слугеу
договору
с
лупежима
,
то
је
,
што
су
синоћке
нагонили
Букара
,
да
пије
.
Бојали
су
се
,
да
би
Букар
мога
устајати
по
ноћи
!
јер
,
видите
,
какав
је
да
је
,
јопет
имам
највише
вире
у
његака
.
—
И
ја
!
вели
Блитвар
.
—
И
ја
!
потврди
Вртиреп
.
—
Меника
је
зло
!
рече
гвардијан
,
коме
се
лице
бјеше
зајаприло
,
а
вратне
жиле
набрекле
.
—
Ма
,
збиља
,
шта
је
тебика
?
пита
Тетка
.
Ја
сам
,
од
мало
при
...
—
Зло
ми
је
,
брате
!
Бије
ми
у
слипим
очима
,
ка
маљем
,
а
блишти
ми
се
,
и
све
ка
да
ми
мрави
гмижу
по
десној
нози
и
руци
...
.
—
Па
ајде
лези
,
брате
!
вели
Тетка
.
—
Ајде
!
ајде
!
рекоше
и
остали
.
У
тај
мах
диже
се
граја
из
цркве
.
Ђаци
бијаху
разврнули
врата
и
ушли
.
—
Који
је
враг
јопет
?
...
Шта
то
јопет
може
бити
?
рекоше
пошавши
к
цркви
.
Мачак
,
Бујас
и
Лис
,
сретоше
их
,
сваки
блијед
и
уздрхтао
.
—
Поарало
цркву
,
дуовници
.
—
Поарало
цркву
.
Фратри
с
њима
потекоше
,
али
гвардијан
застаде
,
заколијећа
се
и
паде
наузнак
,
као
свијећа
...
.
ИИИ
.
УЖАС
Фратри
и
ђаци
стадоше
се
мотати
у
сумраку
по
цркви
,
не
смијући
се
раздвајати
.
—
Отвори
велика
врата
!
викну
најзад
Вртиреп
.
Тада
тек
видјеше
сав
ужас
!
Ни
на
једном
олтару
не
бјеше
ништа
златна
ни
сребрна
,
свете
трпезе
испреметане
и
искаљане
,
по
поду
:
свијеће
,
књиге
,
палме
...
Тако
се
шта
могло
видјети
само
у
старо
вријеме
,
кад
су
јањичари
пустошили
!
Вичући
од
ужаса
,
пођоше
сви
у
гомили
пред
главни
олтар
.
Св
.
Франи
однијело
с
главе
златну
круну
,
а
са
груди
му
три
низа
драгоцјених
завјета
.
Па
као
да
то
не
бијаше
доста
,
него
му
још
провртило
ножем
једно
око
,
а
угљеном
огарило
му
наусницу
!
Па
однијело
испред
њега
велико
кандило
и
три
мала
;
па
однијело
испод
њега
златну
кутију
у
којој
се
храни
пресвета
оштија
;
па
однијело
старинску
причесну
чашу
,
сву
од
злата
,
прилог
босанскога
краља
Стјепана
Томашевића
,
коју
су
фратри
њекад
од
туда
донијели
;
па
однијело
шест
тешкијех
сребрнијех
свијетњака
,
такође
старинских
;
па
однијело
...
а
шта
није
однијело
,
што
је
ваљало
!
—
Е
,
е
,
е
,
поче
Тетка
.
—
Е
,
е
,
нека
сад
ко
рече
да
су
ово
учинили
приковођани
и
наше
слуге
,
а
не
ркаћи
!
рече
Вртиреп
.
Упутише
се
,
да
прегледају
први
олтар
на
десно
,
али
у
тај
мах
утрча
Балеган
са
раширенијем
рукама
,
па
се
обрну
три
четири
пута
у
ковитлац
,
па
потече
ка
великим
вратима
,
вичући
:
„
Умра
је
!
Умра
је
!
“
па
ста
звонити
,
одскачући
лакат
од
земље
.
Помислише
да
је
кувар
напрасно
полудио
,
те
пођоше
к
њему
,
али
с
малијех
врата
привуче
им
пажњу
помагања
фра-Брнина
,
који
викаше
са
тријема
:
„
Та
излазите
,
излазите
,
видите
шта
је
томе
!
...
Ко
то
лежи
ка
мртав
?
“
Изађе
и
Дувало
на
тријем
,
огрнут
раканцем
,
па
виче
:
„
Ко
је
убија
редовника
?
Који
је
то
погинуја
?
“
А
јадни
гвардијан
лежаше
наузнак
,
модра
лица
.
Сви
изгубише
свијест
,
сви
говораху
у
један
мах
,
мотајући
се
око
њега
.
Балеган
једнако
звоњаше
,
вичући
њешто
.
Најзад
,
Наћвар
и
Дувало
разумјеше
да
је
и
црква
похарана
,
те
уђоше
у
њу
,
а
кад
видјеше
грдило
око
себе
,
погледаше
се
у
очи
,
сумњајући
,
да
ли
је
сан
или
јава
.
Сад
их
прену
граја
слугу
испред
великих
врата
,
те
потекоше
тамо
,
али
не
могаше
изаћи
од
Балегана
,
који
је
одскакао
.
—
Прикини
одма
!
викну
Дувало
,
а
кад
га
кувар
не
послуша
,
он
га
ухвати
за
ухо
и
одмакну
,
па
поче
говорити
слугама
:
—
Куда
ћете
ви
амокарце
?
...
Ти
ајде
,
а
ти
стани
...
не
,
него
ајте
сви
,
један
тамо
,
а
два
овамо
...
—
За
ликара
у
град
,
додаје
Брне
.
—
Ама
,
шта
је
то
јопет
?
пита
млинар
.
—
Како
шта
је
!
?
Умра
је
гвардијан
...
—
Гвардијан
умра
!
—
Станте
сви
!
викну
Вртиреп
,
дотрчавши
у
тај
мах
.
Ајте
наоколо
у
манастир
!
Па
одгура
фратре
и
кувара
у
цркву
,
закрачуна
врата
изнутра
,
па
изађе
пред
њима
у
двориште
...
.
Кад
слуге
уђоше
с
друге
стране
,
наста
опет
метеж
и
вика
.
—
Дакле
,
умра
гвардијан
!
?
...
А
ко
вели
да
је
цркву
поробило
!
?
...
Ај
,
да
видимо
!
—
Натраг
!
викну
Вртиреп
,
па
видећи
да
их
не
може
уставити
,
истрже
пушку
иза
паса
млинарева
,
натегну
је
и
напери
у
гомилу
...
.
Натраг
!
пасји
скоте
!
Нико
да
се
одавде
мака
није
,
него
да
ме
свак
слуша
...
Ножић
ми
дај
когод
и
воде
донесите
!
Та
не
видите
ли
да
је
човик
при
смрти
!
Брзо
,
двојица
донесите
штрамац
(
душек
)
из
његове
камаре
.
Ножић
амо
или
бритву
!
Вртиреп
тури
пиштољ
за
свој
коноп
,
па
хитро
распори
мантију
гвардијанову
и
резну
му
мишице
на
два
мјеста
,
па
га
попрска
водом
и
нареди
да
га
пренесу
у
собу
.
Мачка
остави
пред
црквенијем
вратима
,
да
стражари
,
а
он
пред
осталијема
отиде
у
манастирско
„
шкриторје
“
(
писарницу
)
,
те
хитно
написа
два
листа
.
—
Јево
дви
књиге
,
једна
суду
а
друга
ликару
.
Даклем
,
који
може
припливати
,
па
да
нађе
добра
коња
прико
воде
,
па
да
оде
у
вас
трк
у
град
?
Ала-те
,
момци
,
јер
дајем
три
талира
јабуке
!
рећи
ће
нови
привремени
старјешина
.
—
Није
то
збогу
јабуке
,
него
...
оћу
покушати
,
ако
ћете
викнути
приковођанима
,
да
ми
даду
коња
!
рече
Дундак
.
—
Ја
би
се
најбоље
поузда
у
Букара
,
рече
млинар
.
—
А
,
збиља
,
ди
је
Букар
?
...
Камо
га
?
...
Брзо
по
њ
!
Шкељо
отиде
,
да
га
тражи
.
Вртиреп
и
Тетка
изађоше
са
млађима
пред
манастир
.
Остали
фратри
отидоше
ка
гвардијану
.
Дуго
су
тражили
Букара
.
—
А
ко
зна
да
није
он
баш
и
учинија
сав
овај
покор
!
вели
Дундак
свлачећи
се
.
Говедар
му
везиваше
хаљине
на
једну
мотку
.
—
Тебика
је
увик
до
спрдње
,
пијаницо
,
рече
Тетка
.
А
мени
је
баш
за
миса
шта
је
са
сиромајом
!
—
Не
триба
му
се
бојати
глави
,
дуовници
,
вели
ковач
.
Букар
је
страшљив
ка
коза
,
па
се
припа
,
па
се
забија
нигди
у
ракитама
,
а
измилиће
кад
огладни
.
Дундак
заплива
,
држећи
једном
руком
мотку
са
гуком
хаљина
на
врху
.
Сви
сачекаше
докле
он
преплива
,
док
се
обуче
и
отиде
у
село
.
—
Ближи
прековођани
,
како
већ
видјесмо
,
пошли
бјеху
за
Срдаром
и
Бакоњом
низ
воду
.
—
Тада
Вртиреп
нареди
преосталој
четворици
слугу
,
да
пазе
неће
ли
они
са
Срдаром
довући
сплату
,
а
ако
то
буде
,
нека
им
помогну
,
а
један
нека
дође
у
манастир
,
да
му
јави
.
Па
он
и
Тетка
отидоше
ка
гвардијану
.
Сви
шест
фратара
остадоше
њеко
вријеме
крај
болесника
,
коме
се
само
по
дихању
могло
познати
да
је
још
у
животу
,
па
,
оставивши
код
њега
ђаке
,
они
отидоше
у
цркву
.
Испред
св
.
Јеронима
бјеше
такође
однијело
све
,
али
њега
не
бјеху
лупежи
нагрдили
.
—
Види
се
,
да
су
имали
ришпета
,
јер
је
брадат
,
ка
какав
њиов
калуђер
!
рече
Вртиреп
.
На
другом
и
на
трећем
олтару
,
свете
:
Вићентија
Перејра
и
Рока
,
бијаху
безбожници
испрорешетали
.
А
на
четвртом
,
гдје
бијаше
насликан
свети
Брнард
,
који
клечи
и
дигао
руке
пут
неба
,
лупежи
му
растегли
брк
с
уха
на
ухо
,
тако
да
се
и
Вртиреп
мало
осмијехну
.
—
Ма
,
убија
и
’
Бог
,
како
су
имали
вримена
да
се
играју
!
чуди
се
он
.
—
По
свој
прилици
ушли
још
с
вечера
.
И
није
и
’
било
мало
.
Једни
су
чистили
овдинак
,
а
други
чували
на
возу
,
докле
смо
ми
јегленисали
у
мађупници
.
—
А
шта
би
било
,
да
је
који
од
нас
изаша
’
?
пита
Брне
.
—
Е
,
шта
би
било
!
Штедили
би
твоју
липу
главу
!
рече
Вртиреп
...
Ма
збиља
,
ми
се
не
питамо
:
куда
су
антикрсти
ушли
,
кад
су
обоја
врата
била
затворена
!
—
Јево
трагова
од
опанчина
,
вели
Тетка
.
Ја
одавно
то
гледам
.
Јево
и
’
иђу
у
шакриштију
(
ризницу
)
.
Ајмо
тамокарце
.
Ризница
се
избочила
у
гробље
,
а
улазак
је
у
њу
иза
главнога
олтара
.
Свуд
наоколо
бјеху
старинске
скриње
од
ораховине
,
пуне
црквенијех
ствари
и
хаљина
;
скриње
бијаху
обијене
и
испреметане
.
Једини
прозорак
,
на
коме
су
дотле
биле
јаке
гвоздене
решетке
,
сад
стајаше
разјапљен
.
—
Даклен
,
овуда
су
ушли
!
—
Како
су
могли
изврнути
гвожђа
!
—
Не
видите
како
!
вели
фра-Тетка
.
Три
,
четри
,
антикрста
свана
поткопали
ћускијама
прагове
,
па
и
’
заједно
с
причагама
извалило
.
И
морам
признати
да
је
то
врло
вишто
,
јер
се
зид
с
оне
стране
мрви
ка
крув
.
Види
се
,
види
,
да
су
у
напридак
све
знали
и
проштудијали
,
а
то
је
мога
учинити
човик
који
је
подуже
овдинак
боравија
.
—
Даклем
,
опет
сујма
мора
пасти
на
Стипана
!
вели
Дувало
,
пропињући
се
,
те
промоли
главу
кроз
прозор
.
А
јест
,
душе
ми
,
све
како
ти
кажеш
!
Јено
решетке
циле
цилцате
,
а
три
се
прага
држе
заједно
,
а
четврти
се
разбија
на
два
комада
.
Пошто
се
сви
обредише
,
гледајући
кроз
прозор
,
вратише
се
,
да
прегледају
и
остала
три
олтара
,
која
бјеху
похарана
и
оскврњена
као
и
остали
.
У
томе
их
затече
подне
.
—
Шта
ћемо
сад
?
пита
Вртиреп
...
Опростите
,
браћо
,
ја
се
не
намећем
ка
старишина
,
али
,
видећи
,
да
сте
сви
изгубили
били
главу
више
него
ја
,
ја
...
.
—
Ти
си
се
понаша
ка
прави
човик
!
рече
први
Тетка
,
и
ја
ти
зафаљујем
!
И
сви
почеше
хвалити
Вртирепа
.
—
Е
,
дакленка
шта
ћемо
садак
?
Јево
већ
дванајст
ури
.
О
официјама
и
другим
службама
не
може
бити
ни
говора
.
Триба
да
цркву
запечатимо
доклен
не
дође
комишијун
из
града
.
Па
јето
нема
ни
сплате
ни
бродова
...
.
—
Па
,
ајдемо
да
штагод
појидемо
.
Нећемо
,
зар
,
да
сад
још
цркавамо
од
глади
,
рече
Брне
и
оде
први
.
Другови
му
,
запечатише
врата
,
а
на
прозорак
ставише
двије
палице
на
крст
,
па
га
стигоше
у
ручаоници
,
гдје
Грго
изнесе
зеља
и
сухе
рибе
.
—
Дакленка
си
се
ипак
побринуја
за
ручак
,
вридни
наш
Грго
!
вели
Блитвар
.
Евалај
ти
га
!
—
А
шта
ће
се
,
дуовници
!
Божја
је
воља
да
човик
мора
исти
докленка
је
жив
,
па
се
не
знам
шта
догодило
!
Али
,
вирујте
ми
,
ја
сам
још
изван
себекаре
.
Ови
страшни
догађај
узеће
ми
најмање
пет
година
живота
!
И
још
је
нико
има
душе
да
ме
потеже
за
уво
!
Еј
,
еј
...
Дувало
поче
јако
кашљати
.
—
Та-а-ко
!
поче
фра-Брне
.
Пет
година
,
велиш
!
Ја
би
приста
и
на
десет
за
мелека
.
Ја
не
знам
шта
ће
с
меном
бити
!
—
Не
бојим
ти
се
ја
глави
,
Брне
!
рече
му
Вртиреп
.
Ниси
ти
примека
срца
,
и
ако
ниси
за
човик
!
Него
чувај
се
,
да
ти
...
крк
!
...
знаш
,
да
ти
не
кркне
жила
ка
сиромају
фра-Вици
јутроске
.
—
Али
ја
нисам
никада
млого
пија
.
—
Ниси
пија
,
али
млого
се
раниш
и
млого
лежиш
!
А
сам
кажеш
,
да
те
од
никога
вримена
,
штипље
за
палце
од
ногу
.
То
може
бити
подагра
,
ка
покојном
фра-Фелицијану
.
—
О
,
Боже
сачувај
и
блажена
Дивице
!
...
.
Шта
говориш
?
...
.
Прођимо
се
шале
и
задиркивања
на
овај
црни
дан
,
на
који
ће
све
кршћанство
процвилити
...
Дође
Шкељо
.
—
Јето
вуку
сплату
и
бродиће
!
Пуни
су
приковођана
.
—
Добро
је
и
то
у
воликом
злу
!
рече
Вртиреп
устајући
.
Ајдмо
,
браћо
!
—
Ма
ја
не
би
пушта
пук
амо
за
данас
и
сутра
!
опази
Тетка
.
—
А
како
ћемо
им
забранити
!
...
У
манастир
,
можемо
да
и
’
не
пуштамо
,
али
,
најпосли
,
нека
и
’
исприд
мађупнице
!
Десетак
прековођана
вуцијаху
сплату
(
весла
бјеху
потопили
лупежи
)
пуну
људи
,
међу
којима
бјеху
Срдар
и
Бакоња
.
А
бродиће
бјеше
однијела
вода
.
—
Све
сам
чуја
и
разабра
,
све
...
и
за
цркву
и
за
гвардијана
!
рече
Срдар
излазећи
с
натегом
.
Ја
не
могу
више
!
Добро
ће
бити
,
ако
и
ја
пе
платим
главом
.
Иђем
одма
да
легнем
.
Наредите
да
ми
се
донесе
у
камару
вруће
ракије
.
Заиста
изгледаше
човјек
као
да
је
годину
боловао
!
За
њим
се
извере
Бакоња
,
такође
једва
се
држећи
на
ногама
.
Стриц
пође
да
га
прати
.
—Та-а-ко
!
Божјаче
,
несрићо
,
губо
,
изроде
,
магаре
од
магарета
.
Тако
,
је
ли
?
Ти
,
да
се
јуначиш
!
Ти
,
да
се
угледаш
на
онога
манитова
!
Шта
би
ја
још
доживија
од
тебе
,
кад
би
те
крај
себека
трпија
!
Али
је
ово
послидњи
разговор
међу
намикарце
!
Сутра
још
нека
те
враг
носи
од
куд
си
и
доша
,
јер
таки
нису
за
редовнике
,
него
за
ајдуке
.
Ајде
у
чету
Радекину
,
ајде
се
поајдучи
ка
какав
ркаћ
,
па
арај
цркве
и
манастире
.
Али
Бакоња
не
хајаше
за
те
ријечи
,
него
узе
сухе
хаљине
,
па
се
склони
иза
врата
,
да
се
преобуче
.
Тада
Брне
отиде
у
кујину
и
замоли
кувара
да
му
и
синовцу
однесе
вруће
ракије
.
Али
кад
њих
двојица
дођоше
,
Бакоња
већ
спаваше
.
Фра-Брни
не
оста
друго
,
но
да
легне
и
он
.
У
сумрачак
пробуди
се
Наћвар
њешто
вољнији
.
—
Дижи
се
,
Иве
!
...
.
Устани
,
моје
дите
и
донеси
воде
!
...
.
рече
благо
.
Бакоња
,
јако
зачуђен
,
пође
.
—
Чинило
му
се
,
да
је
протекла
година
,
а
не
један
дан
од
кад
је
пошљедњи
пут
ходио
на
чесму
;
чинило
му
се
,
да
се
он
прометнуо
у
њеко
друго
чељаде
,
и
да
се
све
око
њега
скроз
измијенило
,
—
да
је
манастир
много
мањи
,
а
тако
исто
и
црква
,
да
је
вода
око
острва
широка
као
море
,
а
да
се
око
воде
,
свуд
наоколо
,
налазе
њеки
дивови
,
од
којих
стрепе
чак
и
свеци
у
цркви
,
којима
ни
св
.
Фране
не
може
ништа
,
но
им
допушта
,
да
му
око
ископају
!
...
.
Обузе
га
велика
туга
и
страх
,
и
вјера
му
се
помјери
,
те
не
знадијаше
,
коме
да
се
моли
,
пошто
не
бјеше
навикао
,
да
се
обрће
правце
к
Богу
;
плачући
горко
,
зажели
смрт
пријеку
,
невидовну
смрт
,
која
би
га
једнијем
махом
макла
искрај
злијех
људи
,
искрај
нејакијех
светаца
,
који
нијесу
кадри
ни
себе
одбранити
,
а
камо
ли
ће
њега
!
...
.
Али
домало
обузеше
га
друкчија
осјећања
:
ражали
му
се
њешто
на
Франу
,
Јеронима
,
Виценца
Перејра
,
Рока
,
Брнарда
,
Доминика
и
Христифора
;
види
их
поништене
,
па
му
се
ражали
,
па
би
хтио
да
их
утјеши
,
јер
му
се
тога
маха
чињаше
,
да
је
над
њима
...
.
На
онда
се
препаде
од
те
помисли
,
јер
му
се
видје
,
да
су
свеци
страшнији
онако
накажени
и
да
су
„
могућнији
“
но
што
бијаху
прије
...
„
Они
су
се
притајали
,
па
чекају
вриме
,
кад
се
нико
већ
не
буде
нада
освети
,
да
ударе
,
изнебуа
на
проклетнике
!
“
сину
му
кроз
памет
и
крв
му
се
запламти
од
бјеснила
,
те
зашкргута
зубима
...
.
Сад
видје
себе
у
фратарским
мантијама
на
помамну
коњу
,
са
голом
сабљом
у
руци
;
за
њим
се
слегао
сав
кршћанлук
,
колико
га
је
од
мора
до
Козјака
и
Велебита
,
све
,
брате
,
по
избор
момци
,
коњици
и
пјешаци
.
Бакоњин
коњ
као
и
да
не
стаје
на
земљу
,
него
као
муња
облијеће
ту
силну
војску
,
а
Бакоња
на
њему
,
држећи
у
лијевој
руци
крст
,
у
десној
ђорду
,
соколи
љуте
ратнике
,
па
пред
свима
прегази
њеки
дуг
мост
,
преко
њеке
широке
воде
и
стани
се
у
једну
пространу
раван
.
Ту
најприје
уреди
војску
,
па
под
шатором
очати
свету
мису
,
као
што
њекада
чињаше
фра-Иван
Капиштран
и
Шурић
дон-Стипан
,
прије
него
би
на
Турке
јуришали
(
„
Писме
“
о
тијем
двама
јунацима
,
„
како
их
спивао
фра-Качић
,
“
слушао
је
Бакоња
више
пута
од
Лиса
)
.
За
тијем
војвода
Бакоња
опет
појаха
дора
од
мегдана
,
и
крену
се
пред
својима
на
дивове
.
Иду
,
иду
преко
ширине
,
све
тутњи
пусто
поље
под
њима
.
Кад
се
бјеху
одмакли
,
сјети
се
војвода
,
да
је
и
фра-Срдарина
међу
војницима
,
па
га
стаде
тражити
,
а
кад
га
нађе
,
ижљуби
се
с
њим
,
и
с
мјеста
га
постави
за
главара
лијевоме
крилу
,
а
Вртирепа
метну
на
крај
деснога
,
а
сам
пред
свима
.
Па
онда
сила
пође
зорније
;
али
након
помањег
размака
,
угледаше
високе
планине
и
под
њима
страшне
дивове
,
који
бјеху
развили
бојна
крила
,
да
се
једва
могаху
прегледати
.
Тада
малакса
срчаност
војницима
,
па
и
војводи
.
Он
стаде
и
устави
војску
,
па
страшнијем
гласом
ишчати
тропар
св
.
Франу
.
Кад
сврши
молитву
,
обрну
се
к
непријатељима
,
али
тамо
мјесто
џинова
...
.
шта
видје
?
Буковичке
гоље
и
раскалашни
Котарани
!
...
.
Тад
се
поврати
срчаност
војводи
,
те
викнув
:
„
јуриш
на
ркаћине
!
“
погна
коња
у
сав
трк
,
а
сви
остали
за
њим
...
.
А
ркаћи
„
плећи
даше
,
и
бјежати
сташе
!
“
...
.
Боже
мили
,
што
се
од
њих
чини
!
...
.
Кршћанлук
их
сијече
,
гази
,
куће
им
и
цркве
руши
и
спаљује
,
вјеша
им
калуђере
за
брадине
!
...
.
Враћајући
се
са
чесме
,
Бакоња
је
морао
накнадити
све
пропуштено
чешкање
.
Доцкан
у
ноћ
стиже
из
града
„
комишијун
.
“
Дође
Шкељо
да
то
јави
фра-Брну
,
те
Бакоња
изађе
са
стрицем
пред
манастир
,
гдје
већ
чекаху
остали
фратри
.
Четири
лацманина
одјахаше
са
коња
,
на
Дундак
за
њима
.
—
За
дивно
чудо
,
како
сте
могли
стићи
!
рече
Вртиреп
рукујући
се
са
најстаријим
.
И
сви
се
фратри
томе
чудише
,
а
претур
поче
,
да
се
хвали
како
су
све
у
кас
дошли
од
града
.
Бакоња
прихвати
једну
кожну
торбицу
,
коју
му
пружи
један
млад
господин
,
риђе
браде
,
сух
и
живолазан
.
—
Ко
је
овај
јарчић
?
запита
Бакоња
Дундака
.
—
То
је
ликар
.
Чини
ми
се
да
је
ркаћ
,
јер
говори
као
и
они
.
Господа
све
„
пркелајући
“
уђоше
у
манастир
.
—
А
ова
је
баба—претур
!
говораше
Бакоња
гледајући
са
стране
старога
безбркога
чачура
.
—
А
ко
је
онај
погурени
куљеша
?
—
Оно
је
ађунта
,
одговори
Мачак
.
Кажу
да
је
пуно
учен
човик
,
да
уми
латински
ка
и
фра-Тетка
.
За
њима
иђаше
писар
,
висок
мршав
незнатан
младић
.
Блитвар
одведе
„
комишијун
“
у
трпезарију
,
а
љекар
с
осталијема
отиде
ка
гвардијану
,
те
му
,
одмах
,
отвори
зажето
око
,
које
се
склопи
чим
маче
прсте
;
па
му
затвори
друго
,
а
оно
се
само
отвори
;
па
га
ухвати
за
било
,
гледајући
на
свој
часовник
;
најзад
,
намргоди
се
и
запита
Тетку
.
—
Је
ли
овај
човјек
...
.
?
медик
нагну
палцем
врху
усана
.
—
Па
јест
,
прилично
...
.
мало
и
одвише
ако
хоћете
,
одговори
Тетка
,
разумјевши
мимику
.
—
Камо
торба
?
рече
љекар
Бакоњи
,
па
извади
из
ње
њекаку
зашиљену
цијев
,
којој
врх
замочи
у
воду
,
а
потегну
к
себи
шипку
из
цијеви
.
Чинећи
то
,
говораше
њешто
талијански
фратрима
,
који
с
великом
муком
обрнуше
гвардијана
потрбушке
и
свукоше
му
гаће
...
.
Да
је
ко
рекао
Бакоњи
,
да
ће
се
тога
црнога
дана
још
чему
моћи
зачудити
,
Бакоња
то
не
би
вјеровао
;
али
кад
видје
шта
љекар
учини
,
Бакоња
се
пренерази
...
.
—
Ето
,
тако
ћеш
му
,
дијете
,
опет
пред
зору
учинити
!
рече
љекар
Бакоњи
,
давши
му
штрцаљку
.
—
Ја
?
!
рече
Бакоња
блијед
и
сав
се
уздрхта
.
Не
би
ја
то
чинија
ни
своме
ћаћи
!
—
Мрш
!
козару
зврљевски
!
викну
Вртиреп
.
Ти
да
ми
се
ту
размећеш
,
ка
да
си
ми
ти
ники
господин
,
а
не
наш
измећар
!
Мрш
!
с
очију
ми
!
Наћвар
удари
Бакоњу
по
глави
.
Послије
вечере
заврже
се
жив
разговор
између
фратара
и
лацмана
.
Безбрки
суђа
,
канда
бјеше
шаљивац
,
јер
се
често
сви
смијаху
.
Пристав
је
мало
говорио
,
али
је
свакоме
потврђивао
главом
.
Љекар
,
одмах
послије
јела
,
закурњави
дебелу
цигару
,
гледајући
слике
по
стјенама
.
Писар
,
одиста
хотијаше
да
покаже
,
како
је
размажен
,
те
је
ситно
јео
и
сркутао
,
а
дизаше
чашу
двама
прстима
.
Говор
је
најприје
текао
о
похарама
;
судија
исприча
,
како
су
оплијењене
четири
латинске
цркве
те
зиме
у
његовој
области
.
Говорио
је
о
чети
Радекиној
,
која
зимује
по
Котарима
и
по
Приморју
,
а
љети
се
станује
по
босанским
планинама
,
и
допире
чак
до
српске
границе
.
Говорећи
о
јатацима
судија
,
настави
:
—
Шве
на
Радека
!
Шве
на
Радека
,
а
друга
галијота
шине
краја
на
његово
конто
!
вели
он
.
А
ди
је
то
Радека
?
...
.
Може
он
аривати
ту
,
ту
,
ту
,
на
шво
мишто
?
Ето
,
мој
гошподин
,
шетири
колона
пандура
,
што
увика
шета
тамо
вамо
по
Буковиша
,
по
Котаре
од
једно
шело
до
друго
,
од
монтања
до
монтања
,
а
Радека
нима
!
—
„
Нима
,
“
борме
,
рече
Срдар
смијући
се
.
—
Нима
!
А
колико
ше
динара
троши
жа
шпијуна
,
која
каже
:
„
Ето
,
Радека
ту
,
на
!
“
А
та
ишта
шпијуна
Радека
каже
:
„
Ето
,
пандура
ту
,
бижи
!
“
Је
тако
,
мој
гошподин
!
...
.
Ја
вама
кажа
:
Далмашија
има
педешет
иљад
ајдук
!
...
.
Ту
нима
римедијо
(
лијека
)
,
него
вишала
!
вишала
!
и
вишала
!
...
.
Преметнуше
разговор
на
болесника
.
—
Дакле
,
дотуре
,
шта
вам
се
чини
о
нашем
гвардијану
?
—
Е
,
може
остати
а
може
и
умријети
.
—
Чудне
мудрости
шапну
Бакоња
друговима
,
који
се
бјеху
збили
на
вратима
.
Мудра
ли
је
ова
јарчина
ркаћка
,
збогу
које
сам
добија
триску
!
О
да
ми
га
је
почешати
по
леђима
.
Љекар
испири
дугачак
млаз
дима
,
па
им
поче
објашњавати
,
шта
је
капља
.
—
Да
оће
Бог
дати
,
да
се
освисти
,
те
да
га
причестимо
,
вели
Блитвар
.
—
Боље
би
било
да
и
не
дође
к
себи
,
ако
већ
мора
умријети
,
рече
љекар
.
—
Није
то
тако
,
мој
дотуре
,
дода
Брне
,
мале
су
муке
на
овоме
свиту
прима
онима
,
што
нас
чекају
на
другоме
,
ако
се
на
вриме
не
поткрипимо
светим
сакраментом
покајања
!
Нема
много
вримена
да
је
,
напрасно
,
неспреман
,
умра
један
редовник
,
па
,
послинак
,
није
има
мира
у
гребу
,
него
се
јавља
,
час
једноме
,
час
другоме
,
свитујући
свакога
,
да
у
вике
буде
готов
за
послидњи
час
...
.
—
То
су
бапске
,
прекиде
га
љекар
,
готово
љутито
.
—
Нису
то
бапске
,
рече
пристав
,
који
је
дотле
ћутао
.
Барем
,
по
нашој
вири
нису
...
.
Фра-Брне
се
ухвати
за
то
,
те
ста
призивати
у
помоћ
Јеронима
,
Августина
,
Аквинца
,
а
најпослије
доказивати
како
су
нелогичне
све
оне
вјере
хришћанске
,
које
не
признају
„
чистилиште
“
(
пургаторију
)
а
ипак
се
моле
за
мртве
...
.
„
Јето
,
дотуре
,
без
замирке
,
ви
ришћани
,
не
вирујете
,
да
има
чистилишта
,
а
зашто
онда
плаћате
саландаре
и
парастосе
за
мртве
?
Реците
ми
,
молим
вас
,
шта
им
то
помаже
?
Ко
је
у
паклу
,
молитве
га
не
могу
извадити
,
а
ко
је
у
рају
,
њемука
не
трибају
?
Је
ли
тако
?
Е
,
кад
је
тако
,
шта
,
дакле
,
помажу
молитве
за
ваше
мртве
?
—
Не
помажу
,
богме
,
ни
нашијем
,
ни
вашијем
,
но
су
добро
дошле
поповима
!
Суђа
се
насмија
,
а
пристав
поцрвење
,
па
поче
причати
,
како
су
сви
православни
у
опће
слабо
обавијештени
у
стварима
своје
вјере
:
—
и
најобразованији
су
у
томе
пуке
незналице
.
Љекар
је
најприје
порицао
потребу
тога
обавјештења
,
па
онда
чак
и
потребу
вјеровања
,
али
кад
пристав
преврши
мјеру
својим
хвалама
латинској
цркви
,
тада
и
доктор
поче
хвалити
своје
православље
,
да
,
заиста
,
боље
не
хоћаше
ни
задарски
владика
.
Вртиреп
нагло
уста
,
а
за
њим
и
„
комишијун
,
“
те
отидоше
у
гостинске
собе
,
а
љекар
са
фратрима
ка
болеснику
.
Бакоња
сврати
у
стару
мађупницу
.
Она
бјеше
пуна
прековођана
.
Људи
нагађаху
ко
је
могао
похарати
манастир
и
како
је
то
могло
бити
.
Опће
је
мишљење
било
,
да
је
то
учинила
Радекина
чета
,
у
којој
је
било
најмање
тридесет
друга
,
разумије
се
,
све
„
ркаћа
“
.
Већина
не
вјероваше
,
да
је
Стипан
проводно
хајдуке
,
него
то
је
могао
учинити
који
други
слуга
,
од
онијех
,
што
су
прије
Стипана
служили
,
по
свој
прилици
„
какав
притајани
ркаћ
.
“
А
што
се
тиче
Букара
,
сви
су
били
већ
увјерени
,
да
је
погинуо
.
Биће
несретњик
изашао
,
те
се
сукобио
са
разбојницима
,
па
(
од
страха
,
а
не
да
изазове
узбуну
)
,
почео
викати
,
те
га
премлатили
и
бацили
у
воду
.
Та
је
сумња
била
основана
,
јер
се
и
Шкељо
у
потоњу
сјетио
,
да
је
њеко
излазио
из
мађупнице
,
а
све
назочне
слуге
одрицаху
,
да
је
излазио
који
од
њих
.
Кувар
прекину
те
разговоре
,
викнувши
с
врата
:
—
Је
ли
ту
који
од
дијака
?
Нека
одма
иђе
у
цркву
!
И
ви
,
људи
,
изађите
да
испратите
присветога
!
(
тј
.
ону
звијезду
,
у
којој
се
држи
„
оштија
“
)
.
—
Зар
је
баш
на
умору
вра-Вице
?
запита
њеки
.
—
А
зар
није
украло
и
присветога
?
запита
шапћући
Бакоња
.
—
Мучи
,
несритно
дите
!
одговори
му
,
такође
лагано
,
Балеган
.
Наши
људи
вирују
,
да
нико
не
може
дигнути
присветога
,
осим
редовника
,
зато
не
ваља
да
то
чују
...
.
Ајте
,
браћо
,
ајте
!
Ни
Бакоња
,
ни
сељаци
не
бјеху
дотле
улазили
у
похарану
цркву
,
те
се
запрепастише
видећи
сав
покор
!
Црква
је
још
страшније
изгледала
према
запаљеним
воштаницама
,
које
држаху
Бујас
и
Лис
пред
великим
олтарем
.
Бакоња
уђе
у
шакриштију
,
одакле
на
скоро
изађе
у
стихару
,
клепећући
звонцем
,
знак
да
ће
се
за
њим
изнијети
„
присвети
.
“
Сељаци
клекоше
.
Мачак
разапе
свилени
шатор
над
Тетком
,
који
изнесе
њешто
увијено
златотканом
крпом
.
За
њима
иђаше
Вртиреп
,
носећи
кутијцу
светога
уља
.
За
Вртирепом
осталијех
пет
фратара
,
пристав
и
писар
,
сваки
са
запаљеном
воштаницом
.
Ка
њима
се
придружи
Балеган
са
сељацима
,
све
по
двојица
,
па
прођоше
мрачно
двориште
,
па
уза
стубе
,
па
тријемом
,
до
гвардијанове
ћелије
,
пред
којом
сви
лајици
опет
клекоше
,
а
редовници
се
збише
око
кревета
,
чатећи
молитве
.
Бакоња
се
пропе
на
врх
прста
,
али
не
видје
ништа
.
-
Дијете
се
питаше
:
„
Ама
чим
ће
га
причестити
,
кад
нема
присветога
,
а
оштија
се
не
смије
носити
у
голијем
рукама
?
“
Тек
,
када
се
они
размакоше
,
Бакоња
видје
помодрелу
,
бесвијесну
главу
гвардијанову
.
Тада
поче
обред
миропомазања
,
који
се
,
као
што
је
познато
,
код
католика
врши
над
самртницима
!
Фра-Тетка
помаза
уљем
болесникове
вјеђе
,
чело
,
слијепе
очи
,
итд
.
,
па
га
онда
њих
седам
благословише
и
рекоше
народу
да
се
разилази
.
Бакоња
је
то
једва
чекао
.
Премда
је
спавао
око
четири
часа
послије
подне
,
опет
бјеше
веома
уморан
.
Он
отиде
у
ћелију
,
те
сједе
с
прутићем
у
руци
,
како
ће
„
Враја
“
прочешати
чим
дође
,
али
Бакоњу
савлада
сан
,
те
заспа
обучен
.
Пробуди
се
кад
бјеше
сунце
одскочило
,
и
видје
да
је
стриц
већ
изашао
;
и
то
мора
да
је
се
нагло
наредио
,
јер
бјеше
просуто
воде
под
умиваоником
,
а
утирач
бијаше
на
поду
.
Бакоња
брзо
отиде
у
гвардијанову
ћелију
,
коју
затече
распремљену
—
кревет
намјештен
,
све
обрисано
,
—
баш
као
да
је
фра-Пирија
изашао
у
шетњу
.
Бакоњи
се
коса
накостријеши
,
те
потече
ка
старој
мађупници
,
из
које
куљаше
дим
и
допираше
граја
,
што
никад
није
бивало
преко
дана
.
Ту
су
прековођани
обртали
два
овна
,
а
Бељан
и
Шкељо
настојаху
око
великога
котла
,
у
коме
је
,
канда
,
врио
купус
.
Бакоња
отиде
у
горњу
кујину
,
гдје
нађе
Балегана
и
Бујаса
,
у
велику
послу
око
огњишта
.
—
Шта
?
...
.
Зар
је
приминуја
гвардијан
?
пита
их
Бакоња
.
—
А
ди
си
ти
,
јадно
дите
?
рече
Грго
.
Шта
је
с
тобокаре
?
Ја
све
питам
од
јутроске
:
Ама
ди
је
мали
Јерковић
,
како
то
да
њега
нема
,
кад
ми
је
највише
од
прише
?
А
знаш
ли
ти
,
да
ће
данас
бити
на
ручку
најмање
двадесет
редовника
,
и
провинцијал
?
—
И
провинцијал
!
...
Ама
,
дакленка
је
умра
гвардијан
?
—
Није
,
него
ће
чекати
докле
ти
устанеш
,
вели
Бујас
.
Умра
је
таман
у
једну
уру
посли
поноћи
,
а
принили
смо
га
у
цркву
у
седам
ури
.
Биле
су
већ
и
три
мисе
.
Ја
мислим
да
сад
четврту
дивани
твој
стриц
...
.
—
Како
то
?
Зар
се
може
диванити
миса
у
поараној
цркви
?
—
Одија
је
Шкељо
прико
воде
,
до
најближе
парокије
,
те
је
доша
вра-Томе
и
донија
присветога
и
све
што
триба
за
један
олтар
,
јето
ти
,
рече
кувар
...
.
Ајде
,
моје
дите
,
попи
мало
кавице
,
па
отиђи
у
цркву
,
да
пољубиш
гвардијана
у
руку
,
па
се
одма
врати
.
Ако
те
фра-Баре
Вртиреп
,
или
стриц
,
или
који
други
мисник
,
буде
уставља
,
реци
им
,
да
сам
и
’
ја
молија
нека
те
пуште
,
јер
меника
трибаш
,
пуно
ми
трибаш
,
а
Анте
(
Бујас
)
може
отићи
.
—
Збиља
,
зар
ће
се
данас
мрсити
?
запита
Бакоња
доручкујући
.
Данас
,
други
дан
коризме
!
—
Кад
су
ваке
прилике
,
има
се
„
дишпеншацијун
,
“
рече
Бујас
,
с
таквим
изразом
на
лицу
,
који
је
значио
:
„
Бакоња
,
ти
још
и
не
разумиш
шта
је
то
:
дишпеншацијун
“
.
—
А
је
ли
комишијун
још
овдинак
?
настави
Бакоња
.
—
Однија
и
’
враг
за
рана
.
Прије
него
шта
смо
принили
мртво
тило
били
су
у
цркви
и
записали
све
...
.
Фра-Тетка
цини
да
има
штете
око
дваест
иљада
талира
!
Она
бабетина
претур
и
она
коза
ркаћка
ликар
,
смијали
су
се
гледајући
онакажене
свеце
.
—
О
!
она
ркаћина
,
рече
и
шкргутну
зубма
Бакоња
,
полазећи
у
цркву
.
Шест
спореднијех
олтара
бијаху
застрти
црнијем
завјесама
.
Насред
цркве
лежаше
мртви
гвардијан
,
на
истоме
„
катафалку
“
,
који
је
служио
за
Шкоранцу
и
многе
друге
прије
њега
.
Иза
главе
покојникове
збило
се
до
тридесет
сељачких
људи
и
жена
,
из
братства
покојног
фра-Вице
.
Бакоња
се
зачуди
,
како
прије
стигоше
.
На
главном
олтару
св
.
Франи
бјеше
закрпљено
оно
пробушено
око
,
а
и
брк
испран
;
пред
њим
бјеше
палама
и
свијећа
много
више
но
дотле
на
три
олтара
.
Жвалоња
је
служио
мису
.
Са
страна
,
осим
домаћих
,
клечало
је
још
шест
седам
фратара
.
Њеке
од
тијех
Бакоња
је
гледао
о
„
проштењу
“
,
али
му
већина
бијаше
непозната
.
Из
цркве
отрча
Бакоња
у
нову
мађупницу
,
коју
такође
бјеху
загушили
прековођани
,
и
гдје
се
такође
готовљаше
јело
.
Па
је
било
странијех
људи
и
у
млину
и
у
вигњу
.
Бакоњи
би
мило
,
чувши
што
један
говори
о
њему
.
—
Видите
ли
—
вели
—
овога
дијачића
?
Ово
је
синовац
Наћварев
,
али
се
,
госпе
ми
,
није
на
њ
уврта
.
Он
је
јуче
приплива
рику
на
коњу
,
ка
и
Срдарина
!
Шта
мислите
,
дите
,
а
још
ми
рекоше
да
не
уми
пливати
!
—
Па
,
познајемо
ми
добро
Бакоњу
!
рече
други
,
одиста
манастирски
проњар
.
Бакоња
отрча
к
возу
,
али
угледав
Срдарину
на
обали
,
устави
се
.
Дундак
и
Тртак
бијаху
са
сплатом
на
другој
страни
,
гдје
се
,
канда
,
споречкаше
са
гостима
.
Гостију
је
било
много
и
сви
се
тискаху
,
ко
ће
први
у
лађу
.
Бакоњино
оштро
око
познаде
у
гомили
оца
и
стричеве
:
Ркалину
,
Рдала
,
Рору
,
Кљака
.
С
њима
бјеше
и
тутуш
фратар
зврљевски
(
За
чудо
,
увијек
су
манастирци
слали
за
зврљевску
парохију
најнезнатнијег
фратра
.
Од
двадесет
и
три
фра-Јерковића
,
који
земаном
„
бише
и
дуоваше
“
једва
да
њих
тројица
дуоваше
у
своме
завичају
)
.
Бакоња
се
врати
ка
своме
Балегану
.
У
повратку
све
је
мислио
о
несрећном
Букару
,
и
веома
му
се
ражали
,
те
не
хтје
излазити
докле
се
ручак
не
сврши
,
и
ако
му
је
Кушмељ
два
пута
поручивао
по
Бујасу
...
.
Бакоња
,
Бујас
,
Шкељо
и
њеко
лацманче
из
града
једва
могаху
одољети
послужујући
око
фратарскога
стола
.
Лис
се
њешто
узјогунио
,
па
ни
да
се
мрдне
из
ђачке
трпезарије
.
Мачак
је
читао
житије
.
Бакоњине
се
очи
крадом
устављаху
на
провинцијалу
,
у
зачељу
.
Бијаше
то
гојазни
старкеља
,
са
дуплијем
подбратком
,
који
је
и
једући
куњао
и
коме
као
да
се
на
лицу
читаше
узвик
:
„
Ох
,
да
знате
како
ми
је
све
ово
досадно
!
“
Провинцијал
није
становао
у
граду
,
него
у
најближем
манастиру
,
а
одавна
бјеше
у
томе
високом
чину
.
Бакоња
је
чуо
да
је
тај
старац
на
гласу
„
глагољаш
.
“
Тек
у
полак
ручка
Бакоња
смотри
у
трпезарији
оно
,
што
га
је
највише
могло
зачудити
.
И
то
не
опази
сам
него
(
кад
бијаху
већ
мирнији
послуживањем
)
Бујас
га
гурну
и
запита
:
—
Је
ли
да
му
липо
стоје
?
—
Шта
липо
стоји
?
...
.
Коме
липо
стоји
?
—
Ма
,
брате
,
Мачку
фратарске
аљине
!
Зар
не
видиш
да
се
„
обука
“
!
Зар
ниси
зна
?
—
О
,
Исусе
!
О
Дивице
!
узвикну
Бакоња
гледајући
Мачка
иза
налоње
у
новишатој
мантији
са
бијелим
као
снијег
конопом
.
Из
кукуље
,
чињаше
се
,
да
је
Мачку
врат
још
дужи
,
а
оне
мачје
очи
—
због
којих
и
доби
надимак
—
још
мачкастије
.
Бакоња
се
зачуди
,
како
то
није
још
одмах
видио
,
па
онда
помисли
,
да
су
се
,
ето
,
у
манастиру
почели
низати
догађаји
муњевном
брзином
;
сад
се
дешава
у
минутама
,
за
што
је
прије
требало
година
!
—
Ма
како
је
то
?
Је
ли
се
зађаконија
?
Кад
?
...
.
На
сва
питања
,
брзо
је
добио
одговоре
.
Није
се
зађаконија
још
,
али
оће
сутра
,
пошто
се
изабере
нови
гвардијан
.
Није
све
доучија
,
али
је
потриба
манастиру
ђакона
,
пошто
се
Чимавица
неће
враћати
.
Не
би
му
ни
то
помогло
,
али
је
Мачков
ујак
,
Дувало
,
стари
пријатељ
провинцијалов
.
Па
онда
фра-Жвалоња
тија
је
,
да
провинцијал
зађакони
Лиса
,
али
то
не
може
бити
,
зато
је
Лис
љут
.
Зато
Жвалоња
,
одма
чим
се
сврше
„
ове
ствари
“
иђе
на
једну
упражњену
парохију
,
а
Лис
у
један
други
манастир
...
.
Па
има
још
једна
новост
.
Један
фра-Теткин
брат
довео
је
синчића
,
и
остаће
као
ђак
.
Све
те
новости
учинише
дубок
утисак
на
Бакоњу
,
а
због
пошљедње
поста
весео
.
Дакле
,
неће
он
више
бити
најмлађи
ђак
у
манастиру
!
...
Како
најмлађи
,
та
он
је
сад
одмах
за
Бујасом
по
чину
!
Дакле
,
до
двије
године
—
најдаље
до
три
—
може
се
зађаконити
,
само
нека
прионе
око
књиге
!
...
.
Хоће
,
прионуће
својски
.
Па
липо
је
и
то
,
што
ће
сад
бити
два
фратра
мање
,
и
што
надути
Лис
износи
ноге
.
Та
то
је
права
благодат
.
Бакоња
хоћаше
поиграти
.
И
опет
га
ухвати
мала
вртоглавица
од
помисли
:
како
се
све
то
дешава
преко
ноћ
!
А
свега
тога
не
хоћаше
бити
да
ркаћи
не
похараше
манастир
,
да
фра-Вице
не
умрије
на
пречац
!
Боже
опрости
,
човјек
би
могао
бити
чак
захвалан
...
—
А
ко
,
најзад
,
познаје
тајне
Божје
путове
,
о
којима
нам
говори
богословска
наука
!
Послије
ручка
,
Вртиреп
предложи
да
погреб
буде
одмах
,
те
да
се
бар
већи
дио
сељака
разиђе
.
На
провинцијалову
лицу
,
уз
израз
:
„
О
,
како
ми
је
све
то
досадно
“
,
појави
се
још
као
њеки
знак
питања
,
који
је
значио
:
„
Како
?
Зар
да
се
не
прилегне
послин
благовања
?
“
И
сви
остали
фратри
то
помислише
,
али
се
старац
у
трен
предомисли
,
те
рече
,
зијехајући
:
—
Онај
...
на
крај
краја
фра-Баре
има
право
,
јер
је
примлого
свитине
,
па
...
ноћас
...
не
би
...
било
...
липо
.
Па
онда
и
друге
ствари
да
се
што
прије
сврше
.
Наредише
ђацима
да
с
мјеста
звоне
.
Млађи
фратри
отидоше
,
да
уреде
сељаке
за
спровод
.
Бакоња
видје
оца
на
тријему
пред
мађупницом
и
ману
му
руком
,
те
Кушмељ
пође
за
њим
.
Кушмељ
би
пријатно
изненађен
видјевши
,
колико
је
Бакоња
нарастао
за
годину
и
по
,
од
кад
се
не
видјеше
.
—
Липо
моје
дите
,
рече
он
,
пошто
се
пољубише
.
—
Немамо
кад
,
ћаћа
,
него
само
мало
ричи
!
И
,
ходећи
,
Бакоња
му
исприча
све
измјене
,
које
ће
настати
,
и
своја
надања
.
Једино
ми
је
за
миса
какав
ће
ми
бити
нови
гвардијан
,
а
биће
цигурно
Вртиреп
,
а
он
,
знаш
,
не
гледа
нас
липим
оком
,
нас
Јерковиће
...
А
познајеш
ли
Теткина
брата
?
Ди
ли
је
то
његово
дите
,
тај
нови
дијак
?
Једва
чекам
да
га
видим
...
Бакоња
побјеже
,
јер
чу
иза
себе
глас
стрица
Чагљине
.
Опијело
се
брзо
сврши
,
па
фратри
обнијеше
гвардијана
три
пута
око
цркве
и
унијеше
га
у
гробље
,
гдје
Наћвар
поче
„
рич
“
.
Бакоња
чу
само
почетак
,
—
тј
.
шта
кажу
Јероним
,
Агуштин
и
још
њеки
свети
оци
о
смрти
,
—
а
кад
хоћаше
доћи
оно
,
што
би
можда
,
и
он
разумио
,
тада
му
се
примаче
кувар
и
пришапта
:
„
Ајдемо
,
дите
моје
,
јер
не
можемо
дангубити
.
Триба
нам
очистити
рибу
и
умисити
какво
посно
тисто
.
“
Бакоња
је
стругао
мрениће
и
пастрмке
,
а
глава
му
бучаше
од
вреве
мисли
.
Између
осталога
,
питао
се
:
да
ли
је
заиста
дошао
тај
мали
Теткин
,
и
да
ли
ће
се
и
Пирија
потенчити
.
Балегал
му
је
само
на
ово
друго
питање
умио
тачно
одговорити
:
„
Пирија
се
неће
повампирити
,
јер
одавна
није
пуно
гришија
.
Истина
,
да
је
,
сам
,
вечером
у
камари
,
пија
мало
више
,
али
јопет
:
умра
је
наређен
,
колико
толико
“
.
Докле
су
они
тако
разговарали
,
допираше
на
махове
из
гробља
стричев
глас
,
па
се
зачу
њеки
жагор
,
па
,
до
мало
,
затутњише
кораци
пред
малијем
црквенијем
вратима
.
Кувар
и
Бакоња
отидоше
на
прозор
.
Из
цркве
се
исука
дугачка
поворка
фратара
и
сељака
.
Наста
гужвање
и
граја
.
Срдар
и
Вртиреп
иђаху
од
једнога
до
другога
.
Око
провинцијала
окупише
се
гвардијанови
братственици
;
око
Мачка
—
његови
,
око
Наћвара
—
Јерковићи
.
Са
Тетком
одвоји
се
један
лијепо
одјевен
сељак
и
уза
њ
један
дјечко
од
12
—13
година
.
Бакоњи
срце
заигра
,
те
се
боље
надвири
.
У
томе
га
опази
Кушмељ
,
па
се
упути
ка
стубама
.
—
Куда
ћеш
,
ти
,
Јерковићу
?
викну
Вртиреп
.
—
Па
иђем
да
се
поздравим
са
својим
дитетом
.
Јето
сам
збогу
њега
један
дан
одија
,
па
се
јето
ни
видили
нисмо
.
Како
је
то
!
?
И
зврљевски
кнез
достојанствено
оде
горе
.
Бакоња
му
стрча
у
сусрет
.
—
Ма
шта
ово
чине
вратрине
?
рече
он
дитету
.
Изгоне
људе
из
куће
св
.
Вране
,
—
људе
,
који
су
,
откле
,
докле
,
дошли
на
пожаловање
!
...
.
А
,
ово
нису
липе
билиге
,
ово
...
—
Немој
,
ћаћа
,
чинити
шкандалу
,
ако
Бога
знаш
!
Немој
,
због
менека
...
—
Ма
,
ја
сам
има
пуно
разговора
с
вамикаре
,
са
Брном
и
с
тобом
!
Ја
морам
остати
!
...
—
Не
можеш
,
ћаћа
,
јер
онда
би
остали
и
многи
други
,
а
ја
сам
чуја
шта
су
фратри
данас
одлучили
.
Ајде
,
ћаћо
,
и
поздрави
мају
,
и
све
,
све
остале
...
Кад
се
Бакоња
поврати
ка
прозору
,
видје
у
дворишту
само
провинцијала
са
пет
шест
старијих
фратара
.
Мало
прије
вечере
,
доведе
фра-Тетка
у
кујину
свога
синовца
и
предаде
га
његовим
друговима
.
Бакоња
га
срчано
загрли
.
Бјеше
то
красан
дјечко
,
здрав
као
јабука
,
милокрвна
лица
,
кога
због
његових
опуначких
образа
крстише
одмах
именом
„
Бутре
“
.
Вечера
је
прошла
истијем
начином
као
и
ручак
.
Мачак
је
опет
„
штија
житије
“
,
па
сједе
с
њима
.
Брне
је
погледао
синовца
и
надимао
образе
.
Бакоња
се
слатко
смијао
,
помишљајући
да
је
то
први
дан
,
од
кад
је
у
манастиру
,
а
да
стрица
не
чешка
,
ни
по
леђима
ни
по
листовима
.
И
онда
још
,
то
је
прва
ноћ
кад
Бакоња
неће
ноћити
у
стричевој
ћелији
,
гдје
је
већ
Бујас
спремио
за
тројицу
гостију
.
Бакоња
,
Бујас
и
Бутре
спаваше
у
трпезарији
!
Али
тек
сутрашњи
дан
би
„
дан
од
догађаја
“
како
рече
Бакоња
.
Послије
јутрење
био
је
у
трпезарији
збор
ради
избора
новога
гвардијана
.
Избор
је
био
писменијем
гласањем
.
Кад
скупише
цедуље
и
прочиташе
,
а
то
„
жребија
“
паде
на
фра-Брну
.
Узалуд
се
он
томе
противио
,
наводећи
своју
болест
у
палцима
,
морао
се
примити
да
буде
старјешина
за
три
године
.
Послије
тога
била
је
велика
миса
,
на
којој
зађаконише
Мачка
.
Бакоња
је
само
истрчао
из
кујине
,
да
види
тај
обред
,
па
се
опет
вратио
.
Али
,
кад
до
мало
дође
Шкељо
да
јави
,
е
се
превозе
колонаши
(
пандури
,
који
у
оно
вријеме
гоњаху
хајдуке
)
,
Бакоња
истрча
пред
манастир
,
гдје
већ
бијаху
искупљени
сви
фратри
,
ђаци
и
слуге
.
Око
двадесет
колонаша
долажаху
од
воза
.
Не
зна
се
,
који
је
од
кога
прикладнији
и
стаситији
!
На
свакоме
:
токе
,
копоран
с
пуцима
,
за
пасом
чит
кубура
и
нож
;
свакоме
о
рамену
,
јали
штуц
,
јали
шешана
.
—
Помози
Бог
!
духовници
!
викну
харамбаша
,
скинувши
капу
,
на
којој
бјеше
кићанка
,
што
му
је
до
рамена
досизала
.
—
Помоз
Бог
!
називљу
један
за
другим
,
пак
стадоше
око
свога
главара
.
Тројица
их
само
заређаше
да
љубе
руке
фратрима
,
вичући
:
„
Ваљен
Исус
!
“
—-
Бог
вам
помога
!
Вазда
бија
фаљен
Исус
и
Марија
отпоздрављају
фратри
.
—
Сидајте
,
људи
!
...
Донес
ракију
,
дите
!
...
Посједаше
на
клупе
.
—
Нема
ти
што
ришћанин
!
вели
Бакоња
у
себи
...
.
Јево
овдинак
три
наша
,
па
нису
ни
нанеси
прима
овима
!
...
.
Па
како
ти
се
држи
ркаћ
,
како
ооло
гледа
,
ка
да
је
мали
цар
!
...
.
А
не
би
ни
један
назва
:
“
фаљен
Исус
!
“
нити
би
руку
пољубија
фратру
,
да
му
главу
одсичеш
!
...
Држи
своје
,
брате
!
...
Али
јопет
,
Боже
ми
опрости
,
милији
су
ми
него
наши
!
...
Харамбаша
поче
:
—
Чусмо
,
дуовници
,
и
разабрасмо
за
све
,
што
се
догодило
.
Срдар
нас
је
посло
то
толико
да
преслушамо
слуге
...
А
већ
ради
другога
чега
нема
се
рашта
дангубити
,
но
нам
је
ред
прије
попасније
’
доба
на
рочиште
ка
господину
.
Дакле
,
овђенак
ћемо
пред
вама
испитати
слуге
.
То
није
дуго
трајало
.
—
Да
је
овдинак
Букар
,
он
би
сигурно
боље
исприча
!
вели
Дундак
.
—
Он
би
сад
почеја
:
„
Је
ли
ја
?
Је
ли
?
“
дода
Бељан
.
Млађи
ударише
у
смијех
,
сјећајући
се
заврзана
.
—
А
ко
бјеше
тај
...
како
га
зовете
...
Букар
?
пита
харамбаша
.
—
Сметењак
један
,
што
је
у
нас
служија
ни
пуне
четири
недиље
;
па
га
нестало
од
прикојуче
!
одговори
Наћвар
.
—
А
одакле
бјеше
и
чеговић
?
—
Бија
је
из
Зеленграда
и
зва
се
Грго
Прокаса
...
Харамбаша
и
другови
му
погледаше
једног
окоштог
пандура
,
који
заврти
главом
.
—
Ја
сам
,
дуовници
,
из
Зеленграда
,
али
у
нас
нема
тога
презимена
...
.
Манастирци
се
згледаше
.
—
А
кажите
ми
,
какав
бјеше
па
очи
тај
чоек
?
пита
харамбаша
.
—
Бија
је
висок
,
сув
,
велике
главе
,
очију
сири
’
.
Харамбаша
скочи
као
опарен
,
и
настави
:
—
Један
му
брк
бјеше
дуљи
од
другога
,
је
ли
?
...
Бјеше
још
руњавије
’
груди
,
а
танкије
’
ногу
,
је
ли
?
—
Јест
!
изрече
Срдарина
,
блијед
као
крпа
.
—
Тодорина
!
на
моју
душу
,
Тодорина
!
...
.
Нико
други
до
Тодорина
главом
!
виче
харамбаша
,
пљескајући
дланом
о
стегно
.
—
Он
!
...
Он
!
...
Он
!
вичу
пандури
.
—
Какав
Тодорина
?
...
Који
Тодорина
?
...
Шта
је
тај
Тодорина
?
...
—
Тодорина
Дракчевић
из
Г
...
.
Највећи
ајинин
,
што
га
је
икад
земља
дала
!
...
Десна
рука
Радекина
...
О
,
брате
,
чудна
срца
!
...
Он
се
преподобити
,
да
је
сметен
,
и
доћи
да
служи
!
...
—
Ајмо-те
,
момци
,
ајмо-те
живо
,
јер
немамо
већ
рашта
губити
вријеме
!
рече
главар
.
—
Зар
Букар
!
!
!
...
Нека
замисли
,
ко
може
,
како
је
то
откриће
пренеразило
сваку
духату
душу
у
кући
св
.
Фране
.
„
Букар
!
припредени
ајинин
...
.
Букар
десна
рука
Радекина
!
!
!
Букар
,
који
нас
је
за
нос
вука
мисец
дана
!
!
!
“
—
Е
,
е
,
то
је
само
ркаћ
кадар
учинити
!
рече
Бакоња
и
онда
се
сјети
како
је
једном
затекао
Букара
,
усамљена
,
са
друкчијим
изразом
на
лицу
...
.
Ја
,
кад
се
добро
промислим
,
ја
би
скинуја
капу
прид
Букаром
!
...
Срце
је
то
,
памет
је
то
,
лукавство
је
то
,
убија
га
Бог
.
Није
могуће
описати
„
карабулину
“
,
која
завлада
ушљед
тога
открића
.
Сви
изгубише
свијест
.
Новога
гвардијана
одмах
забоље
трбух
,
а
Дувала
спопаде
сипња
,
те
обојица
легоше
.
Провинцијал
,
Жвалоња
,
Лис
и
сви
остали
готово
побјегоше
.
Срдарина
је
шкргутао
зубма
,
тражећи
кога
ће
избити
,
те
се
најзад
искалио
ријечима
на
новоме
ђакону
,
а
шакама
на
Шкељу
.
Бакоња
се
први
разабра
.
Он
одведе
Бутру
у
цркву
,
показа
му
за
који
ће
коноп
вући
сваке
зоре
,
па
му
свечано
предаде
метлу
,
рекавши
:
—
Јето
,
сад
већ
знаш
све
своје
дужности
.
Бићемо
пријатељи
,
али
ме
ти
мораш
штовати
ка
свога
старијега
.
Запамти
још
ово
:
чуја
си
да
ме
зову
Бакоњом
,
али
ме
ти
не
смиш
тако
звати
.
Ја
сам
дијак
Јерковић
!
ИX
.
МНОГЕ
РАЗЛИЧНОСТИ
.
Наста
велика
тишина
,
као
што
бива
послије
великих
потреса
.
Брне
је
десетак
дана
састављао
циркулар
,
намијењен
свијем
манастирима
и
саборним
црквама
,
у
коме
бјеху
по
танко
испричане
несреће
,
што
задесише
дом
св
.
Фране
,
те
се
дирљивим
ријечима
мољаше
за
братску
помоћ
.
То
дугачко
писмо
требаше
разаслати
у
њекијех
двјеста
пријеписа
,
те
су
сви
,
осим
Вртирепа
,
писали
по
цио
дан
.
Бакоња
научи
на
изуст
сав
циркулар
,
од
ријечи
до
ријечи
.
Бездушном
Тодорини
морало
се
штуцати
,
толико
је
његово
име
било
спомињато
у
манастиру
,
по
жупама
,
на
судским
хартијама
и
свуда
гдје
је
циркулар
допро
;
морао
је
,
ако
ништа
друго
,
ружне
снове
снијевати
,
толико
је
,
са
свију
страна
,
клетава
било
управљено
на
његову
велику
главу
.
Осим
клетава
,
бјеше
одређена
и
уцјена
од
300
талијера
на
поменуту
главу
,
јер
се
поуздано
знало
,
да
се
Букар
налази
у
планини
,
са
Радекином
четом
.
Што
се
тиче
златнијех
и
сребрнијех
ствари
,
сумњало
се
,
да
оне
прођоше
преко
руку
њекога
трговчића
у
оближњој
варошици
.
Суд
је
преметао
кућу
тога
човјека
и
њега
вргао
у
тамницу
за
њеко
вријеме
,
али
га
,
најзад
,
мораде
пустити
.
И
тако
,
мало
по
мало
,
за
два
мјесеца
,
ишчезе
надање
да
ће
се
ишта
од
покраденијех
ствари
моћи
повратити
.
А
и
одзив
на
циркулар
бјеше
врло
слаб
.
Понајвише
стизаху
мали
новчани
прилози
,
праћени
дугачким
писменим
сажаљењем
,
или
црквене
ствари
,
које
бијаху
на
одмет
шиљаоцима
.
До
душе
,
опоштенише
се
постриженици
манастирски
,
који
се
налажаху
по
парохијама
.
Њих
седам
поревенаше
се
,
те
купише
четири
товне
краве
(
„
да
буде
млика
,
шјор
!
“
и
два
товарна
коња
.
Само
фра-Пињата
Ћук
,
стриц
Чимавичин
,
не
приста
у
ревену
,
но
још
посла
писмо
,
пуно
грдње
новоме
гвардијану
,
кривећи
браћу
да
не
пазе
како
ваља
имовину
св
.
Фране
.
То
је
све
много
утјецало
на
фра-Брну
и
то
,
ваљда
,
поможе
да
му
се
чудна
балест
рашири
из
палаца
у
стопала
.
Онај
млади
љекар
из
варошице
прописа
му
њеке
капљице
,
али
на
само
,
пред
Тетком
и
Дувалом
,
заврти
главом
.
Заиста
,
то
бјеше
њека
чудна
болест
!
По
читаву
недјељу
ни
трага
од
болова
,
па
онда
дан
,
два
,
ни
да
стане
на
ноге
.
Фра-Брне
се
брзо
увјери
да
му
капљице
нимало
не
помажу
,
а
да
му
добро
чини
гладовање
.
То
му
је
било
загонетно
и
то
га
јеђаше
,
те
ће
једном
Тетки
:
—
Кога
ђавла
има
посла
иће
са
стопама
,
не
разумим
!
Јето
разумим
,
да
кад
је
штумак
пун
,
да
је
онда
тежи
и
да
је
ослабилим
ногама
тежа
цила
тежина
тила
!
То
јест
,
али
сам
прова
и
ово
:
кад
,
рецимо
,
не
вечерам
,
па
ми
је
сутра
дан
боље
,
ја
ондак
узмем
дви
тешке
катриге
(
столице
)
и
носам
и
’
,
ако
ћеш
,
по
уре
,
а
не
ћутим
да
се
тежина
одзива
у
зглобовима
!
Даклен
,
видиш
да
је
ствар
неразумљива
!
А
њему
ће
Тетка
:
—
Мој
драги
Брне
,
од
добра
ића
јача
је
крв
,
па
је
јача
и
болест
.
Зато
тебика
особито
уди
спавање
посли
ручка
.
Ти
не
смиш
ни
трена
спавати
посли
подне
,
ка
шта
ти
је
ликар
река
.
—
Не
ваља
ми
исти
,
не
ваља
да
спавам
посли
ручка
,
ка
шта
сам
навика
има
тридесет
година
,
онда
шта
ће
ми
живот
!
вели
Наћвар
љутито
.
Па
онда
ће
блаже
:
—
А
како
би
било
,
Думе
брате
,
да
ја
живим
ка
и
до
садак
,
а
да
чешће
мећем
пијавице
,
да
се
крв
разриди
,
а
?
—
А-ја
,
рече
Думе
.
Прије
свега
,
сити
се
,
они
златни
ричи
скуле
шалернитанске
инглешкоме
краљу
:
„
somnum
fuge
meridianum
“
.
—
Немој
ми
,
брате
,
спомињати
ту
твоју
скулу
!
прекиде
га
Брне
.
Немој
даље
!
Не
прође
много
,
а
фра-Брне
поста
мрачан
и
немаран
према
свему
.
За
дивно
чудо
,
то
се
десило
у
јеку
љета
,
кад
не
само
,
што
не
осјећаше
никаквијех
болова
,
него
кад
бјеше
увјерен
да
је
потпуно
оздравио
,
те
се
већ
не
умјераваше
у
јелу
.
И
постаде
настран
.
Прекиде
своје
јутрење
шетње
до
мађупнице
и
сједење
у
хладовини
пред
капијом
,
па
поче
тражити
самоћу
.
По
читаве
часове
сјеђаше
на
тријему
,
пред
својом
ћелијом
,
гледајући
укочено
у
какву
стварчицу
у
дворишту
,
кокоши
или
мачке
,
па
чак
и
дим
који
се
извијаше
из
кујине
.
Чим
би
се
упутио
к
њему
когод
,
он
би
шмугнуо
и
затворио
се
изнутра
.
Бјеше
ли
то
који
млађи
,
који
је
нарочно
дошао
да
прими
њеко
упутство
,
Брне
му
,
у
најкраће
,
каже
,
што
има
,
иза
врата
.
Поњекад
је
то
чинио
без
икаква
очита
узрока
,
тј
.
не
бјежећи
ни
од
кога
.
О
ручку
и
вечери
говораше
само
колико
је
најпотребније
,
али
му
свака
ријеч
бијаше
на
своме
мјесту
,
те
говор
нимало
не
показиваше
,
да
му
се
памет
помјерила
.
Шта
више
,
кад
га
једном
Вртиреп
запита
:
„
Шта
је
,
оче
Брне
?
Да
није
...
онако
шта
...
да
није
какав
црвић
у
памети
?
“
Брне
мирно
одговори
:
„
Моја
је
памет
,
фала
Богу
,
здрава
,
а
ја
се
не
морам
исповидати
:
шта
ми
је
!
“
У
другој
прилици
одговори
Тетки
:
„
Ја
се
налазим
,
брате
Думе
,
у
ономе
стању
,
о
коме
говори
...
.
не
знам
сад
,
да
ли
Агуштин
,
или
Аквински
...
.
еле
,
у
ономе
стању
,
кад
човик
ћути
да
има
само
кожу
,
а
изнутра
ка
да
је
пун
празнине
,
ка
да
нема
ни
костију
,
ни
меса
,
ни
крви
,
него
ка
да
је
пун
само
арије
“
...
—
Ја
то
не
разумим
,
нити
се
спомињем
да
је
то
река
који
свети
отац
,
рече
Тетка
забринут
.
Немој
,
брате
Брне
,
мећати
таке
мисли
у
главу
.
—
Ја
ти
кажем
да
је
то
река
ники
отац
,
а
ја
не
мећем
никакве
мисли
у
главу
.
Више
нијесу
о
томе
говорили
.
Брне
настави
свој
нови
начин
живота
,
који
је
само
Бакоња
знао
у
потанкостима
.
Пошто
је
стриц
дању
спавао
по
два
,
три
часа
,
а
ноћу
готово
нимало
,
то
би
тек
с
вечера
почеле
муке
Бакоњине
.
Вра
би
најприје
за
дуго
слушао
клопотање
и
куцкање
часовника
,
па
би
легао
потрбушке
,
а
Бакоња
га
мораше
чешколити
по
листовима
,
по
леђима
и
бискати
по
глави
,
што
би
тако
дуго
трајало
,
да
би
Бакоња
сам
престао
,
а
то
не
би
прошло
без
ријечи
.
За
тијем
би
Вра
покушао
да
заспи
,
али
би
,
најдаље
до
једнога
часа
,
устао
и
почео
ходати
по
собама
,
хучући
и
бобоњећи
.
Бакоња
се
учини
као
да
спава
,
али
га
Вра
пробуди
и
запиткује
за
ово
,
за
оно
,
што
је
било
преко
дана
,
па
би
га
грдио
,
па
би
клекао
и
почео
се
молити
Богу
,
те
и
њега
нагонио
да
то
чини
.
Једном
му
нареди
,
да
изговори
онај
циркулар
,
што
бјеше
научио
наизуст
.
Послије
то
тражаше
сваке
ноћи
редовно
.
Еле
,
види
Бакоња
да
се
Вра
подјетио
;
и
забрину
се
веома
Бакоња
,
али
о
томе
,
што
се
ноћу
радило
,
не
рече
никоме
ни
ријечи
.
И
манастирци
се
,
мало
по
мало
,
навикоше
на
настраности
новога
гвардијана
,
али
његова
немарност
према
уобичајеном
реду
и
према
опћим
пословима
,
као
да
пријеђе
на
све
њих
,
управо
као
да
их
зарази
,
те
све
пође
суноврат
.
Бутре
би
,
истина
,
савијесно
одзвонио
будионицу
и
поспремио
што
треба
у
цркви
,
али
би
се
јутрења
(
Боже
опрости
!
)
прегризла
;
послије
доручка
,
фратри
би
одмах
у
размет
,
без
збора
и
договора
;
Балеган
већ
не
надгледаше
шта
се
ради
у
мађупници
,
а
и
у
својој
кујини
ослањаше
се
сувише
на
Бакоњу
;
испред
„
часова
“
,
нови
ђакон
и
три
ђака
посједили
би
у
скули
,
гдје
учитељи
чешће
не
дођи
но
дођи
,
—
али
је
Бакоња
похлепно
читао
,
управ
гутао
све
што
би
му
до
руку
дошло
,
те
је
зачуђавао
другове
и
фра-Тетку
својим
ванредним
памћењем
,
сјем
тога
,
он
је
с
љубављу
поучавао
малога
Бутру
,
а
зато
је
Бакоњи
Тетка
почео
предавати
латински
у
вишој
мјери
;
подневни
часови
трајали
би
њеколико
тренутака
,
па
би
фратри
ручали
ћутке
и
брзо
,
као
да
ће
на
војску
,
па
би
сваки
отишао
у
