насмејалана
какав
мој
смешан
акт
.
Ал
’
сви
моји
комплименти
нису
имали
успеха
,
а
то
без
сумње
због
тога
,
што
је
знала
да
сам
ја
глава
тандлмарка
,
јер
иначе
,
будите
уверени
,
ником
не
би
милост
своју
пре
поклонила
нег
’
мени
,
јер
био
сам
од
свију
моји
’
најлепши
,
—
леп
,
чист
као
капља
.
Сад
је
Бранко
гледао
у
даму
као
у
богињу
.
Кад
се
сусретне
са
њеним
мужем
,
зарумени
се
и
не
сме
у
очи
да
му
погледи
.
Када
је
исти
изишао
с
њом
да
се
шета
,
што
је
врло
ретко
бивало
,
онда
се
Бранко
врло
смутио
,
па
је
дуго
за
њима
изглеђивао
,
па
јошт
теже
му
је
било
,
када
је
видио
да
на
сокаку
једног
пролазећег
нема
који
се
не
би
окренуо
за
дивотном
дамом
.
Но
када
се
вратила
,
опет
је
ове
добро
било
.
Тако
је
трајало
неко
време
.
Кад
наједанпут
разболе
се
нагло
мали
Алфонз
и
умре
.
Болест
је
само
неколико
дана
трајала
.
Бранко
је
за
време
те
болести
по
цео
дан
поред
малога
седио
и
матер
тешио
;
но
мати
је
показала
више
тврдоће
и
резигнације
нег
’
сам
Бранко
.
Сутрадан
,
да
се
дете
укопава
.
Отидем
и
ја
јошт
први
дан
с
Бранком
онамо
,
да
видим
последњи
пут
малог
Алфонза
.
Мати
сама
са
слушкињом
поред
њега
седи
.
Дете
канда
је
од
белог
воска
начињено
,
а
јошт
мали
румен
на
образу
.
Кад
видиш
матер
и
дете
,
па
да
није
мртвачког
сандука
,
,
рекао
би
да
Венуо
лебди
над
спавајућим
Купидоном
.
Ту
почнемо
ју
сажаљевати
,
ал
’
она
без
икакве
душевне
слабости
,
уфати
Бранка
за
руку
,
у
очи
му
стаде
гледати
,
па
прослови
:
»
Ви
сте
младић
јошт
,
но
поверићу
Вам
моју
тајну
,
која
ми
на
срцу
као
цента
лежи
.
Ваше
добро
срце
,
непокварена
нарав
оправдава
то
поверење
;
из
чистога
срца
у
чисто
срце
уливам
моју
бољу
.
Ја
сам
од
једне
славне
породице
.
Мој
је
отац
био
гроф
Б
.
,
а
моје
је
име
Ида
.
Овај
несретник
,
ког
Ви
за
мога
мужа
држите
,
није
мој
муж
.
Воспитана
у
двору
мог
оца
,
била
сам
предмет
уважења
у
нашем
окружију
.
Исти
несретник
дође
са
неколико
господе
код
нас
у
госте
.
Била
сам
онда
шеснаест
година
.
Гост
је
тај
био
гроф
Ц
.
из
Пољске
,
био
је
онде
у
нешто
помешан
и
прогнан
.
Мом
оцу
његова
породица
била
је
позната
,
па
га
понуди
да
подуже
код
нас
остане
.
Човек
је
спољашности
добре
,
речи
углађене
,
наскоро
задобије
наклоност
моји
’
родитеља
.
Они
нису
знали
за
његово
прогнаније
,
и
за
јошт
неку
околност
.
Запроси
ме
.
Најпре
су
се
затезали
(
родитељи
)
,
после
се
реше
.
Ја
нисам
противу
стала
.
Венчамо
се
.
Живели
смо
у
очиној
кући
једну
годину
.
Кад
наједанпут
,
почне
се
он
са
мојим
оцем
кошкати
.
Муж
ми
наједанпут
заповеди
да
будем
приправна
на
пут
.
Још
онај
дан
смо
отпутовали
и
дођемо
у
П
.
Но
чује
то
мој
отац
и
пише
ми
,
да
сам
несретна
женска
;
мој
муж
да
има
живу
закониту
жену
.
После
неколико
дана
жена
његова
дође
у
Пешту
и
поче
с
њим
процес
.
Ја
хоћу
да
га
оставим
,
он
преклиње
ме
да
останем
детета
ради
.
Обречем
му
доникле
,
док
се
са
мојим
оцем
не
уговорим
.
Пре
осам
дана
пишу
ми
да
ми
је
отац
умро
,
и
да
дођем
кући
.
Ето
,
сад
умре
и
дете
,
и
тако
раскинута
је
сва
свеза
.
Сад
идем
мојој
матери
.
Вами
за
спомен
ево
један
прстен
и
мој
минијатурпортре
.
Носите
ме
у
спомену
,
као
што
ја
Вас
у
срцу
.
Кад
Вас
буре
светске
напопадну
,
погледајте
на
овај
лик
и
нећете
клонути
,
јер
и
ја
под
ударцем
моје
судбе
клонула
нисам
.
Ја
сам
видила
Вашу
оданост
прама
мени
,
и
велико
участије
,
и
знам
да
би
ми
и
Ваше
пожртвовање
поклонили
.
Но
Ви
сте
млад
човек
,
и
за
веће
што
позван
,
него
да
будете
страсти
једне
женске
цил
,
нити
сам
рада
пут
Ваше
веће
будућности
пресећи
.
Но
ако
Вас
кадгод
каква
судба
потера
,
што
се
поред
Вашег
отвореног
срца
лако
догодити
може
,
ето
Вам
адрес
,
дођите
к
мени
,
ја
ћу
Вас
у
свако
доба
отвореним
срцем
примити
.
«
После
ови
речи
стане
,
а
Бранко
тронут
пређе
и
пољуби
јој
руку
,
зафали
накратко
,
ал
’
топло
,
па
ју
замоли
да
и
она
од
њега
каков
спомен
прими
,
бар
једну
књигу
;
она
умиљато
прими
његов
предлог
.
Отрчавши
у
своју
собу
,
брзо
донесе
неколико
књига
на
избор
,
од
који
’
је
она
само
једну
,
и
то
француску
,
узела
,
ако
се
опомињем
дело
неко
од
Мадаме
де
Севигнé
.
На
то
дођу
неки
непознати
и
ми
отступимо
.
Бранко
је
однео
дете
на
фијакеру
,
на
крили
га
држећи
,
у
гробље
,
и
метнуо
му
је
венац
на
крст
,
и
са
тешким
срцем
растао
се
од
гроба
.
Сутрадан
дама
пакује
,
ја
и
Бранко
помажемо
јој
.
Прекосутра
доћи
ће
кола
у
пол
с
сати
да
даму
возе
.
Сви
ђаци
знали
су
за
то
,
па
се
скупили
.
Она
изиђе
на
сокак
да
седне
на
кола
,
Бранко
пред
њу
,
пољуби
ју
у
руку
,
она
њега
трипут
у
чело
.
Седне
на
кола
,
јошт
стискује
Бранку
руку
,
ми
сви
у
глиди
скидамо
капе
,
вичемо
:
»
Срећан
пут
!
«
—
Бранку
шешир
паде
с
главе
,
кола
се
крећу
,
полазе
,
она
руком
поздравља
,
док
је
наједанпут
нестане
.
Цела
кућа
нам
остаде
смутна
,
све
комшинице
,
жене
и
девојке
,
плакале
су
за
дивотном
грофицом
.
Кад
већ
ње
нестаде
,
онда
тек
Бранко
постаде
смутан
.
Није
га
могао
ни
прстен
ни
портре
умирити
.
Прстен
је
био
од
велике
вредности
:
пет
прилични
’
дијамантски
’
камена
сачињавали
су
га
.
Сирома
’
Бранко
!
Видио
сам
да
не
зна
у
свету
живити
.
Да
сам
ја
био
на
његовом
месту
,
не
би
’
у
тандлмарку
проводио
.
Да
јој
је
само
једну
реч
рекао
—
она
је
то
ишчекивала
—
па
би
могао
Бранко
с
њом
на
кола
,
па
би
у
каквом
каштељу
могао
комотњејше
живити
;
а
овако
,
колико
ће
текар
јада
да
претрпи
!
Сви
су
ђаци
жалили
лепу
госпоју
.
Истина
,
није
се
ни
један
усудио
к
њеном
пенџеру
прећи
,
од
њеног
погледа
сваки
насртљив
морао
би
тронути
,
ал
’
задовољство
је
било
такову
моделу
и
видети
.
Ђак
,
ако
је
како
невољан
био
,
код
мене
је
утеху
нашао
,
јер
кад
ју
(
је
)
видио
,
заборавно
је
на
све
.
Сад
остаде
кућа
празна
;
ми
наше
даље
терамо
.
Бранко
невесео
.
Тек
после
два-три
дана
почео
је
осећати
праву
бољу
.
Наиђе
иа
њега
прави
дешперат
.
Не
може
да
једе
;
да
видимо
,
може
ли
да
пије
?
Водимо
га
свуд
,
но
он
тек
за
музиком
из
почетка
стоји
,
а
после
морао
је
,
хоће
ли
неће
ли
,
с
нами
држати
.
Напала
га
нека
меланколија
,
а
наш
џеп
—
колера
.
Јошт
је
било
ствари
за
залагање
и
продавање
,
а
и
крај
године
је
већ
ту
.
Ђаци
полажу
егзамене
;
нико
не
долази
да
плати
дуг
,
па
онда
богзна
како
ћемо
.
Но
опет
мало
помало
долазили
су
.
Новца
је
опет
дост
’
било
.
И
Здравковић
је
нешто
новаца
добио
,
а
и
Бранко
,
не
од
тутора
,
но
од
другог
неког
,
који
је
знао
да
Бранко
има
свог
имања
,
па
као
бајаги
тутор
мораће
све
то
исплатити
.
Крајем
године
састају
се
ђаци
разне
сорте
,
опраштају
се
,
један
другом
плаћа
што
је
дужан
,
па
онда
последње
вече
—
гдигод
у
трактер
,
па
оданде
у
кафану
и
тако
даље
.
По
сорти
својој
тражио
је
сваки
ђак
своје
сорте
другове
,
па
једни
иду
на
једну
страну
,
други
на
другу
.
Као
што
сам
споменуо
,
једни
се
звали
филистери
или
ћифте
.
Ови
,
кад
су
се
скупили
,
избегавали
су
своју
веселију
братију
,
тражили
су
да
проведу
заједно
у
каквом
трактеру
,
гди
је
све
солидно
,
гди
су
беамтери
,
на
гласу
фишкали
,
и
уопште
какова
лица
којима
би
се
са
својим
солидитетом
препоручити
могли
.
Ту
је
после
бивало
разговора
какав
је
овај
и
онај
,
а
међу
собом
су
се
возвишавали
.
Седили
су
каткад
до
два
сата
по
поноћи
,
па
њи
’
десеторо
ретко
су
попили
свега
дваест
халбсајтла
.
—
Ови
ретко
дуг
живот
воде
.
Страдају
од
шкрофла
,
подагре
и
јектике
.
Но
било
је
друго
,
опет
,
друштво
,
који
су
се
звали
»
Бранденбургери
«
.
Под
овим
именом
били
су
познати
сви
они
који
су
радо
свуд
ишли
.
Један
је
за
другог
свуд
одговарао
,
од
пића
се
није
ни
најмање
затезао
,
било
то
вино
ил
’
пиво
,
доцне
је
легао
,
свог
друга
,
ако
је
дужан
био
шнајдеру
ил
’
шустеру
,
није
издавао
,
као
поменути
филистери
;
два
месеца
носио
се
лепо
,
три
месеца
у
оклепаном
шеширу
;
није
се
од
никог
устручавао
,
није
бранио
шта
ћифте
о
њему
говоре
;
у
свако
друштво
,
од
своји
’
пријатеља
позват
,
ишао
је
,
—
филистере
није
могао
трпити
.
Понајвише
били
су
здрави
,
млоги
су
од
њи
’
постали
велињим
људма
,
млоги
су
од
водене
болести
,
шлога
и
лунгенциндунга
умирали
,
—
кад
су
умрли
,
ћифте
су
и
’
оговарали
.
Бранденбургери
,
кад
нису
имали
новаца
,
ишли
су
на
јефтина
места
,
и
онде
су
проводили
,
на
пример
у
гостионици
»
Код
капижона
«
.
Кад
су
,
пак
,
дост
’
новаца
имали
,
онда
»
Код
Лицинијуса
«
,
у
Хопфгартен
итд
.
Ми
,
Бранденбургери
,
скупимо
се
у
Хопфенгартену
.
Ја
управо
нисам
био
ништ
’
,
тојест
,
нисам
био
ни
Бранденбургер
ни
филистер
,
него
обадва
наједанпут
,
само
издајица
нисам
био
.
Бранко
сад
из
дешперата
морао
је
постати
Бранденбургером
.
У
глави
му
је
само
Ида
.
Сад
се
тек
фантазија
разгорела
!
Како
је
Ида
отишла
,
почео
је
јако
уздисати
,
и
од
тог
доба
неће
да
престане
.
Он
отсад
сваки
час
уздане
,
па
ако
га
ко
пита
зашто
уздише
,
онда
тек
на
по
сата
уздане
.
Кад
је
насамо
,
често
гледи
на
портре
Идино
.
Само
код
музике
задовољство
налази
.
Последњи
дан
скупе
се
ђаци
,
и
то
сами
Бранденбургери
,
у
Хопфенгартену
.
Ту
је
и
Бранко
.
Једе
се
,
пије
се
шта
ко
хоће
;
сваки
има
дост
’
новаца
,
Цигани
једнако
свирају
.
Ја
нисам
имао
баш
највећу
вољу
,
јер
њи
’
неколико
фалило
је
,
који
су
имали
доћи
и
дуг
платити
.
Но
братија
на
главу
да
дигне
бирцауз
,
ил
’
боље
рећи
трактер
.
Ми
смо
један
велики
астал
заузели
,
па
када
се
гости
мало
разређивати
почели
,
дођоше
и
Цигани
к
нами
.
Кад
се
ђаци
каквом
већом
приликом
при
чаши
вина
састану
,
онда
ретко
кад
да
каква
комендија
не
испадне
.
Тако
је
и
сад
морало
бити
.
Близу
нас
за
једним
асталом
седели
су
неколико
њи
’
,
међу
њима
један
берберин
,
који
је
дошао
курз
да
слуша
,
и
један
богат
ковач
из
варошице
К
.
,
који
је
у
истој
варошици
формундер
био
.
Ово
је
у
једној
вароши
најглавније
пургерско
званије
и
било
.
Понајвише
се
јаки
,
грлати
и
богати
људи
бирали
.
У
истој
варошици
седела
је
удата
сестра
Бранкова
,
и
Бранко
је
пре
две
године
вакацију
онде
провео
,
па
су
га
познавали
.
Формундер
рече
берберину
:
»
Онај
младић
ми
је
познат
,
мал
’
да
није
брат
госпође
Н
«
.
»
И
ја
мислим
то
исто
;
идем
да
га
питам
«
,
и
са
тим
пређе
берберин
Бранку
.
»
Молим
Вас
,
нисте
ли
Ви
брат
госпође
Н
.
?
«
»
Јесам
«
.
»
Познајете
ли
ме
?
«
»
Познајем
.
Ви
сте
онде
берберин
,
Ви
се
зовете
Дежи
«
.
»
Јест
,
баш
мило
ми
је
;
ено
и
господара
формундера
;
желио
би
Вас
видити
;
чуди
се
како
сте
већ
цео
човек
«
.
»
Познајем
га
,
видео
сам
га
коње
поткивати
«
.
Формундер
,
видећи
како
се
већ
дубље
разговарају
,
сам
пређе
Бранку
и
поздрави
га
,
па
одма
’
и
он
поред
Бранка
седне
.
Био
је
здрав
,
јак
човек
около
педес’т
година
,
у
шпенцлу
са
великим
сребрним
гомбама
,
па
прилично
накресан
.
Бранко
прими
га
љубазно
,
но
сад
формундер
,
бесан
,
неће
даље
да
иде
,
но
хоће
са
ђацима
.
Он
пије
,
куца
се
са
ђацима
,
а
не
зна
да
из
његове
вароши
има
јошт
двојица
,
који
све
то
гледају
.
Мало
помало
мора
са
сваким
ђаком
да
се
куца
,
да
пије
док
се
није
сасвим
отрескао
.
Берберин
повукао
се
натраг
,
па
тек
гледи
шта
ће
да
буде
.
Формундер
је
заспао
код
астала
и
већ
хрче
увелико
.
Ђаци
га
сад
лепо
дигну
и
положе
на
земљу
,
на
леђа
,
па
тако
пруженом
руке
преклопе
као
мртвацу
.
Сад
даду
около
њега
,
над
главом
,
испод
ногу
и
код
бока
шест
свећа
запалити
,
па
онда
запојаше
сви
у
хору
Хинеско
Јектеније
,
а
Цигани
су
морали
акомпањирати
.
Бадава
је
Бранко
против
тога
протестирао
,
ништ
’
не
помаже
.
Но
и
формундер
ни
да
брком
макне
на
ту
ларму
.
Његови
земљаци
гледају
,
па
се
смеју
,
па
,
ће
све
то
код
куће
приповедати
.
Тако
он
лежи
читав
сат
,
ђаци
своје
терају
.
Кад
наједанпут
почне
се
будити
,
па
дизати
;
ђаци
помогну
му
,
ал
’
га
наједанпут
више
њи
’
шчепају
,
па
га
дигну
на
астал
,
а
не
даду
му
доле
.
Он
тре
очи
,
’
оће
ногом
доле
,
ал
’
ни
разговора
,
но
Цигани
свирају
,
а
њему
уклопе
бутелију
ликера
,
под
кондицијом
да
испије
бутелију
.
Најпре
неће
,
после
мора
,
и
то
тако
славан
човек
—
формунд
једне
привилегирате
вароши
.
Једанпут
,
двапут
,
па
јошт
једанпут
,
па
празна
бутелија
.
Онда
га
скину
,
па
удри
с
њим
у
францес
.
Не
зна
како
ће
;
уфате
га
двојица
испод
руке
,
па
вуци
анаван
,
гурај
га
,
па
ето
шасекоте
,
па
после
с
њим
чардаш
,
па
мазур
,
па
тако
даље
,
чак
до
зоре
.
А
кад
зора
—
сви
се
изгрле
,
па
се
пакуј
кући
,
па
тек
ћемо
се
опет
почетком
нове
школске
године
састати
.
Сутрадан
нема
нас
више
,
само
ја
,
Бранко
и
Здравковић
.
Живили
смо
као
и
досад
,
и
чекали
смо
нов
курз
,
да
се
у
јуристе
упишемо
.
Бранко
једнако
меланколизира
,
но
ја
и
Здравковић
тешимо
га
.
Ида
не
може
да
му
из
главе
изиђе
.
Све
је
мање
и
мање
говорио
,
све
је
ишао
по
башчама
,
усамљен
,
почео
већ
стихове
писати
.
Мислио
сам
да
ће
полудети
.
Онда
ново
нешто
смислим
.
Наумим
да
се
дамо
на
курмахераје
,
а
ја
ћу
почети
;
Бранко
,
у
почетку
,
за
то
не
би
се
могао
задобити
,
али
мислио
сам
довешћу
га
код
какве
лепе
фрајле
,
па
мора
Иду
заборавити
.
Почнем
га
молити
да
се
шета
са
мном
.
Од
примљене
вересије
и
продати
’
неки
’
ствари
имао
сам
толико
новаца
,
да
до
почетка
школе
могу
гавалерски
живети
.
Бранку
је
узајмљивао
неки
сензал
,
на
велики
интерес
,
под
кондицијом
да
ће
од
куће
наплаћен
бити
.
Носили
смо
се
лепо
,
више
нег
’
што
треба
да
заробимо
какво
срце
.
Здравковић
није
бранио
за
гавалерство
:
он
је
опет
све
жеднио
;
понајвише
одмарао
се
код
сата
у
пивари
и
,
што
је
реткост
,
дошао
је
код
фрау
Еве
до
кредита
,
да
је
могао
каткад
и
на
вересију
пити
.
Шетамо
се
једанпут
поред
једне
куће
,
од
које
је
пекар
био
госа
.
На
пенџеру
видимо
лепу
фрајлу
.
Она
баца
на
нас
,
хоћу
да
кажем
на
мене
,
умиљат
поглед
;
тако
једанпут
,
двапут
,
после
и
трипут
.
До
који
дан
видимо
да
виси
таблица
на
капији
:
издаје
се
месечна
соба
.
Падне
ми
на
памет
,
да
одма
’
оставимо
стари
квартир
и
овај
да
узмемо
.
Наговорим
Бранка
,
кажем
му
да
и
онако
жалостан
је
за
њега
стари
квартир
,
гди
је
Ида
седила
,
да
идемо
у
нов
.
Он
не
брани
.
Здравковић
остане
јошт
у
старом
,
док
термин
не
дође
.
Ми
,
дакле
,
одма
’
узмемо
тај
квартир
и
уселимо
се
.
Господарова
кћи
била
је
млада
,
па
бела
,
румена
,
пуна
,
као
све
пекарске
кћери
.
Звала
се
фрајла-Фани
.
Мати
једна
мала
,
дебела
жена
и
одвећ
љубазна
.
Отац
је
био
есенција
од
свију
пургера
,
увек
добре
воље
,
па
гостољубив
.
Имао
је
јошт
два
сина
,
но
били
су
изван
,
на
занату
.
Фрајла
Фани
ударала
је
у
клавир
.
Седили
смо
на
једној
кујни
,
ал
’
и
наша
соба
имала
је
на
сокак
изглед
.
Мало
помало
,
па
смо
се
сви
одомаћили
.
Госпођа
и
фрајла
радовали
су
се
што
имаду
јуристе
у
квартиру
,
па
ће
моћи
добити
билете
на
јуристански
бал
.
Госа
често
нас
звао
на
вечеру
.
Било
је
дост
’
са
сиром
резанаца
,
а
ми
смо
,
опет
,
за
његову
љубов
не
једанпут
морали
ићи
»
Код
пужа
«
на
халбсајтел
.
Кад
једанпут
погледимо
преко
пута
,
а
ми
имамо
шта
и
видити
.
Мог
некадашњег
принципала
фамилија
седи
преко
пута
.
Видим
Татомира
и
Велимира
,
и
једну
врло
лепу
фрајлу
у
црном
.
То
ће
бити
Лаура
;
дошла
је
из
воспитања
.
Запитам
ја
јошт
онај
дан
слушкињу
,
а
она
ми
каже
да
су
се
овамо
пре
четрнаест
дана
доселили
,
да
су
господара
болесног
овамо
донели
и
прекјуче
укопали
су
га
.
Сад
му
је
ту
сестра
,
госпођа
и
наследница
са
својим
дедама
,
а
имање
је
велико
.
Свако
дете
добиће
триест
хиљада
сребра
.
Е
,
сад
дупловане
среће
:
с
једне
стране
фрајла
,
с
друге
стране
фрајла
!
Нађем
се
са
Татомиром
.
Он
ме
зове
к
њима
,
па
и
Велимир
нема
сад
ништа
против
мене
,
јер
онда
зато
је
био
противан
,
јер
вели
да
сам
се
са
Резом
»
слизао
«
.
А
ја
њему
на
то
кажем
да
поштеди
»
и
мене
и
госпођу
Резу
,
која
је
сад
ишпаница
,
и
могла
би
своју
чест
тражити
,
и
заклињем
се
ја
мојим
поштењем
,
да
се
против
мене
и
Резе
никад
ништа
доказати
неће
,
нити
се
може
.
Са
тим
буде
крај
процесу
,
и
ја
дођем
к
њима
.
Лаура
ме
познала
.
Почела
се
на
мене
смејати
.
Питам
ју
на
што
се
смеје
.
Они
ми
каже
:
»
Знате
кад
сте
изели
велики
чанак
резанаца
и
јошт
поред
тога
две
роспрадле
,
у
опкладу
са
Татомиром
?
«
То
ми
се
баш
није
допадало
од
једне
фрајле
из
института
,
но
мислио
сам
опет
:
ово
је
само
фамилијаритет
стари
,
па
јошт
боље
.
»
Видите
,
фрајлице
,
сад
Вам
опет
сасвим
мало
једем
;
нарав
ми
се
преокренула
;
сад
да
ми
је
мало
фазана
,
дивљачине
какве
,
па
компота
«
.
На
то
дође
мати
.
Пољубим
ју
у
руку
.
Почну
јој
све
о
мени
приповедати
,
и
буде
ми
дозвољен
долазак
у
кућу
.
Сад
:
»
Збогом
!
«
,
па
сутрадан
доведем
и
Бранка
,
и
фрајла
Лаура
свирала
му
је
утешителне
песме
на
клавиру
.
Лаура
је
била
врло
лепа
девојка
;
да
нисам
видио
Иду
,
рекао
би
’
да
је
најлепша
од
свију
досада
што
сам
видео
.
У
половину
је
на
Иду
изгледала
.
Очи
су
исте
Идине
биле
.
Запитам
Бранка
;
:
је
ли
тако
?
И
сам
је
исто
рекао
.
Одемо
кући
.
Пита
нас
фрајла
Фани
гди
смо
били
,
па
се
смеши
.
Видела
нас
кад
смо
оданде
изишли
.
Кажемо
јој
да
је
то
наше
старо
познанство
.
Сад
сам
се
ја
сам
собом
борити
почео
:
за
коју
ћу
се
од
ове
две
изјаснити
,
или
ћу
се
обадвема
понудити
?
И
Фаника
је
била
богата
.
Већ
канда
су
ми
у
џепу
обадве
.
Ако
код
куће
,
гледам
преко
пута
Лауру
;
ако
код
Лауре
,
бацам
око
на
Фанику
.
Гледали
смо
да
спојимо
две
куће
,
да
се
упознаду
;
но
није
било
могуће
,
Лаура
је
аристократична
.
Почели
смо
и
у
театар
ићи
;
поделили
смо
си
роле
:
једанпут
идем
ја
са
Лаурином
фамилијом
,
другипут
Бранко
;
тако
исто
и
са
Фаникином
.
Ја
сам
имао
тешку
ролу
,
јер
нисам
се
нигде
замерити
хтео
.
Хтео
сам
да
свака
задржи
надежду
,
да
ће
ме
задобити
.
Но
овако
дуго
није
могло
опстати
;
требало
је
да
Бранко
започне
,
да
се
реши
на
једну
ил
’
на
другу
страну
.
Пита
Лаура
,
пита
Фани
,
зашто
је
он
увек
тако
смутан
,
док
им
нисам
казао
узрок
,
а
кад
га
оне
почну
задиркивати
,
а
он
њима
показује
Идино
портре
,
прстен
,
па
говори
,
да
му
никад
са
срца
сићи
не
може
.
То
је
опет
мени
на
пут
стајало
,
јер
баш
то
сажалење
прама
Бранка
изродило
је
и
неку
симпатију
прама
њега
.
Наумим
сад
ствар
преломити
.
Премда
поред
неуспешног
труда
могао
сам
и
то
докучити
—
временом
да
се
обадве
на
једанпут
у
мене
заљубе
,
и
да
и
’
видим
за
собом
на
ланцу
љубави
;
но
мрзело
ме
чекати
,
зато
узео
сам
и
’
појединце
.
Почнем
најпре
од
Лауре
;
она
почела
се
смејати
и
све
ми
спомиње
неке
старе
ствари
,
напослетку
и
госпођу
Резу
.
Сад
већ
ражљућен
,
манем
се
Лауре
и
почнем
око
Фанике
.
И
она
поче
све
о
Бранку
сневати
.
Већ
готово
сам
се
и
на
Бранка
почео
једити
,
зашто
бар
мени
прави
конфузију
.
Мени
је
било
свеједно
,
једна
или
друга
.
Сад
измислим
други
план
.
Почнем
Бранку
живо
претстављати
,
да
је
Лаура
,
кад
ју
човек
дуже
гледи
,
иста
Ида
,
и
душом
и
телом
.
Дан
по
дан
,
и
њему
се
све
већма
почела
Лаура
допадати
,
премда
је
увек
и
пред
њом
казивао
да
му
је
Ида
незаборављена
.
Сад
сам
га
већ
,
што
кажу
,
деложирао
.
Фани
,
видећи
да
се
Бранко
више
Лауре
држи
,
из
симпатије
уђе
у
антипатију
,
и
поче
Бранка
мрзити
.
А
то
је
баш
у
мој
рачун
ишло
.
Сад
ја
заокупим
Фанику
,
ал
’
она
почела
се
устезати
;
онда
ја
,
опет
,
лепо
око
матере
;
претставио
сам
јој
како
ћу
ја
постати
оваквим
и
онаквим
господином
,
и
до
неколико
година
.
Она
ми
је
постала
врло
наклоњена
.
Господару
сам
писао
све
што
му
је
нуждно
у
кшефту
:
квите
,
конте
итд
.
,
једном
речи
,
био
сам
му
бухалтер
.
Хер-Шмалц
—
тако
се
звао
мој
пекар
—
не
једанпут
при
чаши
вина
,
као
из
шале
,
нудио
ме
да
постанем
пекар
;
он
ће
ме
скоро
за
калфу
начинити
,
па
онда
добра
женидба
,
па
ето
среће
.
Но
ја
сам
се
нашао
увређен
.
Ја
,
већ
јуриста
,
па
да
ми
један
бургер
тако
што
и
из
шале
рекне
!
Но
све
сам
ја
то
за
Фанику
претрпио
.
Тако
мало
помало
пролазило
ми
је
време
,
па
кад
ми
се
већ
досадило
дуго
оклевање
са
Фаником
,
од
које
нисам
могао
набрзо
обећање
добити
,
напишем
једно
писмо
пуно
чувства
и
фантазије
,
и
предам
шегрту
да
даде
Фаники
.
Оно
је
било
као
неки
ултиматум
љубави
.
Шегрт
тури
га
у
кошуљу
код
прсију
.
Дође
господар
у
веркштат
,
шегрт
није
јошт
однео
кифле
у
пивару
,
госа
уфати
га
за
косе
,
поче
га
дрмати
,
испаде
му
писмо
.
Види
адрес
на
Фанику
,
отвори
га
,
а
кад
прочита
,
а
он
оде
Фаники
,
почне
је
егзаминирати
,
па
да
мати
не
дође
,
не
знам
шта
би
с
њом
било
.
Ја
о
том
ништ
’
не
знам
;
био
сам
онда
баш
у
шетњи
.
Кад
се
вратим
,
имам
шта
чути
.
Мој
Хер-Шмалц
ражљућен
каже
ми
да
се
не
би
од
мене
томе
надао
;
да
он
то
у
својој
кући
не
трпи
;
откаже
ми
квартир
са
том
примедбом
,
да
ђаке
више
никад
у
кући
држати
неће
.
После
четрнаест
дана
морали
смо
се
у
други
квартир
вући
.
Фани
за
сво
време
није
се
смела
са
мном
разговарати
.
Уселимо
се
ми
у
други
квартир
;
и
Здравковић
к
нами
дође
.
Међутим
,
почну
се
ђаци
скупљати
.
Нов
курз
је
настао
.
И
ми
се
упишемо
.
Настану
опет
весели
дани
.
Дан
на
дан
једи
,
пи
.
Тако
све
две
недеље
је
трајало
,
па
онда
опет
нестане
новаца
;
опет
залажи
и
продаји
.
Бранку
куратор
његов
неће
да
да
новаца
;
хоће
да
Бранка
начини
беамтером
.
Бранко
је
већ
свршио
осам
школа
,
па
је
могао
одма
’
у
практику
.
Но
Бранко
не
да
се
ни
осолити
.
Сад
куратор
мислио
је
да
ће
га
с
тим
принудити
,
ако
му
не
да
новаца
.
Бранко
није
јошт
никакова
правца
имао
.
Он
се
у
јуристе
записао
,
а
мрзео
је
на
фишкале
да
једног
очима
не
види
.
Како
је
ко
о
процесу
говорио
,
одма
’
је
Бранко
оданде
бегао
.
Он
се
досад
једнако
са
неким
изванредним
штудијама
забављао
.
Но
куратор
изгубио
је
свој
рачун
,
кад
је
мислио
да
ће
Бранка
с
тим
на
свој
план
принудити
,
ако
му
помоћ
одрече
.
Бранко
није
се
могао
преломити
.
Сад
сам
се
и
сам
мало
бринути
почео
,
шта
ћемо
и
како
ћемо
.
Јошт
мало
,
па
ће
све
ишчезнути
.
Бранко
је
имао
своје
људе
који
су
му
доникле
узајмљивали
,
но
напослетку
и
то
је
престало
,
кад
су
видли
да
куратор
неће
да
зна
за
њега
.
Здравковић
већ
пет
месеци
ништ
’
не
добија
,
па
Бранко
троши
на
њега
као
на
себе
.
Бранко
је
имао
ту
слабу
страну
,
да
је
сваком
веровао
;
могао
је
од
њега
човек
лако
новац
измамити
;
ако
ко
нема
капута
целог
,
а
он
има
два
,
одма
’
подај
један
.
Тако
мало
помало
дошли
смо
готово
до
ижице
.
Изгледа
слабог
;
с
кондицијама
нисам
рад
мучити
се
.
Мислим
,
мислим
,
док
не
смислим
на
једно
.
Почнем
мом
Бранку
Иду
наново
претстављати
и
речем
му
,
да
сам
ја
као
он
,
а
ја
би
’
ишао
потражити
је
,
па
ни
пет
ни
девет
,
узети
ју
за
жену
.
Бранко
буде
немиран
,
стара
рана
позледила
му
се
.
Тако
ја
њему
дан
на
дан
набијај
уши
,
док
се
напослетку
не
реши
да
ју
потражимо
.
Бар
ако
друго
ништ
’
не
буде
,
а
оно
даће
нам
барем
трошка
.
Њене
последње
речи
сам
Бранку
често
опомињао
,
па
и
Бранко
није
се
сумњао
о
добром
успеху
.
Дакле
,
овај
план
скрешемо
.
Да
ја
и
он
,
гдигод
можемо
,
узајмимо
што
више
новаца
,
па
да
се
,
осим
тога
,
добро
,
што
се
може
најбољма
,
оденемо
,
па
онда
пут
у
шаке
.
Узајмим
ја
од
моји
’
познати
’
нешто
новаца
,
неке
хаљине
попродајем
,
па
онда
код
шнајдера
и
шустера
све
на
вересију
колико
хоћемо
.
Тако
исто
и
Бранко
учини
.
Но
тешко
нами
,
ако
ово
усиљавање
без
успеха
остане
.
Шта
ћемо
са
Здравковићем
,
и
шта
ће
он
сам
без
ичега
овде
радити
?
Нек
дође
с
нами
.
Из
школе
лако
је
било
десетак
дана
изостати
,
без
да
се
зна
у
школи
,
особито
кад
је
човек
јуриста
.
Дакле
,
ми
већ
на
путу
.
Владали
смо
се
по
Идином
адресу
као
морнар
по
компасу
.
Доста
је
далеко
њено
место
.
Дођемо
четврти
дан
у
село
Н
.
;
видимо
велики
каштељ
,
питамо
ко
је
ту
спаија
;
одговоре
:
грофица
Б
.
Ту
је
,
дакле
,
Ида
.
Ми
даље
ни
не
питамо
,
но
упутимо
се
управо
к
каштељу
.
Били
смо
ја
и
Бранко
добро
екипирани
;
Здравковић
је
имао
на
себи
хусарску
либерију
,
био
нам
је
пединтер
,
јер
смо
хтели
да
се
покажемо
,
као
што
се
свечи
за
такву
кућу
.
То
је
мој
план
био
,
премда
је
Бранко
на
то
мрзио
.
Пошљемо
Здравковића
да
нас
објави
,
да
каже
:
»
Могу
ли
два
млада
господина
подворење
своје
учинити
«
?
—
Врати
се
Здравковић
.
—
»
Могу
«
.
Е
сад
хајдмо
,
као
у
какве
сватове
.
Кроз
једну
велику
авлију
уђемо
у
једно
старо
,
али
лепо
зданије
.
Из
далека
видимо
једну
стару
,
господског
изгледа
госпођу
.
Кад
пред
њу
,
дочека
нас
лепо
,
пољубимо
је
у
руку
,
па
ја
започнем
ко
смо
и
шта
смо
.
Прими
нас
лепо
,
а
ја
продужим
:
да
смо
милостиву
госпођу
Иду
позна
вали
,
седили
смо
с
њом
у
једној
кући
,
и
да
нам
је
дала
слободу
посетити
ју
.
Одговори
нам
,
да
јој
је
драго
пријатеље
њене
кћери
у
својој
кући
видети
,
но
истом
изјави
нам
,
да
је
она
пре
три
недеље
умрла
.
Које
од
путног
штрапаца
,
које
пак
од
жалости
због
њене
несрећне
судбе
,
разболе
се
,
паде
у
тифус
,
и
нестаде
је
.
Бранко
као
окамењен
гледи
,
слуша
.
Госпођа
гледи
на
Бранка
.
Бранко
пређе
ближе
госпођи
,
извади
Идин
портре
и
покаже
јој
:
»
Овај
портре
мени
је
спомен
од
Ваше
кћери
.
Дала
ми
га
је
при
растанку
.
Држим
га
као
моје
спасеније
.
Ово
је
опет
прстен
од
ње
поклоњен
.
Она
је
прва
женска
била
пред
којом
сам
бољу
срца
мога
излио
.
Спомен
њен
пратиће
ме
до
гроба
«
.
Па
сад
Бранко
разведе
такову
предику
,
какву
јошт
ја
никад
чуо
нисам
.
Као
год
да
је
на
гуслама
опевао
славу
Идину
.
И
ја
и
грофица
плакали
смо
,
само
Бранко
није
сузу
пустио
,
но
стајао
је
међу
нами
као
жут
клас
у
роси
.
Када
се
изговорио
,
грофица
га
загрли
и
пољуби
,
оросивши
сузама
његово
лице
.
Грофица
сад
постаде
сасвим
искрена
и
почне
приповедати
како
је
њена
Ида
Бранка
спомињала
,
како
је
о
њему
приповедала
.
Задржи
нас
који
дан
у
госте
.
Бранко
заборавио
и
на
наше
финансијално
положење
;
све
је
тек
о
Иди
с
грофицом
говорио
.
Ја
сам
видио
да
би
му
грофица
и
душу
дала
,
јер
је
њена
Ида
једнако
о
Бранку
сањала
,
ал
’
Бранко
није
знао
прилику
употребити
.
Грофица
је
силно
богата
;
пет
хиљада
да
нам
да
,
то
би
било
као
на
пут
;
а
Бранку
би
дала
без
сумње
,
јер
га
је
као
Иду
гледала
.
Ја
напоменем
Бранку
да
заиште
,
фалити
неће
.
Он
,
ражљућен
,
рече
да
то
чинити
неће
,
да
он
није
дошао
овамо
да
проси
,
да
му
је
доста
невоље
што
Иде
нема
,
па
ма
шта
било
од
њега
,
он
је
готов
сносити
.
Кажем
му
на
то
да
ћу
ја
искати
;
он
одговори
,
како
то
учиним
,
пробуразиће
ме
.
Што
он
једанпут
каже
,
није
му
требало
двапут
противусловити
,
јер
је
он
готов
.
Тако
он
неће
,
ја
не
смем
;
вратићемо
се
наопако
.
Здравковић
,
као
наш
хусар
,
са
слугама
грофичиним
је
ручао
,
вечерао
и
спавао
.
Био
је
задовољан
,
није
му
ништ
’
фалило
,
и
добро
је
своју
ролу
играо
.
Бранко
је
са
мном
отишао
у
гробницу
,
гди
је
Ида
лежала
.
Мати
нас
је
пратила
.
Бранко
је
нагнуо
главу
на
стојећи
споменик
,
и
од
цвећа
и
венаца
,
који
су
споменик
окружавали
,
узео
је
парче
по
парче
,
и
к
срцу
притиснувши
,
задржао
је
себи
као
спомен
.
Са
великом
жалошћу
се
одавде
удалимо
.
Ми
хоћемо
да
идемо
,
она
нас
не
пушта
,
док
једва
десети
дан
откинемо
се
.
Она
да
четири
коња
упрегнути
,
да
Здравковићу
десет
дуката
на
трингелд
,
па
,
изљубивши
Бранка
као
сина
,
отпусти
нас
,
с
том
молбом
да
ју
чешће
походимо
.
Цел
нисмо
докучили
.
Бар
ја
нисам
.
Здравковић
је
најбоље
прошао
.
Дођосмо
у
Пешту
.
Здравковић
са
дукатима
у
џепу
пландује
којекуд
.
Бранко
да
полуди
за
Идом
,
ја
дешперирам
.
Кредитори
нас
већ
чекају
.
Нисмо
донели
новаца
.
Почели
су
нас
жестоко
вијати
.
Што
смо
год
излишног
имали
,
продали
смо
.
Но
то
ништ
’
не
помаже
.
Они
једнако
нас
гоне
.
Иду
декану
на
врат
;
декан
нас
зове
и
јави
нам
,
да
су
млоге
тужбе
противу
нас
,
зна
и
то
да
две
недеље
нисмо
ишли
у
школу
,
па
ако
ствар
не
уредимо
,
добићемо
consilium
abeundi
,
то
толико
значи
:
бићемо
протерани
.
Сад
смо
пали
у
декредит
.
Ђаци
од
филистерске
багре
почели
су
нам
се
потсмејавати
.
Тако
у
једном
друштву
почеше
филистери
Бранка
пецкати
;
Бранку
није
требало
млого
,
но
груне
међу
филистере
,
а
ови
пете
под
квекер
па
беж
’
.
Но
једног
је
једним
ударцем
тако
набоксирао
,
да
је
почео
крв
пљувати
.
Туже
га
декану
,
држи
се
академичан
концес
.
Једва
га
ослободе
,
издржавши
ариште
осам
дана
.
Кредитори
једнако
наваљују
.
За
сваког
човека
је
хрђава
ствар
кад
има
кредиторе
,
ал
’
за
ђаке
најгоре
.
Ту
никад
мира
нема
.
Помислите
само
нас
троје
у
једној
соби
.
Треба
која
крајцара
за
ручак
:
продај
данас
панталоне
,
сутра
кошуљу
,
чаршав
,
прексутра
саре
.
Дође
у
суботу
вешерка
,
који
тај
је
од
нас
код
куће
.
Здравковић
јој
каже
до
дође
ујутру
;
нема
Наранџића
сад
код
куће
.
Вешерка
у
седам
сати
лупа
на
врати
;
мртва
тишина
,
нико
се
од
нас
не
миче
;
над
кључаницом
обешен
је
пешкир
,
да
се
не
провиди
.
На
пенџеру
бела
провидљива
фиранга
,
ал
’
се
у
креветма
тако
постирамо
,
да
се
нико
не
види
.
Доникле
лупа
,
па
оде
.
До
по
сата
,
ето
шустера
.
Тај
јаче
лупа
,
хоће
да
провали
врата
.
Нико
се
не
јавља
.
Лармајући
оде
,
после
већ
када
је
с
кредом
на
врата
написао
,
да
ће
сутра
ићи
декану
.
Мислимо
се
,
само
к
нами
нек
не
дође
.
Ето
опет
шнајдера
.
Тај
тихо
лупа
,
гледи
кров
кључаницу
,
опет
лупне
,
па
учини
се
канда
је
отишао
,
ал
’
ето
ти
га
код
пенџера
.
Тако
једанпут
,
да
видим
да
ли
је
отишао
,
устанем
,
обучем
шлафрок
,
метем
шешир
на
главу
,
па
ајд
’
к
пенџеру
.
Кад
онамо
оћу
да
завирнем
,
а
ето
шнајдера
пред
пенџером
.
Јошт
нисам
додирнуо
фирангу
,
па
станем
,
па
укочим
се
као
штатуа
.
Фиранга
је
бела
провидљива
,
шнајдер
ме
види
,
па
каже
:
»
Та
зашт
’
не
отворите
,
господине
Милане
?
«
Ја
не
мичем
се
.
Шнајдер
:
»
Та
,
богами
,
Ви
сте
,
видим
Вас
,
отворите
«
.
Код
мене
ни
око
не
миче
се
.
Тако
он
моли
ме
,
преклиње
ме
.
Аја
,
ја
ни
не
дишем
.
Шнајдер
оде
.
Прексутра
дочепа
ме
у
»
Белој
лађи
«
,
у
кафани
,
пребацује
ми
да
ме
видио
код
пенџера
,
па
га
ни
унутра
пустио
нисам
.
Ја
му
кажем
,
да
то
нисам
ја
био
,
него
мој
клајдершток
,
са
шеширом
,
и
уверио
сам
га
.
И
дан-данашњи
држи
,
да
сам
био
клајдершток
.
Кад
нисам
имао
у
недељу
чисте
кошуље
,
а
ја
зимни
пруслук
од
црне
чоје
,
па
до
горе
закопчам
,
па
тек
од
јаке
шпицеве
дам
да
вире
више
мараме
.
Тако
сваки
дан
ујутру
до
десет
сати
,
живили
смо
у
правом
белагерунгу
.
Обукли
смо
се
за
пет
минута
,
а
за
два
били
смо
већ
на
сокаку
.
Увек
смо
пазили
на
сокаку
да
на
кога
опасног
не
натрапамо
.
Кад
сам
ишао
по
Најмаркплацу
,
или
око
лутеранске
цркве
,
и
овде
и
онде
било
је
шатра
,
па
како
опазим
,
поред
шатре
шетајућег
се
кредитора
,
а
ја
тихо
помало
.
Он
у
једној
линији
шатре
иде
,
а
ја
у
другој
у
противном
правцу
,
али
паралел
,
осврћући
се
да
ме
кроз
какову
празнину
не
опази
.
Е
,
тако
смо
се
мучити
морали
.
Нестало
нам
већ
и
провијанта
и
мундира
.
Нити
је
Бранко
нити
Здравковић
могао
што
заслужити
.
Ту
сам
ја
издирати
морао
.
ИИИ
У
кафани
,
у
»
Белој
лађи
«
заслуживао
сам
по
коју
форинту
.
Ко
не
познаје
»
Белу
лађу
«
?
Вредно
је
да
јој
спомен
потомству
остане
.
Зидање
»
Беле
лађе
«
,
ако
је
истина
,
пада
у
време
после
созданија
света
на
две
хиљаде
година
,
онда
када
се
Фараон
у
Црном
Мору
утопио
!
.
»
Бела
лађа
«
негда
била
је
тако
на
гласу
,
да
у
целој
земљи
ма
каков
великаш
који
је
у
Пешту
долазио
стидио
би
се
да
у
»
Белој
лађи
«
није
био
.
Пуна
је
она
,
била
господе
и
богаташа
.
Но
када
су
нове
и
веће
јошт
гостионице
произникле
,
поче
се
слава
њена
умањавати
.
Но
и
после
у
млогима
остала
је
славна
.
Из
Долње
Земље
трговац
о
вашару
куда
ће
нег
’
у
»
Белу
лађу
«
.
Ту
се
може
састати
с
ким
жели
:
ту
ће
наћи
сензала
,
наћи
калфе
,
ако
му
треба
,
упутићеду
га
на
каквог
фишкала
,
ако
има
с
ким
какав
процес
.
Гдикоји
се
већ
тако
били
научили
на
»
Белу
лађу
«
,
да
му
плате
,
на
друго
место
не
би
ишао
.
Најпре
му
овамо
долазио
деда
,
па
онда
отац
,
па
сад
унук
.
Шта
више
,
волео
је
у
истој
соби
бити
гди
му
је
деда
био
.
Доћи
у
Пешту
,
а
не
сврнути
у
»
Белу
лађу
«
,
значи
толико
канда
није
ни
био
у
Пешти
.
О
вашарском
добу
фацирајући
’
калфа
сијасет
.
У
мојој
највећој
нужди
заслуживао
сам
овде
покоју
крајцару
,
и
зато
остајем
истој
кафани
увек
благодаран
.
Седнем
у
један
ћошак
,
па
чекам
хоће
ли
бити
каквог
изгледа
.
Дођу
трговци
,
требају
калфе
,
меру
једног
,
другог
,
трећег
,
читају
атестате
;
једног
приме
,
другог
одбију
,
погађају
се
.
Хоћу
и
ја
једног
мог
сродника
да
препоручим
.
Један
солидан
господар
баш
гледи
на
њега
,
мери
га
.
Ја
пређем
са
истим
мојим
к
њему
и
запитам
га
,
да
ли
би
му
био
од
потребе
.
Иште
атестате
;
овај
извади
из
џепа
,
но
у
исти
ма
’
испадне
му
једна
карта
—
маков
кец
;
овај
ти
брзо
стане
једном
ногом
на
кеца
,
господар
јошт
то
није
приметио
,
но
узме
атестате
,
па
чита
.
Нуди
га
да
седне
до
њега
,
мој
Јован
не
сме
с
места
да
се
крене
;
опет
га
јачим
тоном
нуди
.
Шта
ће
,
мора
ногу
дигнути
.
Кад
оно
—
господар
примети
,
устане
,
врати
му
атестате
.
»
Ти
,
синко
,
ниси
за
мене
«
,
и
оде
.
Сад
тражи
опет
другог
господара
.
Ако
је
требало
коме
што
написати
,
па
ма
иштанцију
,
ту
сам
ја
био
,
па
цванцик-два
не
фали
.
Није
било
дана
да
нисам
што
заслужио
.
Али
све
је
то
било
мало
на
нас
тројицу
.
Како
тако
,
опет
бисмо
се
крпарили
,
да
нас
опет
кредитори
нису
заокупили
.
Не
једанпут
сам
мислио
:
благо
оном
ко
падне
у
конкурз
,
па
му
не
долазе
у
кућу
кредитори
на
врат
.
Кажем
ја
њима
да
нас
мане
,
да
смо
банкротирали
,
али
они
веле
:
»
Ђак
не
може
банкротирати
«
.
Дан
на
дан
ујутру
као
литија
гости
.
Кажем
Бранку
да
се
барем
он
отсели
каквом
пријатељу
;
он
ме
послуша
.
Но
и
овде
не
даду
му
мира
.
Већ
се
није
могло
издржати
.
Једно
после
подне
ја
и
Здравковић
комотизирамо
,
или
боље
рећи
дешперирамо
,
на
кревету
.
Уђе
Бранко
.
Очи
му
се
светле
,
горе-доле
дешператно
корача
.
Питам
га
шта
му
је
.
Онда
стане
,
погледи
нас
обадвојицу
,
пружи
нам
руку
.
»
Збогом
,
браћо
,
мене
нећете
више
видити
,
ја
одлазим
!
«
Па
с
тим
’
оће
да
иде
.
»
Бре
,
чекај
,
Бранко
,
и
ја
,
и
ми
идемо
с
тобом
ма
куд
«
.
»
Ви
нећете
куд
ја
;
ја
идем
у
солдате
.
«
»
Па
идем
и
ја
.
«
»
А
ти
хајде
!
«
»
Чекај
док
се
најпре
уредимо
.
«
Сад
се
реши
и
Здравковић
.
Доведемо
хандлове
,
па
продамо
све
што
смо
имали
,
само
нам
оно
остане
што
је
на
нами
.
Бранко
је
добио
на
пут
пет
форинти
од
једног
свог
пријатеља
,
коме
је
своју
намеру
открио
,
па
је
и
он
тако
исто
све
излишно
продао
,
па
сад
’
ајдмо
.
»
Сад
хајдмо
«
,
речем
ја
.
Бранко
:
»
А
куд
ти
мислиш
сад
да
идемо
?
«
»
У
»
Вербскоманду
«
овде
.
«
»
Ја
нипошто
,
то
су
баке
,
ја
у
баке
не
идем
.
«
»
Него
куда
?
«
»
У
хусаре
.
«
»
Ма
овде
нема
хусара
.
«
»
Идем
онамо
гди
има
.
«
»
А
гди
је
то
?
«
»
Морамо
десет
дана
путовати
.
«
»
Па
тако
далеко
?
«
»
Зато
ништа
,
трошка
довољно
имамо
,
па
ћемо
пешке
маширати
.
«
»
Е
,
добро
,
хоћемо
ли
одма
’
?
«
»
Не
,
сутра
рано
.
Данас
ћемо
се
нас
троје
јошт
гдигод
у
заклону
поред
чаше
вина
провеселити
.
«
»
Е
,
добро
!
«
Досад
сам
ја
Бранков
командант
био
,
сад
ће
он
мој
да
буде
.
И
доиста
,
он
се
драговољно
те
команде
примио
,
а
ја
сам
му
,
опет
,
драговољно
уступио
,
јер
морам
исповедити
,
већ
сам
изгубио
био
концепт
.
Сад
некуд
одемо
на
крај
вароши
,
гди
нас
нико
неће
наћи
,
у
једну
гостионицу
,
па
смо
се
добро
последњи
пут
у
Пешти
провеселили
.
После
поноћи
,
да
нам
бирташ
;
једну
собу
.
Полегамо
и
заспимо
.
Ово
је
за
мене
тешка
ноћ
била
.
Сневао
сам
:
био
сам
међу
самим
солдатима
,
и
ја
сам
већ
солдат
,
па
одвале
ми
двадесет
и
пет
.
Од
стра
’
пробудим
се
.
Бранко
је
већ
будан
био
,
баш
ме
хтео
да
буди
.
Обучемо
се
,
платимо
што
смо
дужни
,
па
на
пут
.
Нисмо
ником
ни
»
Збогом
!
«
казали
.
Били
смо
лаки
за
пут
.
Цео
терет
што
је
на
нами
и
која
форинта
у
џепу
.
Бранко
је
био
мало
тежи
,
јер
је
он
имао
упаковану
мапу
и
у
џепу
портре
и
прстен
Идин
,
који
никад
у
никаквој
нужди
заложити
ни
продати
није
хотео
.
Сад
збогом
,
Пешто
!
Изиђемо
из
вароши
.
Свукли
смо
сву
бригу
са
нас
и
оставили
смо
је
у
Пешти
.
Бранко
командира
.
Он
је
знао
кроз
какво
село
ћемо
проћи
.
Ђеографију
је
знао
у
прсте
.
Дођемо
у
прво
село
.
’
Ајд
у
бирцауз
да
се
одморимо
,
па
да
опет
даље
идемо
.
Бранко
нас
пита
хоћемо
ли
га
слушати
?
»
Хоћемо
.
«
»
А
ви
ваше
новце
мени
дајте
;
ја
сам
сад
ваш
командант
и
одговарам
за
вас
;
ја
треба
у
мојим
шакама
све
да
имам
,
да
знам
увек
како
с
рачуном
стојимо
.
Ви
нећете
ништ
’
искати
,
јести
,
пити
без
мене
,
но
ја
ћу
заповедати
,
а
ви
морате
задовољни
бити
.
«
»
Ми
смо
задовољни
«
.
»
Е
,
сад
хајдмо
даље
.
«
Устанемо
,
па
опет
путујемо
.
Дођемо
у
друго
село
.
Ту
се
опет
мало
одморимо
,
па
опет
даље
.
Време
је
красно
пролећно
.
Бранко
се
ту
показао
да
је
он
за
неку
већу
ствар
рођен
.
Неустрашим
,
пријатан
,
шаљив
,
што
никад
.
Сам
сам
се
чудио
:
откуд
то
у
Бранка
?
Мете
се
у
позитуру
као
какав
командант
:
гди
је
требало
пут
прекратити
,
преко
гудура
,
јаруга
,
брегова
,
ту
је
он
предњачио
и
мене
не
једанпут
својом
руком
помогао
,
па
како
се
радовао
,
кад
је
све
добро
за
руком
испало
.
Мислио
је
да
је
мали
Ксенофон
,
којега
Циропедију
је
напамет
знао
.
Ако
је
видио
какове
путнике
,
одма
’
и
’
је
ословио
:
откуд
су
,
како
се
може
овуда
ил
’
онуд
пролазити
.
Ако
је
видио
дротаре
гди
седе
па
једу
на
путу
,
ту
седне
и
он
,
па
и
ми
морамо
,
па
извадимо
и
ми
из
џепа
земичку
и
сланину
,
па
кусај
.
Разговарао
се
с
њима
љубезно
,
шалио
се
,
па
смо
поред
тога
сви
заборавили
на
умор
.
Канда
је
други
човек
Бранко
.
Ја
сам
га
држао
за
крутог
,
непрактичног
човека
,
кога
мора
други
руководити
,
а
оно
сад
видим
да
је
он
тек
онда
човек
кад
сам
руководити
може
.
Поглед
и
све
му
је
сад
друкчије
.
Дођемо
пред
вече
у
једну
малу
варошицу
.
Одемо
у
један
бирцауз
,
да
што
зајемо
,
па
ако
је
могуће
јефтино
ил
’
бадава
проспавамо
се
.
Тек
што
се
мало
одморисмо
,
почели
смо
вечерати
,
ал
’
ето
вербунгоша
,
са
бандом
.
Ту
сад
весеља
и
оваког
русваја
.
Пун
бирцауз
паора
,
момака
,
девојака
и
жена
.
Регрути
скачу
,
вичу
,
матере
и
сестре-плачу
.
Сад
вербунгоши
на
нас
су
око
бацили
.
Одма
’
су
помислили
да
смо
ђаци
.
Сад
стану
пред
нами
играти
,
сад
опет
,
нуде
нас
вином
,
грле
нас
,
само
да
дамо
руку
.
Један
несташан
стао
је
пред
Бранка
,
па
се
кревељи
,
бекељи
,
преврће
очи
,
шпици
бркове
,
свакојако
густира
,
само
да
га
примами
.
Бранко
се
само
насмеје
.
Питам
ја
Бранка
:
»
Могли
бисмо
сад
овде
стати
,
па
не
морамо
толико
пешачити
.
«
»
Нипошто
:
прво
нису
хусари
,
премда
су
само
тако
за
опсену
обучени
.
Познајем
и
’
добро
јошт
од
Пеште
,
знам
од
које
су
регементе
.
Ти
како
кући
дођу
,
одма
’
баканче
навуку
.
А
и
иначе
,
рад
сам
да
се
самом
обристеру
претставимо
;
нипошто
се
не
ваља
с
њима
дубље
упуштати
.
«
Тако
ми
мало
помало
довучемо
се
до
ћошка
,
гди
је
седио
један
доброг
изгледа
чика
,
пун
,
крупан
,
около
педесет
година
стар
.
Ту
се
одма
’
упознамо
.
Запита
нас
шта
смо
.
Кажемо
да
смо
ђаци
и
да
путујемо
.
Пита
нас
куда
.
Бранко
,
као
командант
,
одговара
којим
путем
.
Он
каже
да
он
на
том
истом
путу
седи
и
,
ако
се
у
кола
можемо
стрпати
,
повешће
нас
ујутру
до
свог
места
,
гди
је
он
кмет
.
Ми
понуду
примимо
.
Сад
с
њиме
чашу
по
чашу
,
па
разговарај
се
,
па
нас
одвећ
заволе
;
сад
већ
морамо
с
њиме
,
хоћемо
ли
нећемо
ли
.
Вербунгоши
,
видећи
да
смо
се
на
,
страну
завукли
,
па
нећемо
ни
да
се
више
разговарамо
,
—
мануше
се
нас
.
Дође
време
спавања
.
Кмет
понуди
нас
у
своју
собу
,
те
онде
како-тако
ноћ
преспавамо
.
Сутрадан
понамешћали
смо
се
у
коли
,
па
хајд
’
даље
.
Дођемо
у
село
К
.
,
у
кућу
нашег
кмета
.
Видимо
кућа
је
велика
,
економија
велика
.
Каже
нам
да
има
три
сесије
земље
.
Чељад
му
на
пољу
ради
;
а
код
куће
једна
синовица
,
млада
,
красна
женска
од
дваест
година
и
већ
удовица
;
није
живила
с
мужем
пуну
годину
.
Одма
’
чика
заповеди
да
се
фруштук
преправи
,
вино
донесе
.
Синовица
све
то
уређује
,
а
поред
тога
на
велику
фуруну
пази
,
пече
лебац
,
леп
као
колач
,
па
сад
опет
за
нас
с
нова
пламењаче
ће
да
пече
.
Док
се
фруштук
преправљао
,
изнео
је
чика
један
велики
пакет
писама
и
један
протикул
,
па
премеће
,
па
даје
Бранку
да
му
чита
облигације
:
које
колико
интереса
има
плаћати
му
.
Штавише
,
Бранко
му
је
нешто
и
пискарао
и
тек
што
је
довршио
,
а
фруштук
на
асталу
.
Био
је
гуљаш
са
трганчићима
,
и
то
подоста
.
Вино
ваљано
.
Чика
је
дозвао
и
кума
овога
,
сеоског
касеперцептора
,
те
онда
навали
на
гуљаш
.
Перцептор
нас
све
мери
.
Ручка
не
би
већ
ни
требало
,
ал
’
дође
слуга
кући
,
те
му
се
заповеди
да
закоље
једно
јагње
.
Сад
ћемо
тек
да
се
частимо
.
Ја
добро
једем
,
ником
не
уступам
,
а
Здравковић
пије
и
за
кмета
и
за
перцептора
,
премда
су
се
ови
обоји
већ
добро
угрејали
.
Бранко
за’фали
кмету
и
хоће
да
идемо
.
Кмет
га
не
пушћа
и
каже
,
да
ће
нас
на
своји
’
коли
’
на
једну
штацију
возити
.
Бранко
је
задовољан
.
Измоли
се
да
може
напоље
изићи
,
да
му
види
целу
кућу
.
Кмет
га
пушћа
драговољно
.
Ми
останемо
с
њима
,
те
удри
све
дубље
и
дубље
.
Бранко
изиђе
напоље
,
прегледи
сву
кућу
,
па
се
сврне
синовици
,
која
је
због
нас
текар
у
послу
.
После
нам
је
Бранко
преповедао
како
је
с
њоме
провео
.
Понудио
се
да
јој
што
помогне
;
она
се
смеје
,
па
јој
је
мило
.
Бранко
је
то
зато
чинио
,
да
не
би
сутрусна
постала
,
да
не
каже
:
какве
су
ово
гоље
,
па
су
дошли
само
да
се
наждеру
,
а
ја
да
и
’
служим
.
Па
и
иначе
није
било
згорег
с
таком
младом
пошалити
се
.
Бранко
јој
држи
месо
,
она
сече
,
додаје
јој
со
,
паприку
.
’
Ајд
’
по
вино
;
она
не
може
да
отвори
славину
.
Бранко
лако
одврне
,
и
тако
за
један
сат
тако
су
били
фамилијарни
,
да
је
ко
непознат
дошао
,
мислио
би
да
јој
је
брат
ил
’
муж
.
Све
је
то
Бранко
нас
ради
чинио
и
бринуо
се
као
добар
командант
за
своју
трупу
.
Он
је
хтео
да
ја
не
останем
гладан
,
а
Здравковић
жедан
,
па
да
се
натраг
не
вратимо
.
Синовица
се
угледала
у
Бранка
,
пита
га
шта
је
;
каже
јој
да
је
ђак
.
Куд
иде
?
Каже
јој
иде
у
хусаре
са
своји
’
другови
’
.
Она
се
зачуди
,
Бранко
се
смеши
.
Пита
га
због
чега
;
каже
јој
да
од
своје
воље
.
Тад
га
поче
сажалевати
и
одговарати
.
Бранко
је
добар
био
,
па
јој
за’фали
за
њену
нежност
,
ал
’
није
иначе
.
Поче
се
шалити
,
да
забуни
разговор
.
Помаже
јој
ватру
поправљати
.
Она
му
каже
да
је
као
јединица
свога
чике
,
који
има
лепо
имање
.
И
сад
имаду
дванаест
волова
и
пет
стотина
оваца
.
Преповеда
како
је
отац
преко
воље
њене
удао
,
како
никакове
наклоности
није
прама
њеног
имала
.
Био
је
болешљив
,
имао
је
ране
на
врату
и
наскоро
је
умро
.
Сад
јој
чика
каже
да
бира
себи
кога
хоће
,
каквог
доброг
човека
,
па
да
му
све
преда
.
Дода
јошт
и
то
,
да
кад
би
је
Бранко
узео
,
све
би
његово
било
.
Могао
би
скорим
и
натарошом
у
селу
постати
,
јер
је
садашњи
већ
стар
и
болешљив
.
Бранку
је
све
то
мило
било
,
ал
’
ништ
’
не
обриче
,
но
само
јој
лепо
преповеда
,
а
синовица
све
већма
у
својој
страсти
плива
.
Води
га
у
шпајз
,
у
једну
велику
собу
;
ту
шунка
и
другог
провианта
сијасет
.
Ми
смо
донде
у
нашој
соби
добро
проводили
.
Повиче
перцептор
да
дође
и
Бранко
.
Сад
се
почну
већ
наздравице
пити
,
а
ручак
јошт
није
на
асталу
.
Ето
и
ручка
.
Марија
—
тако
се
звала
синовица
—
носи
ручак
.
Опет
се
потфатимо
.
Кмет
и
перцептор
једнако
наваљују
на
Здравковића
да
пије
;
он
пије
,
па
држи
се
,
а
домаћин
и
перцептор
залепили
се
за
столицу
,
па
не
могу
да
устану
.
Сви
су
наквашени
,
само
ја
и
Бранко
не
.
Ал
’
мој
стомак
тек
што
не
пукне
.
Тако
се
цео
дан
проводило
.
Настане
вече
.
Бранко
као
командант
морао
је
на
свашта
пазити
.
Опет
се
извуче
напоље
.
Моли
Марију
да
буду
сутра
кола
преправна
,
јер
он
мора
даље
ићи
.
Марија
је
жалосна
,
одговара
га
,
да
не
иде
,
да
остане
ту
,
он
ће
постати
ту
натарошом
.
Пита
је
:
зашто
она
жели
да
он
ту
остане
.
Одговори
му
,
да
је
Бранко
тако
доброг
срца
,
лепо
говори
,
па
она
не
зна
сама
шта
лежи
јошт
у
њему
,
ал
’
на
њеном
срцу
је
као
цента
,
откако
је
Бранко
њој
прословио
.
Она
би
најсрећнија
била
,
да
,
он
њеним
мужем
буде
,
и
кад
Бранко
оде
,
она
ће
плакати
и
неће
се
никад
више
удавати
.
Тако
је
Марији
жалосно1
било
,
а
Бранко
никакве
јој
надежде
не
даје
.
Опет
зову
Бранка
у
собу
.
Ту
је
већ
цео
вашар
.
Кмет
и
перцептор
не
могу
да
се
распознаду
.
Здравковић
сам
већ
језиком
заплеће
.
Сад
опет
пи
па
пи
,
док
и
сама
свећа
не
да
знак
,
да
је
већ
време
легању
.
Већ
је
било
после
поноћи
.
Марија
види
свог
чику
да
му
се
већ
глава
нија
,
каже
нам
да
идемо
кроз
кујњу
у
другу
собу
,
гди
је
већ
све
за
нас
готово
.
Ми
тројица
изађемо
а
Марија
начини
кревет
за
чику
и
перцептора
одма
’
онде
,
који
нису
ни
чекали
да
и
’
ко
свуче
,
но
већ
у
половини
у
објатијама
Морфеја
почивају
.
Сад
и
ми
у
нашу
собу
да
починемо
.
Бранко
је
изишао
да
види
хоће
ли
бити
сутра
све
за
пут
преправно
.
Марија
је
још
око
ватре
била
,
пекла
је
колаче
.
Брако
се
дуго
јошт
разговарао
с
њоме
,
и
ја
сам
са
Здравковићем
млого
пре
заспао
,
нег
’
што
је
Бранко
дошао
.
Сутра
кад
устанемо
,
а
већ
фруштук
опет
готов
.
Чика
нас
задржава
,
ми
нећемо
,
то
јест
Бранко
неће
,
јер
ја
и
Здравковић
радо
бисмо
остали
.
Бранко
једнако
наваљује
,
кмет
зове
га
на
страну
,
па
му
каже
,
да
је
чуо
од
Марије
да
ће
у
солдате
,
но
да
то
не
чини
,
но
да
остане
код
њега
,
ако
хоће
,
даће
му
синовицу
,
па
јошт
,
ако
даље
што
тражи
,
натароштво
не
фали
.
Бранко
неће
за
ништа
да
зна
,
већ
моли
да
нас
пусти
.
Кола
су
готова
,
ал
’
истрчи
Марија
са
једном
пуном
торбом
напоље
и
метне
је
у
кола
.
Сад
се
опростимо
.
Кмет
и
перцептор
изљубе
нас
,
Марија
се
рукује
најпре
са
Бранком
,
па
са
мном
,
па
Здравковићем
,
па
опет
са
Бранком
и
са
росним
очима
гледала
је
кад
ћеду
се
кола
кренути
.
Кола
се
крећу
,
још
се
једанпут
рукујемо
,
кад
наједанпут
из
авлије
изиђемо
.
Марија
једнако
за
нами
гледи
,
док
је
из
вида
не
изгубимо
.
Кметов
момак
возио
нас
.
Није
дуго
трајало
,
дошли
смо
до
прве
штације
.
Ту
сиђемо
са
нашом
багажијом
—
једном
торбом
,
и
опростимо
се
од
кочијаша
.
Сад
опет
станемо
.
Куда
ћемо
са
тешком
торбом
,
а
јошт
ни
не
знамо
шта
је
унутри
.
Уђемо
у
једну
чарду
,
седнемо
и
визитирамо
торбу
.
Кад
онде
—
две
куване
шунке
,
два
велика
колача
,
једна
велика
чутура
вина
,
један
сребрн
новац
—
талир
—
и
једна
цедуља
,
на
којој
је
написано
:
»
Опомени
ме
се
«
.
Марија
је
ишла
у
школу
,
па
је
знала
што
и
написати
.
Сад
се
решимо
остати
овде
до
после
подне
,
па
онда
опет
на
пут
.
Мало
заседнемо
,
разговоримо
се
,
чекамо
подне
.
Споменем
ја
Бранку
,
зашт
’
нисмо
остали
,
зашто
није
се
дубље
упустио
у
познанство
,
и
кажем
му
да
би
’
ја
готов
био
остати
онде
,
па
ма
не
постао
натарошем
,
само
да
ми
је
да
сам
мој
газда
.
И
сигурно
,
да
није
било
Бранка
,
ја
би
’
већ
ту
срећан
постао
.
Питам
га
:
»
Ја
би
’
узео
за
жену
исту
Марију
«
.
»
Богзна
би
л
’
би
те
хтела
.
«
»
Немој
ме
тако
вређати
.
Дакле
,
ја
не
би
’
могао
њу
за
жену
добити
?
«
И
,
доиста
,
то
ме
разљутило
,
јер
ја
нисам
тај
човек
био
да
мене
женске
гледале
нису
;
и
да
ми
Бранко
није
био
најбољи
друг
,
одма
’
би
’
га
оставио
,
само
да
нису
били
код
њега
новци
.
Уталожим
се
ја
,
па
тако
после
разног
разговора
дође
и
подне
.
Сад
добро
поручамо
;
нестаде
једне
шунке
,
чутуре
вина
и
једног
колача
.
Сад
како
ћемо
с
багажијом
?
Чутуру
продамо
,
торбу
ће
носити
сад
један
сад
други
.
Кренемо
се
.
Дођемо
опет
до
штације
.
Опет
вечерај
,
спавај
.
Сутра
опет
даље
.
Једва
остаде
парче
шунке
и
нешто
колача
,
и
то
ја
понесем
.
Тако
смо
ишли
од
места
до
места
,
док
нисмо
стигли
већ
једанпут
у
то
место
,
гди
нас
судба
наша
очекује
.
ИВ
Дошли
смо
у
једну
малу
,
но
пријатну
варошицу
.
У
сваком
сокаку
видимо
покојег
хусара
.
Питам
шта
ћемо
сад
.
Бранко
каже
,
данас
нећемо
ићи
прејавити
се
