,да
на
тај
начин
мало
утиша
управо
искидане
живце
своје
.
И
таман
везир
довршиваше
последњи
дим
и
већ
беше
заустио
да
викне
:
„
коња
“
!
па
да
изјаши
на
губилиште
—
кад
се
врата
на
одаји
полако
отворише
а
у
собу
полако
уђе
верни
Реџеп-ага
.
Је
ли
све
спремно
Реџепе
?
—
упита
га
везир
,
како
га
угледа
с
врата
.
—
Имамо
новост
,
светли
везире
—
примети
Реџеп
ага
,
клањајући
се
дубоко
.
—
Новост
!
Везир
се
прену
.
—
Какву
новост
?
—
Шта
је
.
—
Мезулџија
с
Порте
,
светли
везире
.
Везир
устаде
.
—
Сад
?
—
Откуда
баш
сад
.
Шта
носи
?
—
Арзи
Махнар
.
—
Који
је
мезулџија
?
—
Нов
—
светли
везире
;
нов
;
с
тога
и
дођох
сам
да
га
пријавим
.
Чудно
ми
пада
...
Везир
махну
руком
нестрпљиво
—
Шта
ти
пада
!
.
.
у
осталом
...
.
где
је
мезулџија
?
—
Ево
га
у
арзи-одаји
.
Кад
се
види
књига
,
све
ће
се
знати
.
А
ја
бих
и
њега
пропитао
.
—
Дај
га
овамо
—
рече
везир
журно
и
узе
нестрпљиво
ходати
одајом
.
—
У
собу
уђе
висок
,
још
млад
човек
,
сувоњав
,
коштуњав
,
веома
црне
масти
,
с
повеликим
јагодицама
,
с
великом
испалом
јабучицом
на
дугачком
врату
.
Обучен
је
био
арнаутски
.
У
руци
унесе
повелику
кесу
од
уштављене
коже
.
Како
уђе
,
он
удари
дубок
темен
везиру
.
—
Откуда
момче
?
—
упита
га
везир
,
гледећи
му
право
у
очи
.
—
Из
Стамбола
—
одговори
мезулџија
кратко
и
опоро
.
По
првој
речи
везир
познаде
да
пред
њим
не
стоји
Турчин
.
—
Ти
ниси
Турчин
—
рече
му
везир
,
готово
с
презрењем
.
На
реч
:
„
ти
ниси
Турчин
“
,
мезулџија
спусти
на
земљу
своју
кожну
торбицу
,
управо
је
бацну
,
испрси
се
,
ступи
један
корак
ближе
везиру
,
десну
руку
мету
на
пусат
(
оружје
)
,
а
левом
се
пљосну
по
грудима
,
и
рапавим
гласом
изговори
ове
речи
:
—
Нисам
Турчин
,
али
сам
Курд
!
Три
пут
бољи
муслеманин
од
многих
Турака
!
Ово
мало
речи
било
је
изговорено
с
таким
нагласком
,
с
таким
убеђењем
,
с
таком
вером
у
истинитост
онога
што
се
говори
,
с
таком
силином
,
да
му
речи
излетеше
из
уста
као
одапета
стрела
,
тако
да
везир
чисто
осети
,
како
му
преко
лица
пређе
топла
струја
ваздуха
,
истиснута
из
снажних
груди
говорникових
.
Кад
је
мезулџија
рекао
да
је
Курд
,
везир
погледа
на
Реџеп
агу
,
који
брзо
изађе
,
а
везир
се
обрте
мезулџији
:
—
Полако
,
видећемо
,
рече
везир
.
Везир
већ
није
више
мешао
подругљивост
у
свој
говор
;
на
против
,
у
његовим
последњим
речима
огледала
се
пуна
озбиљност
,
па
чак
и
срдачност
.
—
Курдистан
је
најлепши
алем
у
круни
пресветла
падишаха
—
додаде
везир
,
као
да
се
трудио
да
заглади
неспретност
својих
првих
речи
.
Везир
упита
мезулџију
,
кад
је
из
Цариграда
.
—
Овај
каза
.
Везир
затражи
писмо
с
Порте
и
мезулџија
домаши
торбу
,
наслони
је
на
пусат
,
откључа
катанац
и
развеза
ремене
,
па
извади
велико
,
запечаћено
писмо
и
пружи
га
везиру
.
Сем
тога
он
извади
још
и
пуну
шаку
других
писама
и
узе
их
загледати
.
Отварајући
своје
писмо
,
везир
га
упита
:
каква
су
му
то
друга
писма
.
Мезулџија
одговори
да
су
то
приватна
писма
на
поједине
београдске
Турке
,
од
њиних
пријатеља
и
родбине
.
Молили
га
,
да
понесе
и
он
је
примио
.
Везир
узе
од
тих
неколико
писама
и
стаде
их
загледати
.
Разна
хартија
,
разно
мастило
,
разни
рукописи
,
разни
печати
.
Он
узе
разгледати
адресе
на
тим
писмима
.
Све
су
то
били
угледни
и
познати
Турци
београдски
,
на
које
писма
гласе
.
Било
је
и
неких
официра
из
гарнизона
.
Треба
позвати
те
људе
да
им
се
предају
писма
и
да
виде
ко
им
то
пише
,
и
је
ли
то
доиста
рукопис
њиних
пријатеља
и
рођака
.
Везир
удари
длан
о
длан
,
у
одају
утрча
црнац
.
Разгледајући
писма
,
везир
рече
:
„
Викни
ми
одмах
Кара-Фазлиагу
.
Али
одмах
!
“
У
тај
мах
у
собу
уђе
тефтердар
Реџеп-ага
и
с
њим
један
јузбаша
.
Он
је
био
Курд
пореклом
,
а
Реџеп
га
доведе
по
жељи
везиривој
да
говори
с
мезулџијом
и
да
га
мало
пропита
да
види
да
ли
је
доиста
Курд
.
—Ах
,
ево
једнога
од
твојих
земљака
—
рече
везир
мезулџији
.
Овај
се
окрете
,
и
кад
виде
јузбашу
за
собом
,
човека
,
кога
одмах
по
изгледу
познаде
да
је
Курд
,
он
га
ослови
:
„
Јесмо
ли
једна
кост
?
“
Међу
њима
се
отвори
разговор
.
Јузбаша
га
је
питао
одакле
је
,
где
му
је
завичај
у
Курдистану
,
кад
је
из
домовине
,
којим
је
путем
дошао
из
Цариграда
?
и
т
.
д
.
Мезулџија
је
на
све
давао
тачне
,
јасне
одговоре
.
Дође
и
бина-емин
,
стар
човек
,
с
дугом
седом
брадом
.
Кад
му
показа
везир
писмо
;
старац
га
прими
уздрхтаном
руком
,
брзо
извуче
наочаре
и
принесе
писмо
носу
.
Руке
му
почеше
дрхтати
,
наочари
се
замаглише
;
старац
узме
љубити
писмо
:
„
од
сина
,
од
мога
сина
,
од
јединца
мога
,
светли
везире
“
—
рече
старац
узбуђено
.
—
А
!
од
њега
,
а
познајеш
баш
да
је
од
њега
.
—
Ах
,
како
не
бих
познавао
;
његову
руку
зар
да
не
познам
!
У
хиљаде
бих
је
познао
.
И
старац
опет
узе
љубити
писмо
.
Овим
је
развејана
и
последња
сумња
:
никакве
двоумице
више
није
могло
бити
,
да
је
писмо
истинско
,
да
је
доиста
с
Порте
.
Везир
га
је
већ
био
прочитао
местимице
.
Сад
заповеди
свима
да
изиђу
у
другу
одају
,
а
задржа
само
Реџеп-агу
.
XXИВ
Тајанствени
нестанак
.
Писмо
,
што
га
је
везир
добио
с
Порте
,
било
је
кратко
,
али
га
је
везир
опет
дуго
и
дуго
читао
,
загледао
и
показивао
Реџеп-аги
,
који
је
такође
зачуђено
у
њега
бленуо
.
Је
ли
то
само
обичан
случај
,
или
се
нека
виша
сила
у
то
меша
,
да
везирови
заробљеници
добијају
ненадну
помоћ
и
спасење
баш
у
оном
тренутку
,
кад
је
све
спремљено
да
изгину
!
Јутрос
онај
страховити
пуцањ
,
оне
рушевине
,
па
ножар
у
вароши
,
а
сада
ово
чудно
,
загонетно
писмо
,
које
стиже
баш
у
овом
тренутку
кад
је
требало
изводити
осуђенике
на
губилиште
!
Писмо
је
било
у
пуној
форми
,
с
потписом
великог
везира
.
У
њему
се
кратко
,
али
одлучно
и
непоречно
наређивало
да
везир
задржи
извршење
пресуде
над
својим
заробљеницима
,
док
у
Београд
не
стигне
портин
изасланим
Садулах-беј
,
који
се
већ
кренуо
из
Цариграда
и
који
ће
за
10—15
дана
бити
у
Београду
.
—
Ови
неверници
имају
чудну
срећу
—
примети
Реџеп-ага
.
Везир
диже
главу
и
дуго
је
гледао
у
Реџепа
ћутећки
.
—
Верујеш
ли
ти
у
ово
писмо
?
—
упита
он
на
један
пут
.
—
И
не
бих
му
веровао
,
али
није
ми
на
ино
.
—
Зар
не
мислиш
да
је
и
ово
каква
ујдурма
ноћне
браће
да
спасу
своје
заробљенике
?
—
Могуће
је
,
али
у
том
случају
они
су
морали
утицати
преко
Цариграда
;
јамачно
су
тамо
где
год
подметули
своју
полугу
,
којом
мисле
пореметити
и
изврнути
све
ово
што
је
овде
против
њих
спремљено
.
—
Онда
је
ту
јамачно
умешан
и
фанар
и
хетерија
и
цело
врзино
коло
разних
завереничких
дружина
.
Сви
се
они
сложе
и
скрде
кад
им
загрози
каква
истинска
опасност
.
И
баш
то
,
што
се
сад
толико
упињу
да
спасу
ове
заробљенике
највише
ме
утврђује
у
мисли
,
да
у
рукама
збиља
имам
њину
најбољу
узданицу
—
Црнога
Ратника
.
Кад
везир
номену
име
Црнога
Ратника
,
Реџеп-ага
се
чисто
трже
.
—
Боже
мој
,
шта
ли
је
било
с
мојим
мртвацима
!
У
овој
забуни
ја
сам
на
њих
и
заборавио
.
Били
су
смештени
у
старом
теферичу
у
близини
барутане
,
која
је
одлетела
у
ваздух
.
Пролазио
сам
туда
,
али
не
знам
,
не
сећам
се
да
ли
је
закачен
и
теферич
...
Ако
допусти
светли
везир
да
изађем
сам
,
или
да
пошљем
кога
да
види
шта
је
,
јер
ми
се
не
слути
најбоље
.
—
Откуда
ту
да
их
оставиш
?
—
упита
везир
мргодно
—
Па
ту
ми
је
било
најзгодније
.
Близу
је
мом
стану
,
а
стари
теферич
засебна
је
и
празна
кућа
,
где
су
се
мрци
најбоље
могли
склонити
.
—
Трчи
,
трчи
,
види
—
махну
главом
везир
.
Реџеп-ага
потече
,
али
се
на
вратима
сукоби
са
слугом
који
је
носио
неко
нисмо
везиру
.
Реџеп
познаде
да
је
писмо
од
Маре
,
и
заитересова
се
да
види
шта
је
,
с
тога
прихвати
нисмо
да
га
сам
преда
везиру
.
Он
га
жудно
отвори
.
Писмо
је
било
кратко
.
Маре
благодари
везиру
на
пажњи
,
што
је
данас
није
заборавио
.
И
ако
је
био
у
највећом
послу
и
забуни
,
он
јој
је
три
пут
јављао
шта
је
у
тврђави
,
шта
је
у
граду
,
известио
је
о
пожару
,
о
експлозији
барутане
и
храбрио
је
,
да
се
ништа
не
боји
и
да
за
њега
—
везира
,
—
нема
опасности
.
Даље
Маре
вели
,
да
је
она
мирна
и
предана
судбини
јер
је
у
мучној
школи
живота
стекла
непоколебљиво
уверење
да
ништа
крупно
ни
значајно
не
може
бити
без
воље
божије
.
А
где
промисао
свемогућега
одређује
путове
и
догађаје
ту
су
силе
и
жеље
људске
слабачке
и
ништавне
.
Ипак
,
она
моли
везира
да
јој
укаже
пажњу
и
,
ако
је
икако
могуће
,
да
вечерас
ма
у
које
доба
,
сврати
код
ње
у
харем
.
Као
узгред
,
она
му
је
на
крају
писма
јављала
,
да
је
разрешила
ону
шифру
коју
је
од
њега
добила
.
То
је
писамце
,
којим
Црни
Ратник
из
планине
храбри
своје
другове
у
затвору
,
да
не
клону
духом
и
да
се
надају
...
И
ако
је
био
сав
обузет
својом
неодољивом
љубављу
спрам
лепе
жене
:
и
ако
за
њега
није
могло
бити
веће
радости
,
но
кад
га
она
сама
зове
к
себи
у
харем
,
опет
зато
у
овом
тренутку
за
везира
је
било
најважније
оно
неколико
узгредних
речи
што
их
је
Маре
на
крају
додала
о
разрешеној
цедуљици
.
Везир
каза
Реџепу
шта
му
јавља
Маре
о
ухваћеној
загонетној
цедуљици
,
и
питао
га
је
шта
он
мисли
о
томе
.
Реџеп
слеже
раменима
и
оћута
.
Али
везир
је
изреком
захтевао
да
Реџеп
каже
шта
мисли
.
Он
поћута
мало
,
па
онда
рече
скромно
:
—
Право
да
кажем
,
господару
,
и
ја
мислим
да
је
Црни
Ратник
жив
и
здрав
гдегод
у
планини
.
—
Али
он
је
,
насигурно
,
био
у
оној
чети
што
је
код
Чачка
уништена
,
а
из
те
чете
сви
су
данас
у
нашим
рукама
,
остали
су
само
они
који
су
тамо
на
месту
побијени
,
али
и
њима
су
главе
поодсецане
и
амо
донесене
.
Жив
умакао
није
ни
један
,
па
од
куда
би
сада
Црни
Ратник
могао
бити
у
планини
!
!
.
—
А
да
ли
је
баш
тако
поуздано
,
господару
,
да
је
Црни
Ратник
био
у
тој
чети
?
—
Све
што
ми
је
дошло
до
руку
потврђује
ту
претпоставку
.
Реџеп
опет
слеже
раменима
,
а
после
кратког
ћутања
додаде
:
—
Опростите
,
господару
,
али
ја
треба
да
трчим
за
мојим
мртвацима
да
видим
шта
је
с
њима
.
Прошао
је
читав
сахат
,
а
Реџеп
се
још
не
врати
.
Везир
је
нестрпељиво
ходао
тамо
амо
по
одаји
,
а
душу
су
му
раздирали
чудни
и
помешани
осећаји
,
дерући
сваки
на
своју
страну
.
Млад
,
здрав
,
крепак
,
богат
,
на
врхунцу
своје
славе
,
одарен
свима
благима
земаљским
и
нештедице
обасут
милошћу
светлога
падишаха
,
овај
човек
опет
није
био
задовољан
,
а
у
овом
тренутку
осећао
се
скоро
несретан
!
Кад
би
га
упитали
са
чега
је
тај
осећај
,
он
вам
не
би
умео
рећи
.
Али
у
њему
је
живело
нешто
што
је
било
стални
извор
његове
сете
и
његових
душевних
трзавица
.
Он
је
носио
у
срцу
незадовољену
,
неумирену
,
гладну
љубав
,
и
то
је
помрачавало
све
његове
светле
радости
.
Он
је
тај
јад
осећао
као
оно
што
се
осећа
забоден
нож
у
срце
:
осећао
га
је
при
сваком
покрету
,
при
свакој
речи
,
при
сваком
уздаху
,
при
свакој
помисли
и
жељи
,
будан
као
и
на
сну
,
у
сред
бела
дана
као
и
у
по
бурне
црне
ноћи
...
А
да
ди
има
лека
тој
тешкој
бољи
?
Ох
има
га
,
има
,
и
он
је
тако
близу
!
...
Кад
би
лепа
Маре
изустила
само
три
слатке
,
три
свете
речи
,
које
он
њој
тако
често
понавља
,
а
које
су
код
ње
тако
скупе
,
свете
и
моћне
речи
:
„
Ја
те
љубим
“
.
Ох
,
кад
би
!
...
.
Из
ових
мисли
везира
трже
необично
,
убрзано
свирање
војничких
рогова
.
Свирано
је
на
узбуну
!
.
.
Шта
је
то
сад
?
Каква
је
голема
невоља
могла
нагнати
војничке
старешине
да
сад
у
сумрак
дувају
на
узбуну
,
сад
после
овако
несретна
и
бурна
дана
,
где
још
страх
,
брига
и
зла
слутња
обузима
сва
срца
!
.
.
Везир
је
био
и
пренеражен
и
ван
себе
од
љутине
.
Зашто
да
се
оглашује
узбуна
пре
но
што
је
њему
о
томе
јављено
.
Ма
шта
да
се
десило
,
он
је
ту
,
на
десетак
корака
,
те
се
увек
могло
прво
њему
јавити
,
овако
ова
узбуна
може
сад
направити
највеће
несреће
,
бацајући
нову
ватру
у
умове
,
који
су
и
иначе
већ
помућени
и
болесно
раздражени
услед
данашњих
ужаса
...
Звуци
узбуне
бивали
су
све
јаснији
и
ширили
се
све
даље
и
даље
.
Везир
журно
позва
послугу
,
али
у
нестрпљењу
он
немаде
кад
дочекати
је
,
зграби
сабљу
и
јурну
напоље
.
Мрак
се
већ
био
ухватио
;
везир
назре
пред
собом
кроз
помрчину
гомилице
јаничара
које
су
журно
трчале
тамо
одкуда
су
се
разлегали
гласови
узбуне
.
Заповедник
свите
везирове
и
неколико
везирових
телохранитеља
сретоше
га
.
Он
их
упита
шта
је
.
Нико
није
ништа
знао
.
Рекоше
само
толико
,
да
је
први
знак
узбуне
дошао
од
Сахат-куле
,
отуда
где
се
чувају
заробљеници
.
Везир
полете
у
том
правцу
,
али
га
срете
и
заустави
млад
јузбашија
.
Њега
је
био
послао
сам
Реџеп-ага
,
послао
га
је
да
извести
и
по
могућству
умири
везира
и
да
му
каже
шта
је
.
Међутим
он
сам
,
Реџеп-ага
,
остао
је
да
види
шта
то
може
бити
,
и
како
се
могло
десити
ово
чудо
.
Везир
није
могао
одмах
разабрати
шта
му
млади
официр
говори
;
он
је
чуо
речи
,
али
његова
свест
упорно
се
противила
да
схвати
прави
смисао
тих
речи
и
да
прими
као
факт
оно
што
оне
казују
.
Најзад
он
се
једва
разабра
.
Неочекивана
,
ненадна
новост
јављала
је
да
је
заробљеника
на
једном
нестало
,
да
су
се
ненадно
изгубили
,
као
да
су
у
земљу
пропали
.
Удвојене
страже
стоје
свуда
око
тамнице
,
једна
једина
тамничка
врата
стоје
закључана
и
притврђена
тешки
железним
полугама
;
тамница
је
изнутра
цела
и
здрава
,
ни
један
камичак
није
на
њој
повређен
,
све
је
у
реду
и
онако
како
је
било
,
само
је
једно
промењено
—
заробљеника
нигде
нема
!
Још
пре
два
сахата
они
су
били
ту
.
Начелник
страже
чуо
је
разговетно
њин
говор
,
звеку
њиних
ланаца
,
њино
кретање
,
али
на
једаред
њих
је
нестало
.
Кад
су
из
ашчинице
донели
котлове
да
им
се
подели
вечерњи
оброк
,
нашли
су
тамницу
празну
.
Ужас
је
спопао
све
стражаре
а
старешине
страже
пале
су
скоро
у
лудило
.
Преко
тридесет
окованих
заробљеника
нестало
је
,
изгубили
су
се
,
као
да
су
били
ситне
иглице
.
Како
?
куда
?
где
?
—
Памет
је
стајала
,
свест
се
помрачавала
и
начелник
страже
летео
је
као
безуман
од
угла
до
угла
,
грувао
ногом
у
тврде
зидове
тамничке
,
вичући
:
робове
ми
дај
!
Где
су
робови
моји
?
!
Сем
једних
јединих
врата
,
био
је
још
димњак
једини
излаз
што
из
тамнице
води
.
Али
прво
тај
димњак
је
тако
узан
да
кроз
њега
не
би
ни
дете
могло
проћи
:
а
друго
,
он
је
на
три
места
био
преграђен
дебелим
железним
решеткама
,
које
су
биде
недирнуте
.
У
крајњем
очајању
заповедник
страже
наредио
је
,
да
се
свира
узбуна
.
Одатле
то
јављање
узбуне
пренело
се
даље
и
раширило
се
по
целој
тврђави
.
Призор
је
био
страшан
.
Језиви
звуци
узбуне
из
танких
војничких
рогова
ужурбано
су
одјекивали
на
све
стране
.
Тако
исто
на
све
стране
буктали
су
спремљени
ватрени
знаци
,
који
су
били
намештени
на
највишим
кулама
и
грађевинама
по
тврђави
и
одређени
да
се
попале
у
тренутку
кад
тврђави
загрози
каква
велика
,
општа
опасност
.
Престрављени
становници
тврђаве
журно
су
закључавали
врата
и
ћепенке
,
али
,
гоњени
радозналошћу
,
опет
су
провиривали
и
с
уздрхталим
срцем
ослушкивали
шта
ли
се
дешава
напољу
.
По
ужурбуном
свирању
узбуне
,
по
упаљеним
сигналима
,
по
узмуваној
трци
војника
и
звеки
оружја
,
по
хрзању
изјаханих
коња
и
звучном
топоту
,
који
се
кроз
ноћ
разлегао
по
голој
калдрми
градској
,
по
престрављеној
вици
,
која
се
овда
онда
чуда
,
по
журном
затварању
тврђавских
канија
,
које
су
се
,
услед
ове
узбуне
,
пре
времена
закључавале
,
по
целој
овој
хуци
и
јурњави
кроз
мрак
,
изгледало
је
као
да
је
тврђави
дошао
суђени
час
,
као
да
је
опасност
ту
на
прагу
,
а
непријатељ
тек
што
није
напао
.
Нико
није
ни
слутио
да
се
цела
ствар
тиче
ненадно
несталих
заробљеника
и
да
је
сва
ова
узбуна
наперена
на
то
,
не
да
се
тврђава
од
нечега
брани
,
већ
да
се
похватају
одбегли
заробљеници
,
о
којима
нико
није
знао
ни
где
су
ни
шта
су
.
Наравно
,
онде
,
где
из
затворена
каземата
нечујно
и
неопажено
може
да
нестане
преко
тридесет
окованих
робова
,
ту
од
беде
није
далеко
и
ту
се
лако
могу
очекивати
и
свака
друга
чуда
!
Али
тек
за
сада
никакве
блиске
опасности
није
било
и
престрављени
обитаоци
тврђаве
могли
би
бити
спокојни
кад
би
знали
на
чему
је
ствар
управо
.
Дознав
шта
је
у
ствари
,
везир
прво
изда
наредбу
да
одмах
престане
са
свирањем
узбуне
и
да
се
попаљени
сигнали
одмах
погасе
.
Сам
пак
потече
тамници
,
јер
је
хтео
сам
својим
рођеним
очима
да
се
увери
о
чуду
,
које
му
је
изгледало
тако
невероватно
.
Сретајући
уз
пут
људе
,
везир
им
је
довикивао
да
ничега
нема
,
да
тврђави
не
прети
никаква
опасност
и
да
сваки
мирно
остане
на
своме
месту
.
Љут
као
рис
,
везир
стиже
каземату
,
где
још
нађе
стражу
у
пуној
опреми
и
заповедника
страже
како
у
очајању
косе
чупа
.
Ћутећки
,
везир
упаде
у
каземат
и
разгледао
је
пажљиво
сваку
стварчицу
по
њему
.
Ту
нађе
и
Реџеп-агу
,
бледа
и
престрављена
и
прође
поред
њега
без
једне
речи
.
Тек
пошто
је
све
прегледао
,
а
нигде
не
нађе
ни
трага
од
каква
насилна
проваљивања
зида
,
везир
застаде
пред
Реџепом
,
с
којим
се
понова
срете
,
и
упита
га
промуклим
гласом
.
—
Ага
,
шта
је
ово
?
Уздрхтаним
гласом
,
сав
потресен
,
Реџеп
ага
једва
промуца
:
—
Светли
везире
,
ево
моје
главе
,
ја
сам
роб
пред
ногама
твојим
,
али
моја
је
намет
мала
да
ово
разуме
и
оцени
.
—
Је
ли
ово
дело
људско
,
божије
или
ђавоље
?
—
рече
везир
очајно
.
Реџеп
покорно
пови
главу
:
—
Само
је
шејтан
могао
бити
савезник
злочинаца
у
овом
страшном
не
делу
—
рече
он
.
—
Па
сад
,
шта
ће
се
сад
?
—
рече
везир
забринуто
,
а
за
тим
додаде
журно
:
—
Је
ли
што
покушавано
?
Је
ли
изашиљана
стража
у
околину
?
Је
ли
од
све
муке
прегледана
тврђава
?
—
Памет
ми
се
мути
,
светли
везире
.
Наредио
сам
оно
,
што
ми
је
у
овој
големој
забуни
прво
пало
на
ум
,
изаслао
сам
војску
која
ће
опсести
тврђаву
и
мотрити
да
нико
не
промакне
ни
у
тврђаву
ни
из
тврђаве
.
Бегунци
не
могу
бити
далеко
,
они
нису
умакли
изван
тврђаве
;
они
се
јамачно
ту
негде
крију
,
брижљиво
преметање
свакојако
мора
их
наћи
.
И
ако
се
Реџеп
трудио
да
овим
утиша
везира
,
опет
га
је
тешко
било
умирити
.
Помишљао
је
како
ће
његови
противници
радосно
дочекати
ову
несрећу
његову
:
како
ће
му
се
посмевати
и
како
ће
тај
догађај
на
сто
начина
извртати
и
клеветати
.
Свака
така
помисао
палила
је
у
њему
необуздуну
срџбу
и
он
се
,
од
веља
јада
,
уједао
за
уснице
да
крв
просане
.
Кад
се
мало
прибра
,
везир
најстрожије
нареди
понова
да
се
са
свирањем
узбуне
престане
и
да
се
попаљени
сигнали
одмах
погасе
.
Затим
заповеди
,
да
кроз
тврђаву
у
накрст
прођу
добошем
који
ће
ударати
марш
на
спавање
и
позвати
све
грађане
да
мирно
спавају
,
јер
је
свуда
ред
и
тишина
,
нити
за
тврђаву
има
ма
одкуд
какве
опасности
.
Добошари
су
још
узгред
објашњавали
да
је
из
каземата
побегло
неколико
осуђеника
,
и
да
је
отуд
сва
ова
узбуна
,
да
би
њих
похватали
.
Поноћ
је
била
одавно
превалила
,
а
ова
узбуна
и
скаламутња
још
се
врзла
по
тврђави
и
тек
се
поступно
слегала
и
утишавала
.
Међу
тим
чаша
горчине
још
није
била
испијена
сва
до
дна
.
Поред
страшне
јаве
да
је
наједаред
ненадно
нестало
30
заробљеника
,
везир
је
имао
да
чује
још
једну
немилу
новост
да
је
у
оној
гунгули
нестало
и
телеса
помрлих
осуђеника
,
који
су
Реџепу
били
предати
на
чување
.
Но
Реџеп
није
дао
ни
поменути
да
,
је
тих
телеса
нестало
.
Он
је
тврдио
,
да
су
она
ту
но
да
су
претрпана
под
рушевинама
,
јер
се
при
експлозији
,
од
силовита
потреса
порушио
,
и
стари
теферич
где
су
мртваци
били
склоњени
.
Међу
тим
везир
је
тражио
да
му
донесу
макар
главе
,
у
крајњем
случају
,
макар
једну
главу
,
од
та
два
заробљеника
,
па
да
може
веровати
да
су
они
ту
.
Иначе
он
је
био
готов
да
верује
како
је
чак
и
у
то
умешан
страховити
прст
неуморне
ноћне
браће
.
Реџеп-ага
је
остајао
при
томе
да
су
мртваци
под
рушевинама
,
и
да
ће
их
он
наћи
,
чим
се
крвава
пољана
мало
раскрчи
.
Док
су
везир
и
Реџеп-ага
овако
нагађали
шта
ли
може
бити
,
везиру
су
по
његовој
наредби
,
свако
пола
сахата
долазила
извешћа
,
од
изасланих
патрола
,
којима
је
било
стављено
у
дужност
да
брижљиво
претресу
сваки
кутак
тврђаве
,
да
испитају
све
пролазе
,
сва
склонитија
места
,
а
нарочито
све
подземне
ходнике
и
пролазе
,
за
које
се
говорило
да
их
има
и
такових
,
који
издушују
чак
негде
тамо
далеко
изван
града
.
Сви
ти
извештаји
досада
су
гласили
одречно
,
неповољно
,
јер
су
сви
напори
патрола
остајали
безуспешни
.
Не
само
да
нису
наишле
на
осуђенике
,
но
чак
нису
могле
нигде
опазити
ни
најмањи
траг
њинога
бегства
.
То
је
све
бацало
још
у
веће
чуђење
.
Та
да
је
прошло
тридесет
лаконогих
зечића
,
па
би
од
њих
остао
какав
год
траг
,
док
је
овде
било
преко
тридесет
тешко
окованих
,
а
много
и
болесних
робова
,
на
сад
нигде
ни
трага
ни
јава
од
њих
,
као
да
су
некуд
у
небо
прнули
,
или
као
да
су
се
претворили
у
лаку
пару
,
коју
је
први
ветрић
неосетно
развејао
на
све
стране
.
Та
тајанственост
будила
је
страх
и
бригу
и
нехотице
изазивала
тешке
и
суморене
зебње
.
Као
оно
кад
се
заталаса
широко
море
,
те
покренуте
и
узнемирене
огромне
водене
масе
дуго
и
дуго
кипе
,
бурлају
и
ломе
се
и
ако
је
давно
и
давно
престала
бура
која
их
је
покренула
из
мрачних
неизмерних
дубина
морских
,
тако
је
исто
и
у
овом
узнемиреном
граду
покрет
узбуњене
и
престрављене
гомиле
још
дуго
и
дуго
трајао
,
и
ако
се
већ
давно
било
сазнало
да
за
тврђаву
нема
никакве
опасности
.
Зора
је
већ
давно
била
почела
рудити
,
а
узнемирено
становништво
београдско
још
је
бдило
,
прекраћујући
страшну
ноћ
,
прикладним
причама
,
из
блиских
и
далеких
прошлости
и
срчући
каву
за
кавом
из
бакрених
ибрика
,
који
се
нису
одмицали
од
огњишта
.
Мушкарци
су
још
уз
то
слатко
сркали
густе
димове
из
дугачких
чибука
од
пасјаковине
,
који
су
на
врху
носили
крупно
ћилибарско
зрно
.
Само
деца
што
су
била
поспала
,
а
иначе
све
,
и
мушко
и
женско
,
још
је
бдило
,
грчећи
се
једно
уз
друго
,
и
стежући
једно
друго
за
руке
,
кад
прича
седога
деде
почне
бивати
тако
страшна
да
се
и
одраслима
диже
коса
на
глави
.
Тако
је
проведена
та
ноћ
у
већини
српских
домова
у
Београду
.
Свет
је
био
узнемирен
и
свачија
су
уста
била
пуна
разговора
о
последњим
пригодама
.
.
Међу
тим
,
упаљени
крај
Београда
горео
је
целе
ноћи
.
Кроз
ноћну
тишину
овда
онда
чуло
се
крхање
и
треска
—
то
се
руше
и
падају
догорели
кровови
и
попуцали
зидови
појединих
већих
кућа
.
Малаксао
и
изнурен
и
телесно
и
душевно
,
везир
је
остао
на
ногама
још
дуго
иза
поноћ
.
Кад
се
стала
и
зора
примицати
он
оде
у
харем
,
где
нађе
Маре
још
будну
и
узбуђену
.
XXВ
Две
смрти
„
Живела
слобода
!
“
—
викнуо
је
Црни
Ратник
,
и
док
се
овај
узвик
још
хорио
кроз
студени
вечерњи
сутон
,
њега
је
нестало
у
мрачној
и
тајанственој
подземној
провалији
,
у
коју
је
сам
добровољно
скочио
,
само
да
не
падне
шака
крвожедном
Егбер-аги
и
његовим
јаничарима
.
То
је
било
у
сред
пусте
планине
и
ту
смо
се
последњи
пут
растали
с
овим
одважним
поборником
слободе
?
Шта
је
даље
било
с
њим
?
Да
ли
је
мрачна
каменита
провалија
,
у
коју
се
тако
очајно
ринуо
,
постала
његова
вечна
гробница
и
учинила
једном
за
свагда
крај
његовом
бурном
и
чудном
животу
,
као
што
се
најприродније
могло
мислити
?
Или
је
можда
ћудљива
судбина
и
овде
опет
умешала
свој
самовољни
прст
и
понова
га
отела
од
смрти
,
која
га
је
већ
била
обзинула
својим
леденим
чељустима
.
Чудновати
су
путови
судбине
људске
,
а
необична
су
средства
,
којима
се
Провиђење
служи
да
оствари
велика
дела
и
повесничке
замисли
своје
.
Широки
путови
,
обасјани
топлим
сунчаним
зракама
и
посути
мирисним
цвећем
личе
понајчешће
на
путове
рајске
,
али
врло
често
они
воде
у
мрак
,
пропаст
и
заборав
.
Путови
узани
,
непрокрчени
,
тавни
и
студени
личе
често
на
путове
што
у
пакао
силазе
.
Идући
њима
ви
се
спотичете
на
сваком
кораку
,
запињете
о
честе
препоне
,
газите
по
оштром
стењу
на
коме
остају
крвави
комади
искиданог
меса
вашег
,
као
што
на
оштром
трњу
остају
комади
подеране
одеће
ваше
,
али
често
баш
ти
путови
изводе
на
светлост
и
висину
и
доводе
до
славе
и
до
најслађе
среће
,
где
с
руком
на
срцу
,
мирне
душе
и
мирне
савести
можеш
рећи
:
ја
сам
свој
дуг
према
отаџбини
испунио
и
моја
трудба
није
била
без
успеха
за
опште
добро
.
Смрт
је
ћудљива
!
Она
понекад
закуца
на
врата
кад
јој
се
најмање
надамо
и
кад
је
ни
најмање
не
желимо
.
Она
често
насилнички
упада
у
наше
домове
баш
онда
,
кад
се
ми
спремамо
да
се
предамо
безбрижној
радости
и
ведрој
срећи
,
долази
дакле
кад
ми
желимо
да
је
на
сто
корака
од
нас
далеко
,
кад
је
проклињемо
и
тонимо
и
кад
само
име
њено
буди
код
нас
љуту
срџбу
и
изазива
шкргут
зуба
.
Али
лист
судбине
преврне
се
и
живот
стане
пред
нас
окренут
својом
мрачном
и
мрском
страном
.
Ми
тада
жудно
погледамо
смрт
;
чезнемо
за
њом
,
као
за
срећом
и
избављењем
нашим
:
вичемо
је
из
даљине
и
молбено
је
призивамо
да
похита
,
да
нам
што
пре
дође
;
ширимо
пред
њом
отворена
наруча
и
дозивамо
је
у
слатки
загрљај
.
—
А
она
,
ћудљива
пакосница
,
баш
тада
далеко
обилази
око
домова
наших
;
брижљиво
избегава
наш
сусрет
,
вечито
се
крије
од
погледа
наших
и
пакосно
нам
довикује
:
„
Живите
,
живите
!
Та
живот
је
тако
сладак
,
а
моји
пути
тако
су
далеки
!
Ја
одох
чак
на
другу
звезду
и
вратићу
се
тек
онда
,
пошто
прво
обиђем
и
посетим
многе
брачне
ложнице
,
и
породиљске
постеље
,
и
вереничке
гозбе
,
и
сва
друга
весела
места
где
ми
се
не
надају
и
где
ме
најмање
желе
!
“
„
Живела
слобода
!
“
—
и
Црнога
Ратника
нестаде
у
мрачној
провалији
.
С
почетка
је
осећао
како
брзо
пада
и
очекивао
је
сваког
тренутка
када
ће
треснути
о
тврду
стену
и
ту
сав
прснути
и
разбити
се
да
кост
с
коском
не
остане
заједно
.
После
примети
да
он
не
лети
слободно
кроз
ваздух
,
да
не
пада
у
празну
провалију
,
већ
да
се
котрља
или
управо
суља
низ
некакву
веома
стрму
и
веома
глатку
равнину
.
Но
и
то
није
дуго
трајало
.
Глатка
равнина
брзо
поста
рапава
и
он
је
сад
јасно
опажао
како
му
одећа
закачиње
о
шиљасто
стење
,
како
се
услед
тога
за
тренут
успори
његово
падање
,
али
одећа
се
кида
,
попушта
и
он
опет
лети
све
даље
и
даље
у
мрак
и
пропаст
...
Падајући
тако
,
Црни
Ратник
био
је
као
у
неком
бунилу
и
тегобној
несвестици
.
Из
тога
буновнога
стања
на
једном
га
за
тренутак
истрже
оштар
,
љут
бол
.
Рапава
стена
дерала
је
не
само
његову
одећу
већ
је
почела
одгризати
и
комаде
његове
коже
,
што
је
будило
неодољиви
бол
.
У
том
тренутку
кратка
расвешћења
Црни
Ратник
разговетно
је
сазнавао
,
да
је
у
наручју
смрти
и
да
је
ово
управо
умирање
што
он
сад
још
осећа
да
живи
.
...
„
Ја
умирем
!
Још
тренутак
два
а
од
мене
ће
бити
само
крвава
гомила
искидана
меса
и
поломљених
костију
...
Ја
умирем
!
...
Зар
се
овако
умире
?
...
Па
смрт
није
тако
страшна
“
!
...
У
истом
трену
,
кад
су
му
ове
мисли
сенуле
кроз
главу
,
Црни
Ратник
чу
некакво
шуштање
:
„
То
је
смрт
!
То
она
маше
својим
огромним
мрачним
крилима
“
—
мислио
је
он
...
Но
шуштање
је
бивало
све
јаче
и
паћенику
се
учини
као
да
од
некуд
пршти
нека
вода
и
као
да
га
та
вода
кваси
по
глави
и
по
лицу
.
На
једаред
страховити
пад
...
Он
удари
о
нешто
хладно
и
љигаво
,
глава
му
одскочи
и
силовито
тресну
о
стену
!
...
Нешто
пуче
;
несретник
осети
да
му
се
мозак
помери
и
окрете
у
лобањи
:
нешто
топло
бљуну
и
просу
се
из
главе
;
страдалник
једва
могаше
прибрати
мисао
:
„
Ово
је
смрт
!
...
Ово
се
мозак
просу
из
моје
размрскане
главе
.
“
За
тим
наста
мрак
,
мртвило
,
празнина
,
ништа
!
...
Недогледна
,
бескрајна
,
пуста
,
пешчана
раван
!
Горе
ведро
,
безоблачно
усијано
небо
;
доле
једнолики
жућкасти
усијани
песак
!
...
Као
горостасно
кристално
звоно
,
небо
се
у
даљној
даљини
наслања
на
бескрајну
равницу
и
слива
се
с
њом
у
једноставну
целину
.
Огроман
празан
простор
између
повијена
небесна
свода
и
равне
пешчане
пустиње
пуни
само
усијан
ваздух
који
игра
и
трепери
од
силне
јаре
,
што
бије
с
усијана
песка
.
На
сред
те
бескрајне
равнице
уздиже
се
једно
једино
дрво
—
усамљена
,
осиротела
,
горостасна
,
витка
палма
.
Под
њом
лежи
полеђушке
наг
Црнац
.
Снажан
нубиски
лав
,
накострешене
гриве
и
искежених
зуба
,
стоји
крај
оборена
црнца
,
Цржи
му
предњу
десну
шапу
на
прсима
и
гледа
га
својим
ужагреним
,
закрвављеним
,
страшним
очима
.
Високо
горе
,
у
плавом
ваздушном
мору
,
слободно
шестари
велики
крсташ
орао
,
потресајући
овда
онда
једва
приметио
својим
огромним
витим
крилима
.
Ова
вита
палма
,
овај
Црнац
и
лав
под
њом
и
онај
орао
горе
над
њом
то
је
све
што
се
види
у
овој
недогледној
равници
.
Иначе
на
све
стране
,
докле
год
око
може
догледати
,
нигде
живе
душе
,
нигде
ни
једног
јединог
предмета
,
ни
дрвцета
,
ни
жбуна
,
ни
брдашца
,
па
чак
ни
облачка
на
окупаном
,
ведром
,
јасном
небу
.
Бедни
,
беспомоћни
створе
,
јадни
Црнче
,
ти
што
овако
напуштен
и
заборављен
лежиш
у
сред
ове
бескрајне
пешчане
пустиње
—
ко
си
ти
,
откуда
си
и
каква
ли
те
тешка
несрећа
нагнала
да
се
одметеш
самац
у
ову
нему
пустош
,
где
ћеш
постати
плен
грабљивих
животиња
!
А
гле
!
Па
овај
црнац
то
је
он
,
сам
Црни
Ратник
—
бар
тако
он
мисли
!
Јес
,
то
је
он
!
Груди
га
тако
боле
!
...
То
је
с
тога
што
му
је
лав
у
груди
закопао
страховите
нокти
своје
...
А
сад
ево
слета
и
онај
орао
из
плавих
висина
,
силази
доле
,
пада
му
на
главу
и
својим
снажним
,
кукастим
кљуном
кљуца
га
прво
у
чело
,
па
после
и
у
чело
и
у
обадва
слепа
ока
.
Па
како
су
страшни
,
како
су
бони
ти
ударци
!
Паћеник
осећа
да
му
сваки
тај
удар
мозак
помера
.
Мозак
!
А
од
куда
у
њега
мозак
!
Та
он
је
мртав
!
А
зар
мртваци
имају
мозга
и
зар
тај
мртви
мозак
може
осећати
,
зар
он
може
болети
?
!
Или
он
можда
није
мртав
?
Али
онда
где
је
он
ово
?
Каква
је
ово
пешчана
пустиња
,
у
којој
је
поникла
само
једна
једина
палма
!
А
овај
страшни
лав
,
што
му
груди
раздире
и
што
га
овако
стреља
својим
крвавим
,
вампирским
очима
!
...
Он
се
упиње
да
прибере
своје
помућене
,
искидане
мисли
,
али
нека
тешка
магла
притискује
га
и
не
да
му
да
се
освести
.
На
једаред
прође
га
језа
:
—
Можда
ја
он
збиља
мртав
;
ова
недогледна
пустиња
можда
је
само
један
крајичак
пакла
.
У
овом
страшном
положају
можда
ће
он
вечно
трајати
.
Овај
лав
и
овај
орао
можда
су
мучитељи
његови
,
одређени
да
се
вечито
хране
његовим
месом
и
поје
крвљу
његовом
.
И
он
ће
тако
у
страховитим
боловима
трајати
чемерни
посмртни
живот
свој
,
ишчекујући
дан
страшнога
суда
,
када
ће
мртви
оживети
и
стати
понова
пред
лице
господње
,
да
приме
у
вечном
благовању
или
у
вечном
страдању
награду
за
дела
своја
...
...
Али
,
зар
је
он
један
једини
грешник
?
Зар
нема
других
несретника
,
који
деле
судбину
његову
?
Или
је
,
можда
,
и
ова
усамљеност
једна
казна
и
једно
проклество
,
намерно
удешено
,
да
страдање
паћениково
у
самоћи
буде
још
теже
...
...
Али
шта
је
он
могао
тако
тешко
згрешити
,
да
заслужи
вечно
мучење
!
Ако
је
и
било
грехова
,
зар
их
није
могла
искупити
врлина
вољна
умирања
за
род
свој
?
Могао
је
живети
у
миру
,
богаству
и
изобиљу
?
Сам
је
добровољно
изабрао
борбу
,
страдање
и
мучеништво
,
само
да
олакша
мањима
и
слабијима
од
себе
.
Једна
је
глава
—
и
он
је
није
жалио
;
један
је
живот
—
и
он
га
је
вољно
принео
на
олтар
отаџбине
.
Зар
ове
земаљске
врлине
на
небу
ништа
не
вреде
?
Зар
се
оваква
дела
на
суду
праведнога
и
свезнајућег
ни
у
шта
не
рачунају
?
Зар
су
појмови
о
добру
,
о
правди
и
врлини
,
о
заслузи
и
пожртвовању
са
свим
друкчији
на
небу
,
а
друкчији
на
земљи
?
!
И
ако
је
тако
,
како
и
по
чему
ми
можемо
знати
каква
треба
да
су
наша
дела
,
да
би
заслужили
вечно
блаженство
?
Где
је
то
откровење
,
које
би
људе
упутило
,
шта
треба
а
шта
не
треба
творити
?
!
Такве
су
се
мисли
ређале
у
памети
патниковој
,
али
ти
тренуци
прибрана
размишљања
бивали
су
веома
кратки
,
па
су
их
опет
замењивали
дуги
пропланци
таме
и
несвести
.
Колико
је
времена
провео
у
том
бунилу
и
мртвилу
,
Црни
Ратник
није
знао
.
Њему
се
тада
чинило
,
да
је
то
трајало
читаву
вечност
,
и
био
је
доцније
веома
зачуђен
,
кад
је
разабрао
да
све
то
није
заузимало
ни
добар
сахат
.
Борећи
се
тако
да
се
разабере
у
низу
магловитих
,
нејасних
привиђења
,
страдалник
на
једном
као
да
чу
неко
далеко
грактање
,
које
је
долазило
све
ближе
и
ближе
.
На
мах
густи
облаци
неких
крупних
тичурина
налетише
и
заклонише
небо
над
њим
.
Та
црна
јата
кружила
су
високо
у
ваздуху
,
гракћући
из
хиљаде
и
хиљаде
рапавих
грла
своју
злослутну
једнолику
песму
.
То
је
грактање
прво
било
промукло
,
непријатно
,
нејасно
.
Но
мало
по
мало
оно
је
постајало
све
разговетније
и
,
на
своје
велико
чуђење
,
страдалник
на
једном
примети
да
он
по
нешто
разумева
из
тога
грактања
,
које
му
је
сад
све
више
и
више
личило
на
људски
говор
.
На
једаред
од
некуд
удари
нека
јака
светлост
и
болник
отвори
очи
.
У
тами
,
која
се
ширила
на
све
стране
,
он
јасно
распознаде
три-четири
човека
с
великим
буктињама
у
руци
.
Ти
су
људи
говорили
међу
собом
турски
,
а
долазили
су
мрачним
ходником
,
који
се
пружао
на
десно
.
Црни
Ратник
разабра
сад
са
свим
разговетно
,
како
један
од
тих
људи
рече
турски
:
„
Станите
,
овде
има
некаква
вода
,
река
,
језеро
,
шта
ли
је
,
а
с
оне
стране
чује
се
као
да
неко
стење
и
јечи
.
“
Сад
му
је
већ
било
све
јасно
:
он
није
мртав
.
Мора
да
је
рањен
и
јако
угруван
,
јер
осећа
на
више
места
љуте
болове
.
А
они
људи
,
што
се
виде
онамо
у
мраку
с
буктињама
,
то
су
јамачно
Турци
,
који
су
нашли
улазак
у
подземну
провалију
,
и
пошли
да
траже
хајдуке
и
своје
људе
,
који
су
пропали
у
овај
амбис
.
Тако
је
и
било
.
После
страшне
хајдучке
погибије
на
вису
,
победнички
Егбер-ага
наредио
је
да
се
искупе
сви
мртви
и
рањени
хајдуци
и
да
се
сви
брижљиво
прегледају
.
Па
како
је
још
раније
био
издао
строгу
заповест
,
да
се
рањеници
не
убијају
,
а
уз
то
је
још
била
обећана
лепа
награда
свакоме
борцу
који
доведе
жива
хајдука
,
то
су
с
хајдучке
стране
били
мртви
само
они
,
који
су
убијени
у
самој
борби
—
сви
други
били
су
рањени
,
али
живи
.
Али
Егбер-ага
узалудно
је
тражио
међу
њима
Црна
Ратника
:
њега
није
било
међу
побијеним
ни
међу
рањеницима
.
То
је
јако
љутило
радост
победиочеву
и
смањивао
значај
његове
победе
.
Међу
тим
Егбер-ага
био
је
уверен
,
да
је
Црни
Ратник
био
у
оној
уништеној
хајдучкој
чети
,
па
кад
га
већ
нема
међу
мртвима
,
ни
међу
рањенима
,
онда
није
друго
,
већ
је
морао
бити
међу
онима
који
су
се
отисли
у
провалију
.
Егбер-ага
рођеним
је
очима
гледао
,
када
је
последњи
хајдук
сам
добровољно
скочио
у
провалију
,
само
да
не
падне
Турцима
у
руке
и
њему
бејаше
засело
у
главу
да
то
неће
бити
нико
други
до
Црни
Ратник
.
Кад
већ
није
био
сретан
да
га
жива
ухвати
,
победоносни
Турчин
желео
је
да
бар
добави
главу
прослављена
вође
.
С
тога
нареди
,
да
се
учине
покушаји
у
два
правца
.
С
једне
стране
покушано
је
да
се
веже
за
конопац
један
Турчин
,
па
да
се
спусти
одозго
у
провалију
,
да
види
,
је
л
колико
дубока
и
шта
је
доле
било
с
оним
несретницима
,
што
су
у
овој
мрачној
вртачи
нашли
гроб
свој
!
С
друге
стране
била
су
одаслата
два
одреда
,
у
свакоме
по
десетак
људи
да
обиђу
свуда
унаоколо
цело
то
брдо
и
да
потраже
неће
ли
гдегод
одоздо
у
подножју
брега
бити
какав
отвор
,
који
води
у
подземни
амбис
што
прогута
толико
људи
.
Спуштање
одозго
на
ужету
није
дало
готово
никакве
резултате
.
Човек
је
сишао
на
велику
дубину
од
преко
петнајест
хвати
,
распознао
је
траг
куда
су
несретници
падали
;
наилазио
је
на
комаде
подеране
одеће
и
на
окрвављене
стене
,
али
ништа
више
.
Под
њим
је
зијала
мрачна
бездана
провалија
,
чија
се
дубина
није
могла
тачно
одредити
,
али
је
по
његовом
мишљењу
била
огромна
.
Покушавао
је
да
бацне
камичак
,
али
његова
тутњава
губила
се
у
дубини
,
а
он
није
могао
одредити
колика
је
та
дубина
.
Покушавао
је
да
баци
упаљену
буктињу
,
но
она
се
увек
гасила
на
извесној
дубини
.
Викао
је
,
позивао
је
по
имену
несретне
Турке
,
који
су
нехотице
у
овој
амбис
стрмекнули
,
али
његов
се
глас
губио
у
мрачној
вртачи
,
а
нико
му
се
није
одазивао
.
Тако
је
најзад
овај
Турчин
морао
дати
знак
да
га
извуку
и
вратио
се
натраг
,
не
дознав
ништа
што
је
желео
дознати
.
Боље
су
среће
била
она
одељења
што
су
пошла
да
обиђу
брда
у
наоколо
.
Пошав
у
разним
правцима
,
ове
извиднице
брзо
су
се
спустиле
до
на
подножја
брега
,
па
су
онда
брижљиво
испитивале
сваки
кутак
,
сваку
шпиљу
и
јаругу
.
Држећи
се
приземне
брдске
косе
,
одељење
које
је
пошло
на
запад
имало
је
далеко
да
обилази
,
али
његов
вешти
вођа
,
судећи
по
земљишту
,
надао
се
да
ће
баш
с
те
стране
наћи
какав
отвор
,
ако
га
у
опште
има
.
И
није
се
преварио
.
После
дуга
тражења
они
наиђу
на
узану
пећину
и
почну
се
кроз
њу
провлачити
.
У
почетку
отвор
је
био
тако
узан
,
да
су
четвороношке
морали
улазити
.
Али
даље
пећина
се
све
више
ширила
док
се
најпосле
не
отвори
читав
подземни
ходник
.
Кад
су
Турци
стигли
на
улазак
ове
пећине
,
већ
је
била
ноћ
.
Но
они
се
не
хтедоше
враћати
натраг
,
већ
продуже
своје
истраживање
.
На
то
их
је
подбадало
и
обећање
командантово
о
великом
бакшишу
,
као
и
славољубље
војничко
,
да
баш
они
буду
ти
који
ће
уловити
страшнога
вођу
хајдучког
и
одвести
га
пред
ноге
светла
везира
.
Буктиње
су
биле
спремљене
из
раније
;
Турци
их
сад
упале
и
крену
даље
кроз
пећину
.
Испод
земље
Турцима
није
било
лако
разабрати
у
ком
правцу
иде
пећина
и
да
ли
их
ова
подземна
шупљина
води
баш
на
ону
страну
,
куда
су
они
желели
.
Но
они
су
упорно
ишли
напред
.
Пут
је
био
узбрдан
а
мокар
и
клизав
,
с
тога
је
напредовање
било
споро
.
Ипак
после
добра
пола
сахата
хода
,
Турци
чуше
из
даљине
нешто
што
им
привуче
пажњу
.
То
је
био
некакав
звук
,
налик
на
болно
стењање
.
Убрзаше
кораке
и
пред
њима
се
наскоро
указа
страшан
прозор
.
Крвава
слика
,
која
се
ту
шприца
,
морала
би
потрести
и
најсвирепију
душу
.
Три
човека
,
згрувана
на
једном
месту
направили
су
страхобну
гомилу
од
поломљених
костију
,
искидана
меса
и
источене
крви
која
је
све
прелила
.
Један
од
ова
три
несретника
још
је
био
у
животу
,
а
обадве
ноге
биле
су
му
издробљене
на
стотине
комада
.
Пребијене
,
испрскале
разголићене
кости
стрчале
су
високо
кроз
продерану
кожу
.
Несретник
је
тихо
цвилио
—
црна
душа
још
није
хтела
изаћи
из
раскомадана
тела
.
То
је
био
хајдук
из
дружине
Црна
Ратника
,
она
друга
двојица
били
су
Турци
.
Но
они
су
своје
муке
били
већ
измучили
.
Милосрдна
смрт
већ
их
била
примила
у
свој
хладни
загрљај
.
Један
од
јаничара
,
чујући
оног
патника
како
јечи
,
сажали
се
и
рече
својим
друговима
:
—
Овога
би
севап
било
убити
.
Они
му
одобрише
.
Он
извади
сабљу
и
у
три
ударца
одруби
му
главу
,
и
баци
је
у
своју
торбу
,
да
је
по
Егбер-агиној
заповести
понесе
.
После
овога
није
се
имало
шта
чекати
.
Претресу
изгинуле
,
покупе
оно
мало
ствари
од
вредности
што
се
код
њих
налазило
,
проберу
што
је
било
боље
од
одела
,
па
крену
даље
.
Загонетно
им
је
било
одкуд
да
нађу
само
тројицу
,
кад
их
се
више
омакло
у
страховиту
бездан
.
Они
су
сви
морали
падати
у
једном
правцу
,
пролазити
истим
фаталним
путем
и
свршавати
на
један
исти
начин
,
па
одкуд
сад
овде
само
ова
тројица
,
а
од
осталих
ни
трага
ни
помена
!
Извидница
је
ишла
све
даље
и
даље
,
док
најпосле
стигоше
до
некакве
воде
која
је
изгледала
као
читаво
подземно
језеро
.
Видели
смо
како
је
ту
Црни
Ратник
,
први
пут
после
страховита
пада
,
чуо
људски
говор
и
познао
да
ће
то
бити
Турци
који
њега
траже
.
Пасти
са
онаке
страховите
висине
,
проћи
кобним
путем
који
води
право
у
смрт
,
па
опет
остати
жив
и
дочекати
да
те
Турци
понова
стигну
,
нађу
,
ухвате
—
то
је
слепа
фаталност
од
које
се
кукавни
човек
узалуд
отима
.
Појава
Турака
чак
и
овде
у
овом
подземном
гробу
изазвала
је
код
Црна
Ратника
тај
мучни
осећај
да
га
гони
само
Провиђење
и
да
су
му
узалудни
сви
напори
за
спасење
.
С
тога
није
хтео
више
ни
помишљати
на
неки
отпор
и
одбрану
.
Предао
се
био
својој
ћудљивој
судбини
и
оставио
је
случају
,
нека
он
даље
одређује
шта
ће
бити
и
не
бити
.
Лежећи
тако
у
полу
буновном
стању
,
Црни
Ратник
осећао
је
на
неколико
места
по
телу
оштре
болове
и
знао
је
да
то
долази
од
убоја
.
Али
он
се
бојао
да
се
маши
руком
и
да
опипа
болна
места
,
стрепећи
да
ће
напипати
како
стрче
изломљене
кости
.
Мећу
тим
Турци
,
што
беху
приспели
до
подземна
језера
,
довијали
су
се
сад
како
ће
га
прећи
,
пошто
је
језеро
било
доста
дубоко
.
Најзад
довише
се
и
томе
.
С
десне
стране
,
по
окрајку
,
језеро
је
било
прилично
плитко
.
Они
покушаше
да
туда
пређу
,
и
то
им
пође
за
руком
.
И
ако
је
био
обучен
у
обично
хајдучко
одело
,
Црни
Ратник
се
опет
одликовао
од
осталих
хајдука
отменим
изгледом
,
друкчијим
држањем
и
целом
појавом
својом
.
С
тога
се
Турци
веома
обрадоваше
кад
ту
крај
језера
нађоше
човека
за
кога
се
држи
да
је
војвода
хајдучки
.
Одма
су
биле
предузете
мере
да
се
Црни
Ратник
подигне
одатле
и
да
се
упути
горе
команданту
војске
.
То
је
брзо
и
извршено
.
Један
део
извиднице
пође
дакле
да
отпрати
ухваћена
роба
,
а
остали
продуже
своја
истраживања
у
пећини
.
Заробљени
војвода
био
је
веома
малаксао
од
многе
проливене
крви
.
На
телу
је
имао
око
17
рана
,
по
најтежа
је
рана
на
потиљку
,
која
је
пресецала
кост
и
продирала
до
самога
мозга
.
Егбер-ага
био
је
у
великој
радости
кад
донесоше
новога
роба
.
Одмах
нареди
да
се
страдалнику
рана
привије
и
да
се
остави
до
поласка
на
миру
,
наравно
под
најјачом
стражом
.
Док
су
овако
горе
распоређивали
с
новим
робом
,
извидница
доле
у
пећини
продужила
је
своја
истраживања
и
нашла
је
и
све
остале
који
су
имали
несрећу
да
пропадну
у
овај
мрачни
подземни
гроб
.
Међу
њима
био
је
у
животу
само
још
један
Турчин
,
али
за
који
час
и
он
је
морао
свршити
.
Сви
други
били
су
већ
издахнули
.
И
тако
од
десетак
људи
,
које
је
прогутала
мрачна
провалија
,
изгинуло
је
све
сем
Црног
Ратника
.
Сем
њега
јединог
ћудљива
смрт
примила
је
равнодушно
све
друго
,
само
је
њега
упорно
одбијала
од
себе
,
њега
,
који
је
за
њом
нарочито
трчао
,
који
је
сам
добровољно
скочио
у
провалију
,
само
да
не
падне
Турцима
у
руке
,
да
не
понесе
страшно
име
роб
.
Али
сва
његова
отимања
била
су
узалудна
.
Смрт
га
није
примила
,
и
тешки
ропски
ланци
спутали
су
се
око
њега
.
Црни
Ратник
спасао
се
од
смрти
простим
случајем
.
Али
да
се
тај
случај
баш
њему
деси
—
он
је
у
томе
гледао
чудну
игру
ћудљиве
судбине
.
Провалија
,
у
коју
су
попадали
толики
људи
,
горе
се
почињала
једним
отвором
и
то
прилично
уским
.
Као
какав
левак
тај
се
отвор
пружао
доле
на
дубину
до
5—6
хвати
.
Ту
се
сад
тај
левак
делио
у
два
крака
,
десни
и
леви
и
тако
раздвојени
,
бежећи
све
даве
један
од
другога
,
ти
су
краци
ишли
до
самога
пода
,
доле
до
земље
.
Но
ту
је
излаз
био
сасвим
различан
.
Десни
крак
излазио
је
на
оштру
испупчену
стену
,
док
је
леви
водио
једном
језеру
и
то
управо
окрајку
тог
језера
.
Због
ових
разноликих
излазака
била
је
и
различна
судбина
оних
јадника
,
који
су
у
падању
ударали
левим
или
десним
олуком
.
Већина
их
се
омакло
десним
краком
и
они
су
се
сви
поразбијали
о
голу
стену
,
да
им
кост
с
коском
није
заједно
остала
.
Црни
Ратник
на
против
имао
је
срећу
или
несрећу
да
погоди
у
леви
олук
,
а
при
паду
ударио
је
тако
згодно
,
да
је
пао
у
језеро
управо
крај
саме
обале
,
на
место
где
је
вода
била
и
довољно
дубока
да
се
не
убије
,
и
довољно
јака
да
га
избаци
а
обала
опет
била
је
тако
близу
,
да
га
је
вода
одмах
при
првом
избацивању
са
дна
отпљуснула
на
камениту
сухоту
где
је
од
силна
потреса
и
удара
одмах
пао
у
несвест
.
Још
двојица
су
пропала
овом
истом
левом
страном
као
и
Црни
Ратник
,
али
они
су
обоје
зло
прошли
.
Један
је
био
одбачен
далеко
у
језеро
и
ту
се
удавио
,
док
је
други
ударио
у
саму
обалу
језерску
и
ту
се
на
оштрљастој
стени
управо
на
двоје
пребио
.
Тако
се
Црни
Ратник
чудном
случајношћу
спасао
од
једне
смрти
,
да
као
роб
падне
Турцима
у
руке
где
га
је
на
сигурно
чекала
друга
смрт
,
можда
много
страшнија
и
стиднија
но
ова
овде
у
подземној
мрачној
провалији
.
Тако
се
свршила
Егбер-агина
победа
над
хајдуцима
.
Кад
је
све
било
готово
,
победоносни
Турци
кренули
су
се
с
крвава
виса
,
који
је
видео
ретку
очајну
борбу
,
што
траје
док
не
падне
и
последњи
борац
.
Мртвим
хајдуцима
поодсецане
су
главе
и
у
триумфу
понесене
,
натакнуте
на
дугачка
копља
.
Рањени
хајдуци
покупљени
су
и
поведени
—
лакше
рањене
терали
су
;
тешко
рањене
носили
су
на
коњима
.
За
Црна
Ратника
спремљен
је
хат
самога
Егбер-аге
,
који
је
,
сем
свога
јахаћег
коња
,
увек
водио
у
поводу
још
по
два
добра
хата
као
резерву
.
Крупан
,
снажан
јаничар
усео
је
на
хата
агинога
а
полумртва
Црна
Ратника
узео
је
преда
се
и
придржавао
га
обема
рукама
.
Тако
се
дојахало
до
Чачка
.
Одатле
су
за
тешке
рањенике
спремљена
била
кола
,
да
их
све
спроведу
до
Београда
.
У
Чачку
је
било
прво
саслушање
над
Црним
Ратником
.
Испитао
га
је
сам
Егбер
ага
,
али
резултат
није
био
никакав
.
Заробљеник
није
хтео
говорити
скоро
ништа
,
а
није
управо
ни
могао
,
јер
се
још
колебао
између
живота
и
смрти
.
На
питање
је
ли
он
Црни
Ратник
,
одговарао
је
одсудно
да
није
.
Даље
није
давао
никаква
објашњења
и
ако
је
лукави
Егбер
све
покушавао
да
му
измами
ма
што
.
Из
Чачка
Црни
Ратник
пренесен
је
у
Београд
,
заједно
с
дружином
својом
.
Ту
су
сви
спутани
у
тешко
железо
и
бачени
у
подземне
тамнице
,
где
су
ишчекивали
даљу
судбу
.
Спремано
им
је
погубљење
,
а
шта
се
све
догађало
с
њима
и
око
њих
за
то
време
већ
смо
видели
.
Извршење
казне
ненадно
је
обустављено
,
услед
онога
чудног
писма
с
Порте
,
а
на
скоро
заробљеника
је
тајанствено
нестало
,
и
још
нико
није
знао
шта
је
с
њима
и
где
су
.
Међу
тим
,
као
што
смо
већ
видели
,
Црни
Ратник
је
још
раније
био
изнесен
из
тамнице
,
заједно
са
својим
верним
Бритвом
.
Реџеп-ага
их
нашао
обојицу
мртве
,
дигао
их
отуда
и
сместио
у
стари
теферич
,
убрзо
за
тим
била
је
бачена
у
ваздух
градска
барутана
,
а
том
приликом
порушен
је
и
стари
теферич
.
По
уверавању
Реџеп-агином
,
Црни
Ратник
остао
је
ту
под
развалинама
порушена
теферича
,
и
наћи
ће
се
чим
се
мало
распреме
рушевине
.
Бар
тако
је
тврдио
и
зајамчавао
пред
везиром
његов
стари
тефдердар
Реџеп
.
А
да
ди
је
баш
било
тако
како
старац
тврди
?
Њега
би
узалуд
даље
запиткивали
.
Он
је
једно
рекао
и
при
томе
ће
остати
.
С
тога
боље
да
га
и
не
питамо
но
да
се
вратимо
натраг
за
неколико
дана
и
да
видимо
шта
је
седи
Реџеп
радио
оне
ноћи
када
ће
сутра
у
јутру
одлетети
барутана
у
ваздух
.
Била
је
поноћ
.
Реџеп
је
седео
сам
у
својој
соби
и
пажљиво
читао
некакав
стари
,
пожутели
рукопис
,
брижљиво
увијен
у
меку
,
учињену
кожу
.
У
том
рукопису
било
је
упутство
о
употреби
неке
чудотворне
водице
и
Реџеп
га
је
прочитавао
још
једном
пред
што
ће
се
кренути
на
носао
.
Уз
то
почешће
је
загледао
у
сахат
,
видело
се
да
нешто
ишчекује
.
Кад
се
примаче
близу
један
час
по
поноћи
,
он
скочи
:
брижљиво
сави
рукопис
,
мету
га
у
недра
,
узе
под
мишку
некакву
малу
торбицу
од
мушеме
и
упути
се
у
башту
.
Та
башта
сучељавала
се
с
високим
зидом
који
је
опасивао
стари
теферич
—
велико
,
двокатно
здање
,
но
јако
опало
,
са
чега
је
сад
стајало
пусто
и
напуштено
.
На
високом
зиду
био
је
мали
капиџик
,
заклоњен
густим
жбуновима
зове
,
тако
да
се
на
дану
није
опажао
,
док
га
човек
не
би
нарочито
потражио
.
Но
Реџепу
мора
да
је
тај
капиџик
био
добро
познат
,
јер
он
,
онако
у
мраку
,
упути
се
право
њему
,
расклони
сплетене
гране
зовине
,
отвори
капиџик
и
упути
се
пустом
теферичу
.
У
мраку
ова
стара
кућа
изгледала
је
црна
и
мргодна
.
Све
је
било
немо
и
пусто
;
нигде
зрачка
,
нигде
каква
гласка
ни
јава
.
Реџеп
ага
онако
у
мраку
отвори
полако
врата
,
уђе
унутра
,
опет
закључа
врата
за
собом
,
па
се
пипајући
упути
дрвеним
степеницама
на
горњи
спрат
.
Ту
ага
уђе
у
пространу
одају
,
на
којој
су
прозори
с
поља
били
заковани
даскама
,
а
изнутра
застрти
дебелим
засторима
.
Тек
сад
опрезни
тефтердар
упали
своју
малену
лампу
,
која
је
на
све
стране
сипала
јаку
светлост
.
Пространа
одаја
засветли
као
да
је
у
њој
упаљена
читава
ватра
.
Јарка
светлост
обасја
чудан
и
језив
призор
.
У
једном
углу
,
на
здепаном
дрвеном
кревету
,
застртом
асурама
и
медвеђим
кожама
,
лежала
су
она
два
покојника
,
што
смо
их
једном
већ
видели
у
подземном
казамату
,
одакле
су
их
изнели
као
мртваце
.
Били
су
хладни
,
укочени
,
црни
као
земља
—
по
свему
прави
покојници
и
ни
код
једног
никаква
трага
од
живота
.
Реџеп
приђе
овим
покојницима
,
седе
им
чело
ногу
и
с
изразом
пуним
бола
и
туге
гледао
је
она
помодрела
,
земљана
,
мртвачка
лица
,
а
међу
тим
бејаше
извадио
свој
сахат
,
отворио
га
и
метуо
преда
се
на
кревет
,
као
човек
који
на
минуте
нешто
ишчекује
.
Док
је
стари
тефтердар
тако
седео
и
чекао
,
на
доњем
боју
чу
се
неко
шушкање
.
Не
потраја
дуго
,
а
одоздо
се
појавише
два
човека
.
Вукли
су
неке
гломазне
ствари
.
Прво
донесоше
два
велика
корита
и
наместише
их
до
кревета
где
су
лежали
мртваци
.
После
су
извлачили
редом
једно
за
другим
:
два
велика
котла
,
пуна
вруће
воде
;
велики
мангал
од
меди
(
бакра
)
пун
живе
жеравице
:
три
велика
овна
,
које
једва
угураше
горе
уз
степенице
и
од
којих
је
један
почео
тако
блејати
,
да
су
му
морали
натаћи
зобницу
на
главу
да
га
ућуткају
;
две
велике
учињене
медвеђе
коже
,
два
дебела
ћебета
уваљана
од
камилске
длаке
,
неке
печурке
,
лончиће
,
и
пуно
других
ситних
ствари
,
којима
обичан
човек
не
зна
праву
употребу
.
Све
је
ово
припремљено
и
унесено
ћутећки
без
гласка
и
без
једне
једине
речи
.
Само
овда
онда
Реџеп
би
управио
поглед
на
ова
два
нема
посленика
,
или
би
им
руком
дао
какав
знак
,
и
они
су
пословали
даље
,
као
да
потпуно
разуму
тај
„
немушти
језик
.
“
Кад
је
све
биле
спремљено
,
два
помагача
Реџепова
чучнуше
око
топла
мангала
,
јер
је
у
одаји
било
доста
хладно
.
Но
ага
даде
руком
знак
,
и
један
од
њих
узе
кожну
торбицу
,
што
је
Реџеп
бејаше
донео
,
отвори
је
и
повади
из
ње
разне
стварчице
,
које
пажљиво
поређа
по
једној
дасци
.
Ту
су
биле
неке
флашице
с
разнобојном
течношћу
,
кутијице
разне
величине
с
белим
и
црвенкастим
прашковима
и
пуно
других
ствари
,
а
између
осталог
и
један
мали
мехчић
,
какви
су
обично
мехови
за
духање
,
само
што
је
мех
био
метални
и
могао
се
склопити
на
четворо
.
Кад
је
све
било
спремно
,
наста
ишчекивање
.
Равно
у
два
часа
после
по
ноћи
Реџеп
даде
знак
те
мртваце
скидоше
с
кревета
и
положише
их
на
прострте
душеке
.
Тада
Реџеп
узе
стакоце
с
неком
црвенкавом
течношћу
и
истрља
покојницима
слепе
очи
,
заушњаке
и
жиле
око
врата
,
а
тако
исто
накваси
их
том
течношћу
испод
мишака
и
журно
је
трљао
док
сва
течност
није
била
упијена
.
После
тога
настао
је
кратак
одмор
,
а
након
десетак
минута
,
трљање
истом
течношћу
продужено
је
по
доњим
деловима
тела
;
нарочито
су
добро
истрљана
колена
,
жиле
у
прегибалима
,
листови
,
чланци
и
табани
.
Вршећи
ово
трљање
својим
снажним
рукама
,
Реџеп-ага
је
толико
притискивао
,
да
су
испод
његових
прстију
остајали
јасни
бели
трагови
.
И
гле
,
за
мало
па
се
истрљана
места
чисто
загрејаше
и
зацрвенише
,
би
рекао
да
у
мртвима
крв
почиње
понова
радити
.
Док
је
Реџеп
вршио
ове
операције
,
његова
два
помоћника
необичном
брзином
и
вештином
прихватише
се
друга
посла
.
Док
би
ударио
длан
о
длан
,
три
овна
била
су
заклана
и
крв
од
њих
ухваћена
и
сасута
у
спремљена
корита
.
У
ту
крв
,
још
онако
врућу
,
положе
обадва
мртваца
и
почну
и
њоме
трљати
по
целој
снази
.
У
ту
крв
било
је
још
досуто
прилично
топле
воде
и
неке
течности
,
чији
снажан
мирис
испунио
бејаше
целу
одају
.
Кад
су
страдалници
тако
добро
истрвени
,
њих
одатле
изваде
,
увију
их
у
