Вељапрестравио
?
Шта
је
то
његова
душа
умотрила
?
...
Још
питам
,
шта
?
...
Љубав
је
вечита
сумњалица
.
Њена
је
основа
чежња
,
а
потка
је
презање
.
Она
се
од
труна
престрави
.
Она
у
труну
види
и
свој
рај
,
и
своје
разорене
наде
...
.
Није
му
ни
оно
без
ичега
,
кад
ме
оно
дочепа
за
руке
,
кад
ми
се
упиљи
у
очи
,
па
повика
:
„
море
,
болан
,
ти
си
ми
у
кући
много
места
заузео
!
...
“
А
он
је
то
хтео
рећи
:
„
ти
си
ми
у
срцу
Роксину
много
места
отео
!
“
Јест
,
то
је
то
значило
.
То
је
било
у
очи
самог
Петровдана
.
Испите
смо
положили
одлично
,
Веља
ми
је
изгледао
врло
расположен
.
То
и
мене
мало
охрабри
.
Таман
је
сад
згода
,
да
му
поменем
;
али
да
хоће
он
,
нешто
,
да
почне
први
!
Одавно
нисмо
дирали
ово
тугаљиво
питање
.
Као
да
смо
се
оба
нечега
плашили
.
Били
смо
уговорили
,
да
погодимо
Совру
,
да
нас
баш
он
вози
;
али
је
Совра
некуд
отпутовао
,
како
нам
каза
газда
Миле
...
.
—
Дакле
,
и
то
се
сврши
,
почеће
,
срећом
,
прво
Веља
...
.
Сутра
имамо
Петровдан
.
Хвала
Богу
!
...
Море
,
што
нема
твога
Совре
?
Прекосутра
ти
ваља
поћи
,
а
ја
ћу
,
у
име
Бога
,
наксутра
.
Она
ми
се
соба
окрену
.
Шта
му
сад
ово
значи
?
И
добро
сам
се
одржао
.
Само
га
,
као
шале
ради
,
упитах
:
—
Како
то
—
„
прекосутра
ти
ваља
поћи
?
!
“
—
Ја
мислим
да
си
хтео
рећи
:
„
прекосутра
нам
ваља
поћи
?
“
—
Имаш
право
.
Требао
сам
ти
раније
казати
;
али
сам
те
хтео
—
обрадовати
...
.
И
он
ме
чудно
погледа
.
—
Ја
те
не
разумем
?
!
Он
се
мало
збуни
.
То
се
могло
познати
.
Али
се
брзо
прибра
.
Он
поче
:
—
Ја
сам
умолио
нашег
ректора
,
да
и
мени
допусти
,
и
ако
сам
правник
,
да
с
природњацима
ове
године
идем
у
екскурзију
.
Он
ми
је
допустио
.
Би
му
још
и
мило
.
Чуо
је
,
да
се
и
ја
бавим
природним
наукама
...
.
Помисли
само
,
ово
нам
је
маршрута
:
идемо
на
Ваљево
.
Пећемо
се
на
Медведник
...
.
Одатле
ћу
видети
Бобију
и
—
Прослоп
,
а
отлен
се
види
Баурић
,
а
с
Баурића
се
види
валовита
Дрина
...
.
Он
ове
последње
речи
изговори
с
неким
особитим
нагласком
.
За
тим
настави
са
свим
хладно
:
—
После
ћемо
сићи
у
Поћуту
,
а
одатле
прекрхати
преко
брда
и
дохватити
се
Дивчибара
,
Маљена
,
а
одатле
сићи
у
низије
Беле
Цркве
,
па
после
се
латити
Овчара
и
Каблара
.
У
Чачку
ћемо
правити
мали
одморак
,
па
ћемо
се
онда
кренути
Столовима
и
најпосле
Жељину
.
Као
што
видиш
,
имаћу
прилике
да
посматрам
и
формације
ватре
и
формације
воде
—
ова
два
највећа
неимара
на
овој
величанственој
грађевини
васељенској
...
.
А
ти
ћеш
,
у
име
Бога
,
поћи
и
мојима
и
твојима
—
на
Љубовиђу
и
на
Љубовију
.
Поздравићеш
их
све
.
Моју
мајку
и
мога
оца
пољубићеш
у
руку
...
.
Кажи
свима
,
ето
мене
,
на
петнаест
дана
пре
,
но
што
ћемо
у
школу
;
а
отуд
ћемо
,
у
име
Бога
,
-заједно
,
—
„
певајући
и
пушке
мећући
!
“
—
Веља
ми
овај
свој
план
откри
с
необичном
хладноћом
,
али
и
тоном
,
који
је
у
напред
наговештавао
,
да
је
то
његова
тврда
одлука
...
.
Ствар
се
,
дакле
,
окренула
са
свим
на
боље
.
Сад
је
дошао
ред
,
да
и
ја
своје
учиним
.
—
Баш
добро
,
рекох
му
.
—
Као
да
смо
се
договорили
...
.
Ја
сам
баш
мислио
,
како
да
ти
поменем
?
...
Моја
се
браћа
деле
.
Хоће
очи
да
поваде
...
.
Ево
ти
писма
.
На
,
па
прочитај
.
Ја
морам
у
моје
Горобиље
—
да
браћу
,
како
тако
,
измирим
...
.
Од
онаке
јаке
задруге
,
па
шта
хоће
да
буде
!
...
Инокосност
на
селу
,
готова
пропаст
,
готова
сиромаштина
!
А
моја
је
кућа
у
Горобиљу
и
прва
и
најјача
,
од
кад
се
за
њу
зна
...
.
У
први
мах
спазио
сам
,
да
се
Вељини
образи
запламтеше
неком
чудном
ватром
,
кад
чу
,
да
и
ја
нећу
да
идем
на
Љубовију
.
Али
кад
му
поменух
браћу
,
њихову
заваду
и
деобу
и
кад
му
пружих
писмо
,
он
се
мало
умири
.
Устаде
.
Узе
писмо
и
стаде
га
читати
.
Оно
је
било
као
поручено
.
Ево
шта
у
њему
пише
:
Ужице
,
4
.
Јуна
18
*
*
Драги
мој
Стево
!
Ако
си
рад
чути
за
наше
здравље
,
ми
смо
ти
,
да
речеш
,
Богу
хвала
,
сви
здрави
,
а
што
се
весеља
тиче
,
оно
ти
је
давно
нашу
кућу
оставило
.
И
,
како
год
хоћеш
,
никаква
нам
добра
у
кући
нашој
!
...
Онај
пексијан
,
снаха
наша
,
снашла
је
,
да
Бог
да
,
горска
неман
,
кућу
нам
разори
и
у
чељад
мржњу
и
заваду
посија
!
...
А
они
мој
смољо
,
не
било
га
,
како
да
му
рекнем
,
пустио
,
те
га
овај
белај
узјахао
и
завиличио
,
па
ш
њим
витла
,
куд
јој
њена
женска
ћуд
мигне
!
...
Зло
,
те
велико
зло
,
у
кући
нам
се
распртило
!
...
Тражили
смо
у
капетана
Штула
изун
,
да
се
дијелимо
.
Ваља
бјежати
од
зла
,
па
ма
у
гору
,
или
у
воду
.
Он
се
много
затеза
.
Вели
и
он
:
„
штета
је
,
болан
,
да
се
овакав
дом
и
оваква
задруга
поцијепа
.
Али
кад
и
он
виђе
,
да
нам
се
под
шљеме
,
Бог
с
нама
био
,
подвукао
сам
нечастиви
,
он
онда
рече
:
„
чините
шта
знате
...
.
Али
хоћу
да
и
онај
из
Биограда
да
своју
ријеч
...
.
“
Ето
,
сад
знаш
муке
наше
.
Чим
овај
мој
абер
примиш
,
а
ти
јаши
коња
,
па
полази
‘
вамо
нама
.
Петроније
Пивљак
снио
је
доље
нешто
луча
и
катрана
...
.
Мо’ш
и
ш
њим
.
Добри
су
му
коњи
.
А
нешто
ћемо
му
и
платити
...
.
Не
дођеш
ли
,
онда
,
до
године
,
немаш
коме
долазити
!
...
То
ти
је
наше
брацко
поздравље
!
...
Твој
брат
,
Милун
.
—
На
ти
ово
,
одиста
,
мораш
ићи
?
повика
он
,
а
на
лицу
му
се
указа
некака
притајена
радост
.
—
Као
што
видиш
.
—
А
кад
мислиш
да
мо’ш
бити
готов
?
...
Ти
ових
ферија
треба
да
идеш
и
тамо
нашима
,
рече
он
и
мало
се
као
замисли
.
—
То
ће
зависити
од
тога
,
хоћу
ли
моћи
браћу
измирити
.
—
А
ако
их
не
могнеш
измирити
?
—
Онда
ћу
остати
да
и
ја
при
деоби
будем
.
Ако
пристану
да
се
не
деле
,
поклонићу
им
свој
део
;
а
ако
не
хтену
,
одвојићу
га
,
па
ћу
га
дати
Циганима
,
а
њима
не
.
Веља
се
беше
замислио
.
Као
да
ни
слушао
није
шта
сам
му
говорно
.
И
онда
поче
више
у
себи
но
онако
:
—
Не
идеш
ти
,
а
не
идем
ја
...
.
А
како
ће
нас
сви
погледати
!
—
Па
иди
,
човече
,
ти
!
...
рекнем
му
.
Али
он
ми
не
даде
ни
довршити
.
Он
окрете
:
—
Не
,
не
,
ја
не
могу
.
Никако
ја
не
могу
—
без
тебе
нарочито
.
А
особито
,
ја
сам
толико
наваљивао
на
нашег
чичу
,
да
ми
допусти
,
да
и
ја
с
њим
идем
.
Па
сад
?
...
Шта
би
он
рекао
?
Не
,
не
,
то
би
било
детињасто
од
мене
.
—
Остави
ти
то
мени
,
да
ја
све
уредим
како
треба
!
...
Има
ту
три
стотине
путова
и
излаза
.
Зар
би
,
болан
,
могао
оставити
своју
стару
мајку
,
да
за
тобом
чезне
и
да
сваки
дан
погледа
,
кад
ће
јој
се
њен
јединац
помолити
?
Не
зна
она
за
твоје
екскурзије
,
ни
за
твоје
вулканске
и
нептунске
формације
.
Она
зна
,
да
о
Петрову-дне
сви
ђаци
иду
својим
кућама
.
Не
,
не
,
ти
мораш
променити
свој
план
.
Сем
тога
,
ти
би
и
мени
учинио
једну
љубав
.
И
ја
имам
тамо
који
су
ми
мили
и
који
ће
ме
погледати
.
Хоћу
да
им
одеш
и
да
им
кажеш
,
шта
ме
је
помело
,
те
им
не
дођох
...
.
.
После
,
хоћу
,
још
неког
да
ми
поздравиш
!
...
Ја
ту
ућутах
.
Опазио
сам
,
како
Вељи
букнуше
образи
.
Он
ме
оштро
погледа
.
У
томе
погледу
беше
нечега
,
како
да
кажем
—
да
не
кажем
животињског
,
али
свакојако
—
тако
нешто
...
.
—
Хоћу
да
ми
поздравиш
и
у
место
мене
омилујеш
и
пољубиш
малог
Кићу
.
С
њим
сам
се
прво
из
твоје
куће
упознао
.
И
томе
познанству
имам
да
благодарим
,
што
су
између
мене
и
тебе
и
твојих
добрих
укућана
засноване
ове
миле
и
драге
везе
пријатељства
и
срдачне
љубави
...
.
Упитај
га
,
шта
учини
с
оним
проклетим
Милосављевићима
?
...
Јесу
ли
се
једном
смирили
?
И
док
сам
ја
ово
говорио
,
опазио
сам
,
како
се
Вељине
груди
шире
,
а
лице
му
се
чисто
поче
преображавати
.
Он
од
једном
скочи
.
Рашири
руке
и
паде
ми
око
врата
.
.
Он
се
,
просто
,
гушио
од
узбуђења
.
Он
повика
:
—
Стево
,
брате
...
.
Опрости
!
...
Сад
видим
...
Ми
смо
,
одиста
,
браћа
,
браћа
рођена
.
.
више
него
рођена
...
.
Ради
како
знаш
.
Ја
ћу
слушати
!
...
У
тај
мах
зачу
се
нека
граја
на
улици
.
То
су
били
наши
другови
.
Међу
њима
је
био
и
Срета
Шеврљуга
.
Његов
се
глас
најпре
и
чуо
.
Весео
као
и
свакад
.
Ни
мало
га
се
не
тиче
,
што
је
из
једног
предмета
пао
,
а
из
три
није
ни
полагао
.
Оставио
је
то
за
јесен
,
док
се
мало
боље
спреми
и
прибере
.
А
већ
је
,
вели
,
пронашао
пут
,
како
ће
га
пустити
да
„
поново
“
полаже
...
.
—
Платиће
оканицу
вина
,
ако
нам
буду
измакли
!
...
Хеј
,
голи
синови
!
...
Јесте
ту
?
!
...
-
повика
он
и
бану
на
врата
.
За
њиме
уђоше
још
њих
петорица
,
сви
до
једног
јунаци
из
призренске
легије
.
Али
опет
—
то
су
и
добри
другови
и
добри
ђаци
.
Без
њих
никад
ни
једно
ђачко
весеље
није
могло
да
буде
.
Та
им
је
особина
остала
још
из
доба
кад
су
се
,
после
бомбардања
,
спремали
да
узму
београдски
град
на
јуриш
.
И
оне
смо
се
вечери
,
што
но
кажу
,
турски
провеселили
.
Били
смо
и
код
Баре
—
наравно
у
један
по
поноћи
.
Па
и
то
је
било
на
предлог
Срете
Шеврљуге
.
Веља
се
био
расположио
,
што
нигда
до
сад
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
нам
газда
Миле
јави
,
да
је
и
Совра
ту
.
Био
је
чак
у
Крушевцу
.
Веља
је
скакао
од
радости
—
као
мало
дете
.
Био
се
решио
,
или
да
га
Совра
вози
,
или
нико
други
...
.
Први
дан
по
Петрову-дне
могли
су
рахат
стићи
у
Ваљево
.
Тако
су
били
поранили
.
ВИИИ
Путовање
је
што
и
опијум
.
Оно
ти
,
мало
по
мало
,
душу
уљуља
у
неке
заносне
снове
,
а
срце
покрене
на
живљи
рад
и
откуцавање
.
Путовање
је
,
у
неку
руку
,
зурка
,
кроз
коју
наша
душа
најрадије
гледа
дивоте
овога
белог
света
:
оно
нам
ошкрињује
завесе
,
иза
којих
је
пукло
поље
наших
жеља
и
наших
пожуда
...
.
Путовање
ти
свакога
минута
пред
очи
износи
незнане
дражи
незнана
света
...
.
Реке
,
потоци
;
њихово
заносно
хучање
и
шуморење
;
камене
клисуре
,
сиве
и
стрме
литице
,
далеки
плави
врхови
планински
,
што
се
,
рекао
бих
,
као
какав
горостасни
зид
,
испречили
тамо
на
далеком
зренику
,
те
ту
међе
између
ове
црне
земље
и
горе
плавог
азурног
неба
:
испрекидано
вескање
тичије
,
почињући
од
несташне
жутовољке
,
што
као
трен
ока
из
џбуна
у
шумарак
прне
и
само
учини
:
ћуруш-ћи
,
ћуруш-ћи
!
...
па
до
сурог
орла
у
облаку
,
што
својим
вратоломним
кликтањем
прекида
онај
танани
вео
неме
тишине
,
што
је
заогрнула
тамне
,
непроходне
гудуре
и
дубодолине
;
од
иглене
и
веселе
веверице
,
што
чисто
пркосећи
и
зачикавајући
својим
вратоломним
скоковима
прелеће
с
гране
на
грану
,
с
дрвета
на
дрво
,
непрестано
држећи
корман
својим
вунастим
црним
репом
,
те
тако
одржава
на
карару
повијања
витих
гранчица
са
њеним
враголастим
љуљушкањем
и
обзирањем
час
лево
,
час
десно
,
час
доле
у
честар
и
шумарак
,
а
час
горе
на
врхове
зелених
јела
и
букава
,
па
до
оног
тијаног
брујања
миријада
мајушних
инсеката
;
од
неуморне
пчеле
раденице
и
малене
бубе
Маре
,
што
лази
преко
савела
лиска
,
па
до
вреднога
мравка
работника
,
што
се
под
својим
огромним
пленом
угиба
,
носећи
га
преко
својих
долина
,
урвина
и
дубоких
удоља
,
—
све
су
то
,
учини
нам
се
,
наши
стари
познаници
,
јер
они
сви
мрморе
једним
и
истим
немуштим
језиком
,
који
душа
наша
и
душа
свију
народа
чује
и
разуме
.
Оно
,
док
сам
отишао
до
Горобиља
својој
браћи
,
и
оно
,
док
сам
се
вратио
у
Београд
,
учинило
ми
се
,
да
је
то
био
један
кратак
и
сладак
сан
.
Сад
сам
се
пробудио
.
Оне
веселе
и
тужне
успомене
,
што
се
пред
мојом
уобразиљом
размотавају
као
какво
свионо
невестино
платно
,
—
сад
су
опет
постале
једна
тужна
јава
.
Брзо
сам
свршио
посао
у
моме
Горобиљу
.
Браћу
сам
поделио
,
а
то
ће
рећи
:
нашу
кућу
раскућио
.
Друкчије
и
није
могло
да
буде
.
Завада
и
омраза
беше
,
што
но
кажу
,
прешла
и
на
псе
и
на
мачке
и
—
на
врапце
на
кутњем
слемену
.
Једини
спас
била
је
још
деоба
.
И
ја
дам
свој
пристанак
.
Поклонио
сам
им
и
свој
део
.
А
шта
сам
и
могао
друго
радити
?
И
онако
би
га
свет
разграбио
.
Свет
је
такав
.
Он
воли
да
што
туђе
макне
,
но
своје
да
очува
.
Браћа
ми
као
дадоше
реч
,
да
ће
се
од
сад
пазити
.
И
још
ми
нешто
обећаше
.
Слаће
ми
,
веле
,
сваке
јесени
по
качицу
кајмака
,
по
врећу
јабука
и
по
коју
дебелу
овчију
пастрму
.
Нека
се
,
веле
,
зна
,
да
ни
ја
нисам
без
никога
свога
...
.
Па
и
сад
ми
спремише
заструг
скорупа
.
Није
било
згоднијег
суда
,
а
спремили
би
,
веле
,
и
више
.
Спремише
ми
и
једно
печено
пиле
.
Лепо
печено
!
...
Само
што
је
с
једне
стране
било
модро
,
а
с
друге
преплануло
;
а
оно
што
је
мало
доносило
на
лучеву
смолу
,
то
је
за
то
,
што
се
у
нас
горе
ватра
потпаљује
лучем
...
.
Збиља
,
кад
је
већ
реч
о
лучу
,
моја
ми
браћа
обећаше
,
да
ће
ми
о
јесени
послати
и
коју
цепаницу
луча
...
.
—
Ви
то
доље
купујете
,
рече
ми
старији
брат
.
—
А
ми
тога
овде
имамо
,
хвала
Богу
,
доста
,
прихвати
онај
млађи
.
Кад
сам
дошао
у
свој
стан
,
газда
Миле
не
беше
дома
.
Газдарица
Јела
рече
,
да
је
отишао
некуд
у
село
,
не
би
ли
,
колико
толико
,
вересије
прикупио
.
Она
ми
даде
и
једно
писмо
.
Погледам
,
Вељин
рукопис
.
Предато
је
на
ваљевској
пошти
.
Пођем
да
га
отворим
.
Застанем
.
Осетио
сам
неки
дрхат
у
срцу
.
Затворено
писмо
има
у
себи
нечега
што
застрашава
.
Ко
очекује
зле
гласе
,
боји
се
,
преза
;
ко
очекује
,
добре
,
још
више
.
По
мојој
се
глави
просу
читав
рој
мисли
.
Мисли
електричном
брзином
носе
,
и
електричном
брзином
фотографишу
.
Учинило
ми
се
,
да
сам
видео
све
—
и
како
су
га
дочекали
—
и
како
се
с
њим
сад
забављају
...
.
„
Хеј
,
срећни
Вељо
!
“
отрже
се
из
мојих
груди
један
дубок
уздисај
...
.
А
требао
сам
рећи
:
„
Хеј
,
мој
кукавни
Вељо
!
“
Ово
писмо
као
да
је
у
некој
хитњи
писано
.
Нека
сам
места
једва
прочитао
.
Оно
је
гласило
:
„
Љубовиђа
,
12
.
Јула
18
*
*
Драги
мој
брате
Стево
,
Ето
,
једва
уграбих
прилику
да
ти
пишем
.
Имам
много
да
ти
се
жалим
.
Шта
је
то
,
те
је
цео
свет
устао
да
ме
изазива
?
!
И
као
да
ту
има
и
твоје
кривице
.
Пустио
си
ме
сама
.
А
морао
си
знати
шта
ме
’
вамо
чека
.
Да
те
брат
није
позвао
да
се
делите
,
заклео
бих
се
,
да
си
и
ти
у
овој
завери
...
.
Помисли
,
овамо
сви
само
за
те
питају
.
А
за
ме
,
ама
као
да
ни
жив
нисам
.
Како
ме
који
сретне
,
прва
му
је
реч
:
„
а
што
Стева
није
дошао
?
“
Па
и
мој
отац
три
пут
за
те
пита
:
а
кад
му
казах
,
да
су
те
браћа
одазвала
да
их
поделиш
,
он
ми
рече
:
„
штета
!
Где
није
јаке
задруге
,
ту
нема
куће
ни
кућења
.
“
А
мојој
се
мајци
напунише
очи
суза
.
Жали
што
и
ти
ниси
дошао
...
.
„
Он
,
рече
,
нема
своје
мајке
!
...
“
И
стрина
Илинка
упита
:
„
Вељо
,
рано
,
а
што
нам
ниси
довео
Стеву
?
!
И
њега
је
сва
наша
кућа
погледала
.
Ми
њега
не
двојимо
од
тебе
.
“
Па
и
мој
чича
Степан
рече
:
„
море
,
синовче
,
причувај
дер
ти
ову
твоју
кућу
.
Јер
ако
Стева
дође
—
може
ти
,
болан
,
дићи
очевину
!
...
"
Али
Кића
,
Кића
,
он
ме
је
двадесет
пута
упитао
,
што
ниси
дошао
,
а
двадесет
,
хоћеш
ли
доћи
?
!
...
Иконија
само
ћути
.
А
,
видим
,
и
она
би
ме
упитала
.
Стиди
се
.
То
се
лепо
познаје
.
На
Љубовију
још
нисам
ишао
.
Иконија
ми
је
два
пут
говорила
да
одем
.
Ја
нисам
хтео
...
.
Да
си
ти
овде
и
којекако
.
Сестра
ти
је
доле
.
А
ја
?
...
Ја
тамо
никога
свога
немам
.
Чича
Степан
сутра
полази
.
Зове
и
мене
.
Вели
ми
:
ти
јаши
вранца
,
а
ја
ћу
зеленка
...
.
Сиромах
мој
чича
Степан
!
...
Једини
он
стоји
још
на
мојој
страни
.
Његов
се
вранац
,
знаш
,
јаше
,
све
једно
,
као
и
писар-Јовин
кулаш
...
.
Ене
,
збиља
,
у
мало
што
не
заборавих
!
Овде
је
,
болан
,
и
писар
Јова
.
Дошао
је
синоћ
у
сам
мрак
.
Хоће
мало
,
вели
,
до
Ваљева
.
Њему
ћу
и
предати
ово
писмо
.
У
Ваљеву
има
пошта
.
Овде
нема
.
Он
јаше
на
кулашу
.
Благо
њему
!
...
Исто
,
чујеш
Стево
,
ја
ћу
то
само
теби
поверити
:
али
само
—
пст
!
...
Ево
,
неко
већ
долази
...
.
Пази
добро
!
...
До
нас
стоји
,
па
да
буде
цела
ствар
спасена
!
...
Него
—
кад
ја
тамо
дођем
,
онда
ћеш
све
чути
...
.
Твој
Веља
.
“
Ово
сам
писмо
неколико
пута
прочитао
.
И
увек
сам
се
на
његовом
завршетку
зауставио
.
И
речи
и
мисли
обмотава
некакав
аветињски
сумрак
.
Оно
што
бих
желео
да
видим
,
не
видим
;
а
оно
,
што
видим
,
нема
свога
разговетног
облика
.
Видиш
нешто
,
али
је
то
више
неко
привиђење
.
Видим
...
.
То
није
више
производ
здравога
ума
.
То
је
одсенак
сенке
његове
.
—
—
—
—
—
Цео
овај
дан
мислио
сам
о
Вељи
и
оном
његовом
писму
.
Изађем
мало
да
се
прошетам
.
Више
сам
лутао
но
шетао
...
.
Шта
је
то
што
је
узбуркало
душу
Вељину
?
Где
ли
је
прави
извор
овој
замућености
душе
његове
?
Јесам
ли
то
ја
?
Па
,
ево
,
ја
сам
се
повуко
.
Пустио
сам
га
,
да
се
сам
загрева
на
топлини
њених
анђелских
погледа
.
Она
,
управо
,
и
припада
њему
.
Они
су
се
прво
видели
,
познали
,
па
,
јамачно
,
и
заволели
.
Мене
је
тамо
донео
го
случај
...
.
Што
је
случај
свијо
,
нека
случај
и
развеје
...
.
Ја
нећу
више
никад
видети
ни
Љубовиђу
,
ни
Љубовију
.
То
је
што
могу
да
учиним
.
И
то
ћу
учинити
.
Овај
остатак
школских
ферија
провешћу
овде
.
Има
се
шта
читати
,
а
има
се
где
шетати
.
Ето
,
те
и
таке
мисли
водиле
су
ме
тај
дан
по
београдским
улицама
,
док
ће
ме
један
добро
познат
глас
зауставити
:
—
А
,
гле
,
јесте
ви
то
,
г
.
Стево
?
...
Зар
сте
се
већ
вратити
?
...
Зар
тако
брзо
?
!
...
А
где
вам
је
друг
,
г
.
Веља
?
...
Каква
вас
је
то
сила
од
њега
одвојила
и
—
’
вамо
нама
донела
?
!
.
.
Ја
се
окретох
.
То
је
била
наша
лепа
комшиница
Пеладија
...
.
Ја
сам
био
,
тако
рећи
,
пред
својим
вратима
,
а
,
Бог
и
душа
,
ни
данас
не
знам
,
како
сам
се
то
упутио
своме
стану
.
Ја
станем
.
Она
ме
гледа
оним
њеним
враголастим
очима
.
Не
,
она
ме
не
гледа
.
Она
ме
сажиже
.
Признајем
,
да
ме
је
нека
топлина
почела
подузимати
.
Погледам
је
.
Лепа
је
,
пуста
—
као
уписана
.
Очи
црне
,
црње
од
трњина
.
Лице
чисто
,
бело
и
вечно
насмејано
.
Јагодице
облила
нека
провидна
румен
.
Чело
сведено
на
округласту
амајлију
,
те
овој
лепој
женској
глави
даје
неку
особиту
драж
;
а
они
црни
и
свиони
праменови
њене
косе
,
што
се
њима
несташно
шалика
некакав
тијан
поветарац
,
чисто
и
душу
и
срце
у
човеку
занесу
,
док
,
опет
,
оне
малене
јамице
,
што
се
на
њеном
белом
лицу
,
а
под
сенком
оне
свеже
румени
,
час
јаве
,
а
час
ишчезну
—
како
то
већ
хоће
њени
,
час
јачи
час
овлашнији
лепршаји
враголастих
осмејака
,
—
просто
су
у
стању
човека
да
опију
и
да
му
на
очи
навуку
ону
врсту
сумрачја
,
кроз
које
се
неосетно
срља
у
страст
,
а
из
страсти
у
грех
.
—
Ене
,
ви
сте
то
,
лепа
комшинице
!
И
ви
се
још
чудите
?
...
Не
чудите
се
!
Те
црне
очи
шта
још
нису
кадре
да
учине
од
слаба
човека
?
!
одговорим
јој
,
тек
онако
без
икаква
смисла
;
али
ја
за
то
у
мал
’
што
не
добих
преко
зуба
ону
њену
,
као
снег
белу
шаку
.
Замахну
,
па
је
спусти
.
Њена
се
срдитост
заврши
једним
благим
и
меким
осмехом
,
осмехом
што
заноси
,
што
опија
,
што
залуђује
...
.
—
Одиста
вас
питам
,
што
сте
се
тако
брзо
вратили
?
До
краја
ваших
ферија
има
још
пуне
три
недеље
...
.
А
где
сте
оставили
вашег
друга
?
...
Ја
јој
испричах
све
.
Она
ме
је
гледала
и
слушала
—
више
сањалачки
.
И
онда
ће
ми
од
једном
рећи
:
—
Нисте
га
требали
пуштати
сама
.
Г
.
Веља
није
при
свему
здрављу
.
Њему
је
,
по
каткад
,
мутан
поглед
...
.
Те
су
болести
и
тешке
и
страшне
.
И
баба
Стојка
ми
једном
рече
:
„
ово
момче
једе
нека
велика
изнутрица
.
Није
само
тело
,
и
његова
је
душа
болна
.
Дај
Боже
,
да
то
не
буде
она
иста
бољка
,
од
које
је
патио
и
мој
весели
Жива
!
...
“
—
А
одашта
је
патио
баба
Стојкин
Жива
?
упитам
је
.
Али
она
окрете
главу
у
страну
,
и
на
ово
питање
не
хте
ми
одговорити
.
Наста
мало
ћутање
.
Она
га
прво
прекиде
:
—
Па
што
не
свратите
по
који
пут
?
И
моме
би
Пери
било
мило
.
И
он
је
мислио
да
сте
ви
браћа
.
Сад
зна
да
нисте
...
.
„
Мени
је
мило
,
“
рекао
је
једном
,
„
кад
видим
,
да
се
овако
лепо
два
млада
човека
пазе
;
“
а
ту
неки
дан
упита
:
„
ја
их
сад
слабо
виђам
...
.
А
,
ха
,
збиља
,
сад
је
распуст
.
Они
су
отишли
својим
кућама
...
.
“
У
том
је
неко
из
авлије
викнуо
:
—
Пеладија
!
—
Куку
мени
,
мој
Пера
!
И
онда
ми
брзо
пружи
руку
.
Шта
би
,
ја
не
знам
.
Тек
ми
се
учини
,
да
јој
је
рука
у
мојој
задрхтала
.
Кад
сам
дошао
кући
,
затечем
и
газда-Мила
.
Вратио
се
с
пута
.
Како
му
би
мило
кад
ме
виде
.
Прва
му
је
реч
била
:
имам
ли
каквог
абера
од
Веље
.
У
том
и
газдарица
Јела
донесе
још
једно
писмо
.
Од
кога
ли
је
оно
?
Дошло
је
преко
Крупња
.
Отворим
га
.
Погледам
.
Од
Веље
.
Боже
,
шта
му
је
,
те
је
овако
изврнуо
руку
.
Не
мо’ш
да
му
познаш
рукопис
.
Развучена
слова
.
Неки
редови
ближи
,
а
неки
даљи
један
од
другога
.
Писато
је
четири
дана
доцније
но
оно
прво
...
.
—
Већ
је
био
на
Љубовији
,
помислим
.
Нека
ме
језа
прође
.
—
Како
ли
је
тамо
прошао
?
...
Да
му
није
преко
усана
склизнула
кака
тамна
,
а
можда
и
кака
страшна
реч
?
...
А
речи
су
одблесци
ума
,
оне
су
оцртаји
наших
мисли
...
.
Ево
шта
ми
,
веселник
пише
:
„
Љубовиђа
,
14
.
Јула
18
*
*
Драги
Стево
,
Ово
је
већ
друго
писмо
што
ти
пишем
.
Ти
ћутиш
.
Ни
жив
се
не
чујеш
.
Сад
тек
видим
,
колико
ја
имам
искрених
пријатеља
.
Него
можда
се
још
ниси
ни
вратио
из
твога
Горобиља
,
а
ја
те
џаба
осуђујем
.
Како
било
,
да
било
,
тек
мени
је
тешко
.
Ја
тражим
,
да
је
око
мене
чиста
ситуација
,
а
она
се
све
више
замућује
.
То
се
од
мога
ока
не
може
сакрити
,
ма
да
то
сви
крију
,
па
и
сам
Тома
пандур
.
Збиља
,
били
смо
на
Љубовији
.
Лепо
су
нас
дочекали
.
Бар
се
видело
,
да
су
се
трудили
,
да
замажу
ону
погрешку
...
.
Кад
ме
је
твоја
сестра
видела
,
бризнула
је
у
плач
.
Мора
да
је
и
она
опазила
.
Она
,
истина
,
вели
,
да
је
од
неког
чула
,
да
су
те
браћа
одазвала
,
да
их
поделиш
;
али
ја
видим
,
да
и
она
неког
врага
од
мене
крије
!
...
.
Па
и
твоме
зету
жао
,
што
се
то
десило
...
.
Код
њих
смо
били
на
ручку
,
а
код
капетана
на
вечери
...
.
Ах
,
мој
драги
брате
Стево
,
ја
сам
ти
у
правоме
смислу
несрећан
!
...
Сви
су
ме
држали
као
мало
воде
на
длану
.
Али
је
то
било
голо
притворство
.
Она
је
само
ћутала
;
а
кад
нам
се
погледи
сусретоше
,
она
сва
у
лицу
запламти
.
Издаде
се
.
Зна
да
ми
је
неверна
...
.
Неверница
!
...
И
сви
опет
њој
држе
страну
.
Познаје
се
то
,
човече
!
...
Мало
,
мало
,
па
се
о
теби
поведе
реч
.
И
она
опет
ћути
.
Неће
ни
име
да
ти
помене
.
Мисли
да
ја
то
не
видим
.
Али
ћу
ја
њима
свима
доскочити
—
само
ако
ми
ти
хтенеш
помоћи
.
У
те
се
јединог
уздам
;
а
ако
ме
још
и
ти
изневериш
,
онда
није
више
вајде
ни
Богу
веровати
!
...
Ја
сам
се
,
међу
тим
,
тврдо
решио
...
.
Борићу
се
—
на
смрт
и
на
живот
.
Преко
мене
мртва
могу
,
али
преко
жива
неће
!
...
О
овоме
само
ником
ништа
...
.
Пст
!
...
Ево
их
!
Чујем
им
кораке
!
!
...
Е
,
нећеш
,
погана
веро
!
...
Још
би
ти
нешто
писао
:
али
и
сам
видиш
,
да
сам
опкољен
...
.
Глуво
је
доба
ноћи
...
.
Просто
,
све
се
против
мене
окомило
!
...
Сад
збогом
!
До
скорог
виђења
!
Како
се
ова
ствар
буде
свршила
,
јавиће
—
теби
прво
...
.
твој
Веља
.
Ово
ме
је
писмо
још
више
потресло
.
Свака
ми
је
његова
реч
била
сумњива
...
.
Сумња
!
Освоји
ли
она
једном
себи
какво
место
,
она
га
после
лако
не
упушта
.
Сумња
!
То
је
нека
врста
заразе
.
До
шта
се
она
дотакне
,
она
то
и
окужи
.
И
тамо
,
где
је
било
бистро
,
она
замути
.
Куд
год
прође
,
она
оставља
свој
талог
.
Сумња
је
по
себи
мутна
.
И
њен
је
извор
мутан
,
и
њен
је
ток
мутан
:
а
оно
,
куд
она
дере
да
издере
,
то
је
тек
мрачан
понор
.
Једног
општег
неразбора
.
Исто
је
тако
и
с
мојим
јадним
Вељом
.
Већ
и
ја
разговетно
видим
,
да
му
је
душа
болна
.
А
његов
ум
—
шта
је
с
њим
?
Он
,
истина
је
,
даје
од
себе
гласа
;
али
тај
глас
није
више
онако
звонак
,
као
што
је
некад
био
.
Куцните
га
...
.
Он
шобоће
.
Он
је
напук’о
...
.
С
тога
су
и
његове
мисли
искочиле
из
колосека
здраве
логике
...
.
Оне
су
удариле
у
ледину
.
Обручи
здравог
суђења
попуцали
су
.
И
оне
сад
јуре
у
—
незнан
!
...
Мислио
сам
да
му
одговорим
.
Нисам
смео
.
Бојао
сам
се
,
учинићу
горе
.
Да
тражим
лекара
да
му
покажем
Вељима
писма
,
да
му
испричам
све
што
знам
...
.
Бољку
ваља
лечити
док
је
мања
,
док
је
у
првом
понику
?
...
.
Аја
!
Ни
то
нисам
смео
.
Та
,
то
би
било
,
у
неку
руку
,
да
ја
први
о
Вељи
изнесем
тако
ружан
глас
...
.
Хтео
сам
,
најпосле
,
да
ову
ствар
поверим
газда
Милу
.
Он
је
оцу
Вељином
,
па
и
целој
кући
њиховој
,
велики
пријатељ
.
Мож’да
би
он
што
знао
.
Ни
то
не
смедох
.
То
би
било
да
се
опет
од
мене
прво
чује
;
а
то
би
значило
убити
човека
...
.
Бити
чорав
,
бити
слеп
,
бити
глув
,
нем
;
бити
богаљ
—
то
је
све
ружно
;
али
изнети
за
кога
да
је
померио
памећу
,
то
је
...
.
Страшно
!
...
И
зар
да
ја
то
за
Вељу
први
изнесем
?
Не
.
То
не
могу
.
За
то
се
решим
да
ћутим
и
да
чекам
на
одредбу
самог
провиђења
!
Самоћа
човека
убија
.
Она
је
што
и
тамница
.
Моји
се
другови
разишли
.
Ја
сам
као
оно
залутали
ждрал
.
Нема
ми
ни
Срете
.
Јамачно
није
ни
чуо
да
сам
се
вратио
.
А
моме
се
повратку
сад
није
могао
ни
надати
...
.
Узмем
да
што
читам
.
Не
иде
.
Мисли
ми
одлете
на
другу
страну
.
Одмах
ми
Веља
пред
очи
изађе
,
па
онда
ето
и
његових
писама
.
А
то
ме
и
тера
од
куће
.
Дочепам
капу
,
па
пођем
—
куд
било
.
Тако
сам
и
данас
радио
.
Изађем
на
улицу
.
На
коју
бих
страну
?
На
коју
било
.
Тек
да
се
куд
било
оде
.
Погледам
десно
.
Смотрим
на
капији
Пеладију
.
Испратила
свога
Перу
.
Он
овог
часа
замане
за
ћоше
.
И
таман
да
пођем
на
ту
страну
.
То
је
хтело
да
буде
—
онако
само
од
себе
;
али
у
тај
мах
газда
Миле
те
преда
ме
...
.
.
—
Добро
те
не
измане
!
...
Врати
се
!
Добили
смо
поруку
са
Љубовије
.
Од
твога
зета
и
сестре
.
Мислили
су
да
се
још
ниси
вратно
из
Горобиља
...
.
Веља
нам
ништа
не
ваља
.
Не
смем
ти
ни
казати
шта
је
.
Не
дао
Вог
ни
најгорем
душману
!
Сиромах
чича
Дака
!
Шта
га
под
старост
снађе
!
...
Снаха
Јока
ће
,
просто
,
пресвиснути
...
.
Није
шала
—
то
једно
дете
,
па
да
их
то
постигне
...
.
Не
знам
шта
учини
Совра
?
!
Ево
ти
и
пасоша
.
Ни
часа
пе
часи
.
Сви
те
преклињу
...
.
Хеј
,
моје
весело
дијете
!
...
Само
тебе
помиње
.
Никог
себи
не
пушта
,
па
ни
своју
несрећну
мајку
...
.
Ево
Совре
!
...
Баш
добро
.
Одржао
реч
!
—
Ја
просто
не
знадох
шта
би
.
Спремих
се
—
на
двоје
на
троје
.
Око
кола
се
искупило
пуно
деце
.
Ту
је
и
газдарица
Јела
,
ту
је
снаша
Пеладија
.
Сви
ћуте
.
Седнем
у
кола
.
Пођем
...
.
Не
знам
,
да
ли
коме
и
казах
збогом
!
...
После
један
сахат
,
били
смо
дубоко
у
Макишу
.
ИX
Мора
да
је
газда
Миле
наговестио
Соври
,
да
мало
живље
тера
.
Могли
смо
се
кренути
из
Београда
око
вечерње
,
а
стигосмо
на
Колубару
—
готово
за
вида
.
Скела
беше
на
овој
страни
и
само
очекнусмо
док
се
један
возар
од
механе
врати
.
Вече
беше
тихо
.
Оздо
од
Саве
пируши
хладан
поветарац
,
а
на
западу
се
повукле
две
три
златно-црвене
пруге
.
Високо
горе
на
хоризонту
неколико
перјастих
облачака
чисто
су
пламтели
у
некој
руменкастој
позлати
.
Окосине
Мислођина
,
врхови
високих
топола
и
танких
јасика
,
дуги
,
зелени
врбаци
—
као
да
беху
преливени
неком
фосфорастом
златно-руменом
пеном
;
а
гргураве
борице
Колубаре
што
их
је
тијан
вечерњи
ветрић
,
као
на
какав
конац
,
уз
воду
низао
,
преливале
су
се
у
миријаде
треперавих
пламичака
,
који
су
се
,
рекао
бих
,
у
једном
трену
ока
и
палили
и
гасили
,
док
,
најпосле
,
не
почеше
да
бледе
под
тамним
велом
првог
вечерњег
сутона
.
И
само
још
што
као
алем
блисташе
у
врховима
зелених
дрва
златан
крст
и
јабука
на
звонику
цркве
обреновачке
.
Ово
се
двоје
беше
стопило
у
једну
сјајну
трепераву
звезду
.
То
беше
потоњи
одблесак
потоњег
сунчаног
зрака
...
...
...
Тамо
горе
под
Мислођином
,
монотоно
је
откуцавало
звоно
на
овну
поводнику
,
а
иза
овога
чује
се
блека
оваца
,
и
један
звонак
глас
.
„
О
...
.
Ст
...
а
...
и
...
и
...
ја
!
“
И
оно
:
„
Ој
...
.
Хој
!
!
.
.
“
И
док
је
ово
„
ој
!
...
хој
!
“
лагацко
изумирало
у
овом
тијаном
вечерњем
сутону
,
дотле
је
,
оздо
друмом
,
клоколиро
крештаво
крцкање
товарних
рабаџијских
кола
,
што
су
носила
трговачке
еспапе
за
Уб
и
Ваљево
;
а
горе
страном
чуло
се
опет
ајскање
уморних
ратара
,
што
су
са
стоком
својом
хитали
кућама
својим
.
По
који
слепи
миш
тек
би
обележио
мрку
бразду
испред
мојих
очију
.
И
они
полазе
—
на
први
лов
свој
...
.
С
оне
стране
Колубаре
види
се
једна
црна
група
.
Неко
викну
:
„
Скелеџија
!
...
Скелу
’
вамо
дај
!
...
“
А
далеко
оздо
од
старог
колубарског
брода
јекнуше
двојнице
тихо
и
мелодично
,
оно
познато
:
„
Хајдемо
Маро
,
да
јавимо
овце
;
Ја
ћу
овце
,
а
ти
ћеш
јагањце
.
“
Више
мене
,
горе
на
једној
рачвастој
тополовој
грани
,
зацвркуташе
у
гнезду
тићи
.
Намештали
су
се
,
да
под
крилима
своје
матере
одспавају
ову
тиху
и
благу
ноћ
.
Одсели
смо
у
Обреновцу
у
гостионици
код
„
Три
војводе
“
.
Ту
смо
хтели
да
се
мало
прихватимо
,
да
мало
и
коње
одморимо
,
па
да
идемо
даље
,
док
ће
ми
један
сед
старац
прићи
и
упитати
ме
:
—
Ама
,
јеси
ли
ти
то
,
Вељо
?
...
Што
се
,
болан
,
не
јавиш
?
...
А
зар
ти
не
знаш
где
је
кућа
Обрада
Ћука
,
него
да
одседаш
по
механама
?
!
.
.
—
Ви
мислите
за
Вељу
,
сина
газда
Дамњана
Смиљанића
из
Љубовиђе
?
...
Ја
сам
његов
друг
и
добар
пријатељ
—
одговорим
му
.
На
ове
речи
старац
се
,
чисто
,
успрси
.
Измаче
мало
главу
и
плећа
у
страну
—
као
да
ме
боље
промери
.
Он
одмахну
главом
.
—
И
ти
баш
ниси
ништа
род
Вељи
Дамњановом
?
упита
он
,
још
једнако
мерећи
ме
.
—
Ништа
.
Ја
сам
од
Ужица
,
а
он
,
ето
,
из
Љубовиђе
.
—
Е
,
дијете
,
нека
си
здрав
и
жив
!
...
а
ја
бих
се
заклео
,
да
си
мога
пријатеља
Даке
син
...
.
А
ако
Бог
да
?
...
Ужицу
?
—
—
Не
.
Идем
сестри
на
Љубовију
...
.
—
Ене
,
па
ти
ћеш
проћи
баш
поред
куће
Дамњанове
и
газда
Степанове
!
...
Знам
,
свратићеш
им
—
велиш
,
друг
ти
је
Вења
.
Поздрави
их
животом
и
здрављем
!
Само
им
реци
:
поздравља
вас
Обрад
Ћук
!
То
је
доста
...
.
Шта
сам
ја
соли
и
хлеба
појео
у
тој
кући
,
мој
дијете
!
...
Честит
дом
!
...
Ама
ви
к’о
рекосте
,
да
сад
пођете
?
Немојте
!
...
Боље
је
да
пораните
.
За
јутра
је
свака
работа
напреднија
.
А
,
после
,
с
вечера
нема
месечине
.
Он
се
рађа
тек
по
поноћи
...
.
Тако
смо
и
урадили
.
Кад
сам
сео
у
кола
,
месец
не
беше
одскочио
ни
за
добро
копље
.
И
тај
дан
још
за
сунца
стигосмо
у
Царину
.
Даље
се
већ
није
могло
.
И
коњи
се
беху
са
свим
заморили
.
Сутра
дан
смо
опет
поранили
.
Прошли
смо
Прослоп
,
а
зора
још
не
беше
забелела
.
Кад
у
Љубовиђу
стигосмо
,
беше
се
већ
лепо
одјутрило
.
Кад
су
кола
окренула
уз
ону
узбрдицу
,
капији
Смиљанића
,
беше
ме
обузело
неко
суморно
осећање
.
То
беше
извесна
врста
страве
што
је
рађа
тамна
неизвесност
.
Било
је
нешто
што
ми
је
ледило
и
срце
и
душу
.
Преда
мном
је
зјапио
некакав
незнан
понор
.
Из
њега
је
пирио
леден
дах
.
То
је
била
некаква
ноћ
.
Ноћ
је
та
хладна
као
лед
,
а
мрачна
као
пакао
.
Моја
је
душа
пред
собом
назирала
једину
таку
ноћ
.
Морало
се
чути
клопарање
наших
кола
,
кад
затекосмо
капију
широм
отворену
.
Јаблан
нас
је
дочекао
на
капији
.
Горе
пред
кућом
беху
се
сви
искупили
.
Смотрио
сам
и
чича
Даку
и
газда
Степана
,
и
стрина
Илинку
и
—-
Иконију
.
Ја
скочим
с
кола
.
Назовем
Бога
Јаблану
и
упитам
га
:
—
Шта
ради
Веља
?
Он
ми
прихвати
Бога
,
па
ће
тужно
одговорити
:
—
Веља
—
ружно
ради
!
...
Ено
га
где
ода
по
соби
...
.
Ода
—
једнако
.
И
дању
и
ноћу
...
.
Ода
и
—
Бог
с
нама
био
,
сам
са
собом
говори
.
Никога
себи
не
пушта
...
.
Од
јутрос
се
к’о
мало
беше
примирио
...
.
Сви
смо
се
Богу
молили
,
не
би
ли
се
на
наш
дом
смиловао
...
.
И
тако
стигосмо
пред
кућу
.
Поздравимо
се
;
али
немо
,
без
речи
.
Чича
Даки
приђем
руци
.
Он
полако
трже
руку
,
па
прошапта
:
—
Жив
био
,
синко
!
Више
не
рече
ни
речи
.
Само
што
му
се
из
груди
оте
дубок
уздах
.
Он
се
окрену
оној
чељади
.
Нешто
им
је
хтео
рећи
.
Његове
се
очи
зауставише
на
Иконији
.
Њене
очи
беху
пуне
суза
.
Илинка
стала
код
ње
,
па
јој
нешто
говори
.
Она
се
зацену
од
плача
,
па
побеже
у
кућу
.
Газда
Степан
ми
приђе
.
—
Баш
ти
хвала
,
синовче
!
Већ
те
од
синоћ
погледамо
.
Он
само
за
те
пита
.
Кад
сам
му
казао
да
ћеш
доћи
,
он
се
чисто
разведри
,
и
тек
ме
од
једном
упита
:
„
А
вози
ли
га
Совра
?
...
“
—
Нека
Бог
сваког
обрадује
,
па
и
нас
,
рече
газда
Степан
и
окрете
главу
у
страну
.
—
Овде
је
,
рано
моја
,
и
госпођа
Јелица
.
Нека
јој
Бог
да
здравља
!
—
Да
ње
није
,
не
знам
шта
би
било
и
од
наше
веселе
Кадивке
.
Хоће
жена
,
просто
,
да
пресвисне
.
Ово
је
трећа
ноћ
,
како
око
на
око
није
свела
,
те
је
јутрос
госпођа
Јелица
на
зор
одведе
—
да
мало
прилегну
,
те
да
се
,
јадница
,
мало
мало
,
одмори
...
.
—
А
кад
си
,
синко
,
из
Београда
?
приђе
ми
опет
чича
Дака
.
Сад
се
мало
као
прибрао
.
Кажем
му
.
—
Богме
,
добро
сте
стигли
!
Далеко
се
измак‘о
Београд
,
клети
!
...
Де
,
децо
,
шта
сте
стали
?
!
.
.
Дете
,
горе
под
велики
орах
!
Изнесите
простирку
и
који
јастук
.
Да
се
човек
мало
одмори
...
.
Али
у
тај
мах
зашушта
нешто
преко
дворишта
,
зашушта
као
невидљив
шум
.
То
је
била
Вељина
мајка
.
Она
није
ни
спавала
.
Умор
беше
савладао
тело
,
али
је
душа
остала
будна
.
Она
је
чула
неки
шумор
пред
кућом
,
чула
,
па
скочила
.
Ишла
је
—
час
брже
,
а
час
лакше
.
Као
да
је
нешто
ослушкивала
.
Ја
јој
пођох
на
сусрет
.
Она
ме
угледа
.
Готово
полети
.
Паде
ми
око
врата
,
а
од
себе
не
даде
јава
...
.
То
беше
више
сенка
,
а
сенке
су
неме
.
Груди
су
јој
се
дизале
и
спуштале
,
док
од
једном
удари
у
дубоко
јецање
:
—
Сине
мој
...
.
ти
дође
!
...
Јеси
ли
видео
мога
Вељу
?
...
Он
једнако
за
те
пита
!
...
Боже
,
смилуј
се
на
ме
грешну
!
...
И
у
тај
мах
звекнуше
окна
на
једном
прозору
гостинске
собе
.
И
окна
и
ћерчива
искочише
—
као
да
су
била
од
паучине
.
На
прозору
се
указа
једна
разбарушена
глава
.
Беше
зинула
и
—
занемила
.
Она
два
ока
светле
неком
потмулом
ватром
.
Црте
на
лицу
развучене
у
некакав
самртан
страх
,
помешан
с
неком
врстом
дивље
освете
.
Вељина
мајка
полете
прозору
.
Иконија
врисну
,
као
да
је
на
гују
стала
.
—
Сине
,
Вељо
,
ево
твоје
мајке
!
...
Не
бој
се
!
...
Она
глава
само
се
исправи
.
Не
гледа
.
Зјапи
.
Из
ње
је
куљао
некакав
мрак
.
Из
руку
му
је
лоптила
крв
.
Беше
се
грчевито
ухватио
за
доњи
остатак
ћерчива
.
Изгледао
је
,
као
мачка
,
која
вреба
миша
и
намешта
се
,
да
на
њ
скочи
.
Хтео
је
да
искочи
на
двориште
.
Ја
му
приђем
.
—
Вељо
,
шта
је
то
,
болан
?
!
.
.
Зар
така
дочекујеш
твога
Стеву
?
!
.
.
Имаш
поздрав
од
газда
Мила
и
газдарице
Јеле
...
.
Срета
Шеврљуга
триста
чуда
,
што
му
се
не
јавиш
...
.
Он
стао
па
ме
гледа
.
Његова
се
уста
почеше
склапати
,
а
лице
преливати
у
једно
обличје
што
буди
сећање
на
нешто
што
нам
је
мило
и
драго
.
Гледао
ме
је
за
неколико
тренутака
,
па
ће
од
једном
окренути
,
са
свим
мирно
—
као
да
ништа
било
није
:
—
Ене
,
зар
и
ти
дође
?
!
А
шта
учини
с
браћом
?
Измири
ли
их
—
или
их
подели
?
Збиља
,
јеси
ли
добио
моја
писма
?
Што
ми
не
одговори
—
бар
с
две
речи
?
...
Што
си
стао
ту
?
Хајде
’
вамо
у
собу
.
Мени
не
даду
на
поље
.
Веле
—
слаб
сам
;
а
мени
баш
није
ништа
.
Мало
ме
боли
глава
.
И
то
је
све
...
.
Ко
те
је
довез’о
?
...
Совра
?
...
Знам
.
Он
је
и
мене
довез’о
.
Добро
вози
.
Бар
ће
нас
одвести
до
Љубовије
...
.
А
,
гле
,
где
сам
се
ово
огреб’о
?
окрете
од
једном
и
стаде
загледати
у
своје
крваве
руке
.
Има
једна
виша
тајна
,
у
коју
се
,
по
кашто
,
повуче
душа
наша
.
То
је
нека
полупрозрачна
копрена
,
кроз
коју
она
види
своје
праисконско
порекло
...
.
Има
пуно
ствари
што
их
ми
назиремо
,
али
их
не
видимо
.
Ми
живимо
,
али
у
неком
буновном
стању
.
А
има
једно
стање
душе
наше
,
кад
је
пред
њом
све
видније
,
све
разговетније
.
Изгледа
,
да
и
она
има
и
свој
сан
и
своју
јаву
.
Оно
што
је
нама
сан
,
то
је
њој
јава
;
а
наша
јава
није
ништа
друго
,
до
један
варљив
сан
.
Наша
је
душа
видовита
,
али
онда
,
кад
сања
...
.
Има
пуно
момената
,
кад
она
узлети
на
једну
божанску
узвишицу
.
Она
се
ту
освести
,
јер
се
ту
осветли
.
Али
она
има
и
своју
ноћ
...
.
И
она
има
своје
несвестице
.
И
кад
она
посрне
,
кад
она
падне
,
она
се
обре
у
тој
ноћи
,
у
тој
тами
—
на
дну
дна
вечитог
заборава
.
И
ако
—
кроз
густе
слојеве
мрака
по
кашто
и
сине
по
који
зрачак
божанског
видела
,
то
буде
колико
да
се
обасјају
оне
паклене
немани
,
што
се
по
овој
језовитој
тмини
смотавају
и
размотавају
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Таман
хтеднем
да
пођем
Вељи
,
а
неко
ме
ухвати
за
рукав
и
полако
рече
:
—
Ако
Бога
знаш
,
немој
му
ићи
сам
!
...
Хајдемо
заједно
!
То
је
била
моја
сестра
Јелица
.
—
—
—
—
—
——
—
—
—
Веља
се
беше
са
свим
умирио
.
Био
се
чак
и
расположио
.
Слабо
бледило
на
лицу
и
нешто
мало
помућене
очи
још
беху
остаци
његове
тешке
бољке
.
Ја
и
моја
сестра
седели
смо
с
њим
у
соби
.
Она
му
заустави
крв
и
привеза
ране
на
рукама
,
непрестано
шалећи
се
и
причајући
нам
којешта
.
Каза
нам
,
како
је
писар
Јова
,
сад
о
прошлом
Божићу
,
у
највећем
трку
,
пао
са
свога
кулаша
.
А
кулаш
,
рече
,
стао
—
као
укопан
...
.
Писар
Јова
скочио
,
узјахао
кулаша
,
па
опет
у
трк
—
ама
као
да
ништа
ни
било
није
.
После
нам
оде
причати
,
како
се
Саватије
латов
непрестано
и
сад
кошка
с
Турцима
из
Босне
и
једнако
им
доказује
,
како
је
кнез
Михаило
већ
углавио
са
Султаном
,
да
нам
преда
Босну
.
А
Турци
само
одговарају
:
„
Е
,
валах
,
Сабатије
,
баш
то
,
бива
,
не
море
бити
!
...
Босна
,
болан
,
није
ни
везен
јаглук
,
ни
јабука
сенабија
,
да
се
коме
на
пешћеш
даје
!
...
.
Јами
,
јами
,
Сабатије
,
немој
ту
којешта
манитати
!
...
Што
бити
не
море
,
не
море
!
...
“
Стрина
Илинка
,
у
два
маха
,
улази
у
собу
и
доноси
нам
још
ланених
крпа
за
завоје
;
али
оне
нису
више
требале
.
Вељине
руке
биле
су
завијене
.
И
Вељима
мајка
,
мало
мало
,
па
нам
дође
.
Један
зрак
наде
блистао
јој
се
на
лицу
и
у
очима
.
Не
зна
шта
да
почне
од
радости
.
Три
пут
нас
је
питала
,
да
нисмо
гладни
.
—
Ручак
неће
тако
одмах
бити
,
а
ви
од
јутрос
ништа
нисте
окусили
...
.
Могло
би
се
,
на
брзу
руку
,
попригати
које
пиле
на
младом
кајмаку
;
а
има
,
рече
,
и
врућа
млека
.
Ми
смо
се
били
решили
,
да
не
кваримо
ручак
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
с
Вељом
излазио
и
у
авлију
.
И
сва
се
кућна
чељад
разведри
.
Једна
божанска
зрака
,
рек’о
бих
,
обасја
цео
овај
честити
дом
.
То
беше
нада
у
Бога
,
да
ће
се
опет
све
на
добро
окренути
.
И
чича
Дака
се
,
просто
,
разраколио
.
Двапут
ме
је
питао
за
Обрада
Ћука
.
—
Ето
,
рече
,
и
он
је
старином
ту
испод
Баурића
.
Ми
један
за
другог
питамо
,
па
да
смо
на
крај
бела
света
...
.
Нема
,
децо
,
без
пријатеља
и
добрих
знанаца
ништа
.
Кад
’
вако
куд
пођемо
—
ми
свуда
имамо
својих
људи
...
.
У
Ваљеву
код
Дике
,
на
Убу
код
Јовице
Обренова
,
у
Обреновцу
код
Обрада
Ћука
,
а
у
Београду
некад
код
Поливака
,
а
некад
код
нашег
газда
Мила
...
.
И
онда
би
се
опет
зачудио
,
како
смо
могли
за
дан
стићи
из
Обреновца
до
у
Царину
.
—
Е
,
али
то
Совра
вози
!
прихвати
Веља
и
благо
се
осмехну
.
—
О
,
Боже
,
и
мајко
божја
,
развесели
сваког
,
па
и
нас
!
прошапта
један
глас
иза
мојих
леђа
.
Ја
се
окретох
.
То
је
била
Вељина
мајка
.
Дошла
опет
,
па
стала
,
да
се
наслуша
нашег
разговора
.
А
Кића
век
није
од
мене
ни
одмицао
.
Три
четири
пута
улазила
је
Иконија
и
очима
на
њ
.
Зове
га
,
да
му
нешто
каже
,
а
он
усуче
главом
и
вратом
.
Неће
.
—
—
По
целом
дворишту
опажало
се
живо
кретање
.
Под
шупом
се
реди
јагње
.
И
пси
се
искупили
,
па
машу
репом
.
И
њима
нешто
мило
.
По
неко
тек
онако
за
ништа
лане
...
.
Совра
изнео
празне
зобнице
.
Загледа
у
њих
.
Види
се
,
да
су
коњи
све
до
зрна
позобали
...
.
Газда
Степан
викну
:
—
Јаблане
!
...
Де
,
шта
учини
?
!
.
.
Јаблан
се
одазва
:
—
Сад
,
сад
!
И
не
прође
много
,
а
Веља
ће
нешто
живље
упитати
:
—
А
куд
оно
оде
ЈабланУ
Ја
устанем
и
погледам
кроз
онај
разбијен
прозор
.
Јаблан
беше
већ
избио
на
насип
.
Узјахао
зеленка
,
па
оде
све
у
касу
...
Оде
пут
Љубовије
.
—
—
Ја
сам
замолила
газда
Степана
,
да
каже
Јаблану
,
да
оде
на
Љубовију
до
мога
Марка
...
Да
му
каже
,
да
је
мој
Стева
дошао
,
одговори
Вељи
моја
сестра
и
руком
ме
помилова
по
образу
.
—
—
—
—
—
Пред
сам
ручак
изађосмо
опет
сви
на
двориште
.
Иконија
одазва
моју
сестру
.
Све
ми
се
чини
да
се
ствар
тицала
пите
гужваре
.
Њу
је
моја
сестра
умела
мајсторски
да
умеси
.
Тако
су
је
исто
звали
и
капетановој
кући
.
И
Кића
ме
остави
.
Он
отрча
за
њима
.
И
он
воли
да
гледа
кад
се
пита
меси
.
Али
он
још
нешто
више
воли
:
да
гледа
кад
се
пита
сече
.
Његово
парче
мора
бити
прво
.
Кад
овако
има
пите
о
ручку
,
он
и
не
руча
.
Он
само
пите
руча
...
.
Под
великим
орахом
већ
почели
да
постављају
.
Дебео
хлад
,
а
озго
од
сокојских
брда
по
мало
ћарлија
ветрић
.
И
јагње
је
крцкало
поред
ватре
.
Окреће
га
Живанчић
.
Беше
се
сав
зајапурио
.
С
једне
стране
јара
од
ватре
,
а
с
друге
илинско
сунце
.
Газда
Степанов
се
глас
чуо
доле
под
кућом
—
у
подруму
.
Зна
се
и
зашто
.
Подрум
Смиљанића
није
никад
без
вина
.
Чича
Дака
стоји
на
капији
с
неким
људима
.
Један
му
се
тужи
:
—
Ето
,
они
ме
,
лепо
,
сатрше
.
Ово
се
више
од
њих
не
може
живо
остати
.
Да
само
одеш
до
њиве
у
Алијином
кључу
—
заплакао
би
се
.
Од
муруза
нема
више
ни
трага
.
Само
се
црни
земља
црна
,
црнило
им
се
,
да
Бог
да
,
—
и
на
слави
и
на
свадби
!
—
Немој
клети
,
човече
!
повика
чича
Дака
,
готово
срдито
...
.
Ето
ти
ових
људи
,
па
нека
ти
то
увиде
!
...
Платиће
,
ја
шта
ће
...
.
Баш
су
ми
ови
Милосављевићи
тежи
од
свега
осталог
села
!
...
—
Е
,
вала
,
чича
Дако
,
ако
им
сад
не
буде
суда
,
онда
ми
не
остаје
друго
,
него
с
оном
сиротињом
да
бежим
у
свет
!
...
додаде
онај
,
што
му
је
штета
учињена
.
Мони
се
учини
,
да
Веља
од
једном
застаде
.
Стаде
грицкати
нокат
малога
прста
.
Гледа
преда
се
.
Замислио
се
—
онако
,
као
кад
ко
нешто
премишља
.
Загледао
се
у
некакав
предмет
,
али
је
тај
предмет
неодређен
.
И
онда
се
одједном
окрете
.
Ухвати
ме
за
руку
.
Стеже
—
као
гвозденим
клапнама
,
па
закрешта
:
—
А
,
јеси
ли
сад
чуо
?
!
...
Ево
их
свију
!
На
шта
ме
,
болан
,
наведе
?
!
...
Чуј
!
...
Опкољени
смо
!
...
Опкољени
!
!
!
...
Ја
ни
сад
не
знам
,
шта
ми
би
,
те
му
рекох
:
—
Бежимо
!
...
У
собу
...
.
Брже
!
!
...
И
он
ме
послуша
.
Пусти
ми
руку
.
Пођосмо
.
Он
иде
,
али
се
једнако
обзире
.
Кад
у
собу
уђосмо
,
он
само
одукну
.
И
онда
лоче
по
соби
живо
да
хода
.
Нешто
је
у
себи
шапорио
.
Очима
повлачи
као
да
нешто
тражи
.
Не
.
Као
да
вреба
.
Из
очију
му
је
зјапио
некакав
суманут
страх
;
а
лице
му
се
развукло
у
једну
надземаљску
ругобу
.
То
беше
нека
врста
церекања
,
што
се
руга
,
и
режања
,
што
уједа
.
Мене
поче
страва
подузимати
.
Дао
бих
читав
свет
,
да
му
несрећна
мати
не
бане
на
врата
...
.
У
свакој
секунди
,
чинило
ми
се
,
да
постаје
немирнији
и
усплахиренији
.
Ходао
је
,
застајкивао
је
,
обзирао
се
,
зверао
.
—
И
једном
срљну
и
нешто
зграби
испод
астала
.
И
онда
нешто
промрмља
.
Ја
као
да
за
њ
и
не
бејах
у
соби
.
А
кад
нам
се
једном
сусретоше
погледи
,
он
се
,
чисто
,
трже
—
као
да
га
нешто
опржи
.
Зину
.
Закоцаћи
главу
и
стаде
ме
мерити
,
као
оно
кроз
наочаре
...
.
И
онда
поче
према
мени
да
заузима
чудновату
позитуру
.
Лепо
сам
опазио
,
како
се
скупља
и
намешта
—
као
мачка
кад
миша
опази
.
И
он
се
,
као
дивља
звер
,
устреми
на
ме
.
То
би
у
трену
ока
.
~
Ја
само
могох
викнути
:
„
Вељо
!
...
“
И
то
би
све
.
Испред
мојих
очију
севнуше
светлаци
...
.
Севнуше
и
—
угасише
се
.
Учини
ми
се
,
да
ме
нешто
обли
—
као
блага
млакушна
киша
.
И
то
ме
поче
да
дави
.
Смрче
се
...
.
Испод
мојих
ногу
као
да
неко
измаче
земљу
,
и
ја
се
отискох
у
један
мрачан
,
бескрајан
понор
.
Кроз
ову
тмину
промицаху
бледуњаве
сенке
:
видох
моју
браћу
...
.
професора
математике
...
.
Петронија
Пивљака
...
.
качицу
кајмака
...
.
Вељина
мајка
сину
гологлава
и
разбарушена
...
.
Једна
врата
широм
отворена
...
.
На
њих
умаче
Пеладијин
Пера
...
.
писар
Јова
пролете
на
кулашу
и
стропошта
се
у
некаку
провалију
...
.
Иконија
и
моја
сестра
проведоше
капетанову
Роксу
...
.
И
онда
ми
нешто
писну
у
ушима
.
Хучало
је
као
воденична
брана
.
После
и
то
умуче
,
али
ме
озго
нешто
поклопи
,
тешко
као
планина
,
а
врело
као
усијан
сач
...
.
То
беше
некакав
мрак
,
изливен
од
олова
и
гвожђа
...
.
X
То
су
морали
бити
тешки
дани
.
Кад
сам
дошао
себи
,
ја
видим
да
сам
на
Љубовији
,
у
сестриној
соби
.
Кад
су
ме
из
Љубовиђе
донели
,
не
знам
.
Сестра
је
седела
поред
мене
.
Држала
ме
је
за
руку
.
Неописана
радост
беше
јој
плинула
по
лицу
.
—
Шта
је
с
Вељом
?
упитам
је
;
али
у
исти
мах
осетих
,
како
ме
нешто
,
као
усијана
летка
,
жигну
до
у
сам
мозак
.
Мени
севнуше
светлаци
испред
очију
.
У
соби
ми
се
смрачи
,
—
али
то
одмах
прође
.
—
Сад
тек
опазих
,
да
ми
је
сва
глава
увезана
...
.
Моја
ми
сестра
метну
прст
на
уста
.
Знак
да
ћутим
.
Моја
,
добра
сејка
!
...
Не
знам
како
се
то
једном
поведе
реч
о
капетану
Мићи
,
док
ће
моја
сестра
рећи
:
—
Марко
,
одмах
да
им
пишеш
!
Још
данас
!
Кажи
им
:
Стеви
је
,
Богу
хвала
,
са
свим
боље
.
Њима
ће
,
знаш
,
свима
бити
мило
.
Ја
је
погледах
.
Она
ме
је
разумела
.
Осмехну
се
.
Жене
су
једине
,
које
су
у
стању
да
завире
у
најсакривеније
тајне
душе
наше
,
које
су
кадре
да
чују
и
осете
сваки
откуцај
срца
нашег
...
.
Моја
ме
сестра
стаде
миловати
по
образу
,
а
онај
јој
се
осмех
непрестано
лепршао
на
уснама
.
И
онда
ће
ми
рећи
:
—
Па
ти
,
смиље
моје
,
и
не
знаш
,
да
су
нам
капетана
преместили
у
Смедерево
?
Мени
се
учини
,
да
се
она
соба
окрену
око
мене
...
.
—
И
они
су
се
већ
и
одселили
?
упитам
,
а
нека
ми
туга
поче
стезати
груди
.
—
Јест
,
одселили
су
се
.
Капетан
Мићи
је
наређено
,
да
одмах
иде
.
Турци
ерлије
,
хоће
да
се
селе
,
па
је
окружни
начелник
нарочито
тражио
капетана
Мићу
,
да
му
се
при
руци
нађе
.
Они
се
знају
још
од
ђаковања
...
.
Дали
су
му
и
класу
...
.
О
,
то
су
добри
и
красни
људи
!
Не
зна
се
,
које
је
од
кога
