јерје
он
човек
џентлмен
и
трошаџија
а
приходи
му
беху
мали
и
недовољни
за
његов
научени
раскошни
живот
.
Дакле
,
ово
су
разлози
,
који
су
руководили
Оберкнежевића
да
се
понесе
мишљу
да
се
раздвоји
са
својом
женом
и
да
се
ожени
Катарином
.
Ту
своју
намеру
,
хтео
јој
је
одавно
да
саопшти
,
но
увек
је
некако
био
спречен
.
А
сад
,
од
како
га
је
жена
напустила
и
отишла
код
своје
тетке
,
мислио
је
Оберкнежевић
,
да
бољу
прилику
не
може
дочекати
и
да
је
куцнуо
час
,
када
ће
привести
своје
планове
и
замисао
у
дело
.
Са
том
намером
,
чврсто
одлучен
,
да
јој
отворено
изнесе
и
дошао
је
овога
пута
код
Катарине
.
Као
гром
из
ведрог
неба
дође
то
злокобно
писмо
од
Боривоја
Радојковића
,
са
оном
деликатном
садржином
.
По
Катаринином
веселом
држању
,
што
је
код
ње
била
највећа
реткост
,
закључио
је
,
да
је
читав
план
његов
пропао
.
То
га
је
поразило
и
довело
скоро
до
очајања
.
Након
подужег
ћутања
,
Катарина
да
би
прекинула
тишину
ослови
га
:
—
Госпођа
Стојанка
вас
је
поздравила
...
—
Хвала
—
одврати
јој
Оберкнежевић
доста
хладно
а
у
грлу
му
застаде
пљувачка
.
—
Још
у
писму
вели
,
да
јој
је
веома
загонетно
последње
ваше
писмо
,
које
сте
јој
писали
и
незна
управо
шта
сте
хтели
од
ње
у
ствари
неке
помоћи
у
једном
по
вас
животном
питању
.
На
ове
речи
Оберкнежевић
претрну
.
—
Је
ли
то
све
?
.
.
—
Упита
је
Оберкнежевић
.
—
Детаљније
вам
није
писала
о
самој
суштини
те
ствари
?
—
Не
.
После
краћег
размишљања
,
Оберкнежевић
уздахнувши
рече
јој
хладно
:
—
Што
се
тиче
саме
те
ствари
,
сад
је
већ
доцкан
и
не
верујем
да
би
и
њезин
уплив
могао
имати
каква
успеха
.
—
Но
,
за
то
ви
не
треба
да
малакшете
,
јер
врло
добро
знате
,
да
госпођа
Стојанка
има
снаге
,
има
моћи
и
ако
је
само
до
ње
стало
,
за
вас
ће
она
много
да
учини
.
—
То
је
баш
оно
главно
,
што
је
та
читава
ствар
и
стојала
до
госпође
Стојанке
и
што
ме
она
није
за
времена
разумела
.
А
сад
је
доцкан
...
—
Иза
ових
речи
Оберкнежевић
запали
цигарету
,
да
би
прикрио
израз
свога
лица
и
да
не
би
Катарина
приметила
наглу
промену
.
—
Иначе
шта
пише
?
.
.
Како
наша
браћа
?
.
.
—
У
опште
не
пише
,
јер
зна
,
да
и
ми
овде
из
новина
доста
смо
поуздано
извештени
о
читавој
тамошњој
ситуацији
.
Пише
,
да
је
Радојковић
посетио
,
када
је
дошао
на
осуство
из
Битоља
.
Да
је
унапређен
са
две
класе
,
јер
се
истакао
као
ванредно
ревносан
и
исправан
чиновник
у
његовој
струци
и
да
ће
вероватно
постати
окружним
началником
у
новим
крајевима
.
А
што
је
још
главније
,
то
је
,
да
јој
је
Радојковић
обећао
,
да
ће
ми
писати
и
да
код
њега
још
није
утрнуо
онај
првобитни
осећај
према
мени
.
Он
је
своје
обећање
испунио
и
писмо
је
ту
,
са
још
много
по
мене
утешнијом
садржином
...
.
—
Може
ли
се
честитати
,
као
будућој
госпођи
началниковици
у
новим
крајевима
?
—
Заједљиво
јој
добаци
Оберкнежевић
,
а
уз
то
се
привидно
насмеши
да
ова
не
би
приметила
толику
иронију
код
њега
.
—
А
,
то
не
!
.
.
И
сувише
је
рано
честитати
.
Хтедосте
рећи
ваљда
,
честитати
будућој
госпођи
Радојковићки
а
не
началниковици
у
новим
крајевима
.
Ја
мислим
,
да
би
то
више
имало
смисла
.
Донекле
,
ја
бих
имала
права
да
се
љутим
на
вас
,
јер
тиме
ми
хтедосте
дати
сведоџбу
,
да
сам
ја
девојка
која
се
не
удаје
за
човека
,
већ
за
положај
.
—
Боже
сачувај
!
—
Правдао
се
Оберкнежевић
—
Ни
на
крај
памети
ми
није
био
циљ
нанети
вам
ма
и
најмању
увреду
...
После
краћег
разговора
о
које
чему
Катарина
упита
Оберкнежевића
:
—
Да
ли
вам
пише
супруга
?
.
.
Мисли
ли
на
повратак
и
измирење
?
...
На
ово
питање
Оберкнежевић
одмахну
руком
и
хладно
и
равнодушно
одговори
:
—
Пише
...
Што
се
тиче
њена
повратка
као
и
измирења
,
она
би
већ
прве
недеље
се
повратила
,
само
да
ја
хоћу
.
По
мени
,
слободно
може
тамо
за
увек
остати
.
Јер
живот
,
какав
ја
са
њоме
проводим
,
то
није
живот
савременог
човека
,
као
што
сам
.
—
Па
она
није
тако
хрђава
—
прекида
га
Катарина
—
шта
више
она
је
красна
,
она
просто
умире
за
вама
.
—
То
је
баш
и
главни
узрок
,
што
она
и
после
већ
неколико
година
брачног
живота
,
још
увек
хоће
да
је
у
првим
данима
брака
и
да
сам
увек
крај
ње
,
а
то
је
за
мене
досада
и
ништа
више
.
—
Красни
сте
ви
мушки
!
—
Добаци
му
Катарина
.
—
Лепо
бога
ми
!
.
Дакле
љубав
женину
према
мужу
,
ви
тако
хладно
презирете
и
шта
више
називате
досадом
.
.
Када
бих
знала
да
су
сви
мушки
такви
,
онда
пре
бих
волела
отићи
у
манастир
,
него
ли
постати
женом
савременог
човека
,
који
би
љубав
моју
према
њему
сматрао
досадом
...
—
Јако
грешите
—
прекиде
је
Оберкнежевић
—
то
гледиште
које
вам
споменух
,
а
које
вас
управо
ешофира
,
не
може
се
применути
на
свакој
женској
особи
.
—
Хвала
лепо
!
—
Узвикну
доста
љутито
Катарина
,
а
од
овога
тренутка
јој
Оберкнежевић
постаде
одвратан
.
—
Зашто
?
...
—
Сваки
онај
,
који
је
таког
мишљења
,
несталан
је
и
није
за
женитбу
.
Код
њега
је
све
пролазно
па
и
жену
сматра
као
и
хаљине
и
одело
,
које
временом
губе
вредност
.
—
Још
љуће
му
добаци
Катарина
,
а
у
исти
мах
устаде
од
стола
и
оде
до
прозора
,
а
на
лицу
јој
се
могло
приметити
да
је
врло
љута
.
После
овог
немилог
инциденца
,
Оберкнежевић
је
покушао
да
умири
Катарину
и
најзад
је
рекао
,
да
он
што
је
рекао
,
не
стоји
и
,
да
се
он
тиме
хтео
само
нашалити
.
Но
то
беше
узалудно
,
јер
Катарина
и
на
даље
остаде
љута
и
хладна
према
њему
.
Видећи
Оберкнежевић
,
да
му
планови
пропадоше
,
а
нарочито
после
овога
тренутка
,
је
очевидно
приметио
,
да
га
Катарина
просто
презире
;
није
имао
куд
,
већ
се
подиже
са
столице
спремајући
се
за
полазак
:
—
Остајте
с
богом
и
умирите
се
,
а
надам
се
да
о
мени
нећете
имати
таково
мишљење
,
јер
што
рекох
беше
шала
и
ништа
друго
.
Иза
ових
речи
приступи
јој
ближе
и
пружи
руку
али
Катарина
је
одби
уз
напомену
:
—
Руку
вам
не
дам
и
сматраћу
да
је
ово
била
шала
тек
онда
,
када
ми
други
пут
дођете
у
посету
и
то
не
сами
,
већ
са
вашом
красном
супругом
—
друкчије
не
.
—
Тако
!
—
Да
.
—
Потврди
Катарина
кратко
и
одсечно
.
.
Оберкнежавић
није
имао
куд
,
већ
окрете
пете
црвен
до
ушију
,
јер
се
није
надао
овако
киселом
—
грожђу
.
Кад
је
био
на
изласку
,
баци
још
један
поглед
на
Катарину
,
пожеливши
јој
збогом
па
изађе
као
опарен
.
У
души
беше
поражен
,
сломљен
.
Љутио
се
на
самог
себе
,
што
је
био
тако
неспретан
и
несмотрен
.
Планови
му
од
овог
тренутка
пропадоше
.
Овога
тренутка
био
је
на
раскрсници
или
да
позове
своју
жену
да
се
с
њоме
измири
и
да
се
поново
упрегне
,
у
њему
,
већ
досадни
брачни
јарам
;
или
просто
да
бега
у
свет
,
те
да
потражи
слободу
,
за
којом
тежи
по
његовом
мишљењу
сваки
савремен
човек
—
као
што
је
сам
себе
називао
и
за
каквог
се
држао
.
Од
то
двоје
имао
је
да
бира
једно
ма
које
,
јер
места
му
више
овде
не
беше
.
Од
неког
времена
,
већ
је
друговима
и
друштву
у
коме
се
кретао
,
постао
предметом
подсмеха
.
Код
Катарине
је
изгубио
чест
,
те
није
могао
остати
у
непосредној
близини
њезиној
а
да
га
она
презире
.
Шта
да
чини
?
.
.
То
питање
му
је
брујало
у
глави
корачајући
крупним
и
брзим
корацима
у
правцу
своје
куће
.
Катарина
пак
остаде
до
крајности
љута
,
размишљајући
о
животу
,
о
несталности
људској
,
раздерана
срца
с
болом
у
души
;
јер
од
овог
тренутка
јој
постаде
замишљена
светиња
брака
,
кућа
на
песку
с
поља
окречена
белом
бојом
,
а
унутрашњост
њезина
беше
мрачна
,
влажна
,
у
којој
станују
змије
и
гуштерови
.
Од
тога
тренутка
јој
Оберкнежевић
постао
црн
у
њеним
очима
.
Шта
више
,
мрзела
га
из
дна
своје
душе
и
сама
је
себе
осуђивала
,
што
га
није
још
суровије
одбацила
и
гурнула
од
себе
.
Обхрвала
душевном
борбом
,
клонула
спусти
се
на
наслоњачу
тихо
и
нечујно
зајеца
:
—
Ваљда
нису
сви
људи
такви
...
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ДЕВЕТА
Предспрема
Једно
по
подне
Јованка
дошла
је
код
Стојанке
,
да
је
ова
саветује
у
једној
врло
важној
ствари
.
У
први
мах
,
Јованка
се
стидела
да
отворено
се
изјасни
пред
Стојанком
каква
је
то
важна
ствар
.
Но
,
када
ова
навали
на
њу
,
напоменувши
јој
,
да
не
крије
ништа
од
ње
,
и
да
ће
јој
врло
радо
изићи
на
сусрет
,
не
само
саветом
,
већ
ако
по
среди
буду
у
питању
и
какве
још
жртве
.
Јованка
,
после
дужег
устезања
,
не
говорећи
ништа
,
извади
једно
писмо
и
пружи
га
Стојанци
са
примедбом
:
—
Када
га
будете
прочитали
,
ја
ћу
вам
тек
после
објаснити
.
Стојанка
примивши
писмо
,
развије
га
и
пажљиво
прочита
.
За
време
читања
писма
,
по
лицу
њезином
се
могло
приметити
неко
пријатно
расположење
.
Потпис
писма
Стојанка
гласно
изговори
:
—
Српско
вам
поздравље
од
вашег
највећег
пријатеља
М
.
Николића
.
—
Иза
овога
Стојанка
подиже
очи
и
погледа
у
Јованку
,
која
је
овога
тренутка
била
обливена
руменом
стида
,
очију
оборених
,
груди
јој
се
надимаху
а
срце
лупа
,
хоће
да
пробије
грудни
кош
,
а
један
прамен
њезине
црне
косе
спао
је
до
пола
њена
румена
образа
,
те
је
одаваше
,
као
никад
до
сада
,
тако
лепом
.
Стојанка
је
видећи
такву
,
није
се
могла
уздржати
а
да
не
потскочи
са
своје
столице
,
загрли
Јованку
и
притиште
јој
врео
пољубац
на
њен
румени
и
ужарени
образ
који
је
горео
у
ватри
.
—
Девојко
!
.
.
Што
се
стидиш
?
!
.
За
тим
је
лако
потапше
по
рамену
,
привуче
своју
столицу
и
седе
крај
ње
и
поверљиво
је
упита
:
—
А
ко
ти
то
пише
?
.
.
Јованка
на
ово
питање
одмах
не
одговори
,
тек
када
је
Стојанка
понова
упита
рече
:
—
Један
професор
а
сад
је
резервни
потпоручник
у
Битољу
.
Био
је
водник
чете
у
којој
је
мој
брат
био
...
—
То
је
онај
,
што
ти
је
донео
глас
и
минђуше
.
—
Да
,
—
потврди
Јованка
,
но
у
овај
мах
када
је
споменула
брата
,
навали
јој
се
терет
на
душу
а
телом
је
пређе
нека
језа
.
После
краће
паузе
,
Стојанка
видећи
да
се
Јованка
снуждила
,
да
би
јој
одгонила
ону
мисао
,
коју
Јованку
свакодневно
носи
у
глави
о
брату
рече
:
—
Ваљан
човек
!
.
.
Добра
душа
!
.
.
Србин
душом
и
телом
...
Из
писма
се
виде
све
његове
врлине
као
и
поштен
смер
,
који
намерава
.
Истина
,
из
писма
се
да
много
штошта
видети
,
али
се
није
сасвим
изјаснио
.
Ја
га
разумем
.
То
долази
отуд
,
што
се
боји
да
буде
одбијен
,
а
што
би
га
без
сумње
увредило
и
ожалостило
...
—
Мислите
?
—
прекиде
је
Јованка
,
а
одмах
иза
овога
стидно
обори
главу
доле
а
у
лицу
се
поново
зарумени
.
—
То
је
тачно
.
—
Настави
Стојанка
.
—
Могла
бих
му
замерити
,
што
се
није
изјаснио
.
Кад
је
био
јунак
на
бојном
пољу
и
није
стрепио
од
сигурне
смрти
,
а
овде
у
овакој
много
мањој
ствари
стрепи
и
не
сме
отворено
да
каже
.
Но
,
ипак
,
ја
га
разумем
.
То
је
карактер
правога
јунака
.
Прави
јунаци
више
стрепе
за
част
своју
,
него
ли
за
живот
,
који
они
ни
у
шта
не
рачунају
...
—
И
ја
сам
тога
мишљења
—
рече
Јованка
,
а
одмах
иза
ових
се
речи
трже
,
јер
се
тиме
одала
пред
Стојанком
,
да
јој
садржина
самога
писма
није
непријатна
.
—
Па
шта
велиш
девојко
?
!
Младожења
је
то
!
Зар
не
видиш
,
он
жељно
чека
,
бар
две-три
речи
да
му
одговориш
,
а
након
њих
он
ће
ти
бити
искренији
и
отворенији
.
—
Рекавши
то
Стојанка
се
загледа
испитивалачки
у
Јованку
,
која
од
стида
не
дизаше
очи
.
—
Но
,
но
,
—
Стојанка
лако
такну
Јованку
по
рамену
—
не
треба
да
се
стидиш
!
.
.
Или
ваљда
хоћеш
да
подражаваш
јунаку
,
који
не
преза
од
смрти
а
у
оваким
стварима
је
неодлучан
.
Твоје
јунаштво
си
и
делом
посведочила
,
а
сад
у
овој
ствари
твоја
неодлучност
те
карактерише
,
да
си
потпуно
равна
њему
...
—
Па
,
шта
да
му
одговорим
?
—
муцајући
проговори
Јованка
.
—
Боже
мој
,
шта
да
му
одговориш
!
—
пљесну
Стојанка
руку
о
руку
—
Одговори
му
да
си
писмо
примила
,
захвали
му
се
,
а
можеш
му
уједно
рећи
,
да
ти
је
веома
мило
његово
сећање
на
тебе
.
Разуме
се
,
ово
последње
би
имало
тек
онда
смисла
,
ако
би
суштини
самој
одговарало
.
Јованка
после
овога
,
крадом
,
испод
ока
погледа
у
Стојанку
.
Погледи
се
сукобише
.
Јованка
брзо
спусти
очи
и
лако
се
насмеши
.
Тај
осмејак
Стојанка
је
разумела
,
но
,
да
не
би
би
поново
Јованку
доводила
у
неприлику
прешла
је
преко
тога
ћутке
,
само
јој
је
напоменула
,
да
ту
читаву
ствар
Јованка
би
требала
да
схвати
озбиљно
,
а
по
њеном
мишљењу
,
не
би
било
хрђаво
по
саму
Јованку
.
После
подужег
међусобног
саветовања
Јованка
јој
рече
:
—
Он
је
био
код
мене
лично
и
донео
је
аманет
,
оне
минђуше
од
покојног
брата
.
Још
од
првог
тренутка
у
њему
сам
увидела
човека
карактерна
,
човека
озбиљна
и
човека
који
има
племенито
срце
и
добру
душу
.
Једном
речи
,
он
је
човек
са
којим
би
се
могло
живети
,
и
који
би
знао
ценити
кућу
,
жену
и
који
био
подесан
за
породичан
живот
;
што
је
данас
велика
реткост
и
с
каквим
се
људима
у
данашњем
друштву
ретко
,
врло
ретко
можемо
сусрести
.
—
А
без
сумње
је
и
симпатична
појава
?
—
Прекиде
је
Стојанка
.
—
По
чему
закључујете
?
—
По
твојим
речима
.
Јер
из
њих
видим
,
не
само
да
има
све
врлине
човека
,
већ
и
то
друго
.
А
знам
врло
добро
,
да
данашње
многе
младе
девојке
,
бар
већи
део
њих
,
највише
полажу
на
спољашњу
естетику
мушких
.
—
Боже
сачувај
!
.
.
Мене
не
би
требало
уврстити
у
ред
такових
.
—
Зашто
?
—
С
тога
,
што
ја
на
спољашност
најмање
полажем
.
Спољашност
је
врло
често
варљива
.
Било
мушко
или
женско
,
ја
никад
не
ценим
по
спољашности
њиховој
.
Јер
врло
често
бивају
слични
оним
ружама
,
које
су
румене
,
лепе
и
допадљиве
очима
,
али
су
без
мириса
а
при
томе
дршка
им
је
препуна
трња
.
—
То
је
истина
девојко
!
...
—
узвикне
Стојанка
примакнувши
своју
столицу
ближе
Јованци
.
—
Сад
видим
,
да
ти
не
требаш
савета
.
За
твоје
године
,
ти
доста
добро
познајеш
живот
и
доста
си
посвећена
у
танчине
и
суштину
његову
.
Ради
сама
по
твојој
чистој
савести
,
јер
сам
уверена
да
нећеш
погрешити
.
А
поред
тога
рачунај
,
да
вечита
самоћа
и
повученост
повлачи
за
собом
сентименталност
и
меланхолију
,
што
је
већим
делом
опасно
и
ретко
да
се
задржи
на
томе
,
већ
наступају
трагичне
катастрофе
.
А
ти
јунакињо
моја
,
то
не
заслужујеш
,
.
.
већ
на
против
,
пред
тобом
је
живот
,
па
треба
да
живиш
...
Око
четири
сата
по
подне
Јованка
се
диже
и
опрости
са
Стојанком
,
обећавши
јој
,
да
ће
учинити
онако
,
како
јој
је
она
препоручила
,
а
кад
буде
добила
одговор
,
и
као
сам
развој
ствари
да
ће
јој
све
саопштавати
и
да
неће
ништа
од
ње
тајити
,
јер
на
њу
много
полаже
,
као
што
јој
је
Стојанка
и
обећала
.
Тек
што
је
Јованка
отишла
,
уђе
Ната
са
писмом
,
које
је
писмоноша
баш
тога
тренутка
донео
и
предаде
га
Стојанки
.
Стојанка
прими
од
Нате
писмо
,
загледа
жиг
на
марки
и
радосно
кликну
:
—
Од
Жарка
!
.
.
—
Зар
је
већ
стигао
господин
тамо
?
!
—
Упита
радознало
Ната
.
-
Јесте
.
—
Одговори
Стојанка
и
одмах
отвори
писмо
.
Ната
се
удали
.
Стојанка
видећи
да
је
сама
,
поче
полугласно
да
чита
писмо
следеће
садржине
:
„
Драга
моја
Стојо
!
Здраво
стигох
у
Шинђин
.
Појединости
о
самом
путовању
писаћу
ти
доцније
.
Јављам
ти
,
да
сам
се
нашао
са
извесним
нашим
људима
из
удружења
„
Смрт
или
Уједињење
“
.
Они
ми
рекоше
,
да
би
већ
крајње
време
било
,
да
се
скупимо
на
један
заједнички
договор
.
Ради
се
о
једној
врло
важној
ствари
.
Уједно
ми
рекоше
,
да
би
тај
састанак
требао
да
се
одржи
ту
у
Београду
и
то
наравно
,
опет
код
тебе
.
Ја
немам
ништа
против
.
А
састанак
ће
бити
по
међусобном
споразуму
.
Дан
,
када
се
има
тај
састанак
одржати
,
накнадно
ћу
ти
јавити
,
кад
добијем
од
свију
одговор
и
мишљење
.
Главно
је
,
ти
буди
спремна
за
сваки
случај
.
О
самом
циљу
састанка
,
још
нисам
позитивно
извештен
.
Али
нешто
нагађам
,
но
сад
је
претерано
рано
да
се
упуштам
у
прорицање
.
Шта
је
са
свадбом
?
Да
ли
су
се
Пера
и
Ната
венчали
?
Ако
нису
,
ја
мислим
,
да
би
онда
најбоље
било
да
свадбу
одгоде
за
онај
дан
,
када
буде
заказан
састанак
удружења
,
јер
онда
не
би
тај
састанак
могао
икоме
упасти
у
очи
.
У
другом
писму
ћу
ти
јавити
моју
тачну
адресу
.
Поздрав
свима
.
Тебе
грли
твој
Жарко
.
“
Када
је
Стојанка
прочитала
писмо
,
била
се
за
тренутак
снуждила
,
јер
јој
беше
непојмљиво
,
одкуда
и
зашто
баш
сад
у
овако
бурним
тренутцима
мора
да
се
одржи
седница
удружења
.
Стрепила
је
,
да
није
дошло
до
извесних
несугласица
између
самих
чланова
удружења
.
Та
јој
помисао
никако
није
давала
мира
.
Ишла
је
чак
тако
далеко
,
да
је
посумњала
у
неке
млађе
чланове
удружења
,
да
се
нису
дали
ухватити
у
какву
замку
непријатељску
,
наравно
,
уз
какву
богату
награду
.
Но
убрзо
се
разведри
,
одбацивши
од
себе
ту
црну
мисао
,
јер
Срби
у
оваким
тренутцима
,
показаше
,
да
дишу
једним
духом
и
да
ситних
и
покварених
душа
не
постоји
у
редовима
данашњих
синова
Србије
,
тих
осветника
Косова
,
дичних
јунака
и
хероја
,
који
могу
читавом
свету
служити
за
пример
а
својој
отаџбини
на
понос
и
дику
.
—
Бранковиће
,
српске
мајке
више
не
рађају
!
.
.
—
Рекавши
то
гласно
,
Стојанка
устаде
са
столице
спремајући
се
,
да
још
то
по
подне
посети
неке
поверљиве
људе
из
удружења
,
који
се
налазе
у
Београду
,
те
да
им
саопшти
шта
се
спрема
и
намерава
.
Уједно
је
хтела
чути
њихова
мишљења
,
па
да
о
свему
томе
благовремено
извести
свога
вереника
мајора
Жарка
.
Брзо
је
била
обучена
и
спремна
за
полазак
,
јер
по
њезином
сопственом
мишљењу
,
ствар
није
за
одуговлачење
.
Пошто
је
наредила
Анђи
шта
треба
у
кући
да
поради
,
у
сами
сумрак
отишла
је
од
куће
.
Куда
?
—
То
ћемо
доцније
видети
.
ГЛАВА
СТОТА
Сватови
У
суботу
баш
у
подне
стигоше
у
Београд
чика-Паја
и
стрина-Неранџа
.
Сишавши
са
жељезнице
,
седоше
у
фијакер
и
и
рекоше
фијакерџији
улицу
и
број
камо
да
тера
.
—
Ју
,
човече
,
па
могли
смо
и
трамвајем
а
не
да
толико
трошимо
на
фијакер
—
примети
стрина-Неранџа
чика-Паји
седајући
у
фијакер
.
—
Могли
смо
,
ал
’
ја
нећу
.
—
Зашто
?
—
Зато
што
нећу
трамвајем
.
Овако
је
лепше
и
мекше
,
—
добаци
јој
чича-Паја
намештајући
се
на
седишту
.
—
Е
,
гле
ти
њега
!
сигурно
врачаш
.
—
Тхе
,
можда
си
и
погодила
.
Нећу
трамвајем
па
да
морам
као
оно
пре
на
пола
пута
да
силазим
.
Истина
је
,
да
је
овако
скупље
,
али
је
сигурније
да
се
не
морам
силазити
и
пешачити
.
Пошто
их
кочијаш
намести
,
седе
на
бок
и
ошину
коње
.
Фијакер
зазврја
по
неравној
каменој
калдрми
београдској
,
носећи
чика-Пају
и
стрина-Неранџу
пут
стана
госпође
Стојанке
.
После
четврт
часа
вожње
,
фијакер
стаде
.
Чика-Паја
плати
фијакерџији
прописану
тексу
вожње
,
а
још
поред
овога
даде
му
два
три
сексера
напојнице
.
Видевши
то
стрина-Нераџа
ће
да
му
више
у
шали
примети
:
—
Шта
ће
то
да
значи
човече
!
.
?
—
Шта
то
?
—
Па
данас
си
и
сувише
галантан
.
—
Е
,
тако
је
то
данас
,
а
сутра
већ
неће
бити
.
—
Рекавши
то
,
чика-Паја
притиште
дугме
од
звонцета
,
које
је
било
на
врати
.
Не
потраје
дуго
,
Анђа
отвори
врата
кад
угледа
чика-Пају
и
стрина-Неранџу
весело
пљесну
руку
о
руку
и
радосно
узвикну
!
.
.
—
А
,
добро
дошли
!
.
.
Добро
дошли
!
.
.
—
Боље
вас
нашли
!
.
.
—
Отпоздраве
је
у
један
глас
чика-Паја
и
стрина-Неранџа
.
Ната
је
баш
у
тај
мах
била
у
кухињи
,
па
је
чула
глас
својих
родитеља
,
те
брзо
истрча
им
у
сусрет
.
После
уобичајеног
грљења
и
љубљена
између
матере
и
ћерке
,
Ната
пољуби
у
руку
и
чика-Пају
,
који
је
овога
пута
и
преко
обичаја
загрли
и
пољуби
,
пожеливши
јој
сваку
срећу
.
Госпођа
Стојанка
их
предусрела
на
врати
од
собе
и
после
поздрава
их
уведе
унутра
.
Пошто
су
се
раскомотили
,
Стојанка
заповеди
Анђи
да
постави
сто
,
јер
је
баш
било
време
ручку
.
Дуго
је
госпођа
Стојанка
морала
да
нуди
госте
,
јер
ови
се
опираху
,
да
су
ручали
и
да
нису
гладни
.
После
ручка
Стојанка
пошаље
Анђу
по
Перу
,
да
одмах
дође
код
ње
,
да
се
споразуму
у
погледу
сватова
.
Госпођа
Стојанка
је
предложила
чика-Паји
и
стрина-Неранџи
,
да
око
сватова
не
троше
богзна
шта
.
Већ
сасвим
једноставно
да
се
младенци
о
јутрењу
венчају
и
да
после
венчања
дођу
код
ње
на
доручак
кум
,
стари
сват
и
девер
.
Никакве
параде
и
весеља
да
не
буде
.
А
као
разлог
за
ово
,
навела
је
то
:
да
пошто
је
сад
земља
у
таком
бурном
времену
не
би
имало
смисла
правити
весеље
и
узалудна
трошка
.
А
поред
тога
узалудан
трошак
баш
сад
је
излишан
.
—
Та
,
није
мени
стало
за
трошак
—
добаци
јој
чика-Паја
—
само
нека
ми
се
дете
већ
једном
смири
.
—
Верујем
чика-Пајо
,
да
трошак
не
жалите
,
али
ћете
ме
ипак
послушати
,
да
весељу
и
великој
галами
сад
није
време
,
као
што
сам
напред
то
рекла
.
А
поред
тога
ће
те
имати
иначе
доста
трошка
.
—
Та
није
баш
ни
нами
до
весеља
—
умеша
се
и
стрина-Неранџа
—
већ
нам
је
само
до
тога
,
да
се
та
ствар
већ
једном
сврши
.
Најзад
је
и
чика-Паја
и
сам
увидео
и
усвојио
предлог
госпође
Стојанке
.
Истина
,
није
му
баш
било
најмилије
,
да
му
се
његова
јединица
венча
онако
,
како
бачвани
веле
,
сиромашки
.
Још
они
беху
у
најживљем
разговору
а
у
том
стиже
и
Пера
.
После
поздрава
и
уводног
разговора
,
госпођа
Стојанка
му
саопшти
њихову
намеру
у
погледу
сватова
,
како
и
на
који
начин
да
се
има
обавити
.
И
сам
Пера
је
заступао
то
мишљење
,
јер
и
њему
самом
не
беше
до
весеља
и
галаме
,
јер
је
осећао
ситуацију
,
у
којој
се
земља
налази
.
—
Дакле
,
онда
смо
с
тим
начисто
—
рече
чика-Паја
.
А
сад
би
требало
,
да
се
побринемо
за
ствари
и
остале
потребе
,
које
су
једној
кући
потребне
.
Ти
Перо
имаш
сва
писмена
и
документа
што
су
ти
потребне
.
—
Имам
...
—
А
ја
сам
донео
и
Натина
,
те
нећемо
с
те
стране
имати
никакве
кубуре
.
—
Још
је
по
среди
само
једно
—
примети
Пера
.
—
А
то
је
!
.
.
—
Радознало
упаде
госпођа
Стојанка
.
—
Мој
колега
,
који
ми
се
примио
за
кума
,
баш
ми
јутрос
јавио
,
да
спречен
изненадним
и
неочекиваним
путем
неће
моћи
да
одржи
своју
задану
реч
.
—
То
је
најмање
!
—
прекиде
га
госпођа
Стојанка
.
—
Ја
ћу
се
примити
.
Чика-Паја
и
стрина-Неранџа
кад
ово
чуше
,
јако
се
изненадише
и
захвалише
госпођи
Стојанци
,
која
им
се
сваком
даном
приликом
увек
нашла
при
руци
.
Пера
им
саопшти
,
да
је
већ
нашао
и
стан
и
ствари
за
које
би
само
требало
да
се
новац
положи
.
Чика-Паја
није
више
чекао
да
двапут
то
чује
извади
велики
кожни
новчаник
,
из
кога
извади
банкноту
од
хиљаду
круна
и
предаде
госпођи
Стојанци
као
куми
с
речима
:
—
Ја
мислим
,
за
сад
да
ће
ово
бити
довољно
.
А
кад
се
будете
сместили
и
видим
да
ће
између
вас
децо
бити
живота
,
онда
је
друго
моја
брига
.
Глава
вас
никад
неће
заболети
.
Дакле
требали
су
у
недељу
ујутру
да
се
венчају
.
Ствар
је
једино
код
свештеника
запела
,
јер
је
овај
хтео
да
се
обаве
неке
формалности
.
Но
,
чика-Паја
,
који
је
познавао
свештенике
,
знао
је
и
ту
шта
смета
,
наравно
,
опет
се
морао
да
маши
руком
за
новчаник
и
ствар
је
била
углађена
и
доведена
у
ред
.
Као
што
је
заказано
,
Пера
је
саопштио
старом
свату
и
деверу
,
који
беху
спремни
свакога
часа
и
они
се
у
недељу
рано
искупише
код
Стојанке
.
Одатле
се
сватови
кренуше
на
три
фијакера
Савиначкој
цркви
,
где
се
после
јутрења
обавио
обред
венчања
.
После
венчања
дођоше
код
Стојанке
,
сад
већ
њихове
куме
,
где
је
био
доручак
,
а
после
овога
се
мирно
и
тихо
разиђоше
сваки
на
своју
страну
.
Тек
када
се
разиђоше
,
стрина-Неранџи
било
је
врло
тешко
,
што
јој
се
јединица
њезина
тако
венчала
.
У
том
тренутку
сећала
се
свога
венчања
и
сватова
,
који
су
трајали
три
дана
.
Па
и
по
чика-Пајином
лицу
се
могло
то
исто
приметити
.
Још
тога
дана
после
подне
чика
Паја
и
стрина-Неранџа
хтедоше
да
се
врате
кући
.
Но
Пера
и
Ната
их
силом
задржаше
.
Тако
остадоше
до
сутра
дан
,
када
су
са
Пером
и
Натом
ишли
у
њихов
стан
и
пренели
већ
купљене
ствари
.
Стрина-Неранџи
се
допао
читав
намештај
.
А
највише
јој
запело
за
око
,
високо
плишано
канабе
,
на
коме
је
,
како
она
вели
,
милина
седети
.
Када
је
чика-Паја
видео
да
су
ствари
смештене
и
да
је
његова
кћи
у
своме
стану
,
нешто
му
у
души
лакнуло
.
Тога
дана
после
подне
се
решио
да
иду
кући
.
Истина
,
Пера
и
Ната
их
задржаваху
,
па
и
сама
стрина-Неранџа
није
била
противна
да
остану
још
који
дан
,
али
чика-Паја
се
није
дао
осолити
.
—
Море
жено
,
кућа
нам
сама
већ
три
дана
.
На
ову
примедбу
чика-Пајину
и
стрина-Неранџа
се
тргне
,
јер
и
сама
увидела
,
је
да
нема
смисла
да
се
дуже
задржавају
.
По
подне
око
четир
сата
ишли
су
на
железничку
станицу
,
праћени
Пером
и
Натом
.
Баш
кад
ће
се
воз
кренути
,
стигне
и
госпођа
Стојанка
,
да
испрати
своје
кумове
;
који
већ
беху
сели
у
вагон
.
У
том
тренутку
железница
писну
,
воз
се
крену
носећи
собом
чика-Пају
и
стрина
Неранџу
кући
њиховој
,
после
обављеног
и
свршеног
а
већ
тако
давно
и
жељно
очекиваног
свадбеног
чина
.
ГЛАВА
СТО
ПРВА
Разлаз
Оно
после
подне
,
када
је
Оберкнежевић
онако
неочекивано
прошао
код
Катарине
,
његова
се
супруга
баш
у
тај
мах
спремала
са
тетком
да
дођу
у
К
.
,
па
или
да
се
измире
,
или
да
учине
крај
њиховом
браку
.
Тетка
Оберкнежевићкина
,
нека
стара
богата
удовица
,
ужасно
је
мрзела
Оберкнежевића
.
Она
писма
која
је
Оберкнежевићка
писала
своме
мужу
,
то
је
чинила
без
знања
теткина
.
Наопако
да
је
ова
знала
за
то
.
Та
теткина
мржња
према
Оберкнежевећу
уследила
је
због
тога
,
што
је
чула
а
и
уверила
се
,
да
је
овај
лакомислен
,
велики
трошаџија
а
поврх
свега
тога
слабо
се
лаћа
рада
.
Када
је
она
то
увидела
,
престала
је
да
их
онако
обилно
материјално
помаже
,
као
што
је
то
у
почетку
чинила
,
док
се
није
уверила
да
њу
Оберкнежевић
ни
за
шта
друго
и
не
сматра
,
већ
за
извор
за
пумпање
и
експлоатацију
а
њезину
сестричину
не
за
жену
,
већ
за
средство
помоћу
кога
је
требало
њу
,
тетку
,
пумпати
.
А
као
доказ
,
да
се
у
своме
веровању
не
вара
,
служило
је
то
,
да
он
,
Оберкнежевић
,
за
читаве
три
недеље
дана
није
нашао
за
вредно
бар
једном
дописном
картом
да
извести
њу
,
тетку
,
шта
је
у
ствари
и
због
чега
је
наступио
сукоб
између
њих
двоје
,
па
уједно
,
да
је
бар
са
неколико
речи
умоли
као
тетку
,
да
посредује
и
да
их
измири
.
Тетка
је
знала
и
то
,
да
у
свакој
кући
мора
бити
свега
и
свачега
,
па
богме
и
свађе
и
сукоба
.
Наравно
,
ал
то
не
траје
дуго
.
Бар
код
искрених
и
верно
оданих
супружника
,
траје
дан
а
највише
два
па
се
опет
измире
,
бацајући
у
заборав
оно
што
је
јуче
било
.
Све
је
ово
тетка
врло
добро
знала
,
и
тешком
муком
најзад
је
успела
,
да
увери
и
убеди
своју
сестричину
,
да
је
њезин
муж
не
воле
,
не
цени
и
не
поштује
као
што
се
жена
поштује
.
Бодро
,
извежбано
око
старе
удовице
,
увидело
је
све
то
,
па
је
свом
силом
настојала
за
тим
,
да
их
за
увек
растави
,
јер
је
предвиђала
,
да
ће
и
доцније
то
безусловно
наступети
.
Сирота
Оберкнежевићка
није
смела
све
тетки
ни
да
исповеди
,
јер
знала
је
,
да
је
строга
и
да
би
не
жалећи
материјалне
жртве
учинила
краја
њиховом
рђавом
брачном
животу
,
за
који
је
она
све
до
овог
тренутка
веровала
,
да
ће
искренути
на
боље
.
Но
,
како
су
услед
задржавања
око
припремања
задоцнили
за
воз
,
то
су
путовање
одгодили
за
ујутру
.
Првим
возом
,
који
се
рано
ујутру
креће
за
К
.
,
путоваће
.
Оберкнежевић
када
је
изашао
из
куће
Катаринине
,
био
је
као
ван
себе
.
У
први
мах
просто
није
знао
шта
да
ради
.
На
измирење
са
женом
,
које
му
је
Катарина
предочила
,
није
ни
помишљао
.
Дошавши
кући
,
онако
љут
легао
је
на
канабе
,
да
мало
прилегне
,
да
се
примири
од
узбуђења
у
којем
се
тога
тренутка
налазио
.
Покушавао
је
да
заспи
,
али
све
беше
узалуд
.
Читав
сат
се
превртао
по
канабету
,
и
кад
виде
,
да
не
може
заспати
,
устаде
,
обуче
се
седе
за
сто
и
стаде
премишљати
шта
да
чини
.
У
један
мах
је
помислио
,
да
напише
жени
карту
и
да
је
позове
,
и
да
јој
преда
ствари
а
он
сам
пошто
му
је
немогућ
даљи
опстанак
у
К
.
,
да
оде
тамо
где
га
нико
не
познаје
ко
је
и
шта
је
.
Но
како
је
био
у
материјалној
кризи
,
помишљао
је
и
то
,
да
позове
старинара
и
да
му
прода
све
ствари
пошто
по
то
,
па
да
се
и
не
јави
жени
.
Једнако
је
двоумио
.
Али
тврдо
се
решио
,
да
се
са
женом
не
мири
и
да
К
.
напусти
и
то
што
пре
.
Око
шест
часова
је
отишао
у
кавану
,
где
га
је
друштво
очекивало
.
Многи
су
од
њих
,
видећи
га
туробна
и
зловољна
,
почели
пецкати
и
правити
вицеве
на
његов
рачун
.
Но
он
се
слабо
на
то
освртао
,
јер
није
хтео
да
им
пружи
повода
,
да
га
још
више
извргну
шали
и
подсмеху
.
Кад
му
се
већ
досадило
заједање
другова
,
које
му
баш
није
најбоље
падало
у
овом
часу
,
хладнокрвно
и
без
једне
речи
диже
се
од
стола
и
седе
за
други
узевши
новине
и
удуби
се
у
њих
.
На
велико
његово
изненађење
и
задовољство
прочитао
је
у
новинама
вест
,
да
је
српско
министарство
просвете
и
црквених
послова
,
расписало
стечај
за
више
чиновничких
места
у
ослобођеним
крајевима
.
—
Боже
помози
!
—
Помисли
Оберкнежевић
у
себи
.
—
Нећу
више
овде
ни
часа
часити
.
Идем
још
сутра
тамо
.
После
овога
,
остави
новине
,
у
лицу
се
мало
разведри
и
понова
се
поврати
столу
,
за
којим
је
седело
његово
друштво
.
То
вече
Оберкнежевић
се
дуго
задржао
у
кавани
.
После
поноћи
је
упао
у
неко
весело
друштво
,
где
је
у
весељу
и
добром
расположењу
остао
скоро
до
зоре
.
Када
је
дошао
кући
,
могло
је
бити
пет
часова
.
Онако
уморан
,
а
поред
тога
беше
неиспаван
и
алкохол
је
на
њега
доста
утицао
,
тако
,
да
је
чим
се
спустио
у
постељу
моментално
заспао
.
И
ко
зна
докле
би
спавао
,
да
га
нека
лупњава
око
девет
часова
није
пробудила
.
Он
скочи
и
подиже
крај
од
завесе
,
да
види
ко
лупа
.
На
његово
велико
изненађење
угледа
своју
жену
и
њезину
тетку
,
који
су
тога
јутра
допутовали
у
К
.
За
тренутак
Оберкнежевић
се
прибере
,
обуче
и
пусти
их
унутра
.
Тетка
његове
супруге
видећи
га
мамурна
беше
сва
узаврела
гњевом
и
отпоче
да
му
чита
сентенцију
онакву
,
какву
то
већ
само
тетке
обично
знају
.
Оберкнежевић
на
против
,
беше
потпуно
хладан
и
не
даде
се
ни
најмање
збунити
.
После
подуже
,
доста
оштре
препирке
,
тетка
са
својом
сестричином
оде
код
адвоката
и
саопштише
му
читаву
ствар
.
Уједно
подигоше
тужбу
за
развод
брака
.
Пошто
ту
ствар
предадоше
у
руке
адвоката
вратише
се
натраг
.
Оберкнежевић
,
који
је
био
истога
мишљења
,
да
не
може
даље
остати
у
К
.
а
поред
тога
,
ни
под
којим
условима
не
мисли
продужити
брачни
живот
,
када
је
чуо
,
да
је
његова
жена
покренула
бракоразводну
парницу
,
тој
вести
и
сам
се
необично
обрадовао
.
Након
три
дана
,
Оберкнежевић
је
довео
једног
Јеврејина
и
све
му
је
свари
продао
.
Тога
дана
је
и
опет
провео
у
своме
друштву
,
а
иза
друштва
остаде
сам
и
ту
је
читаву
ноћ
провео
по
ноћним
кафанама
и
бурдељима
.
А
већ
сутра
дан
око
девет
часова
пре
подне
,
неко
од
друштва
његова
,
видео
га
је
,
где
жури
пут
жељезничке
станице
.
Након
неколико
дана
,
његовом
друштву
паде
у
очи
одсутност
Оберкнежевићева
и
почеше
то
тумачити
на
разне
начине
.
Неки
су
тумачили
,
да
је
отишао
по
његову
жену
и
жељно
га
очекиваху
,
спремајући
му
нова
пребацивања
и
заједања
,
која
је
Оберкнежевић
у
последње
време
доста
од
њих
поднео
.
Нестанак
Оберкнежевићев
беше
све
дотле
по
читаво
друштво
тајна
,
док
не
сазнаше
да
је
Оберкнежевић
продао
ствари
.
Тада
су
били
на
чисто
,
да
је
Оберкнежевић
сасвим
напустио
К
.
,
али
где
је
отишао
,
то
нису
могли
сазнати
.
На
поласку
своме
,
Оберкнежевић
је
написао
једно
писмо
упућено
на
Катарину
,
у
коме
јој
је
опширно
изнео
,
шта
је
намеравао
,
т
.
ј
.
открио
јој
је
своју
тајну
а
уједно
је
известио
,
да
му
је
немогућ
даљи
опстанак
у
К
.
,
после
онако
немилог
сукоба
између
ње
и
њега
.
Писмо
је
завршио
:
„
Одлазим
,
али
где
,
то
је
тајна
.
Можда
ће
те
временом
чути
,
али
за
сада
још
не
.
Удаљен
од
вас
,
покушаћу
,
да
вас
заборавим
,
за
навек
.
Опростите
ми
ако
сам
вам
нанео
увреду
,
али
вас
још
увек
поштује
Јова
“
.
Катарина
примивши
писмо
,
беше
јој
врло
непријатно
,
јер
из
писма
је
јасно
видела
,
да
је
баш
она
узрок
,
ради
ње
се
разрушио
живот
једног
брачног
пара
,
који
је
могао
живети
у
срећи
и
задовољству
.
Многе
је
часове
провела
у
тузи
и
сети
оплакујући
судбину
њихову
и
судбину
њезину
,
а
при
томе
је
увек
помишљала
,
да
и
она
сама
због
тога
неће
бити
срећна
у
ономе
,
за
ким
је
жудела
и
чезнула
а
кога
је
искрено
волела
.
Бојала
се
и
стрепила
да
и
њу
не
постигне
судбина
Оберкнежевићевих
.
Та
јој
мисао
по
читаве
ноћи
,
не
даваше
мира
и
покоја
.
У
души
је
почела
да
хладни
према
ономе
,
за
чим
се
негда
највише
загрејавала
.
Брак
јој
више
не
изгледаше
тако
идеалан
,
као
што
негда
беше
.
Једнога
дана
када
је
такове
мисли
обрхваше
,
седне
и
напише
Стојанци
кратко
писмо
,
следеће
садржине
:
„
Драга
госпођо
,
У
погледу
вашег
последњег
писма
,
у
ствари
мене
и
г
.
Радојковића
,
долазим
лично
,
да
с
вама
говорим
.
Много
вас
поздравља
и
поштује
Катарина
.
“
Трећега
дана
,
Катарина
је
отпутовала
брзим
возом
у
Београд
.
ГЛАВА
СТО
ДРУГА
Стари
лисац
Једно
вече
Стојанка
је
позвала
неке
чланове
„
Смрт
или
Уједињење
“
,
на
састанак
,
а
који
се
има
одржати
у
њезиноме
стану
.
Циљ
тога
састанка
беше
предспрема
за
онај
велики
општи
састанак
,
који
се
такође
има
одржати
код
ње
,
ради
којег
јој
је
њезин
вереник
благовремено
писао
.
Поред
осталих
на
састанак
је
био
позван
и
Радојковић
,
шеф
полиције
.
Око
осам
часова
беху
се
искупили
сви
који
су
позвани
осим
Радојковића
.
Чланови
беху
нестрпљиви
и
почеше
већ
да
се
љуте
на
Радојковића
,
који
је
требао
да
дође
у
заказано
време
.
А
неки
пак
већ
почеше
тај
изостанак
тумачити
сумњом
у
искрену
одасност
Радојковићеву
.
Када
је
Стојанка
приметила
,
да
чланови
неумесно
сумњиче
Радојковића
,
она
их
због
тога
доста
оштро
прекоре
:
—
Браћо
,
јако
грешите
ако
и
труни
сумње
налазите
у
Радојковићу
.
Ваљда
га
нико
не
познаје
као
ја
.
Могу
вам
мирне
душе
рећи
,
да
је
он
један
од
највернијих
чланова
удружења
...
—
Па
где
је
?
.
.
Камо
га
сад
?
.
.
—
Протествоваше
један
.
—
Зар
сад
,
када
треба
да
учинимо
све
што
треба
да
се
спреми
за
главни
састанак
,
њега
сад
нема
.
А
он
нам
је
најпотребнији
за
ову
ствар
.
—
Море
остави
,
доћи
ће
човек
.
—
Умириваше
га
други
.
—
Његов
положај
и
служба
је
таква
,
да
може
сваког
тренутка
бити
спречен
непредвиђеним
случајем
.
Знам
ја
њега
.
Он
још
вечерас
сигурно
долази
.
Само
ћеш
видети
.
—
Тако
је
.
—
Потврди
Стојанка
.
—
А
колико
је
мени
познато
,
већ
два
дана
је
у
великом
и
пречем
послу
.
—
Какав
то
пречи
посао
може
да
буде
?
—
Настави
онај
први
.
—
Зар
пречег
посла
има
од
овог
!
Зар
отаџбина
у
питању
,
а
он
има
пречег
посла
.
Лондонска
конференција
спрема
нам
колач
,
с
поља
се
кува
и
ври
све
на
наш
рачун
.
Наше
победе
,
наша
крв
проливена
на
бојном
пољу
зар
тако
олако
да
прође
.
Па
зар
тако
мирне
душе
да
гледамо
!
Овако
не
може
даље
.
Краљ
и
влада
и
сувише
су
мирољубиви
и
попуштају
на
свима
линијама
.
Боје
се
ваљда
да
не
избије
европски
рат
.
Па
зар
ми
да
извлачимо
кестење
из
ватре
за
друге
.
Зар
за
нашу
главу
да
нам
други
капу
кроји
.
Јок
вала
!
Ја
се
противим
томе
попуштању
и
мирољубивости
.
—
Море
зна
Чича
и
Пашић
шта
раде
.
—
Упаде
му
у
реч
други
.
—
У
осталом
,
ту
ствар
ће
шира
седница
да
реши
.
Ја
мислим
,
да
наш
вечерашњи
састанак
има
да
учини
припрему
за
идућу
ширу
седницу
.
А
тамо
ћемо
да
решимо
какво
становиште
да
заузмемо
у
томе
питању
.
—
Истина
је
,
—
рече
Стојанка
седајући
на
столицу
—
много
нам
неправде
нанеше
они
у
Лондону
.
А
то
је
врло
разумљиво
.
Не
иде
им
у
рачун
,
да
се
проширимо
и
ојачамо
.
А
све
то
има
својих
узрока
.
Радојковић
последњи
пут
када
је
био
код
мене
рекао
ми
је
,
да
је
добио
једно
поверљиво
писмо
,
у
коме
му
се
обраћа
пажња
,
да
је
овде
приспео
неки
шпијун
једне
стране
државе
.
Још
вели
,
да
према
опису
у
писму
,
нико
други
неће
бити
,
него
онај
,
што
се
издавао
за
економа
из
Потисја
.
А
вели
још
,
да
је
позитивно
извештен
,
да
онакав
економ
са
онаким
именом
и
презименом
у
читавом
Потисју
не
постоји
,
већ
да
је
то
стари
шпијон
под
именом
Макс
Рихтер
,
а
без
сумње
и
то
му
није
баш
право
име
.
С
тога
ја
држим
,
да
се
Радојковић
вечерас
због
тога
задржао
.
Можда
му
је
ушао
у
траг
.
—
Е
,
биће
да
је
то
—
одобраваху
неки
из
друштва
.
—
А
кад
се
Радојковић
нечега
лати
,
тај
лако
не
напушта
из
руку
поверени
му
посао
.
Ма
и
најмањи
траг
да
је
наишао
,
ја
сам
уверен
,
да
му
неће
умаћи
.
—
Па
онда
ми
да
отпочнемо
посао
—
рече
онај
први
—
не
вреди
да
се
више
чека
,
јер
време
богами
одмиче
.
—
Па
можемо
—
одговорише
сви
.
Баш
у
тај
мах
када
они
хтедоше
да
приступе
послу
,
око
саветовања
,
шта
ваља
да
предузму
,
а
звонце
на
капији
зазвони
.
Стојанка
скочи
са
столице
и
изађе
журно
напоље
у
двориште
.
Анђа
чувши
звонце
,
беше
се
већ
упутила
у
ходник
да
отвори
врата
,
но
Стојанка
је
у
томе
спречи
и
сама
оде
да
то
учини
.
На
питање
Стојанкино
,
ко
је
?
—
Радојковић
се
одазва
:
—
Онај
,
на
кога
без
сумње
већ
доста
давно
очекујете
.
Стојанка
познаде
Радојковића
по
гласу
,
те
му
одмах
отвори
врата
и
пропусти
га
са
речима
:
—
Бога
ми
и
погодили
сте
.
А
неки
се
богами
,
почели
да
љуте
.
—
Уверен
сам
,
да
ће
се
и
одљутити
када
чују
узрок
моме
задоцнењу
.
—
Правдаше
се
Радојковић
,
отирући
зној
марамицом
са
чела
,
који
га
беше
облио
по
читавом
лицу
.
—
Ја
сам
им
већ
рекла
,
да
ћете
без
сумње
доћи
вечерас
.
А
сама
сам
била
уверена
,
да
се
спречени
били
каквим
веома
журним
и
важним
послом
,
који
није
за
одлагање
.
—
Чућете
већ
—
рече
Радојковић
улазећи
у
собу
,
у
којој
беше
читаво
друштво
на
окупу
.
Чим
је
ступио
Радојковић
у
собу
,
присутних
се
лица
одмах
разведрише
,
тако
да
се
то
очевидно
могло
приметити
.
Радојковић
се
поздрави
са
свима
а
Стојанка
им
ликујући
добаци
:
—
Шта
вам
ја
рекох
!
—
Но
,
ипак
надамо
се
,
да
ће
Радојковић
изнети
разлог
своме
задоцнењу
—
добаци
Радојковићу
,
више
у
шали
онај
,
што
се
највише
љутио
.
—
На
сваки
начин
,
то
је
и
право
да
учини
—
потпомогоше
га
остали
.
—
Стојим
вам
браћо
на
расположењу
у
свако
доба
—
рече
Радојковић
седајући
на
столицу
.
—
—
Без
јаког
разлога
не
бих
се
закаснио
.
С
тога
вас
молим
,
да
имате
стрпљења
,
те
да
ме
пре
свега
саслушате
.
—
Хоћемо
!
Чујмо
!
.
.
—
захори
се
као
из
једног
грла
.
—
Има
већ
више
од
недељу
дана
—
отпоче
Радојковић
—
како
сам
добио
од
једног
пријатеља
писмо
,
у
коме
ми
јавља
,
да
се
овде
у
престоници
налази
један
опасан
шпијон
,
који
је
већ
многе
честите
људе
довео
у
неприлику
.
Нарочито
је
потказивао
оне
људе
,
из
Војводине
и
Бановине
,
који
су
купили
прилоге
за
наш
Црвени
Крст
.
Једном
приликом
,
а
то
је
било
још
пре
три
месеца
,
пао
ми
је
један
шака
,
али
на
основу
докумената
,
које
је
код
себе
имао
,
извукао
се
.
А
према
опису
у
писму
,
биће
баш
да
је
тај
.
—
А
ко
ти
је
писао
писмо
?
—
упита
га
један
из
друштва
.
—
Писмо
је
без
потписа
.
—
Одговори
му
Радојковић
—
А
ја
држим
,
да
га
је
писао
неко
,
који
је
осетио
последице
његове
шпијонаже
.
Јуче
сам
обишао
све
хотеле
и
загледао
у
списак
допутујућих
,
али
нигде
не
нађох
оно
име
које
сам
тражио
.
У
хотел
„
Оријенту
“
код
станице
наиђох
на
једно
сумњиво
име
,
прибележим
га
и
сиђем
доле
у
кавану
да
попијем
каву
,
а
уједно
да
причекам
,
док
дотични
не
устане
.
Могло
је
бити
око
седам
часова
ујутру
.
Да
би
прекратио
време
,
узех
новине
тек
онако
,
да
их
летимично
прегледам
.
После
пола
часа
,
тај
сиђе
доле
,
наручи
каву
,
и
он
такође
узе
новине
и
задуби
се
у
њих
.
Према
опису
у
писму
,
није
имао
сличности
готово
никакве
.
Но
ипак
,
ја
га
не
испуштах
из
вида
.
Како
је
седео
на
супротној
страни
од
мене
,
а
новине
држао
тако
,
да
му
ове
заклањаху
лице
,
нисам
га
могао
баш
добро
сагледати
.
Ја
тада
неприметно
променух
сто
,
тако
да
сам
га
могао
с
профила
посматрати
такође
и
сам
се
задубих
у
новине
,
да
он
не
би
приметио
.
Према
његовом
изгледу
,
ја
сам
био
тврдо
уверен
,
да
је
сумњива
личност
,
ако
не
баш
она
,
коју
тражим
,
биће
да
је
друга
.
Када
је
испио
каву
,
платио
је
и
рекао
хотелијеру
,
да
ће
доћи
на
ручак
.
А
по
том
сасвим
гласио
рече
,
тако
да
сам
и
ја
чуо
,
да
је
дошао
да
потражи
неког
његовог
рођака
.
По
том
је
изашао
,
а
трамвај
баш
тај
тренутак
стаде
пред
хотелом
и
он
се
журно
попе
на
њега
.
Ја
се
пожурих
,
да
седнем
на
трамвај
,
но
око
плаћања
се
задржах
и
трамвај
ми
измаче
.
Вратим
се
у
хотел
и
упитам
хотелијера
,
да
ли
дотични
има
какве
ствари
.
Хотелијер
ми
рече
,
да
има
један
ручни
кофер
у
соби
,
где
је
преноћио
.
Ја
га
позвах
,
да
ме
одведе
и
рекох
му
да
кофер
хоћу
да
прегледам
,
јер
ми
је
дотични
сумњив
.
Испнемо
се
на
први
спрат
и
уђемо
у
број
осам
где
је
он
преноћио
.
Уђемо
унутра
,
но
кофера
у
соби
не
беше
.
Ја
сам
био
очевидно
изненађен
.
И
сам
хотелијер
се
беше
изненадио
,
јер
вели
,
да
зна
врло
добро
,
да
је
дотични
имао
кофер
,
а
сад
,
када
је
полазио
,
кофер
собом
није
понео
.
У
том
стиже
један
послужитељ
из
хотела
и
рече
нам
,
да
је
кофер
пре
једнога
сата
однео
амалин
,
али
где
,
то
не
зна
.
Када
чух
ово
,
помислих
у
себи
,
да
је
овај
стари
препредењак
.
Дуго
нисам
размишљао
,
већ
пожурих
у
потеру
за
њим
.
А
при
поласку
напоменух
хотелијеру
,
да
ако
би
дотични
дошао
на
ручак
,
да
ме
одмах
извести
телефоном
.
—
Море
,
неће
тај
доћи
,
кад
је
на
овај
фини
начин
се
извукао
—
рече
хотелијер
а
на
лицу
му
се
могла
приметити
љутина
.
Ја
брзо
пожурих
и
седнем
на
трамвај
,
који
вози
за
Славију
.
Код
Војне
Академије
сиђох
,
јер
даље
не
вози
због
оправке
пруге
.
Ту
се
преместих
на
онај
што
вози
за
Теразије
.
Сишао
сам
код
„
Лондона
“
,
уђем
у
кавану
и
летимично
разгледах
по
њој
,
не
би
ли
опазио
оног
кога
тражим
.
Упитам
кавеџију
није
ли
био
какав
странац
и
опишем
му
какав
изгледа
.
Кавеџија
се
мало
замисли
и
рече
:
Ако
се
не
варам
,
био
је
,
али
се
није
задржавао
,
већ
је
само
прошао
кроз
кафану
,
разгледао
као
да
неког
тражи
и
одмах
је
изашао
.
Ја
одмах
пожурих
даље
.
Свратим
одмах
код
„
Пауна
“
,
добих
исти
одговор
.
Свраћао
сам
код
„
Урошеве
пивнице
“
,
„
Такова
“
,
„
Париза
“
,
„
Касине
“
и
најзад
код
„
Москве
“
и
готово
на
сваком
месту
добих
један
те
исти
одговор
,
као
и
онај
код
„
Лондона
“
.
Али
њега
нигде
.
Одмах
одем
у
главну
полицију
,
и
телефоном
наредим
свима
квартовима
,
да
сваки
у
своме
реону
мотри
на
таквог
човека
,
каквог
им
ја
опишем
.
Уједно
известим
полицију
на
жељезничкој
станици
,
да
ако
би
покушао
такав
човек
да
пређе
,
па
макар
имао
и
путне
исправе
да
га
безусловно
задрже
.
Данас
по
подне
,
јавише
ми
из
врачарског
кварта
да
му
уђоше
у
траг
али
да
се
вешто
извукао
,
но
надају
се
,
да
им
неће
умаћи
.
Кад
сам
чуо
то
,
и
ја
се
дадох
у
потеру
и
све
до
сад
јурих
на
све
стране
,
али
узалуд
.
И
сад
нећу
да
мирујем
.
Према
свима
извештајима
он
је
ту
и
колико
још
ноћас
мора
бити
ухваћен
.
Мора
да
је
приметио
,
да
се
трага
за
њим
,
па
и
он
сад
употребљава
све
могуће
начине
,
да
би
се
скрио
,
евентуално
и
да
побегне
.
Но
,
ја
се
надам
,
да
му
ово
последње
неће
поћи
за
руком
.
С
тога
вас
молим
,
да
ме
за
вечерас
извините
,
морам
да
вас
напустим
,
а
ви
сами
свршавајте
посао
,
због
којег
сте
се
окупили
.
Јер
овај
,
може
лако
и
да
умакне
.
—
Е
,
кад
си
за
послом
,
иди
брате
,
немој
да
се
задржаваш
.
—
Рече
му
један
из
друштва
.
—
А
ми
ће
мо
сами
да
обавимо
посао
.
Радојковић
се
опрости
са
друштвом
а
Стојанка
га
испрати
.
Када
је
Радојковић
изашао
на
поље
,
мрак
је
био
,
а
при
том
се
и
јака
магла
спустила
,
тако
,
да
електричне
сијалице
једва
тек
неколико
метара
осветљаваху
простор
око
себе
.
Таман
да
скрене
за
ћошак
,
Радојковић
примети
у
мраку
,
крај
зида
једну
човечју
прилику
.
Радојковић
се
повуче
и
посматраше
прилику
,
која
му
се
учини
да
прислушкује
.
Неко
је
време
посматрао
,
а
прилика
се
не
одмицаше
,
већ
је
с
времена
на
време
се
освртала
упирући
поглед
у
мрак
.
Радојковић
у
десну
руку
приправи
револвер
,
а
у
леву
узе
електричну
лампу
,
па
се
накашље
и
упути
прилици
.
Кад
је
дошао
на
три
корака
,
Радојковић
баци
светлост
из
електричне
лампе
на
прилику
,
и
на
његово
велико
изненађење
у
непознатој
прилици
угледа
онога
,
кога
већ
три
дана
неуморно
тражи
по
читавој
престоници
.
—
Шта
радиш
овде
?
—
Радојковић
ослови
прилику
.
Овај
видећи
да
је
пао
у
клопку
,
био
је
препреден
,
те
изобиловао
у
лукавству
,
брзо
направи
лице
кисело
а
очи
суморне
те
симулираше
пијана
човека
отпљуцкујући
као
да
га
је
мука
препала
.
—
Шта
тражиш
овде
?
—
Радојковић
понови
питање
.
На
поновно
питање
Радојковићево
,
овај
се
мало
заљуља
,
намаче
шешир
и
тешко
изговарајући
као
пијан
човек
рече
:
—
Ето
,
брате
,
пијан
...
мука
ми
је
...
па
се
мало
наслонио
...
док
не
пређе
.
—
А
одмах
за
овим
стаде
штуцати
,
не
би
ли
му
овај
поверовао
да
је
у
истини
пијан
.
Радојковић
му
приступи
још
ближе
и
поднесе
му
сијалицу
у
лице
и
сад
се
још
боље
уверио
да
је
то
баш
онај
кога
већ
толико
тражи
а
очевидно
је
приметио
,
да
овај
само
симулира
пијана
човека
.
—
У
име
закона
,
пођи
са
мном
!
—
Рече
му
Радојковић
,
а
по
том
револвер
,
који
је
држао
у
десној
руци
,
јаче
притиште
и
припреми
ако
би
овај
покушао
да
побегне
.
—
Како
?
.
.
Зар
ја
?
.
У
име
закона
...
Зар
не
сме
човек
да
се
опије
?
...
Зар
је
то
против
закопа
!
?
—
Опираше
се
овај
.
—
Ни
речи
!
.
.
Напред
!
.
.
—
Шкрипну
зуби
Радојковић
и
гурне
га
.
Овај
се
још
мало
поче
опирати
правећи
се
пијан
,
али
кад
виде
да
не
помаже
,
најзад
пође
.
У
том
зазврја
фијакер
из
побочне
улице
.
Радојковић
га
задржа
и
упита
фијакеристу
да
ли
вози
кога
?
Овај
му
одговори
да
је
празан
.
Фијакериста
познаде
Радојковића
.
Одмах
скочи
с
бока
,
отвори
врата
а
Радојковић
пропусти
прво
да
седне
у
фијакер
тајанствена
личност
,
за
тим
седне
и
он
а
фијакеристу
намигну
и
рече
:
—
Терај
,
знаш
већ
куда
!
Фијакериста
климну
главом
:
—
Разумем
!
.
.
Одмах
по
том
седе
на
бок
,
швићну
бичем
и
фијакер
појури
пут
Теразија
.
За
тим
скрене
Коларчевом
,
Васином
па
поред
парка
код
Велике
Школе
право
у
Главну
Полицију
.
Кад
је
фијакер
стао
пред
Главну
Полицију
,
Радојковић
искочи
из
фијакера
а
за
њим
непозната
прилика
.
На
сами
врати
,
сусрете
их
дежурни
члан
полиције
:
—
Море
Радојковићу
,
ко
ти
је
тај
?
Упеца
ли
рибицу
?
Радојковић
ману
руком
на
њега
,
а
уједно
му
намигну
,
да
остане
.
Целим
путем
је
Радојковић
оштро
мотрио
на
сваки
покрет
непознатог
,
да
не
би
успут
што
из
џепа
бацио
,
што
је
овај
једном
приликом
и
покушао
,
но
Радојковић
га
у
томе
спречио
,
упрвши
му
револвер
у
прса
.
Кад
је
овај
видео
да
нема
куд
,
предаде
се
судбини
.
Ушавши
у
своје
оделење
Радојковић
одврне
сијалицу
и
зазвони
седајући
на
столицу
.
Одмах
за
овим
ступи
унутра
жандар
,
који
салутирајући
рече
:
—
На
служби
господине
!
—
Да
ми
се
нађеш
ту
код
врата
.
.
—
заповеди
му
Радојковић
.
—
Разумем
?
.
.
жандар
поново
салутура
и
изађе
напоље
.
Када
је
жандар
изашао
,
Радојковић
позва
непознатог
и
почне
да
га
испитује
:
Ко
је
?
Шта
је
?
Одакле
је
?
.
Чиме
се
занима
?
.
Каква
посла
има
у
престоници
.
На
сва
ова
питања
,
непознати
није
одговарао
већ
је
ћутао
као
заливен
.
Кад
је
Радојковић
видео
,
да
овај
неће
да
одговара
,
био
се
ужасно
наљутио
.
Поново
зазвони
и
жандар
уђе
:
—
На
служби
господине
!
—
Деде
Тихомире
,
претури
му
све
џепове
и
повади
све
што
нађеш
у
њима
.
—
Заповеди
Радојковић
жандару
.
Жандар
приступи
овоме
и
отпоче
своју
дужност
да
врши
.
Овај
у
први
мах
хтеде
да
се
опире
,
но
када
га
жандар
притеже
,
беше
се
умекшао
,
те
је
и
сам
повадио
што
је
имао
у
џеповима
.
Читава
хрпа
списа
и
докумената
било
је
код
њега
.
Неколико
путних
исправа
са
разним
именима
а
све
су
се
исправе
подударале
са
његовим
личним
описом
.
На
питање
где
му
је
кофер
,
што
га
је
дан
пре
испослао
по
амалину
из
хотела
„
Оријента
“
,
није
такође
хтео
да
одговори
,
шта
више
правио
се
просто
луд
,
као
да
он
кофера
уопште
није
имао
.
Радојковић
видећи
,
да
овај
препредењак
неће
да
призна
и
искаже
ко
је
и
шта
је
,
нареди
да
дође
апсанџија
.
Не
потраја
дуго
,
дође
апсанџија
звецкајући
кључевима
,
салутира
и
поздрави
Радојковића
.
—
На
служби
!
.
.
—
Деде
,
бога
ти
,
одведи
овог
пријатеља
—
рече
Радојковић
креснувши
оком
на
апсанџију
—
па
га
претреси
до
голе
душе
.
А
уједно
се
постарај
да
ти
каже
где
му
је
кофер
.
—
Разумем
!
.
.
—
Одсечно
узвикну
апсанџија
,
салутирајући
удари
петом
о
пету
,
избацивши
прса
,
очи
исколачи
те
му
читав
израз
лица
доби
неки
суров
и
немилостив
израз
.
За
тим
се
окрете
,
ухвати
непознатог
за
рукав
:
—
Хајде
,
полази
!
.
.
—потом
га
мало
јаче
гурне
пред
себе
.
Непознати
видећи
шта
ће
бити
с
њим
,
језик
му
се
одреши
,
те
поче
да
говори
поквареним
српским
језиком
.
—
Ја
није
крив
...
Ја
нема
куфер
...
То
је
код
вама
све
што
ја
има
...
Радојковић
,
који
је
за
то
време
прегледао
његове
списе
,
подиже
главу
и
одмахну
руком
:
—
Води
га
!
...
Па
се
ти
с
њиме
споразуми
како
знаш
.
Још
Радојковић
није
изговорио
последњу
реч
,
а
непознати
је
био
већ
напоље
просто
изнешен
.
После
пола
сата
,
апсанџија
ступи
унутра
и
јави
Радојковићу
,
да
је
непознати
све
признао
и
исказао
.
—
А
шта
је
с
кофером
?
—
Кофер
је
у
хотел
Петрограду
,
где
је
прошлу
ноћ
спавао
.
—
Нареди
једном
да
оде
по
њега
,
а
ја
ћу
телефоном
да
наредим
хотелијеру
да
га
изда
.
—
Разумем
!
—
рече
апсанџија
салутирајући
и
изађе
на
поље
,
да
изврши
заповест
.
Радојковић
прегледајући
списе
,
из
њих
је
јасно
видео
ко
је
и
шта
је
.
Само
није
могао
да
зна
тачно
име
и
презиме
дотичног
,
пошто
је
овај
имао
више
исправа
са
више
имена
и
презимена
.
У
осталом
то
му
није
било
баш
толико
ни
потребно
.
Главно
је
то
,
што
је
утврдио
,
да
је
дотични
био
шпијун
и
да
је
већ
дуже
времена
у
тој
служби
.
После
једнога
часа
,
кофер
је
био
донет
у
полицију
.
Радојковић
уз
припомоћ
апсанџије
и
жандара
отвори
кофер
.
У
коферу
је
поред
веша
нашао
више
хартијица
и
списа
,
које
није
могао
да
протумачи
,
јер
беху
неразумљиво
написане
.
Дуго
се
мучио
,
али
све
беше
узалуд
.
Реченице
не
само
да
беху
неразумљиво
исписане
,
већ
и
на
много
места
испрекидане
са
више
тачкица
.
Најзад
се
окрете
апсанџији
:
—
А
велиш
да
је
признао
?
—
Јесте
.
Скидох
га
до
голе
душе
и
у
недрима
му
нађох
ову
мапу
и
овај
новац
—
рече
апсанџија
пружајући
Радојковићу
мапу
и
штос
банкнота
од
веће
вредности
странога
новца
.
—
А
шта
је
признао
?
—
Упита
Радојковић
апсанџију
.
—
Па
кад
га
притегох
и
упитах
од
куда
му
толики
новац
,
признао
је
,
да
је
већ
дуже
времена
шпијун
.
—
То
је
довољно
—
рече
Радојковић
гурнувши
ногом
кофер
у
страну
.
-
О
томе
ником
ни
речи
.
Остало
