ононе
ваља
—
то
знају
већ
и
врапци
по
крововима
,
но
да
се
поведе
једном
разговор
о
томе
,
како
би
се
најлакше
удесило
,
да
све
то
пође
на
боље
и
ко
би
све
то
умео
удесити
,
како
ваља
.
После
неколико
дана
већ
се
живо
разговарало
о
томе
,
не
само
на
јавноме
месту
,
него
и
по
свима
кућама
,
како
би
се
српска
црквена
општина
најбрже
и
најлакше
одужила
,
како
би
подигла
своје
забатаљене
школе
,
поправила
своје
немарне
учитеље
,
отворила
себи
нове
изворе
и
прилоге
,
како
би
варош
могла
доћи
најјефтиније
до
добре
пијаће
воде
,
до
лепога
осветлења
,
до
добро
уређене
болнице
,
до
куће
за
остављену
и
занемарену
децу
,
до
склоништа
за
изнемогле
остареле
сиромахе
,
до
исушених
ритова
и
бара
,
како
би
се
најбоље
уредила
ноћна
стража
и
други
општински
послови
.
Свет
је
свет
,
кад
се
једном
ускомеша
и
захука
,
нема
тога
ко
ће
га
зауставити
.
Доникле
су
и
људи
од
старога
реда
и
кова
пристајали
уз
ову
нову
струју
.
Повлађивали
су
онима
,
који
су
ишли
за
бољим
,
јер
су
се
надали
,
да
ће
опет
они
бити
изабрани
и
позвани
,
да
изведу
што
се
смишља
и
говори
.
Седну
ли
опет
на
своја
стара
места
,
онда
ће
они
већ
знати
,
како
је
најбоље
.
Не
да
се
то
ништа
преломити
преко
колена
ни
урадити
на
пречац
,
свега
ће
тога
бити
само
у
своје
време
.
Ко
буде
жив
дочекаће
све
то
.
Према
овим
људима
истицали
су
поборници
новога
правца
:
да
вук
длаку
мења
,
али
ћуд
никада
.
Што
је
дикла
навикла
,
то
ће
радити
и
после
.
Појављивали
су
се
све
то
чешћи
гласови
,
који
су
тражили
за
нов
посао
нове
људе
.
Јавно
мњење
се
усколебало
.
„
Српско
коло
“
није
могло
дуже
оклевати
и
приступило
је
у
договору
:
ко
да
се
све
бира
у
једну
и
у
другу
општину
?
Ствар
је
дошла
до
прелома
—
кад
су
се
поменула
имена
нових
општинара
—
стари
су
дигли
читаву
грају
по
месту
.
Сва
се
њихова
срџба
окомила
против
доктора
Станоја
Лазића
.
8
.
Млада
докторка
Љубица
Лазићева
је
уза
доктора
Станоја
Лазића
из
дана
у
дан
све
дубље
загледала
у
сваку
фазу
живота
у
В
.
Доктор
Станоје
Лазић
био
је
цео
дан
у
великом
послу
,
то
око
својих
болесника
,
то
опет
око
јавних
послова
.
Често
пута
не
може
с
миром
ни
да
руча
,
јер
га
људи
чекају
и
траже
.
Но
како
с
вечера
сврши
посао
,
сврне
мало
у
„
Српско
коло
“
,
да
проговори
коју
са
својима
људма
,
па
онда
жури
кући
,
на
вечеру
.
По
вечери
би
се
сестра
му
госпођа
Маца
,
одмах
дигла
од
стола
,
па
сишла
доле
у
свој
стан
а
доктор
би
онда
запалио
цигару
,
па
би
у
својој
радионици
развезао
диван
са
Љубицом
.
У
разговору
томе
причао
би
доктор
Станоје
својој
љуби
све
што
је
тога
дана
мислио
и
радио
,
па
би
је
изазвао
,
да
му
она
каже
,
шта
мисли
о
свему
томе
.
Љубица
му
је
искрено
и
отворено
казивала
све
што
мисли
и
доктор
би
се
не
једанпут
дивио
,
како
му
жена
има
за
поједине
ситније
ствари
много
оштрије
око
него
он
сам
.
Много
пута
би
јој
он
просто
изложио
само
по
коју
замисао
своју
и
замолио
је
,
да
му
каже
;
како
би
она
ту
замисао
извела
у
животу
а
да
буде
најбоље
?
Љубица
би
у
таким
приликама
сјајно
засведочила
,
како
је
женска
страна
далеко
обазривија
,
како
уме
многе
танке
нити
лако
да
заснује
на
једну
основу
,
да
их
испреплете
вешто
,
те
да
се
свака
повије
и
упије
као
што
ваља
па
цело
буде
тако
јако
засновано
,
као
да
друкчије
не
може
ни
бити
.
Том
приликом
би
доктор
причао
својој
жени
како
се
развија
све
што
је
до
сада
са
људима
подигао
и
она
би
му
не
једном
указала
прстом
на
поједине
појаве
које
прећаху
да
ће
растурити
темељ
целој
згради
.
Иза
сваког
такога
разговора
доктор
Станоје
Лазић
би
свакога
јутра
орнија
и
вољнији
полазио
у
свет
,
на
рад
,
у
борбу
,
а
Љубица
би
се
уздизала
мислима
и
плановима
докторовим
све
то
више
на
ону
висину
,
на
којој
је
он
стојао
.
Често
пута
доктор
нема
дома
,
а
Љубица
кад
одахне
мало
од
посла
по
кући
села
би
на
онај
округли
диван
,
што
стојаше
на
сред
њихове
радионице
.
Кроз
велике
прозоре
виђаху
се
окомци
Фрушке
Горе
,
а
по
њима
шуме
де
се
заодева
листом
.
Љубица
би
се
тада
сетила
свога
девовања
.
Каква
ли
је
разлика
међу
њеним
садањим
животом
и
оним
,
кад
је
још
девовала
у
своје
старе
помајке
.
Љубици
је
још
и
сада
живо
у
памети
,
како
је
много
пута
тајно
у
себи
премишљала
,
како
ће
јој
бити
некад
када
се
уда
?
Њезин
девојачки
живот
био
је
тих
и
миран
све
док
није
видела
Рајка
Божића
.
Онога
маха
,
кад
га
је
видела
,
отворио
јој
се
пред
њоме
рај
на
земљи
.
Шта
је
ишта
пута
будна
сањала
како
је
живот
мио
и
леп
.
Вечита
песма
,
вечита
радост
;
свака
је
стаза
којом
год
пође
засута
мирисним
цвећем
,
око
ње
певају
тице
,
зује
пчелице
,
пролећу
шарени
лептирићи
.
Но
то
је
био
само
зар
сан
на
јави
,
али
је
тај
сан
њу
толико
занео
,
да
се
дуго
,
дуго
није
могла
пробудити
из
њега
.
Љубица
се
ипак
пробудила
из
тога
сна
—
и
сада
пред
њом
није
био
више
заношљив
лик
Рајка
Божића
,
није
била
ни
његова
песма
што
опија
,
ни
свирка
што
уздиже
душу
у
невидљиве
светове
.
—
Место
свега
тога
био
је
мушки
лик
доктора
Станоја
Лазића
;
био
је
човек
који
је
опасао
помајку
њезину
од
смрти
,
који
је
својом
речи
био
благи
мелем
тузи
и
болу
њезином
;
човек
који
је
у
њојзи
тражио
срећу
свога
живота
;
човек
који
је
њу
на
својим
мушким
рукама
чисто
уздигнуо
над
оним
њезиним
маленим
сеоцетом
и
показао
јој
свет
и
у
њему
људе
,
њихова
дивна
дела
и
грозна
недела
,
високе
тежње
и
ниске
страсти
,
мушку
борбу
а
женску
сплетку
и
пакост
.
Док
је
Љубица
девовала
,
није
ни
слутила
да
је
и
свет
и
живот
у
свету
таки
као
што
га
је
гледала
сада
узе
Станоја
Лазића
.
Много
пута
кад
је
тако
сама
,
па
почне
да
промишља
шта
све
бива
око
ње
,
а
оно
јој
се
памет
занесе
,
а
срце
јој
често
чисто
претрне
у
грудима
.
Нигде
,
куд
год
погледа
оком
,
не
може
да
нађе
ни
једну
светлу
тачку
,
где
би
се
зауставила
и
умирила
.
Мало
по
мало
па
као
да
јој
се
увуче
у
душу
неки
неописани
немир
и
страх
.
У
томе
страху
осврће
се
за
давно
минулим
данима
свога
детинства
,
свога
слаткога
девовања
.
Камо
њезине
лепе
среће
,
да
се
опет
хоће
да
врате
они
мили
дани
,
чини
јој
се
,
као
да
би
се
чисто
поново
родила
.
Полако
уздигне
очи
горе
и
поглед
јој
падне
на
велики
исписани
лик
доктора
Станоја
Лазића
.
Сликар
што
је
пре
неку
годину
исписао
тај
лик
,
као
да
је
на
та
два
снажна
рамена
написао
ове
две
тешке
речи
:
дужност
и
борба
!
Са
велика
,
блага
,
мисаона
чела
на
тој
слици
,
осипаше
се
нека
тиха
светлост
,
те
преливаше
цело
лепо
лице
у
младога
доктора
неким
чудним
чаром
.
Што
је
млада
жена
дуже
гледала
у
то
светло
лице
,
све
јој
је
оно
више
долазило
као
кула
светиљка
на
узбурканом
мору
.
Као
што
бродар
,
кога
носе
узбуркани
морски
вали
све
ближе
понору
,
гледа
у
кули
светиљци
свога
спаса
—
тако
је
и
Љубица
осећала
,
да
је
сваки
поглед
у
лик
доктора
Станоја
Лазића
загрева
топлом
надом
,
да
јој
уздиже
душу
у
неке
надземаљске
висине
,
куда
не
допире
људска
пакост
ни
злоћа
,
куда
не
допире
светска
врева
ни
жагор
,
но
где
влада
небесни
мир
и
блага
тишина
.
Не
једном
падне
на
ум
младој
докторци
онај
шумни
поток
што
набуја
,
па
дере
бујицом
уза
ловачки
дворац
у
коме
је
она
провела
своје
детинство
.
Велики
и
снажни
храст
пустио
је
тамо
своје
снажне
жиле
дубоко
у
земљу
,
узалуд
се
бију
о
њега
узбуркани
таласи
планинских
вода
—
он
стоји
чврст
и
непомичан
,
само
што
му
бела
,
ситна
пена
попрскује
снажне
и
чворновите
гране
.
Уз
тај
снажни
храст
повија
се
зелени
и
лаки
бршљан
,
из
тамне
гудуре
сили
се
он
у
вис
на
светло
сунце
,
на
божији
зрак
,
повија
се
,
увија
се
уза
дебло
.
Љубици
Лазићевој
долази
често
,
да
је
тај
храст
и
тај
бршљан
сушта
слика
и
прилика
њезинога
живота
.
Неизмерним
поштовањем
погледа
она
у
човека
,
који
јој
је
у
животу
и
свету
тако
снажна
обрана
.
Нека
неодољива
сила
привлачи
је
,
да
се
сваким
даном
све
то
тешње
приљуби
уз
њега
.
Сав
тај
бурни
комешај
у
животу
овоме
,
чини
јој
се
,
кад
погледи
на
чврсту
вољу
и
мушку
одважност
доктора
Лазића
,
још
слабије
него
лака
пена
у
планинскога
потока
.
Љубица
је
пре
неки
дан
била
у
попадије
Анке
.
Отишла
јој
по
подне
на
поседак
.
Попадија
је
била
жена
жива
и
говорљива
и
час
по
па
би
јој
испала
по
нека
реч
из
које
је
Љубица
судила
,
како
многи
криво
схватају
па
и
осуђују
доктора
Станоја
Лазића
.
По
попадијиним
речима
рекла
би
,
да
и
попу
а
и
многима
другима
у
месту
није
било
никако
право
,
што
„
Српско
коло
“
хоће
да
утиче
на
општинске
изборе
.
У
њему
су
већином
млади
,
незрели
људи
,
који
још
не
знају
људски
ни
на
чем
жито
расте
,
а
камо
ли
,
да
они
дају
правца
у
општинскоме
раду
.
Људи
говоре
,
да
доктор
Станоје
Лазић
није
радио
мудро
,
што
се
као
пришелац
и
јабанлија
тако
сувише
дубоко
упустио
у
њихове
местне
размирице
.
За
њега
би
било
најбоље
нека
пусти
људе
да
они
расправе
сами
шта
имају
међу
собом
,
а
он
да
гледи
као
и
до
сада
само
из
прикрајка
;
шта
се
на
послетку
и
тиче
,
он
има
своје
сигурно
,
то
је
за
њега
неблагодаран
посао
,
за
то
му
не
ће
нико
рећи
ни
хвала
а
какви
људи
у
В
.
они
ће
до
никле
гложити
међу
собом
па
ће
се
после
опет
смирити
и
измирити
а
доктор
ће
остати
сам
самцит
на
цедилу
.
Попадија
Анка
казивала
је
све
ово
Љубици
тако
доброћудно
,
тако
искрено
,
да
Љубица
није
могла
а
да
јој
и
сама
не
одобри
.
Већ
се
спуштало
вече
када
је
Љубица
пошла
од
попадије
кући
.
Уз
пут
је
непрестано
премишљала
о
томе
,
како
ће
да
каже
Станоју
шта
се
све
плете
иза
његових
леђа
.
Први
пут
у
животу
своме
поколебала
се
Љубица
вером
,
да
ће
јој
Станоје
успети
у
оном
што
је
наумио
да
изведе
.
9
.
Коцка
је
пала
.
Претутњили
су
општински
избори
.
Изабрани
су
махом
све
сами
нови
људи
који
нису
до
сада
били
никад
општинари
ни
у
једној
ни
у
другој
општини
.
„
Српско
коло
“
се
размахнуло
свом
снагом
те
је
оборило
све
старе
општинаре
.
Избори
су
заталасали
цело
место
и
разбудили
су
све
духове
.
Вара
се
ко
мисли
,
да
ће
старовоље
тако
од
шале
пустити
сву
власт
из
шака
.
Има
њих
на
стотину
којима
су
интереси
љуто
повређени
.
Изодавна
су
многи
ћутке
осећали
,
да
нов
живот
који
је
настао
у
В
.
прети
да
им
поткопа
досадањи
рад
.
Било
је
њих
ваздан
којима
је
ишло
у
рачун
,
да
у
црквеној
општини
остану
они
исти
тутори
и
они
одборници
који
су
били
досада
да
политичком
општином
дрмају
стари
матадори
.
Људи
су
осетљиви
кад
им
ко
дирне
у
сујету
њихову
али
чисто
подивљају
,
кад
им
ко
смрси
рачуне
па
их
макне
по
џепу
.
Сви
који
су
имали
давати
што
једном
или
другој
,
општини
,
сви
који
су
имали
да
примају
што
од
њих
,
видели
су
,
да
то
не
ће
ићи
од
сада
тако
како
су
они
хтели
и
како
је
по
њих
било
добро
.
Све
је
то
сада
узаврело
и
тражило
је
,
да
ма
којим
начином
препречи
оно
што
прети
да
не
буде
више
по
старом
како
је
било
.
Избори
су
прошли
,
али
је
ту
имала
још
да
рече
своју
и
конзисторија
и
жупанија
.
Оне
су
могле
да
их
одобре
али
да
их
и
униште
.
Све
старовоље
су
упрле
очи
у
Гавру
фишкала
—
он
је
стари
мајстор
а
добро
је
био
уписан
и
код
владике
и
код
великог
жупана
.
Није
то
њему
првина
,
он
може
да
изради
и
оно
што
нико
ни
не
мисли
да
се
може
израдити
.
Зна
он
добро
све
криве
путове
као
да
није
правим
никад
ни
ходио
.
Само
ако
се
фишкал
Гавра
одапре
онако
као
што
он
уме
,
излетиће
нови
општинари
из
општине
као
да
нису
никад
ни
били
у
њојзи
.
Њега
треба
дакле
задобити
за
тај
посао
па
ма
пукла
и
једна
хиљадарка
.
Не
пита
се
у
таком
послу
колико
стоји
него
шта
вреди
.
Фишкал
Гавра
био
је
у
томе
послу
доиста
стари
мајстор
.
Одавно
се
он
омишља
ко
то
прави
и
њему
и
другима
смицалице
.
Његовоме
оштром
оку
није
се
отело
,
да
је
доктор
Станоје
Лазић
„
Српскоме
колу
“
за
леђи
,
да
га
он
води
и
управља
ма
да
се
нигде
не
истиче
.
Но
сад
је
клин
већ
избио
из
вреће
.
Доктор
Станоје
Лазић
се
дуго
опирао
па
се
на
послетку
ипак
морао
примити
,
да
буде
председник
црквеној
општини
.
Људи
ма
колико
да
приањају
око
неке
ствари
,
ипак
се
радије
хватају
за
једнога
човека
,
за
једно
име
.
Да
не
падне
ствар
,
морао
је
доктор
изићи
из
своје
дојакошње
резерве
и
ступити
црквеној
општини
на
чело
а
и
у
местној
општини
узети
ствар
у
своје
руке
.
Фишкал
Гавра
је
био
сад
на
чисто
с
киме
има
посла
.
Он
је
био
готов
као
запета
пушка
;
само
још
чека
да
му
његови
људи
дођу
сами
.
Зна
он
врло
добро
,
осећа
он
то
тешко
,
да
она
докторова
задруга
иде
о
глави
а
и
њему
и
његовим
клијенкињама
.
Али
друкчије
иде
ствар
кад
он
сам
удари
на
доктора
а
друкчије
кад
има
за
собом
читаво
коло
незадовољника
.
Овако
је
то
много
боље
и
сигурније
.
Прво
је
јаки
наслон
на
људе
а
друго
лепа
је
и
заслуга
.
Да
се
он
ухвати
сам
за
свој
рачун
у
коштац
са
новим
људима
,
ту
не
би
било
ћара
.
Ако
и
надвлада
,
други
ће
се
више
користити
него
он
;
овако
ако
ради
по
поруци
,
прво
ће
му
људи
поштено
платити
сваки
његов
корак
;
а
од
тога
се
живи
,
а
друго
,
пре
ће
успети
а
и
оно
што
постигне
дуже
ће
трајати
.
Фишкал
Гавра
је
добро
познавао
људе
у
В
.
При
изборима
борио
се
и
он
као
лав
а
кад
су
пали
на
биралишту
повукао
се
,
није
се
првих
дана
дао
ни
видети
.
Засео
је
као
паук
у
своју
мрежу
на
је
вребао
,
да
му
мухе
саме
улете
у
њу
.
Боље
је
увек
да
људи
траже
њега
него
да
он
тражи
њих
.
—
Фишкал
Гавра
је
добро
рачунао
.
Два
три
дана
после
избора
па
су
га
већ
поједини
људи
ословљавали
,
да
он
стане
на
ноге
па
да
поквари
све
то
што
је
урађено
.
Он
је
једини
човек
у
месту
који
зна
како
то
иде
.
Фишкал
Гавра
је
замишљено
ћутао
;
није
то
,
вели
баш
тако
ни
лака
ствар
.
Треба
то
много
ићи
за
тим
а
то
све
кошта
и
труда
и
новаца
.
Трећи
дан
су
све
то
живље
наваљивали
на
њега
,
али
Гавра
се
још
устезао
.
Четврти
дан
већ
је
морао
да
сазове
своје
људе
на
договор
,
крајње
је
време
да
се
већ
што
ради
ако
се
у
опште
мисли
да
се
што
уради
.
За
оваке
послове
не
подноси
велика
галама
.
Најбоље
је
ако
се
састане
њих
десетак
одабраних
људи
,
после
ће
већ
заићи
сваки
од
куће
до
куће
.
Сваки
зна
своје
људе
,
па
ће
лако
добити
од
њих
потписа
на
тужбу
.
У
очи
суботе
,
после
вечере
,
био
је
уречен
састанак
код
Гавре
фишкала
.
Дошло
је
њих
десетак
на
договор
.
Ту
ти
је
био
грк-Микан
који
је
био
десетак
година
први
тутор
црквени
,
мало
по
мало
па
предао
своју
радњу
сасвим
својим
синовима
а
он
је
гледао
само
црквене
послове
.
Под
њим
се
црквена
општина
задужила
до
грла
.
Ту
ти
је
био
и
Леви
Хершел
варошки
арендаш
за
цео
„
ферцерунг
“
;
ту
два
мајстора
који
су
дужни
цркви
а
„
лиферују
“
варошкој
кући
;
ту
газда
Мића
,
што
је
закупио
варошку
припрегу
;
ту
Марко
касапин
,
што
има
цигљане
на
варошкој
земљи
а
држи
и
калдрму
,
ту
још
два
три
газде
човека
,
који
сваки
час
имају
по
варошкој
кући
посла
,
а
држе
и
црквену
земљу
под
аренду
—
а
напослетку
и
поштар
Мата
као
вешт
човек
у
тим
пословима
.
Договор
је
трајао
до
поноћи
.
Гавра
фишкал
спремио
је
обадве
тужбе
још
од
јутроске
.
У
оној
што
ће
ићи
на
владику
,
изложио
је
потанко
:
како
нови
општинари
„
немају
црквене
свести
“
,
како
ни
један
од
њих
не
иде
никад
у
цркву
,
како
се
никад
не
причешћују
;
позвао
се
на
попове
,
који
ће
све
то
по
својој
чистој
савести
посведочити
.
Узео
је
више
од
половине
општинара
појединце
на
миндрос
,
па
је
свакоме
наплео
кијамет
махна
и
описао
их
је
владици
тако
,
да
ни
пас
с
маслом
не
би
појео
те
бљувотине
.
Али
што
дебље
то
боље
.
У
тужби
на
жупанију
извео
је
Гавра
фишкал
,
како
власт
не
сме
подупирати
„
омладинске
тежње
“
које
иду
на
преврат
,
да
заваде
мирне
грађане
међу
собом
;
нови
одборници
иду
ли
на
то
,
да
људи
који
су
опасни
држави
приграбе
у
своје
руке
не
само
сву
власт
него
и
новац
.
Ако
се
не
поквари
овај
избор
,
онда
сви
мирни
и
поштени
људи
у
В
.
морају
се
селити
из
општине
—
а
свему
је
томе
крив
један
човек
,
варошки
физикус
,
који
је
дуго
година
био
у
Србији
,
па
и
сад
прима
отуд
и
новаца
а
и
пита
увек
оне
преко
шта
и
како
да
ради
.
Сви
што
су
били
на
договору
,
чудили
су
се
,
како
су
обе
тужбе
биле
добро
написане
Бадава
,
фишкал
Гавра
уме
,
само
кад
хоће
.
Кад
је
Леви
Хершел
чуо
,
шта
све
Гавра
пише
о
доктору
Станоју
Лазићу
замисли
се
малко
,
па
ће
рећи
,
да
би
можда
боље
било
,
да
се
доктору
подиђе
друкчије
.
Има
вели
,
у
Пакши
један
доктор
,
који
му
је
већ
три
пута
писао
,
да
би
рад
био
да
се
досели
у
В
.
Како
би
било
да
поруче
том
човеку
да
дође
—
па
ће
варошки
физикуз
одмах
осетити
,
да
то
није
шала
.
Марко
касапин
у
мал
’
што
му
није
опсовао
шактера
,
кад
је
видио
куда
Чивутин
циља
.
Остали
се
само
угледаше
на
ове
арендашеве
речи
,
а
фишкал
Гавра
рече
,
како
томе
сад
још
није
време
.
Прво
треба
да
падне
доктор
Лазић
,
па
ће
лако
онда
наћи
другога
.
Леви
Хершел
је
ућутао
,
ади
је
у
онај
мах
већ
конципирао
у
глави
писмо
,
којим
ће
јавити
ономе
у
Пакши
да
дође
.
Сад
су
већ
и
Срби
у
В
.
устали
против
свога
доктора
.
Фишкалу
Гаври
није
било
право
,
што
му
је
Чивутин
покварио
утисак
кога
су
учиниле
његове
тужбе
на
све
присутне
—
али
му
је
одмах
опростио
чим
је
видио
,
да
се
Леви
Хершел
први
машио
за
буђелар
.
Поведе
се
реч
,
да
саставе
што
устреба
за
трошак
.
Ко
зна
колико
ће
се
пута
морати
ићи
владици
,
па
и
самој
влади
—
за
то
треба
трошка
.
У
такима
стварима
не
треба
гледати
на
стотину
две
више
или
мање
.
Кад
је
Леви
извадио
из
џепа
свој
угојени
буђелар
што
се
напео
да
пукне
,
па
метнуо
на
стол
две
педесетице
,
одмах
је
у
мислима
једну
ставио
у
рачун
ономе
доктору
у
Пакши
.
Кад
присутни
набројаше
Гаври
осам
стотина
форината
—-
рећи
ће
он
,
да
ће
бити
доста
за
први
мах
.
Сви
га
увераваше
,
да
ће
бити
још
толико
,
само
нек
се
заузме
као
што
треба
.
Сутра
дан
су
се
у
потаји
купили
потписи
на
тужбе
.
Скупљани
су
говорили
,
да
је
ствар
журна
,
па
немају
каде
да
читају
свакоме
тужбу
;
иште
се
,
да
,
и
у
једној
и
другој
општини
„
остане
све
по
старом
.
“
Људи
су
знали
како
је
било
по
старом
па
су
радо
потписивали
.
Ко
није
знао
да
потпише
,
тај
је
мећао
крст
.
За
први
дан
скупило
се
више
од
двеста
потписа
—
а
до
сутра
било
их
још
толико
,
јер
су
недељом
обично
сви
људи
код
куће
.
У
недељу
по
подне
журила
се
Јула
фишкалица
госпођи
Санди
поштарци
„
на
рапорт
.
“
Причала
јој
је
све
потанко
шта
су
и
како
су
се
разговарали
прексиноћ
људа
у
њенога
Гавре
.
Санда
је
већ
знала
у
главноме
од
свога
туњавога
Мате
шта
је
свршено
—
али
је
ипак
пажљиво
слушала
сваку
реч
,
што
је
пала
тамо
против
доктора
Станоја
Лазића
.
Кад
је
Јула
завршила
своје
казивање
,
Санда
је
ћутала
али
је
нешто
крупно
превртала
по
глави
.
—
А
,
шта
велиш
ти
Сандо
душо
;
нашто
ће
изаћи
све
то
?
питала
је
Јула
фишкалица
љубопитљиво
,
јер
је
познавала
оштру
памет
у
своје
другарице
.
—
Не
велим
ни
бело
ни
црно
—
рече
Санда
замишљена
—
нек
људи
раде
своје
,
а
ја
ћу
моје
.
Знам
ја
доктору
другога
лека
,
само
још
чекам
мало
док
похватам
све
трагове
.
Само
ти
за
сад
толико
кажем
:
запаприћу
ја
њему
чорбу
,
да
ће
га
љуто
бридити
,
кад
је
стане
кусати
.
Добиће
он
већ
свога
посла
,
па
ће
се
оканути
туђих
послова
.
Бре
ујешће
га
гуја
од
куд
јој
се
и
не
нада
—
само
тако
,
ако
ја
не
будем
жива
!
Јула
фишкалица
би
дала
бог
зна
шта
,
да
јој
Санда
каже
шта
је
смислила
;
али
Санда
је
ћутила
као
заливена
.
То
је
била
само
њена
тајна
.
Кад
пукне
тиква
,
чуће
се
.
10
.
У
породици
госпође
Сосе
настанула
је
велика
жалост
.
Стара
тетка
им
,
удовица
варошког
сиротинског
оца
,
занемогла
је
из
ненада
и
узалуд
је
била
сва
вештина
доктора
Станоја
Лазића
—
баба
је
након
кратке
болести
умрла
.
Госпођа
Соса
је
са
својим
двема
ћерима
нашла
се
на
љутој
невољи
.
Престала
је
од
једанпут
теткина
пензија
,
што
су
је
са
покојницом
за
живота
јој
делили
,
а
девојке
још
нису
биле
стекле
толико
муштерија
у
месту
,
да
би
се
могле
хранити
оним
што
зараде
.
Уз
сву
невољу
,
почела
је
млађа
кћи
Зорка
да
поболева
.
—
Мора
да
је
девојче
негде
назебло
,
па
је
добило
кашаљ
и
грозницу
.
У
данима
жалости
и
несреће
,
сродна
се
срца
још
више
зближе
.
Милан
грк-Стеванов
,
долазио
им
је
готово
сваки
дан
у
кућу
—-
и
једнога
дана
,
кад
је
увардао
прилику
да
никога
није
било
у
кући
—
рекао
је
Милици
шта
му
је
на
срцу
.
Сирота
девојка
није
могла
да
дође
чисто
к
себи
од
велике
среће
.
Глава
јој
је
срамежљиво
клонула
на
груди
младоме
правнику
и
она
је
тихо
,
чисто
побожно
слушала
оне
заношљиве
речи
којима
јој
је
он
описивао
њихову
сретну
будућност
.
Још
само
по
године
дана
,
па
ће
је
он
загрлити
као
своју
жену
—
и
онда
ће
бити
крај
њезином
тешком
и
патничком
животу
.
—
А
шта
ће
рећи
твоји
?
—
питаше
Милка
тихо
—
кад
им
кажеш
,
да
ћеш
да
узмеш
мене
сироту
девојку
.
Милану
прелети
лак
облак
преко
чела
,
у
лицу
дође
у
мах
блед
,
али
прибра
се
брзо
и
рече
:
—
Не
бој
се
душо
,
мој
отац
је
добар
човек
;
не
ће
он
убити
нашу
срећу
,
а
моја
Савка
ће
спремити
матер
—
па
онда
нас
није
ни
бриге
.
У
онај
мах
,
кад
се
вратила
стара
госпођа
Соса
са
младом
ћерком
из
шетње
,
дође
и
доктор
Станоје
Лазић
.
Милан
је
поцрвенио
до
ушију
,
кад
је
видео
доктора
.
—
Лепо
,
лепо
млади
господине
—
откада
ја
чујем
да
сте
ви
овде
у
месту
па
ником
ни
абера
.
Ал
’
чекајте
се
,
до
који
дан
,
доћи
ће
Савка
мојој
жени
,
па
ћу
јој
рећи
како
се
лепо
владате
.
—
Извините
господине
докторе
,
док
сам
се
сместио
,
док
сам
ушао
у
посао
,
па
неке
комисије
по
селима
—
муцаше
Милан
—
ал
’
ја
ћу
одмах
сутра
бити
слободан
да
учиним
своје
подворење
.
Драго
ће
ми
бити
,
ал
’
видим
ја
,
да
је
то
за
то
,
што
вам
сестра
долази
ових
дана
к
мени
у
госте
,
иначе
да
није
тог
,
ми
вас
не
би
видели
ни
до
божића
.
Ајде
,
ајде
,
млади
сте
и
поправиће
те
се
.
Па
како
моја
болесница
?
Мазили
се
још
?
—
окрете
се
физикус
младој
девојци
.
Милан
улучи
прилику
,
да
се
опрости
изговарајући
се
,
да
има
још
до
ноћи
посла
у
суду
.
Доктор
Станоје
испитао
је
потанко
младу
болесницу
,
па
се
после
повукао
са
госпођом
Сосом
у
другу
собу
да
се
посаветују
,
како
да
мати
поступа
око
ћери
.
Благим
и
топлим
речима
изложио
је
доктор
мајци
да
је
забринут
са
многих
немилих
појава
у
болести
ћери
јој
.
Назеб
је
морао
бити
јаки
,
кад
је
кашаљ
тако
опак
,
а
и
грозница
никако
да
удари
натраг
.
Ваља
јој
,
да
се
чува
од
свакога
тешкога
рада
,
да
се
храни
снажном
храном
,
да
је
готово
по
ваздан
на
чистоме
ваздуху
.
Још
није
болест
отела
маха
,
уз
пажњу
и
добру
негу
може
јој
се
зауставити
ток
.
Млада
је
снага
—
па
нарав
може
учинити
још
своје
.
Госпођу
Сосу
прожимале
су
ове
докторове
речи
до
срца
.
Срце
јој
је
охладнело
,
у
мах
се
сетила
свога
јаднога
Рајка
,
куку
њојзи
и
до
Бога
,
ако
јој
и
ово
дете
пође
његовим
трагом
.
Јадна
жена
чисто
је
занемила
на
догледу
нове
грдне
несреће
.
На
место
да
јој
буду
благи
мелем
,
докторове
речи
ошинуле
су
је
по
срцу
као
љута
гуја
.
Али
јадница
стегла
је
своје
срце
па
се
ухватила
за
последњу
реч
његову
као
утопљеник
за
сламку
.
Још
није
све
изгубљено
—
само
ваља
добре
неге
и
здраве
хране
.
Али
на
овај
зрачак
наде
,
навуче
се
брзо
црн
облак
очаја
.
Откуда
ће
дати
својој
мезимици
понуда
,
откуда
ли
добру
и
здраву
храну
—
кад
је
она
изнемогла
и
једва
се
вуче
по
кући
;
зар
ће
јадница
Милка
моћи
својом
једном
иглом
захранити
њих
три
душе
?
Доктор
Станоје
Лазић
упр’о
је
своје
велике
очи
у
јадну
мајку
,
па
јој
је
читао
јасно
на
знуреном
лицу
,
какви
јој
јади
раздиру
материнско
срце
.
—
Хоћу
,
драги
докторе
,
како
не
би
.
Кукавно
дете
!
Та
даћу
за
њу
свој
живот
.
Само
јој
помозите
Бога
ради
.
Нас
две
ћемо
се
усилити
,
само
да
јој
буде
лека
.
Боље
да
нисам
жива
,
него
да
још
и
то
дочекам
.
Госпођи
Соси
ударише
сузе
на
очи
,
а
у
соби
се
зачу
тихо
јецање
.
—
Приберите
се
,
драга
госпо
!
Небојте
се
,
има
још
племенитих
људи
,
који
су
готови
да
вам
помогну
у
вашој
тешкој
невољи
.
Доктор
Станоје
већ
хтеде
да
се
маши
своје
кесе
,
но
чисто
се
трже
,
бојећи
се
,
да
још
већма
не
позледи
материнске
осећаје
.
—
Хвала
вам
,
господине
докторе
.
Уздам
се
у
Бога
па
у
вас
,
јер
осим
Милана
,
друга
нашега
покојнога
Рајка
,
ми
немамо
овде
нигде
никога
свога
.
При
овим
речима
надви
се
тужан
облак
младоме
доктору
над
чело
.
Рече
још
неколико
топлих
речи
,
па
онда
се
диже
да
пође
,
извињавајући
се
да
га
чекају
данас
још
многи
болесници
.
Када
је
доктор
Станоје
Лазић
изишао
из
куће
,
био
је
јако
потрешен
.
Изиђе
му
пред
очи
,
како
је
ова
јадна
жена
ради
Рајка
убила
и
себе
и
своје
обе
ћери
.
У
тај
мах
поздрави
га
Мата
писмоноша
.
—
Молићу
лепо
господин
докторе
,
отоич
ми
рече
господин
поштар
,
ако
вас
видим
где
у
вароши
,
да
вам
кажем
,
да
сврнете
мало
њему
,
има
нешто
да
вам
каже
.
—
Добро
поздрави
га
,
доћи
ћу
још
данас
.
Ал
збиља
брат-Мато
,
кад
смо
се
тако
нашли
.
Однесите
ево
ово
неколико
речи
господару
Ради
Ђурићу
наћи
ћете
га
у
Задрузи
.
Доктор
Лазић
извади
своју
карту
посетницу
и
баци
на
њу
неколико
речи
оловком
,
предаде
је
Мати
писмоноши
и
тутну
му
у
шаку
неколико
десетака
,
да
попије
чашу
вина
.
—
Љубим
руку
,
господине
докторе
!
Одмах
ћу
однети
,
—
рече
Мата
узевши
понизно
капу
под
пазухо
и
поможе
доктору
да
се
попне
на
кола
.
Докторова
кола
одзврјаше
улицом
а
Мата
писмоноша
таман
да
савије
за
рогаљ
,
а
пред
њега
испаде
—
госпођа
Санда
поштарка
.
—
А
шта
се
ти
овуда
гегаш
—
осу
се
госпођа
поштарка
на
јаднога
Мату
—
ваљда
ће
господин
сам
пакетирати
пошту
.
—
Извините
милостива
,
одмах
ћу
—
промуца
Мата
поплашено
—
само
да
однесем
ово
докторово
писамце
господар-Ради
у
Задругу
.
Још
он
није
био
ни
изговорио
,
а
госпођа
Санда
већ
се
била
машила
руком
за
карту
.
—
Дед
да
видим
,
безјаче
,
шта
је
то
?
—
рече
госпођа
Санда
хладно
,
али
у
срцу
још
плануше
у
тај
мах
сто
бесова
.
Јадни
Мата
хтеде
да
тргне
руку
,
али
је
већ
госпођа
Санда
била
му
узела
посетницу
.
Баци
један
поглед
на
карту
и
читаше
у
себи
:
„
Драги
брат-Радо
!
Пошљи
за
мој
рачун
удовици
Соси
Божићки
педесет
форината
—
и
шиљи
јој
од
сада
редовно
сваке
суботе
још
по
петнаест
.
Не
говори
за
ово
никоме
,
а
ако
она
запита
,
реци
јој
,
да
јој
то
даје
Задруга
,
да
лечи
своју
болесну
кћер
.
Твој
Др
.
Станоје
Лазић
.
“
—
А
тај
ли
је
посао
!
—
промрмља
госпођа
Санда
сва
дркћући
од
узбуђења
.
—
Божићка
,
Божићка
?
—
Ко
је
то
?
—
А
сад
знам
,
то
је
она
са
оне
две
лепе
кћери
што
Гаврин
патвариста
баје
око
њих
.
Докторе
?
Е
гле
—
та
ово
је
таман
као
наручено
.
Не
каза
ли
ја
,
да
ћеш
ти
мени
пасти
шака
!
—
А
зар
ти
је
доктор
дао
ову
карту
овако
отворену
?
упитаће
госпођа
Санда
.
—
Јесте
,
милостива
госпођо
.
Та
он
зна
.
Да
ја
не
могу
прочитати
његову
руку
и
да
је
нећу
ником
показати
—
до
ето
сад
вама
—
рече
Мата
доброћудно
.
—
Је
с
’
чуо
Мато
,
куд
је
отишао
доктор
?
упитаће
госпођа
Санда
чисто
благо
.
—
Мислим
да
је
отишао
у
варош
,
био
је
на
коли
,
ваљда
данас
има
још
много
посла
.
—
Чујеш
Мато
!
Слушај
што
ћу
да
ти
кажем
.
Параси
се
Нате
,
ако
не
урадиш
сад
одмах
ово
што
ћу
ти
рећи
.
Иди
одмах
докторовој
кући
,
па
реци
младој
докторки
,
да
си
пречуо
куд
је
доктор
казао
да
однесеш
ову
карту
,
а
не
умеш
да
прочиташ
његову
руку
.
Моли
је
да
те
она
упути
—
па
дођи
после
да
ми
кажеш
шта
ти
је
рекла
.
Али
ако
ланеш
где
шта
о
томе
—
не
ћеш
се
ни
минута
више
скрасити
у
мојој
кући
,
протераћу
те
и
из
вароши
.
Знаш
!
—
Љубим
руку
,
милостива
госпођо
,
би
ће
те
служени
.
—
Ал
’
пази
добро
шта
ће
докторка
рећи
—
па
одмах
да
си
дошао
до
госпође
Катице
да
ми
кажеш
.
У
Мату
писмоношу
је
ушао
неописани
страх
.
Као
да
му
неко
говори
у
њему
,
да
је
ово
врло
крупна
ствар
.
Чим
се
одмакнуо
од
своје
госпође
,
стаде
да
види
шта
то
доктор
пише
?
Његово
око
свикло
је
на
крупна
слова
у
натписа
на
писмима
—
а
ово
је
било
за
њега
ситно
као
проја
и
све
саме
неке
куке
и
вериге
.
Кад
се
узалуд
промучио
,
закаса
као
оно
пас
,
кога
је
госа
полио
врелом
водом
.
Иде
Мата
,
а
све
се
нешто
отреса
.
Не
потраја
ни
колико
пет
минута
,
а
Мата
је
свршио
своју
мисију
.
Нашао
је
Љубицу
у
ходнику
,
показао
јој
је
докторову
карту
и
кад
му
је
и
она
казала
што
је
и
онако
већ
и
сам
знао
—
потрчао
је
за
госпођом
Сандом
,
да
је
стигне
још
пре
него
што
би
отишла
госпођи
Катици
.
Стигао
је
баш
пред
кућом
младе
удовице
.
—
Госпо
,
готов
сам
!
—плану
Мата
сав
задухан
.
Госпођа
Санда
стаде
,
пусти
Мату
да
се
мало
издуха
,
па
ће
онда
рећи
нагло
.
—
Је
си
ли
га
показао
?
Је
ли
га
прочитала
?
Шта
је
рекла
?
како
је
изгледала
?
—
Показао
сам
јој
писмо
—
рече
Мата
кад
је
мало
дошао
себи
—
прво
ми
рече
,
да
доктор
није
код
куће
,
кад
ја
рекох
где
ми
је
дао
ову
карту
и
да
не
знам
шта
је
казао
—
узе
карту
,
прочита
је
брзо
једанпут
,
па
опет
још
једанпут
;
побледи
као
крпа
.
Трајало
је
ваздан
док
ми
је
могла
рећи
коме
да
носим
карту
.
—
Добро
,
врло
добро
Мато
—
рече
госпођа
Санда
чисто
радосно
—
ево
ти
на
па
попиј
чашу
вина
,
носи
писмо
господару
Ради
,
али
да
ниси
никоме
прословио
о
томе
ни
речи
,
ја
ћу
чути
ако
узбрбљаш
—
па
онда
сели
одмах
из
куће
!
—
Не
ћу
милостива
;
Бог
ме
убио
,
ако
кажем
и
Нати
једне
речи
—
ви
знате
,
да
сам
ја
ваш
човек
—
рече
Мата
и
стиште
у
руку
масну
напојницу
.
Госпођа
Перса
уђе
журно
у
кућу
,
а
Мата
пође
даље
да
се
дочепа
улице
у
којој
је
Задруга
.
Иде
,
а
чисто
му
је
жао
што
ће
се
опростити
карте
,
која
ће
му
тако
добро
наквасити
грло
.
А
.
баш
је
већ
ожеднео
од
данашњег
силнога
хода
.
Госпођа
Санда
улази
,
па
већ
с
врата
довикује
:
—
Катице
душо
,
кажем
ти
—
доктор
је
долијао
?
—
Ћути
,
говори
лакше
,
ту
је
Анка
!
рече
млада
удовица
и
запуши
јој
уста
топлим
пољупцем
.
У
тај
мах
била
је
госпођа
попадија
Анка
баш
узела
пуна
уста
компота
—
па
није
ни
чула
да
је
ко
ушао
у
предњу
собу
.
—
А
гле
Санде
!
—
кликну
госпођа
Анка
,
када
се
мало
одгушила
—
а
кад
ти
дође
?
—
Баш
сада
.
Лепо
,
лепо
,
ви
се
частите
,
а
мене
и
не
зовете
—
рече
госпођа
Санда
чисто
увређено
.
—
Та
иди
,
Бога
ти
—
утишаваше
је
млада
удовица
—
Анка
је
дошла
са
свим
изненада
,
па
баш
сад
разговарамо
,
да
пошљемо
и
по
тебе
.
Ми
о
теби
а
ти
на
врата
.
Познала
сам
те
по
ходу
—
те
сам
истрчала
,
да
видим
да
није
закључано
!
Док
су
се
госпође
тако
лепо
састале
у
младе
удовице
,
дотле
је
доктор
Станоје
Лазић
стао
са
своји
коли
пред
поштаревом
кућом
.
—
Откуд
књига
,
од
кога
ли
града
?
—
викну
доктор
Лазић
весело
,
још
на
врати
поштанске
канцеларије
.
Трунтави
поштар
Мита
диже
се
важним
лицем
са
своје
столице
,
рукова
се
са
доктором
,
закључа
своју
канцеларију
па
онда
рече
:
—
Изволите
,
докторе
,
овамо
у
собу
,
имам
с
вама
важна
разговора
.
Доктор
Станоје
Лазић
погледа
чисто
усплахирено
у
дежмекасто
лице
поштарево
—
али
оно
беше
немо
као
да
је
запечаћено
са
пет
великих
печата
.
Поштар
понуди
доктора
Станоја
да
седне
на
канабе
,
седе
и
сам
близо
до
њега
и
казиваше
му
тихо
у
поверењу
,
шта
је
све
снотано
и
удешено
код
Гавре
фишкала
и
како
гласе
обе
тужбе
.
Доктору
Станоју
Лазићу
суну
крв
у
главу
,
кад
је
чуо
за
овај
нитковлук
—
али
се
уздржа
да
саслуша
поштара
до
краја
.
—
Знате
,
докторе
,
морам
вам
и
то
рећи
,
да
сам
ја
ушао
у
ту
ствар
као
Пилат
у
вјерују
.
Ја
имам
моју
пошту
,
па
ме
се
не
тиче
ни
једна
ни
друга
општина
.
Да
нисам
срцем
и
душом
ваш
човек
,
ћутао
би
као
заливен
.
Ја
не
могу
да
трпим
обешењаклук
—
па
сам
вам
морао
рећи
,
да
се
узмете
на
ум
.
То
су
лопови
,
да
им
нема
пара
,
ти
иду
вама
о
глави
.
Узмите
се
добро
на
ум
—
али
молим
за
дискрецију
,
јер
знате
какав
је
мој
положај
,
ја
морам
са
сваким
лепо
,
ал
’
већ
ово
је
преко
јего
,
шта
се
ради
.
Хвала
вам
,
драги
господине
—
рече
доктор
Станоје
Лазић
,
пошто
се
мало
прибрао
од
чуда
.
—
Не
бојим
се
ја
за
оно
што
радим
,
никога
,
до
Бога
.
Мој
је
образ
светао
а
руке
чисте
,
поштено
мислим
—
па
шта
коме
буде
.
Огледаћемо
се
,
ако
су
момци
нек
ударе
очи
у
очи
,
а
не
тако
као
...
умал
’
што
не
реко
—
плану
доктор
.
—
Ја
рекох
,
а
Бог
вам
а
душа
вам
—-
рече
поштар
устајући
.
—
Још
једном
хвала
вам
господине
Мито
,
задржите
ме
и
даље
као
пријатеља
,
ја
сам
вам
врло
захвалан
на
свему
што
ми
рекосте
.
Да
чудних
ли
ниткова
!
—
Тако
је
данашњи
свет
,
докторе
,
свуда
влада
интерес
.
—
Збогом
,
господине
Мито
—
рече
доктор
и
изиђе
замишљен
из
поштареве
канцеларије
.
—
Збогом
,
пошли
!
Али
ипаки
молим
за
дискрецију
,
већ
знате
моје
жене
ради
—
та
отерала
би
ме
у
Турке
,
да
чује
да
сам
вам
ја
одао
целу
ствар
.
Она
је
Гаври
нешто
обвезана
а
и
своји
смо
.
—
Не
берите
бриге
,
господине
Мито
,
доктор
Станоје
Лазић
уме
да
ћути
као
гроб
.
Збогом
!
—
Доктор
седе
у
кола
и
пљесну
се
руком
по
глави
.
—
Нема
ти
већег
ниткова
него
кад
се
Србин
ода
на
тај
погани
занат
!
Али
иде
време
—
доћи
ће
ђаво
по
своје
.
Бре
наићи
ће
и
на
пса
мраз
—
љуто
ли
ћете
искијати
све
то
!
.
Доктор
Станоје
Лазић
био
се
узмутио
до
дна
душе
своје
.
Што
дуже
мисли
о
свему
што
му
је
мало
час
поштар
наказивао
,
све
му
крв
бешње
јури
по
жилама
.
Заповеди
кочијашу
да
тера
мало
иза
вароши
крај
Дунава
,
не
би
ли
се
што
смирио
на
свежем
ваздуху
.
Овако
узрујан
није
био
свога
века
,
мора
се
прво
стишати
па
ће
онда
кући
.
Кад
је
доктор
Станоје
Лазић
сишао
пред
својом
кућом
с
кола
—
зачудио
се
,
како
да
му
нема
данас
жене
у
сретање
.
Чисто
је
претрнуо
и
појури
нагло
уза
оно
неколико
степена
.
У
тај
мах
се
сети
,
да
је
можда
ко
дошао
јој
у
походе
.
У
целој
кући
беше
све
тихо
и
мирно
.
Љубица
је
седела
за
својим
столом
па
је
нешто
везла
.
Доктор
Станоје
упаде
наглим
кораком
у
своју
радионицу
и
застаде
жену
своју
где
седи
за
столом
.
Љубица
се
чисто
трже
,
диже
се
брзо
са
свога
места
и
пође
Станоју
у
сретање
.
Беше
блеђа
од
платна
,
што
јој
се
спушташе
из
руке
.
—
Шта
је
теби
да
ниси
оболела
?
упитаће
Станоје
Лазић
нагло
.
Љубица
га
погледи
неким
чудним
погледом
,
па
ће
рећи
тихо
:
—
Нисам
,
ал
ми
је
глава
нешто
тешка
.
А
што
си
се
ти
тако
усплахирио
,
изгледаш
као
да
си
поплашен
.
—
Не
питај
ме
—
рече
доктор
живо
,
јер
се
у
тај
мах
сетио
да
га
је
поштар
молио
за
потпуну
дискрецију
—
ужасно
сам
нечим
узрујан
.
Данас
ти
не
могу
рећи
,
чућеш
доцније
.
На
ове
речи
претрну
Љубица
,
беше
јој
,
као
да
је
у
тај
мах
смотрила
сен
покојнога
Рајка
Божића
где
је
стала
између
ње
и
доктора
Станоја
Лазића
.
То
беше
први
пут
у
животу
Станоја
и
Љубице
Лазићеве
да
су
им
мисли
блудиле
Бог
те
пита
куда
далеко
.
Доктор
Станоје
Лазић
претурао
је
цело
вече
нешто
по
својим
артијама
—
Љубица
је
седела
и
везла
.
Добро
што
се
доктор
тако
задубио
у
свој
посао
,
јер
би
иначе
морао
смотрити
ону
сузу
што
се
скотрљала
на
бео
вез
Љубичин
.
Шта
је
значила
та
суза
?
11
.
У
идућу
недељу
походио
је
Милан
грк-стеванов
доктора
Станоја
Лазића
и
жену
му
.
Тако
се
некако
догодило
,
да
је
доктор
Станоје
баш
тога
дана
морао
отићи
у
једно
оближње
село
неком
тешком
болеснику
те
је
Љубица
била
сама
дома
.
Љубица
није
ни
знала
да
је
кумов
Милан
настанио
се
у
В
.
и
да
практикује
у
Гавре
фишкала
.
Врло
се
обрадовала
кад
га
је
видела
.
Умах
јој
изиђоше
пред
очи
сретни
дани
њезинога
девовања
.
Милан
је
сада
био
већ
зрео
човек
—
само
што
није
био
ни
налик
онако
весео
и
жив
као
што
је
био
кад
је
ђаковао
.
И
Милан
се
изненадио
кад
је
после
толиког
времена
видео
Љубицу
—
није
то
више
оно
плашљиво
и
стидљиво
девојче
што
је
занело
покојнога
Рајка
,
то
је
данас
зрела
жена
.
Љубица
је
задржала
Милана
на
ручак
јер
се
надала
,
да
ће
се
доктор
вратити
на
подне
кући
.
Но
доктор
се
задржао
у
селу
и
кад
је
по
подне
и
заова
јој
госпођа
Маца
отишла
мало
да
се
прође
остао
је
Милан
да
дочека
док
се
доктор
не
врати
а
и
да
му
кума
не
остане
сама
.
Разговор
се
врзао
испрва
око
Ч
.
и
ових
сретних
дана
у
њему
.
Љубица
се
жалила
на
Савку
како
јој
непрестано
обриче
,
да
ће
доћи
да
дуже
поседи
код
ње
у
вароши
па
је
ето
још
никако
нема
,
хтела
је
да
је
доведе
још
онда
када
је
са
доктором
била
да
обиђу
матер
-
али
је
нису
пустили
.
Обрекли
су
,
да
ће
је
послати
на
пролеће
а
ето
је
и
пролеће
дошло
а
ње
нема
.
Милан
причаше
својој
куми
како
већ
годину
дана
како
није
био
дома
.
Раздесио
се
нешто
са
оцем
,
са
грк-Стеваном
.
Отац
је
хтео
,
да
он
тражи
себи
где
службу
код
суда
или
код
жупаније
а
он
је
хтео
да
практикује
код
којега
адвоката
у
В
.
—
па
да
данас
сутра
и
сам
буде
адвокат
.
Већ
је
више
од
месец
дана
како
је
у
месту
—
па
никако
није
могао
да
их
походи
.
—
Па
то
се
ви
,
куме
,
нисте
ни
видели
са
доктором
—
рече
Љубица
после
дужега
ћутања
—
знам
да
ће
се
врло
обрадовати
док
се
састанете
.
Често
смо
вас
спомињали
.
—
Био
сам
ја
са
доктором
пре
неколико
дана
—
рече
Милан
и
обори
очи
.
—
А
где
?
Како
то
,
да
ми
ништа
није
казао
да
се
састао
с
вама
?
—
рече
Љубица
и
порумени
лако
,
јер
се
сетила
како
је
доктор
последњих
дана
постао
нешто
суморан
и
ћутљив
.
—
Нашли
смо
се
код
матере
покојнога
Рајка
код
удовице
Божићке
—
рече
Милан
тихо
и
порумени
сав
у
образу
.
У
тај
мах
прелети
лако
бледило
преко
лица
младе
жене
.
Ево
већ
неколико
дана
како
је
и
дању
и
ноћу
мучи
то
име
што
га
је
читала
на
докторовој
посетници
—
а
не
сме
да
пита
ни
доктора
ни
никога
другога
ко
је
та
Божићка
.
Сад
јој
је
било
јасно
оно
што
је
слутила
.
—
А
зар
је
и
она
овде
?
—
прибра
се
Љубица
.
—
Доселили
се
амо
већ
поодавно
,
имали
су
ту
неку
стару
тетку
која
је
пре
неки
дан
умрла
.
—
А
кога
још
има
сирота
Божићка
?
—
упитаће
Љубица
тек
да
се
подужи
разговор
.
—
Има
две
велике
кћери
,
Милку
и
Зорку
—
млађа
је
опасно
болесна
;
мати
се
уплашила
па
је
звала
кума
да
види
шта
је
—
рече
Милан
.
—
Идете
ли
им
често
?
—
Идем
сваки
дан
—
рече
Милан
—
и
ономадне
сам
био
тамо
кад
је
кум
дошао
да
походи
болесницу
.
Милан
је
причао
Љубици
како
се
после
смрти
свога
покојнога
друга
упознао
са
матером
му
и
сестрама
.
Говорио
је
топло
,
живим
речима
описао
је
грдну
несрећу
,
које
је
допала
та
јадна
жена
са
кћерима
својима
одмах
како
им
је
умрьо
Рајко
.
Он
их
је
од
то
доба
чешће
походио
још
док
су
били
у
С
.
а
сада
осећа
братску
дужност
да
им
се
нађе
на
помоћи
,
јер
немају
никога
свога
у
целом
В
.
Стара
Божићка
је
честита
,
сирота
и
несретна
жена
а
кћери
су
јој
дивне
девојке
.
При
овим
речима
као
да
је
неки
сињи
терет
пао
са
груди
младе
докторке
.
Премишљајући
непрестано
о
Божићевима
она
је
долазила
на
чудне
мисли
.
Није
смела
никако
да
одгонене
ту
загонетку
одкуда
да
доктор
потпомаже
ту
удовицу
а
да
то
таји
и
од
ње
?
Сад
јој
је
из
Милановог
разговора
почело
свитати
пред
очима
.
По
грудима
јој
се
разливаше
на
место
пређашњег
терета
нека
необична
милина
—
са
племенитога
дела
докторовога
.
Дивно
ли
је
срце
то
,
које
уме
тако
нежно
—
чисто
нечујно
,
у
тишини
да
даде
мелема
тешким
ранама
.
Милан
погледа
у
овоју
куму
која
се
бијаше
нешто
за
часак
замислила
,
па
кад
је
спазио
,
како
јој
се
разлива
нека
блага
ведрина
на
лепоме
лицу
,
дође
му
да
јој
мора
казати
своју
тајну
—
јер
она
му
једина
може
бити
на
помоћи
ако
дође
до
невоље
.
А
до
невоље
је
већ
дошло
.
Милан
је
стрепио
од
одговора
свога
оца
,
коме
је
одмах
сутра
дан
по
разговору
са
Милком
писао
.
—
Данас
му
је
отац
одговорио
:
да
не
ће
ништа
ни
да
чује
,
да
он
узме
Милку
;
пре
ће
га
се
и
одрећи
но
што
ће
му
дати
свога
благослова
на
тај
корак
.
У
заносу
своме
није
Милан
ни
приметио
како
му
се
кума
замислила
као
да
прибира
нешто
по
старим
успоменама
.
—
Вама
,
госпођо
кумо
,
могу
да
отворим
срце
своје
као
да
сте
ми
рођена
сестра
.
Ја
сам
заволио
Милку
Божићеву
свим
срцем
својим
.
Ја
нисам
до
сада
никад
осетио
у
срцу
своме
према
ни
једној
девојци
оно
што
осећам
према
њојзи
.
Ја
сам
јој
то
пре
неки
дан
поверио
.
Рекао
сам
да
ћу
је
за
по
године
дана
узети
за
љубовцу
.
—
Бићу
матери
јој
други
син
а
сестри
брат
.
Одмах
сам
писао
то
и
кући
—
а
данас
ми
одговара
отац
:
да
ми
не
да
благослова
.
Нас
двоје
се
волимо
—
и
нема
те
силе
која
ће
нас
раздвојити
.
—
Ја
сам
вам
данас
најсретнији
и
најнесретнији
човек
на
свету
.
Уздам
се
још
само
у
вас
госпођо
кумо
и
у
Савку
:
вас
две
ћете
знати
са
матером
сломити
окорнога
оца
мога
,
за
што
да
убија
срећу
свога
сина
.
—
Не
бојте
се
,
куме
—
рече
Љубица
благо
—
говорићу
ја
о
томе
и
са
доктором
.
Грк-Стеван
ће
послушати
што
му
он
буде
рекао
,
јер
се
њих
двојица
јако
пазе
.
—
Молим
вас
као
Бога
—
јер
ако
се
отац
опире
,
начинићу
чудо
од
себе
.
Ја
без
Милке
не
могу
живети
.
Већ
се
сумрачило
,
кад
је
Милан
изишао
из
докторове
куће
.
Није
могао
да
дочека
доктора
да
се
врати
с
пута
,
а
журио
се
да
походи
још
вечерас
и
госпођу
Сосу
.
Журио
се
,
па
није
ни
приметио
да
је
у
тај
мах
поштар
Мита
са
госпођом
Сандом
пролазио
улицом
мимо
куће
.
—
Куда
,
куда
тако
млади
господине
,
па
ни
добар
вече
—
ослови
га
Мита
поштар
.
Шта
ради
доктор
,
је
ли
дома
?
—
Молим
опростите
,
журим
се
,
нисам
ни
познао
.
Добро
вече
,
љубим
руку
милостива
госпо
.
Доктор
се
није
још
вратио
из
Г
.
Отишао
је
још
јутроске
неком
тешком
болеснику
.
—
Зар
је
госпођа
докторка
сама
?
упитаће
госпођа
Санда
.
—
Сама
је
—
рече
Милан
оштро
као
да
га
је
то
питање
мало
увредило
—
госпођа
Маца
је
отишла
негде
на
поседак
.
—
Тако
?
—
зачу
се
опет
јетки
глас
госпође
поштарке
.
—
Лаку
ноћ
!
—
Добру
ноћ
,
господине
,
зар
се
не
ћемо
вечерас
видети
у
касини
?
—
рече
поштар
Мита
.
—
Вечерас
не
могу
,
имам
посла
—
одговори
Милан
праштајући
се
и
оде
журно
својим
путем
.
—
Знам
и
куда
ће
—
палацнуће
госпођа
Санда
.
—
А
имали
чега
што
ти
не
би
знала
!
—
промумља
поштар
.
У
тај
мах
зазврјаше
кола
улицом
.
—
То
је
зацело
доктор
—
рећи
ће
господар
Мита
поштар
—
јесте
,
он
је
.
—
Штета
што
није
затекао
госпођиног
курмахера
—
рече
госпођа
Санда
и
из
очију
јој
севну
змијски
поглед
.
—
Да
погана
језика
!
—
мумлаше
поштар
—
нема
му
под
небом
пара
.
У
том
протуњише
докторова
кола
мимо
њих
срећом
поштаревом
,
је
да
га
је
чула
госпођа
Санда
,
наместила
би
му
људски
лево
ребро
.
Љубица
истрча
пред
Станоја
Лазића
.
12
.
У
оближњем
великом
српском
селу
Н
.
ударио
је
грдан
помор
у
свет
.
Што
је
старије
то
је
падало
од
неке
тешке
срдобоље
,
а
што
је
млађе
,
то
су
окупиле
велике
богиње
,
децу
је
давио
неки
гуштер
у
врату
.
Наопако
,
ако
ово
зло
устраје
још
дуго
тако
,
затреће
се
пола
села
.
У
великој
муци
и
невољи
својој
диже
се
поп-Марко
са
поглаварима
,
те
падоше
на
аман
доктору
Станоју
Лазићу
.
Куме
га
Богом
и
светим
Јованом
и
приклињу
,
да
им
се
нађе
на
невољи
,
да
дође
,
да
буде
једно
десетак
дана
у
њих
,
да
им
се
не
ископају
куће
из
темеља
.
Млада
докторка
стоји
па
слуша
,
како
пиште
ови
јадни
људи
;
слуша
,
а
срце
се
од
страха
камени
у
њојзи
.
Доктор
Станоје
Лазић
се
за
часак
замислио
,
па
је
онда
својим
великим
очима
мирно
погледао
у
своју
жену
.
Са
тога
погледа
прострујао
је
Љубицу
топао
жар
.
Образи
јој
се
запалише
,
као
да
се
застидела
,
што
је
и
помислила
,
да
ће
Станоје
Лазић
одбити
ове
јадне
људе
.
—
Иди
,
како
не
би
ишао
!
—
рече
она
тихо
,
а
очи
јој
чисто
мољаху
доктора
.
—
А
коме
ћу
тебе
наручити
?
—
рече
Станоје
готово
нечујно
.
—
Ови
су
јадници
пречи
од
мене
—
рече
Љубица
и
стиште
доктора
за
руку
—
лако
је
за
мене
,
иди
па
им
само
помози
.
Доктор
Станоје
Лазић
стиште
своју
жену
за
руку
,
окрете
се
људима
и
рече
им
да
ће
по
подне
доћи
и
остати
у
њих
колико
узможе
.
Тек
што
су
људи
изишли
из
докторове
куће
,
седе
и
Станоје
Лазић
на
своја
кола
,
оде
варошкој
кући
,
да
нареди
што
треба
,
и
да
обиђе
своје
болеснике
,
да
им
се
јави
да
одлази
на
који
дан
на
пут
,
ако
им
што
брзо
устреба
,
нека
се
обрате
варошком
кирургу
.
Кад
се
доктор
Станоје
Лазић
после
ручка
опраштао
са
Љубицом
,
било
му
је
тешко
око
срца
.
Љубица
се
од
јутрос
већ
сто
пута
покајала
,
што
је
наговарала
доктора
да
иде
—
али
сада
је
стегла
своје
срце
,
савладала
је
себе
и
само
што
је
лако
задрхтала
,
кад
јој
је
Станоје
притиснуо
топао
пољубац
на
чело
.
—
Чувај
се
!
—
рекла
је
тихо
—
јави
ми
сваки
дан
како
си
?
—
Не
бој
се
.
Сви
смо
у
божијој
руци
;
поручићу
ти
сваки
дан
—
а
пиши
и
ти
.
Коњи
појурише
,
а
Љубица
је
још
дуго
остала
на
месту
,
где
се
опростила
са
Станојем
Лазићем
.
У
који
мах
Љубица
да
уђе
у
кућу
,
ето
ти
јој
девера
Стеве
Попића
.
—
А
што
си
ми
се
ти
снахо
тако
љуто
забринула
—
рече
Попић
весело
—
наравно
први
растанак
.
—
Није
то
—
рече
Љубица
одважно
—
него
мислим
баш
,
како
би
тебе
оженила
,
да
се
не
подсмеваш
другим
људима
.
—
Доцкан
си
уранила
.
Оженио
сам
се
ја
већ
и
сам
—
рече
Попић
смејући
се
.
—
Е
да
?
Па
шта
ћутиш
враже
!
—
Тек
сам
јутрос
чуо
,
на
чему
сам
—
рече
Попић
озбиљно
.
—
Та
шалиш
ди
се
девере
?
—
Хајде
,
изволи
најпре
у
кућу
,
да
не
стојимо
овде
на
сунцу
.
—
Не
шалим
се
снашице
,
нег
озбиља
ти
рекох
.
Ја
сам
пре
три
дана
онако
испод
жита
да
нико
и
не
зна
запросио
—
ал
’
погоди
кога
?
—
Да
није
Савку
?
—
Јест
баш
госпођицу
Савку
,
с
мислима
и
с
персоном
—
рече
Попић
и
пружи
својој
снахи
галантно
руку
,
да
је
уведе
у
кућу
.
—
Иди
девере
,
баш
си
враг
—
што
ја
целе
зиме
мислим
о
томе
,
како
ћу
да
ти
то
споменем
,
а
ти
већ
израдио
то
и
без
мене
.
—
Готов
посао
,
ако
не
верујеш
,
а
ти
ево
,
па
читај
.
Сутра
ти
долази
Савка
са
матером
у
госте
—
од
недеље
ће
бити
прстен
док
се
и
доктор
врати
,
а
на
јесен
:
„
грожђе
бери
,
па
се
жени
!
“
—
певуцнуће
адвокат
Стева
Попић
.
Љубица
узеде
писмо
,
које
пише
грк-Стеван
своме
новоме
зету
.
Јавља
му
;
да
је
све
готово
,
да
су
сви
контени
.
—
То
је
дивота
!
—
рећи
ће
Љубица
.
Но
сад
ћу
да
те
молим
ја
за
некога
—
ако
се
нас
двоје
сложимо
,
сломићемо
и
грк-Стевана
и
жену
му
.
Што
да
убијају
кукавнога
Милана
.
У
неколико
речи
испричала
је
Љубица
Попићу
,
што
јој
је
ономад
Милан
поверио
и
обоје
се
договорише
,
да
ће
навадити
на
грк-Стеванове
.
—
Богме
ће
се
доктор
зачудити
,
шта
ћемо
све
израдити
,
док
се
он
не
врати
—
рече
адвокат
Попић
.
—
Само
да
се
врати
здрав
и
на
миру
—
рече
Љубица
и
таван
облак
јој
се
надви
над
челом
—
не
могу
ти
рећи
,
како
ми
је
чудно
,
тако
сам
брижна
,
да
му
што
не
буде
.
—
Не
брини
се
ништа
.
Није
то
доктору
првина
,
ако
се
он
не
зна
чувати
,
да
ко
ће
знати
!
Зна
он
шта
ради
.
Задржи
Савку
,
док
се
доктор
не
врати
.
—
То
си
добро
рекао
—
рече
млада
докторка
—
бар
ћеш
ми
онда
долазити
сваки
дан
,
а
не
овако
као
сад
сваког
божића
.
—
Хм
,
баш
као
да
ја
немам
другога
посла
,
него
да
будем
женска
разбибрига
—
а
сад
збогом
!
Сутра
ћемо
се
видети
.
Љубица
је
испратила
свога
девера
,
а
у
души
јој
бијаше
лакше
.
Испунила
јој
се
давнашња
жеља
—
и
она
и
Савка
биће
у
једноме
месту
удате
.
Једва
је
чекала
да
се
смркне
,
да
се
врати
кочијаш
Петар
с
коли
,
да
чује
од
њега
,
како
је
стигао
Станоје
у
Н
.
и
шта
јој
је
поручио
.
Већ
се
и
заова
јој
повукла
у
своје
одаје
,
кад
је
Петар
стао
с
коли
пред
кућу
.
Љубица
изиђе
,
да
чује
од
слуге
,
како
су
путовали
.
—
Како
је
Петре
,
тамо
?
—
Добро
је
,
госпођо
—
људи
по
мало
умиру
,
као
и
на
другом
месту
,
само
што
иде
мало
брже
но
у
другога
света
—
рече
Петар
мирно
,
чисто
флегматично
.
—
Јели
господин
поручио
што
?
—
Ево
је
написао
на
овој
цедуљи
,
да
му
ово
спремите
,
сутра
ће
доћи
сеоски
плајаш
по
то
.
Љубица
трже
нагло
цедуљицу
из
слугине
руке
.
Доктор
је
искао
још
неке
лекове
,
што
их
је
био
спремио
а
у
хитњи
заборавио
у
фијоци
свога
писаћег
стола
.
Са
две
три
топле
речи
молио
је
Љубицу
да
се
не
брине
—
за
који
дан
,
па
ће
доћи
кући
,
јер
морија
као
да
је
од
јуче
мало
устукнула
.
Љубици
паде
као
тежак
камен
са
груди
.
—
13
.
Господин
Мита
поштар
отишао
је
данас
на
салаш
,
да
склапа
поштарске
рачуне
.
Нешто
се
љуто
узмучио
,
баш
као
да
му
се
рачуни
не
допадају
.
Рачунао
је
шта
је
за
прошлу
четврт
године
издао
жени
у
кућу
и
за
њене
потребе
,
и
као
да
ће
имати
да
домеће
повећу
своту
.
Госпођа
Санда
је
много
шта
отпре
подмирила
из
својих
прихода
,
а
сад
како
нема
коме
да
изда
новац
на
велику
камату
,
мора
јадан
Мита
да
грца
.
Зна
то
и
госпођа
Санда
врло
добро
,
али
нека
га
,
нека
се
дави
;
њојзи
њезино
мора
бити
,
а
пушила
се
њему
глава
,
а
не
пушила
.
Госпођа
Санда
је
сама
на
дому
.
Седи
у
наслоњачи
у
великој
чистој
соби
,
па
премишља
неке
крупне
мисли
.
Бадава
се
она
довија
—
осећа
она
то
врло
јако
,
да
јој
све
иде
као
што
она
не
ће
,
од
како
је
доктор
Станоје
Лазић
отпочео
да
обавешћује
људе
по
В
.
Није
то
шала
,
ето
се
за
по
године
омакла
само
њојзи
нека
хиљадица
,
што
би
прибавила
,
да
јој
је
Гавра
фишкал
могао
издавати
њезине
новце
и
даље
онако
,
као
што
је
пре
издавао
.
Ако
тако
пође
и
даље
,
њезин
Мита
не
ће
моћи
измоћи
онолико
,
колико
јој
треба
па
све
да
члови
на
глави
.
Она
је
већ
дубоко
захватила
у
његов
џеп
—
он
јој
није
могао
одрећи
,
па
је
заграбио
од
онога
,
што
има
да
полаже
царевини
.
Ако
то
тако
устраје
још
дуго
—
дотераће
обоје
до
ижице
;
њено
ће
прво
планути
