,да
се
склопе
и
да
је
занавек
прогутају
.
А
што
је
најстрашније
,
она
није
имала
куда
више
;
морала
је
својевољно
ући
у
јазбину
,
што
јој
тако
личаше
на
чељуст
у
аждаје
.
Ненадна
немоћ
као
да
јој
прикова
ноге
за
овај
избрежак
.
Окрете
главу
у
десно
и
поглед
јој
се
наново
заустави
на
узану
дубодолину
и
шумицу
,
иза
које
извирује
онај
малени
крст
од
жуте
меди
,
па
скромном
светлошћу
трепери
у
горској
сенци
.
И
тај
малени
крст
,
што
тако
светлуца
,
као
да
је
посматра
,
као
да
јој
шапуће
:
„
Зар
и
ти
?
“
Она
се
збуни
;
неко
неочекивано
осећање
разли
јој
се
по
целој
снази
,
па
се
и
нехотице
прекрсти
,
састави
обе
шаке
на
недра
и
дубоко
се
поклони
.
7
.
Као
неки
нејасан
зрачак
наде
лебдео
је
пред
очима
Хаџи-
Ђериним
,
докле
је
пртио
с
Милојем
кроз
узану
долину
и
манастирски
забран
,
што
их
заклањаше
од
уходљива
погледа
.
До
самога
манастира
нису
ни
једне
речи
проговорили
.
Обоје
су
били
и
сувише
занети
својим
мислима
.
Хаџи-Ђери
је
изгледало
као
да
је
сам
Бог
удесио
тако
,
да
Милоје
убије
отмичара
и
спасе
девојку
баш
из
оне
куће
,
с
којом
је
у
крвној
омрази
.
Радосна
слутња
,
да
је
настао
час
,
када
ће
,
помоћу
ових
двеју
најглавнијих
породица
,
измирити
оба
села
,
па
и
остала
,
што
пристадоше
уз
ова
,
чисто
га
је
озаравала
,
те
се
онај
суморни
и
замрачени
поглед
све
већма
разблаживао
уверењем
,
да
ће
ипак
доћи
дан
,
у
који
ће
благословити
измирену
децу
.
А
док
се
он
заносио
маштом
и
сновима
,
Милоје
је
ишао
за
њим
по
узаној
стазици
,
суморан
и
задубљен
у
оно
,
што
га
сада
очекује
.
Био
је
на
чисто
с
тим
,
да
му
сада
нема
више
повратка
у
село
,
ако
га
је
Суља
само
уочио
,
и
да
,
хтео
не
хтео
,
мора
оставити
мајку
и
све
,
па
се
потуцати
од
немила
до
недрага
по
беломе
свету
,
или
се
одметнути
у
планину
.
Ни
једно
ни
друго
није
било
баш
тако
лако
.
Од
овога
часа
за
њега
се
више
неће
наћи
крова
,
под
којим
би
могао
одахнути
бар
са
онолико
спокојства
,
с
колико
је
то
досада
могао
.
Али
у
колико
му
ова
мисао
не
избијаше
из
главе
,
у
толико
се
помаљала
и
друга
;
па
што
се
више
ближио
манастиру
,
та
га
је
мисао
све
јаче
и
јаче
захватала
.
Тамо
ће
,
без
сумње
,
затећи
и
Смиљу
,
коју
је
онако
ненадно
оставио
.
Нека
нејасна
страва
косну
га
,
кад
помисли
да
ће
се
њих
двоје
очи
у
очи
погледати
,
па
да
ће
,
можда
,
чак
и
разговарати
.
Тај
чудновати
осећај
,
што
би
се
у
њему
заталасао
на
ову
помисао
,
схватао
је
да
је
отуда
,
што
међу
њима
лежи
већ
толика
крв
.
Овога
пута
био
је
вољан
,
шта
више
,
он
је
потпуно
и
слепо
веровао
Хаџи-Ђери
,
да
Милана
није
убио
нико
од
Гагићевих
;
у
то
је
веровао
можда
и
зато
,
што
је
осећао
,
да
је
Хаџи-
Ђера
једини
,
који
га
може
заклонити
испред
турске
освете
;
али
то
није
све
.
Између
њих
лежи
још
много
крви
,
између
њих
стоји
крвава
мржња
,
која
се
распиривала
пет
година
,
која
је
пет
година
гутала
жртву
за
жртвом
,
па
зар
само
овај
случај
,
коме
се
ни
он
нити
ико
није
надао
,
да
је
утули
?
Та
њега
је
још
силније
кидала
љутина
баш
зато
,
што
се
све
тако
морало
десити
,
те
да
се
одмеће
од
куће
ради
ове
девојке
,
за
чији
спас
не
би
ни
прстићем
мрднуо
,
само
да
је
знао
,
е
Рамо
њу
носи
.
Мучен
оваквим
мислима
,
чисто
се
гризао
у
себи
,
а
десницом
,
која
му
је
једнако
почивала
на
силају
,
стезао
је
јабуку
од
свога
кубурњака
,
да
би
је
сву
у
прах
раздробио
,
само
да
је
могао
.
На
манастирским
вратима
дочека
их
духовник
,
који
баш
тога
часа
беше
свршио
Вечерњу
.
—
Како
је
детету
?
—
упита
Хаџи-Ђера
.
—
Добро
,
хвала
Богу
?
—
одговори
овај
,
—
Сад
се
сасвим
опоравила
.
Духовник
приђе
Милоју
са
осмехом
и
пружи
му
руку
.
—
Здраво
,
јуначе
!
Ти
осоколи
!
Милоје
се
збуњено
насмеши
.
—
Дамљан
вели
,
да
си
и
оног
другог
ровашио
.
—
Зар
Суљу
?
—
прену
Милоје
и
пажљиво
погледа
у
духовника
.
—
А
по
чему
зна
Дамљан
?
—
запита
у
исти
мах
Хаџи-
Ђера
и
заста
да
чује
.
—
Враћао
се
тамо
,
па
је
по
коњскоме
трагу
,
баш
на
савијутку
где
је
Суља
бегао
,
нашао
још
један
кубурњак
,
и
то
празан
.
Мора
да
му
је
рука
обрањена
,
па
га
је
испустио
.
—
Их
?
—
Љутну
се
Милоје
.
—
Што
га
не
згодих
боље
!
Сад
бих
био
миран
.
—
Не
брини
,
јуначе
?
—
одговори
игуман
весело
.
—
Данас
си
осветлао
образ
старим
Станковићима
,
а
за
оно
друго
лако
ћемо
већ
.
Хвала
и
узношење
игуманово
разгалише
суморне
мисли
младићеве
,
и
он
уђе
за
њим
у
ћелију
.
—
На
троножици
,
уза
сами
оџак
,
на
коме
трепери
ватрица
,
те
благом
топлином
загрева
ћелију
,
седела
је
Смиља
.
Овога
пута
Милоје
загледа
мало
дубље
у
ово
ведро
лице
с
двема
јамицама
и
пуначким
усницама
,
што
чисто
пламте
руменилом
према
тамној
коси
,
коју
је
,
због
ранице
на
потиљку
,
морала
расплести
,
те
јој
тако
расута
падаше
под
сама
колена
.
Нешто
од
пада
и
несвести
,
а
нешто
од
страха
,
што
га
је
претрпела
на
згаришту
куће
и
кад
се
отимала
од
Рама
,
лице
јој
је
дошло
блеђе
,
а
у
оним
ведрим
очима
,
што
су
онако
веселом
радозналошћу
гледале
,
сад
се
опажала
страва
.
Полудетињег
израза
сасвим
је
нестало
за
оно
кратко
време
,
а
место
тога
дошао
је
израз
већ
зреле
девојке
.
Милоје
збуњено
обори
очи
.
Би
му
некако
чудновато
у
близини
ових
расплетених
коса
,
што
су
као
црни
таласи
сенчили
жаркасто
лице
,
па
се
губили
испод
вита
струка
.
А
чим
су
они
ушли
,
она
је
скочила
с
троножице
,
те
их
,
по
обичају
,
дочекала
стојећки
и
смерно
.
—
Како
ти
је
,
ћери
?
—
запита
је
Хаџи-
Ђера
брижно
,
па
очинском
нежношћу
,
која
је
чисто
преображавала
оно
озбиљно
и
суморно
лице
калуђерево
,
ухвати
је
за
подбрадак
,
подиже
јој
главу
својим
очима
,
те
је
помилова
.
—
Сад
је
добро
!
—
прошапта
Смиља
и
пољуби
га
у
руку
.
—
А
рана
,
боли
ли
?
—
Мало
,
али
ми
је
отац
духовник
засуо
нечим
и
привезао
.
—
Не
бој
се
,
проћи
ће
већ
!
А
знаш
ли
ко
те
је
избавио
?
Девојче
се
мало
снеби
,
па
бојажљиво
погледа
у
Милоја
.
Милоју
удари
крв
у
образе
,
и
поче
нестално
зверати
на
све
стране
.
Чисто
би
побегао
,
само
да
може
.
—
Знаш
ли
?
—
понови
игуман
.
Девојка
нерешљиво
погледа
у
Милоја
,
који
сав
збуњен
скриваше
поглед
у
страну
,
за
тим
му
приђе
и
саже
се
,
да
га
у
руку
целује
.
Милоје
,
као
опарен
,
трже
руку
и
поцрвене
.
Обоје
стајаху
једно
према
другоме
збуњени
и
без
речи
.
Овај
тренутак
био
је
за
Милоја
толико
тежак
,
да
се
није
умео
наћи
.
Чинило
му
се
,
да
ће
сад
пропасти
у
земљу
од
неког
непојамнога
осећања
,
што
му
је
опхрвало
срце
и
душу
и
помутило
сваку
другу
помисао
,
осим
једне
која
га
ни
сада
није
оставила
.
Шта
ће
он
управо
овде
са
овом
девојком
,
коју
и
није
мислио
да
избавља
,
а
коју
не
би
ни
избављао
,
само
да
је
знао
да
је
она
?
У
њему
је
кипело
,
таласало
се
и
запљускивало
чудно
осећање
,
што
се
гибало
између
укорењене
мржње
,
коју
ништа
не
може
збрисати
,
и
неке
нејасне
туге
не
наспрам
ове
девојке
,
ни
према
њезиној
судбини
,
него
сасвим
онако
.
Он
је
осећао
тугу
,
што
се
поткрада
,
сам
Бог
зна
чега
ради
,
и
дође
му
још
мучније
и
теже
.
Поуми
да
се
час
пре
уклони
са
овога
места
,
па
да
бега
далеко
,
далеко
од
неприлична
састанка
,
али
један
изненадан
догађај
прикова
га
за
место
.
Баш
у
томе
часу
зачуше
се
напољу
неки
гласови
,
а
мало
за
тим
Смиља
врисну
и
полете
вратима
.
На
прагу
ћелије
стајала
је
њезина
мајка
,
усплахирена
и
рушна
.
Кад
су
јој
и
кћер
узели
,
она
се
,
као
ван
себе
,
винула
за
Турцима
,
што
су
откасали
,
па
је
трчала
за
њима
,
колико
је
душе
имала
.
Сила
очајања
удвостручила
је
њезину
снагу
,
али
коњаници
бејаху
још
бржи
.
Наскоро
ишчезоше
испред
њезиних
очију
,
али
она
на
то
и
не
гледаше
.
Летела
је
као
вихар
,
пентрала
се
као
дивокоза
,
докле
год
је
усугубљена
снага
подносила
,
а
када
је
већ
далеко
оставила
за
собом
село
и
дим
,
што
се
пушио
са
згаришта
,
срушила
се
у
снег
од
умора
.
Али
материно
срце
не
зна
за
умор
.
Прикупи
снагу
,
диже
се
,
па
,
плачући
и
наричући
,
загази
напред
.
Упутила
се
право
Руднику
,
и
Бог
зна
,
докле
би
тако
ишла
и
у
какву
би
се
урвину
сурвала
,
да
се
не
сукоби
с
Дамљаном
,
који
се
баш
тада
враћао
са
Суљиним
кубурњаком
.
Он
јој
је
казао
да
је
Смиља
спасена
,
а
она
;
као
без
душе
,
потрча
овамо
,
да
је
види
.
—
Најо
!
—
врисну
Смиља
и
полете
на
недра
мајчина
.
—
Чедо
моје
!
Мајкина
мученице
!
—
јаукну
старица
и
,
загрливши
је
,
грцаше
у
плачу
.
Игуман
се
смрачио
,
па
окренуо
главу
у
страну
,
да
прикрије
сувишан
потрес
,
што
се
на
лицу
огледа
,
а
Милоје
блене
у
ово
двоје
и
као
заливен
ћути
.
Тако
су
остали
неколико
тренутака
,
докле
игуман
не
приђе
,
те
их
благо
растави
.
Старица
је
већ
од
духовника
сазнала
,
ко
јој
је
спасао
Смиљу
;
те
,
кад
угледа
Милоја
,
који
се
већ
беше
повукао
у
крај
ћелије
,
па
отуда
зверао
,
како
би
се
уклонио
,
она
притрча
,
дохвати
га
за
главу
и
стаде
га
љубити
.
—
Сине
,
избавитељу
!
—
зајеца
,
а
плач
је
толико
загуши
,
да
више
није
могла
ни
прословити
.
Држећи
га
у
своме
загрљају
,
тресла
се
и
ридала
над
његовом
главом
.
Неколико
пута
покушао
је
да
се
извије
из
њезина
загрљаја
,
али
не
мога
.
Старица
укопчала
своје
руке
око
његова
врата
,
па
јеца
,
дуго
јеца
.
И
он
у
томе
часу
чудно
задрхта
.
Учини
му
се
,
као
да
га
захвати
и
понесе
силна
бујица
.
Она
потајна
туга
,
што
га
до
мало
час
само
дотицаше
као
таласић
,
што
се
тек
дотакне
стрме
обале
,
па
се
о
њу
разбије
или
устукне
,
запљусну
сада
као
набујали
вал
и
обујми
га
свега
.
Њему
се
учинило
,
да
се
у
часу
проломила
нека
устава
,
што
је
сметала
овој
тузи
,
да
се
као
бујица
разлије
,
да
га
свега
поплави
,
очи
му
се
наводнише
,
и
он
јој
лагано
одви
руку
од
свога
врата
.
—
Немој
,
мајко
,
не
коби
више
!
—
рече
,
па
је
пољуби
у
руку
.
Игуман
као
да
се
сав
озари
.
Очи
му
засјаше
дивном
нежношћу
и
не
мога
се
уздржати
,
а
да
га
не
пољуби
у
чело
.
—
Тако
,
јуначе
!
—
кликну
.
—
Тек
сада
си
довршио
добро
дело
!
Зар
није
тако
боље
,
ха
?
Милоје
само
погледа
у
свеже
Смиљино
лице
,
што
се
и
кроз
сузе
осмехивало
,
као
јутарња
ведрина
кроз
разбијене
облачке
.
И
стаде
му
чудно
,
како
је
имао
душе
да
досада
мрзи
ову
старицу
,
која
,
као
и
његова
мајка
,
пати
због
њихове
размирице
,
што
ће
их
најзад
затрти
све
,
и
овога
Божјег
анђела
,
који
би
пропао
,
да
не
беше
њега
.
Па
докле
је
тако
мислио
,
њему
се
чињаше
као
и
да
не
стоји
на
земљи
,
већ
да
лебди
у
ваздуху
,
а
у
души
му
наста
тако
лако
и
драго
,
тако
мило
,
да
би
у
овоме
часу
викнуо
из
гласа
свима
,
што
их
је
год
у
Моравцима
и
Дићу
:
„
Доста
,
људи
!
Што
да
нам
мајке
и
сестре
злопате
!
“
Понос
,
што
га
уздизаше
на
помисао
,
да
је
сачувао
образ
невиној
девојци
,
и
што
је
утро
сузе
једној
старици
,
занесе
га
свега
.
Не
једнога
Рама
,
него
да
сад
навали
цео
Рудник
,
он
се
не
би
препао
.
Сам
он
један
стао
би
пред
овај
праг
,
па
би
сузбијао
,
млавио
и
таманио
навалу
,
све
докле
не
би
малаксао
и
докле
се
,
као
прави
јунак
,
опхрван
ранама
,
пред
овим
прагом
не
би
срушио
,
као
и
његов
деда
,
кад
брањаше
лешину
свога
храброга
војводе
.
А
када
је
код
старице
одујмила
прва
навала
јадања
и
туге
,
игуман
је
поче
распитивати
о
свима
потанкостима
у
Дићу
.
Од
Смиље
није
ништа
сазнао
,
јер
је
још
била
у
заносу
,
кад
је
он
отишао
по
Милоја
,
да
га
амо
доведе
.
Сад
му
је
старица
испричала
све
:
и
како
су
однели
Јована
и
како
су
кућу
спалили
.
Хаџи-Ђери
се
сави
око
срца
,
кад
зачу
шта
је
било
с
Јованом
.
Он
је
врло
добро
слутио
,
да
Шаћир
неће
оставити
ствар
па
томе
.
Њему
се
Смиља
допала
,
због
ње
је
и
обедио
Јована
за
Миланово
убиство
,
па
кад
Јован
није
одао
где
је
сакрио
сестру
,
он
му
је
запалио
кућу
,
а
њега
,
као
убицу
,
однео
на
Рудник
.
Па
сада
,
кад
сазна
још
и
то
,
да
је
Рамо
убијен
,
а
девојка
сакривена
,
претуриће
дрво
и
камен
,
само
да
је
пронађе
.
Зато
се
није
смело
почасити
ни
часа
.
Ваљало
је
пожурити
,
да
се
девојка
склони
на
поуздано
место
.
Али
где
?
Да
је
склони
у
близини
Рудника
или
у
Ваљево
,
о
томе
није
смео
ни
помислити
,
јер
докле
је
год
досезала
Сали
-агина
власт
,
дотле
је
и
његов
побратим
Шаћир
-ага
жарио
и
палио
.
—
Ти
,
Смиљо
,
мораш
још
сада
отићи
одавде
.
Ето
,
Милоје
;
ти
си
јој
избавио
образ
,
па
ћеш
га
боље
и
сачувати
него
ико
,
зато
ћете
је
ти
и
Дамљан
одвести
.
—
Зар
да
је
одвојим
од
себе
?
—
заплака
старица
и
пригрли
девојче
,
као
да
би
је
хтела
заклонити
од
оних
што
ће
је
одвести
.
—
Неће
за
дуго
,
сејо
,
—
одговори
игуман
;
—
а
и
ти
се
мораш
још
сада
вратити
у
Дић
,
да
те
не
нађу
овде
.
Јер
ако
субаша
сазна
,
онда
нам
је
свима
ушао
у
траг
и
све
ће
пропасти
.
—
Тешко
мени
,
сињој
кукавици
!
—
зајеца
старица
.
—
Једно
труне
у
тамници
,
а
друго
да
ми
се
потуца
.
Међутим
,
духовник
је
већ
довео
Дамљана
,
за
чијим
силавом
блистаху
,
као
млеко
,
срмали
пиштољи
,
што
му
их
је
Милоје
поклонио
.
—
Е
,
хајде
,
Смиљо
,
у
име
Божје
!
—
рече
игуман
и
даде
јој
руку
,
да
је
целује
,
а
он
њу
пољуби
у
чело
и
благослови
.
—
А
куда
ћемо
?
—
запита
Дамљан
.
—
У
Зеоке
,
кнезу
Станоју
.
Поздравите
га
од
мене
и
кажите
,
да
ћу
му
скоро
навратити
.
Пред
сами
полазак
,
кад
се
Смиља
опрости
и
изви
из
мајчина
загрљаја
,
приђоше
Милоје
и
Дамљан
игумановој
руци
.
—
Благослови
,
оче
!
—
Бог
вас
благословио
,
децо
,
и
срећан
пут
!
—
И
опрости
ми
,
ако
сам
те
кадгод
што
увредио
;
ја
се
нећу
враћати
више
,
—
рече
Дамљан
и
саже
главу
,
да
прими
благослов
.
—
А
што
,
синко
:
зар
ти
је
додијало
у
нас
?
—
Није
!
—
одговори
Дамљан
.
—
Идем
у
Недића
дружину
.
Ваља
ми
,
оче
,
да
заслужим
ово
оружје
,
што
ми
га
Милоје
поклони
.
—
Зар
у
хајдуке
?
—
Ја
!
Додијало
ми
гледати
ове
покоре
.
—
Е
,
срећно
ти
било
,
синко
!
—
рече
игуман
,
па
,
пошто
га
благослови
,
пољуби
га
у
чело
.
—
Иди
,
али
чувај
српски
образ
,
а
просто
нека
је
оно
хлеба
и
соли
,
што
си
под
овим
кровом
појео
.
Сунце
је
тихо
залазило
за
врхове
усталасалих
гора
,
па
је
сетним
руменилом
надалеко
позлаћивало
сребрна
плећа
натуштеног
Рудника
и
магловити
вео
горостасног
Медведника
.
У
овој
злаћано-тамној
светлости
суморне
горе
и
мрачне
дубодолине
,
што
међу
горама
зјапе
,
као
страшни
амбиси
,
постају
још
мрачније
и
суморније
.
Тајанствене
сенке
,
што
се
у
склопу
усталасалих
гора
мичу
и
витлају
,
као
огромне
сеновите
сабласти
,
часом
се
рашире
,
а
часом
нестају
испред
последњег
руменила
,
које
кроз
беличасте
облачке
овде
онде
на
западу
пробија
.
А
лаки
сумрачак
,
што
се
постепено
разилази
из
ових
долина
,
диже
се
у
висине
,
па
захвата
подножја
и
плећа
горска
.
Сунчево
руменило
гаси
се
полагано
и
још
само
затрепери
,
као
златан
талас
,
по
врховима
рудничких
планина
,
што
се
једна
изнад
друге
уздижу
.
Сребрни
врхови
блеснуше
још
једаред
у
позлати
светлости
која
је
заходила
,
а
онај
сумрачак
запљусну
,
прели
их
својом
тамнином
,
па
одједном
утону
све
у
мрак
.
Огромне
планине
,
увијене
тамом
,
суморне
и
неме
,
тек
по
који
пут
зашуме
дугим
шумором
.
То
је
северни
ветар
,
што
дере
кроз
густо
грање
горских
грмова
и
навлачи
тамне
облаке
,
да
на
планинским
плећима
отпочину
.
Хаџи-
Ђера
сео
крај
оџака
,
склопио
обе
руке
међу
колена
,
па
тако
замишљено
гледа
кроз
прозорчић
у
онај
последњи
зрачак
,
што
још
једном
затрепта
над
кулама
рудничке
тврђаве
.
Бегунце
је
још
за
видела
испратио
и
тако
је
сад
сам
у
својој
ћелији
.
Овако
усамљен
прибира
у
памети
догађаје
овога
дана
,
а
осим
тога
мисли
и
на
оно
што
се
сутра
може
десити
,
кад
Шаћир
-ага
дојури
у
село
.
И
што
год
дубље
рони
у
ове
мисли
,
све
му
се
црње
и
црње
пред
очима
представља
.
На
душу
му
се
свалио
тежак
терет
,
а
мисли
,
што
преплећу
,
унеше
читаву
забуну
.
До
мало
час
био
је
весео
,
али
сада
,
кад
је
остао
сам
,
започе
осећати
,
како
је
још
врло
далеко
од
онога
,
о
чему
је
толико
сањао
.
Зар
ће
овај
догађај
измирити
крваву
заваду
?
Зар
осим
Милоја
није
ту
још
и
Рупић
,
који
му
највише
смета
,
а
он
је
и
глава
у
селу
,
и
од
њега
много
што
шта
зависи
;
па
да
Моравчани
учине
ма
шта
мимо
његове
воље
?
Па
онда
,
ко
зна
шта
све
може
Рупић
урадити
сутра
,
било
због
страха
или
због
оне
претње
,
са
које
га
Милоје
у
мало
не
уби
.
Па
баш
и
кад
би
оћутао
,
зар
неће
одати
све
,
па
и
њега
,
ако
је
Суља
само
познао
Рамова
убицу
?
Одаће
,
нема
сумње
,
само
да
сачува
свој
живот
.
И
глава
игуманова
клону
на
груди
.
Из
дубине
душе
поче
осећати
,
како
је
и
тешко
и
стрмо
,
кад
се
пође
путем
Божјим
,
којим
он
ступа
.
Већ
сутра
дан
окривиће
можда
и
њега
,
одвешће
га
на
Рудник
,
па
за
дан
два
слетаће
над
његовом
главом
руднички
гаврани
;
он
ће
погинути
,
а
његово
стадо
и
по
његовој
смрти
крвиће
се
и
гложити
до
своје
истраге
.
Хаос
,
што
му
се
витла
у
глави
од
оваквих
мисли
,
све
га
више
заноси
и
буни
,
па
,
ма
да
се
отима
,
да
чим
било
ублажи
тако
кобне
и
црне
мисли
,
те
да
се
,
колико
толико
,
оснажи
,
ипак
под
утисцима
ових
мисли
,
које
слетаху
једна
за
другом
,
поче
све
већма
малаксавати
.
Мртва
тишина
,
што
се
разастире
око
њега
,
и
оно
тихо
пуцкарање
у
оџаку
,
повуче
га
још
дубље
.
Он
превуче
руком
преко
врела
чела
,
дубоко
уздахну
и
прошапута
:
—
Буди
твоја
воља
!
За
тим
се
диже
,
метну
камилавку
и
уђе
у
цркву
.
Увек
,
кад
год
му
је
ваљало
да
се
прибере
и
оснажи
,
да
укрепи
срце
и
душу
,
Хаџи-Ђера
је
улазио
у
цркву
,
па
је
у
тишини
и
молитви
пробављао
по
читаве
часове
.
И
за
чудо
,
после
сваке
молитве
враћала
би
му
се
присебност
,
а
дух
се
толико
сталожио
и
укрепио
,
да
је
из
храма
излазио
освежен
и
спокојан
и
увек
с
много
ведријим
мислима
,
него
ли
што
је
у
храм
улазио
.
Али
овога
пута
,
кад
је
стао
пред
двери
и
почео
шапутати
своје
молитве
,
осети
да
није
сам
.
Лепо
је
чуо
за
собом
шум
и
нечије
кораке
.
Ко
ли
то
може
бити
?
Од
манастирске
чељади
зацело
нико
,
јер
су
сви
већ
навикли
на
оваке
прилике
,
кад
игуман
улази
сам
у
цркву
,
да
се
,
без
сведока
,
с
Богом
разговара
!
Хаџи-
Ђера
се
ипак
удуби
и
замало
заборави
на
све
.
Побожна
молитва
блажила
је
по
мало
његову
душу
,
крепила
га
,
и
најзад
,
кад
осети
да
је
ишчезла
сва
малаксалост
и
потајна
страва
од
сутрашњице
,
он
се
прекрсти
,
дубоко
поклони
и
зареди
целивати
престоне
иконе
.
Тада
се
обазре
и
спази
у
дубини
прве
препрате
неку
прилику
како
се
крсти
.
У
пролазу
кроз
препрату
ова
му
прилика
приступи
.
—
Благослови
!
—
рече
,
па
се
дотаче
његова
скута
и
целива
.
У
препрати
је
било
доста
тамно
,
те
се
не
мога
распознати
лице
,
али
по
гласу
игуман
позна
женско
.
—
Бог
благословио
!
А
ко
си
ти
?
—
Станојка
!
—
одазва
се
прилика
,
која
сва
дрхташе
од
зиме
.
Хаџи-Ђери
би
чудно
откуда
она
сад
овде
.
—
Па
,
које
добро
,
снахо
?
—
Зло
,
оче
?
—
Шта
је
?
Да
није
што
Рупић
одао
?
—
Није
то
...
—
Него
?
—
Грехота
ми
је
овде
рећи
,
—
одговори
она
,
па
брзо
изађе
из
храма
.
Сузе
су
је
гушиле
,
али
стеже
срце
,
да
не
заплаче
.
—
Хајде
,
снахо
,
овамо
.
Ти
сва
дрхћеш
од
зиме
.
Ходи
да
се
одгрејеш
.
Мало
после
дознао
је
игуман
све
.
Она
је
пошла
Джинићу
,
јер
није
смела
друкчије
,
али
на
ономе
избрешку
,
кад
је
хтела
сићи
,
угледа
крст
како
трепери
прам
сунца
,
и
њој
се
учини
и
срамно
и
гадно
што
је
наумила
.
Тамо
није
отишла
,
а
у
манастир
није
смела
доћи
,
све
докле
се
не
смркне
.
Бојала
се
,
да
је
не
сретне
ага
Джинић
или
ма
ко
од
његових
Турака
.
—
Црква
те
је
опоменула
,
снахо
,
и
она
ће
те
спасти
.
—
одговори
Хаџи-Ђера
.
—
Не
брини
,
ти
се
нећеш
више
ни
враћати
ономе
жалоснику
.
Има
у
свету
још
добрих
људи
,
који
ће
примити
Бога
.
Станојци
лакну
на
срцу
,
и
она
се
брзо
саже
,
да
целује
десницу
игуманову
.
Баш
у
то
време
,
кад
је
Станојка
ушла
за
игуманом
у
цркву
,
где
је
,
усамљен
,
међу
светитељским
ликовима
,
прибирао
снагу
и
спокојство
за
сутрашњи
дан
,
седео
је
ага
Джинић
у
својој
оџаклији
,
у
моравачкоме
хану
.
Још
никада
није
изгледао
толико
нестрпељив
,
као
ове
вечери
.
Његово
изразито
лице
с
мушком
озбиљношћу
па
коме
се
ни
у
најтежим
часовима
не
би
приметило
ништа
,
осим
хладне
присебности
,
грозничаво
је
пламтело
,
а
поглед
је
плаховито
стрељао
оној
коси
,
што
раставља
село
од
хана
и
ове
долине
.
С
миндерлука
,
на
коме
је
седео
подвијених
ногу
и
пуштао
густе
димове
из
распаљена
чибука
,
гледа
кроз
прозор
,
неће
ли
угледати
ма
какав
знак
;
али
на
оној
страни
не
јавља
се
никаква
прилика
.
Лаки
сумрачак
брзо
се
претвори
у
мрак
,
и
густа
тамнина
обухвати
брда
и
долине
.
Иза
рудничких
планина
поче
се
помаљати
месечево
лице
,
те
расу
аветињску
светлост
по
снежној
белини
.
Из
даљине
допире
потмули
лавеж
сеоских
паса
,
као
да
би
да
одгони
бледу
сабласт
,
што
се
за
горама
тајанствено
помаља
,
диже
и
сетно
плови
изнад
суморних
планина
и
сеоских
кровова
,
под
којима
се
већ
у
велике
почива
.
Ага
Джинић
нестрпељиво
пушта
густе
димове
,
па
од
времена
на
време
погледа
оној
страни
,
с
које
ће
му
Станојка
доћи
.
До
мало
час
био
је
спокојан
није
ни
сумњао
да
ли
ће
доћи
.
Али
што
се
дубље
у
ноћ
залазило
,
и
његово
стрпљење
све
је
више
ишчезавало
.
Па
ипак
поред
свега
тога
надао
се
.
Она
није
толико
махнита
,
да
га
превари
,
кад
зна
шта
је
очекује
сутра
,
кад
зна
да
ће
морати
на
„
рудничко
весеље
“
што
га
Руднички
Бик
сваког
петка
изводи
.
Али
,
ето
,
сунце
је
давно
легло
,
сумрак
је
прошао
,
а
ноћ
је
већ
увелике
пала
на
земљу
;
сад
би
тек
требало
да
је
овде
.
Да
је
није
когод
спречио
?
Али
ко
?
Рупић
?
Милоје
?
Ниједан
ни
други
!
Рупић
је
и
сувише
мудар
,
те
неће
учинити
такву
лудорију
,
која
би
га
занавек
упропастила
,
а
то
што
Рупић
не
сме
зар
би
могао
Милоје
?
Па
ипак
,
кад
је
почео
о
Милоју
да
размишља
,
дође
му
на
ум
и
Станојкин
Милан
.
Сети
се
,
како
је
захтевао
,
да
му
заклони
жену
од
„
рудничког
весеља
“
,
па
је
чак
и
претио
,
како
ће
се
одметнути
.
Па
зар
Милоје
није
брат
Миланов
?
Ако
је
,
дакле
,
когод
спречио
,
то
ће
бити
само
он
,
и
нико
други
.
Поглед
му
се
омаче
кроз
прозор
,
и
он
чисто
затрепта
.
Учини
му
се
да
ју
је
угледао
.
Наслони
чело
на
сам
прозор
,
а
поглед
устреми
на
онај
избрежак
.
У
полу
тамној
месечини
угледао
је
некакву
прилику
,
како
са
избрешка
силази
.
И
није
се
преварио
.
У
јасној
месечини
,
која
је
мало
по
мало
отела
мах
и
обасјала
сваки
џбунић
и
трнић
,
угледао
је
јасно
неку
прилику
,
али
она
је
још
тако
далеко
од
хана
,
да
се
једва
разазнаје
.
Срце
му
залупа
,
а
нека
ватра
букну
у
лице
.
На
челу
и
слепим
очима
напрегоше
се
жилице
,
па
почеше
као
и
срце
куцати
.
—
Биће
опа
,
—
помисли
,
па
отури
чибук
,
да
не
дими
уз
очи
,
те
да
боље
види
.
А
прилика
с
брежуљка
примиче
се
лагано
.
Тек
после
неколико
часака
,
кад
је
напрегнути
вид
могао
уочити
,
опази
да
су
две
прилике
,
а
још
доцније
,
кад
се
обе
приближише
толико
,
да
се
могло
распознати
обличје
,
опазио
је
,
да
од
њих
није
ниједно
женско
.
Обе
прилике
слазиле
су
лагано
једна
поред
друге
,
а
једна
од
њих
придржавала
се
руком
о
раме
друге
.
Ага
Джинић
ускипе
.
Овај
тренутак
преварена
очекивања
узмути
му
душу
,
стрпљење
га
изневери
и
он
скочи
са
седишта
.
—
Тешко
њојзи
!
—
шкрипну
зубима
и
пљесну
длан
о
длан
.
У
оџаклију
уђе
момак
.
—
Дај
де
ми
ћурак
!
Момак
га
пригрте
црвеном
кабаницом
,
додаде
му
чибук
и
он
сиђе
низ
дрвене
степенице
,
што
воде
приземноме
спрату
,
где
су
одаје
његових
момака
и
харови
.
—
Куја
!
—
мумлао
је
полугласно
.
—
Нећеш
овамо
,
али
ћеш
,
бели
,
на
Рудник
!
Под
ђоновима
црвених
чизама
шкрипи
снег
,
што
се
од
сунчева
захода
наново
мрзне
,
а
око
слепоочњача
пирка
хладан
поветарац
,
те
разблажује
сувишну
врелину
,
што
му
из
главе
и
очију
бије
.
Али
ни
ова
студен
није
у
стању
да
утиша
ватру
што
га
сагорева
.
Пред
очима
му
и
сада
трепери
кршна
младица
,
пуначких
недара
,
снежна
грла
,
румених
као
крв
усана
и
тамних
очију
,
које
чисто
пламте
неком
нејасном
чежњом
.
Такве
лепоте
није
видео
скоро
,
па
није
ни
чудо
,
што
је
од
онога
дана
,
кад
је
Милан
захтевао
да
је
заклони
од
рудничких
весеља
,
букнула
у
њему
помама
разблуда
,
која
га
дан
из
дан
све
већма
захватала
,
докле
га
није
сасвим
занела
.
Зажелео
је
,
да
пошто
пото
завлада
њоме
,
да
постане
њезиним
господарем
,
па
ма
га
то
и
живота
стало
.
А
помисао
,
да
она
има
мужа
,
те
баш
кад
би
га
и
послушала
,
да
би
он
ипак
њезину
лепоту
тек
покрај
њега
уживао
,
толико
га
је
узбуњивала
,
да
је
чисто
заслепео
дивљом
мржњом
.
У
њему
је
планула
саревњива
нетрпељивост
.
Није
могао
да
трпи
никога
,
па
ни
њега
:
а
уз
то
и
помисао
да
би
се
овај
и
њојзи
и
њему
осветио
,
кад
би
дознао
како
му
Станојка
долази
,
узбуни
га
толико
,
да
није
више
помишљао
ни
на
шта
друго
,
него
како
ће
га
уклонити
занавек
.
Али
ма
да
га
је
страст
за
Станојком
и
сувише
занела
,
ипак
је
меркао
згодну
прилику
да
ово
изврши
,
а
да
се
не
посумња
на
њега
.
То
му
је
требало
једно
за
то
,
што
је
с
Моравчанима
и
Рупићем
лепо
живео
,
а
осим
тога
и
зато
,
што
је
хтео
и
у
будуће
да
међу
Моравчанима
остане
као
њихов
заштитник
.
Крвна
размирица
између
Станковића
и
Гагића
била
му
је
добро
дошла
,
да
своје
дело
другоме
подметне
.
А
сад
?
Ето
,
сад
више
нема
Милана
,
па
ипак
она
се
не
одазива
његовим
жељама
!
Нестрпљење
,
што
га
до
мало
час
узрујавало
,
прометнуло
се
у
буру
гнева
.
Хтеде
да
нареди
момцима
:
да
иду
у
Моравце
,
да
опколе
кућу
Станковића
,
па
да
је
извуку
из
постеље
и
силом
доведу
.
Али
ову
намеру
брзо
напусти
.
Нашто
би
журно
?
Старије
је
јутро
од
вечери
,
а
већ
сутра
неће
је
ништа
сачувати
од
Рудника
.
Тамо
где
се
окупља
„
моба
“
рудничких
девојака
и
младица
,
отићи
ће
и
она
:
место
једне
дочекаће
обе
срамоте
.
А
студени
северац
шуми
час
јаче
час
слабије
,
кроз
сухо
грање
и
густе
шумарке
,
што
су
прекрилили
усталасалу
околину
.
Од
времена
на
време
чисто
загуди
,
а
тај
се
шум
тек
прелије
у
тајанствене
потмуле
звуке
,
који
час
подсећају
на
вучје
завијање
,
а
сад
као
да
растура
гомиле
сасушених
костију
.
Студена
хладноћа
поче
продирати
до
самих
костију
;
он
се
лако
стресе
,
замота
у
своју
кабаницу
и
лаганим
корацима
окрете
повратку
.
У
близини
хана
застаде
.
Отуда
,
где
је
мало
пре
угледао
оне
две
прилике
,
ближила
су
се
два
човека
.
Кад
су
дошли
у
близину
хана
,
кретоше
путањом
,
што
слази
манастирском
забрану
.
Оба
су
човека
убрзала
и
журно
газила
по
снежној
путањи
.
У
то
време
било
је
више
него
чудновато
видети
некога
,
да
по
ноћи
путује
.
Путник
,
па
ма
који
био
,
у
то
доба
путовао
би
до
заласка
сунчева
;
где
је
стигао
,
онде
је
конаковао
,
па
макар
до
места
,
камо
путује
,
и
не
било
Бог
зна
како
далеко
.
Тако
су
радили
Турци
,
па
и
сами
Срби
.
Једни
што
су
се
плашили
хајдука
,
а
други
и
хајдука
и
Турака
по
хановима
.
Путовање
у
ово
доба
пало
је
Джинићу
у
очи
,
као
што
би
и
другима
у
то
време
.
Ко
су
они
?
Куда
ће
?
Зашто
се
клоне
хана
,
у
коме
би
нашли
ноћишта
?
Он
их
викну
.
Путници
,
као
да
не
чуше
,
журише
и
даље
.
—
Враћајте
се
амо
,
хеј
!
—
викну
ага
Джинић
још
једаред
.
Путници
окретоше
главе
на
тај
глас
,
нерешљиво
засташе
,
па
се
онда
,
ногу
пред
ногу
,
упутише
аги
Джинићу
.
И
једном
и
другом
путнику
тешко
да
је
било
нешто
више
од
по
тридесет
и
пет
година
.
Њихово
одело
,
као
што
се
носи
по
крајевима
око
Ужица
,
било
је
доста
очувано
.
На
њима
су
гуњеви
и
кратки
пеленгири
,
који
им
досежу
једва
испод
колена
,
а
ноге
до
колена
умотане
су
дебелим
крпама
,
које
притежу
кајиши
од
опанака
.
Као
и
остали
сељаци
,
имају
на
главама
фес
с
пешкирем
,
којим
су
омотали
чело
и
уши
,
да
им
не
зебу
.
Један
од
њих
,
црне
масти
,
дуга
лица
,
с
танким
брцима
и
раздрљеним
грудима
,
по
којима
су
се
ухватиле
леденице
,
био
је
слеп
.
Други
,
што
га
води
,
нешто
је
нижи
,
широких
плећа
,
смеђе
масти
и
нешто
боље
одевен
од
слепога
.
—
А
што
не
долазите
,
море
,
кад
зовем
?
—
предусрете
их
ага
Джинић
опоро
.
Слепчовођа
положи
шаке
на
груди
,
па
се
понизно
поклони
.
—
Опрости
,
ага
,
али
не
чусмо
.
Ветар
је
.
—
А
одакле
идете
,
бива
?
—
С
Рашке
,
честити
ага
.
—
Па
куда
у
ово
доба
пртиш
с
тим
слепцем
?
—
Манастиру
,
ага
.
Ово
ми
је
брат
,
па
се
догодило
већ
трећи
пут
,
да
обоје
снивамо
исти
те
исти
сан
.
Јавила
нам
се
Трнова
Петка
и
наредила
,
да
не
почасимо
,
него
да
идемо
моравачкој
цркви
,
те
да
обојица
заноћимо
три
ноћи
под
њеном
иконом
.
Вели
,
да
ће
ми
брат
прогледати
.
—
Е
,
е
,
одговори
Джинић
,
—
а
шта
му
је
оно
у
торби
?
—
Слепачка
посла
,
ага
,
—
гусле
.
Далек
је
пут
,
па
се
тако
прихрањујемо
код
добрих
људи
,
—
рече
слепчовођа
,
па
извуче
из
бисага
гусле
,
колико
тек
да
увери
агу
,
како
у
бисазима
више
ништа
нема
.
—
Добро
,
добро
,
рајо
;
а
ви
идите
,
кад
вам
је
тамо
лек
.
Оба
путника
поклонише
се
ниско
,
до
појаса
,
па
онда
полако
пођоше
.
Ага
Джинић
их
испрати
очима
донекле
,
па
уђе
у
хан
.
Кад
путници
одмакоше
подалеко
од
хапа
,
обазре
се
слепчовођа
.
—
Јесмо
ли
одмакли
колико
?
—
запита
слепи
.
—
Јесмо
,
Ђуро
,
—
одговори
вођа
;
—
још
мало
,
па
ћемо
и
у
манастир
.
—
Срећа
те
нас
не
задржа
у
хану
,
а
,
бој
се
,
тамо
би
те
познали
.
—
Не
реци
два
пута
!
—
одазва
се
вођа
.
—
Ако
ме
не
би
субашини
момци
познали
,
би
за
цело
ханџија
.
Зна
ме
,
још
кад
сам
,
уз
Мустафа
-Пашу
,
тукао
баше
и
јаничаре
.
На
манастирским
вратима
закуцаше
алком
неколико
пута
,
и
мало
за
тим
па
су
већ
били
под
стрехом
.
—
Добро
вече
!
—
рече
слепчовођа
,
улазећи
у
двориште
.
—
Бог
добро
дао
!
—
одговори
момак
и
заклопи
капију
.
—
Је
ли
овде
игуман
?
—
Тек
је
дошао
из
села
.
Хоћете
њему
?
—
Хоћемо
.
Момак
оде
у
игуманову
ћелију
,
а
мало
за
тим
изађе
и
позва
их
да
уђу
.
Игуман
је
стајао
крај
оџака
и
пружио
обе
шаке
ватрици
,
да
их
открави
.
Кад
путници
назваше
Бога
,
он
се
пажљиво
загледа
у
обојицу
.
—
Јеси
ли
ти
,
Павле
?
—
Ја
сам
,
хаџи-
духовниче
.
Игуман
се
чисто
обрадова
,
пође
им
на
сусрет
,
па
,
кад
се
они
сагоше
да
га
целују
,
он
их
обоје
загрли
и
пољуби
се
с
њима
.
—
Добро
те
вас
обојицу
видим
живе
.
Биће
,
бој
се
,
пола
године
,
како
вам
се
изгуби
траг
.
А
откуда
тако
?
Док
је
овако
говорио
,
примаче
игуман
још
две
троножице
,
те
се
насадише
око
огњишта
.
Оба
путника
пружише
дланове
према
ватри
,
да
их
огреју
.
—
Питај
,
откуда
не
идемо
,
—
одговори
слепи
,
—-
и
то
бисмо
ти
лакше
казали
.
Али
овога
пута
послаше
нас
,
кастиле
,
теби
.
Павле
ће
ти
већ
све
то
лепше
казати
,
а
ја
ти
ево
доносим
једну
књигу
.
Разабери
шта
је
у
њојзи
,
па
већ
после
можемо
и
разговарати
.
Докле
је
слепац
ово
говорио
,
извадио
је
дрвени
клинчић
из
гусала
,
па
је
тако
расклопио
дно
и
из
њега
извадио
један
савијутак
хартије
.
Хаџи-
Ђера
узе
писмо
,
оде
према
воштаници
,
па
га
отвори
.
Докле
је
читао
,
путници
су
се
ћутећки
грејали
.
Један
од
њих
био
је
Павле
Поповић
из
Вранића
,
а
други
Ђура
Милутиновић
са
Грахова
.
Обојица
су
била
познати
у
београдском
пашалуку
.
Павле
је
један
између
виђенијих
сељана
у
своме
селу
.
Пре
дахија
,
а
за
Мустафа
-паше
,
београдскога
везира
,
он
се
са
својим
сељацима
придружио
као
помоћ
Мустафи
,
те
је
тукао
баше
и
јаничаре
.
У
својем
селу
набаса
на
пет
јаничара
,
који
су
догрдили
народу
,
па
их
побије
,
а
главе
им
однесе
Мустафа
-паши
,
који
га
обдари
новцем
и
поклони
му
светло
оружје
.
Али
кад
дахије
удавише
Мустафа
-пашу
и
заузеше
под
своју
власт
Србију
,
потражише
Павла
,
да
му
се
освете
,
те
он
побеже
испред
гонилаца
.
Од
тога
времена
није
смео
живети
на
једноме
месту
,
него
се
крио
по
луговима
и
шумама
.
Међу
хајдуцима
је
свуда
имао
пријатеља
,
а
како
је
та
иста
судбина
гонила
и
Карађорђа
,
Катића
и
борачкога
кнеза
Симу
,
то
се
њих
четворица
нису
готово
ни
раздвајали
један
од
другога
.
Његов
друг
,
Ђура
Милутиновић
,
је
са
Грахова
,
али
је
са
својим
гуслама
једнако
крстарио
по
Црној
Гори
и
Србији
.
Од
сабора
до
сабора
,
од
славе
до
славе
ишао
је
,
као
и
многи
гуслари
,
па
је
искупљеноме
народу
гудио
и
уз
тужну
јеку
проповедао
о
некадањој
слави
и
величини
српској
и
о
срамној
издаји
на
Косову
.
Звуци
гусала
отварали
су
груди
рајине
,
а
песма
његова
доимала
се
душе
слушалаца
,
који
,
слушајући
славу
дедова
,
тешко
уздисаху
,
помишљајући
на
судбину
,
у
којој
се
сада
налазе
.
И
Павле
и
Ђура
долазили
су
овога
пута
из
Јасенице
.
Хаџи-Ђера
је
лагано
читао
писмо
.
Тек
покаткад
задрхти
му
рука
или
се
сведе
по
који
облачак
на
чело
.
А
када
га
добро
проучи
,
сави
га
у
гужву
,
приђе
огњишту
,
па
га
баци
у
пламен
.
Хартија
букну
,
а
модар
пламен
блесну
,
и
за
мало
,
па
место
писма
оста
још
само
нешто
пухора
,
који
Хаџи-
Ђера
машицама
растури
.
—
Мучан
посао
,
Павле
!
—
уздахну
Хаџи-
Ђера
.
—
Кнезови
су
изгубили
главе
.
Кога
да
позовем
?
—
На
кнеза
Алексу
сумњају
због
некаква
писма
,
што
га
је
писао
ћесареву
мајору
Митезеру
,
у
Земун
.
То
је
писмо
ухватио
газија
па
скели
и
предао
га
Мус-
аги
Фочићу
у
Шапцу
.
Веле
,
да
је
у
њему
стајало
,
како
су
се
дахије
позавадиле
,
па
сада
Срби
траже
џебане
и
Официре
,
да
их
потуку
.
Алекса
је
за
ово
писмо
бацио
сумњу
на
Хаџи-
Рувима
.
Себи
пије
помогао
,
а
Рувима
је
довео
у
незгоду
.
Тамо
се
кнезови
плаше
,
овде
се
народ
крви
,
а
Ђорђе
тражи
да
кнезове
наговори
,
а
народ
подигнем
.
Лако
је
Ђорђу
;
он
је
хајдук
,
па
,
ако
не
успе
да
народ
подигне
,
он
ће
у
гору
,
—
гора
му
је
кућа
;
али
куда
ће
раја
,
куда
ми
?
—
Па
онда
да
оставимо
,
нека
пропадне
?
—
упаде
Павле
.
Хаџи-
Ђера
чисто
плану
.
—
Не
!
Ја
нећу
да
пропадне
.
Дан
и
ноћ
патим
од
јада
и
невоље
,
а
душа
ми
пишти
као
гуја
у
процепу
,
кад
само
погледам
шта
се
све
чини
са
овим
народом
.
Докле
бесмо
царска
раја
,
плаћали
смо
и
аргатовали
,
али
нам
бар
нико
не
тицаше
у
образ
и
светињу
;
а
откако
завладаше
одметници
,
погледај
!
Сада
нам
пљунуше
и
на
образ
и
светињу
.
Где
је
у
Руднику
куће
,
у
којој
је
женско
чељаде
,
а
да
није
бар
неколико
пута
било
на
Руднику
?
А
где
је
та
црква
,
у
којој
бар
једна
икона
није
изрешетана
куршумима
каквог
балије
,
који
је
дошао
да
у
цркви
шенлучи
?
Па
знате
ли
шта
вели
народ
?
Знате
ли
како
трпи
?
Ево
,
баш
овога
вечера
звао
је
субаша
Рупићеву
снаху
,
да
му
буде
иночица
;
а
када
се
она
Рупићу
потужи
,
мислите
да
је
плануо
?
Боже
сачувај
!
Он
је
само
слегнуо
раменима
и
одговорио
:
„
Турци
су
господари
,
а
ми
смо
њихова
раја
,
па
морамо
слушати
“
.
Видиш
ли
,
Павле
,
—
јекну
игуман
,
а
уснице
и
брада
све
му
се
више
тресу
од
узбуђења
,
—
то
мене
сатире
,
то
ми
чупа
душу
.
Кад
је
њему
милији
живот
и
од
образа
,
кад
прима
на
свој
образ
и
срамоту
,
само
да
сачува
још
оно
мало
година
злехуда
живота
,
онда
шта
да
се
ради
?
Како
ћеш
и
чим
ћеш
га
узбунити
?
Дан
из
дан
кољу
се
између
себе
.
Храбри
су
,
кад
треба
да
се
међусобно
убијају
ради
пустог
парчета
њиве
:
али
да
образ
од
Турчина
одбране
,
на
то
и
не
мисле
.
Тешка
оптужба
противу
свога
народа
,
што
је
изговараху
уста
игуманова
,
болно
се
доимала
срца
ове
двојице
.
Оборених
глава
слушали
су
га
и
,
ма
да
су
у
својим
мислима
тражили
ма
каква
оправдања
,
ма
шта
чиме
би
потисли
игуманово
уверење
,
они
га
не
могаху
наћи
.
Откако
дахије
удавише
Мустафа
-
пашу
у
Београду
,
тог
јединог
Турчина
,
који
је
чувао
и
штитио
рају
од
турскога
зулума
,
као
мајка
дечицу
,
народ
је
изгубио
свако
надање
на
боље
дане
.
Који
је
могао
прежалити
кућу
и
породицу
,
тај
се
одметао
у
планине
,
а
остали
остадоше
,
да
са
својима
трпе
што
год
их
снађе
.
А
то
што
су
трпели
,
превазилазило
је
све
недаће
и
патње
,
што
их
један
заробљен
народ
под
туђим
господством
подноси
.
Догађаји
,
као
што
су
они
са
Смиљом
и
Станојком
,
постали
су
обичне
појаве
.
Турци
су
улазили
слободно
у
кућу
сељака
,
па
,
докле
им
је
домаћин
пред
кућом
вадао
опанке
,
дотле
су
они
седели
крај
огњишта
,
а
уза
њих
кћи
или
снаха
домаћинова
,
ако
не
имађаше
времена
,
да
се
пре
доласка
Турака
уклони
гдегод
у
шуму
.
Па
док
је
с
рајом
бивало
овако
,
кнезови
не
смедоше
ни
зуба
помолити
.
Напротив
,
они
су
се
уклањали
и
од
помисли
да
се
пожале
коме
,
само
да
се
не
посумња
,
е
спрежу
с
рајом
,
да
је
узбуне
.
Народ
се
више
ни
у
кога
није
уздао
,
па
чак
ни
у
хајдуке
,
који
се
од
насиља
одметаху
у
планине
,
јер
,
кад
год
би
се
у
кнежини
јавио
који
,
кнезови
су
били
приморани
да
дижу
потеру
,
да
гоне
хајдуке
,
убијају
их
и
њихове
главе
односе
Турцима
.
И
тако
није
се
знало
,
шта
је
било
горе
:
или
остати
у
селу
,
па
трпети
свако
насиље
и
плаћати
силне
глобе
за
сваког
Турчина
,
кога
би
хајдуци
у
сеоском
хатару
убили
,
или
се
одметати
у
хајдуке
,
борити
се
противу
насиља
,
па
бити
гањан
не
само
од
Турака
,
него
и
од
рођене
браће
.
Кад
је
бегао
испред
потере
,
Карађорђе
је
добио
тешку
рану
баш
од
пиштоља
оборкнеза
Алексе
.
Црне
мисли
ројиле
су
се
по
главама
ове
тројице
.
Павле
и
Ђура
замишљено
преврћу
по
памети
о
ономе
што
им
игуман
мало
час
рече
,
а
Хаџи-
Ђера
стао
насред
ћелије
,
прекрстио
руке
на
прса
,
која
се
бурно
уздижу
и
спуштају
,
а
главу
суморно
оборио
,
па
и
он
ћути
и
размишља
.
Бура
мисли
и
осећаја
што
наваљују
,
као
олуја
на
сирове
храстове
што
јој
се
свом
снагом
одупиру
,
да
се
не
скрхају
,
јасно
се
огледала
на
узнемирену
лицу
и
очима
,
које
су
грозничавом
ватром
севале
.
—
И
Ђорђе
мисли
,
—
продужи
игуман
тихо
,
—
да
ће
кнез
Алекса
смети
.
Вели
,
и
за
њега
је
боље
,
јер
му
је
глава
у
торби
са
оног
несрећног
писма
,
што
га
ухватише
Турци
.
А
неће
да
помисли
,
како
га
је
Алекса
вијао
,
само
да
се
колико
толико
удобри
Турцима
,
и
како
га
може
много
јефтиније
стати
,
ако
Хаџи-
Ђерину
намеру
ода
Турцима
.
—
Може
и
тако
бити
,
—
одговори
Ђура
сетно
.
—
Алекса
је
на
љутој
невољи
,
као
и
војвода
Рајко
:
Шта
ће
себи
,
а
шта
ли
Сријему
,
А
шта
ли
ће
у
Ср’јему
Турцима
!
Али
ако
,
оче
духовниче
,
није
најзгодније
,
да
се
започне
са
Алексом
,
зар
нема
другијех
кнезова
?
Бирчанин
је
небојша
.
За
Мустај
-паше
није
смио
у
његову
кнежину
ни
приступити
беспослен
Турчин
.
Зар
је
једноме
баши
испребијао
ребра
топузом
.
Па
,
ето
,
Турци
и
дан
дањи
зазиру
од
његове
кнежине
.
—
У
истини
,
—
упаде
Павле
,
—
Бирчанин
би
могао
много
учинити
.
Успут
смо
слушали
од
људи
,
како
је
ономад
сиш’о
у
Ваљево
с
двадесет
момака
све
под
пусатом
,
да
преда
муселиму
порезу
.
Па
кад
је
дошао
пред
Фочићев
конак
,
не
хте
да
распаше
силаје
,
него
онако
оружан
уђе
у
оџаклију
,
предаде
Турцима
порезу
,
и
нико
га
не
смеде
мрко
погледати
,
а
камо
ли
запитати
,
како
сме
под
оружјем
доћи
.
—
А
колико
имаш
таквих
?
—
запита
Хаџи-Ђера
,
који
је
пажљиво
слушао
.
—
Бирчанин
,
један
...
па
онда
?
Јакако
,
мој
Павле
,
Бирчанин
има
срце
,
соко
је
оно
,
али
ће
зато
и
платити
крваво
.
Него
где
су
остали
?
На
једног
Бирчанина
иде
стотину
Рупића
.
Павле
и
Ђура
очевидно
беху
клонули
духом
.
Они
су
се
,
као
и
Ђорђе
и
Катић
надали
;
да
ће
Хаџи-
Ђера
прихватити
њихову
мисао
,
па
,
како
је
у
своме
крају
спадао
у
најодабраније
,
он
би
понајпре
могао
наговорити
кнезове
да
устају
.
А
сад
,
ето
,
где
им
се
изјалови
нада
,
да
ће
се
преко
Колубаре
и
Љига
моћи
ма
шта
започети
.
Хаџи-Ђера
је
замишљено
ходао
лагано
по
својој
ћелији
.
Оно
писмо
;
што
га
је
мало
час
прочитао
,
било
је
од
Карађорђа
,
Катића
и
борачкога
кнеза
Симе
.
Јављали
су
му
,
да
је
настало
време
,
да
се
листом
дижу
на
дахије
.
Напомињали
су
му
,
како
је
грешно
и
срамно
трпети
то
што
он
свакога
дана
гледа
на
Руднику
.
И
у
самој
ствари
тај
грех
и
срамоту
осећао
је
Хаџи-Ђера
дубоко
,
то
га
је
тиштало
и
распињало
,
то
му
није
давало
ни
мирно
заспати
ни
весело
устати
.
—
Да
наговорим
Бирчанина
,
—
рече
полугласно
.
—
и
кога
још
?
Алекса
не
сме
,
а
ја
?
Ја
бих
,
ја
хоћу
да
погинем
за
образ
и
цркву
,
на
коју
пљују
;
али
кога
да
подигнем
,
где
да
нађем
Србе
?
Та
овде
је
све
растровано
,
овде
би
ваљало
најпре
умирити
,
измирити
.
Али
како
?
Пет
година
се
вијем
као
црвак
под
кором
,
само
да
их
сложим
,
па
што
год
се
више
упињем
,
они
се
све
више
гложе
.
—
А
Ђорђе
се
највише
уздао
у
тебе
,
—
одговори
Павле
.
—
Вели
,
њему
ће
се
кнезови
одазвати
пре
него
икоме
у
Колубари
и
Љигу
.
Хаџи-
Ђера
се
тужно
осмехну
.
—
Тебе
и
Хаџи-
Рувима
поштује
и
мало
и
велико
,
—
продужи
Павле
,
—
па
,
вели
,
теби
је
и
најзгодније
,
да
удесиш
све
што
је
потребно
,
те
,
кад
плане
у
Јасеници
,
да
се
и
овде
крене
.
—
Било
и
битисало
,
мој
Павле
,
када
сам
могао
учинити
што
више
од
осталих
.
Мени
је
дошло
већ
до
грла
,
кад
помислим
само
,
како
нас
раздиру
вуци
,
а
ми
,
место
да
се
сложно
бранимо
,
хватамо
брат
брата
за
гушу
,
па
се
давимо
и
зубима
кољемо
.
Тако
су
још
дуго
разговарали
,
али
и
на
крају
разговора
Павле
и
Ђура
били
су
на
оном
истом
месту
,
одакле
су
започели
.
Хаџи-Ђера
је
одбијао
сваки
покушај
:
он
је
врло
добро
осећао
,
да
би
код
оваквих
прилика
само
навукао
на
себе
несрећу
,
а
народу
не
би
помогао
.
Поноћ
је
већ
одавна
превалила
над
манастиром
и
горама
,
кад
оба
путника
изађоше
из
игуманове
ћелије
и
уђоше
у
кућу
,
где
их
је
очекивала
постеља
,
удешена
крај
приземног
широког
огњишта
,
на
коме
је
ватра
горела
.
—
Па
шта
мислиш
сада
?
—
запита
Ђура
,
намештајући
под
главу
пањић
,
који
је
покрио
крајем
шаренице
,
те
му
место
узглавља
служаше
.
—
Мрка
капа
,
зла
прилика
!
—
уздахну
Павле
,
лежући
.
—
Кад
с
њим
не
испословасмо
нешто
,
код
других
нећемо
ни
толико
.
—
А
ја
сам
као
у
воску
веровао
,
да
ћемо
овде
постићи
.
За
неки
часак
утиша
се
разговор
и
они
заспаше
.
У
манастиру
је
царевала
мртва
тишина
.
Само
још
у
игумановој
ћелији
што
се
чуло
одмерено
ходање
.
Хаџи-Ђера
није
могао
ни
тренути
.
Бурно
осећање
,
што
га
је
спопало
после
овога
писма
,
у
коме
га
позивају
,
да
прибере
свој
народ
на
устанак
,
није
му
давало
мира
ни
да
седне
.
Колико
га
је
разгаљивала
помисао
,
да
има
у
народу
људи
,
који
се
носе
помишљу
,
да
стресу
дахијски
силеџилук
,
у
толико
га
је
више
тиштала
домаћа
невоља
.
Како
би
се
он
сада
радовао
,
кад
би
нешто
смео
да
поручи
Ђорђу
и
осталима
,
да
им
каже
:
„
Почињите
,
ја
сам
спреман
;
око
моје
цркве
искупила
су
се
сложна
браћа
и
једва
чекају
,
да
своју
крв
за
образ
и
веру
пролију
“
.
И
у
овоме
тренутку
луталичка
мисао
заталаса
му
дивну
слику
.
Он
угледа
како
се
око
његова
манастира
сјезерио
измирени
народ
,
па
се
тиска
црквеном
прагу
,
на
коме
он
стоји
,
гологлав
,
у
епитрахиљу
и
с
крстом
у
руци
.
Један
по
један
приступа
часноме
крсту
,
целује
га
и
после
се
враћа
у
гомилу
,
грли
и
љуби
до
себе
,
а
свакоме
за
силавом
трепери
светло
оружје
,
свакоме
из
очију
блиста
радост
и
милина
.
Слика
,
што
залелуја
у
души
игумановој
,
била
је
тако
живахна
и
свежа
,
да
он
у
један
мах
стаде
,
заустави
чак
и
дисање
,
само
да
је
не
би
пореметио
и
расточио
.
И
она
га
толико
опи
,
толико
занесе
,
да
у
часу
заборави
на
све
,
и
сав
се
подаде
,
утону
у
њу
,
очи
му
се
замаглише
,
а
суморно
лице
обузе
тиха
сета
.
Али
то
беше
само
машта
,
што
је
запали
измучена
душа
,
да
се
,
колико
толико
,
разгали
;
то
је
био
сан
,
што
се
лелуја
већ
толико
година
у
његовим
очима
и
што
ишчезава
као
прамичак
маглице
пред
најмањим
дахом
горке
јаве
.
Он
дубоко
уздахну
.
—
Господе
!
—
јекну
узбуђено
и
подиже
очи
тамној
иконици
,
по
којој
лелуја
таласава
светлост
бледа
кандила
.
—
Дај
ми
крепости
!
Што
ме
не
умудриш
,
да
у
истини
постигнем
ово
!
А
докле
се
овако
молио
,
у
ћелији
је
владала
нема
тишина
.
Жижак
у
кандиоцету
тајанствено
пуцкара
пред
тамном
иконом
,
као
да
шапуће
светитељу
игуманову
молитву
,
а
кроз
ћелијско
прозорче
погледа
сетно
месечево
лице
,
па
тајанственом
светлошћу
обасјава
суморну
хаџијину
главу
,
који
се
под
иконом
скрушено
моли
.
8
.
Рано
у
зору
захори
се
с
једне
узвишице
глас
сеоског
бирова
,
који
позиваше
моравачке
домаћине
,
да
одмах
силазе
у
хан
,
субаши
.
Један
по
један
сељак
журио
је
на
заповест
,
па
како
су
се
где
сустизали
,
тако
су
у
гомилицама
силазили
хану
.
Ма
да
Рупића
није
изненадио
овај
позив
,
опет
га
је
текнуло
у
грудима
,
кад
зачу
овај
глас
.
Брзо
прихвати
палицу
и
пожури
хану
.
У
глави
му
је
брујало
,
као
после
велике
пијанке
.
Целе
ноћи
претурао
се
под
губером
с
кука
на
кук
,
па
од
силна
премишљања
није
свео
очију
до
саме
зоре
.
Тек
пред
зору
као
да
га
хваташе
сан
,
али
и
тај
сан
беше
само
нејасно
бунило
између
незнани
и
јаве
.
Узрујана
душа
није
га
остављала
ни
сада
.
У
њојзи
се
ређаху
страшне
прилике
,
које
га
још
више
ломише
него
ли
и
мисао
у
будноћи
.
У
једном
часу
обрете
се
пред
рудничком
тврђавом
.
Гомила
Турака
јури
за
њим
;
он
бега
,
бега
;
а
ноге
му
се
поткратиле
,
па
,
што
више
миче
,
све
се
више
смањују
,
а
кораци
све
краћи
.
Они
за
њим
скачу
необичном
брзином
.
Он
напреже
последње
силе
,
појми
да
потрчи
и
забатрга
ногама
.
Најзад
осети
да
се
не
одмиче
и
да
ће
га
ови
стићи
:
он
се
сруши
на
колена
и
поче
четвороношке
бауљати
,
али
и
руке
и
ноге
утрнуле
,
па
једва
миче
.
Одједном
пуче
пред
њим
дубока
провалија
,
којој
се
ни
дно
не
види
.
Оздо
хучи
и
необично
шуми
,
а
за
њим
се
дигла
граја
од
потере
.
—
Прескачи
!
—
викну
некакав
глас
.
Он
се
поткупи
четвороношке
,
као
мачка
кад
поуми
да
учини
што
већи
скок
,
и
праћну
се
.
Густа
помрчина
обујми
га
свега
,
и
он
осети
како
стрмоглавце
пада
у
неку
дубину
без
краја
и
конца
.
—
Стој
!
—
викне
неколико
гласова
,
и
многе
руке
,
као
гвоздене
,
докопаше
га
за
плећа
.
Рупић
дрекну
и
пробуди
се
.
Зној
га
свега
облио
,
а
снага
му
трепери
као
јасиков
листак
.
—
Хеј
,
несрећниче
,
до
чега
ме
доведе
!
—
уздахну
Рупић
и
седе
у
постељу
.
Што
се
дан
ближе
примицао
,
то
је
и
страх
више
растао
.
Подбулих
и
закрвављених
очију
од
несанице
гледао
је
бесвесно
у
жеравице
,
што
испод
беличаста
пухора
светлуцају
и
жмиркају
као
очи
лукава
човека
.
Покушавао
је
да
се
отргне
од
кобне
слутње
,
али
то
беше
узаман
.
Он
је
приличио
човеку
,
који
се
оберучке
хвата
бусена
и
гранчица
,
да
се
испне
изнад
провале
над
којом
виси
,
али
чега
се
год
дохвати
,
то
се
откида
и
пада
,
а
испод
ногу
му
се
рони
и
руши
у
недогледне
дубине
.
А
што
му
је
најтеже
падало
,
то
је
било
уверење
,
да
он
сад
не
би
могао
,
баш
и
кад
би
хтео
,
да
сачува
сестрића
од
гнева
Шаћир
-агина
.
Одмах
после
првога
запрепашћења
и
претње
,
коју
би
можда
у
ономе
беуту
страха
и
извршио
,
да
га
сестра
не
задржа
,
у
њему
је
наново
плануло
оно
,
тако
рећи
очинско
осећање
према
нећаку
,
кога
је
одгајио
.
Између
поимања
своје
немоћи
да
њега
сачува
и
страха
за
самога
себе
налазио
се
као
зрно
између
два
жрвња
.
Једино
уздање
још
што
му
кроз
ову
забуну
затрепери
по
који
пут
,
као
зрачак
звезде
кроз
облаке
,
била
је
Станојка
.
Она
би
можда
могла
наговорити
субашу
да
се
за
њих
заузме
.
Али
и
та
нада
личила
је
ономе
бусену
,
што
се
испод
шаке
одмиче
.
Јер
ма
колико
осећао
да
се
с
његовом
снахом
није
ништа
друго
десило
,
до
оно
што
се
под
Сали
-агиним
дахилуком
и
са
осталима
дешава
,
он
је
ипак
осећао
потајни
стид
,
кад
помисли
како
ће
се
на
првоме
сусрету
са
снахом
очи
у
очи
погледати
.
Али
,
најзад
,
страх
је
био
јачи
од
стида
.
Он
се
чешће
враћао
на
ову
помисао
,
па
се
мало
по
мало
и
навикао
на
њу
.
Бар
то
је
била
једина
сламка
за
коју
се
удављеник
рукама
хвата
.
Занесен
оваквим
мислима
,
хитао
је
,
као
и
остали
сељаци
с
којима
се
сусретао
,
хану
,
а
што
се
више
ближио
,
све
му
је
већма
куцало
у
грудима
.
—
Што
ли
зове
,
куме
?
—
запита
Мратић
,
кад
се
сукобише
код
распутице
на
избрешку
.
—
А
откуда
ћу
ја
знати
?
Ваљада
каква
заповест
за
кулук
!
Мратић
га
испод
очију
погледа
.
Рупић
опази
овај
сумњиви
поглед
и
брзо
окрете
збуњено
лице
.
—
Бој
се
,
куме
,
неће
бити
за
кулук
.
Некако
ми
се
чини
све
ово
чудно
.
Јутрос
,
сабајле
,
видео
сам
Шаћира
,
како
пролете
кроз
село
с
дванаестину
ага
и
момака
.
—
Да
нису
отишли
у
Ваљево
?
—
запита
Рупић
,
колико
да
прикрије
узбуђење
,
што
му
се
на
лицу
огледа
.
—
Јок
,
брате
!
Ено
их
у
хану
.
Мој
Радован
баш
је
поткивао
вола
доле
у
налбантина
,
кад
они
одјахаше
своје
хатове
.
—
Па
шта
вели
?
Је
ли
дознао
,
што
су
дошли
?
—
Није
.
Сви
су
,
вели
,
мучаљиви
и
нешто
срдити
.
Субаша
се
баш
тада
десио
пред
ханом
,
те
,
кад
му
Шаћир
,
сјахавши
,
рече
нешто
по
турски
,
овај
се
само
устури
,
разјапи
уста
,
исколачи
очи
,
па
тако
оста
неко
време
као
укопан
.
После
,
вели
,
момци
аге
Джинића
брзо
узјахаше
и
одлетеше
у
Дић
,
а
аге
одоше
са
субашом
у
оџаклију
.
—
Ко
зна
,
можда
се
јавио
гдегод
хајдук
.
—
одговори
Рупић
,
који
је
напрегнуто
слушао
све
што
му
кум
причаше
.
—
Зар
по
овоме
времену
,
куме
?
Та
још
од
пролећа
ни
помена
,
а
хајдук
не
оставља
јатака
до
зелена
листа
.
Тежак
терет
мучио
је
Рупићу
душу
,
а
што
су
се
ближе
примицали
хану
,
све
га
је
више
спопадала
она
иста
страва
као
и
јуче
.
Пред
ханом
су
већ
чекали
сељаци
,
брижни
и
мучаљиви
.
Кад
угледаше
кнеза
,
скупише
се
око
њега
,
али
он
им
одговори
