојбине
?
!
—
Јесте
,
добри
и
милостиви
маса
!
—
Ти
је
дакле
познајеш
?
—
Познајем
је
;
она
је
из
села
мога
.
—
Из
твога
села
,
дакле
?
—
Јесте
,
добри
маса
.
—
Па
која
је
то
она
онда
?
—
То
је
Зеноба
,
са
којом
проводих
дане
детињства
.
—
А
,
тако
дакле
,
то
ти
је
онда
нека
пријатна
успомена
,
је
ли
Годоне
!
—
Црвеним
од
стида
,
милостиви
маса
;
али
вам
морам
признати
,
да
је
тако
.
—
Па
шта
би
ти
сада
хтео
?
—
Да
је
купите
,
добри
маса
.
—
Да
је
купим
?
!
На
ово
питање
Годон
не
одговори
ништа
.
Склопљених
руку
управио
беше
на
Джемса
,
господара
,
један
молећи
поглед
.
Джемс
се
премишљао
неколико
тренутака
,
мрдну
главом
у
страну
па
се
врати
натраг
те
разгледаше
ову
црницу
.
Најзад
се
окрете
Годону
и
рече
му
:
—
Годоне
мој
,
ево
је
скоро
девет
година
како
си
ме
верно
и
с
оданошћу
слушао
.
Такву
оданост
још
нисам
осетио
ни
од
једнога
мога
роба
до
данас
,
ти
си
ме
у
свему
задовољавао
до
сада
и
ево
,
за
твоју
љубав
,
уважићу
ти
искрену
молбу
твоју
и
купићу
ту
црницу
,
за
коју
кажеш
,
да
ти
је
сељанка
из
постојбине
.
—
О
,
премилостиви
,
преблаги
маса
,
чиме
да
вам
захвалим
,
чиме
да
вам
одужим
толико
поверење
,
којим
ме
одликовасте
?
!
—
Ради
и
од
сад
,
као
до
сада
што
си
,
па
ће
милост
твога
господара
бити
увек
око
тебе
,
рече
му
господар
Джемс
.
—
Ви
сте
благи
,
ви
сте
најмилостивији
маса
...
.
.
Док
је
Годон
продужавао
захваљивање
своме
господару
,
дотле
се
овај
погађао
са
сопствеником
,
чија
је
била
ова
црница
,
дражесно
девојче
,
Зеноба
.
Продавац
беше
заценио
високу
цену
.
Джемс
се
доста
дуго
цењкао
око
тога
и
најзад
се
погодише
.
Док
је
Джемс
исплаћивао
продавцу
уговорену
суму
,
дотле
је
Годон
већ
био
одрешио
сироту
Зенобу
,
од
низа
осталих
робиња
и
робова
,
који
осташе
ту
на
пијаци
и
даље
.
—
Ето
ти
и
та
још
једна
робиња
,
коју
си
толико
захтевао
,
вежи
је
тамо
код
осталих
,
па
хајде
,
да
полазимо
,
јер
ево
се
већ
смркава
,
а
ми
треба
још
за
видела
да
стигнемо
на
преноћиште
,
како
бисмо
сутра
на
време
могли
стићи
на
плантаж
,
рече
Джемс
.
—
Готови
смо
,
господару
,
одговори
Годон
.
—
Онда
крените
напред
!
Дугачак
низ
робова
и
робиња
креташе
се
лагано
оним
путем
.
Робови
и
робиње
беху
уређени
у
редове
,
од
којих
је
сваки
имао
као
јарам
око
врата
,
за
који
беху
везане
узице
,
те
на
тај
начин
сви
робови
беху
међусобом
спојени
.
Зеноба
,
снуждена
као
и
пре
,
ишла
је
у
реду
са
осталим
робовима
.
Тешко
беше
Годону
гледати
је
из
кола
господаревих
,
како
јој
јарам
онај
дере
и
жуљи
онај
обли
врат
њен
,
који
је
он
тако
одушевљено
грлио
у
слободној
постојбини
својој
онда
,
када
обоје
беху
слободни
господари
дивљих
предела
Сенегамбије
.
Али
сада
су
обоје
бедно
робље
,
без
своје
слободне
воље
,
ма
да
он
ипак
уживаше
доста
неограничено
поверење
свога
господара
;
ну
видећи
њу
,
Зенобу
,
у
онако
бедноме
стању
,
потпуно
га
је
преносио
на
себе
,
осећајући
сву
тежину
онога
ропскога
јарма
.
Па
ипак
и
поред
свега
тога
,
Годон
беше
веома
расположен
;
јер
је
ипак
видео
пред
собом
једно
чедо
своје
старе
постојбине
,
од
кога
ће
моћи
сазнати
и
о
својим
уцвељеним
родитељима
и
за
које
ће
се
чедо
он
свима
силама
старати
да
олакша
ово
ропско
стање
њено
,
коме
ће
он
блажити
мучне
дане
живота
њена
,
са
којим
ће
он
ипак
моћи
проводити
блажене
тренутке
,
као
и
негда
тамо
,
када
слободни
беху
у
својој
Сенегамбији
.
После
дугога
ћутања
,
Джемс
опет
поведе
разговор
са
Годоном
о
оној
робињи
,
Зеноби
.
Интересирало
га
је
оно
нарочито
и
навалично
захтевање
његово
,
да
откупи
ону
црницу
,
те
га
упита
:
—-
Право
ми
реци
,
Годоне
,
што
си
се
онолико
био
заузео
за
ону
црницу
?
—
Кад
ме
питате
,
милостиви
маса
,
ја
ћу
вам
искрено
казати
,
јер
сам
и
навикао
,
од
кад
сам
срећан
јести
вашега
хлеба
,
да
своме
маси
увек
и
истину
говорим
.
Зеноба
је
девојче
једнога
суседа
мојих
родитеља
,
тамо
у
нашој
постојбини
.
Ми
смо
увек
били
заједно
од
детинства
и
срца
наша
беху
спојена
искреном
љубављу
,
под
оним
жарким
небом
нашега
краја
.
И
кад
је
Промисао
Божја
одредила
ме
да
дођем
овамо
,
остаде
Зеноба
на
прагу
своје
колибе
гледајући
низ
поље
оно
,
којим
сам
је
одлазио
.
Провиђење
је
било
тако
милостиво
према
мени
,
те
ме
је
одредило
да
будем
веран
слуга
ваше
милости
,
мој
преблаги
господару
.
Бог
ме
је
умудрио
,
да
стекнем
ваше
поверење
.
Кроз
све
време
мога
живота
до
данас
,
искрено
сам
се
молио
Свевишњем
,
да
ме
одржи
у
својој
благонаклоности
,
и
он
је
услишао
моје
молбе
с
небеса
,
ево
ме
опет
саставио
с
мојим
најдражим
успоменама
,
на
чему
имам
да
захвалим
превеликој
милосрдности
и
доброти
вашој
,
о
добри
и
предобри
маса
!
—
Кад
је
така
ствар
,
онда
ћеш
,
пошто
по
обичају
будеш
дресирао
све
робове
,
које
смо
данас
нове
добили
,
а
са
њима
и
Зенобу
,
приликом
распореда
по
снажности
појединих
робова
разредити
их
према
послу
,
а
Зеноби
ћеш
одредити
лакше
радове
око
прибирања
кафе
.
Она
ће
на
овим
пословима
радити
непрестано
док
се
ја
не
уверим
о
њеној
оданости
и
тада
ћу
ти
је
дати
слободну
.
Јеси
ли
разумео
,
Годоне
?
упита
господар
Джемс
.
—
Премилостиви
маса
,
је
ли
то
истина
,
што
сада
уши
моје
чуше
,
или
ја
снивам
?
!
—
Истина
је
,
Годоне
,
ти
си
чуо
одлучну
и
последњу
реч
моју
о
тој
ствари
.
—
Маса
,
драги
маса
,
чиме
да
вам
захвалим
?
-—
Твојим
будућим
радом
!
—
О
,
како
сте
добри
маса
,
о
како
ме
Провиђење
у
добри
час
послало
вама
...
.
Нека
би
вам
Бог
дао
да
доживите
сваку
срећу
и
дуг
живот
!
...
.
.
Тиха
и
мирна
беше
она
ноћ
,
коју
под
ведрим
небом
проведоше
робови
на
путу
ка
плантажу
„
Викторији
“
.
Они
уморни
бедници
као
заклани
полегаше
на
оној
земљи
,
ипак
везани
један
за
другога
,
и
тако
спаваше
најдубљим
сном
.
Небо
беше
необично
мутно
:
ноћ
беше
тамна
и
густа
.
По
околним
ливадама
чуло
се
само
монотоно
,
па
ипак
чаробно
,
зрикање
оних
тропских
цикада
,
које
се
разлагаше
по
целој
просторији
оној
.
С
времена
на
време
чуо
се
по
какав
болан
узвик
у
сну
од
каквог
бедника
који
ваљда
сањаше
,
како
га
бели
људи
отимљу
од
колебе
његове
и
лишавају
га
слободе
за
навек
,
лишавају
га
живота
,
који
му
нису
у
стању
да
даду
...
...
Па
и
после
ових
уздаха
,
опет
овлада
мртва
тишина
.
У
близини
ове
гомиле
робова
,
у
своме
шатору
спавао
је
,
изнурен
од
умора
,
господар
Джемс
...
.
Тамо
по
даље
од
овога
логора
,
чуо
се
тихи
шум
неки
.
Испрекидани
гласови
долазили
су
отуда
.
Али
мртву
тишину
ноћну
,
ипак
нису
реметили
.
Кроз
густу
помрчину
није
се
могло
ништа
видети
.
Тајанствено
шуштање
,
које
је
с
времена
на
време
долазило
са
те
стране
јаче
или
слабије
,
простирало
се
на
све
стране
.
Кад
ветар
пирне
отуда
,
и
тај
се
шум
чује
јасније
.
Мало
по
мало
од
тога
шума
се
ништа
не
чује
,
опет
завлада
нема
тишина
.
Њу
опет
прекида
по
који
тежак
уздах
из
средине
црних
сужника
,
некад
и
по
какав
несвесан
крик
и
опет
се
смири
све
.
Монотоно
зрикање
цикада
траје
без
превида
,
а
њему
се
придружи
и
по
који
глас
какве
ноћне
тице
,
које
се
истина
не
јавља
периодички
,
али
се
ипак
обнавља
у
разним
облицима
,
те
оној
ноћи
,
где
се
стотинама
црних
робова
опрема
на
нов
начин
живота
,
даје
неку
чаробност
,
неку
сетну
тајанственост
.
После
овога
опет
завлада
тишина
,
кроз
коју
се
опет
чује
неки
шум
у
даљини
,
као
да
је
то
каква
жива
душа
,
која
то
шуштање
изазива
.
Али
кад
добро
обратите
пажњу
чућете
,
да
то
није
обичан
шум
,
већ
да
су
то
потмули
људски
гласови
,
чућете
да
се
ту
неки
разговор
води
.
Какав
је
то
шум
какви
су
то
гласови
,
што
се
чују
отуда
?
Маните
их
...
.
не
прислушкујте
...
.
Тамо
је
Годон
и
Зеноба
.
Он
је
пита
о
своме
завичају
,
пита
је
о
својим
родитељима
,
пита
је
о
свему
што
му
остаде
тамо
у
оној
колеби
од
палмова
лишћа
.
Она
му
прича
о
жалосном
стању
њихове
постојбине
,
прича
му
како
бели
људи
све
већма
продиру
у
тајанствене
пределе
њихове
,
како
непрестано
одводе
сироте
црнце
у
робље
.
Она
му
прича
о
трагичној
смрти
његове
матере
и
несрећном
случају
са
његовим
оцем
,
да
је
одведен
у
робље
.
Прича
му
о
пакленим
мукама
које
је
пропатио
за
време
дугачког
путовања
од
Сенегамбије
до
Хајити
,
прича
му
о
нечовечном
кињењу
морнара
и
старешина
приликом
вожње
на
мору
и
путовању
по
суху
.
Прича
му
о
тешкој
понижености
коју
је
осећала
,
на
оном
тржишту
робова
,
где
је
изложена
била
прегледу
и
куповини
,
као
каква
стока
.
Прича
му
о
слатком
тренутку
,
кад
га
је
спазила
први
пут
после
скоро
девет
година
;
прича
му
како
је
тек
онда
осетила
сву
тежину
свога
ропскога
стања
,
кад
му
није
могла
обавити
руке
око
врата
као
слободна
Зеноба
Сенегамбијанка
,
већ
га
мораде
снуждено
посматрати
као
бедна
робиња
!
...
Годон
ју
је
тешио
добротом
њиховога
господара
и
поверењем
,
које
он
ужива
код
њега
.
Он
ју
је
тешио
надом
,
да
му
је
господар
ставио
у
изглед
могућност
,
да
ће
она
бити
ослобођена
и
бити
сасвим
његова
.
Мелем
беху
ове
речи
рањеној
Зеноби
,
пониженој
кћери
слободних
господара
сенегамбиских
предела
.
Тешила
се
искреном
надом
на
увиђавност
и
моћ
провиђења
,
јер
оно
свакоме
помаже
,
ко
се
искрено
и
усрдно
на
њега
ослони
.
Сутра
дан
око
подне
Джемс
са
Годоном
и
робовима
приспе
на
свој
плантаж
„
Викторију
“
.
Уз
пут
се
чешће
жалио
,
како
је
немирно
спавао
,
како
је
имао
,
јаку
главобољу
,
па
је
у
неко
доба
ноћи
осећао
и
неку
грозничаву
језу
.
У
целом
телу
осећао
је
неку
малаксалост
,
сав
је
био
изломљен
,
а
по
каткад
чуо
је
и
зујање
у
ушима
.
То
беху
јасни
знаци
,
да
је
његово
здравље
поколебано
.
С
почетка
он
томе
није
придавао
никакве
важности
,
али
кад
језа
и
малаксалост
отпочеше
јаче
утицати
на
њега
,
забрине
се
и
сам
.
Првих
неколико
дана
,
помоћу
својих
лекара
,
одржавао
је
,
стање
малаксалости
и
језе
непромењено
.
Истина
,
наступе
по
каткад
и
бољи
тренуци
,
али
општи
карактер
у
главном
беше
сталан
.
Језа
,
ватра
изнемоглост
,
губитак
апетита
беху
јасни
симптоми
јакога
назеба
,
али
који
не
попушташе
.
Сва
средства
,
да
се
исти
отклони
,
осташе
без
успеха
,
а
клете
последице
назеба
,
који
беше
ухватио
јак
корен
,
почеше
се
појављивати
.
Једнога
дана
лекари
се
беху
доста
збунили
,
јер
,
константоваше
конзилијарно
,
да
тифусна
грозница
отимље
маха
над
господарем
Джемсом
.
Њега
поче
с
времена
на
време
хватати
несвестица
,
а
и
бунило
.
Све
лекарије
и
помоћи
учиниле
су
само
толико
,
да
се
стање
бар
одржава
непромењено
.
Не
опажаше
се
никакав
знак
бољитка
.
На
против
,
почеше
се
јављати
и
знаци
запалења
плућа
;
све
иђаше
на
горе
.
Имањем
је
за
све
то
време
управљао
управник
г
.
Виндор
,
а
послови
су
одправљани
редовно
као
и
иначе
.
Такво
стање
беше
у
дому
и
на
имању
господара
плантажа
„
Викторије
“
г
.
Джемса
од
Уљома
.
ИВ
.
„
Атлант
“
је
јурио
преко
океана
,
носећи
на
својим
плећима
путнике
,
који
и
пођоше
са
шпањолске
обале
,
а
пловише
пут
Кубе
,
Јукатана
,
пут
Америке
.
На
њему
беху
и
наши
познаници
,
два
одана
срца
:
Бер
и
Аранка
са
својим
пратиоцем
Атахалпом
.
Мирно
сеђаху
они
на
крову
пароброда
.
Море
имађаше
умерен
ток
.
Они
посматраше
плаве
таласе
океана
,
који
се
равномерно
дизаше
и
спушташе
.
И
она
и
он
беше
ведрији
,
него
ли
последњих
дана
тамо
на
чврстој
земљи
,
на
континенту
,
ма
да
бродише
ка
врло
неизвесној
будућности
својој
.
Морска
путовања
увек
освежавају
,
изгледају
ведрија
,
веселе
и
тако
рећи
оживљују
тело
и
дух
у
тренуцима
када
ови
теже
да
се
успавају
,
да
узаме
.
Бер
опажаше
то
код
сваког
путника
,
нарочито
пак
код
себе
самога
.
Он
беше
на
обали
у
последње
време
суморан
,
натуштен
,
а
сада
за
неколико
дана
само
,
постаде
чио
,
гибак
,
пун
наде
и
идеала
.
Лађа
,
на
којој
су
се
возили
,
„
Атлант
“
била
је
својина
јукатанског
друштва
.
Беше
то
нека
здепаста
,
велика
и
стара
лађа
,
која
имађаше
непријатан
облик
каквога
ковчега
(
мртвачког
сандука
)
.
Ну
путовање
на
њој
постало
је
у
толико
пријатније
,
што
на
њој
не
беше
тако
много
путника
.
Па
ипак
њихов
пароброд
беше
претоварен
и
од
дна
лађе
до
врха
не
беше
слободног
простора
,
те
се
опажаше
нека
стешњеност
.
Сваки
се
путник
,
по
американски
,
користио
својим
лактом
,
то
су
радили
и
наши
путници
.
А
дешавало
се
и
то
,
да
међу
појединим
путницима
није
постајало
неко
особито
срдачно
опћење
.
Ну
то
најзад
и
није
било
баш
нужно
за
неколико
дана
путовања
,
јер
ће
се
прекосутра
већ
навести
па
мореуз
флоридски
.
У
том
се
на
,
до
тада
лепом
плавом
октобарском
небу
показа
нека
бразда
паре
,
која
се
виђаше
као
да
лежи
на
води
далеко
тамо
на
западу
,
где
је
сунце
имало
заћи
.
Боја
те
бразде
изгледаше
веома
чудновата
,
изгледаше
као
неки
жућкасти
ћилибар
.
Она
опомињаше
на
прашину
;
тако
беша
разређена
и
провидна
.
Капетан
лађе
гледаше
тамо
ка
тој
бразди
,
корманош
и
матрози
такође
окреташе
своје
погледе
на
ту
страну
.
Сунце
утону
у
ту
маглу
,
која
постајаше
све
већа
и
већа
и
обоји
је
бакарно
црвеном
бојом
.
У
бакарно-црвеној
боји
бљешташе
и
море
,
бакарно-црвена
беше
и
лађа
са
свиме
,
што
беше
тамо
амо
по
њој
,
као
да
све
то
беше
озарено
неким
чудноватим
бљеском
бенгалске
ватре
.
Ово
особито
осветлење
било
би
врло
лепо
и
интересно
,
да
тамна
слутња
нека
није
помутила
ову
величанствену
природну
појаву
.
Бер
опази
,
да
се
неприметном
брзином
снесе
у
доње
просторије
лађе
све
што
стајаше
на
крову
њеном
:
столице
,
клупе
,
столови
.
Све
што
стајаше
лабаво
повезаше
чврсто
и
притегоше
,
па
шта
више
и
оно
платно
с
крова
лађе
,
не
само
да
савише
већ
га
и
сасвим
скинуше
.
Одмах
за
тим
,
на
читав
сахат
раније
,
зазвони
звонце
за
вечеру
.
Све
то
даде
доста
материјала
путницима
,
да
размишљају
.
Бер
се
дубоко
беше
замислио
,
Аранка
сеђаше
крај
њега
јако
узбуђена
.
Свакоме
беше
јасно
,
да
се
толике
предохране
не
чине
због
какве
маленкости
.
Предстојала
је
нека
ужасна
бура
.
У
исто
време
и
сама
лађа
промени
свој
ток
и
са
јаким
грејањем
и
струјањем
казана
упути
се
према
ветру
,
у
место
да
иде
у
правцу
ка
сунчевом
изласку
.
Капетан
и
оба
морнарска
официра
не
видеше
се
при
јелу
,
а
празна
места
њихова
изгледаху
врло
страховито
.
И
сви
путници
већ
беху
добили
уверење
,
да
лађи
нешто
прети
и
да
се
вожња
не
може
сада
онако
непрекидно
наставити
,
као
што
до
сада
изгледаше
.
Вечера
иђаше
брже
но
обично
.
Људи
јеђаху
своје
бифтеке
ћутке
и
забринуто
.
Лупање
машина
,
које
сада
радише
највећом
снагом
,
представљаше
сада
не
тако
уобичајену
музику
при
овој
суморној
трпези
.
Од
једаред
се
чу
реч
„
циклон
“
,
а
то
је
значило
да
се
приближава
оркан
,
који
се
у
овим
пределима
каткад
у
часу
појави
и
опустошава
све
на
шта
наиђе
.
Тај
оркан
,
као
каква
колосална
вртуна
просеца
један
део
морске
површине
.
Поред
тога
Бер
је
добро
знао
да
се
у
таквом
случају
гледа
,
да
се
употреби
сва
могућа
сила
и
напон
коју
угаљ
и
водена
пара
могу
развити
и
коју
лађа
највише
може
издржати
,
те
да
се
отклони
из
домашаја
овог
опустошавајућег
ветра
.
Поред
свеколике
зебње
,
путници
се
тешише
тиме
,
што
лађа
беше
доста
удаљена
од
обале
,
што
немађаше
у
близини
спрудова
и
острва
на
овоме
степену
географске
ширине
.
До
групе
бахамских
острва
,
ка
којима
је
лађа
бродила
требало
је
још
пуних
16
часова
непрекидне
пловидбе
,
а
отуда
долажаше
и
сама
ова
бура
.
На
супрот
томе
чу
се
жив
разговор
међу
путницима
,
да
ваља
лађу
извући
из
центра
циклона
,
а
ако
се
то
не
успе
,
онда
ће
је
грдне
водене
чеврнтије
повући
у
унутрашњост
и
прекрити
је
таласима
,
који
се
као
куће
дизаху
по
оном
узбурканом
мору
.
У
том
случају
,
од
лађе
неби
могли
наћи
ни
једне
даске
:
сва
би
растурена
била
.
То
свакако
не
беше
баш
пријатна
околност
за
оне
који
се
налазаше
око
појединих
машинерија
.
Уз
то
још
настаде
и
ноћ
,
ноћ
густа
као
тесто
,
страховита
,
тајанствена
ноћ
.
Посуђе
од
јела
беше
однесено
,
путници
се
налазише
затворени
у
тесној
сали
пароброда
.
Ваздух
постајаше
све
несноснији
;
јер
сви
отвори
беху
затворени
,
а
лампе
,
које
ту
беху
обешене
,
простираше
неку
слабу
,
несигурну
светлост
по
овом
простору
,
који
препуњен
беше
људима
,
а
то
још
већма
повећаваше
запару
и
задах
онај
.
Да
би
положај
учинио
још
већма
непријатнијим
,
уђе
капетан
у
ту
салу
и
саопшти
:
да
се
приближава
циклон
,
коме
ће
сви
они
с
помоћу
Божјом
изаћи
на
сусрет
и
издржати
га
,
да
се
путници
повуку
у
своје
кабине
за
спавање
,
где
ће
ипак
обучени
лежати
,
а
поменуо
им
је
и
важну
предохрану
у
таким
приликама
,
да
сваки
свој
новац
,
своје
напире
и
друге
ствари
од
вредности
,
које
нису
много
тешке
,
мете
подасе
и
чува
.
То
свакако
није
мирисало
на
утеху
.
Сала
се
брзо
испразни
,
сваки
је
журио
у
своју
кабину
,
и
у
првим
тренуцима
чуло
се
само
журно
отварање
и
затварање
ручних
кофера
и
путничких
чантрица
.
За
то
време
тресло
се
подножје
лађе
од
неуморног
обртања
крме
,
од
знатног
убацивања
угља
у
ложионицу
и
отварање
и
затварање
паробродских
врата
.
Још
се
ништа
не
беше
чуло
о
бури
,
а
лађа
лебђаше
јаче
услед
свога
кретања
и
јаснога
просецања
водених
таласа
.
На
кров
није
смео
нико
излазити
,
седети
пак
у
трапезарији
на
тврдим
столицама
и
клупама
,
било
је
непрактично
.
Ништа
се
није
могло
видети
,
те
је
изгледало
као
најпаметније
лећи
на
постељу
и
ту
очекивати
шта
ће
од
свега
тога
бити
.
Тако
је
сваки
урадио
.
Тако
урадише
и
Бер
и
Аранка
,
те
легоше
једно
поред
другог
на
висећим
креветима
у
оној
узаној
кабини
,
коју
су
имали
на
расположењу
.
И
он
и
она
у
своме
животу
истина
су
каткад
имали
тако
затегнуте
тренутке
неизвесности
,
али
овај
затвор
у
овом
узаном
простору
при
овако
нечистом
ваздуху
и
јецању
,
стењању
и
молитвама
,
који
их
обавијаше
са
свих
страна
,
остао
је
неизгладим
на
сва
времена
.
Тако
прође
један
сахат
—
и
још
један
најзад
се
обелодани
.
Настаде
паклена
игра
.
Држаше
свакога
тренутка
,
да
се
лађа
преврнула
;
надчовечне
силе
морале
су
се
употребити
да
се
човек
чврсто
одржи
на
својој
постељи
.
Милијони
гласова
,
који
се
иначе
никада
нису
чули
,
бучаше
,
јаукаше
,
запомагаше
,
беснише
.
Поред
тога
овда
онда
чуло
се
треперење
,
као
плачни
звук
паробродског
звона
,
чегртање
,
звекетање
ланаца
,
ломљава
и
окршај
изнад
и
испод
њих
.
После
тога
окршај
попусти
,
и
ако
се
лађа
још
као
пијана
лелујала
горе
доле
,
овамо
и
онамо
,
застајкивала
,
окретала
,
тресла
и
тонула
.
Постепено
настаде
и
кретање
машинерија
и
све
дану
душом
.
Сваки
је
осетио
,
да
је
грдна
опасност
савладана
и
да
је
најтежа
неприлика
отклоњена
.
Беров
сахат
показивао
је
2
сата
по
поноћи
.
Путници
напустише
своја
лежишта
.
На
спавање
нико
није
ни
мислио
.
Веселим
и
разведреним
лицем
јурну
све
,
што
је
трчати
могло
,
у
трпезарију
.
Тамо
одврнуше
лампе
јаче
и
сваки
оеђаше
ишчекујући
да
се
ускоро
појави
капетан
и
да
објасни
о
положају
овога
догађаја
и
о
стању
лађе
.
Вода
се
беше
тако
умирила
,
да
је
лађа
опет
наставила
своје
нормално
нихање
,
које
причињаваху
велики
океански
таласи
.
Капетан
је
ваљда
успео
,
да
срећним
маневрисањем
и
јаким
машинама
,
које
могаше
оваки
пароброд
да
издржи
,
измакне
тако
далеко
од
вртуне
,
да
је
лађа
била
захваћена
само
ободом
циклона
.
То
је
право
савршенство
морнарске
вештине
и
огромна
срећа
—
али
зашто
капетан
не
силази
доле
,
да
их
извести
о
успеху
и
да
их
ослободи
овога
затвора
?
Путници
се
почеше
опет
узнемиривати
,
куцаше
у
врата
и
захтеваше
да
се
отворе
.
Па
ипак
се
нико
не
појави
да
задовољи
оправдане
жеље
њихове
.
На
крову
владаше
тајанствена
тишина
,
чуо
се
само
неки
чудновати
шум
,
неко
страховито
праскање
и
неко
особито
зујање
,
које
није
могло
долазити
ни
од
ветра
ни
од
воде
.
Сад
чуше
да
раде
шмркови
,
чију
је
радњу
пратило
силно
шуштање
.
Сад
је
већ
и
стрпљење
путника
превршило
.
Затворена
врата
брзо
прскоше
—
чу
се
јасан
страховит
узвик
.
У
место
свежег
ваздуха
у
ове
просторије
уђе
загушљив
дим
.
Они
,
који
беху
испод
степеница
беху
осветљени
неким
црвенкастим
сјајем
.
Све
се
тискаше
на
више
.
Сад
више
не
беше
никаква
сумња
,
лађа
је
горела
,
из
отвора
на
предњем
делу
дизала
се
пара
и
зара
.
Дебели
млазеви
воде
изливали
се
тамо
,
али
чудновато
беше
,
да
водена
пара
не
извираше
из
овог
отвора
,
већ
силно
допираше
са
стране
машинерија
,
из
једног
прозорског
отвора
готово
у
средини
лађе
.
Из
тога
се
јасно
видело
,
да
је
пожар
захватио
много
већи
простор
,
те
се
није
ни
могло
мислити
на
угушивање
ватре
.
Та
жалосна
истина
муњевитом
брзином
прође
кроз
све
путнике
;
јер
искуљала
гомила
света
стајаше
пред
тим
двоструким
,
сјајним
стубом
дима
преплашена
,
укочена
,
нема
.
Овим
тренутком
користио
се
капетан
,
те
од
шмркова
приђе
путницима
.
Изгледаше
блед
као
мртвац
,
гологлав
,
а
мокра
коса
замршено
је
висила
низ
лице
.
-
Джентлмени
!
отпоче
он
,
глас
му
је
дрхтао
,
а
дисао
је
врло
тешко
.
У
предње
оделење
где
смо
натоварили
робу
,
морала
је
пасти
нека
лампа
и
то
поодавна
.
То
оделење
гори
и
ми
имамо
мало
наде
,
да
ћемо
моћи
постати
господари
ватре
.
Па
ипак
ја
верујем
,
да
ћемо
моћи
одржати
лађу
до
сванућа
.
Ми
нисмо
тако
далеко
од
правца
за
Хајити
,
те
ћемо
у
скоро
срести
друге
лађе
.
Ваше
пртљаге
,
џентлемени
,
морате
изгубити
;
јер
се
више
не
може
отићи
у
магацин
.
Ватра
се
морала
појавити
још
пре
неколико
часова
;
ми
је
нисмо
приметили
,
јер
сву
пажњу
бесмо
управили
на
то
да
лађу
ослободимо
од
циклона
.
Ја
вас
молим
сада
,
џентлмени
,
да
се
помирите
са
овим
,
да
се
стишате
и
да
ми
помогнете
.
Ко
хоће
да
ради
на
шмрковима
,
те
да
уморне
раденике
одмени
,
учиниће
велику
доброту
.
Остале
молим
,
да
се
повуку
на
задњи
крај
лађе
.
Пре
сванућа
,
милостивом
Божјом
помоћу
,
ватра
још
неће
моћи
допрети
до
тога
краја
.
Док
је
капетан
изговарао
ове
речи
,
међу
путницима
владала
је
гробна
тишина
.
Доста
је
,
што
су
га
страховито
пратила
шкрипања
шмркова
,
зујање
и
хука
пожара
,
цврчање
и
шиштање
воде
,
која
га
је
гасила
.
Бер
се
осећао
сувише
слаб
за
помоћ
на
шмрковима
,
те
се
са
Аранком
и
већином
путника
повукоше
на
задњи
кров
лађе
.
Машине
су
престале
радити
,
ваљда
с
тога
,
да
умање
промају
ваздуха
.
Брод
се
сам
креташе
.
Сада
први
пут
после
осам
дана
не
осетише
под
својим
ногама
обичну
лупњаву
,
дрмускње
,
које
је
некад
казивало
,
да
лађа
иде
својим
путем
.
Утисак
тај
беше
посве
жалостан
,
мучан
.
Изгледаше
да
је
брод
изгубио
своју
душу
,
као
да
је
умр’о
,
као
лешина
,
која
је
лебдила
по
води
.
Међу
путницима
,
није
се
водио
никакав
разговор
.
Сваки
размишљаше
о
страховитој
збиљи
положаја
и
сви
укочени
очекиваше
појаву
дана
.
Али
од
ње
пак
беху
још
много
удаљени
.
Тек
је
било
3
сата
по
поноћи
,
а
у
октобарским
данима
се
