1
.
Снег
веје
.
Од
ветра
и
олује
ни
трага
ни
гласа
,
а
снежне
пахуљице
,
као
бели
лептирићи
,
веју
над
замрзлим
поточићима
,
снежним
удољицама
и
плећатим
Рудником
,
који
се
и
не
распознаје
од
густе
вејавице
.
Нека
необична
тишина
полегла
на
све
стране
,
па
ти
се
чини
да
и
она
с
паперастом
белином
веје
одозго
.
Не
чује
се
ни
жива
душа
.
Лескова
честа
украј
пута
повила
гранчице
под
снежним
теретом
,
па
се
љуља
с
ненадна
лепршања
малене
зебе
,
што
је
слетела
на
гранчицу
,
извила
кљунић
и
гледа
како
промичу
крупне
лептирасте
пахуљице
,
повијају
се
тамо
амо
и
нечујно
падају
на
земљу
.
Малена
зебица
тек
жмирне
сићушним
очицама
,
кад
јој
по
који
пахуљак
надне
па
кљунић
,
па
затресе
главицом
да
га
уклони
.
Само
из
далеких
заселака
допире
нејасно
кукурекање
,
те
напомиње
промену
,
али
и
оно
ишчезава
у
немој
тишини
.
Одједаред
се
зачу
из
даљине
женска
запевка
.
Зеба
изви
главицу
оној
страни
,
узнемирено
залепрша
,
затрепта
криоцима
и
одлете
,
а
са
занихане
се
гранчице
стресе
снежни
терет
на
земљу
.
Она
запевка
час
о
час
умукне
,
да
мало
после
још
јасније
одјекне
преко
шумарака
и
узане
удољице
,
што
између
горских
повијараца
слази
манастиру
Моравцима
.
Не
постаја
мало
,
а
кроз
снежну
белину
зацрне
гомила
људи
и
жена
.
Гологлави
газе
по
завејаној
путањи
,
за
сељачким
саонама
,
у
које
су
упрегнута
два
ситна
,
мршава
вочића
.
У
саонама
је
мртвачки
сандук
,
уз
који
је
прислоњена
грубо
истесана
крстача
.
Уз
вочиће
гази
гологлав
младић
,
оборене
главе
,
те
их
води
.
За
саонама
ступа
гомила
гологлавих
људи
и
жена
,
а
међу
њима
омалена
старица
,
која
из
гласа
нариче
за
самртником
.
Две
је
жене
воде
под
мишке
,
а
она
изнемогла
,
као
сломљена
,
клеца
за
саонама
.
Тупи
јеци
дрвенога
клепала
,
које
замењује
звона
,
тужно
одјекују
над
спроводом
,
који
побожно
и
полако
ступа
напред
.
Пред
маленом
црквом
засташе
мало
,
те
четворица
њих
примише
из
саона
сандук
с
покојником
и
пођоше
за
младићем
,
који
понесе
крстачу
,
газећи
по
дебеломе
слоју
снега
,
ка
ископаној
раци
,
што
ниже
цркве
зјапи
.
За
крстачом
ступа
калуђер
у
епитрахиљу
.
Носиоци
спустише
сандук
крај
раке
и
калуђер
започе
опело
,
прекађујући
самртника
и
пратиоце
тамњаном
,
што
се
пушио
из
земљана
сасуда
.
За
овим
изли
преко
целога
самртника
у
виду
крста
вино
и
уље
,
отпоја
„
Вечнаја
памјат
“
и
даде
знак
да
се
сандук
заклопи
и
спусти
у
гроб
.
Сад
пратиоци
начинише
тесан
круг
око
сандука
,
над
који
се
наднесе
старица
,
па
,
јаукнувши
што
је
грло
доноси
,
поче
нарицати
.
Нема
очију
,
које
не
би
заплакале
,
слушајући
оно
сетно
нарицање
,
што
га
српска
сељанка
над
телом
умрла
сина
извија
.
То
није
само
јаук
,
што
се
час
о
час
разлеже
по
долинама
и
брдима
,
то
је
песма
раздерана
срца
,
препуњена
тугом
и
болом
,
што
се
као
широки
,
невидовни
талас
разлива
по
зраку
,
трепери
по
сухоме
грању
,
које
се
лагано
ниха
и
суморним
шуштањем
уплеће
у
запевку
,
па
се
отуда
,
као
сетан
шум
,
узноси
даље
,
тихо
се
доима
људске
душе
,
а
срце
ни
само
не
зна
,
како
заплива
у
ове
таласе
,
тоне
,
губи
се
,
нестаје
га
и
грца
у
општој
тузи
.
Тепање
мајчино
,
која
,
обливена
сузама
,
мисли
да
ће
пробудити
усахнуле
очи
јауком
,
што
од
времена
на
време
прекида
сетну
мелодију
,
разлеже
се
по
гори
и
дољи
.
Гомила
пратилаца
,
оборених
глава
,
слуша
мајчину
запевку
,
а
када
одјекну
последњи
стих
нарицања
,
кад
мајка
јаукну
:
„
Што
си
ми
се
понео
,
сине
?
Јеси
ли
загрлио
браћу
?
Јеси
ли
им
казао
,
како
мајка
не
суши
очију
?
“
замаглише
и
најтврђе
очи
.
Жене
ударише
у
гласно
јецање
,
а
људи
окретоше
лица
у
страну
и
почеше
отирати
рукама
маглу
,
што
их
засењаваше
.
Милоје
,
њезин
син
,
што
је
водио
вочиће
,
згужвао
фес
у
клупче
,
па
њиме
затискује
уста
,
да
не
би
заплакао
.
Али
кад
мајка
врисну
:
„
Сине
,
буд
’
мајку
остави
,
што
брата
не
пожали
!
“
њему
грунуше
сузе
,
грунуше
као
набујали
поток
,
коме
је
устава
сметала
,
да
се
на
све
стране
разлије
.
„
Јаох
,
брато
!
“
јаукну
и
паде
на
лешину
братовљеву
,
зарони
лице
на
груди
покојникове
и
силно
зајеца
.
Старица
такођер
врисну
,
па
обема
рукама
загрли
жива
и
мртва
сина
.
Жене
прискочише
и
почеше
је
дизати
.
У
томе
часу
ступи
у
гомилу
игуман
,
који
је
из
своје
ћелије
изашао
,
застаде
мало
пред
жалосним
опраштањем
,
па
онда
такну
руком
старицу
:
—
Немој
,
Анђо
,
немој
!
Не
ваља
вређати
Бога
!
—
Није
од
Бога
,
оче
духовниче
!
—
јекну
старица
,
а
отима
се
од
жена
,
што
је
од
мртваца
одвојише
.
—
Крвници
га
сатрше
!
—
А
ти
бар
погледај
на
ово
,
што
ти
је
живо
,
не
коби
њега
.
Које
због
изнемоглости
,
а
које
и
са
речи
игуманових
,
старица
се
мало
утиша
.
Стојећи
над
сином
,
само
је
тихо
јецала
,
а
сузе
јој
једна
за
другом
капаху
на
снег
.
Још
један
последњи
јаук
,
што
се
оте
,
разлеже
се
кроз
снежну
вејавицу
,
па
се
изгуби
под
облаке
.
Над
свежом
земљицом
узвишене
хумке
вејао
је
крупан
снег
и
облагао
је
својом
белином
.
Анђу
су
узеле
жене
међу
се
,
па
су
пошле
напред
,
тешећи
је
да
не
запева
.
Милоје
,
који
је
стајао
још
украј
гроба
,
бленуо
је
несвесно
и
немо
у
дрвену
крстачу
,
на
којој
виси
пешкир
,
последња
милошта
мајчина
срца
.
—
Хајде
,
Милоје
,
хајде
;
није
добро
стајати
овде
,
—
рече
игуман
,
и
сам
потресен
,
па
поведе
Милоја
.
Овај
без
икаква
одупирања
пође
,
пусти
се
да
га
воде
како
му
драго
.
Један
средовечан
сељак
издвоји
се
из
гомиле
,
скиде
фес
и
приђе
игумановој
руци
:
—
Хаџи-
духовниче
,
пођи
и
ти
с
нама
?
—
Бог
нека
се
смилује
души
покојниковој
!
—
одговори
игуман
.
—
Ето
вам
оца
законоше
,
он
нека
иде
,
а
ја
шта
ћу
вам
?
—
Велим
,
лакнуће
и
оној
старој
души
,
ако
и
тебе
види
на
даћи
.
—
Е
,
мој
Рупићу
,
—
уздахну
игуман
.
—
тешко
и
њојзи
и
мени
!
Нити
ће
она
дахнути
,
докле
год
буде
гледала
три
синовња
гроба
,
ни
ја
,
гледајући
деветнаест
укинутих
глава
,
што
их
скиде
небратска
мржња
.
Рупић
заћута
.
—
А
ти
ме
још
зовеш
тамо
!
Јадна
децо
,
—
продужи
игуман
више
за
се
.
—
Ето
,
шта
чините
.
Искрвисте
се
,
потуристе
образ
и
веру
,
па
ме
опет
зовете
за
софру
,
да
једем
и
пијем
самртну
онима
што
још
живе
.
Не
могу
!
Не
могу
!
—
рече
,
а
натуштен
му
поглед
севаше
плахо
.
—
Зар
да
слушам
,
како
за
главу
убијенога
спремате
освету
другој
,
братској
глави
?
Ма
да
ове
речи
нису
ни
мало
годиле
сељацима
,
који
стајаху
смерно
,
оборених
глава
,
они
му
не
одговорише
ни
речи
.
Једини
Рупић
као
да
је
смишљао
,
како
да
му
одговори
,
а
да
га
не
увреди
.
—
Истина
је
,
хаџи-
духовниче
,
грешно
је
клати
се
,
али
зар
Гагићи
нису
први
започели
крв
,
и
може
ли
бити
брату
да
не
освети
брата
?
Лако
је
теби
,
ти
и
не
знаш
шта
су
то
деца
;
али
нама
,
оној
ојађеној
мајци
,
ономе
брату
,
што
пишти
као
соко
поломљених
крила
!
Муњевит
игуманов
поглед
пресече
му
реч
.
Рупић
ућута
.
Игуман
га
посматраше
мрким
погледом
,
а
у
томе
се
погледу
опажао
унутарњи
бол
и
горчина
,
што
га
распиње
,
али
му
и
не
да
да
одговори
.
Он
је
добро
осећао
,
да
је
сва
ова
гомила
занета
једном
истом
мишљу
,
коју
сад
баш
изусти
Рупић
,
и
да
му
је
узалуд
трошити
речи
.
Само
дубоко
уздахну
и
оде
из
гомиле
,
која
стајаше
око
њега
.
—
Шта
ти
би
,
Рупићу
,
те
га
расрди
?
—
Е
,
већ
ми
дође
довде
!
Откако
га
памтим
,
окупио
једно
те
једно
,
да
се
миримо
,
и
бар
да
је
с
ким
,
него
са
оним
крвницима
.
Јок
,
вала
!
Можете
се
измирити
сви
,
али
ја
нећу
.
Зар
да
осрамотим
оне
гробове
?
Хеј
,
море
,
докле
год
човек
гледа
на
синовљи
гроб
,
а
змија
на
одсечен
реп
,
дотле
им
нема
мира
.
—
Нема
,
Бога
ми
!
—
одговорише
сељаци
,
махом
рођаци
и
пријатељи
покојног
Станковића
,
а
беше
им
доста
већ
и
она
запевка
,
а
камо
ли
овако
оштар
говор
Милојева
ујака
Рупића
.
Сељаци
изађоше
из
гробља
,
па
се
изгубише
у
белини
,
што
се
стуштила
и
густо
веје
и
закрива
још
свеже
трагове
пратилачких
стопа
.
То
је
био
спровод
Стојана
Станковића
из
сеоцета
Мораваца
.
Породица
Станковића
остала
је
пре
пет
година
само
на
четворици
брата
и
мајци
.
Кућа
им
је
била
још
из
давнина
виђена
у
овоме
и
околним
селима
,
са
успомене
коју
оставише
њихови
стари
за
ратовања
принца
Јевђенија
.
Они
су
се
борили
против
Турака
на
утоку
Граца
у
Колубару
.
Ту
,
на
једном
избрешку
,
дизала
се
кула
Витковића
.
Под
том
кулом
погибоше
четири
брата
Станковића
,
а
пети
,
борећи
се
уза
свога
војводу
,
Јефту
Витковића
,
који
брањаше
лешину
свога
брата
Јована
,
погибе
с
војводом
у
Ваљеву
,
1718
.
Поштовање
према
јуначкој
браћи
пренеше
сељаци
и
на
кућу
Станковића
,
те
је
тако
за
непуних
стотину
година
сва
кућа
уживала
у
околини
увек
лепо
првенство
.
Али
се
једнога
дана
догоди
нешто
,
што
унесе
несрећу
у
кућу
Станковића
,
а
из
ње
у
Моравце
и
осталих
седам
манастирских
нурија
.
На
шест
година
пре
овога
спровода
,
баш
о
манастирској
слави
,
искупи
се
око
цркве
народ
из
Липња
,
Пољанице
,
Козења
,
Ивановца
,
Бранчића
,
Гукоша
и
Дића
.
У
то
доба
између
Станковића
и
Гагића
из
Дића
било
је
неке
распре
због
синора
.
Кметови
су
пресудили
ствар
,
али
на
штету
Станковића
,
а
то
је
Станковиће
толико
увредило
,
да
се
завадише
с
Гагићима
.
На
самоме
сабору
,
кад
се
међу
људима
случајно
сукобише
,
почеше
се
пецкати
,
докле
се
најстарији
брат
Станковића
,
Младен
,
не
залете
,
дохвати
Петра
Гагића
за
гушу
и
обори
на
земљу
.
Млађи
Гагић
,
који
се
прогурао
кроз
светину
,
што
се
беше
слегла
да
их
развади
,
да
избави
брата
,
удари
Станковића
ножем
,
те
се
овај
на
месту
сруши
.
Убицу
предадоше
кметови
субаши
,
аги
Джинићу
,
који
је
с
неколико
гаваза
седео
на
манастирском
чардаку
и
мотрио
на
ред
,
а
овај
га
посла
везана
у
Ваљево
,
кадији
.
Баш
се
у
то
доба
био
вратио
и
игуман
Ђера
с
хаџилука
.
Кад
је
видео
,
како
између
две
највиђеније
куће
паде
крв
,
покуша
да
измири
завађене
.
Наговарао
је
Станковиће
,
да
опросте
крв
,
али
које
њихов
ујак
Рупић
,
које
ага
Джинић
,
а
овај
једва
беше
дочекао
да
се
виђене
куће
покавже
,
учини
,
те
Хаџи-
Ђерино
мирење
не
успе
никако
.
После
неколико
дана
Станковићи
испише
пред
кадијом
самртну
чашу
,
те
тако
Турци
погубише
млађега
Гагића
.
И
тиме
се
заврже
крвна
освета
.
За
мало
па
се
њоме
отрова
и
осталих
осам
села
око
манастира
.
Субаша
,
ага
Джинић
,
имао
је
одсада
пуне
руке
посла
.
За
ових
пет
година
намирило
се
деветнаест
глава
;
од
Станковића
оста
само
још
најмлађи
,
Милоје
,
а
од
Гагића
их
изгибе
четворо
,
и
остала
су
још
два
брата
и
сестра
Смиља
.
Милојева
брата
Милана
,
кога
сад
баш
сахранише
,
нашли
су
испод
Мораваца
,
на
обали
Љига
,
убијена
,
па
,
и
ако
нису
знали
ко
га
је
убио
,
у
Моравцима
су
сви
као
у
воску
тврдили
да
је
убица
из
куће
Гагићеве
.
Тако
је
стајало
до
овога
догађаја
,
4
.
новембра
1803
.
год
.
2
.
Тешко
замишљен
уђе
Хаџи-Ђера
у
своју
ћелију
.
Његово
бледо
лице
с
кратком
проседом
брадом
и
задубљеним
погледом
,
који
чисто
продире
у
душу
кад
погледа
,
дошло
је
овога
пута
блеђе
.
Колико
су
га
год
дирнуле
Рупићеве
речи
,
толико
га
је
дирала
и
помисао
,
да
је
све
доцкан
.
Већ
је
пуних
пет
година
како
све
чини
да
измири
завађену
паству
,
па
узаман
.
Крвна
освета
укоренила
се
и
замрежила
села
да
је
више
ништа
не
може
ишчупати
из
срца
овога
народа
:
ни
кнезови
,
на
које
Турци
силно
подозревају
,
ни
калуђери
,
ни
он
,
коме
,
као
пастиру
своме
,
одаваху
сваку
пошту
,
али
га
у
овој
прилици
никад
не
послушаше
.
То
је
Хаџи-Ђери
тешко
падало
.
Нелагодно
осећање
будило
се
у
њему
,
кад
се
раставио
од
ових
људи
.
Онај
Рупићев
одговор
(
„
Лако
је
теби
,
ти
немаш
деце
!
“
)
порази
га
сасвим
.
Потајни
немир
напомињао
му
је
,
да
се
још
није
све
свршило
,
и
да
за
овим
гробом
има
још
један
да
се
ископа
.
И
та
га
помисао
толико
узнемири
,
да
је
почео
зепсти
од
неизвесне
слутње
.
Дође
му
тешко
,
што
одби
Рупићев
позив
,
те
не
оде
онамо
,
где
се
сада
у
покој
душе
убијенога
скупљају
на
даћу
,
па
да
и
на
томе
месту
покуша
да
их
измири
.
Али
како
?
Зар
није
све
радио
,
што
се
могло
радити
,
па
кад
није
могао
код
прве
и
друге
главе
прекинути
заваду
,
зар
ће
је
утишати
сад
,
код
деветнаесте
?
Жеља
и
сумња
сукобиле
су
се
у
његовој
души
као
супротни
таласи
,
што
су
запљускивали
то
амо
то
тамо
.
Тако
узрујан
стајао
је
Хаџи-Ђера
пред
решметом
мрачне
ћелије
и
расејано
гледао
у
густу
вејавицу
;
која
никако
не
престаје
.
У
ћелији
и
тамо
напољу
влада
необична
тишина
,
која
нимало
не
одговара
његову
расположењу
.
У
овоме
часу
било
би
му
милије
,
да
чује
ма
какав
тресак
или
олују
,
која
би
се
свихорила
са
оном
буром
што
је
у
њему
,
па
,
ломећи
стење
и
љуљајући
грмове
из
корена
,
однела
га
заједно
са
овом
црквицом
далеко
,
далеко
из
котлине
ових
мрачних
и
суморних
гора
,
што
се
надвијају
над
манастиром
.
—
Тешки
дани
!
—
уздахну
игуман
и
промаче
шаком
преко
висока
чела
и
густе
,
још
црне
косе
,
у
којој
се
тек
гдегде
опажала
по
која
сребрнкаста
влас
,
што
напомињаше
више
тежак
живот
него
ли
старост
,
преко
чијега
прага
још
није
прекорачио
.
Још
свеже
,
али
суморно
и
мрачно
лице
,
уоквирено
кратком
брадом
и
са
очима
,
из
којих
је
била
нека
необична
мрачна
дубина
,
а
уз
то
испупчене
јагодице
,
изражавале
су
одлучност
и
вољу
,
која
нерадо
застаје
пред
уставом
.
До
првих
дана
ове
распре
сељаци
су
га
поштовали
и
волели
,
али
откада
се
заметну
крв
,
почеше
га
избегавати
,
ма
да
је
оно
поштовање
остало
као
и
пре
у
пуној
целини
.
Плашили
су
се
његових
речи
и
онога
погледа
.
Он
је
опажао
ову
промену
,
па
,
ма
да
је
знао
и
откуда
потиче
,
двојином
је
више
утицао
да
измири
закрвљена
села
.
Али
све
узаман
.
Страсти
су
биле
јаче
од
разлога
,
и
завађени
почеше
још
већма
избегавати
и
клонити
се
свога
игумана
,
само
да
не
слушају
оно
што
им
говори
.
Од
дана
до
дан
и
Хаџи-Ђера
је
бивао
све
усамљенији
.
Само
о
празницима
и
када
би
који
болан
дошао
,
да
потражи
лека
у
молитви
,
он
би
се
виђао
са
сељацима
.
А
то
га
је
тиштало
и
горко
и
љуто
;
то
га
је
тако
пекло
,
да
је
често
зажелео
,
да
га
већ
једном
нестане
из
овога
пакла
,
где
с
једне
стране
дахијске
крвопије
робе
и
сатиру
сиротни
народ
,
а
с
друге
тај
исти
народ
и
сам
се
међу
собом
сатире
.
И
та
му
горчина
постајаше
све
тежа
и
тежа
,
јер
не
имађаше
никога
да
му
се
пожали
.
Турци
су
пазили
на
сваки
корак
његов
,
те
се
и
сам
морао
клонити
Ваљева
и
кнезова
,
само
да
се
не
посумња
е
с
њима
шурује
.
Једном
речи
,
живео
је
у
своме
манастиру
као
заточеник
.
А
тај
заточенички
живот
био
је
још
тежи
ове
зиме
,
кад
насташе
сметови
и
кад
вуци
почеше
силазити
с
гора
у
долине
и
по
завејаним
путевима
.
Сад
није
могао
отићи
ни
до
Боговађе
,
где
је
бар
наилазио
на
једно
топло
и
искрено
срце
,
старога
Хаџи-
Рувима
,
пред
ким
се
могао
сит
изјадати
,
па
чак
и
заплакати
на
ову
невољу
.
И
ово
се
осећање
усугубило
данас
,
после
Станковићева
укопа
.
Гледајући
кроз
решме
у
густу
вејавицу
,
Хаџи-Ђера
је
покушавао
да
бар
за
који
часак
заборави
на
ову
садашњост
,
па
се
вину
мислима
чак
онамо
,
у
Свету
Земљу
,
где
је
пре
пет
година
као
поклоник
ходио
.
У
успомени
му
изађе
онај
пут
,
што
кривуда
од
горе
Мар—Илије
Давидовој
пећини
и
јаслима
,
у
којима
се
родио
младенац
,
који
нам
донесе
љубав
.
Између
високих
палма
ступа
он
са
осталим
поклоницима
,
и
ено
га
већ
пред
оним
јаслима
,
али
и
онде
одједном
зачу
запевку
мајке
,
што
нариче
за
убијеним
сином
.
Он
брзо
зажмури
,
да
одбије
од
себе
ову
помисао
,
али
мисао
беше
овога
пута
много
снажнија
од
његове
воље
.
Као
муња
суну
она
натраг
и
слете
Станковићеву
гробу
.
Са
овога
гроба
угледа
,
како
се
све
већма
и
већма
помаља
страшна
сабласт
с
пакленим
очима
и
крвавим
чељустима
,
како
је
опружила
сухе
руке
с
дугачким
кукастим
ноктима
,
па
хода
кроза
села
,
шклоца
и
тражи
још
које
материнско
срце
,
да
их
зарони
у
њ
,
да
га
ишчупа
и
прождере
.
Хаџи-Ђера
се
стресе
,
брзо
навуче
ћурак
преко
мантије
и
похита
из
ћелије
.
Тек
што
је
завио
за
један
шумарак
,
око
кога
обилази
пут
што
води
Љигу
,
кад
чу
топот
,
а
одмах
за
тим
опази
у
снежној
вејавици
неког
коњаника
.
Коњаник
је
јахао
на
малену
коњићу
.
На
њему
су
сукнене
чакшире
тамне
боје
,
притегнуте
око
танког
паса
шареним
тканицама
.
За
појасом
,
из
кожна
силава
,
вири
бакарна
јабука
од
кубурњака
.
На
плећима
му
таман
гуњац
до
појаса
,
са
широким
скутима
,
а
испод
њега
на
прсима
копоран
тамно
плаве
чохе
,
опточен
црним
гајтаном
.
На
ногама
шаренице
,
око
њих
испреплетани
кајиши
од
опанака
,
а
на
глави
алев
фес
,
омотан
белим
пешкиром
,
те
тако
чува
чело
,
избријани
потиљак
и
врат
,
низ
који
чак
од
темена
слази
подужи
курјук
косе
сплетен
у
плетеницу
.
Коњанику
је
могло
бити
на
тридесет
година
.
Кад
угледа
игумана
,
скочи
с
коња
и
,
придржавајући
га
за
вођице
,
пође
му
пешке
у
сусрет
.
Широка
плећа
и
врло
танак
пас
давали
су
овој
прилици
неки
поносан
израз
,
а
томе
су
још
више
одговарале
кестењасте
очи
и
дугуљасто
,
чисто
избријано
лице
са
умереним
носом
,
испод
кога
су
се
пружила
два
дуга
смеђа
брка
,
која
му
на
рамена
падаху
.
—
Ако
Бог
да
,
Гагићу
?
—
ослови
га
игуман
,
кад
му
се
приближи
.
—
Благослови
,
оче
!
—
одговори
коњаник
,
принесе
шаку
челу
,
а
за
тим
је
спусти
на
груди
,
па
,
тако
држећи
је
на
прсима
,
саже
се
и
целива
руку
игуманову
.
—
Бог
благословио
!
А
откуда
?
—-
Па
,
—
одговори
питани
,
—
из
Ваљева
.
—
Добро
те
наврати
амо
.
Мишљах
и
сам
да
те
потражим
.
Хајд
’
мо
.
И
Хаџи-Ђера
се
окрете
назад
.
На
дворишту
изађе
манастирски
искушеник
,
целива
игумана
у
руку
и
прихвати
коња
из
руку
Гагићевих
,
те
га
одведе
у
коњушницу
.
—
Па
,
Гагићу
,
које
ми
добро
доносиш
?
запита
Хаџи-Ђера
,
кад
седоше
у
ћелији
према
распаљеноме
мангалу
.
—
Бој
се
,
оче
игумане
,
као
да
није
све
у
своме
реду
.
Долазим
ти
од
кнеза
Алексе
,
а
био
сам
и
код
муселима
.
Тамо
у
касаби
као
да
се
нешто
мути
.
Кнез
Алекса
те
је
много
поздравио
и
поручио
,
да
склониш
Хаџп-Рувима
,
те
да
се
што
пре
уклопи
из
Боговађе
,
јер
Турци
много
сумњају
на
њега
због
некаквог
бунтовничког
писма
,
што
су
га
ухватили
.
—
А
што
он
сам
не
поручи
Хаџи-Рувиму
?
—
Поручио
му
је
једаред
,
али
му
је
Хаџија
одговорио
:
„
Сад
нека
бега
Алекса
,
а
ја
нећу
више
.
Не
зна
,
вели
он
,
како
је
то
потуцати
се
по
туђини
“
.
—
Тако
и
јесте
!
Алекса
добро
зна
,
да
оно
писмо
није
писао
Рувим
,
а
зна
и
то
,
ко
га
је
писао
;
па
што
је
онда
потворио
Турцима
на
Рувима
.
Мислио
је
,
да
ће
Хаџија
вековати
у
Светој
Гори
;
па
сада
,
ето
белаја
!
—
А
муселим
опет
разбира
о
теби
.
—
О
мени
?
—
запита
Хаџи-Ђера
,
и
његов
изразити
поглед
чисто
зарони
у
дубину
душе
Гагићеве
.
—
Распитује
,
шта
радиш
овде
у
манастиру
,
налазиш
ли
се
с
Хаџи-Рувимом
и
састајеш
ли
се
са
оборкнезом
Бирчанином
?
Хаџи-Ђера
замишљено
пропушта
између
прстију
зрно
по
зрно
својих
бројаница
.
Претурао
је
по
памети
,
зашто
ли
то
муселим
распитује
.
И
ма
да
није
могао
пронаћи
дубљих
разлога
,
ипак
га
је
узнемиривала
помисао
,
да
муселим
није
то
питао
тек
онако
,
разговора
ради
.
—
А
није
ти
још
што
напоменуо
?
—
Није
,
већ
ако
не
разбира
зато
,
што
се
по
касаби
зуцка
,
као
да
оборкнез
неће
више
да
купи
хараче
.
Вели
,
да
је
поручио
Фочићу
,
како
сиротиња
не
може
више
да
плаћа
.
—
Црни
дани
!
—
уздахну
Хаџи-
Ђера
.
—
Знају
Турци
,
да
им
ни
Бирчанин
ни
Алекса
не
могу
ништа
,
докле
год
се
ви
сами
давите
међу
собом
.
Знају
,
мој
Гагићу
,
само
што
не
знате
ви
,
који
потуристе
образ
,
пљунусте
на
крст
,
па
се
кољете
као
сатанска
деца
.
На
овај
прекор
Гагић
обори
очи
и
поче
дланом
трљати
преко
колена
,
као
човек
,
који
се
збунио
ненадним
обртом
разговора
.
—
Тако
ти
је
то
.
—
продужи
игуман
и
замишљено
џаркаше
по
ражарену
мангалу
.
—
Жалимо
на
горку
судбину
,
кукамо
за
изгубљеном
слободом
и
проклињемо
издајника
Вука
,
а
ми
,
ево
,
издајемо
самога
Христа
.
Зовемо
се
браћа
,
крстимо
се
Христовим
знамењем
,
а
газимо
све
оно
,
чиме
нас
је
запојио
и
ради
чега
је
на
крсту
пострадао
.
Тамно
руменило
све
се
више
осипало
по
његову
лицу
,
а
очи
добише
чудновату
плахост
.
Отури
машице
,
којима
џараше
ватру
,
скочи
и
узбуђено
поче
ходати
по
ћелији
.
—
Христијани
,
па
се
кољу
!
није
ли
тако
,
Гагићу
?
Ено
тамо
деветнаестог
гроба
,
још
је
свеж
!
Знаш
ли
кога
Рупић
криви
за
ово
убиство
?
—
Знам
,
—
одговори
Гагић
,
—
али
он
лаже
!
Из
моје
куће
није
нико
то
учинио
.
—
Ни
поручио
?
—
запита
игуман
и
оштро
погледа
у
очи
Гагићу
.
—
Ни
поручио
.
—
Велиш
ли
?
—
Оне
ми
цркве
,
хаџи-
духовниче
,
овако
је
,
како
ја
кажем
.
Нама
је
свима
додијао
овакав
живот
.
Презам
од
Турчина
,
од
комшије
,
од
брата
;
презам
чак
и
од
своје
сенке
.
Можда
је
грешно
,
што
ти
велим
,
али
тако
ми
ове
светиње
,
родио
бих
се
наново
,
када
би
већ
једном
нестало
тога
Рупића
.
Да
није
њега
и
онога
субаше
,
чини
ми
се
све
би
се
смирило
.
Нека
потајна
радост
севну
у
очима
игумановим
.
После
пет
година
то
је
била
прва
реч
о
измирењу
,
коју
је
чуо
из
уста
своје
пастве
,
и
њему
се
учини
да
је
ово
онај
камен
темељац
,
на
коме
би
му
ваљало
дизати
своју
цркву
.
Он
не
оклеваше
.
—
Ваља
да
се
измирите
баш
ви
,
Гагићи
,
Рупићи
и
Станковићи
.
Ви
сте
и
закрвили
села
.
—
Тако
је
,
хаџи-
духовниче
;
али
,
бој
се
,
то
ћеш
тешко
успети
.
Рупић
није
од
тога
соја
.
—
Мораће
,
мораће
!
Ово
се
више
не
може
поднети
.
И
Рупић
и
сви
његови
ваља
да
чују
зарана
баш
из
твојих
уста
,
да
ниси
крив
смрти
Милановој
.
Грехота
је
чекати
још
коју
жртву
.
Гагић
сумњиво
одмахну
главом
,
али
не
одговори
ништа
.
Хаџи-
Ђера
позва
искушеника
и
посла
га
Рупићу
,
да
га
одмах
позове
.
Мада
је
Гагић
желео
,
да
се
прекине
распра
,
ипак
се
узнемири
.
Беше
му
непријатно
,
кад
помисли
да
ће
се
после
толикогодишњега
избегавања
опет
погледати
.
Две
крвничке
куће
,
што
се
тако
мрзе
и
једна
другу
сатиру
,
да
се
наново
састану
!
Да
је
ма
ко
други
овако
покушао
,
он
би
одлучно
одбио
,
не
би
пристао
,
да
баш
од
њега
потекне
измирење
,
али
замерити
се
игуману
,
па
још
хаџији
,
из
чије
руке
прима
свето
причешће
,
из
чијих
уста
очекује
опроштај
на
исповести
,
био
би
највећи
грех
.
Зато
се
није
ни
усудио
да
се
утече
у
његову
реч
,
ма
да
му
се
смркло
пред
очима
на
помисао
,
шта
ће
од
срамоте
,
ако
Рупић
одбије
понуду
.
Не
прође
ни
пола
сахата
,
а
на
ћелијска
врата
неко
закуца
.
На
прагу
се
појави
Рупић
.
Кад
угледа
Гагића
,
који
га
у
томе
часу
испод
очију
промери
,
он
за
часак
заста
,
а
преко
широка
лица
пређе
га
бледило
.
Игуман
се
поздрави
с
њим
и
понуди
га
да
седне
.
Ма
да
је
Рунића
овај
састанак
немило
такнуо
,
он
ипак
седе
према
Гагићу
.
Као
и
овоме
,
тако
је
и
њему
за
силавом
просијавала
јабука
од
пиштоља
.
—
Сви
су
ћутали
.
—
Ти
си
ме
звао
,
хаџи-
духовниче
?
—
рече
Рупић
,
а
глас
му
чисто
дрхти
с
потајна
узбуђења
.
—
Јесам
,
Рупићу
;
звао
као
и
овога
овде
,
као
слуга
Христов
,
који
ће
за
све
вас
тамо
одговарати
.
—
Па
...
посао
ме
чека
...
Тек
само
допадох
,
да
чујем
,
—
одговори
Рупић
,
гледајући
косо
у
страну
.
—
И
ово
је
посао
,
зашта
те
дозвах
под
кров
ове
светиње
.
Пре
него
ли
пођем
онамо
,
пред
онога
који
ће
нам
свима
судити
,
хоћу
да
вас
саставим
,
да
се
погледате
очи
у
очи
,
да
сазнам
ко
уби
Милана
.
—
Зато
ме
ниси
морао
звати
.
Ето
ти
тога
,
нека
ти
он
каже
.
—
Ни
ја
,
нити
ико
од
мојих
!
—
одговори
Гагић
.
—
Смем
се
заклети
.
Рупић
плану
и
као
помаман
скочи
с
троножице
.
Од
силног
узбуђења
тресле
су
му
се
уснице
.
Очевидно
се
опажало
како
се
савлађује
.
Окрете
се
игуману
:
—
Зато
си
ме
звао
?
—
Јесте
,
Рупићу
,
зато
,
да
из
његових
уста
чујеш
;
и
зато
,
да
вас
кумим
и
преклињем
:
престаните
једном
с
том
крвљу
!
Зар
се
не
бојите
Бога
?
Зашто
каљате
образ
и
име
?
Или
можете
још
и
помишљати
,
да
ће
вам
помоћи
онај
крст
,
што
га
мећете
на
себе
том
руком
,
којом
се
убијате
?
Ето
тебе
Рупића
,
а
ето
и
Гагића
.
Завадили
сте
се
ради
једне
ситнице
и
пролили
сте
крв
,
па
вам
је
и
то
мало
било
.
Нисте
се
смирили
,
докле
у
вашу
крвну
распру
не
увукосте
и
осам
села
,
да
се
заваде
,
искрве
и
сатиру
.
Нисте
ли
ви
Срби
,
браћа
,
христијани
?
Не
страдате
ли
сви
од
једне
невоље
?
Па
што
се
кољете
,
за
име
Божје
,
што
?
Обојица
су
ћутали
,
докле
је
Хаџи-
Ђера
говорио
.
Гагић
седи
,
а
Рупић
стоји
и
јетким
погледом
стреља
то
амо
то
тамо
.
А
када
он
заста
,
Рупић
се
окрете
и
пође
вратима
.
—
Куда
,
Рупићу
?
—
запита
Хаџи-Ђера
и
стаде
пред
излаз
.
—
Кући
,
хаџи-
духовниче
.
—
Још
не
,
докле
не
свршимо
овде
.
Ево
Гагића
.
Он
жели
,
да
се
измири
.
—Они
су
и
започели
.
—
Па
смо
и
платили
сви
добро
!
—
одговори
Гагић
,
и
сам
узбуђен
уста
са
свога
седишта
.
—
Не
,
Гагићу
,
нисмо
сви
платили
.
Наплатићемо
се
тек
онда
,
кад
поткусуримо
последњом
главом
Гагића
.
—
Вала
нећеш
,
Рупићу
!
—
плану
Гагић
и
пљесну
руком
по
тепелуку
пиштоља
.
—
Захвали
се
овоме
хаџи-
духовнику
,
што
сам
пристао
да
те
позове
.
А
то
знај
:
за
сваку
главу
Гагића
пашће
три
ваше
!
—
Гагићу
,
Рупићу
!
—
викну
игуман
и
покуша
да
их
утиша
.
Али
Рупић
већ
није
слушао
ништа
.
Силним
покретом
изађе
из
ћелије
,
тресну
врата
за
собом
и
за
мало
па
се
изгуби
у
снежној
вејавици
.
Као
скамењен
оста
Хаџи-
Ђера
,
немо
гледајући
за
одлазником
,
па
,
тек
кад
Гагић
приступи
и
такну
се
његова
скута
,
он
се
као
иза
сна
покрену
.
—
Опрости
,
оче
,
и
збогом
.
—
Куда
ћеш
?
—
запита
игуман
.
—
Па
,
кући
...
Ето
,
видео
си
...
—
Да
се
кољете
наново
?
—
Да
бранимо
своје
главе
.
Игуман
не
одговори
ништа
,
даде
руку
,
коју
Гагић
целива
,
мало
за
тим
виде
га
,
како
на
своме
коњићу
промаче
испод
прозора
и
изгуби
се
у
оној
вејавици
.
Густ
се
мрак
навуче
на
очи
игуманове
.
Он
се
обазре
по
ћелији
,
па
кад
осети
да
је
сам
,
дохвати
се
обема
рукама
за
косе
и
,
дубоко
уздахнувши
,
седе
на
једну
троножицу
,
налакти
главу
о
колена
,
па
укочено
,
готово
несвесно
,
гледаше
у
жеравице
,
по
којима
се
већ
у
велико
хватао
магличасти
пухор
.
Лак
сумрачак
већ
се
почео
хватати
по
разасутим
шумарцима
и
брдима
,
кад
се
искупише
тужне
званице
,
рођаци
и
пријатељи
покојникови
у
кућу
Станковића
,
на
даћу
.
У
пространој
кући
,
према
нискоме
огњишту
,
на
коме
пуцкарају
подебеле
гламње
,
постављена
је
дугачка
,
приземна
трпеза
.
Неколико
се
жена
ужурбало
и
ради
око
огњишта
,
с
кога
пламти
румена
светлост
то
јаче
то
слабије
,
те
обасјава
трпезу
и
госте
,
који
су
већ
поседали
око
трпезе
.
У
челу
седи
калуђер
,
њему
с
десна
Рупић
,
а
лево
Милоје
—
оборене
главе
.
А
даље
,
по
реду
,
остали
пријатељи
.
Сви
су
растужени
и
ћуте
,
као
да
се
плаше
да
се
не
изгуби
оно
тихо
јецање
,
што
се
по
који
пут
чује
из
суседна
вајата
.
Онде
су
мати
и
покојникова
удовица
,
са
осталим
женама
,
које
се
нађоше
па
жалост
.
Пред
сваким
,
за
трпезом
,
стоји
по
једна
дрвена
зделица
с
дрвеном
кашиком
,
а
покрај
ње
по
један
бео
хлепчић
,
мало
већи
од
поскурице
,
намењен
као
подушје
покојнику
.
Кад
редаре
спустише
на
трпезу
јела
,
припалише
пред
сваким
лепчићем
по
једну
воштану
свећицу
,
а
калуђер
узе
цреп
са
жаром
,
на
коме
се
пушио
тамњан
,
прекрсти
се
,
очита
кратку
молитву
за
покој
душе
,
обиђе
целу
трпезу
,
прекади
људе
,
хлебове
и
јела
,
па
се
врати
па
своје
место
.
Пре
него
што
ће
почети
да
вечерају
,
једна
од
жена
поче
износити
из
вајата
торбу
по
торбу
,
у
којима
беху
разна
јестива
и
пића
,
што
су
гости
донели
на
даћу
за
покој
душе
.
Један
од
сељака
прихваташе
торбу
,
па
,
тако
редом
приказиваше
гостима
,
шта
је
ко
донео
.
—
Наш
кум
,
Илија
Мратић
,
—
рече
приказивач
и
подиже
једну
погачу
и
чутуру
,
—
донео
је
ову
погачу
и
чутуру
вина
,
домаћину
на
жалост
;
да
Бог
да
да
му
се
врати
на
радост
!
—
Да
Бог
да
!
—
одговорише
лагано
сви
,
што
седе
око
трпезе
,
оборених
глава
и
ћутећи
слушају
приказе
.
—
Наш
пријатељ
,
Станојло
Милетин
,
донео
је
печено
пиле
и
пљоску
ракије
,
домаћину
на
жалост
;
да
Бог
да
да
му
се
врати
на
радост
.
—
Да
Бог
да
!
—
одазваше
се
лагано
сви
.
Тако
је
приказивач
редом
приказивао
,
а
када
већ
дође
до
последњих
дарова
,
отворише
се
врата
па
вајату
и
на
њима
се
указа
мајка
покојникова
,
расплетених
коса
и
порушена
од
бола
;
за
њом
,
тако
исто
расплетена
и
сва
уплакана
,
снаха
њезина
,
удовица
покојникова
,
Станојка
,
лепо
развијена
,
стасита
и
пуначка
жена
,
придржавала
је
свекрву
.
А
за
њом
изађоше
још
три
жене
из
комшилука
.
Докле
је
приказивач
говорио
,
старица
је
стајала
поред
њега
,
слушала
и
тихо
ронила
сузе
,
а
кад
званице
на
последњи
приказ
одговорише
:
„
Да
Бог
да
!
“
,
подбочи
се
рукама
о
појас
,
главу
изви
мало
на
десно
раме
,
па
тако
започе
обилазити
око
трпезе
.
Лагано
и
из
почетка
тихо
,
готово
јецајући
,
а
за
тим
све
гласније
и
гласније
,
поче
нарицати
,
док
се
тужна
песма
не
разлеже
и
одјекну
далеко
ван
села
:
Јаох
мени
несретници
,
Какве
госте
дочекујем
?
Како
ће
им
мајка
рећи
,
Кад
за
тебе
запитају
:
Где
је
Миле
?
Ах
немила
,
Покрива
га
земља
црна
.
Јаох
,
Миле
,
ране
моје
!
Јаох
,
сине
,
очњи
виде
,
Крвници
те
ископаше
!
А
зар
им
је
мало
било
Два
сокола
,
браће
твоје
?
Куку
,
сине
,
очи
моје
,
Што
остави
љубу
тужну
,
Да
до
века
јадикује
,
К’о
и
сама
,
јадна
што
ћу
...
Куку
сињој
кукавици
!
Мајчина
туга
набрајала
је
тако
редом
;
питала
га
:
је
ли
му
тешка
земљица
,
је
ли
му
хладно
у
немилој
постељи
и
како
је
нашао
браћу
?
За
све
време
званице
су
оборених
глава
и
немо
слушале
ову
тугу
.
Многима
се
у
грлу
купило
,
а
неколико
њих
утрше
сузу
,
што
се
из
ока
крунила
.
Милоје
је
као
дете
јецао
,
а
Рупић
,
мрк
и
сав
позеленео
,
тек
би
по
који
пут
махнуо
шаком
преко
бркова
.
Кад
је
њезино
јадиковање
доспело
до
врхунца
,
прихватише
жене
и
њу
и
Станојку
,
почеше
их
тешити
и
ућуткивати
,
па
их
одведоше
у
вајат
.
Тек
се
сада
,
после
овакога
помена
,
почеше
гости
прихватати
и
вечерати
.
До
сада
се
само
ћутало
,
а
сад
се
већ
по
мало
заче
разговор
,
који
се
врзао
око
покојника
и
његових
убилаца
.
Али
док
је
год
калуђер
седео
међу
њима
,
разговор
је
текао
овлаш
,
више
о
успоменама
из
покојникова
живота
.
Тек
кад
овај
оде
,
разговор
узе
сасвим
други
ток
.
Рупић
је
причао
,
како
је
јуче
по
подне
ага
Джинић
звао
Милана
,
те
га
опоменуо
,
да
се
причува
,
јер
је
сазнао
,
да
му
се
спрема
заседа
.
И
Милан
је
обећао
;
после
тога
је
отишао
послом
до
ливаде
на
вису
,
па
се
и
не
врати
.
Тек
пред
вече
дотрчаше
неке
жене
,
лелечући
,
и
јавише
,
како
су
њихови
људи
нашли
у
једној
лески
код
Љига
Милана
свега
у
крви
,
па
не
прође
много
,
стигоше
и
људи
,
носећи
на
саонама
убијенога
.
Ко
га
уби
и
кад
,
не
зна
се
.
Ага
Джинић
је
затворио
неколицину
људи
,
на
које
сумња
.
Али
правога
убицу
још
не
нађоше
.
—
Неће
ми
измаћи
,
—
утаче
се
Милоје
и
шкрипну
зубима
.
—
Наћи
ћу
га
већ
,
па
макар
морао
ноктима
земљу
раскопавати
.
—
И
треба
!
Коме
и
приличи
више
светити
брата
,
ако
не
брату
,
—
одазва
се
Мратић
,
кум
Станковића
,
онизак
и
сед
сељак
.
—
Па
ни
ми
нећемо
седети
скрштених
руку
;
потражићемо
га
и
сами
,
—
одговори
један
између
гостију
.
—
Баш
и
да
га
субаша
ухвати
и
да
ме
позову
да
му
пијем
самртну
,
не
бих
му
је
пио
,
не
бих
дао
,
да
му
туђа
рука
главу
укине
.
Опростио
бих
му
онде
,
да
га
на
овом
месту
смирим
,
—
зашкрипа
Рупић
,
отр
нож
,
којим
је
разуђивао
печење
,
тури
га
у
ножнице
и
,
пошто
се
прекрсти
,
диже
се
са
осталима
.
Две
три
редуше
донеше
ибрике
и
убрусе
,
те
им
полише
да
оперу
руке
;
а
одмах
за
овим
,
суморни
и
ћутећи
,
сви
се
разиђоше
.
Даћа
је
свршена
.
—
Ујаче
,
—
рече
Милоје
кад
испратише
тужне
госте
,
—
сумњаш
ли
ти
у
кога
?
Рупић
зачуђено
погледа
у
нећака
.
—
Зар
и
то
питаш
?
Ено
ти
гробова
твоје
браће
,
па
нека
ти
они
одговоре
.
Ко
ти
је
већи
крвник
од
Гагића
?
—
Знам
,
али
њих
је
двоје
.
Који
је
од
њих
?
—
Обоје
!
Глава
једнога
Станковића
вреди
за
десет
Гагићевих
,
а
освета
не
пита
за
правога
убицу
.
Да
га
није
убио
један
,
убио
би
га
други
;
а
убијеш
ли
ти
само
једнога
,
тебе
ће
убити
други
.
Разумеш
ли
?
—
Разумем
,
—
одговори
Милоје
и
замишљен
пође
у
кућу
.
—
Почекај
мало
.
Знаш
ли
,
зашто
ме
је
звао
хаџи-
духовник
?
—
Не
знам
.
—
Тај
не
мирује
.
Хоће
,
по
што
по
то
,
да
нас
мири
.
Милоје
се
намршти
.
—
Па
затекох
тамо
и
Јована
Гагића
.
—
Ујаче
!
—
плану
Милоје
.
—
И
ти
си
га
пустио
с
миром
?
!
—
Зар
сам
могао
друкчије
?
Био
је
под
кровом
игумановим
.
Милоје
зашкрипну
зубима
љутито
и
стеже
песницу
.
—
Вала
,
не
био
који
сам
,
ако
се
Гагићи
још
недељу
дана
наносе
главе
.
Обојица
уђоше
у
кућу
.
Мрак
је
већ
увелико
покрио
околину
.
С
планинских
повијараца
пирну
хладан
ветрић
,
а
по
разведрену
се
небу
почеше
осипати
крупне
жеравице
,
које
озго
трептијаху
,
као
пламичци
кад
их
ветрић
заниха
.
3
.
Касно
у
ноћ
чу
се
необична
лупа
на
манастирским
вратницама
.
Хаџи-Ђера
седео
је
још
у
ћелији
и
према
запаљеној
воштаници
читао
из
књига
„
Житија
свјатих
“
.
Жута
светлост
с
воштанице
игрукала
је
по
листовима
књиге
,
па
се
расипала
по
кутовима
манастирске
ћелије
.
Но
докле
су
очи
игуманове
прелетале
преко
писмена
,
његова
је
мисао
лутала
сасвим
по
другима
странама
.
Он
није
имао
узрока
да
сумња
у
Гагићеву
исповест
,
али
сад
му
се
наметало
друго
питање
:
ко
је
убио
Милана
?
Међу
завађеним
сељацима
има
многих
,
који
су
жељни
освете
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
али
ипак
Станковићи
и
Гагићи
стајали
су
у
непосредној
осветничкој
мржњи
.
Ага
Джинић
је
похватао
неколицину
виђенијих
сељана
,
на
које
је
сумњао
:
али
међу
њима
је
и
Никола
Стокић
,
брат
од
ујака
Гагићев
,
а
он
је
тек
после
овога
убиства
дошао
кући
с
пута
,
где
је
био
да
одлучује
овнове
за
своју
трговину
.
А
то
већ
беше
један
знак
више
да
посумња
и
за
остале
затворенике
,
е
су
и
они
ово
дело
извели
.
Дахијски
Турци
,
кад
год
би
им
се
указала
згода
да
се
умешају
,
хватали
би
обично
виђеније
људе
,
па
их
по
неколико
месеца
држали
по
влажним
тамницама
,
где
су
ови
често
и
скапавали
.
Међутим
,
није
могао
да
посумња
ни
на
агу
Джинића
,
јер
је
знао
,
да
је
овај
још
тога
дана
опоменуо
Милана
да
се
чува
заседе
.
И
тако
се
Хаџи-
Ђера
мучио
,
да
пронађе
конац
загонетки
,
али
што
год
се
више
удубљивао
,
све
се
већма
заплетао
у
замршаје
,
које
није
могао
размрсити
.
Са
узалудна
напрезања
поглед
му
поста
грозничавији
,
и
он
без
циља
луташе
с
листа
на
лист
,
које
ужурбани
прсти
нервозно
прелиставаху
.
Обновљена
лупа
на
капији
,
која
још
силније
одјекну
,
а
за
њом
и
неколико
грубих
гласова
,
тргоше
га
из
дубоке
замишљености
.
Врата
се
нагло
отворише
,
и
калуђер
,
који
се
мало
час
с
даће
вратио
,
упаде
усплахирен
у
ћелију
.
—
Ко
лупа
?
—
Турци
,
оче
игумане
!
Хаџи-Ђера
се
брзо
диже
,
метну
камилавку
на
главу
и
похита
вратима
.
Манастирски
слуга
и
искушеник
већ
су
отворили
капије
и
са
склопљеним
рукама
на
прсима
и
с
понизно
обореним
главама
одмакли
мало
у
страну
.
Двадесет
оружаних
Турака
хатлија
укаса
у
пространо
двориште
.
—
Што
стојиш
,
влаше
,
те
не
прихваташ
аги
коња
!
?
—
узвикну
један
хатлија
.
Слуга
и
искушеник
брзо
притрчаше
,
те
прихватише
за
вођице
коње
,
с
којих
поскакаше
два
јахача
.
Један
од
њих
био
је
Шаћир
-ага
,
побратим
Сали
-аге
рудничкога
,
а
други
,
нешто
старији
,
моравачки
субаша
,
ага
Джинић
.
—
А
сад
,
момци
,
одведите
коње
у
ахаре
,
—
рече
субаша
;
—
а
ти
,
момче
,
иди
и
јави
игуману
,
да
нам
спреми
вечеру
.
—
Одмах
,
честити
ага
,
одмах
!
—
рече
искушеник
и
похита
у
ћелију
.
Хаџи-
Ђера
и
калуђер
дочекаше
незване
госте
у
ходнику
.
—
Добра
ти
вечер
,
хаџија
!
—
поздрави
Хаџи
-Ђеру
Шаћир
-ага
.
—
Јеси
ли
рад
гостима
?
—
Увек
добрима
,
честити
ага
!
—
одговори
Хаџи-Ђера
,
па
,
метнувши
руке
на
прса
,
ниско
се
поклони
.
Шаћир
-ага
уђе
у
гостинску
собу
,
а
с
њим
ага
Джинић
и
још
четири
до
пет
лепо
одевених
Турака
,
чије
одело
и
оружје
трептијаше
у
срми
и
жежену
злату
.
Остали
Турци
уђоше
у
пространи
трем
,
што
је
уз
гостинску
собу
,
па
се
разузурише
око
широког
приземног
огњишта
,
које
је
на
средини
трема
стајало
,
а
над
којим
је
зјапила
у
крову
пространа
баџа
.
Неколико
њих
извукоше
из
манастирскога
тора
две
овце
,
заклаше
их
и
уредише
,
а
мало
за
тим
разбукта
се
на
огњишту
велика
ватра
,
према
којој
се
почеше
окретати
ражњеви
с
печењем
.
Докле
су
момци
уз
живахан
разговор
окретали
ражњеве
,
у
гостинској
соби
је
искушеник
већ
неколико
пута
обредио
аге
чашицом
ракије
.
Гости
су
седели
на
приземном
миндерлуку
,
мало
заваљени
на
шарене
јастуке
.
Хаџп-Ђера
и
калуђер
седели
су
према
њима
прекрштених
ногу
.
Хаџи-Ђера
је
с
неком
зебњом
очекивао
да
чује
,
откуда
у
ово
доба
потеже
Шаћир
-ага
чак
с
Рудника
овамо
.
—
Чу
ли
,
хаџија
!
Ми
ћемо
,
ен
’
онај
бива
,
одсјести
овдје
до
сутра
дан
.
Нареди
конак
људима
!
—
Биће
,
ага
,
—
одговори
Хаџи-Ђера
.
—
Па
сутра
,
ако
Бог
да
,
да
отпочнемо
,
ја
!
Игуман
погледа
кришом
испод
очију
у
агу
,
који
мало
заста
,
сркну
кафу
и
пусти
неколико
густих
димова
из
распаљена
чибука
.
—
Ама
шта
је
у
овом
вилајету
?
Ко
то
буни
рају
да
се
крви
?
—
Не
знам
,
честити
ага
,
—
одазва
се
игуман
.
—
Залегло
се
у
народу
зло
.
—
Ја
,
зло
!
Крвите
се
,
бива
,
као
и
свака
погана
вјера
.
Завађате
рају
и
одмећете
је
да
не
слуша
.
—
Ја
је
не
завађам
,
већ
мирим
.
—
Енеде
!
А
шта
се
ти
пачаш
у
туђа
посла
?
Твоје
је
да
чатиш
у
цркви
,
а
ово
је
субашино
,
да
држи
ред
.
Хе
,
мој
ага
Джинићу
,
откад
калуђери
насташе
да
мире
,
не
остаје
ти
друге
,
него
да
ти
чатиш
њихове
молитве
.
—
Дина
ми
,
тако
је
!
,
—
одговори
ага
Джинић
.
—
И
данас
сам
чуо
,
како
је
саставио
Рупића
и
Гагића
,
да
их
измири
.
Хоће
да
заклони
зликовца
.
—
У
твојим
је
рукама
власт
,
ага
,
—
одговори
игуман
;
—
али
знам
да
је
Гагић
толико
крив
колико
и
ти
.
Шаћир
-ага
и
ага
Джинић
погледаше
се
испод
очију
.
—
Па
ко
је
,
бива
,
крив
?
—
То
не
знам
.
—
Е
,
ви’ш
ти
њега
,
зна
ко
није
крив
,
а
не
зна
ко
је
крив
.
А
што
они
човјек
погибе
,
ен
’
онај
бива
,
и
што
Рупић
и
она
старица
запомажу
тамо
,
како
ће
им
Гагићи
затворити
кућу
мртвијем
коцем
,
то
ништа
?
Море
,
море
,
игумане
,
боље
ти
је
да
гледаш
ово
мало
крова
над
главом
,
него
ли
што
се
плетеш
у
туђа
посла
...
Ето
,
већ
се
и
сељани
клоне
твога
оџака
;
веле
да
и
у
цркви
,
место
да
чатиш
,
причаш
о
некаквим
невољама
и
не
знам
,
бива
,
још
шта
,
како
им
се
ваља
измирити
,
те
да
се
лакше
чувају
од
насиља
,
ја
!
—
Не
знам
,
честити
ага
,
ко
ти
је
све
то
наговорио
.
Ја
нисам
ни
одметник
ни
бунџија
,
те
да
им
тако
говорим
,
—
одговори
Хаџи-Ђера
нешто
плаховитије
,
него
ли
што
је
до
мало
час
одговарао
.
—
Нека
,
хаџија
,
нека
!
—
рече
ага
Джинић
,
испијајући
чашицу
.
—
Зар
не
видиш
,
болан
,
да
се
Шаћир
-ага
само
шали
?
—
А
ти
се
,
болан
,
већ
и
расрдио
!
—
насмеја
се
Шаћир
и
погледа
испод
очију
.
—
Знаш
и
сам
,
честити
ага
,
како
је
:
два
без
душе
,
а
трећи
без
главе
;
па
као
мислим
,
у
свету
је
доста
рђавих
људи
који
беде
невина
,
—
одговори
Хаџи-Ђера
,
па
се
и
сам
мало
насмеши
.
Међутим
,
ракија
и
кафе
ређале
су
се
једна
за
другом
,
а
чибуци
су
се
димили
на
све
стране
.
Мало
за
тим
и
манастирски
слуга
унесе
округлу
софру
,
примаче
је
агама
,
а
одмах
за
њим
искушеник
поче
доносити
у
сановима
приготовљена
јела
и
печење
.
Игуман
и
калуђер
дигоше
се
.
—
Куда
,
хаџија
?
—
запита
Шаћир
-ага
.
—
Зар
нећеш
и
ти
с
нама
?
—
Нека
,
честити
ага
,
ми
смо
већ
повечерали
,
а
ваља
нам
наредити
још
конаке
.
Турци
прионуше
око
вечере
,
а
Хаџи-
Ђера
и
калуђер
изађоше
у
трем
,
па
отуда
на
двориште
.
Густа
помрчина
полегла
је
над
околином
и
навејаним
снегом
,
те
се
ни
прста
пред
очима
није
видело
.
Улазећи
у
своју
ћелију
,
игуман
шану
нешто
законоши
,
и
овај
брзо
замаче
у
манастирско
двориште
.
Замало
па
се
врати
пред
ћелију
,
а
за
њим
иђаше
манастирски
чобанин
.
Игуман
их
уведе
у
ћелију
.
—
Одмах
да
идеш
у
Дић
,
до
Гагића
!
Пробуди
их
,
па
им
кажи
,
да
сам
их
све
поздравио
,
нека
склоне
чељад
где
знају
,
јер
ће
сутра
зором
доћи
тамо
Шаћир
-ага
с
двадесет
Турака
.
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
оче
!
—
одговори
чобанин
,
пољуби
игумана
у
руку
,
па
,
кад
изађе
иза
капије
,
звизну
.
Два
велика
,
космата
пса
излетеше
из
дворишта
,
па
;
узмахујући
реповима
и
подскакујући
,
изгубише
се
заједно
с
чобанином
у
густи
мрак
.
После
вечере
и
пића
,
које
загреја
аге
,
разговор
поче
бивати
све
живљи
,
докле
се
не
претвори
у
право
весеље
.
—
Суљо
,
бре
!
—
викну
Шаћир
-ага
и
пљесну
длановима
.
На
вратима
се
појави
млад
Турчин
.
—
Шта
чиниш
,
чапкун
бре
,
тамокана
?
Ђе
ти
је
шаркија
?
—
Удри
,
бива
,
али
ону
стамболску
!
—
узвикну
ага
Джинић
.
Суља
донесе
шаркију
,
жице
зазвонише
,
а
певач
забаци
главу
и
,
полузатворених
очију
,
поче
извијати
стамболску
арију
.
Докле
је
певач
извијао
севдалијску
песму
,
аге
су
слушале
,
сркале
кафу
,
на
тек
по
који
пут
што
би
се
неко
од
њих
,
занесен
песмом
,
мало
устурио
на
узглавље
и
од
силнога
заноса
јекнуо
.
И
Шаћир
-агу
запали
ова
песма
.
—
Шта
велиш
,
Джинићу
,
зар
не
бисмо
могли
још
ноћас
у
Дић
?
—
Зар
ти
је
толико
запело
?
—
насмеја
се
субаша
.
—
Јаваш
,
море
,
јаваш
,
старије
је
јутро
од
вечери
,
а
ова
ти
неће
ни
сутра
измаћи
.
Па
онда
,
куда
бисмо
сад
по
овим
сметовима
,
где
ти
нема
других
трагова
сем
вучјих
и
хајдучких
?
Та
у
мраку
не
видиш
ни
пред
собом
,
а
камо
ли
за
собом
.
—
Та
ти
ваља
,
Джинићу
,
—
одазва
се
један
крупан
Турчин
под
белом
чалмом
.
—
Откако
је
Шаћир
-ага
изгубио
сан
,
све
га
нешто
мами
у
Дић
.
Мора
бити
да
тамо
има
каквих
бајалица
што
видају
од
урока
.
—
Е
,
мој
Рамо
,
—
одазва
се
Шаћир
,
—
да
си
јој
једаред
само
угледао
очи
,
не
би
ти
,
ен
’
онај
бива
,
та
воденица
клепетала
више
.
Занемио
би
,
море
,
као
невеста
пред
ђувегијом
.
Весео
смех
одазва
се
на
ове
речи
.
Шаћир
-ага
само
одмахнуо
главом
,
поглади
браду
и
мигну
на
Суљу
,
који
још
силније
удари
у
жице
,
а
аге
,
већ
у
велико
загрејане
,
почеше
и
саме
певати
.
Шарић
-ага
био
је
још
млад
човек
,
—
тек
ако
је
прешао
триеспету
.
Висока
и
вита
стаса
.
На
глави
му
фес
,
око
кога
је
омотана
црвена
чалма
,
а
испод
ове
севају
мрке
очи
с
густим
веђама
.
Цело
лице
,
с
малом
брадом
и
танким
брковима
,
испод
мало
стињена
носа
,
показују
мушку
одважност
и
дрску
насртљивост
.
Одевен
је
као
што
се
носе
босански
бегови
,
а
по
златним
и
срмали
везовима
,
који
провириваху
с
прсију
испод
црвена
јапунџета
,
познао
би
одмах
једног
од
оних
гиздаваца
турских
,
који
поред
свога
јунаштва
много
држи
на
сјајно
оружје
и
богато
одело
.
На
Рудник
је
дошао
са
Сали
-агом
,
својим
побратимом
,
чим
су
дахије
удавиле
Хаџи-Мустафу
,
београдскога
везира
,
и
узеле
управу
у
своје
руке
.
Сали-ага
је
постао
заповедник
рудничкога
града
и
села
око
Рудника
,
а
он
његов
најбољи
помагач
.
Као
и
остали
дахијски
Турци
,
и
они
су
подржавали
притисак
у
народу
,
а
кад
су
се
довољно
оснажили
,
Сали
-ага
не
само
што
поче
глобити
сељаке
,
а
виђеније
људе
затварати
,
него
још
заведе
и
„
право
прве
ноћи
“
.
Сељаци
су
како
тако
подносили
намете
,
али
овај
намет
био
је
најтежи
,
у
толико
тежи
,
што
га
Сали
-ага
и
његов
побратим
нису
хтели
заменити
никаквим
откупима
.
Ко
би
покушао
да
се
одупре
овоме
обичају
,
или
би
изгубио
главу
или
би
се
морао
одметнути
у
хајдуке
,
а
тим
одметањем
упропастио
би
целу
породицу
;
јер
Сали
-ага
,
у
такоме
случају
,
није
остављао
ни
камена
на
камену
.
Његови
би
момци
попљачкали
све
до
голе
душе
у
одметниковој
кући
,
кућу
би
му
запалили
,
браћу
и
остале
мушкарце
бацили
као
хајдучке
јатаке
у
тамницу
,
а
женскиње
би
обешчастили
.
Тако
се
догодило
с
неколико
породица
испод
Рудника
,
и
то
је
било
довољно
,
да
застраши
остале
,
те
да
и
ово
зло
подносе
,
само
да
ради
њих
и
остали
не
пострадају
.
Сваки
Шаћиров
силазак
у
рудничка
села
уносио
је
страх
међу
сељаке
,
јер
он
никада
није
слазио
ради
ситнијих
послова
,
него
да
похвата
људе
,
на
које
се
сумњало
да
су
хајдучки
јатаци
,
да
их
везане
одведе
па
Рудник
,
а
узгред
да
опљачка
по
коју
виђенију
кућу
,
па
тек
онда
да
се
с
добивеним
шићаром
врати
натраг
.
Шаћир
-агу
је
народ
прозвао
Кесеџијом
,
а
Сали
-агу
Рудничким
биком
.
Ове
вечери
он
се
враћао
из
Ваљева
,
где
је
ишао
на
договор
,
који
је
имао
у
муселимову
конаку
с
Мехмед
-
агом
Фочићем
,
београдским
дахијом
,
и
његовим
братом
,
Мус-
агом
Фочићем
,
шабачким
заповедником
.
Те
године
београдске
дахије
силно
су
се
забринуле
,
гледајући
како
се
горе
и
планине
пуне
хајдуцима
,
којима
већ
беше
догрдело
живети
под
владом
некрста
,
коме
вера
и
образ
народни
беху
само
играчка
.
Тога
ради
је
Фочић
Мехмед
-ага
често
правио
састанке
то
у
Београду
то
у
Ваљеву
,
те
се
са
својим
друговима
договарао
,
како
да
угуши
хајдуковање
и
како
да
притегне
народне
кнезове
,
на
које
су
Турци
после
последњег
аустријског
ратовања
много
сумњали
,
да
одржавају
везе
са
аустријским
ђенералима
.
Кнезови
су
осећали
ову
сумњу
,
па
како
нису
били
поуздани
,
да
се
могу
одупрети
сили
дахија
,
нити
су
се
више
надали
у
Аустрију
,
која
их
после
Београдскога
Мира
остави
Турцима
па
милост
и
немилост
,
они
се
удвараху
дахијама
и
избегаваху
сваки
додир
с
народом
,
који
би
могао
навући
сумњу
па
њих
.
Али
то
им
ништа
не
поможе
.
Дахије
су
сумњале
те
сумњале
,
а
кад
ухватише
и
писмо
које
је
оборкнез
ваљевски
,
Алекса
,
писао
Митерезу
,
похиташе
,
да
се
што
пре
ослободе
сумњивих
људи
.
И
овај
састанак
,
па
коме
је
у
име
Сали
-агино
био
Шаћир
-ага
,
бавио
се
о
тој
ствари
.
По
Шаћиреву
расположењу
и
севдалинскоме
заносу
могло
се
видети
,
да
је
ваљевски
састанак
учинио
добар
утисак
.
—
Шта
велиш
,
Джинићу
,
—
рече
Шаћир
,
кад
Суља
заста
да
мало
одахне
,
—
јеси
ли
јунак
,
да
,
са
шездесет
добријех
друга
,
похваташ
све
хајдуке
,
што
их
је
по
пашалуку
?
—
Јами
!
Много
их
је
!
—
одговори
Джинић
.
—
Шездесет
би
ми
требало
само
да
похватам
два
брата
Недића
,
што
с
дружином
крстаре
овуда
.
—
Неће
дуго
,
бива
.
Ни
њих
не
би
било
,
да
није
овијех
кнезова
и
калуђера
.
Они
их
помажу
и
чувају
.
Али
почекај
још
мало
,
док
се
тамо
у
Биограду
све
удеси
...
—
Па
?
...
Шаћир
превали
очима
на
Джинића
.
—
Па
?
...
Виђећеш
,
што
ће
бит
’
с
липовим
крстом
?
Раја
је
мирна
и
слуша
,
али
оваки
хрзуси
,
као
тај
твој
дервиш
Хаџо
,
па
Станковићи
,
па
Гагићи
,
око
којих
се
раја
купи
,
па
се
за
њих
и
крви
!
—
Тако
је
,
бива
,
—
одговори
Джинић
,
—
само
што
Станковићи
и
Гагићи
висе
о
мени
,
јер
докле
год
су
они
у
завади
и
докле
год
се
раја
међу
собом
крви
,
дотле
не
брини
за
овај
крај
.
—
Тако
сам
им
и
сам
казао
.
Али
опет
ваља
нам
узети
добро
на
око
овог
хаџи-
дервиша
.
Много
ми
се
нешто
упео
да
сложи
рају
.
Отвори
очи
,
Джинићу
:
и
тај
уме
да
пише
књиге
као
и
онај
у
Боговађи
;
и
тај
уме
да
шаље
мазбате
у
Стамбол
и
Беч
,
ана
сана
!
—
Вала
,
не
брини
за
то
.
Драм
моје
памети
тежи
је
од
његове
оке
.
Још
мало
па
ће
и
трава
зарасти
око
његове
ћелије
,
како
му
раја
долази
.
—
Капе
,
Джинићу
!
—
узвикну
Шаћир
и
весело
загрли
субашу
.
—
Пјевај
,
Суљо
,
пјевај
,
зумбуле
мој
!
—
јекну
,
извуче
из
недара
кесу
пуну
златних
рушнија
,
па
је
баци
у
крило
своме
омиљеном
певачу
.
Овај
се
насмеши
,
принесе
шаку
устима
,
челу
и
срцу
.
Шаркија
зазвони
,
а
јасан
глас
певачев
изви
:
Истамболда
,
јаврум
,
гелди
пошта
,
кузун
,
Наргелди
,
Инџебели
,
јаврум
,
сурмали
колан
,
кузун
,
Даргелди
!
—
Хеј
,
хеј
!
—
јекну
Шаћир
,
трже
кубуру
иза
паса
и
опали
у
таван
.
Джинић
и
остале
аге
,
тако
исто
раздрагани
севдалинком
,
потргоше
кубурњаке
,
па
почеше
после
сваке
строфе
метати
.
Пуцањ
се
разлеже
далеко
,
а
соба
се
напуни
пушчаним
димом
,
те
изгледаше
као
да
су
се
густи
,
бели
облаци
кроз
таван
сурвали
.
На
пуцањ
агинских
пиштоља
одазва
се
из
трема
прасак
момачких
кубурњака
.
Меки
звуци
шаркије
губили
су
се
у
овој
пуцњави
,
и
само
што
је
покаткад
високи
глас
севдалије
певача
надмашавао
усклике
полупијаних
ага
и
њихових
момака
.
Хаџи-Ђера
се
склонио
у
своју
ћелију
,
па
,
докле
је
весеље
беснело
,
није
се
мицао
никуда
.
У
неко
доба
Шаћир
-аги
паде
на
ум
,
да
потражи
калуђере
.
Калуђер
законоша
дође
.
—
А
камо
игумана
?
Ђе
се
он
забио
?
—
У
селу
је
,
честити
ага
;
разболела
се
нека
старица
,
па
је
отишао
да
чита
молитву
.
—
Ех
неки
,
ако
јој
не
помогне
влашка
молитва
,
помоћи
ће
мотика
!
А
кад
већ
њега
није
,
добар
си
нам
и
ти
.
Деде
,
Суљо
,
посвирај
онако
ситно
,
шумадијски
!
Хеј
,
момци
,
амодете
,
да
поиграте
!
Баш
сам
се
ужелео
да
видим
,
како
калуђери
играју
.
Калуђер
се
збуни
.
—
Јами
,
Шаћиру
,
куд
ти
то
паде
на
памет
!
—
засмеја
се
Джинић
.
—
Јок
,
дина
ми
!
Мора
поиграти
,
па
макар
се
што
десило
!
—
узвикну
полупијани
Шаћир
,
коме
се
допаде
ова
мисао
,
да
гледа
калуђера
како
поиграва
.
—
Не
,
ага
,
молим
ти
се
!
Куд
ћу
после
од
срамоте
?
—
одговори
калуђер
,
стави
обе
шаке
на
прса
,
па
се
покорно
поклони
.
—
Нама
забрањује
закон
.
—
Дур
,
бре
,
крмку
,
какав
закон
!
Оно
што
Шаћир
нареди
то
ти
је
закон
,
—
узвикну
Рамо
.
Суља
стаде
пред
калуђера
и
поче
удешавати
на
шаркији
ситно
коло
.
Неколико
Турака
дохвати
калуђера
и
десно
и
лево
,
па
га
по
такту
мелодије
стаде
вући
то
амо
то
тамо
.
—
Играј
,
де
!
—
викну
Шаћир
.
—
Немој
,
ага
,
—
молим
ти
се
!
—викну
калуђер
и
стаде
се
одупирати
.
—
Ситно
,
—
викну
Шаћир
,
—
или
ћу
ти
сад
!
—
И
метну
руку
на
пиштољ
.
Калуђер
немаде
куд
,
него
поче
поцупкивати
.
Прилика
калуђера
с
големом
брадом
и
дугом
мантијом
како
поцупкује
толико
развесели
пијане
аге
,
да
се
заценише
од
смеха
.
—
Свирај
,
Суљо
,
свирај
!
—
Ситно
,
попе
,
ситно
!
—
узвикује
Шаћир
,
па
се
од
силна
смеха
ухватио
