Хоћетеда
ме
убијете
?
...
Ево
!
...
На
!
...
Две
стотине
година
је
прошло
како
су
моји
стари
ударили
темељ
оној
кући
коју
сте
ви
проклели
!
...
И
за
две
стотине
година
сенка
срама
не
паде
на
онај
кров
...
а
данас
?
...
Шта
хоћете
?
...
Убијте
ме
!
...
Али
се
нико
не
маче
.
А
он
,
и
не
знајући
шта
чини
,
окрете
се
од
њих
.
Они
осташе
.
Нико
речи
не
рече
.
Помркоше
старине
и
удубише
се
у
мисли
.
Заиста
,
кућа
Алексића
је
била
најстарија
у
Црној
Бари
.
А
он
дође
кући
као
ветар
.
Како
дође
,
он
се
скљока
крај
огњишта
.
И
ту
је
седео
до
мрклога
мрака
,
нем
и
непомичан
.
Онда
се
наједанпут
окрете
и
викну
снаху
Мару
.
—
Што
ме
зовеш
,
бабо
?
—
Расплети
ми
перчин
!
Све
се
скамени
.
Петра
му
приђе
.
—
Старче
?
!
Он
је
погледа
крвавим
очима
,
али
рече
притајено
мирним
гласом
:
—
Иди
,
бако
,
донеси
ми
чибук
са
чивилука
...
И
старац
тога
вечера
расплете
косе
и
припали
дуван
...
ИИ
ДЕО
:
ОСВЕТНИК
1
.
ПАУК
Напољу
тужно
јауче
ветар
кроз
оголеле
гране
и
киша
сипи
...
А
помрчина
као
у
паклу
.
По
такој
ноћи
ни
хајдук
не
ходи
;
нико
кога
невоља
не
гони
неће
маћи
испод
свога
крова
;
и
сами
пас
тражи
какво
било
склониште
,
па
ту
ћути
и
не
пушта
гласа
...
Само
један
човек
тумара
по
помрчини
.
Нога
му
клиза
по
каљавој
земљи
,
он
посрће
и
спотиче
се
,
али
жури
да
изврши
заповест
свога
господара
.
То
је
био
Маринко
.
Журио
је
по
жељи
Крушкиној
,
који
га
баш
тад
жељно
очекиваше
у
својој
одаји
.
—
Гдје
си
,
човјече
!
—
Викну
он
како
Маринко
прекорачи
праг
.
—
Гдје
си
?
...
Чекам
те
,
ево
,
већ
два
сахата
...
—
Ево
ме
,
драги
ага
...
Мало
сам
се
задржао
—
одговори
Маринко
,
смешећи
се
и
скидајући
штапом
блато
с
опанака
.
—
Јеси
озебао
?
—
Нисам
.
Како
сам
журио
,
и
ознојио
сам
се
.
—
Сједи
.
Маринко
се
,
по
обичају
,
веома
пажљиво
спусти
на
једну
столицу
.
—
Ружно
вријеме
?
—
питаше
Турчин
.
—
Ружно
.
Киша
из
дрвета
,
из
камена
,
што
оно
онај
казао
.
А
помрчина
као
тесто
.
Да
ми
је
ко
опалио
шамар
,
не
бих
му
се
могао
одужити
!
...
Не
види
се
прст
пред
оком
!
...
—
Хоћеш
духана
?
Турчин
је
питао
више
обичаја
ради
,
јер
је
знао
да
Маринко
свакад
хоће
дувана
.
Маринко
развуче
лице
и
маши
се
паса
тражећи
лулу
.
Пошто
задимише
,
Турчин
му
се
приже
:
—
Па
,
Машо
,
тебе
,
канда
они
пас
хтједе
данас
заклати
?
Маринко
махну
руком
.
—
Махни
!
Кад
ме
стеже
за
гушу
,
ја
рекох
испадоше
оба
ока
.
Јаки
је
као
црна
земља
!
...
Него
,
данас
нам
не
пође
за
руком
.
Окрете
се
,
ојађеник
,
народу
па
стаде
беседити
...
Е
,
што
јест
—
јест
,
драги
ага
;
да
то
не
беше
твоја
воља
,
и
ја
бих
се
заплакао
!
—
А
народ
?
—
Море
,
растужи
се
!
...
Беше
им
жао
једног
од
првих
људи
.
Баш
сам
видео
како
и
поп
и
кмет
окретоше
главе
да
сакрију
сузе
.
А
Шокчанић
онде
,
уза
ме
,
рече
Поповићу
:
„
Вала
грех
нам
на
душу
што
обедисмо
права
здрава
човека
!
”
—
Ха-ха-ха-ха
!
—
смејао
се
Турчин
.
—
А
Иван
?
—
Као
запета
пушка
...
Слуша
што
му
се
заповеди
...
Турчин
се
мало
замисли
.
—
Мислим
нешто
—
рече
после
кратког
ћутања
.
—
Како
би
било
да
се
ми
сад
окренемо
Алекси
.
Он
је
сјетан
,
невесео
.
Да
му
одем
кући
да
га
тјешим
и
разговарам
?
...
—
Немој
,
ага
!
Ти
га
не
познајеш
.
Пасја
је
то
сорта
!
Пре
би
од
камена
реч
измамио
него
од
њега
!
...
Боље
је
да
се
ми
држимо
Ивана
.
Он
је
човек
поштован
и
виђен
.
Лазар
је
твоја
сенка
.
Он
ће
за
тобом
и
у
ватру
и
у
воду
.
А
Иван
му
је
отац
,
а
отац
воли
своје
дете
,
он
ће
за
њега
све
учинити
...
Турчин
се
диже
и
ходаше
замишљено
преко
одаје
.
Наједанпут
стаде
и
окрете
се
Маринку
.
—
Ти
знаш
шта
ја
хоћу
?
—
рече
.
—
Знам
,
драги
ага
.
—
Па
,
де
!
Реци
ми
твој
план
!
...
—
Е
,
ево
ти
Црне
Баре
!
Знам
је
као
своју
кућу
!
Почев
од
кмета
и
попа
,
била
је
то
једна
душа
.
Само
сам
ја
одвајао
сву
да
.
Моја
је
душа
волела
само
вас
,
Турке
,
па
су
ме
због
тога
сви
мрзели
.
Ако
двојица
разговарају
,
па
ме
смотре
да
им
се
прику
чујем
,
они
ућуте
.
Звали
су
ме
:
улизицом
,
изродом
,
изметом
,
Турчином
,
и
...
бог
би
их
знао
каквим
ме
именима
не
називаше
!
И
...
ја
сам
ти
муке
мучио
!
Ако
сам
хтео
што
сазнати
,
хватао
сам
жене
и
децу
да
ми
кажу
...
Турчин
поста
нестрпљив
.
Он
махну
руком
И
пресече
га
:
—
Добро
,
добро
!
Немој
ми
причати
!
Ја
хоћу
да
знам
како
сад
ствар
стоји
.
Твој
план
!
Твој
план
ми
кажи
!
—
Сад
?
...
добро
!
Од
онога
дана
кад
сам
ја
Станка
оцрнио
,
и
како
се
нашла
она
кесица
што
смо
је
ја
и
Лазар
закопали
,
од
онога
је
дана
све
како
се
само
пожелети
може
:
све
пљује
на
кућу
Алексину
.
—
Па
зар
онда
не
би
било
добро
да
ја
око
Алексе
...
—
Не
би
.
—
Што
?
—
Прво
,
као
што
рекох
,
неће
ништа
вајдити
,
а
друго
,
свет
се
већ
одбио
од
нега
.
Ако
га
ти
будеш
призивао
,
одбиће
се
сасвим
.
—
Па
то
ја
и
хоћу
!
—
рече
Турчин
.
—
То
не
ваља
!
—
Не
ваља
?
!
—
Не
ваља
!
Не
ваља
!
Држи
се
ти
Ивана
.
Њему
ти
иди
и
дозивај
га
.
Први
који
ће
на
њега
посумњати
биће
поп
.
Он
ће
повући
кмета
и
још
неке
,
и
почеће
ревити
против
њега
.
Ама
,
није
ти
ни
Иван
тиква
без
корена
,
има
и
он
својих
људи
...
И
тек
једног
дана
видиш
а
Црна
Бара
се
поцепала
,
једну
страну
води
поп
,
а
другу
Иван
.
Поп
ће
Ивану
рећи
да
је
турска
улизица
,
а
Иван
попу
да
је
лоповски
јатак
.
Турчину
заигра
срце
од
радости
.
Он
виде
већ
живу
,
остварену
слику
с
пред
очима
.
И
загрли
Маринка
.
—
Алал
ти
вјера
,
соколе
!
Ти
говориш
тако
мудро
да
би
могао
пашовати
с
таком
памећу
!
...
Маринко
му
пољуби
скут
и
руку
.
—
Хвала
,
драги
ага
!
То
што
ми
рече
волим
него
небројено
благо
.
Него
...
—
Шта
?
Шта
желиш
?
...
Ишти
!
...
—
Не
желим
ништа
,
али
још
ти
нисам
све
казао
.
—
Говори
!
—
рече
Турчин
.
—
Лазар
хоће
да
се
жени
.
—
Знам
.
—
Севића
девојком
.
—
И
то
знам
.
—
Та
девојка
мора
за
нега
поћи
!
—
Ама
,
ти
ми
рече
да
су
се
Лазар
и
Станко
баш
због
ње
завадили
,
и
то
стога
што
она
воли
Станка
.
—
Па
?
—
Хоће
ли
она
хтјети
поћи
за
Лазара
?
—
А
ко
њу
пита
?
Питају
ли
мртваца
хоће
ли
у
гробље
?
Ми
морамо
настати
да
се
они
узму
!
—
рече
Маринко
.
—
А
што
се
они
морају
узети
?
—
Морају
!
Иван
је
већ
твој
,
а
тада
ће
и
Севић
бити
твој
.
То
су
већ
два
јака
човека
у
Црној
Бари
.
Више
ће
вредити
двојица
него
један
.
А
после
,
Лазар
ти
је
на
синџиру
.
Шта
хоћеш
учиниће
;
а
Лазар
је
добро
псето
,
вреди
му
бити
госа
!
...
Турчин
раширио
зенице
па
нетренимице
гледа
у
Маринка
.
А
Маринко
наставља
:
—
Ето
,
то
је
план
...
Иван
ће
повући
за
собом
Поповиће
,
Севић
Белиће
,
Белићи
Шокчаниће
...
Погледаш
:
преко
половину
Црне
Баре
биће
твоје
...
Онда
суди
како
знаш
!
Ти
ћеш
бити
и
бог
и
побожје
!
...
—
Маринко
!
Брате
!
...
Човјече
!
Реци
шта
хоћеш
!
...
—
Не
тражим
ништа
,
само
твоје
братство
!
И
хоћу
да
ме
Турци
знају
и
призивају
!
...
—
Све
што
хоћеш
учиниће
Суља
за
те
!
—
Хвала
ти
!
Него
...
још
мој
план
није
готов
!
—
Шта
још
мислиш
?
!
...
—
Шта
мислим
!
Шта
ја
још
не
мислим
од
онога
дана
кад
сам
те
онако
покуњена
видао
!
...
Да
ми
је
...
да
ми
је
...
Нешто
шушну
под
прозором
...
Као
да
се
неко
накашља
...
Маринко
пребледе
и
реч
му
заста
у
грлу
.
И
Крушка
стајеше
пренеражен
,
али
брзо
дође
к
себи
те
полете
вратима
.
—
Мехо
!
Асо
!
Ибро
!
...
Брзо
напоље
!
Видите
тко
је
тамо
!
...
Момци
истрчаше
у
помрчину
.
Али
помрчина
као
тесто
.
Обилазише
око
хана
—
нигде
никог
.
—
Даље
!
Даље
!
—
викао
је
Турчин
.
—
Њетко
јест
!
Потражи
!
Потражи
!
...
Момци
су
тумарали
по
помрчини
,
али
се
ништа
не
чу
сем
ветра
.
—
Нема
никога
?
—
Никога
!
—
рекоше
.
Крушка
се
врати
у
одају
,
вукући
Маринка
за
собом
.
Он
хтеде
наставити
започети
разговор
,
хтеде
се
још
наслађивати
оном
милином
која
га
беше
обујмила
при
причи
Маринковој
,
али
—
залуд
!
Све
прође
,
све
се
разби
као
сапунски
мехур
...
Чинило
му
се
да
му
неко
иза
леђа
стоји
...
види
му
сенку
...
Тек
опет
се
настави
разговор
.
Али
се
говорило
хладно
.
Маринко
беше
блед
као
смрт
,
говорио
је
преплашено
и
зверао
у
прозор
...
—
Не
плаши
се
,
човјече
!
—
Не
плашим
се
.
—
Видјео
си
,
нејма
никог
.
Него
...
шта
си
оно
још
хтјео
?
...
Шта
си
оно
узвикнуо
:
„
да
ми
је
!
”
Маринко
га
погледа
дугим
,
значајним
погледом
.
—
Други
пут
,
драги
ага
,
други
пут
!
—
Ама
сад
хоћу
!
—
Немој
!
Боле
Други
пут
!
—
Ама
реци
ми
:
кога
си
још
мислио
завадити
?
...
Шта
си
се
уплашио
?
Мехо
!
Дај
донеси
Маринку
мало
ракије
,
нека
човјек
душу
прихвати
!
На
,
пуши
!
Маринко
запали
лулу
и
сркну
мало
ракије
.
—
Пиј
!
—
Нека
,
достаје
.
—
Та
није
!
Пиј
,
човјече
!
—
Не
могу
више
.
А
кад
ме
питаш
,
казаћу
ти
!
Мени
се
чини
да
ћемо
моћи
попа
и
кмета
завадити
!
—
Како
?
!
—
Не
питај
ме
даље
!
Ево
ти
велим
:
пошао
сам
твојим
трагом
!
И
нећу
се
пред
тобом
обрукати
,
ма
ме
главе
стало
!
...
Мени
је
стало
за
тим
да
ми
ти
верујеш
!
Волим
твоју
љубав
него
љубав
сина
свога
!
...
—
Ама
како
ћеш
то
учинити
?
—
Кад
ти
кажем
да
ћу
учинити
—
учинићу
!
Не
брини
!
Завадићу
их
онако
исто
као
што
ти
завади
...
Опет
нешто
шушну
.
Чу
се
чак
и
топот
хода
човечјег
...
Турчин
излете
напоље
.
Истрчаше
и
пандури
.
Трчаше
,
тумараше
,
завириваше
у
сваки
тукар
—
нигде
никога
!
Турчин
је
псовао
,
викао
,
претио
свима
чудима
.
Маринко
је
ћутао
оборене
главе
.
Онда
се
диже
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
Турчин
.
—
Кући
.
—
Зар
по
овој
помрчини
?
—
Морам
.
Ако
ме
виде
с
тобом
,
све
ће
пропасти
.
Ми
се
не
смемо
више
овако
лепо
разговарати
.
Још
ме
и
изгрди
пред
саљацима
,
нека
чују
!
...
А
сад
:
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
—
рече
Турчин
и
врати
се
у
одају
...
Маринко
је
журним
корацима
хитао
кући
.
Таман
је
замицао
у
шуму
,
а
иза
једног
пана
,
недалеко
од
хана
,
диже
се
човек
.
Попрети
за
њим
руком
,
па
рече
:
—
Од
твоје
мреже
,
пауче
,
начинићемо
ти
личину
!
Иди
,
иди
!
...
Тај
човек
био
је
Дева
.
2
.
ЈЕЛИЦА
Ми
се
дивимо
људима
из
тога
доба
.
Нама
се
чини
да
је
немогућно
учинити
оно
што
су
они
учинили
.
Почетак
овога
века
истурио
је
дивове
какви
живе
само
у
причама
...
Ти
су
људи
чуда
чинили
.
Снага
,
дух
,
окретност
,
и
то
беше
све
снажно
и
бујно
.
Преврните
листове
светске
историје
,
па
им
нећете
наћи
равних
,
мањ
ако
узмете
митологију
.
Чак
су
и
некаквим
друкчијим
језиком
говорили
.
Свака
је
њихова
реч
—
пословица
.
Онако
данас
не
говори
један
научар
како
је
тада
говорио
ратар
.
Полуписмени
попа
постаде
дипломата
,
обичан
ратар
војвода
,
а
један
марвени
трговчић
геније
!
А
ма
који
од
њих
је
два
да
је
видео
два-три
села
више
од
свог
рођеног
места
!
...
Па
и
сама
жена
тога
доба
била
је
нешто
друго
.
Она
није
наличила
на
мајке
и
сеје
ранијих
времена
.
Цело
покољење
као
да
је
с
неба
спуштено
.
Ако
би
хтео
потражити
ко
подгаји
то
колено
—
Мучио
би
се
узалудно
!
...
Ни
пре
ни
после
тога
доба
нећеш
наћи
сличних
примера
...
Чуда
су
те
жене
чиниле
!
Поред
својих
домаћих
послова
радиле
су
и
све
мушке
послове
.
Није
било
никакво
чудо
видети
жену
на
разбојишту
где
преврће
мртве
и
рањене
,
запаја
их
и
залаже
...
Зар
је
једна
прича
из
тога
доба
како
чак
и
саме
бабе
бију
Турке
!
Од
многих
ево
вам
једне
:
Бахне
Турчин
у
кућу
попа
Теше
из
Бадовинаца
.
Код
куће
не
беше
никог
сем
његове
попадије
.
Турчин
беше
и
сувише
осион
да
би
га
човек
могао
гледати
равнодушно
.
Како
дође
,
он
седе
крај
огњишта
и
поче
трти
руке
:
—
Деде
,
бабо
,
пеци
цицвару
!
—
рече
.
Она
беше
нешто
љута
,
па
га
само
погледа
попреко
.
—
Пеци
цицвару
,
бре
!
—
дрекну
он
и
замахну
бињеџијском
,
троструком
канџијом
,
те
је
ошину
.
Плану
баба
као
ватра
,
севну
оком
,
прилете
Турчину
,
па
оним
дрвеним
тучком
што
је
бели
лук
малочас
њиме
туцала
—
распали
Турчина
посред
темена
...
Турчин
се
изврте
.
Из
проваљане
главе
куљала
је
крв
и
мозак
.
Она
погледа
крвав
тучак
па
га
баци
напоље
.
—
Опогани
ми
тучак
псето
турско
!
—
рече
хладно
,
па
оде
гледати
друге
послове
...
Толико
рекох
да
бих
потврдио
ово
што
говорим
,
а
сад
да
наставим
моју
приповетку
!
И
Јелица
је
била
чедо
свога
доба
.
Простодушна
,
искрена
,
верна
и
одана
.
Она
је
волела
Станка
оном
великом
и
светом
љубављу
која
,
чак
и
после
гроба
,
цвета
у
цветку
и
запаја
васиону
својим
миомиром
...
Што
више
грдише
Станка
у
кући
њеној
,
она
га
је
све
више
волела
.
Он
беше
свака
њена
мисао
.
Повучена
у
самоћу
,
она
се
разговарала
с
њим
и
дневе
и
ноћи
.
Она
је
знала
да
Станко
није
крив
.
Она
је
једина
веровала
да
он
није
кадар
учинити
тако
гадно
дело
којим
га
обедаше
.
Чак
је
једном
покушала
да
га
одбрани
од
мајке
своје
.
Мати
се
запрепасти
чувши
њене
речи
.
—
Шта
рече
,
несећнице
?
!
—
Рекох
:
он
није
крив
!
—
Откуд
ти
знаш
?
—
Знам
!
—
Зар
си
ти
паметнија
од
оца
свога
и
толиких
људи
?
—
Нисам
паметнија
.
Али
,
нано
,
грех
је
бацити
кривицу
на
човека
који
није
крив
!
—
Како
није
крив
!
Зар
нису
нашли
кесу
с
новцима
у
његовом
ђубрету
?
—
А
зар
ту
кесу
није
могао
тамо
и
ко
други
закопати
?
—
Али
ко
би
могао
такав
грех
учинити
?
—
Ја
знам
,
нано
.
—
Ко
?
Она
се
запламти
у
лицу
.
Волела
је
умрети
него
изговорити
име
Лазарево
.
Од
онога
дана
кад
се
са
Станком
опростила
,
мрзела
је
Лазара
онолико
колико
је
Станка
волела
.
—
Онај
ко
је
пројавио
.
—
Зар
Лазар
?
!
Она
потврди
главом
.
—
Дијете
!
...
Бог
с
тобом
!
...
Прекрсти
се
!
...
Она
обори
главу
.
Чудила
се
својој
куражи
.
Мислила
је
:
то
неће
смети
никад
изустити
,
па
ето
—
изусти
...
Мати
скочи
.
Докопа
је
за
руку
и
упршти
погледом
у
њу
.
—
Откуд
знаш
?
Она
је
ћутала
.
—
Откуд
знаш
,
питам
те
!
—
Не
питај
ме
,
нано
!
Ја
нисам
видела
,
али
знам
да
је
само
тако
могло
бити
!
—
Говори
!
Говори
,
проклећу
те
!
—
цикну
мати
и
тури
руку
у
недра
.
Јелица
склопи
руке
:
—
Не
куни
ме
,
мајко
!
Ја
знам
да
је
он
њега
мрзио
!
—
Ко
?
...
Лазар
Станка
?
—
Јесте
.
—
А
зашто
?
—
Мајко
!
—
мољаше
Јелица
.
—
Не
терај
ме
да
ти
то
кажем
!
—
Морам
знати
!
Јелица
је
била
црвена
као
рак
.
Онај
вајатић
јој
се
окретао
око
главе
.
Једва
превали
преко
језика
:
—
Због
мене
!
...
Мати
се
трже
.
У
тренутку
је
појмила
све
.
Јелица
је
дрхтала
.
Као
у
грозници
пробунца
:
—
Сад
ме
више
ништа
не
питај
!
...
Ваљда
сад
све
знаш
!
...
Па
побеже
кревету
и
зарони
главу
у
јастуке
.
Крунија
се
забезекнула
.
Надала
се
свему
пре
неголи
томе
.
Али
је
срце
мајчино
меко
.
И
кад
кара
,
оно
благосиља
.
Приђе
кревету
и
ухвати
Јелицу
за
руку
:
—
Устани
,
рано
!
—
рече
.
Да
је
осула
грдњу
на
Јелицу
,
да
је
клела
,
да
је
и
руку
дигла
,
она
би
то
отрпела
;
суза
се
не
би
завртела
у
њеним
очима
,
нити
слила
низ
њено
лице
.
Али
овај
меки
матерински
глас
и
ово
тепање
готово
потресоше
Јелицу
скроз
,
њена
срдња
попусти
,
срце
одвугну
...
Очи
јој
посташе
живи
извори
.
Она
зајеца
...
дође
јој
да
из
гласа
запева
...
И
да
би
то
угушила
,
онда
стаде
све
дубље
ронити
главом
у
јастуке
.
—
Рано
моја
!
...
Благо
моје
!
...
Немој
плакати
!
...
Ти
мислиш
да
ћу
те
ја
клети
?
...
Где
би
мајка
могла
своје
чедо
проклети
?
Где
је
таква
мајка
која
би
то
могла
учинити
!
...
Јело
!
...
Рано
!
...
И
стаде
се
старица
превијати
над
њом
.
Јелица
и
да
је
хтела
није
могла
ништа
рећи
од
силног
јецања
.
Али
кад
сузе
однеше
бол
,
пошто
одумину
онај
силни
наступ
,
она
се
подиже
па
,
држећи
главу
на
грудима
а
руку
у
недрима
мајчиним
,
поче
тихо
шапутати
:
—
Дојо
!
Цијо
моја
!
Немој
ме
клети
!
...
Ја
сам
твоје
дете
...
—
Нећу
,
очи
моје
!
—
Ја
нисам
крива
,
нано
!
...
Бог
је
то
оставио
...
Они
су
обојица
лепо
са
мном
.
Били
су
јарани
и
ја
сам
стајала
с
обојицом
.
Онај
је
био
завидан
.
Све
ми
се
чинило
да
га
мрзи
...
Кад
тако
разговарам
с
њим
,
онај
стрела
очима
,
чини
ми
се
да
би
га
попио
као
кап
воде
...
И
кад
се
оно
на
Илијиндан
порваше
,
ја
сам
видела
да
би
га
онај
пре
убио
него
оборио
.
—
И
он
је
пуцао
на
њега
због
тебе
?
—
Јесте
,
нано
.
—
А
откуд
ти
знаш
да
је
кеса
подметнута
?
—
Ја
нисам
видела
,
нано
,
али
бих
се
заклела
у
сто
манастира
да
је
то
његово
масло
!
...
Јаој
,
мајко
моја
!
Ти
ни
замислити
не
умеш
колико
онај
њега
мрзи
!
...
—
Знам
,
ћери
,
али
која
вајда
кад
је
Станко
отишао
у
хајдуке
?
Јелица
на
то
ништа
не
одговори
.
Заћуташе
.
И
дуго
су
ћутале
.
Јелица
је
осећала
колико
толико
ластака
на
души
:
бар
је
мајци
казала
.
Па
опет
јој
није
све
казала
.
Није
јој
казала
да
се
заверила
Станку
,
па
је
премишљала
да
ли
да
јој
и
то
каже
...
„
Да
јој
кажем
!
...
”
мислила
је
.
„
Да
јој
кажем
!
Она
је
добра
као
добар
дан
.
Што
јој
не
бих
казала
,
мајка
ми
је
!
...
Казаћу
јој
да
сам
била
са
Станком
,
и
да
сам
му
обрекла
...
”
„
Не
,
не
!
...
Не
смем
!
И
што
ће
то
?
...
Што
да
причам
кад
ме
нико
за
језик
не
вуче
...
.
„
А
могу
доћи
просиоци
...
Могу
ме
просити
,
па
и
испросити
...
шта
онда
да
рекнем
?
...
”
У
њеној
души
наста
лом
.
Да
ли
да
каже
или
не
?
...
Стотину
разлога
нагонили
су
је
да
и
то
изусти
,
али
ту
беше
и
онај
стид
што
га
је
с
мајчиним
млеком
посисала
,
и
он
јој
запуши
уста
...
„
Па
и
нана
сад
ћути
!
...
Што
ме
бар
не
запита
штогод
?
Што
јој
то
малопре
не
рекох
?
Сад
би
ми
бар
било
лакше
.
Она
би
отклањала
.
Казала
би
:
није
спремна
...
Баш
да
јој
кажем
!
...
”
И
заусти
да
каже
,
па
се
опет
уздржа
.
—
Рано
моја
,
шта
ћеш
!
Таква
ти
је
ваљда
судбина
!
—
рече
Крунија
после
подужег
ћутања
.
—
Каква
,
мајко
?
—
Није
ти
бог
дао
да
одеш
тамо
куд
те
срце
вуче
.
—
Што
,
нано
?
—
рече
она
и
погледа
матери
право
у
очи
.
—
Како
што
?
Зар
он
није
хајдук
?
—
упита
Крунија
.
—
Ако
је
!
—
Шта
велиш
?
!
И
поглед
мајчин
зарони
јој
у
душу
.
Она
задрхта
.
—
Н
...
н
...
ништа
...
—
А
ти
рече
:
ако
је
хајдук
...
—
Па
јест
.
Он
је
поштен
човек
...
Њега
су
на
силу
бога
отерали
у
гору
,
јер
...
Али
јој
поглед
Крунијин
следи
речи
на
уснама
.
У
њему
виде
она
што
се
најцрње
могло
видети
и
задрхте
...
—
Шта
мислиш
ти
?
—
цикну
Крунија
.
—
Говори
!
Да
не
мислиш
чекати
хајдука
док
ти
се
из
горе
врати
?
...
Да
му
се
ниси
заверила
,
несрећнице
?
...
Јелици
јурну
крв
у
главу
.
Мајчина
глава
стојала
је
пред
њом
у
неком
црвеном
колуту
као
што
свецима
око
главе
молују
.
—
Говори
!
...
Говори
!
...
Да
се
ниси
заверила
,
а
?
...
О
...
проклета
детета
!
Зар
си
ти
девојка
?
Зар
ми
смеш
у
очи
погледати
?
...
Говори
!
...
Говори
!
...
Па
јој
приђе
,
докопа
је
за
рамена
и
стаде
је
дрсати
и
трести
.
Једна
црна
мисао
прожеже
јој
мозак
.
Као
махнита
,
спопаде
Јелицу
за
гушу
.
—
Реци
!
Смеш
ли
ми
у
очи
догледати
?
...
Јеси
ли
девојка
?
...
Јелица
се
исправи
,
погледа
матер
тако
оштро
да
ова
сама
открљепи
руке
од
њена
врата
.
—
Смем
погледати
у
очи
и
теби
и
коме
хоћеш
,
јер
сам
девојка
!
Али
сам
верена
!
Заверила
сам
се
Станку
хајдуку
!
Крунија
посрте
.
Јелица
беше
напрегла
сву
снагу
да
то
искаже
.
И
сад
је
више
ништа
не
задржа
.
—
Богу
и
њему
заверила
сам
се
да
ћу
бити
његова
,
и
бићу
,
нано
!
Пре
ћу
скончати
у
Старачи
,
као
она
несрећница
,
него
што
ће
се
моја
рука
друге
мушке
руке
дотаћи
!
Сад
знаш
све
!
...
Куни
ме
,
убиј
ме
,
друкчије
бити
не
може
!
...
Ове
речи
,
ови
погледи
тврдили
су
да
ће
само
тако
бити
како
она
каже
.
То
више
није
била
Јелица
,
оно
смерно
девојче
,
него
олуј
који
ништа
више
не
може
задржати
.
Крунији
се
одсекоше
ноге
.
Она
седе
на
креветац
,
осећајући
како
је
памет
оставља
.
3
.
ЗЕКА
Северозападни
део
Мачве
покривен
је
самим
барама
.
Од
Дрине
,
баш
код
саме
Црпе
Баре
,
одваја
се
једна
растока
,
која
се
зове
Студена
Бара
.
Та
се
растока
одмах
изнад
Црне
Баре
зове
Рибњача
.
Ту
се
разлева
и
прави
мале
острвчиће
,
који
су
врло
плодни
.
Од
састанка
изнад
тих
острвчића
зове
се
Јовача
,
а
мало
дале
Засавица
.
Студена
Бара
каткад
и
пресуши
,
али
у
Засавици
свакад
има
воде
,
много
воде
.
Њене
су
дубине
ужасне
.
Превари
се
човек
гледећи
шаш
и
локвањ
на
површини
њеној
;
али
кад
су
једном
хтели
извући
један
струк
локвања
из
корена
,
запрепастили
су
се
,
јер
је
струк
био
дугачак
осамнаест
мушких
педаља
,
и
опет
није
с
кореном
извучен
него
прекинут
.
Сељаци
из
Равња
,
Засавице
,
Раденковића
и
других
околних
села
не
зову
Засавицу
реком
него
језером
.
И
имају
право
.
Јер
доста
пута
пресуши
и
извор
и
ушће
њено
,
а
она
пуна
воде
као
и
обично
.
Чудновато
је
њено
становништво
.
Има
ту
водених
тица
сваке
сорте
,
а
рибе
као
и
у
Сави
.
Ту
поред
Саве
и
Засавице
најрадије
се
бавише
хајдуци
.
Близу
им
је
обала
да
би
могли
,
у
случају
потере
,
сачувати
своје
главе
и
бекством
се
спасти
.
Даници
њихни
зваху
се
разно
.
На
самом
ушћу
Дрине
у
Саву
даник
бе
звао
Парашница
...
Изнад
села
Банова
Поља
други
је
даник
Вишкупија
,
а
изнад
села
Раденковића
био
је
трећи
даник
Дренова
Греда
.
Сва
та
места
беху
обрасла
густом
шумом
,
сем
тога
сва
беху
поред
воде
,
те
су
од
воденичара
добијали
храну
и
другу
потребу
.
Кад
се
Срећко
харамбаша
вратио
с
дружином
на
Дренову
Греду
,
дочека
га
Ногић
врло
весело
.
—
Добро
дошао
,
харамбашо
!
—
Боље
нашао
!
—
Богу
хвала
,
сви
сте
живи
и
здрави
!
—
Хвала
је
богу
!
—
Да
те
обрадујем
,
харамбашо
!
—
Чиме
?
—
Приновком
.
И
како
се
све
беше
дигло
на
ноге
да
дочека
свога
старешину
,
Ногић
му
показа
једног
човека
што
стојаше
одвојено
,
уз
један
пањ
.
Могло
му
је
бити
нешто
преко
тридесет
година
,
крупан
,
крупнији
од
свију
у
дружини
,
смеђ
,
лепих
брка
,
леп
као
уписан
.
Оно
велико
господско
око
гледаше
слободно
и
отворено
право
у
зеницу
.
Харамбаша
му
приђе
.
—
Одакле
си
?
—
запита
га
.
—
Из
Херцеговине
—
рече
,
а
глас
му
је
грмео
као
грмљавина
.
—
Кад
си
прешао
овамо
?
—
Данас
.
Препливао
сам
Дрину
.
—
Ко
те
упути
к
мени
?
—
Неки
воденичар
.
—
Знаш
ли
му
име
?
—
Не
знам
.
Само
ми
рече
:
иди
те
нађи
Срећка
харамбашу
.
Пођи
овијем
путем
па
ћеш
право
у
његову
дружину
,
и
кажи
му
:
Дева
ме
послао
.
Говорио
је
слободно
,
отворено
.
На
први
поглед
допао
се
харамбаши
.
—
Добро
,
добро
...
А
како
оно
ти
би
име
?
—
Зеко
.
Хајдуци
се
згледаше
.
—
Како
му
је
то
име
!
—
рече
готово
гласно
Заврзан
.
—
Тако
су
ме
звали
откад
знам
за
се
—
рече
он
и
погледа
Заврзана
.
—
Па
шта
си
рад
?
—
упита
харамбаша
.
—
Дођох
к
теби
,
па
шта
ми
наредиш
!
Видиш
,
богу
хвала
,
да
се
на
данашње
вријеме
не
оре
и
не
копа
.
Данас
ко
срца
има
мора
у
гору
!
...
—
А
што
остави
огњиште
?
—
Од
добрина
!
—
јекну
из
његових
груди
као
ветар
.
—
Побјегао
сам
да
главу
склоним
...
Турци
ми
побише
све
—
оста
ми
само
мајка
и
њешто
нејачи
.
Остасмо
:
они
да
јадују
,
а
ја
да
крвим
!
...
—
А
знаш
бар
по
имену
свога
душманина
?
—
упита
харамбаша
.
—
Турчин
!
...
Другог
имена
не
знам
,
а
и
што
ће
ми
!
...
Звао
се
он
Мујо
или
Мехо
,
Асан
или
Алија
—
мени
је
душманин
јер
је
Турчин
!
...
Зато
дођох
овамо
,
мислећи
да
вам
нећу
бити
на
одмет
...
Ја
се
надам
да
се
нећу
постидјети
!
...
Видело
се
да
се
допао
хајдуцима
.
Привикаше
са
свију
страна
:
—
Да
га
примимо
,
харамбашо
!
—
Нек
бар
Станко
има
пара
да
нас
не
буде
„
лијо
”
—
рече
Заврзан
.
—
Бога
ми
је
потешко
Станку
пара
наћи
,
он
пушком
коље
!
—
рече
Суреп
.
Та
Сурепова
реч
вредела
је
Станку
толико
колико
кад
би
га
и
гусле
певале
.
—
Лијепо
—
рече
Зеко
—
бог
ће
дати
да
и
мене
видите
у
окршају
!
.
.
—
Добро
,
соколе
,
примам
те
!
—
рече
харамбаша
.
Па
пошто
и
он
окуси
хлеба
и
соли
,
почеше
му
прилазити
хајдуци
и
љубити
се
.
Окретоше
шале
и
приче
.
Заврзан
се
журио
да
задовољи
радозналост
својих
другова
.
Причао
је
о
Станковом
мегдану
,
и
мада
је
то
заиста
јуначко
дело
,
опет
га
је
Заврзан
толико
окитио
да
се
чак
и
самом
Станку
учинило
да
прегони
.
—
Браћо
!
Људи
!
—
викао
је
Заврзан
одушевљено
.
—
И
ја
умем
гађати
!
...
И
сви
ми
умемо
гађати
,
али
онако
...
Говори
,
Сурепе
!
Та
,
проговори
,
онемео
!
...
—
Ти
говориш
за
десет
жена
!
—
рече
Суреп
,
а
сви
прснуше
у
смеј
.
Заврзан
ухвати
Станка
за
раме
.
—
Слушај
!
...
Слушај
само
како
брбља
!
Та
твоје
ће
јунашво
учинити
да
се
чак
и
Суреп
расприча
!
...
Зека
је
погледао
сад
једнога
сад
другога
.
Станко
му
је
од
првог
погледа
пао
на
срце
.
Дивио
се
поузданој
руци
и
сигурном
оку
...
Разгледао
је
,
заједно
с
хајдуцима
,
сребрњаке
и
јатаган
што
је
Станко
добио
и
дивио
се
изради
...
Заврзан
исука
јатаган
,
па
се
загледа
у
оне
шаре
исписане
по
њему
.
—
Зеко
!
—
рече
.
—
Чујем
.
—
Јеси
писмен
?
—
Јесам
,
у
длане
!
...
А
што
питаш
?
—
Мишљах
писмен
си
,
те
да
прочиташ
ова
турска
слова
.
Ја
мислим
да
овде
пише
име
бегово
.
Зека
се
наже
над
јатаган
,
па
показујући
прстом
срмали
шаре
рече
:
—
Ово
не
умијем
читати
;
али
погледај
ове
пјеге
,
њих
знам
.
То
је
хришћанска
крв
.
Дошло
доба
да
их
спира
погана
турска
крв
!
...
—
Дошло
,
богами
!
—
рече
Заврзан
и
махну
јатаганом
око
себе
.
—
Ала
је
згодан
!
...
Види
,
Сурепе
!
...
Суреп
се
одвојио
од
дружине
,
сео
на
једну
кладу
,
поронуо
у
мисли
,
па
и
не
слушаше
разговора
.
Кад
му
Заврзан
поднесе
јатаган
,
он
диже
главу
и
погледа
га
.
—
Шта
?
—
упита
.
—
Види
како
је
овај
јатаган
згодан
,
ево
мани
!
...
—
Ја
никад
џаба
не
машем
!
—
рече
Суреп
,
па
опет
саже
главу
.
Хајдуци
се
засмејаше
,
а
Заврзан
рече
:
—
Море
,
па
ти
и
људе
засмејаваш
!
...
Је
ли
,
Станко
?
...
Ма
,
чиме
нас
тако
омађија
?
...
Откад
ти
дође
међу
нас
,
и
Суреп
се
прођаволи
!
...
Суреп
само
одмахну
главом
,
као
да
би
хтео
рећи
:
Хајд̓
,
хајд̓
!
...
Брбљај
,
нек̓
није
речи
у
теби
!
...
И
опет
наста
шала
.
Отпочеше
јуначке
игре
...
Наста
права
граја
:
надскачу
се
Станко
и
Зека
.
Али
им
се
срца
разиграла
,
па
не
дају
један
другом
преда
се
.
Скокови
су
били
ужасни
,
али
скачу
један
другом
у
стопу
...
—
Људи
...
ово
је
слота
!
—
рече
Латковић
.
—
Слота
,
богами
!
—
И
ја
хтедох
скакати
,
али
...
боље
да
се
не
брукам
!
—
рече
Латковић
,
па
седе
.
—
Зеко
!
—
викну
Заврзан
.
—
Чујем
.
—
Хајде
прескачите
Клемпу
!
—
Ког
Клемпу
?
—
упита
Зека
наивно
,
а
сви
се
засмејаше
.
—
Онога
што
је
обесио
уши
,
па
седи
.
—
Па
зар
је
њему
име
Клемпо
?
—
Тако
га
мати
од
милоште
прозвала
—
рече
Заврзан
.
Смех
се
разлегао
по
дубрави
.
—
Ама
према
човеку
и
уво
!
—
рече
Латковић
.
—
Али
,
ти
завешче
један
,
куд
си
ти
пристао
?
...
—
Пристао
у
дружину
,
да
би
се
мало
насмејали
...
Зар
нисам
?
...
—
Јеси
,
јеси
!
—
привикаше
са
свију
страна
.
—
А
да
би
моја
шала
што
слађа
била
,
зато
си
ти
,
Клемпо
,
у
дружини
.
—
Боље
би
било
да
нам
штогод
причаш
него
што
којешта
дробиш
!
—
рече
Латковић
.
—
Па
не
браним
.
Баш
сам
оран
за
причу
.
Сколише
га
са
свију
страна
.
Он
седе
на
земљу
и
поче
причати
причу
о
једној
паметној
девојци
,
што
је
имала
крив
нос
...
Док
је
он
причао
,
Зека
је
једнако
посматрао
Станка
.
Нешто
га
је
вукло
к
њему
,
као
да
му
је
брат
рођени
.
Гледао
га
је
дуго
,
па
га
онда
повуче
за
рукав
.
—
Не
замери
што
ћу
те
питати
!
—
Шта
?
—
Јеси
ли
ти
јуче
ступио
у
дружину
?
—
Јесам
.
—
Је
ли
то
тебе
оцрнио
побратим
?
Станку
сену
око
и
букнуше
образи
чим
се
сети
Лазара
.
—
Откуд
ти
то
знаш
?
—
Казао
ми
воденичар
.
Све
ми
је
причао
:
и
како
ти
нијеси
крив
,
и
како
су
подметнули
и
закопали
ону
кесу
у
твоје
ђубре
...
А
то
су
све
,
по
жељи
субашиној
,
учинили
твој
побратим
и
неки
Маринко
...
—
Јест
.
Тако
је
и
мени
казао
.
Ама
ја
не
знам
откуд
он
то
све
зна
!
...
Да
не
греши
он
душу
?
...
Ја
бих
рекао
да
је
свему
крив
онај
несрећник
...
Али
,
ако
бога
има
,
платиће
ми
!
...
—
И
,
воденичар
вели
да
ће
ти
се
отац
и
кућани
много
намучити
.
Све
устало
на
њих
као
на
бијелу
врану
.
Све
се
склања
од
дома
твојега
као
да
у
њему
чума
мори
...
На
Станкову
душу
као
да
планина
паде
...
Јадни
његови
родитељи
!
Поштено
име
,
добар
глас
што
га
је
имала
кућа
Алексића
—
све
оде
!
...
Као
да
је
град
потро
...
И
сад
јадају
и
кукају
.
Нико
живи
не
чује
тугу
њихову
;
нико
не
верује
да
они
нису
ништа
криви
.
—
Ох
,
Лазаре
!
...
Лазаре
!
...
Ваљда
има
жива
бога
!
...
Зеку
то
гану
до
дна
душе
,
он
приђе
,
ухвати
Станка
за
руку
,
па
рече
:
—
Брате
!
И
мени
је
неправда
учињена
!
Мени
су
Турци
кућу
затрли
,
и
тешко
ми
је
!
...
Али
ми
бар
оставише
поштено
име
...
Твој
је
јад
гори
:
теби
хтједоше
узети
и
име
и
главу
...
Па
,
видећи
да
Станко
ћути
као
заливен
,
настави
:
—
Бог
ми
је
свједок
!
...
Твоји
јади
и
моји
су
,
јуначе
!
Изгубио
си
побратима
—
ево
га
!
...
Ја
ћу
ти
бити
и
друг
,
и
брат
,
и
...
све
!
...
Ко
је
теби
натрунио
,
и
мени
је
!
...
Хоћеш
да
се
збратимимо
?
...
Па
га
гледаше
оком
пуним
сузе
и
сјаја
.
—
Братство
примам
,
али
освета
је
моја
!
—
рече
Станко
,
пошто
га
је
неко
време
нетренимице
гледао
.
—
Ја
мислим
да
нема
веће
сласти
ни
среће
од
освете
!
—
И
примаш
братство
?
!
—
Примам
побратиме
!
Стискоше
руке
један
другом
и
пољубише
се
,
па
онда
дигоше
очи
к
небу
...
Ни
чули
нису
шале
Заврзанове
,
који
је
гору
засмејавао
...
Ноћ
се
спуштала
лагано
као
смрт
...
Харамбаша
викну
дружини
да
се
богу
помоли
.
Преста
шала
и
смех
.
Све
се
диже
на
ноге
и
стаде
по
реду
и
старешинству
.
Станко
принесе
харамбаши
жара
на
једном
иверу
,
а
овај
из
свог
јанџика
извади
зрно
тамњана
,
спусти
на
жеравицу
па
поче
кадити
себе
и
дружину
.
Молитва
је
била
топла
и
срдачна
.
Нико
не
би
рекао
да
су
ови
побожни
људи
горски
хајдуци
;
нико
не
би
рекао
да
је
сваки
своје
хајдуковање
запечатио
бар
по
једним
убиством
...
4
.
ПОТЕРА
Кад
свршише
молитву
,
заседоше
за
вечеру
.
Вечера
не
беше
богзна
каква
:
сира
,
хлеба
и
по
неко
парче
сланине
.
Али
су
је
они
вечерали
тако
слатко
као
да
су
у
дугу
дану
црну
земљу
превртали
.
Заврзан
не
може
бити
миран
,
стаде
задиркивати
Зеку
:
—
Ама
,
славе
ти
,
како
ти
је
то
име
?
—
Као
и
твоје
—
одговори
Зека
.
—
А
како
се
презиваш
?
—
Селаковић
.
—
По
презимену
бих
рекао
да
ниси
растао
на
једном
месту
...
—
А
ко
је
од
нас
и
одрастао
на
једном
месту
?
—
питаше
Зека
.
—
Нама
не
бјеше
суђено
мир
да
мирујемо
него
да
се
сељакамо
и
пребијамо
од
дрвета
до
камена
!
...
Сви
смо
ми
једна
својта
,
сви
смо
Селаковићи
!
...
Коме
је
од
вас
дјед
теменом
у
ову
земљу
ударио
?
...
Дед̓
,
реците
!
...
Никоме
!
...
Стари
ваши
,
као
и
ја
,
побјегоше
,
да
им
бар
цријева
не
крче
ако
зулум
морају
подносити
!
...
Зека
је
говорио
лепо
,
речито
...
Чисто
се
отимао
поглед
човеку
да
га
гледа
.
—
Тако
је
,
Зеко
—
рече
харамбаша
.
—
Тако
је
,
ја
!
...
И
кад
би
ми
ко
друкчије
тврдио
,
ја
бих
му
рекао
да
не
говори
истину
!
Мој
лијепи
брате
и
друже
,
Заврзане
,
утуви
то
па
се
не
подсмјевај
нити
моме
имену
пи
презимену
.
—
Охо
!
—
раче
Заврзан
—
па
ти
се
канда
љутиш
?
...
—
Не
,
живога
ми
бога
!
Ја
волим
шалу
исто
као
ти
и
ова
друга
браћа
.
Видјећеш
како
се
и
ја
умијем
шалити
усред
најљућег
окршаја
!
...
Ма
,
ово
ти
рекох
да
знаш
да
се
овијем
стварима
не
шали
!
...
—
Тако
је
!
—
повикаше
хајдуци
са
свију
страна
,
гледајући
с
неким
поштовањем
свога
новога
друга
.
Заврзан
се
мало
љутну
.
—
Бог
је
шалу
оставио
!
—
рече
он
.
—
И
ја
,
који
се
шалим
са
животом
,
што
је
најпрече
,
што
да
се
не
прошалим
с
надимком
!
...
И
,
најпосле
,
реци
ми
право
,
Зеко
,
шта
сам
ти
ружно
рекао
?
...
—
Ништа
.
Ништа
,
тако
ми
бога
!
...
Али
ја
мислим
:
сваки
човјек
има
своју
светињу
;
и
као
што
није
лијепо
смијати
се
човјеку
кад
се
Богу
моли
,
тако
исто
није
лијепо
смијати
се
светињи
.
Ја
немам
ништа
сем
овога
српскога
имена
—
немој
ми
се
њему
смијати
!
...
—
Нећу
,
брате
!
Ја
сам
те
само
питао
како
ти
је
крштено
име
,
јер
мислим
да
Зеко
није
крштено
.
А
ако
те
то
љути
,
нећу
те
више
никад
запитати
!
Вечера
прође
у
тишини
.
Нико
више
речи
не
рече
.
Сваки
је
премишљао
о
Зекиним
речима
и
давао
му
за
право
;
чак
и
сами
Заврзан
увиде
да
је
претерао
шалом
и
да
је
Зеко
био
у
праву
да
му
онако
каже
.
Месец
одскочио
с
копља
,
а
хајдуци
су
седели
и
ћутали
.
Док
рече
харамбаша
:
—
Ногићу
!
Смени
стражу
,
па
да
се
леже
!
...
у
млађега
поговора
нема
.
Ногић
скочи
хитро
,
махну
прстом
на
неколико
њих
,
па
тихо
и
нечујно
оде
с
њима
у
шуму
.
Кад
се
вратио
,
харамбаша
погледа
по
дружини
.
—
Станко
!
—
рече
—
метни
које
крупније
дрво
да
ватру
држи
.
Сад
,
јунаци
,
лаку
ноћ
!
...
И
спусти
се
на
земљу
.
Заповест
би
извршена
.
Хајдуци
полегаше
један
до
другога
.
Зеко
се
спусти
поред
Станка
и
пребаци
руку
преко
њега
.
Наста
тајац
.
Чуло
се
како
шушти
лишће
на
дрвећу
и
песма
цврчкова
;
мало
после
чуло
се
како
понеко
лако
хрче
...
Станко
се
загледао
у
небо
.
Месец
,
прилично
окрњен
,
уздизао
се
лагано
све
више
и
више
.
Станко
га
је
гледао
,
па
му
дођоше
неке
чудне
мисли
.
„
Благо
теби
,
месече
!
—
мислио
је
он
.
—
Ти
сад
све
видиш
и
све
знаш
...
Што
ли
нисам
нешто
зрака
твоја
па
да
се
вијнем
у
висине
и
да
се
спустим
у
низине
да
видим
моје
...
”
Па
као
настаде
нека
збрка
.
Он
промени
телом
и
створи
се
зрака
месечева
,
па
се
диже
право
над
дом
у
којем
је
света
угледао
.
И
срце
га
болом
заболе
.
Виде
,
понурене
крај
огњишта
,
две
седе
главе
како
сузом
из
очију
гасе
жеравицу
...
Чује
уздахе
њихове
,
за
које
је
свако
живо
уво
оглувило
.
Нико
их
не
гледа
,
нико
им
чак
бога
не
назива
...
И
гле
!
Више
није
зрака
него
опет
човек
.
На
очи
му
се
стаде
навлачити
магла
.
И
он
као
хтеде
оком
продрети
кроз
ту
маглу
,
али
она
постајаше
све
гушћа
и
гушћа
...
И
замота
старине
и
заклони
их
од
погледа
његова
.
Хтеде
се
дићи
али
га
нешто
привезало
за
земљу
и
нека
грдна
,
хладна
ручурда
обви
му
се
око
врата
,
као
змија
,
и
стаде
га
стезати
...
Свест
га
поче
остављати
;
чуо
је
само
како
нешто
лупа
у
коталцу
;
осећао
је
како
му
хладне
руке
и
ноге
...
и
зиму
око
срца
...
и
...
већ
више
не
може
ни
данути
...
Наједанпут
спаде
сав
терет
.
Зрака
месечева
проби
кроз
маглу
и
стаде
му
враћати
живот
и
свест
...
И
као
нека
топла
и
нежна
рука
,
паде
на
чело
његово
,
па
поче
загревати
и
срце
и
снагу
...
Он
отвори
очи
,
а
над
њим
Јелица
,
лепа
као
сунчев
зрак
,
румена
као
осмејак
зорин
...
Па
га
гледе
оне
лепе
очи
,
па
се
смешкају
она
румена
уста
...
„
Јело
!
...
Зар
си
ти
?
!
”
—
рече
он
.
—
А
она
климну
главом
.
Руку
метну
на
његове
очи
,
као
да
би
рада
била
трепавице
му
склопити
.
И
прошапута
(
то
је
баш
лепо
чуо
)
:
„
Спавај
!
...
”
Неко
га
удари
у
слабину
.
Он
се
трже
и
погледа
.
—
Устај
!
—
виче
Суреп
,
јер
то
он
беше
.
—
Зар
не
чујеш
колико
гавран
гракће
?
...
Он
чу
збиља
грактање
из
дубине
дубраве
.
Погледа
око
себе
:
све
беше
на
ногама
.
Скочи
,
у
тренутку
је
упртио
торбу
харамбашину
па
приђе
Сурепу
.
—
Је
ли
оно
прави
гавран
?
—
упита
стрепећи
,
јер
грактање
гавранова
не
слути
ништа
добро
.
—
Није
.
—
Ја
,
ко
гракће
?
—
Пријатељ
...
Јавља
да
се
спрема
потера
и
да
нам
знају
даник
—
рече
Јовица
Нинковић
.
Харамбаша
је
седео
и
премишљао
.
Наједанпут
се
диже
.
—
Ону
кладу
оданде
наваљајте
на
ватру
!
—
заповеди
он
.
Грдна
једна
клада
беше
недалеко
од
њих
.
Хајдуци
јој
притрчаше
и
,
док
длан
о
длан
,
она
већ
беше
на
ватри
.
—
Сурепе
!
—
Чујем
,
харамбашо
.
—
Зађи
овуд
по
селима
па
причај
како
је
на
Дреновој
Греди
даник
хајдучки
.
—
Добро
.
—
Јоване
!
...
Јовица
!
...
—
Ево
нас
,
харамбашо
!
—
Идите
у
Баново
Поље
.
Нађите
Бановца
и
кажите
му
:
у
недељу
,
која
прва
дође
,
доћи
ће
му
човек
и
донети
од
мене
поздравље
.
Што
будем
поручио
нека
уради
.
—
Добро
,
харамбашо
!
—
Ногићу
!
...
Ти
ћеш
остати
овде
и
вескаћеш
се
око
своје
куће
.
С
тобом
ће
остати
Станко
.
Ти
ћеш
му
у
свему
бити
на
руци
,
у
свему
,
разумеш
?
—
Разумем
,
харамбашо
.
Зека
корачи
.
—
Харамбашо
!
—
Шта
ћеш
?
—
Остави
и
мене
овдје
!
...
—
Што
?
—
Ја
сам
се
са
Станком
збратимио
:
рекосмо
погинути
један
за
другога
.
Хоћу
и
ја
да
му
будем
на
руци
!
...
Харамбаша
поћута
мало
,
па
рече
:
—
Добро
,
остани
...
Затим
се
окрете
Станку
:
—
А
теби
наређујем
да
Лазара
жива
ухватиш
,
па
да
му
ја
судим
!
...
Убити
га
не
смете
пошто
је
главе
на
вама
!
...
Ја
морам
видети
тога
угурсуза
што
тако
вешто
уме
подметнути
крађу
човеку
ни
криву
ни
дужну
!
...
Ама
да
му
влас
с
главе
не
полети
!
...
Ногићу
!
Ти
ми
одговараш
!
—
Не
брини
,
харамбашо
!
...
—
Ако
вам
до
зорова
дође
,
хајте
к
Церу
.
Ако
вам
штогод
устреба
,
јавите
се
коме
од
ових
људи
:
Бановцу
у
Бановом
Полу
,
Катићу
у
Глоговцу
,
Чоњаги
у
Салашу
,
Иванку
у
Клењу
,
поп
-Теши
у
Бадовинцима
,
Илији
Срдану
у
Прњавору
.
Свуда
ће
вам
се
дати
јела
и
пића
,
а
сваки
од
њих
известиће
вас
о
мени
и
дружини
.
Ако
ли
вам
помоћи
затреба
,
јавите
се
Деви
...
Онда
се
окрете
дружини
:
—
Спремајте
се
!
—
рече
.
—
Спремни
смо
!
—
Полази
!
Збогом
,
Сурепе
,
Ногићу
,
Станко
,
Зеко
...
Збогом
!
...
—
Збогом
пошли
!
И
за
неколико
тренутака
неста
хајдука
у
гори
.
Јован
и
Јовица
се
стадоше
праштати
.
—
Сад
ћете
!
—
рече
Зеко
.
—
Ваља
нам
стићи
дружину
...
Збогом
!
...
Дај
боже
да
се
видимо
...
—
Дај
боже
!
...
Они
се
изљубише
с
њима
,
докопаше
своје
шаре
,
па
замакоше
у
луг
.
Станко
се
замислио
.
Некако
му
је
чудно
изгледало
да
су
у
оној
подметнутој
крађи
помешани
Крушка
и
Маринко
.
Обујми
га
жива
жеља
да
сазна
како
је
то
било
,
те
стога
се
реши
да
сместа
иде
Деви
да
га
пита
.
Ногић
као
да
је
назирао
шта
мисли
Станко
.
—
Одавде
ћемо
мојој
кући
—
рече
он
.
—
Тамо
ћемо
се
склонити
...
—
А
зар
не
би
боље
било
да
одемо
до
Деве
?
—
прекиде
га
Станко
.
—
Не
,
соколе
!
Не
смемо
тамо
.
Па
и
шта
би
?
...
Дева
је
зверка
.
Он
никад
не
истрчава
.
Он
,
колико
чува
нас
,
чува
себе
двапут
више
.
Никад
харамбаша
није
отишао
њему
,
него
он
сам
дође
те
јави
,
ако
је
што
вредно
јавити
!
...
Ево
Сурепа
па
нека
каже
је
ли
тако
?
...
—
Тако
је
!
—
рече
Суреп
.
—
А
после
—
настави
Ногић
—
воденица
је
воденица
.
Ту
бахне
и
незван
.
Него
,
хајдемо
мојој
кући
,
па
ћемо
поручити
Деви
да
тамо
дође
.
Па
устаде
.
Станку
се
немаде
куд
него
се
диже
и
он
,
а
већ
Зеко
беше
готов
и
у
ватру
и
у
воду
са
Станком
.
Поздравише
се
са
Сурепом
,
док
тек
Зеко
рече
:
—
А
ватру
?
—
Шта
?
—
упита
Ногић
.
—
Зар
ћемо
је
оставити
?
—
Зар
ниси
чуо
да
је
харамбаша
рекао
да
се
она
клада
наваља
.
Он
никад
не
крије
свога
даника
,
а
сад
је
баш
рекао
да
се
клада
наваља
зато
што
нас
потера
гони
.
Хајд̓
!
И
разиђоше
се
...
Док
су
они
разговарали
,
шумом
се
кретала
потера
,
која
беше
пошла
да
их
тражи
.
На
челу
јој
беше
Крушка
,
на
коњу
,
и
Маринко
,
који
поскакиваше
поред
њега
.
—
Јесу
ли
далеко
?
—
пита
Турчин
.
—
Нису
,
ту
им
је
лагало
—
рече
Маринко
.
—
Моје
ме
око
никад
не
вара
!
...
Ти
си
ми
рекао
да
их
морам
пронаћи
,
и
ја
сам
их
нашао
!
...
Па
,
показав
руком
на
дим
што
се
лагано
дизаше
,
додаде
:
—
Ту
су
!
—
Опколите
!
—
заповедаше
Крушка
.
Чета
опколи
.
Полако
,
чисто
не
дишући
,
примицаху
се
они
ватри
,
која
поче
пробијати
кроз
грање
...
Кад
угледаше
јасан
пламен
,
Крушка
се
продера
:
—
Нико
да
се
није
макао
!
Предајте
се
!
Гора
одјекну
и
врати
му
речи
његове
.
Притрчаше
ватри
—
нигде
никог
!
...
—
Их
!
—
цикну
Турчин
и
ухвати
се
за
главу
.
—
Оба
ми
ока
,
ту
су
били
!
—
куне
се
Маринко
.
—
Ама
гдје
су
сад
?
...
—
Да
нису
у
заседи
?
!
—
рече
Маринко
и
чисто
зину
од
страха
.
То
их
све
опамети
,
те
се
почеше
повлачити
натраг
откуд
су
и
дошли
.
5
.
СИМА
КАТИЋ
Хајдуци
се
смејаху
потери
...
Прикривени
иза
једног
жбуна
,
гледали
су
како
потера
измиче
и
како
појединци
страхују
од
сваког
шушња
.
Да
су
могли
,
они
би
се
на
сав
глас
смејали
...
Смејали
би
се
највише
Маринку
,
који
као
пас
облеташе
око
Турчина
,
преклињући
се
да
их
је
ту
смотрио
...
Кад
се
та
жалосна
чета
изгуби
у
шуми
,
кренуше
се
и
хајдуци
.
Станко
се
задубио
у
мисли
.
Њему
као
да
поче
мало-помало
свитати
.
Он
се
поче
досећати
и
веровати
да
у
његовој
ствари
има
много
масла
Крушкиног
и
Маринковог
.
Само
није
могао
паметовати
зашто
су
они
на
њега
тако
мрзели
,
кад
им
није
натрунио
ни
колико
црно
испод
нокта
.
Ноћ
је
била
тиха
.
Бахат
њихових
ногу
одјекивао
је
.
—
Боже
,
ја
лијепе
ноћи
!
—
рече
Зека
.
—
Лепа
!
—
рече
Ногић
.
—
Шта
ли
сам
овакијех
ноћи
провео
сједећи
!
...
—
Сад
ћеш
и
више
.
Него
,
вала
,
имаће
се
кад
и
спавати
,
дуга
је
зима
...
Заћуташе
и
сваки
се
предаде
својим
мислима
.
Суво
грање
пуцало
је
под
ногама
њиховим
.
Овде-онде
зашушти
нешто
тихо
,
тајанствено
,
као
да
нека
невидљива
рука
барата
по
опалом
лишћу
.
Стигоше
пред
кућу
Ногићеву
.
Беличаст
дим
вио
се
на
баџу
и
ишао
право
к
небу
,
као
чиста
душа
праведникова
.
Ногић
закуца
на
вратима
.
Укућани
се
избудише
чим
разабраше
његов
глас
.
Дочекаше
их
да
веселије
бити
не
може
...
Жене
спремише
вечеру
и
хајдуци
вечераше
као
цареви
,
иако
вечераше
на
Дреновој
Греди
.
—
Марице
,
—
рече
Ногић
жени
—
узми
поњаву
па
нам
простри
у
качари
.
Жена
оде
да
простре
.
—
А
ти
,
Јово
,
иди
још
ноћас
Сими
и
јави
му
да
га
чекамо
овде
.
—
Хоћеш
ли
се
колико
бавити
,
бато
?
—
упита
га
Јова
.
—
Бавићемо
се
неколико
дана
.
Треба
да
свршимо
неки
посао
.
—
Јуче
су
се
спремали
у
потеру
за
вама
—
рече
му
брат
.
—
Знамо
ми
то
...
али
су
отишли
покуњене
главе
...
—
Кажу
,
због
неких
Турака
,
што
сте
их
побили
на
Журави
...
—
А
...
јест
!
...
Па
ако
,
нека
нас
терају
!
...
Него
,
ја
мислим
да
би
боље
урадили
да
мало
одспавамо
.
Жене
их
изуше
и
опраше
им
ноге
,
онда
хајдуци
одоше
на
легало
.
Наста
тајац
и
тишина
.
А
,
замало
,
све
усну
дубоким
сном
...
Зора
тек
почела
рудити
,
први
петли
запеваше
,
а
Катић
с
Јовом
бахну
пред
кућу
.
—
Где
су
?
—
упита
Катић
.
—
У
качари
—
одговорише
жене
.
Они
приседоше
мало
крај
огњишта
.
Сима
Катић
био
је
марвени
трговац
.
Родио
се
у
селу
Дворовима
у
Босни
.
Неправде
и
неприлике
крену
га
с
његовог
огњишта
,
и
он
пређе
Дрину
те
се
настани
у
селу
Глоговцу
...
Али
никад
није
могао
опростити
Турцима
,
нити
се
ма
једнога
тренутка
помирити
с
њима
.
Зато
је
напустио
мирни
ратарски
посао
,
па
се
машио
трговине
.
Ишао
је
од
села
до
села
,
бајаги
трговачким
пословима
,
а
у
самој
ствари
он
је
текао
пријатеља
и
зажизао
им
пламен
мржње
према
Турцима
...
Сваку
мртву
турску
главу
поздрављао
је
необично
весело
.
Радовао
се
њиховој
несрећи
—
јер
само
тада
он
је
био
срећан
.
Волео
је
хајдуке
,
те
синове
горске
,
те
одметнике
,
који
дутом
шаром
исправљаше
криву
Дрину
и
оштрим
јатаганом
делише
правду
земаљску
...
За
њих
је
он
давао
све
,
чак
и
само
спокојство
своје
.
Не
знам
како
да
је
уморан
,
требало
му
је
само
на
уво
шапнути
„
зове
те
тај
и
тај
хајдук
—
он
је
сместа
скакао
на
ноге
и
трчао
да
се
с
њим
,
као
с
рођеним
братом
,
изљуби
...
—
Је
ли
,
снахо
,
а
како
би
било
да
пробудимо
бату
?
—
рече
Јова
.
Марица
слеже
раменима
.
—
Нека
их
,
нек
спавају
мало
—
рече
Катић
—
уморни
су
.
—
Одох
да
му
јавим
—
рече
Јова
—
може
се
љутити
.
Замало
па
се
врати
и
позва
Симу
у
качару
.
Изљубише
се
братски
,
па
поседаше
.
—
Надао
сам
се
да
ћеш
ме
звати
.
—
А
зар
си
знао
?
—
упита
Ногић
.
—
Јавио
ми
је
Срећко
.
Него
,
алал
вам
вера
!
Оно
што
сте
на
Журави
урадили
—
вреди
царевине
.
—
То
је
овај
!
—
рече
Ногић
и
показа
на
Станка
.
—
Дакле
,
то
је
Станко
!
...
Ти
си
син
Алексин
!
!
...
Алал
ти
,
соколе
,
српско
млеко
које
те
одранило
!
...
Само
да
сте
видели
онај
лом
,
оно
тумарање
.
Што
је
год
чалму
носило
,
дигло
се
на
ноге
.
Ја
сам
сместа
разаслао
људе
те
јавио
Стојану
у
Ноћај
,
проти
у
Белотић
,
поп
-Теши
у
Бадовинце
,
Јанку
,
Авраму
,
поп
Раћи
...
свима
...
Ја
сам
им
јавио
да
вас
потера
гони
.
—
По
Деви
?
—
Јест
,
по
њему
.
А
он
ти
је
и
онако
понајзгоднији
за
те
ствари
!
...
Њему
је
то
док
другом
длан
о
длан
.
Онда
се
опет
окрете
Станку
:
—
Дакле
,
ти
си
Станко
?
...
О
,
брате
,
лома
си
начинио
!
С
колена
на
колено
причаће
се
о
твоме
јунаштву
;
и
,
кад
помену
твоје
име
,
они
ће
казати
:
то
је
онај
што
пушком
коље
!
...
А
још
да
знаш
каквог
си
зулумћара
скинуо
са
света
!
...
Ја
њега
најбоље
знам
!
...
Ако
друмом
путујеш
,
па
те
он
сретне
—
тешко
теби
!
...
До
његовог
ћефа
стоји
ти
живот
!
...
Тај
исти
Сали
-
ага
се
понекад
веселио
убијајући
људе
.
Јединца
у
оца
убије
само
зато
да
би
се
насмејао
!
...
Али
дође
и
њему
!
...
Нађе
се
чова
па
закла
из
пушке
!
...
Причам
ја
Стојану
,
а
њему
мило
.
А
тек
проти
Николи
!
...
Он
није
знао
шта
ради
од
радости
!
...
Знаш
шта
је
казао
?
„
Тај
Станко
”
,
вели
,
„
није
лопужа
!
”
Ја
сам
чуо
од
Деве
зашто
си
ти
отишао
у
хајдуке
!
...
Како
Дева
прича
,
тебе
су
обедили
ни
крива
ни
дужна
!
...
Станко
не
рече
ништа
.
Катић
настави
:
—
Ту
је
сплетка
коју
су
сплели
Крушка
,
Маринко
и
Лазар
.
Дева
каже
:
Крушка
је
плео
да
би
завадио
Црнобарце
,
Маринко
да
би
се
додворио
Крушки
,
а
Лазар
због
Севића
девојке
,
која
је
с
тобом
стојала
...
И
,
како
Дева
каже
,
Турчину
је
пошло
за
руком
.
Сва
Црна
Бара
пљује
на
дом
Алексин
...
Ја
сам
говорио
проти
Николи
из
Белотића
да
оде
до
попа
Милоја
дату
ствар
изравна
.
—
Па
шта
је
рекао
?
—
упита
Станко
.
—
Рекао
је
да
ће
ићи
.
—
Хвала
и
теби
и
њему
!
...
Али
није
потребно
...
—
Како
није
потребно
?
...
—
упита
Катић
.
—
Поп
Милоје
и
кмет
Јова
боље
познају
Алексу
Алексића
од
проте
Смиљанића
.
Што
да
њима
прота
говори
?
Алекса
Алексић
растао
је
с
њима
у
Црној
Бари
.
Па
кад
они
могу
поверовати
да
је
његова
кућа
лоповска
кућа
—
онда
нека
тако
буде
!
...
И
Станко
севну
оком
.
И
Катић
,
и
Ногић
,
и
Зека
видеше
нешто
ледено
у
томе
погледу
.
—
Али
...
—
поче
Катић
.
—
Немој
,
газда
Симо
,
о
томе
причати
!
...
—
пресече
га
он
.
—
Приче
ће
причати
шта
сам
ја
од
њих
порадио
!
...
То
рече
мирно
,
али
те
речи
зазвонише
страшно
.
Он
саже
главу
и
ућута
.
Наста
тајац
.
Нико
не
умеде
ништа
рећи
...
Ногић
,
као
домаћин
,
скрете
разговор
на
друге
ствари
.
Он
је
питао
то
за
овог
то
за
оног
.
Катић
је
одговарао
кратко
.
—
А
,
вере
ти
,
Симо
,
шта
се
оно
зуцка
као
да
су
Турци
поубијали
неке
људе
тамо
,
око
Београда
?
—
Истина
је
.
—
Па
кога
то
?
—
Палалију
и
Станоја
из
Зеока
.
—
А
што
?
—
Ђаво
их
знао
.
Зовну
лепо
луде
на
веру
,
па
кад
им
ови
дођу
,
они
их
посеку
.
—
Па
што
им
иду
?
—
Кнежеви
су
,
брате
.
Зове
га
,
Мисли
човек
,
каквим
послом
,
и
оде
.
А
кад
тамо
...
—
Чувајте
своје
главе
!
—
рече
Ногић
.
—
А
која
ми
је
вајда
и
да
је
чувам
ако
ми
је
суђено
!
...
Од
судбине
се
не
побеже
!
...
—
А
побеже
,
брате
,
ја
!
...
Не
иди
му
на
веру
,
веру
му
његову
!
...
Дођи
,
брате
,
к
нама
!
...
Гора
нам
је
и
отац
и
мајка
!
...
—
Та
већ
тога
ће
бити
!
...
Стојан
вели
:
ја
морам
најпре
моју
главу
заменити
.
А
прота
каже
:
ја
им
жив
у
руке
не
идем
.
Ако
ме
позову
,
ја
бирам
гору
!
...
—
То
је
паметно
...
И
тако
говори
виђенијим
људма
.
Боље
је
скинути
сто
турских
глава
него
да
падне
једна
хришћанска
!
...
Њих
је
