битисе
онда
мучити
толики
испосник
?
«
...
лагано
,
неосетан
,
удаљити
се
са
свој
место
и
побећи
у
шум
.
са
нов
,
зачуђено-преплашеним
,
осећање
бацити
се
на
мек
планински
постеља
,
обрнути
глава
у
небо
,
и
загледати
се
у
мека
,
нежан
дубина
небесан
плаветнило
...
исто
,
као
што
бити
и
на
Маљен
,
треперити
и
одсјајкивати
лазуран
плаветнило
,
под
он
заиграти
неки
млечно-бела
,
танк
као
паучина
,
провидан
измаглица
,
који
сањалачки
душа
улевати
неки
тајанствен
смисао
...
докле
,
ах
,
докле
хтети
се
трпети
овај
мука
,
овај
неизвесност
?
!
...
где
јесам
истина
?
у
шта
јесам
живот
?
где
јесам
онај
права
?
...
оно
,
за
чим
се
он
непрестано
гонити
и
не
налазити
он
!
?
...
да
ли
јесам
Антонија
и
Пахомије
заиста
постојати
,
или
јесам
тај
обичан
,
побожан
прича
?
!
...
јер
у
свет
књига
писати
један
,
а
у
живот
јесам
нешто
сасвим
друго
,
друкчије
...
он
јесам
почети
живети
као
свет
Антонија
,
а
овамо
он
звати
да
привређивати
кућа
,
који
он
хранити
,
јер
и
он
требати
јести
.
и
најгоре
јесам
тај
,
што
се
морати
јести
!
...
Смишљао
јесам
да
бежати
у
какав
пустиња
,
или
у
општи
удаљен
место
од
свет
,
али
се
некако
јесам
,
на
основа
стечен
знање
у
школа
досетити
,
да
у
Србија
немати
никакав
пустиња
...
А
да
отићи
у
какав
непролазан
огроман
планина
,
како
хтети
се
хранити
?
...
ах
,
проклети
тело
,
овај
грешан
обао
дух
човеков
,
како
он
називати
свет
испосник
,
онај
јесам
узрок
сав
!
оно
не
да
човек
живети
како
бити
требати
!
...
али
како
јесам
толики
испосник
савладати
,
умртвити
овај
слабо
,
подложан
трулеж
,
ништавило
?
тај
јесам
зар
сав
тај
гатка
?
!
...
.
и
владика
он
сад
поручити
да
се
не
удаљивати
много
из
манастир
,
хтети
да
он
уписати
у
школа
,
да
он
увести
у
свет
,
ко
се
сам
инок
одрећи
...
и
отац
Сава
,
оно
ланути
у
подрум
,
са
прота
,
што
изговорити
о
свет
,
па
данас
овај
са
тетак
,
па
Велимир
онај
вече
,
па
онај
господин
на
ручак
!
...
А
овамо
страшан
заклетва
,
и
правило
,
и
углед
на
толики
испосник
!
...
како
јесам
тај
?
сав
се
помешати
,
па
се
не
видити
ништа
!
...
А
младић
бити
хтети
видети
права
истина
,
прав
живот
...
А
весело
,
сјајан
плаветнило
над
он
чисто
се
смешкати
,
прелив
се
и
блистати
,
позивати
сав
млађан
срце
,
да
се
под
његов
светао
покров
весео
,
радовати
и
—
живити
...
XXИВ
ево
он
опет
у
чудан
,
варљив
свет
,
за
чим
он
јесам
негда
срце
толико
вући
!
са
груб
камилавчица
на
глава
,
обући
у
неки
узак
,
неспретан
мантија
,
превити
се
наш
смеран
Леонтије
у
двориште
богословијски
,
са
исто
онако
,
као
и
у
гимназија
,
потуљен
,
дубоко
сакривен
очи
,
и
оборен
глава
.
око
он
се
гуркати
,
загледати
он
с
чуђење
његов
друг
из
гимназија
,
сада
богослов
,
подсећати
он
на
његов
цензорство
,
на
свој
несташица
,
и
запиткивати
он
о
манастир
,
о
калуђерство
,
о
многи
весео
ствар
...
гле
,
како
се
овде
бурно
живити
,
и
како
јесам
овај
живот
сасвим
друкчији
!
...
и
овде
сваки
знати
шта
хтети
,
и
ники
не
размишљати
много
о
живот
.
сав
се
тај
кретати
само
,
по
неки
,
давно
утврђен
,
поредак
...
и
сваки
јесам
задовољан
свој
стање
(
тако
се
он
чинити
)
,
и
не
сећати
се
да
потражити
што
узвишен
,
свет
...
али
,
они
јесам
други
...
сав
овај
младић
!
јер
гле
,
зар
не
изгледати
он
међу
она
као
врана
међу
голуб
!
зацрнити
се
сав
,
покуњити
се
...
а
они
живо
скакутати
,
прелетати
,
витлати
се
...
и
његов
живот
морати
бити
друкчији
,
по
други
ред
.
зато
он
и
одвајати
у
засебан
соб
,
одређивати
он
нарочит
правило
и
дужност
.
Пролећу
месец
за
месецима
,
а
у
глава
побожан
монах
витлати
се
све
нејасан
,
сав
таман
слика
,
мешати
се
нешто
густо
и
неразговетно
као
тесто
,
мутити
се
пређашњи
јасан
,
одредити
намера
...
некакав
непојмљив
предавање
из
логика
и
психологија
невешт
професор
,
некакав
чудан
,
високоучен
историја
старозаветни
текст
,
са
сипање
необичан
име
католички
и
протестантски
богослов
-
научењак
,
некакав
причање
из
реторика
и
књижевност
...
сав
се
тај
мешати
у
његов
глава
,
постајати
теже
од
олово
,
таман
од
ноћ
...
гле
,
и
друг
његов
,
који
имати
прописно
школовање
,
напрезати
се
и
често
пута
дизати
рука
од
досадан
,
тежак
задаћа
.
А
како
хтети
он
!
...
него
,
имати
и
леп
ствар
,
на
пр
.
библиски
историја
...
тај
он
занимати
веома
,
и
он
јесам
ипак
задовољан
...
и
сав
исто
онако
,
као
што
јесам
пре
неколик
година
бити
:
ђак
јурнути
после
предавање
у
двориште
,
скакати
,
смејати
се
,
бацати
камен
с
раме
,
викати
...
кад
лупнути
црквен
звоно
,
окупити
се
и
онако
исто
,
као
некад
што
јесам
гледати
,
улазити
смерно
у
црква
...
и
сав
тај
запливати
у
општи
талас
живот
,
па
се
веселити
по
он
,
радити
и
живити
.
А
он
,
онако
исто
,
као
некадањи
стидљив
ђак
,
одвојити
се
у
крај
и
осећати
се
туђина
у
тај
весео
,
живахан
друштво
...
и
тај
вечито
гледање
примамљивати
,
весео
,
млад
живот
,
лагано
стварати
и
у
његов
душа
тајна
жудња
за
оваки
живот
...
загледати
се
,
а
пред
он
се
све
тако
весело
комешати
,
веселити
и
живити
!
...
о
,
како
јесам
лепо
тако
живети
!
...
али
се
он
сећати
вазда
,
да
такав
живот
јесам
за
он
...
тај
он
се
заклети
сам
бог
!
и
он
хтети
одржати
заклетва
...
одмор
после
први
школски
година
провести
отац
Леонтије
на
пут
,
пратећи
свој
владика
по
епархија
,
из
манастир
у
манастир
.
овај
он
путовање
толико
збунити
,
и
помести
он
и
иначе
нејасан
поглед
на
живот
и
будућност
,
да
више
скоро
ни
о
шта
јесам
мислити
.
ићи
тако
лагано
за
време
,
као
и
сав
свет
манастирски
,
не
мислити
шта
хтети
донети
сутрашњи
дан
,
шта
ли
понети
ноћ
.
посматрати
редом
старешина
и
калуђер
по
манастир
,
и
долазити
до
закључак
,
да
јесам
његов
манастир
доста
одвојити
,
да
се
у
он
још
по
мало
знати
за
бог
...
А
овај
куд
проћи
...
страх
он
поновити
у
памет
сав
оно
,
што
видити
и
чути
!
и
дахнути
душа
кад
стигнути
у
Београд
,
и
наставити
сав
скроман
,
повучен
,
миран
живот
...
други
година
,
услед
велик
посао
у
школа
и
у
црква
,
проћи
он
брзо
,
и
он
се
зачудити
:
кад
пре
доћи
други
одмор
!
...
после
два
година
одсуствовање
,
ево
он
опет
у
свој
кућа
.
сад
јесам
тек
отац
Леонтије
разумети
шта
јесам
он
овај
манастир
,
сад
јесам
схватити
значај
»
постриг
«
,
као
јединог
свој
уточиште
...
како
се
радовати
,
кад
јесам
на
последњи
завојица
угледати
широк
позлаћен
крст
на
црвен
кубе
,
кад
се
забелити
зграда
и
доградити
,
који
се
лепити
и
гомилати
један
уз
други
,
један
преко
други
,
као
гљива
...
кад
се
указати
прозор
од
ћелија
и
на
један
мрднути
калуђерски
лице
,
кад
затрести
и
загрувати
лак
таљижице
по
помошћен
улазак
испод
звонара
...
Шта
јесам
овај
...
у
двориште
сав
калуђер
?
гле
,
и
отац
Сава
стајати
на
доксат
,
гледати
,
радознало
и
река
бити
смешкати
се
!
јесам
тај
,
ваљада
,
због
његов
долазак
?
...
гле
,
двориште
...
сав
оно
исто
!
...
само
међу
калуђер
стајати
огроман
,
угојен
ован
,
са
дебео
,
вештачки
у
вис
управљен
рог
,
и
гледати
права
у
отац
Василијан
.
Леонтије
се
досетити
,
да
хтети
тај
бити
нов
Василијанов
пасија
...
Ена
и
тетак
!
...
Смеши
се
онако
исто
глупо
,
с
разјапљен
вилица
,
затим
он
нешто
говорити
и
махати
рука
.
кад
сићи
с
кола
,
друг
се
сав
склонити
у
страна
,
дати
он
отворити
пут
.
он
се
осмехнути
на
она
,
и
као
да
она
говорити
лице
и
очи
:
»
ја
бити
се
са
сав
сад
ижљубити
,
али
видити
!
«
...
и
он
журно
,
весело
и
скромно
пројурити
поред
она
,
видити
само
весео
осмех
,
и
прићи
архимандрит
.
»
Ал
јесам
оседети
!
...
гле
,
од
куд
овај
!
...
и
какав
јесам
овај
нов
старачки
глас
,
са
шушкање
и
промукао
крештање
!
«
...
чудити
се
он
,
прилазити
свој
духован
отац
,
осећати
овај
тренутак
према
он
необичан
нежност
.
—
А-а
...
гле
,
омаљавити
!
...
добро
,
добро
...
хајде
,
поздрав
се
и
са
друг
,
прокрештати
отац
Сава
слаб
глас
.
Леонтије
се
вратити
друг
.
кад
проћи
поред
тетак
,
она
подигнути
рука
према
глава
он
,
али
он
промакнути
брзо
,
а
она
он
добацити
:
—
Лола
!
...
Василијан
истрчати
напред
,
церекати
се
по
свој
обичај
и
пружати
рука
.
—
Хи-хи-хи
...
богослов
!
...
А
Леонтије
,
поштовати
црквен
правило
:
»
вејати
по
чин
да
бивајет
«
,
прићи
прво
Арсеније
,
који
се
обрадовати
толики
пажња
према
себе
,
и
лепо
се
пољубити
с
млад
брата
.
—
Род
...
добро
доћи
!
промуцати
он
,
стидети
се
учеван
богословац
,
који
са
сам
владика
путовати
,
као
што
се
обично
сав
сеоски
становник
збунити
и
ушепртљати
,
кад
она
доћи
из
град
,
после
дуг
одсуство
,
какав
члан
њихов
породица
.
Ижљуби
се
с
Василијан
,
Нићифор
,
Велимир
;
поздрав
се
с
Ђока
,
после
ко
он
прићи
још
два
непознат
,
неотесан
сељаче
.
све
,
као
што
јесам
и
бити
!
...
само
Велимиров
брчић
постати
густ
и
црн
,
и
он
се
сад
држати
некако
сасвим
друкчије
...
независан
,
озбиљан
.
немати
ни
шта
ђачки
...
—
Кажем
ја
:
хтети
рога
на
он
!
А
?
...
узвикивати
задовољан
Василијан
,
чешкати
свој
љубимац
по
узак
чела
.
—Одиста
...
гле
!
потврдити
и
Нићифор
.
—
Знаш-
.
.
овај
напад
сав
странац
,
макар
бити
и
калуђер
.
А
ја
казати
да
ти
хтети
.
паметан
јесам
морити
...
и
Василијан
ширетски
бацити
око
на
доксат
,
—
и
ако
јесам
ован
!
Леонтије
сад
,
после
овако
љубазан
и
невиђен
у
манастир
дочекати
,
не
бити
ни
овај
рогоњин
пажња
према
он
необичан
.
он
се
само
весело
и
блажено
освртати
око
себе
,
старати
се
да
сам
очи
показати
друг
колико
јесам
он
мити
,
јер
не
моћи
још
реч
прозборити
.
—
А
квасија
јесам
,
родити
,
заборавити
купити
,
а
?
...
питати
он
брижан
отац
Арсеније
.
Леонтије
он
осмех
одговарати
да
јесам
забораван
,
и
обртати
се
да
ићи
архимандрит
на
разговор
.
—
она
,
јесам
знати
...
који
прапорац
и
мали
звонце
,
да
окитити
рог
овај
обешењак
!
...
ала
,
што
се
не
сетити
да
ти
поручити
!
...
—
одиста
!
поновити
Нићифор
малопрешњи
тврђење
,
и
затим
се
сав
разићи
по
двориште
...
у
вече
,
кад
остати
јесам
у
свој
ћелија
,
Леонтије
се
стати
прибирати
.
овакав
дочек
изненадити
бити
свако
,
а
он
јесам
сасвим
помести
.
он
јесам
навикнути
на
онај
општи
хладан
,
себичан
тон
,
који
влада
у
сав
манастир
.
сваки
живити
за
себе
,
и
ники
се
не
тицати
радост
или
невоља
други
он
.
Мог
ко
одсуствовати
годинама
,
па
кад
се
вратити
,
дочекати
он
хладан
поглед
сабрат
он
,
који
као
да
говорити
:
»
А
,
доћи
јесам
!
«
А
овај
сад
све
бити
друкчије
...
и
сам
отац
Сава
искрено
он
дочекати
.
Омекшао
старац
,
постати
благ
и
приступачан
као
дете
.
Леонтије
се
бојати
прекор
због
нов
одело
,
који
јесам
у
Београд
,
на
рачун
манастирски
,
начинити
.
отац
Сава
одобрити
тај
издатак
.
сав
јесам
око
млад
гост
приступачно
,
весело
,
искрено
...
неко
лупнути
о
врата
,
и
зачути
се
Велимиров
глас
:
—
Лака
ноћ
,
Лека
!
...
Леонтије
отворити
врата
и
стати
пред
други
.
—
куд
хтети
?
запитати
он
чудити
се
.
—
Кући
...
одговорити
Велимир
отезати
,
а
Леонтије
он
тек
сад
погледати
с
чуђење
и
нем
питање
:
»
какав
кућа
?
Чијој
кућа
?
«
...
—
зар
ти
јесам
јавити
...
оженити
јесам
се
пролетос
.
сад
ја
јесам
Вид
...
—
ти
...
ти
се
оженити
!
...
ко
хтети
ја
јавити
!
Имаш
свој
кућа
!
...
овамо
!
...
и
Леонтије
увући
свој
други
у
соб
,
посадити
он
да
сести
,
па
и
јесам
сести
и
загледати
се
у
он
...
изгледати
он
сад
као
неки
необичан
лице
,
о
ко
јесам
много
слушати
,
али
он
до
сад
јесам
видети
.
зато
он
он
још
данас
изгледати
друкчији
!
—
говорити
,
забога
,
како
јесам
тај
?
...
ја
још
не
веровати
.
Шта
сад
радити
?
—
како
?
...
Венчао
се
,
брата
,
као
сав
свет
,
и
сад
славити
бог
.
јесам
још
напустити
манастир
...
не
знати
како
хтети
тај
.
Жао
ја
.
—
А
где
ти
јесам
жена
?
—
и
тамо
и
амо
.
,
.
.
Час
код
наш
кућа
,
час
код
свој
мајка
.
јесам
,
знати
,
још
скућити
...
—
А
жао
тај
манастир
,
а
?
—
Жао
ја
,
што
јесам
се
навикнути
.
и
да
ја
јесам
некако
да
овако
остати
једнако
...
—
Па
како
...
причати
ја
!
јесам
ли
боље
тако
,
него
овај
што
ја
радити
?
—
хе
,
јесам
ли
боље
!
...
ти
јесам
се
завуко
у
свој
ћелија
,
па
куњати
тако
до
век
.
и
не
знати
ни
јесам
шта
радити
и
зашто
живити
...
тек
тако
само
да
се
протерати
година
,
ка
отац
Сава
...
—
А
тај
...
зашто
ти
живити
?
узвикнути
калуђер
грозничаво
и
упиљити
очи
у
други
,
да
бити
он
из
сам
дух
извући
жељен
одговор
.
Велимир
полустидљиво
обор
глава
и
одговорити
:
—
Чекај
...
.
кроз
неколик
месец
видети
...
ако
бог
да
.
—
како
...
зар
због
тај
живити
?
зачудити
се
Леонтије
.
—
А
због
шта
ти
живити
?
насмејати
он
се
друг
.
—
ја
...
ја
,
брата
,
сад
не
знати
.
Велимир
се
грохот
насмејати
.
настати
ћутање
.
—
А
Јованка
једнако
распитивати
за
ти
.
јесам
се
још
удати
,
насмејати
се
он
дизати
се
.
—
де
ти
...
ђаволити
!
одговорити
монах
,
обарати
очи
к
земља
.
»
хм
...
сад
јесам
омекшати
...
не
праћати
се
више
!
«
...
помислити
ђак
и
поћи
к
врата
.
—
куд
хтети
?
...
седити
још
.
—
Е-е
...
да
ти
знати
шта
ја
сад
чекати
!
мек
постеља
,
млад
и
згодан
женица
и
...
згрчити
се
тако
заједно
,
па
нит
’
јесам
ми
врети
илински
,
ни
хладан
божићни
ноћ
!
...
А
тај
куњати
тако
!
лак
ноћ
!
»
он
,
прост
сељак
,
и
знати
се
наћи
у
живот
,
знати
зашто
живити
...
стати
мислити
калуђер
.
А
ја
не
знати
шта
јесам
овај
бити
до
сад
,
и
ко
јесам
сав
тај
требати
...
да
ли
јесам
ја
требати
бог
?
!
...
А
видити
тамо
...
и
владика
и
сав
онај
учеван
калуђер
...
и
не
падати
она
на
ум
јарам
Христов
!
«
...
Прошла
јесам
давно
поноћ
,
а
у
мисао
узбуђен
монах
прелетати
сав
саблажњив
слика
из
Велимиров
брачни
живот
,
мешати
се
ту
нешто
и
Јованка
,
и
он
јесам
...
и
сав
он
се
више
не
спавати
...
напослетку
свести
сав
хаос
од
ноћни
размишљање
на
овај
:
»
требати
живети
—
како
јесам
се
бог
заклети
.
ако
не
моћи
бити
Антонија
,
моћи
остати
поштен
и
побожан
калуђер
!
«
XXВ
отац
Сава
приређивати
изненадно
велик
гозба
.
један
архимандрит
,
његов
добар
школски
друг
,
старешина
манастирски
чак
на
други
крај
Србија
,
доћи
посао
у
Крагујевац
,
па
свратити
на
виђење
стар
други
.
за
архимандрит
поћи
,
као
навикнут
овчица
на
солило
,
окружни
прота
и
три
виша
чиновник
.
Ручак
јесам
справити
на
брз
рука
,
али
домаћински
:
поклати
се
читав
чопор
младина
.
у
четири
час
,
сит
,
пијан
и
весео
,
отпутовати
и
гостити
и
отац
Сава
у
суседни
манастир
,
где
хтети
преноћити
,
па
сутра
се
вратити
у
град
.
дан
празнични
.
сунце
бити
косо
,
али
не
допирати
у
ходник
,
где
се
угибати
широк
сто
,
под
терет
судовати
,
препун
јела
и
пиће
.
Калуђери
,
ђак
,
момак
,
чисто
занемети
од
изненађење
...
мислити
јесам
да
хтети
и
овај
леп
празнични
дан
проћи
досадно
,
тешко
,
јер
отац
Сава
не
показивати
од
јутрос
воља
да
се
куд
кретати
.
ако
и
изићи
до
механа
,
да
изиграти
са
механџија
и
који
трговац
жандар
,
ипак
се
не
смести
ники
удаљавати
чак
у
село
.
али
судбина
послати
изненада
гост
...
и
калуђер
се
чисто
плашити
,
да
овај
јесам
само
сан
?
...
обилазити
око
сто
,
згледати
се
и
смешкати
...
док
отац
Арсеније
не
ускочити
у
зачеље
и
брижно-слатким
поглед
привући
себе
један
тањир
.
Калуђери
,
Велимир
и
тетак
поседати
за
сто
.
Ђаци
и
момак
изнети
на
двориште
,
под
хладовит
и
сенаст
липа
,
што
добити
за
јела
,
и
пун
канта
вино
.
Отпоче
прав
,
поверљив
,
слободан
пир
,
где
се
ники
не
устручавати
ни
од
реч
ни
од
дело
.
пир
затворен
,
усамљен
,
повучен
у
себе
,
стегнут
строгост
управа
душа
,
који
одједном
добити
непрегледан
,
бескрајан
као
океан
слобода
!
...
—
ликовати
днес
,
Сион
!
!
...
завапити
срећан
,
одушевљен
глас
Василијан
,
седати
до
Леонтије
и
тапкати
он
по
плећа
.
—
овај
,
родити
,
узвикнути
Арсеније
нов
јасан
глас
:
да
се
провеселити
у
част
наш
мио
сабрат
...
отац
Леонтије
!
Хоћемо
ли
?
...
—
Живео
!
...
загрмети
сложан
глас
око
сто
.
—
Живео
!
...
одјекнути
глас
испод
липа
.
Леонтије
се
само
зајапурити
,
поглед
с
раширен
у
блажен
смех
уста
друг
и
не
умеде
ништа
одговорити
.
само
помислити
у
себе
:
»
Божа
...
како
јесам
диван
овај
Арсеније
!
...
и
сав
...
сав
јесам
ја
као
браћа
!
ето
живот
!
«
...
вино
се
пенити
,
преливати
се
,
просипати
се
!
...
Чаша
за
чаша
облетати
,
а
дружина
сав
весео
...
све
бесан
...
све
помаман
!
...
Већ
се
отимати
око
место
до
тетак
,
пребацити
она
по
двојица
рука
око
врата
и
терати
јесам
да
певати
из
сав
глас
...
весеље
повезан
и
одједном
пуштен
на
слобода
двоножац
!
...
Леонтије
се
подати
сав
овај
изненадан
,
плаховит
поводња
,
у
који
запливати
сав
његов
друг
.
тај
околност
,
што
јурнути
у
ватра
весеље
сав
одједном
,
сачувати
он
од
размишљање
.
као
да
бити
повезати
за
она
,
повући
он
у
вртлог
младићски
буран
пијанка
.
око
он
хукати
,
грмити
и
гудети
разигран
талас
бесан
поводња
,
и
он
,
услед
овај
хука
,
више
ништа
не
чути
и
не
видити
,
до
необичан
,
искривљен
и
занесен
весеље
и
пиће
лице
свој
друг
...
у
неки
доба
Василијан
дозвати
шумар
и
воденичар
,
и
послати
она
некуд
.
Калуђери
сав
,
осим
Леонтије
,
весео
намигивање
и
климање
глава
,
одобрити
тај
поступак
.
Велимир
се
неколико
пута
значајно
погледати
с
Нићифор
па
са
Василијан
.
моћи
се
опазити
,
да
се
спремати
извршење
некакав
општи
,
раније
смишљен
план
,
с
који
се
,
како
изгледати
,
Велимир
не
саглашавати
потпуно
...
али
вино
не
да
дуго
мислити
...
Велимир
махнути
рука
безбрижно
и
весело
,
и
опет
се
наставити
пијанка
...
тетак
издати
и
глава
и
нога
.
једва
јесам
одвући
на
њен
постеља
.
А
Леонтије
све
играти
пред
очи
весело
,
сјајно
,
са
неки
лак
,
паучинаст
измаглица
.
он
још
разазнавати
све
око
себе
,
видити
шта
се
радити
и
разумети
да
јесам
пијан
.
и
тај
он
сазнање
сад
ни
мало
не
жалостити
и
не
бунити
.
напротив
,
он
се
све
више
чудити
пријатан
,
раздраган
,
бескрајно
срећан
осећање
,
који
он
обузети
цео
.
какав
противност
његов
досадањи
дремљив
,
вечно
празан
,
полумртав
живот
!
...
гле
,
како
крв
врити
,
кључати
...
како
бити
дамар
јако
...
како
се
срце
разиграти
,
па
он
тесати
досадањи
скучен
простор
!
...
А
душа
се
надимати
и
хтети
ширина
,
простор
,
светлост
...
А
онај
паучинаст
измаглица
постајати
сав
густ
и
влажан
,
у
глава
се
осећати
сав
јак
стезање
,
као
процеп
,
снага
почињати
слабити
...
бркати
се
у
памет
реч
друг
,
не
распознавати
се
више
јасно
њихов
лице
,
сав
се
помешати
и
претворити
у
некакав
велик
осветљен
круг
,
који
се
превртати
по
сто
,
па
онда
играти
...
игра
...
игра
...
Леонтије
не
разумети
и
не
видити
ништа
више
.
подупрети
ослабео
рука
тежак
глава
,
па
послушно
испити
чаша
што
он
поднети
и
опет
се
подупрети
и
гледати
како
се
овај
под
од
цигља
(
он
не
знати
да
јесам
тај
под
од
цигља
)
претворити
у
ватрен
,
издубен
као
сач
,
небо
,
па
се
обртати
,
игра
...
и
осећати
како
се
његов
столица
понети
некуд
у
страна
,
па
отићи
,
отићи
...
и
он
носити
,
накривити
у
страна
...
и
глава
сав
ниже
падати
,
а
онај
ватрен
сач
почињати
тамнети
...
и
неки
он
дигнути
у
висина
са
цео
столица
,
па
љуљати
,
љуљати
...
А
у
глава
сав
тежити
...
дубок
ноћ
...
разлити
се
јасан
летњи
месечина
,
па
се
и
кроз
густ
шум
видити
путовати
као
на
облачан
дан
.
спустити
се
лак
ноћни
хладовина
па
успављивати
и
људи
и
животиња
и
бубица
...
и
цврчак
ливадски
сад
јесам
до
песма
;
требати
се
одморити
,
па
хтети
опет
на
посао
...
некакав
необичан
црн
дружина
излазити
из
шум
и
ступати
на
ливада
.
треперити
сребрн
светлост
преко
чист
обрађен
поље
,
а
овај
тајанствено-слатко
светлуцање
и
овај
поглед
на
немо
осветлити
покривати
,
што
се
спустити
на
земља
,
мамити
душа
некуд
напред
,
и
сав
се
човек
тада
нешто
хтети
...
и
он
бити
тихо
и
весело
полетети
тамо
...
у
тај
тајанствен
,
нем
,
осветљен
тишина
...
али
дружина
ићи
лагано
и
весело
,
ники
не
заносити
диван
призор
,
ники
јесам
до
ноћни
маштање
...
.
видити
се
пред
она
котар
;
тамо
јесам
саденути
сена
,
гумно
и
стог
слама
.
тамо
јесам
се
браћа
упутити
...
Леонтије
ретко
кад
осетити
да
стајати
нога
па
земља
.
водити
он
,
управо
носити
на
рука
,
Василијан
и
Нићифор
,
а
отац
Арсеније
пред
она
,
са
накривљен
шубара
на
глава
и
подигнут
у
вис
рука
,
пуцкати
прст
,
окретати
се
око
себе
и
весело
подигравати
...
одједном
нанети
ветар
мирис
свеж
слама
.
Леонтије
само
осећати
да
се
земља
под
он
једнако
љуљати
и
да
он
овај
мирис
скорашњи
слама
сав
више
привлачити
.
А-а
...
ту
хтети
да
се
спавати
!
али
он
друг
наслањати
на
врљика
разграђен
котар
,
и
он
стајати
тако
и
мртвачки
обарати
пијан
глава
...
он
не
знати
да
ли
што
чути
или
осећати
,
али
он
се
чинити
да
спавати
и
у
сан
осећати
леп
мирис
слама
и
чути
некакав
необичан
разговор
...
—
од
куд
овде
женски
?
чудити
се
он
у
сан
,
и
све
више
осећати
онај
празнични
мирис
намазати
девојачки
кос
,
који
јесам
запамтити
од
свој
сестра
.
и
тај
он
мирис
заносити
,
опијати
...
и
сав
ближе
прилазити
и
сав
јаче
стегнути
...
и
видити
у
сан
,
да
близу
он
заударати
из
грло
пијан
човек
...
и
промицати
један
камилавка
,
шта
ли
јесам
...
А
земља
се
све
више
љуљати
...
љуљати
...
и
онај
мирис
кос
занос
...
и
чатал
,
о
који
се
одупрети
,
попуштати
у
натраг
и
лети
...
лети
...
Леонтије
пружати
рука
напред
и
у
страх
хватати
се
за
нешто
покретан
,
миришљав
,
врео
,
у
сан
не
моћи
да
разазнати
шта
јесам
...
сав
тежина
тело
преносити
напред
...
и
одједном
осећати
да
под
он
нестајати
земља
...
он
летити
или
падати
,
а
око
он
шуштати
и
мирисати
сламати
и
намазати
кос
...
Тишина
...
само
по
неки
цврчак
зрикнути
,
и
залелујати
се
тих
,
сањив
ноћни
лахор
,
успављивати
узбуђен
,
пијан
глава
...
зор
!
беласати
се
густ
роса
по
потес
,
а
тамо
иза
громадан
,
тајанствено-црних
планина
,
обележавати
се
сјајан
котур
,
који
хтети
за
мало
,
кроз
неколик
тренутак
,
прснути
блистав
као
ватра
,
диван
као
рубин
руменило
...
Леонтије
се
пренути
и
одмах
се
стрести
од
јутрењи
студ
,
који
он
обузети
свега
...
сањиво
погледати
око
себе
,
трљати
очи
песница
,
и
наједаред
запрепашћено
отворити
очи
.
»
Шта
јесам
овај
?
...
где
јесам
ја
?
!
«
...
запитати
се
преплашен
монах
,
гледати
окамењен
поглед
како
се
претурати
и
спадати
сламати
са
он
,
како
шуштати
злослуто
...
и
он
већ
предосећати
некакав
велик
зло
...
»
Али
шта
јесам
овај
?
...
откуд
!
«
...
и
он
напрегнути
памћење
...
некакав
нејасан
,
оделит
слика
ноћашњи
сан
—
шта
ли
јесам
!
...
—
пролетети
у
мисао
...
он
се
задубити
...
насмешити
се
блажен
,
као
у
сан
,
на
некакав
пријатан
слика
и
одједном
се
тргнути
...
сетити
се
!
»
бити
!
...
пропасти
!
«
...
севнути
он
у
глава
,
и
он
скочити
са
слама
као
посут
жеравица
.
Још
једном
поновити
сећање
,
као
да
још
сумњати
у
оно
,
што
јесам
бити
далеко
од
он
као
небо
,
и
што
јесам
страшан
од
свити
земаљски
ужас
.
Ослушну
...
немати
ники
.
пред
он
,
у
слама
,
ваљати
се
некакав
шарен
крпа
,
тканина
...
Нешто
се
навући
на
очи
,
на
груда
пасти
нешто
тешко
...
он
се
осећати
потпуно
као
рањен
звер
,
који
одједном
сазнавати
свој
пропаст
...
и
хтети
бити
да
јесам
ранити
,
и
да
се
вратити
сав
како
јесам
бити
пре
,
и
увиђати
да
јесам
свршити
све
...
кроз
тих
,
блед
,
магловит
појутарје
разлегати
се
громовит
,
страхотан
,
нечовечји
зверски
урлик
...
далек
брдо
одбијати
од
себе
ненадан
очајан
глас
,
слати
одјек
речни
долина
,
кроз
који
се
отегнути
и
замирати
његов
последњи
звук
...
да
ли
тај
бити
надчовечански
јаук
за
ишчупан
срце
,
или
очајно
рикање
рањен
звер
,
или
страховито
гуђење
развитлати
оркан
?
!
...
поновити
се
загушен
,
ужасан
рика
још
очајан
,
а
преко
раван
поље
летити
,
не
додиривати
нога
земља
,
са
раширен
,
завитлан
у
назад
мантија
,
са
голим
разбарушен
и
заљуљан
дуг
влас
,
са
подигнут
рука
у
вис
,
нечовечји
изглед
калуђер
...
ветар
пиркати
и
лепршати
његов
мек
освећен
влас
,
а
он
дочепати
оба
рука
читав
прамен
,
кидати
она
и
урлати
бесно
,
страховито
...
да
бити
тај
угушити
нечувен
,
ужаснути
бол
,
што
се
савити
на
душа
он
...
»
нестајати
свет
!
...
пропаст
!
«
...
понављати
се
у
он
муњевит
мисао
...
он
сагледати
само
крајичак
онај
страшан
,
и
опет
се
из
млад
груда
отети
и
разлегнути
зверски
крик
...
А
нога
носити
,
лет
преко
раван
поље
,
скакати
кроз
густ
шум
и
прескакати
снизак
шипражје
...
даље
,
само
даље
од
страшан
,
грешан
место
на
свет
!
...
даље
...
јер
јесам
и
сода
чист
од
он
!
...
ево
поток
!
напред
...
скакати
преко
вирић
и
камење
,
а
из
усахао
грло
још
се
разлегати
загушен
рика
...
Навише
,
уз
стеновит
крш
...
ено
она
—
тамнити
се
,
а
црпити
отвор
пећински
зјапити
и
тајанствено
брујити
врх
бучје
око
он
.
тамо
...
тамо
!
...
последњи
пут
застењати
очајно
,
а
у
груди
заклокотати
изнемогао
,
промукао
урлање
...
Грешник
улетити
у
пећина
и
,
онако
у
трка
,
пасти
пред
престо
и
лупити
врео
глава
о
хладан
камени
плоча
.
одједном
се
умирити
,
постати
непомичан
и
неосетљив
као
стена
...
не
бити
више
физички
могућност
да
се
настава
овај
чудан
излив
душеван
бол
.
он
се
занети
и
занемити
...
ни
уздах
,
ни
јаук
,
ни
стењање
,
ни
глас
!
...
тек
после
два
час
калуђер
се
дигнути
на
колено
и
поглед
у
мрачан
храпав
свод
пећински
...
болан
,
очајан
прекор
бити
у
тај
поглед
,
који
јесам
продирати
кроз
камени
свод
и
хитати
права
висок
небо
...
—
Што
допустити
?
!
...
прекоревати
он
неко
у
бон
занос
.
и
сад
јесам
више
онај
,
који
јесам
бити
до
јуче
!
...
и
хтети
умрети
онако
,
како
јесам
мислити
!
...
и
одједном
,
као
плах
летњи
киша
,
грунути
суза
млад
грешник
,
потећи
обилан
млаз
низ
усијан
лице
он
,
и
стати
лагано
видати
љут
очајан
бола
...
Разлеже
се
по
мрачан
пећина
испрекидано
,
горко
јецање
и
прав
детињи
неутешан
плач
.
у
мисао
стајати
само
један
црн
,
ужасан
слика
,
и
у
тај
грозан
призор
,
као
у
сан
,
промицати
Јованка
...
ах
,
од
свити
његов
идеал
и
сан
остати
он
само
тај
један
,
тај
последњи
утеха
,
помисао
на
свој
детињи
чистота
,
с
који
јесам
мислити
у
гроб
поћи
!
...
сав
други
идеал
разбити
се
у
варљив
светски
метеж
,
саломити
она
и
разнети
бура
животан
,
као
слабачак
сламчица
...
и
гле
:
свршити
се
!
...
XXВИ
јеромонах
Леонтије
мирно
довршити
свој
школовање
.
са
он
отац
Сава
,
трећи
година
,
послати
и
Нићифор
да
учити
школа
.
саставити
се
у
богословија
читав
калуђерски
дружина
из
разних
манастир
,
који
одмах
завести
сав
оделит
начин
и
правац
живот
.
и
рад
,
и
одмор
,
и
весеље
,
сав
бити
заједнички
.
Леонтије
се
подати
тај
кола
неосетан
,
без
размишљање
.
Што
ваљати
други
,
добро
јесам
и
он
!
истина
,
он
још
јесам
моћи
угушити
стар
вечан
свој
мисао
:
да
он
јесам
оно
исто
,
што
јесам
други
калуђер
;
али
се
ипак
подати
општи
живот
и
чинити
сав
што
чинити
и
други
.
само
се
и
у
тај
прилика
нигда
јесам
моћи
угушити
његов
урођен
побожност
и
скромност
,
који
се
вазда
јасно
огледати
на
лице
он
.
последњи
година
школовање
посетити
фрушкогорски
манастир
.
одавно
јесам
горети
жив
жеља
уверити
се
:
немати
ли
тамо
онај
идеалан
монах
,
о
какав
јесам
он
до
скори
сањати
.
и
отуд
се
вратити
разочарати
.
»
овај
јесам
,
брата
,
господа-
калуђер
!
говорити
он
у
себе
.
Племић
,
спахија
,
шта
ли
јесам
!
...
сто
она
блистати
сребрн
посуђе
,
кухиња
раскошан
,
господски
,
а
црквен
одежда
дроњав
,
свећњак
прљав
,
позеленео
,
и
тако
!
«
...
ипак
он
запазити
и
добро
разгледати
похвалан
,
невиђен
у
Србија
,
газдовање
манастирски
...
два
година
после
школовање
провести
у
манастир
тихо
,
нечујно
,
као
да
и
јесам
жив
.
и
какав
јесам
тај
живот
из
вечно
празан
дремеж
,
или
монотон
механички
читање
и
молитвање
у
црква
!
бар
да
остати
парохија
,
па
бити
се
човек
опет
имати
чим
занети
.
Још
пре
неколик
година
учинити
се
велик
промена
у
црква
.
да
ли
јесам
тај
,
природан
и
историја
обележен
пут
,
оџивљавати
стар
добар
време
и
уклањати
се
испред
нов
,
створен
разним
услов
,
већ
дозрео
за
живот
,
време
и
правац
?
...
тек
сав
се
одједном
изменити
.
Донеше
се
важан
црквен
закон
,
уредити
се
многи
црквен
практичан
питање
на
нов
основа
и
—
одузети
се
манастир
парохија
...
—
Попов
неки
поповати
,
а
калуђер
у
—
манастир
!
узвикнути
се
тада
громко
.
и
одједном
као
чаробан
рука
донети
,
настати
сасвим
други
,
нов
време
,
други
живот
,
други
изглед
манастир
,
друго
све
...
све
!
...
и
тужан
и
суморан
постати
самостан
српски
у
нов
време
!
нем
живот
,
ни
рад
,
ништа
!
...
Чу
се
узвик
:
манастир
пропадати
!
...
у
така
време
отац
Леонтије
бити
судити
да
отпочети
озбиљно
,
зрело
живети
,
да
за
свој
покретљив
душа
измислити
какав
бити
циљ
живот
...
Чим
наступити
дубок
мочаран
јесен
,
отац
Сава
занемоћи
.
први
дан
обузети
он
ломљава
,
језа
,
па
онда
он
обузети
и
ватра
.
не
помоћи
он
ни
стар
кристалан
шљивовица
,
са
који
јесам
до
сада
од
шал
истеривати
оваки
напад
.
сутрадан
,
зором
,
привикати
спреман
кочијаш
:
—
доктор
!
...
двојица
!
тек
у
вече
стигнути
лекар
,
и
одмах
после
преглед
изјавити
забринут
»
братство
«
,
да
хтети
она
архимандрит
скоро
оставити
.
до
овај
час
браћа
се
јесам
ни
интересовати
»
господинов
«
болест
.
знати
јесам
да
тај
код
он
проћи
брзо
.
али
после
изјава
лекарски
њихов
лице
добити
разнети
израз
:
први
страх
од
смрт
,
потом
страх
од
неизвестан
скори
будућност
,
па
обично
,
тупо
човечји
чуђење
над
неочекиван
појава
који
наступати
...
А
ники
ни
на
ум
не
пасти
,
тај
час
,
јадан
отац
Сава
;
Ника
и
не
помислити
о
његов
мука
и
скори
крај
.
Арсеније
се
значајно
узнемирити
.
од
врата
ћелија
болесников
јесам
се
више
одмицати
.
сав
јесам
пиљити
и
мотрити
шта
тетак
отуд
износити
.
мислити
јесам
само
о
тај
,
како
јесам
он
стар
,
и
како
хтети
кроз
који
дан
бркнути
у
сав
угао
Савин
утуткан
ћелија
...
и
колико
хтети
време
трајати
његов
привремен
управа
?
...
и
шта
се
моћи
за
тај
време
учинити
?
...
и
ко
хтети
после
доћи
за
старешина
...
мож'да
он
?
...
ко
знати
?
!
...
ех
,
кад
бити
имати
стотину
дукат
,
да
она
ћушнути
где
требати
!
...
Василијан
се
само
запрепашћено
питати
:
ко
ли
хтети
сад
?
!
...
и
стрепити
од
помисао
,
да
тај
нов
моћи
бити
горети
од
Сава
.
забринути
се
још
:
да
ли
он
овај
промена
хтети
омести
његов
омиљен
посао
—
врћење
главчина
,
тесање
палац
и
наплатак
за
точак
.
Нићифор
,
који
се
овај
лет
вратити
из
школа
,
носити
се
неки
тежак
олован
мисао
,
који
јесам
често
крити
и
од
себе
сам
.
сад
јесам
увидети
да
наступати
час
распредање
свега
,
па
стати
нестрпљиво
очекивати
крај
,
не
мислити
ни
о
шта
...
А
Леонтије
?
...
он
се
и
без
овај
намислити
доста
,
па
сад
само
представљати
себе
,
како
хтети
тај
изгледати
овај
кућа
после
смрт
Савин
.
он
се
тако
навикнути
сав
што
јесам
око
он
,
навикнути
се
гледати
у
Сава
прав
отац
задруга
,
без
ко
,
чинити
он
се
,
не
моћи
опстати
ни
овај
кућа
...
и
тек
после
хтети
бити
све
друкчије
,
настати
сасвим
други
свет
!
...
и
људи
из
стар
време
одлазити
,
и
свега
,
свега
нестајати
...
Петог
дан
тетак
испразнити
цео
свој
соб
,
натоварити
пун
двоје
кола
разним
покућанство
и
послати
свој
кућа
.
Дође
исповедник
из
удаљен
манастир
,
тај
исповедити
и
причестити
отац
Сава
.
седми
дан
болест
архимандрит
умрети
...
у
манастир
сав
тихо
.
ники
пети
плакати
,
не
видити
се
жалост
ни
на
чији
лице
.
родбина
архимандритов
подолазити
;
сав
поседати
за
сто
,
пити
и
гледати
немарно
око
себе
.
само
се
стар
члан
породица
,
у
ћелија
,
крај
мртав
Сава
,
кошкати
и
препирати
са
Арсеније
,
због
један
нађен
замотуљак
.
Рођак
предлагати
миран
деоба
,
»
па
да
ники
не
знати
«
,
а
Арсеније
упорно
тврдити
,
да
све
припадати
манастир
...
тетак
,
како
изгледати
,
немарно
шврљкати
по
соба
и
стаја
,
гледати
тупо
свако
ко
јесам
срести
,
али
јесам
у
поток
,
испод
штала
,
једнако
сачекивати
деца
и
муж
,
и
потом
у
трка
,
по
један
од
она
,
јурити
кућа
...
стати
грцати
свет
.
појурити
сав
околина
,
као
на
вашар
,
са
изглед
на
богат
даћа
.
сав
се
живо
смејати
,
шалити
...
јер
шта
бити
друго
радити
:
мртав
калуђер
не
ваљати
жалити
!
—
Дај
врућ
!
кувати
у
бакрач
!
узвикивати
слободан
гостити
,
јер
осећати
да
јесам
у
пун
кућа
,
у
који
нем
газда
,
и
сад
се
не
знати
чији
јесам
...
ко
умести
заповедати
,
он
јесам
и
газда
.
»
власт
«
,
духован
и
световни
,
који
јесам
доћи
да
сав
»
примити
и
прегледати
«
у
ток
од
седам
—
осам
недеља
,
наместити
се
у
гостински
соб
,
разбашкарити
се
,
махнути
длан
преко
брк
,
па
само
наређивати
...
—
за
вече
гледати
који
дебео
млад
ћуре
...
почињати
наређивати
полицајац
.
—
и
пловчица
...
јесам
згорег
!
утакнути
се
журно
и
гладан
прота
.
—
пост
јесам
!
...
како
хтети
?
напоменути
Арсеније
.
—
ах
!
уздахнути
прота
жалобно
и
незадовољан
.
—
Мор
...
какав
пост
!
узвикивати
трећи
стар
чиновник
.
А
по
ходник
и
двориште
сав
велик
ларма
,
узвик
и
чак
нешто
на
лик
песма
...
Леонтије
,
пошто
се
свршити
његов
чреда
читање
над
мртвац
,
проћи
ходник
и
двориште
,
гледати
шта
се
радити
.
завирити
и
у
соб
,
у
кухиња
,
у
трпезарија
,
и
као
окаменити
,
са
бесмислен
управљен
поглед
у
пространство
,
ући
у
свој
ћелија
,
легати
на
постеља
и
стати
несвесно
шарати
очи
по
таваница
.
он
не
моћи
сад
мислити
о
онај
што
јесам
видети
,
али
сав
добро
разгледати
,
утувити
и
остати
пренеразити
од
чудо
...
Опеваше
мртав
калуђер
и
сахранити
,
увити
у
рогозина
,
повезан
на
три
место
исечен
крај
од
мантија
,
у
који
јесам
увијен
тело
.
из
груб
,
широко
савијен
рогозина
,
вирити
половина
стар
маснити
камилавка
,
а
на
други
крај
висити
нов
цокула
...
Бацише
грешан
тело
у
земља
,
од
који
јесам
и
постати
,
и
вратити
се
манастир
весело
,
»
славити
бог
«
,
као
што
наређивати
црквен
правило
...
после
два
недеља
,
по
наредба
духован
власт
,
Леонтије
примити
управа
манастирски
,
као
новопостављен
намесник
.
одмах
сутрадан
изићи
пред
он
весео
Нићифор
.
—
сад
настајати
оно
...
што
хтети
рећи
одмотавање
...
хо
,
брата
!
до
сад
се
само
мотати
,
а
не
знати
шта
имати
у
клупче
...
Леонтије
он
погледати
чудно
,
не
разумевати
смисао
говор
он
.
—
ја
се
женити
!
узвикнути
Нићифор
смешити
се
.
Леонтије
зинути
,
прекрсти
се
и
одмакнути
се
корак
,
два
од
он
.
—
сад
полазити
у
Београд
...
тамо
јесам
цео
сабор
на
окуп
.
морати
ја
рашчинити
,
па
да
бити
...
да
бити
...
хм
!
—
он
не
наћи
згодан
израз
и
застати
.
—
господа
спаситељ
и
сав
анђео
...
помоћи
он
!
...
узвикнути
пренеразити
Леонтије
.
јесам
ти
луд
!
ко
хтети
на
тај
пристати
?
...
—
Бацић
она
пред
нога
овај
рит
,
па
ја
после
не
требати
ничији
пристанак
...
ја
и
мој
Јула
:
она
с
њен
машина
,
а
ја
,
што
!
...
свршити
јесам
богословија
...
зарадити
парац
хлеб
.
не
помоћи
никакав
молба
,
савет
,
преклињање
свити
друг
да
не
срамотити
име
њихов
постриг
,
њихов
општи
кућа
...
Нићифор
као
да
не
бити
много
стати
до
сав
тај
.
он
отпутовати
весело
,
као
на
какав
гозба
...
—
Хи-хи
...
осетити
Шваба
да
немати
више
масло
у
манастир
!
узвикнути
Василијан
.
сад
се
више
рентирати
ортачки
радња
са
кројачица
!
...
Хи-хи
...
после
два
месец
доћи
глас
манастир
да
јесам
Нићифор
рашчинити
,
а
мало
затим
—
да
се
венчати
...
некако
наодмах
по
одлазак
Нићифоров
,
Леонтије
отпутовати
у
окружни
град
.
Чим
одсести
у
механа
,
саопштити
он
новост
:
—
убити
се
ваш
Максим
!
газда
-
Мирковић
ићи
тамо
за
грађа
и
сад
се
вратити
...
видети
човек
очи
сав
!
...
Леонтије
одјурити
у
стовариште
Мирковићев
.
тамо
застати
читав
гомила
радознао
слушалац
...
Исприча
он
трговац
испотекар
сав
што
јесам
знати
и
видети
.
пре
два
година
Максим
јесам
поставити
за
старешина
манастир
Т
.
у
цео
Србија
,
нигде
се
у
толики
мера
не
израђивати
и
не
продавати
дрвен
грађа
,
као
у
чувен
стружница
т-нског
манастир
.
новац
се
гртати
велик
кашика
...
бог
знати
шта
јесам
радио
и
како
јесам
управљати
отац
Максим
толики
приход
,
тек
у
годишњи
рачун
он
износити
,
у
место
пређашњи
шесет
—
седамдесет
,
чистити
дванаест
хиљада
приход
...
један
леп
дан
банути
изненада
неки
људи
,
објавити
глупо-пренераженом
Максим
да
се
они
звати
»
комисија
«
,
попечатити
он
каса
,
дневник
,
рачун
и
стати
зивкати
и
саслушавати
један
по
један
човек
из
околина
...
Обелоданише
се
нечувен
,
огроман
злоупотреба
...
отац
Максим
најпре
опробати
обичан
средство
:
понудити
сваки
члан
најпре
двеста
,
па
четири
,
па
пет
стотина
...
не
ићи
!
Ђаволски
саставити
комисија
,
па
сваки
члан
зазирати
од
друг
.
аха
!
...
па
овај
јесам
нешто
страшно
!
...
Шта
се
овај
приближивати
?
...
ево
сваки
цео
хиљада
цекин
!
...
не
,
опет
не
ићи
!
...
Хоћете
ли
новац
?
...
Кажите
само
колико
хтети
?
...
ни
марјаш
!
па
шта
хтети
?
...
Максим
опазити
необичан
,
нељудски
поглед
председников
,
који
он
сећи
као
сабља
...
Чина
он
се
,
да
он
тај
поглед
велим
:
»
Свршио
себе
!
најпре
хтети
брада
—
ФИК-ФИК
...
па
онда
за
колац
:
дан-дан
!
«
...
—
јесам
ли
ви
хтети
ни
пар
,
ни
имање
,
ни
кућа
,
ни
стока
,
ништа
...
а
?
...
јесам
ли
ви
баш
нарочито
хтети
да
ја
упропастити
?
питати
Максим
неки
злослут
глас
,
у
који
се
чути
и
очајање
и
—
претња
...
—
како
јесам
дробити
,
онако
и
кусати
!
одговарати
он
.
—
А-а-а
отегнути
Максим
тупо
и
изићи
.
Шта
ли
се
тада
кувати
у
онај
празан
,
вечно
мрачан
душа
,
који
јесам
за
сав
досадањи
случај
у
живот
имати
један
сталан
подлога
—
навика
...
сав
се
радити
онако
,
како
се
навикнути
,
како
се
видети
да
и
други
радити
,
тако
се
Максим
закалуђерити
,
тако
јесам
живети
,
тако
почети
управљати
манастир
.
видети
јесам
да
други
»
дизати
«
,
па
не
мислити
како
и
у
који
се
сразмера
тај
чинити
,
стати
јесам
и
он
дизати
без
рачун
,
без
смисао
,
глупо
...
и
сав
јесам
ићи
добро
...
али
шта
јесам
овај
сад
?
!
...
за
овај
немати
никакав
други
навика
ни
упутство
,
сем
онај
што
јесам
опробати
...
морати
се
одједаред
сасвим
помрачити
у
иначе
мрачан
душа
Максимов
.
он
јесам
изгледати
као
курјак
,
који
јесам
ловац
сјурити
у
ћошак
.
видити
само
један
:
неизбежан
пропаст
,
—
или
:
јурнути
напред
,
поклати
зуб
онај
што
јесам
пружити
пушак
и
хтети
његов
живот
...
па
у
шум
!
...
после
неколик
тренутак
како
изићи
Максим
од
»
комисија
«
,
опет
се
отворити
она
исти
врата
,
и
на
она
стати
блед
,
забезекнут
,
преплашен
,
са
блесаво
туп
поглед
,
Максим
,
пружати
револвер
у
цео
група
одједном
,
не
гледати
ни
у
ко
нарочито
.
председник
,
који
јесам
седети
према
врата
,
само
углед
како
се
онај
игласт
револверски
обарач
дигнути
...
дигнути
...
и
—
дум
...
дум
...
дум
...
дум
...
задимити
се
соб
,
замирисати
барут
,
сав
четири
члан
скочити
неповређен
,
нагнути
да
бежати
...
а
у
ходник
,
даље
од
врата
,
опет
праснути
:
дум
...
дум
!
...
кроз
сив
бео
,
усколутати
дим
,
угледати
на
под
широк
,
моћан
фигура
Максимов
,
са
раширен
уплашен
поглед
,
како
испуштати
последњи
дах
...
после
кратак
време
Леонтије
доћи
налог
,
да
упутити
отац
Арсеније
у
манастир
т-н
,
камо
јесам
одредити
за
старешина
.
—
она
,
родити
,
како
хтети
...
ојађеник
сињи
!
...
после
самоубилца
!
...
узвикнути
Арсеније
с
болесно-забринутим
израз
.
па
се
тек
после
нешта
присетити
:
—
А-а
...
тамо
имати
хајдучица
са
жут
цвет
!
...
како
јесам
оно
звати
?
...
ох
,
какав
ли
хтети
бити
Арса
кроз
пол
година
,
док
се
насркати
теј
!
...
и
он
отићи
весео
на
нов
место
,
не
мислити
више
о
самоубица
.
Ђаци
и
неки
момак
бити
још
раније
отпустити
,
и
сад
,
од
онолики
задруга
,
остати
сам
Леонтије
и
Василијан
.
али
...
бити
и
нов
лице
.
тетак
,
други
дан
по
смрт
архимандритов
,
предати
Арсеније
кључ
од
стаја
и
сав
шта
јесам
она
руковати
,
па
отићи
свој
кућа
.
увидети
јесам
она
одмах
,
да
јесам
њен
време
проћи
,
да
она
не
моћи
млад
калуђер
бити
оно
,
што
јесам
бити
Сава
.
опростити
се
лепо
са
сав
,
даровати
сваки
брата
убрус
и
чарапа
,
па
отићи
задовољан
.
Кућа
остати
без
женски
рука
...
жив
мука
!
пун
жив
људи
,
навикнут
на
известан
ред
,
а
сад
немати
ко
да
тај
ред
наставити
.
момак
,
ненавикнут
и
збунити
,
сновати
по
кухиња
и
сваки
час
запиткивати
Арсеније
или
други
калуђер
:
шта
хтети
се
кухати
?
...
у
шта
,
како
?
...
Шта
хтети
с
донесен
млеко
?
ко
хтети
сирити
оно
из
карлица
?
где
хтети
се
оставити
донесен
брашно
?
Шта
хтети
са
неопран
трпезариски
рубина
?
...
Калуђери
само
гледати
тупо
,
промрмљати
некакав
нејасан
одговор
и
уклањати
се
журно
,
да
не
чути
још
какав
питање
.
Чим
Леонтије
примити
старешинство
,
Велимир
он
напоменути
,
да
кућа
не
моћи
бити
без
жена
...
него
он
саветовати
,
да
предати
сав
стока
и
поље
Јованчин
муж
под
најам
,
а
Јованка
да
примити
сав
оно
,
о
шта
се
бринути
тетак
Мара
.
Леонтије
се
смешкати
на
саблажњив
предлог
,
и
као
предомишљати
се
.
»
Баш
одмах
,
први
дан
...
па
као
сав
други
!
...
и
сав
онако
...
сав
морати
тећа
по
стар
,
давно
издубен
јазић
,
баш
све
...
и
ако
јесам
ја
ту
!
«
...
из
његов
потуљен
,
полузакривен
очи
,
севнути
бити
радостан
варница
,
али
се
он
старати
да
сакрити
свој
осећање
од
свако
,
па
и
од
Велимир
.
не
проћи
недеља
дан
,
а
Јованка
здрав
,
једар
и
пун
као
јабука
,
накицошен
,
намештен
,
са
засукан
везен
рукав
,
из
који
се
пружити
два
обао
,
црвенкаст
рука
,
сновати
по
ходник
,
по
соба
,
по
двориште
.
под
њен
здрав
жив
ступање
трести
се
под
,
а
она
весело
и
срчано
подигнути
глава
,
гледати
око
себе
радознало
,
и
кад
углед
застиђен
Леонтије
,
насмешити
се
ђаволаст
,
па
и
сам
врднути
очи
у
страна
,
као
да
се
стидити
он
...
она
одмах
,
без
икакав
упутство
,
заузети
онај
исти
положај
у
манастир
,
какав
јесам
заузимати
тетак
.
узити
и
њен
соб
,
наместити
јесам
ствар
из
гостински
соб
,
а
муж
хтети
живети
на
трло
код
стока
.
Леонтије
пробати
да
протестовати
:
—
ух
,
брата
...
незгодно
!
рећи
он
,
тресући
прст
брадица
и
крити
очи
.
долазити
свет
,
видети
...
жена
до
калуђерски
ћелија
!
...
Баш
...
моћи
јесам
и
ти
са
Живојин
на
трло
...
—
Е-е
!
...
па
да
ићи
?
отегнути
она
и
узвикнути
тако
значајно
и
смести
,
да
се
калуђер
пренути
.
—
Па-а
...
отегнути
и
он
,
али
меко
,
попустљив
,
збуњен
и
побећи
у
соб
.
тако
остати
недирнут
цео
затечен
ред
после
тетак
.
XXВИИ
опет
се
наћи
душа
забава
,
опет
се
мити
успаван
човек
живети
!
ево
рад
!
...
заузети
посао
душа
,
немати
кад
да
сумњати
ни
да
туговати
...
Леонтије
се
дати
на
посао
.
толико
јесам
пренаглити
жудња
за
радиност
,
да
у
почетак
јесам
знати
шта
пре
да
се
дохватити
.
Срећом
,
бити
зима
,
па
се
јесам
моћи
никакав
велик
рад
започети
.
имати
се
кад
размишљати
о
сав
.
у
тај
доста
помоћи
Велимир
,
свој
бистар
практичан
увиђавност
...
А
имати
се
о
шта
смишљати
.
манастир
се
,
услед
нов
порески
система
,
оптеретити
огроман
порез
.
отац
Сава
,
као
и
сав
ондашњи
манастирски
старешина
,
држати
да
тај
»
сав
морати
паста
«
,
јесам
плаћати
порез
три
година
.
али
не
пасти
ништа
,
а
доћи
тренутак
да
залупати
добош
у
негда
величанствен
а
сад
убог
споменик
српски
краљ
...
Аман
!
...
не
дати
да
ми
се
бешчастити
светиња
и
мио
споменик
давни
прошлост
!
зачути
се
општи
узвик
.
А
закон
,
хладан
и
нем
као
стена
,
хтети
свој
...
Подиже
се
оштар
,
љут
челични
пила
и
секирати
...
застати
у
ваздух
...
као
да
се
предомишљати
,
да
ли
да
извршити
злочин
.
Одјекнуше
чест
ударац
кроз
сав
Србија
,
и
као
да
свој
злослут
глас
опомињати
неко
:
»
хеј
,
не
дати
!
«
...
манастирски
шум
се
проредити
,
манастир
исплатити
порез
,
дуг
,
ситница
и
калуђер
се
стати
питати
:
»
А
шта
хтети
сад
?
«
...
до
сад
јесам
овај
кућа
издржавати
народ
,
а
сад
се
исцрпити
тај
извор
.
Шуме
забранити
даље
сећи
...
како
хтети
да
се
живити
...
требати
јести
?
...
А
шумадиски
манастирски
ктитор
јесам
оставити
свој
задужбина
онакав
средство
,
какав
имати
фрушкогорски
манастир
...
»
и
дах
јему
(
манастир
)
двадесјат
три
вес
«
...
рећи
се
у
повеља
,
и
мислити
се
да
тај
остати
век
,
док
сунце
сијати
...
после
који
стотина
година
,
од
неограничен
права
над
село
,
манастир
остати
само
парохиски
права
.
сад
нестати
и
тај
;
остати
непрегледан
,
добро
очуван
,
драгоцен
шум
и
по
мало
поље
...
Шта
хтети
се
сад
?
...
А
онај
вечно
,
стар
као
човек
,
правило
:
да
требати
јести
,
подстицати
мисао
на
јак
,
напрегнути
делање
.
Калуђери
се
пренути
.
сав
се
дати
на
привредни
рад
...
и
Леонтије
поћи
за
општи
покрет
.
он
доћи
цео
овај
ствар
,
као
болесник
у
ватруштина
гутљај
хладан
бистар
вод
.
и
он
и
Василијан
предати
се
посао
са
неки
нов
за
себе
,
грозничав
журба
...
Стадоше
ницати
просечен
раван
пут
кроз
бескрајан
манастирски
шум
,
те
се
из
мрачан
и
неприступачан
дубодолина
стати
вући
стотина
кола
дрво
,
који
јесам
до
сад
трунути
...
појавити
се
велик
уљаник
у
манастирски
градина
,
који
на
свагда
истргнути
одушевљен
Василијан
из
наручје
коларски
вештина
...
Зашаренише
се
међу
стока
два
необично
велик
жут
крава
,
са
црвенкаст
жут
мрља
по
кожа
,
плаћен
по
тридесет
дукат
.
Уништени
филоксера
виноград
стати
се
прекопавати
и
засађивати
диваљ
лоз
за
калемљење
...
сав
букнути
,
као
успаван
трава
после
пролећни
киша
...
само
поље
остати
по
стар
.
А
и
шта
хтети
она
?
Шта
моћи
унети
нов
,
а
стваран
и
кориснога
,
у
неколико
манастирски
ливада
и
њива
.
гвозден
плуг
браздати
по
она
одавно
,
а
у
копачица
и
други
пољоделски
справа
још
се
некако
сумњати
...
Леонтије
се
добро
сећати
што
јесам
гледати
у
Фрушкој
гора
,
али
јесам
тамо
други
земља
и
,
што
јесам
главно
,
други
количина
...
сав
врити
у
посао
,
а
млад
старешина
задовољно
преносити
очи
с
један
нов
тековина
на
други
.
сад
он
и
шум
изгледати
китњаст
и
хладовит
,
и
градина
разноврстан
и
шарен
,
и
ливада
зелен
и
стока
по
она
тован
,
и
воћњак
густ
и
сам
двориште
манастирски
примамљив
,
весео
,
нарочито
кад
пропливати
он
,
са
вечно
заврнут
рукав
и
уздигнут
глава
,
ђаволаст
Јованка
.
у
овако
светао
тренутак
Леонтије
сићи
у
подрум
,
који
јесам
давно
и
печално
осиротети
,
јер
скоро
сваки
бура
жалосно
звонити
,
одати
нем
празнина
.
Наточи
у
стар
Савин
стакло
онај
исти
,
укрћен
кристалан
шљивовица
,
па
одшетати
раван
просечен
пут
на
врх
онај
висок
брег
,
са
ко
јесам
и
Сава
негда
посматрати
свет
...
Чаша
за
чаша
слева
се
неосетан
—
јер
шта
бити
радити
човек
у
овај
самоћа
,
—
а
у
весео
глава
млад
намесник
сав
живље
се
и
узбуђен
оцртавати
и
колутати
разни
план
за
будући
живот
...
сав
хтети
се
урадити
,
и
знати
се
опет
зашто
се
живити
!
...
и
сад
се
млад
монах
сећати
свој
давни
порушен
идеал
онако
исто
,
као
што
се
сећати
свој
давни
покопан
деца
родитељ
,
који
јесам
у
млад
,
после
рођеној
,
деца
наћи
срећа
,
тих
домаћи
мир
и
задовољство
...
Још
један
жеља
остати
на
срце
Леонтијев
.
толики
година
проћи
,
а
он
не
видити
више
свој
стар
гнездо
,
из
ко
јесам
полетети
у
свет
,
не
видити
ни
свој
жељен
Маљен
!
...
кад
прерадити
сав
посао
,
Леонтије
отпутовати
свој
крај
...
како
се
изненадити
,
улазити
у
свој
село
!
сав
оно
исто
,
добро
познати
он
,
и
опет
све
друкчије
,
необичан
...
преко
сав
се
навући
паучинаст
покривало
лак
заборав
давно
негледан
слика
,
па
сад
све
ницати
пред
он
у
други
светлост
и
други
облик
...
гле
,
зар
онај
кућа
Степовић
!
некад
он
јесам
изгледати
као
двор
,
а
сад
тако
снизак
,
стар
,
и
тако
обичан
...
овде
се
некад
побадати
вит
...
како
он
се
велик
чинити
тај
поље
,
а
сад
...
—
Чији
јесам
,
тај
мали
?
запитати
један
дечко
,
који
терати
крава
сокак
.
—
Вељков
,
чути
се
обичан
одговор
сеоски
дете
,
који
држати
да
јесам
његов
Вељко
знати
цео
свет
.
—
од
који
јесам
твој
Вељко
?
где
јесам
ви
кућа
?
—
тамо
,
више
Марковић
...
онај
под
брдо
.
—
А-а
!
...
Вељко
Максимов
?
јесам
ли
жив
чича
Максим
?
—
умрети
јесам
.
—
А
Милоје
водник
?
А
Ненад
Ђаков
?
...
и
калуђер
нестрпљиво
изређати
неколико
стар
,
зрео
људи
,
који
јесам
знати
...
и
сав
помрети
,
заједно
с
његов
отац
,
и
на
њихов
пепелиште
господарити
други
људи
и
чути
се
други
име
...
и
овде
нестајати
онај
стар
,
на
који
јесам
он
добро
навикнути
,
свет
,
а
ницати
нов
,
непознат
,
млад
свет
.
његов
вршњак
већ
управљати
породица
,
кућа
и
често
представљати
читав
племе
.
А
он
се
,
и
ако
и
јесам
управљати
кућа
,
чинити
тај
необично
,
па
чак
и
—
незгодно
...
сав
из
његов
врста
требати
да
јесам
млад
,
тај
јесам
у
ред
и
обично
...
али
где
јесам
стар
?
...
А
шта
јесам
оно
...
чији
јесам
онај
кућа
?
...
и
она
нов
,
висок
,
господски
,
и
она
испод
она
накривити
чатрљица
...
јесам
...
тај
јесам
његов
стар
гнездо
,
у
који
се
испилити
!
он
не
гледати
висок
,
са
црвен
кров
и
бео
зид
кућа
,
који
јесам
његов
новац
подигнути
,
он
и
заборавити
на
она
...
него
он
остати
приковати
око
,
с
нем
зачуђен
израз
,
на
онај
убог
,
снизак
,
крив
дашчарица
,
чији
јесам
се
брвно
искривити
,
поизваљивати
,
шиндра
поотпадати
,
и
по
избушен
кров
преливати
се
беличаст
сив
маховина
...
зар
тај
она
старати
»
наш
кућа
«
?
!
...
А
родбина
весео
...
сав
поискакати
,
истрчати
чак
у
воћњак
,
па
се
живо
радовати
тако
важан
и
мио
гост
...
Вуја
старешина
кућни
,
Свеја
већ
косач
,
сестра
немати
,
разудати
се
,
а
около
сновати
неки
непознат
деца
,
и
са
онај
исти
покрет
,
са
исти
начин
и
израз
лице
,
како
јесам
и
он
јесам
радио
,
тапкати
преко
двориште
и
крити
се
са
смех
за
труо
ћерчиво
стар
кућа
...
он
се
учинити
да
јесам
он
мали
као
они
...
Шта
хтети
овај
туђ
деца
овде
!
...
ко
се
усудити
заузети
његов
место
иза
ћерчиво
!
...
ах
,
тај
јесам
сав
Васић
...
Вујов
деца
.
и
калуђер
се
чинити
,
да
он
оне
живити
и
плашљив
,
вижљаст
очица
говорити
:
»
Наше
јесам
овај
огњиште
!
...
и
кад
ти
,
Вуја
и
Свеја
закопати
,
онда
хтети
овде
ја
господарити
тако
,
као
ви
сад
«
...
А
Маљен
одозго
величанствен
и
моћан
избијати
у
светао
недогледан
зрак
,
и
нем
ћутање
поздрављати
стар
знанац
...
—
писати
јесам
ти
...
рећи
Вуја
,
кад
стати
у
двориште
:
баба
те
на
самрт
поздравити
и
опростити
се
лепо
...
Леонтије
брзо
окренути
леђа
сав
,
глава
он
се
затрести
и
чути
се
загушен
хропац
,
а
потом
јецање
...
Поиздолазише
он
на
виђење
сав
сестра
,
тетак
,
цео
родбина
.
сав
се
радовати
његов
долазак
,
сав
се
,
као
нарочито
,
утркивати
,
ко
хтети
он
се
приказати
мио
,
близ
...
и
као
да
у
овај
он
опазити
нешто
непријатан
.
повести
разговор
са
сестра
.
његов
раздраган
,
мек
,
сањалачки
душа
хтети
бити
се
бавити
светло
прошлост
.
—
Сећаш
ли
се
,
кад
се
онај
једном
ја
сакрити
онде
за
ћерчиво
,
а
ти
ићи
,
у
вече
,
с
крављача
млеко
,
па
тај
ја
уплашити
,
а
ти
просути
млеко
?
сестра
се
смешити
,
одговарати
да
се
сећати
,
и
ако
она
се
из
очи
видити
немаран
расположење
према
тај
»
залудница
«
.
она
вешто
обртати
разговор
и
почињати
причати
о
тежак
време
,
велик
дација
и
,
онако
уз
реч
,
како
она
јесам
кућа
овештао
,
морати
се
дизати
други
...
не
требати
много
новац
,
али
немати
где
да
се
узети
...
она
завршити
говор
тако
сладак
сестрински
поглед
,
да
се
Леонтије
намрштити
.
—
мој
Љуба
,
завршивати
разговор
други
сестра
,
после
онако
исто
поетичан
почетак
.
дати
ми
јесам
бог
деца
и
здравље
,
али
ето
,
немати
са
шта
да
она
мрсити
...
А
продавати
се
до
сам
наш
кућа
један
ливадица
...
и
други
бити
један
жена
продати
два
кравица
...
и
тетак
,
и
стрина
,
и
браћа
од
стриц
...
сав
окупити
један
,
сав
имати
неки
невољица
...
—
овај
јесам
сав
подолазити
да
што
искамчити
,
рећи
он
Вуја
на
сам
.
да
имати
капетан
-Мишино
благо
,
не
бити
она
зајазити
.
него
...
ако
велим
,
ја
хтети
она
рећи
...
да
се
не
мразити
?
...
Знаш
...
они
мислити
,
кад
јесам
така
господин
,
да
имати
пун
казан
дукат
...
—
А
тај
не
мислити
тако
?
!
...
погледати
он
Леонтије
оштро
и
прекорно
.
Вуја
,
стидљиво
и
ширетски
,
са
онај
исти
,
урођен
обојица
,
потуљен
поглед
,
обор
глава
...
Дође
на
виђење
и
стар
другарица
с
Маљен
,
водити
синчић
за
рука
.
гле
,
права
жена
!
...
развијен
,
чист
,
обичан
поцрнео
лице
.
Леонтије
оживити
.
сад
хтети
се
поновити
све
стар
,
диван
успомена
...
—
