иопет
како
су
неки
властели
,
вратив
се
живи
из
боја
на
Плочнику
,
казивали
да
је
кнез
Милан
улетао
у
најгушће
чете
Агарјана
,
баш
као
да
је
хтео
навалице
да
погине
!
И
још
како
дворкиње
причају
како
често
затичу
своју
госпођу
да
чита
последње
писмо
,
које
јој
је
писао
Милан
у
очи
саме
битке
на
Плочнику
,
и
да
,
читајући
га
,
сузе
рони
,
а
по
некад
и
на
глас
јеца
!
Причаше
му
о
славним
делима
убојитог
попа
Каритона
,
који
,
кад
се
мало
више
поднапије
,
узме
да
прича
хрвање
своје
са
Светим
Јованом
у
трпезарији
.
Војводин
властелин
не
могаше
то
никако
да
верује
;
али
се
Ристивор
заклињаше
да
је
то
цела
истина
,
и
да
поп
Каритон
свако
своје
хрвање
са
свецем
мора
да
одлежи
по
три
дана
,
сав
модар
као
да
га
је
неко
кољем
испребијао
!
Није
чудо
да
два
млада
витеза
клизаху
разговором
низ
брдо
,
док
се
не
натоциљаше
на
танак
лед
топлог
причања
о
лепоти
дворкиња
и
девојака
.
Иван
причаше
о
лепоти
Перунике
,
кћери
некаквога
малог
властелина
у
двору
војводину
,
а
Ристивор
узе
хвалити
Босиљку
,
најмлађу
дворанку
госпође
Мандалене
.
„
Беља
је
,
брате
,
од
сваке
виле
;
лепша
је
,
брате
,
од
Јованке
коју
Змајеви
љубе
!
“
„
Зар
у
истину
има
овде
девојка
коју
Змајеви
љубе
?
“
питаше
Иван
зачуђен
.
„
Има
,
брате
,
дивно
лепа
и
здрава
девојка
.
Могу
ти
је
сутра
,
пре
но
што
се
кренеш
,
показати
.
Нисам
веровао
њену
причању
,
док
летос
о
Великој
Госпођи
једне
ноћи
,
тако
око
поноћи
,
не
видех
својим
очима
где
из
ведрог
неба
долете
на
двор
,
баш
на
кулу
где
Јованка
спава
,
бело
усијана
лопта
са
пуно
варница
распрштаних
у
два
крила
!
“
„
Ја
каквих
ти
чуда
у
овоме
двору
нема
!
“
чуђаше
се
Иван
,
па
онда
додаде
:
„
А
под
сигурно
има
и
авети
да
се
јављају
!
“
„
Како
да
нема
?
Од
Тројанова
времена
па
све
до
данас
шта
се
свега
овде
збивало
није
!
“
рече
Ристивор
поуздано
;
„
само
наше
авети
нису
зли
дуси
,
него
чисти
и
добри
!
Кажу
,
брате
,
да
пре
него
што
ће
неко
од
господе
овога
двора
да
умре
ил
’
погине
,
прилика
једне
игуманије
може
да
се
види
како
тужна
и
расплакана
лута
по
ходницима
од
двора
!
“
Па
се
онда
Ристивор
опет
врати
да
прича
о
Јованци
,
љуби
Змајевој
,
нешто
што
се
морало
тихим
шапатом
шапутати
док
не
дође
да
Ристивор
викну
:
„
Не
,
не
;
сунца
ми
,
поштена
је
девојка
и
од
доброг
рода
!
“
И
још
је
много
којешта
причао
Ристивор
,
док
најпосле
поче
да
запиње
,
па
да
застаје
;
пренуо
би
чисто
застиђен
па
наставио
,
али
настављао
све
лаганије
и
све
нижим
гласом
,
и
онда
опет
застао
;
дремајући
прозборио
би
нешто
кроз
нос
и
неразговетно
,
па
опет
застао
,
док
га
сан
сасвим
не
занесе
и
на
меким
својим
перјанама
не
однесе
у
своје
чудесно
царство
.
Не
мичући
се
слушаше
Иван
како
Ристивор
равномерно
и
дубоко
дише
.
Није
дуго
потрајало
па
грло
Ристиворово
зајеча
тихо
и
потмуло
као
неком
јеком
од
гусала
,
као
да
је
млади
витез
далеко
,
далеко
тамо
у
царству
снова
певао
некаквоме
скупу
од
јунака
једну
од
многих
јуначких
песама
,
које
је
тако
лепо
уз
гусле
казивати
знао
.
Иван
је
био
много
уморан
и
опет
не
могаше
ока
склопити
.
Мишљаше
да
се
успава
на
оном
једнозвучном
гуђењу
и
хркању
Ристиворову
као
на
љуљашци
,
па
не
могаше
.
Приђоше
однекуд
некакви
танкогласни
комарци
,
па
,
час
око
његова
носа
час
око
његова
уха
,
зузујаху
неку
тужну
песмицу
без
конца
.
По
хркању
Ристиворову
,
и
ако
је
поступно
јачало
у
громко
крхање
,
Иван
би
,
може
бити
,
најпосле
и
заспао
,
али
не
могаше
од
оног
танког
извијања
и
зуцања
оних
лакокрилих
свираца
!
Узе
будан
мислити
о
војни
на
коју
цар
Лазар
тако
дирљиво
позиваше
српске
јунаке
.
Чињаше
му
се
да
већ
и
не
може
бити
друкчије
него
да
ће
Бог
и
свеци
Хришћански
помоћи
роду
Хришћанском
насупрот
роду
Агарјанском
.
Зар
у
српској
земљи
толике
цркве
и
манастири
,
зар
по
црквама
толике
чудотворне
иконе
,
и
толике
свете
моћи
од
великих
светаца
и
чудотвораца
,
и
зар
око
светаца
,
и
пред
иконама
,
да
читава
војска
од
калуђера
и
дан
и
ноћ
пева
свете
песме
,
служи
,
кади
и
метанише
,
па
да
безбожни
Агарјани
под
заставом
лажног
једног
пророка
разбију
Хришћанску
војску
српску
?
!
Само
онај
,
који
не
верује
у
бригу
Божју
за
верни
му
род
Хришћански
,
могао
би
тако
нешто
да
замисли
!
Иван
је
насигурно
веровао
да
се
Бог
не
може
ни
за
часак
предомишљати
коме
да
помогне
,
па
је
веровао
да
и
не
може
бити
друго
него
да
ће
Срби
победити
.
И
у
мислима
таквим
већ
се
враћаше
с
бојнога
поља
цвећем
окићен
,
и
у
гомили
девојака
,
што
изиђе
да
гледа
војску
која
се
славом
увенчана
дома
враћа
,
тражаше
да
види
своју
милолику
белу
Перунику
,
са
оним
њеним
крупним
граорастим
очима
,
из
којих
свагда
светли
невини
детињи
осмех
.
Сети
се
једне
њене
миле
,
детињасте
речи
,
па
се
у
мраку
насмеја
,
и
склопи
очи
,
не
би
ли
се
на
оном
њену
сунчаном
осмеху
занео
у
сласти
слатког
снивања
.
Није
их
дуго
тако
склопљене
држао
кад
умукнуше
комарци
,
и
устави
се
хркање
Ристифорово
.
Настала
беше
мртва
тишина
,
како
и
треба
да
је
у
глухо
доба
ноћи
.
Однекуда
му
леден
и
влажан
а
тих
трепер
ваздуха
запири
у
лице
,
као
да
се
изненадно
негде
у
близини
камена
плоча
одваљала
са
уста
хладног
неког
гроба
,
или
пећине
некакве
у
којој
је
пуно
леда
и
снега
.
Ивана
обузе
нека
чудна
језа
,
па
се
сав
стресе
и
отвори
очи
,
Од
онога
кандила
пред
иконом
просипала
се
тиха
и
слаба
светлост
само
по
соби
а
није
ни
покушавала
да
пробије
мрак
великога
ходника
,
у
који
се
кроз
отворена
врата
могло
гледати
.
До
мало
час
,
пре
него
што
Иван
склопи
очи
на
оне
слатке
снове
,
владаше
мрак
у
ходнику
;
али
сад
,
кад
Иван
потресан
чудном
неком
језом
очи
отвори
,
на
своје
чудо
види
да
је
се
ходник
осветлио
неком
тихом
а
плавичастом
светлошћу
.
Такву
светлост
Иван
никада
дотле
у
своме
животу
није
видео
.
Гледаше
непомичан
и
очима
широм
отвореним
,
и
чуђаше
се
шта
ли
ће
то
бити
.
Учини
му
се
да
од
десног
крила
ходникова
,
откуда
и
она
светлост
долажаше
,
чује
полагани
и
тихи
тик-так
тик-так
,
као
да
крупна
зрнад
на
некаквој
бројаници
падају
под
прстима
каквог
калуђера
.
Послуша
мало
оштрије
и
јасно
чу
тихо
шуштање
свиленога
скута
и
полагани
ход
некога
,
који
ношаше
обућу
од
мекане
коже
.
Опет
му
удари
у
образе
ледени
и
влажни
трепер
,
који
сад
беше
напојен
мирисом
од
тамњана
и
босиљка
.
И
ако
му
ледени
таласи
запиркиваху
у
лице
Иван
осети
како
га
крупан
зној
пробија
.
Хтеде
да
викне
да
пробуди
Ристивора
,
који
сад
дихаше
мирно
као
да
притајује
дах
свој
,
да
би
и
сам
нешто
боље
ослушкивао
;
али
некаква
опора
сухота
стезаше
му
грло
и
угуши
глас
,
јер
се
у
томе
часу
на
прагу
од
њихове
собе
јави
прилика
једне
високе
,
сувоњаве
,
средњовечне
жене
,
у
црном
оделу
једне
калуђерице
и
са
дугачким
,
свиленим
плаштем
једне
игуманије
.
Левом
руком
бројила
је
полагано
зрно
по
зрно
на
дугачким
бројаницама
;
десном
је
притисла
крст
са
Распећем
који
јој
лежаше
о
златном
ланцу
на
грудима
.
Уставила
се
на
прагу
.
Од
ње
падаше
танак
прамен
плаве
светлости
на
Ристивора
,
који
сад
мирно
лежаше
не
мичући
се
и
не
дишући
као
да
је
мртав
.
Гледаше
га
,
и
гледаше
га
;
уздахну
дубоко
;
приђе
му
полагано
као
да
се
боји
да
га
не
разбуди
,
клече
пред
њега
,
подиже
лице
к
икони
и
обе
руке
у
вис
,
као
да
призивље
милост
Божју
;
пригну
се
и
целива
Ристивора
у
чело
,
па
се
онда
диже
и
пође
опет
у
ходник
.
Са
прага
се
окрену
још
једном
према
Ристивору
,
гледаше
га
сва
растужена
,
па
се
онда
растопи
у
тиху
месечину
којом
се
ходник
и
соба
њихова
за
неколико
тренутака
испунише
,
да
се
опет
мало
после
у
мрак
завију
.
Сад
Иван
дође
к
себи
.
Скочи
на
ноге
и
викну
:
„
Ристиворе
!
Ристиворе
!
Брате
!
Јуначе
!
Тако
ти
славе
,
устај
!
“
И
да
би
га
што
поузданије
и
брже
разбудио
,
дохвати
га
обема
рукама
за
рамена
и
добро
га
продрма
.
Ристивор
најпре
захрка
као
да
га
ропац
беше
стегао
,
па
се
онда
подиже
,
убриса
десним
рукавом
хладан
зној
са
чела
,
и
,
као
човек
који
се
из
тешког
сна
нагло
буди
,
рече
пола
збуњено
:
„
Је
ли
ти
то
вичеш2
Зар
је
зора
?
!
“
„
Није
,
брате
,
него
пусто
глухо
доба
!
Ето
,
мало
час
видех
очима
својим
авет
игуманије
!
“
рече
Иван
сав
блед
и
уздрхтан
.
„
Авет
?
!
“
претече
га
Ристивор
.
„
Није
,
брате
,
авет
,
него
светиња
!
А
где
си
је
видео
?
“
„
Ето
онде
,
у
овој
истој
нашој
клети
,
...
овде
измеђ
мене
и
тебе
!
“
„
Ако
си
је
доиста
на
јави
видео
,
а
ниси
је
у
сну
снивао
,
онда
је
то
добар
знак
!
“
рече
Ристивор
поуздано
.
„
Нека
је
слава
Богу
!
Један
ће
од
нас
двојице
на
Косову
погинути
,
а
може
бити
баш
и
обадвојица
.
Нека
је
слава
Богу
!
А
сад
,
брате
,
да
проспавамо
још
мало
до
зоре
!
“
И
Ристивор
леже
и
у
брзо
захрка
опет
.
Иван
се
заогрну
једном
поњавицом
,
наслони
се
леђима
на
зид
,
и
оста
будан
до
зоре
.
В
После
оне
велике
синоћне
кише
и
олује
освануо
је
био
диван
сунчан
дан
јунијски
.
Сва
поља
и
гајеви
око
Орлова
Града
изгледали
су
као
да
су
се
преобукли
у
чисто
рухо
од
свежег
зеленила
,
и
да
чекају
да
буду
сведоци
некакве
велике
свечаности
.
Цео
дан
су
на
Змајеву
Вису
бубњари
ударали
у
бубњеве
и
трубачи
дували
у
трубе
.
Овда
и
онда
мек
и
мирисан
поветарац
са
запада
понео
би
отуда
звекет
и
бубњаву
,
и
донео
их
да
издахну
под
зидинама
од
Орлова
Града
.
На
отвореноме
прозору
од
шестостране
куле
седела
је
кнегиња
Мандалена
,
сетна
и
невесела
,
и
ослушкивала
одјецима
који
до
ње
допираху
.
И
опет
кад
год
би
их
јасно
чула
,
срце
би
јој
се
стегло
,
сва
би
задрхтала
и
пребледела
.
Чинило
јој
се
да
та
једва
чујна
тутњава
однекуд
испод
земље
долази
,
и
да
тако
тужно
и
тако
жалосно
запомаже
.
Чинило
јој
се
,
као
да
то
што
чује
није
друго
него
тихи
и
опет
дубоки
уздах
целе
српске
земље
,
уздах
коме
се
она
својим
уздасима
одазивала
.
Али
сва
њена
уздисања
не
могаху
да
свале
са
срца
њена
онај
сињи
камен
нејасне
туге
и
мутне
слутње
,
што
се
на
њ
тако
тешко
навалио
беше
.
Чисто
јој
је
чудно
било
како
врапци
могу
онако
весело
да
цвркућу
,
и
како
голубови
могу
да
уживају
своје
лепршање
у
сунчаном
зраку
.
Чудила
се
како
да
они
не
осећају
што
она
осећа
—
да
се
земља
стреса
,
да
уздише
и
тек
што
се
заплакала
није
!
Позно
у
вече
изађе
Ристивор
невесело
на
терасу
где
га
је
кнез
чекао
.
„
Ех
,
у
добри
час
!
“
рече
старац
чим
угледа
слугу
свога
.
„
Дед
казуј
колико
их
је
се
прихватило
руком
за
заставу
?
!
“
„
Завор
ми
је
,
господару
,
да
ти
у
очи
погледам
!
“
рече
Ристивор
снуждено
.
„
Како
да
ти
кажем
?
Можда
ми
нећеш
веровати
,
али
ти
истину
казујем
:
Ни
један
!
“
Стари
кнез
скочи
са
столице
и
сав
поцрвене
.
„
Ни
један
?
!
“
узвикну
запрепашћен
.
„
Како
може
бити
ни
један
!
?
“
„
Ето
тако
:
ни
један
!
“
потврђиваше
Ристивор
гледајући
преда
се
,
и
ниско
погнут
као
да
на
својим
плећима
носи
цео
Змајев
Вис
.
Па
онда
настави
:
„
Ето
ни
један
!
...
Искупише
се
лепо
око
заставе
,
баш
као
да
је
сабор
;
отворих
ја
мехове
винске
,
не
би
ли
се
мушка
срца
загрејала
;
напојих
свакога
ко
хтеде
да
пије
;
момчадија
узеде
уз
свирале
окретати
колом
;
зрели
људи
стадоше
око
мене
да
пијуцкају
и
да
гласно
премишљају
.
Кад
навалих
да
се
прихваћају
руком
заставе
,
једни
ми
рекоше
:
„
Стани
мало
,
брате
,
та
докле
ћемо
тако
?
Дај
цареву
перперу
,
дај
војника
,
дај
одради
данас
цркви
,
дај
одради
сутра
кнезу
,
е
па
не
може
то
све
једна
грбина
и
једна
рука
!
Не
изгибоше
ли
толики
наши
људи
ономлани
на
Плочнику
?
Ваљада
ни
кнез
не
може
хтети
да
му
по
селима
остану
само
старци
,
удовице
и
ситна
деца
без
отаца
!
“
Други
би
опет
прихватио
:
„
Та
није
ваљада
сва
Србадија
спала
на
нас
сиротињу
у
овоме
крају
!
Ман
’
се
,
човече
,
та
сам
онај
народ
на
Косову
и
око
Косова
па
да
даде
не
једну
него
две
војске
!
Имаће
цар
наш
и
без
нас
доста
војске
!
“
По
гдекоји
момак
,
још
онако
врућ
од
скакања
у
колу
,
повикао
би
:
„
Ето
ја
бих
,
ама
како
ћеш
с
голим
рукама
,
ни
оружја
,
ни
коња
,
па
,
славе
ми
,
ни
опанака
,
а
да
не
говорим
о
чизмама
до
колена
!
“
Ето
таквих
разговора
вас
дан
.
Попише
вино
па
се
о
седању
сунца
разиђоше
својим
домовима
!
“
Стари
кнез
слушаше
Ристивора
немо
,
с
раширеним
зеницама
и
отвореним
устима
.
Онакве
га
речи
запрепастише
и
готово
скаменише
.
Ристивор
је
већ
давно
дио
ућутао
,
а
кнез
још
једнако
корачаше
по
тераси
замишљен
и
нем
,
и
само
шкргуташе
зубима
.
Виде
Ристивор
да
у
њему
љутина
кипи
,
па
се
и
нехотице
осврну
да
види
јесу
ли
отворена
врата
кроз
која
на
терасу
изиђе
.
„
Јес
’
,
видим
те
!
Хтео
би
да
бегаш
?
Је
ли
?
Ето
сте
сви
такви
!
Ја
на
какве
је
људе
спала
данас
славна
царевина
српска
!
...
Бадава
,
нема
више
ни
старог
јунаштва
,
па
откуд
може
бити
старе
славе
?
!
...
У
истину
ево
су
последња
времена
!
...
Кад
нема
јунаштва
,
не
може
бити
ни
царства
!
“
Пусти
се
за
тим
у
некакве
дубоке
мисли
и
шеташе
се
немирно
с
једнога
краја
терасе
до
на
други
.
Тек
у
неко
доба
устави
се
пред
Ристивором
,
па
поче
да
му
оштро
говори
:
„
Још
вечерас
да
пошљеш
људе
да
похватају
коње
са
ливада
наших
,
да
их
повежу
конопцима
и
изведу
рано
зором
на
Змајев
Вис
.
Одведи
тамо
све
наше
коње
из
подрума
дворских
;
искупи
сву
чељад
и
однесите
седла
,
и
копља
,
и
мачеве
,
и
буздоване
,
и
појасеве
,
и
клобуке
,
и
гвоздене
напрснице
.
Све
то
смести
око
заставе
,
па
растури
по
ново
огласнике
по
селима
и
засеоцима
,
и
по
стазама
,
и
по
њивама
,
и
по
пољима
,
нека
викну
:
„
Стари
вас
је
кнез
поздравио
,
немојте
његове
седе
власи
срамотити
;
немојте
на
његов
двор
савијати
клетву
Господина
Кнеза
;
немојте
у
блато
бацати
свој
глас
,
који
је
од
старина
славан
био
!
Ето
вам
опреме
,
ето
вам
коња
,
ето
оружја
!
Кнез
вас
је
поздравио
и
пита
вас
:
хоћете
ли
допустити
да
само
он
један
,
старац
од
седамдесет
лета
,
са
унуком
својим
,
дететом
од
петнаест
лета
,
Господину
Кнезу
на
Косово
иде
?
!
“
Иди
,
и
тако
им
говори
.
Ако
у
њих
нема
срдаца
јуначких
,
наћи
ће
се
ваљада
по
неко
мекано
срце
!
“
Сутра
дан
су
се
од
ране
зоре
па
до
у
залазак
сунца
разлегале
трубе
са
Змајева
Виса
.
Ристивор
је
свакоме
огласнику
придао
по
једног
бубњара
,
те
по
селима
и
засеоцима
узбунише
и
жене
и
децу
и
стоку
и
живину
,
а
мушкадију
отераше
на
Змајев
Вис
.
Рано
зором
Ристивор
је
учинио
дивне
спреме
,
не
би
ли
само
разбудио
успавана
и
загрејао
захладнела
срца
.
Велику
свилену
заставу
Орловића
побио
у
читаву
умку
од
пољскога
цвећа
;
испред
ње
сложио
у
три
купе
мачеве
,
буздоване
и
копља
;
иза
ње
за
конопац
,
затегнут
између
две
заставе
,
повезао
двадесет
и
пет
ватрених
коња
,
оседланих
,
заузданих
и
поткованих
,
па
их
цвећем
окитио
као
да
су
коњи
сватовски
;
по
странама
,
и
десној
и
левој
,
подигао
вењаке
покривене
липовином
,
испод
њих
наместио
дрвене
столове
,
а
по
столовима
беле
погаче
и
дрвене
боце
и
чутуре
пуне
црвенога
вина
.
Он
сам
—
на
високом
коњу
Јабучилу
,
у
убојној
спреми
,
с
калпаком
на
глави
,
панцером
на
прсима
,
широким
зеленим
мачем
о
бедрима
,
дугим
копљем
о
рамену
и
шестоперним
буздованом
о
јабуци
од
седла
—
ставио
се
испред
велике
заставе
,
па
би
наизменце
час
наређивао
трубачима
да
дувају
,
а
час
их
опет
устављао
те
да
он
скупљеноме
свету
гласно
довикује
:
„
Ко
је
јунак
нека
бира
себи
коња
и
оружје
,
те
да
с
кнезом
пође
на
Косово
!
“
Позно
у
вече
вратио
се
Ристивор
у
двор
.
Стари
кнез
га
је
чекао
нестрпљиво
,
па
је
најпосле
—
праћен
Боривојем
и
попом
Каритоном
—
изашао
из
двора
и
пошао
му
у
сретање
,
само
да
што
пре
чује
шта
је
и
како
је
.
Па
чим
му
се
Ристивор
приближи
,
старац
му
викну
:
„
Казуј
,
синко
,
је
ли
боље
среће
данас
?
“
„
Е
мој
славни
господару
!
“
одговори
Ристивор
невесело
,
па
скочив
с
коња
приђе
к
руци
кнежевој
.
„
Е
мој
славни
господару
,
вере
ми
је
ову
земљу
срећа
оставила
!
Ето
дувасмо
у
трубе
цео
дан
,
ударасмо
у
бубњеве
,
проливасмо
вино
цео
дан
,
и
ево
промукох
молећи
их
и
корећи
их
,
и
једва
једвице
петорица
приђоше
да
се
руком
прихвате
заставе
,
и
да
изберу
коње
и
оружје
!
“
„
Ваистину
настала
су
последња
времена
!
“
рече
кнез
снуждено
попу
Каритону
.
„
Ти
се
сећаш
како
је
то
све
друкчије
било
за
наше
младости
!
Онда
смо
имали
свагда
десет
пута
више
људи
но
оружја
,
и
мучили
смо
муку
,
како
да
враћамо
оне
,
који
и
без
оружја
и
на
силу
Бога
и
незвани
хоћаху
да
иду
на
војну
!
Ваистину
,
последња
времена
!
“
„
Ама
то
је
баш
оно
што
је
многе
помело
!
“
прихвати
Ристивор
.
„
Онај
Витомир
из
Белог
Потока
,
знаш
онај
што
га
зову
„
Недокуван
Ђак
“
,
зар
се
не
сећаш
?
Та
онај
што
је
неко
време
у
манастирској
кујњи
прао
карлице
и
котлове
,
па
се
својима
хвалио
како
тобож
учи
књигу
|
Ех
,
тај
узео
да
соли
народу
и
мени
памет
.
„
Знате
ли
ви
,
браћо
,
“
вели
,
„
знаш
ли
ти
,
Ристиворе
,
да
су
ово
сад
баш
настала
последња
времена
»
?
Е
кад
не
знате
—
а
откуда
би
ви
и
знали
?
—
кад
не
знате
,
да
вам
ја
кажем
који
знам
!
Кад
сам
ја
оно
учио
књигу
у
манастиру
,
“
—
ту
многи
почеше
да
му
се
смеју
,
али
ништа
то
њему
,
—
„
кад
сам
ја
оно
учио
књигу
у
манастиру
,
једне
зимње
вечери
игуман
искупио
сву
братију
у
трпезарију
око
некаквога
Светомира
Светогорца
,
који
је
у
Вилиндару
научно
да
чита
књиге
староставне
.
Читао
им
је
те
књиге
до
пола
ноћи
.
Око
неко
доба
викнуше
да
се
донесу
неколике
цепанице
на
ватру
у
трпезарији
;
ја
их
унесох
и
полагано
спуштах
,
и
онда
чух
како
Светогорац
рече
да
су
настала
последња
времена
,
и
да
ће
се
најдаље
кроз
десетак
година
—
а
то
је
ево
сад
десет
година
—
све
преврнути
,
и
да
ће
они
што
остану
живи
говорити
онима
по
гробовима
:
„
Благо
вама
што
сте
пре
ових
страданија
и
невоља
помрли
!
“
Па
,
брате
,
кад
већ
настају
последња
времена
,
чувај
сваки
своје
огњиште
ако
га
имаш
!
“
„
А
што
му
не
разби
буздованом
главу
,
те
да
виде
други
људи
да
му
је
мозак
недокуван
?
!
“
срдито
прекораваше
кнез
Ристивора
,
а
овај
се
не
даде
пореметити
него
настави
да
прича
:
„
Други
опет
узеше
да
вичу
:
„
Ама
лако
је
кнезу
,
и
лако
је
господи
!
Ако
коме
од
њих
и
одлети
глава
,
није
тешко
деци
његовој
,
јер
остају
двори
и
у
дворима
пуне
ризнице
!
А
шта
остаје
мојој
сирочади
иза
мене
?
!
Махни
се
,
човече
!
Нека
иде
кнез
,
нека
иде
властела
;
зашто
су
они
господа
него
да
господски
за
цара
гину
!
“
...
Него
најправије
ми
рече
старац
Мирко
из
Сенокоше
:
„
Брате
,
што
је
у
овој
земљи
било
јуначких
срдаца
,
то
се
све
за
раније
одзивало
позивима
својих
господара
,
и
то
ти
је
све
изгинуло
на
бојним
пољима
,
или
помрло
од
рана
и
болештина
по
кућама
својим
.
А
ово
сад
што
је
остало
,
то
није
имало
срца
ни
онда
,
па
га
нема
ни
сада
!
“
...
А
биће
,
рекао
бих
,
нешто
истине
и
у
ономе
што
ми
Степан
из
Кљештевице
рече
:
„
У
незгодно
време
кнез
позивље
људе
;
ево
јечмови
почињу
сазревати
,
па
их
ваља
жети
;
па
онда
,
брате
,
ово
је
Петров
Пост
,
људи
се
једва
хлеба
прихваћају
,
те
им
је
и
срце
посно
!
“
„
Е
,
па
добро
!
Доста
си
ми
наказивао
!
Захуктао
си
се
само
да
одбраниш
кукавице
,
па
не
умеш
да
се
уставиш
!
Ниси
бољи
ни
ти
!
“
викну
стари
кнез
коме
већ
прекипе
,
па
шкргуташе
зубима
и
пушташе
да
му
ватра
из
очију
сева
.
„
Не
браним
их
,
господару
!
Нити
се
то
може
да
брани
.
Него
ти
казујем
шта
ми
луди
а
шта
ми
паметни
људи
казиваху
!
“
брањаше
се
смерно
Ристивор
.
„
И
само
што
се
не
зна
ко
луђе
говори
,
да
ли
они
луди
или
они
твоји
паметни
!
“
настављаше
кнез
па
немирно
ходаше
и
тамо
и
амо
,
а
оборио
главу
сниско
на
прса
.
„
Кнеже
,
“
узе
Каритон
да
говори
:
„
колико
си
остарео
још
ти
не
познај
наш
прост
народ
.
Ево
да
се
кладимо
да
ти
сутра
до
мрака
доведем
колико
ти
треба
драговољаца
!
“
„
Нећеш
ваљада
претварати
пост
у
мрс
!
“
рече
кнез
подсмешљиво
и
још
једнако
срдит
.
„
То
је
најмање
чудо
,
које
ми
попови
можемо
само
кад
хоћемо
!
“
настави
поп
Каритон
.
„
Ето
заповеди
ти
само
нека
сутра
бубњари
и
трубачи
зађу
по
селима
и
нека
викну
:
„
Треба
кнезу
још
само
десетак
јунака
;
него
ко
хоће
с
њим
да
пође
ваља
да
понесе
по
доста
ужади
и
бар
по
две
вреће
,
јеп
биће
робља
да
се
везује
,
и
биће
руха
,
и
свиле
и
аксамита
,
и
сребра
и
дробна
бисера
да
се
кућама
доноси
!
Ето
огледај
,
па
ћеш
видети
?
“
„
Да
окушамо
попову
мудрост
!
“
рече
кнез
Ристивору
.
„
Али
мрка
капа
зла
прилика
!
“
На
велико
чудо
старога
кнеза
,
и
на
не
малу
радост
његову
,
тек
је
сутра
дан
подне
превалило
било
,
а
Ристивор
долете
на
коњу
да
јави
:
да
је
свакоме
коњу
у
седло
добио
драговољца
,
и
да
ће
са
половином
сталне
дворске
страже
бити
сада
око
педесет
добро
оружаних
војника
,
који
ће
кнеза
на
Косово
пратити
.
Кнезу
беше
мило
,
па
га
од
радости
у
чело
пољуби
.
ВИ
Под
непосредним
настојавањем
старога
кнеза
спреме
за
храну
и
пиће
његове
чете
брзо
су
се
довршивале
,
те
је
кнез
могао
наредити
да
се
у
Среду
,
деветога
Јунија
,
рано
пође
.
Рачунао
је
да
са
својим
људима
стигне
пред
вече
истога
дана
на
бориште
код
војводина
двора
,
да
се
одатле
сва
војска
крене
у
Четвртак
пред
вече
или
у
Петак
у
јутру
,
па
да
најдаље
у
Суботу
пред
вече
стигне
на
Косово
.
У
Уторак
је
стари
кнез
прегледао
сам
сваког
свог
војника
,
загледао
у
оштрицу
свакога
мача
,
и
прстом
својим
опипао
сваки
кајиш
и
сваки
ланчић
на
коњским
опремама
,
као
и
сваки
колут
на
панцирима
и
по
гвозденим
мрежама
од
клобука
својих
јунака
.
Вежбао
их
је
у
брзом
исукивању
и
витлању
мачева
,
и
у
поузданом
управљању
коњима
.
Ристивор
је
пратио
свога
господара
и
дворио
га
на
тој
смотри
,
која
је
трајала
од
ранога
јутра
па
до
после
подне
.
Пред
вече
тога
истога
дана
Ристивор
се
био
наслонио
на
један
од
оних
бршљаном
застрвених
ступова
што
у
мраморној
авлији
држаху
на
својим
главама
велику
терасу
.
Пустио
се
био
у
некакве
дубоке
и
сетне
мисли
.
Рекао
би
човек
да
се
загледао
у
мрављу
војски
,
која
се
извијала
испод
белог
камена
,
са
кога
се
на
коње
ускакало
,
па
се
некуда
преко
беле
калдрме
од
авлије
упутила
била
.
Него
Ристивор
није
видео
ту
војску
,
и
ако
су
му
погледи
на
њу
падали
.
Његове
су
мисли
облетале
један
цвет
,
и
срце
му
се
пунило
некаквим
чудним
осећањима
у
којима
се
с
милином
растуженост
мешала
.
Тек
кад
га
мали
Маша
,
скутоноша
кнегињин
приликом
великих
свечаности
,
живо
повуче
за
рукав
,
Ристивор
се
трже
из
свога
слаткога
заноса
.
„
Ил
’
си
оглухнуо
или
оболео
те
не
чу
колико
те
виках
са
степеница
!
...
Кнегиња
те
зове
!
Ено
је
у
њеној
конати
у
Жутој
Кули
!
“
говораше
господско
дете
,
придворица
госпође
кнегиње
.
„
У
добри
час
!
Ево
ми
сам
Бог
отвара
двери
!
“
говораше
Ристивор
сам
себи
,
па
у
три
крока
истрча
уза
степенице
горе
на
први
кат
.
Ту
у
ходнику
иђаше
му
у
сретање
млада
дворкиња
Босиљка
.
Рече
му
:
„
Госпођа
кнегиња
чека
на
тебе
!
“
па
се
окрете
и
отвори
му
врата
на
сниској
шестостраној
конати
у
Жутој
Кули
.
У
дебелим
зидинама
од
куле
били
су
усечени
уски
пролази
к
самим
прозорима
,
високим
и
уским
,
кроз
које
меки
румени
зраци
сунца
на
заходу
падаху
у
конат
,
те
изношаху
на
бољи
видик
црвене
,
плаветне
,
зелене
и
жуте
шаре
у
вуненој
простирци
,
која
сав
спод
застираше
.
У
ономе
усеку
к
прозору
,
што
право
гледаше
на
југ
у
перивој
,
седела
је
на
сниској
лепо
изрезаној
скрињи
госпођа
Мандалена
.
Била
је
блеђа
но
обично
;
у
очима
јој
умор
и
сетност
,
под
очима
плава
сенка
коју
душевна
боља
подвлачи
.
Него
опет
кроз
тај
умор
и
ту
сетност
благородство
њене
душе
,
и
госпоственост
њене
лепоте
светлили
су
као
пун
месец
на
небу
по
коме
танки
облаци
лутају
.
Њен
псалтир
,
у
своме
красном
преплету
од
сребрних
жица
,
лежао
је
поред
њене
десне
руке
;
према
њој
је
висила
на
зиду
у
сребро
окована
чудотворна
икона
Богородице
Тројеручице
,
коју
је
један
игуман
од
рода
Орловићева
пре
стотину
година
донео
из
Свете
Горе
.
Ристивор
,
који
је
следовао
дворанки
Босиљки
,
и
не
подижући
свога
погледа
према
њену
лицу
,
и
не
видећи
како
га
она
испод
ока
милокрвно
погледа
,
прође
мимо
ње
и
стаде
мирно
до
самих
врата
кад
их
она
затвори
.
Кнегиња
се
диже
са
свога
седишта
,
па
у
своме
беломе
руху
а
према
растопљеноме
злату
и
пурпуру
којим
небо
на
западу
букташе
,
изгледаше
као
небесни
анђео
.
„
Приступи
ближе
,
верна
наша
слуго
Ристиворе
!
“
рече
му
она
оним
својим
чудним
гласом
,
јасним
као
сребро
а
мекшим
од
сребра
.
Полагано
и
смерно
,
и
све
бирајући
где
ће
ногом
да
стане
,
Ристивор
пређе
преко
средине
од
собе
па
се
устави
на
самом
уласку
од
оне
позорнице
,
у
којој
је
кнегиња
стајала
.
„
Звала
сам
те
,
“
поче
она
тихо
и
одмерено
да
говори
;
„
звала
сам
те
,
да
проговорим
с
тобом
две
три
речи
на
само
.
Ти
си
нам
свагда
био
веран
и
мио
властеличић
.
Сутра
ћеш
у
име
Божје
поћи
с
мојим
сином
и
са
старим
господарем
,
да
као
Хришћански
јунаци
одбијете
Агарјане
од
наше
Хришћанске
земље
,
и
да
се
нађете
уза
свога
цара
у
часу
у
коме
је
славно
погинути
.
Имао
си
добру
мајку
,
па
можеш
да
разумеш
моје
бриге
.
Има
већ
више
ноћи
како
ока
склопити
нисам
могла
.
Јутрос
,
пред
саму
зору
,
мало
задремах
,
и
тада
снивах
сан
који
Бог
може
окренути
да
и
добро
значи
,
али
који
мени
није
мио
.
Тебе
,
који
имаш
верно
и
храбро
срце
,
молим
не
као
слугу
него
као
млађег
брата
,
пази
и
чувај
нам
старога
господара
!
Знам
за
њ
да
ће
пазити
и
чувати
сина
мога
а
јединог
унука
свога
;
али
се
бојим
да
своју
главу
чувати
неће
!
Кад
будете
на
Косову
,
и
кад
дође
данак
да
се
српска
слава
мачевима
урезује
у
вечне
споменике
,
чините
и
ви
што
као
синови
ове
земље
треба
да
чините
,
али
—
колико
се
уза
то
може
—
не
дај
старом
господару
да
заборавља
,
колико
је
нама
свима
драгоцена
глава
његова
!
“
Ту
сад
госпођа
Мандалена
стаде
,
да
чује
одговор
Ристиворов
.
Млади
витез
по
дуго
стаја
пред
њом
нем
и
замишљен
,
и
гледаше
преда
се
као
стидљива
девојка
.
Најпосле
подиже
главу
и
погледа
право
у
очи
госпођи
кнегињи
,
и
узе
да
говори
:
„
Није
лако
што
од
мене
тражиш
,
госпођо
кнегињо
!
У
старога
господара
није
једно
него
три
срца
,
тек
се
једно
умори
а
друго
се
разбуди
.
Сећам
се
ја
добро
што
је
мени
мој
покојни
отац
причао
о
јунаштву
свога
и
нашега
старога
господара
!
Вика
од
јунака
,
топот
од
коња
,
звека
од
оружја
њега
раздрага
и
срце
му
запали
,
те
,
кличући
као
соко
,
лети
на
копља
и
на
мачеве
где
је
најгушће
!
Није
лако
што
тражиш
!
Али
ћу
те
радо
послушати
,
па
,
колико
ми
Бог
помогне
,
чуваћу
његову
сребрну
главу
и
златна
прса
,
и
слатко
ће
ми
бити
да
погинем
ако
њега
и
младога
господара
заклонити
могу
!
“
„
Хвала
ти
;
то
је
све
што
сам
хтела
!
Па
сад
већ
што
вам
Бог
даде
и
срећа
јуначка
!
“
рече
кнегиња
па
се
окрете
и
пође
к
прозору
да
седне
поред
њега
.
То
беше
знак
да
Ристивор
може
да
иде
.
Али
Ристивор
стајаше
на
своме
месту
као
да
је
оловом
ту
затопљен
.
Гледаше
непомично
за
кнегињом
;
и
кад
се
она
окрете
и
виде
да
је
он
још
ту
,
као
ишчекујући
заповести
,
па
му
главом
даде
знак
да
може
да
се
уклони
,
он
се
не
мицаше
,
нити
скидаше
свога
погледа
са
ње
.
По
румени
,
која
му
се
расу
не
само
по
образима
него
и
по
челу
,
кнегиња
виде
да
се
Ристивор
бори
са
некаквим
силним
узбуђењем
.
„
Имаш
ваљада
ти
мени
што
да
кажеш
?
1
!
“
упита
га
она
својим
меким
гласом
па
му
приђе
ближе
.
Тај
глас
и
онај
њен
поглед
пун
доброте
и
сажаљивости
растопи
лед
који
стегао
беше
срце
Ристиворово
.
„
Јесте
,
госпођо
кнегињо
;
имам
и
ја
тебе
много
и
за
нешто
велико
да
молим
!
Па
се
још
предомишљам
да
ли
није
зазорно
,
да
ли
треба
,
и
да
ли
смем
?
!
...
И
опет
,
ти
си
једина
на
свету
коме
бих
смео
да
о
томе
што
кажем
.
Неколико
пута
помишљах
да
је
најправије
да
се
поверим
старом
господару
,
који
ме
је
учио
витештву
,
и
који
ми
је
и
отац
и
мајка
.
И
неколико
пута
приступах
му
,
али
кад
год
му
сагледах
очи
,
не
смедох
!
Куд
ћеш
ти
орлу
о
грлици
да
говориш
!
Али
код
твоје
доброте
имам
срца
и
лудо
да
говорим
.
Знам
да
ме
можеш
само
пожалити
,
чему
треба
мудро
поучити
,
и
да
ћеш
ми
опростити
,
све
и
кад
бих
заслужио
да
ме
кориш
!
“
Тако
говораше
Ристивор
уздрхталим
гласом
,
запињући
мало
о
ову
или
ону
реч
,
и
устављајући
се
овде
и
онде
као
да
мало
дахне
.
Па
онда
извади
из
недара
свилену
једну
кесу
с
новцима
и
пружи
је
кнегињи
.
|
„
Како
и
сама
знаш
,
сад
о
Митровдану
,
који
долази
,
навршиће
се
седам
година
како
дођох
у
двор
ваш
.
Слушао
сам
вас
и
служио
од
свег
срца
,
јер
ми
је
и
лако
и
мило
било
да
вас
све
слушам
и
служим
;
а
пазили
сте
ме
сви
,
као
да
сам
ваш
род
а
не
слуга
!
Много
сте
ми
пута
поклањали
по
прегрш
сребрних
динара
или
по
који
Млетачки
цекин
,
а
и
господски
гости
ваши
,
којима
сам
пехаре
с
вином
додавао
или
коње
доводио
,
нису
ме
обилазили
својим
господским
даром
.
Ето
сам
тако
у
овој
кеси
овде
саставио
седамдесет
и
девет
Млетачких
цекина
.
Сада
те
молим
,
светла
,
велика
и
предобра
моја
госпођо
:
прими
ово
мало
благо
моје
да
га
причуваш
!
Ако
се
са
Косова
жив
вратим
,
предаћеш
ми
га
кад
га
потражио
будем
.
Ако
ли
буде
Божја
воља
да
са
другим
срећним
јунацима
погинем
на
Косову
у
служби
цара
честитога
,
онда
...
.
онда
те
молим
...
.
подај
то
злато
твојој
младој
дворкињи
Босиљки
!
Него
те
још
преклињем
Богом
и
Светим
Јованом
,
не
казуј
јој
да
је
од
мене
.
Реци
јој
:
„
Ево
то
ти
је
оставио
на
дар
један
млад
Србин
,
који
би
срећан
био
да
твојој
срећи
служи
,
али
који
је
сад
још
срећнији
што
је
имао
срећу
да
,
мислећи
на
тебе
,
погине
у
служби
земље
господара
!
“
И
Ристивор
ућута
као
човек
који
је
казао
све
што
је
имао
да
каже
.
Силно
се
застидео
био
;
образи
му
беху
запламтели
црвеном
ватром
.
Не
смеде
погледати
у
очи
госпође
кнегиње
,
него
гледаше
преда
се
,
као
грешник
који
ето
преко
усана
својих
превали
признавање
тешког
једног
греха
!
„
О
,
наша
верна
слуго
,
добри
Ристиворе
!
“
прихвати
кнегиња
узбуђена
и
растужена
.
„
То
си
ти
мало
вере
у
нас
имао
,
кад
ни
старом
господину
ни
мени
ништа
о
томе
поменуо
ниси
!
Ти
знаш
да
ми
сви
тебе
пазимо
као
да
си
сродник
нашега
дома
.
Ти
знаш
колико
је
мени
мила
наша
дворкиња
Босиљка
.
Више
бих
волела
да
је
теби
дамо
,
него
ли
ма
коме
другом
од
наше
властеле
.
Али
,
добри
човече
,
што
је
ниси
просио
у
нас
?
Знаде
ли
она
што
о
томе
?
!
„
О
томе
зна
само
Бог
па
ето
сад
ти
!
“
рече
Ристивор
поуздано
;
и
сад
се
опет
ослободи
и
погледа
право
у
очи
кнегињине
;
али
не
могаше
дуже
од
једног
тренућа
да
издржи
погледе
њене
.
„
Па
да
проговорим
одмах
са
старим
господарем
!
...
Зашто
не
би
могло
бити
да
се
још
вечерас
,
у
очи
вашега
поласка
,
обручите
па
да
се
зна
?
!
...
Не
знам
шта
би
сама
Босиљка
на
то
рекла
;
али
мислим
да
би
ме
послушала
да
ти
руку
даде
,
само
ако
не
буде
—
преко
мога
знања
—
коме
другом
срце
своје
дала
!
...
Она
је
красна
и
честита
девојка
;
обоје
сте
млади
,
али
сте
и
једно
и
друго
паметни
,
и
могли
би
бити
угледан
и
срећан
пар
људи
.
Бога
ми
ћу
овога
часа
да
говорим
с
кнезом
!
“
„
Не
!
“
викну
Ристивор
сав
престрављен
,
и
подиже
у
вис
обе
руке
као
да
је
преклиње
.
„
Не
,
госпођо
,
ако
Бога
знаш
!
...
Како
би
тако
што
помињала
старом
господару
сад
у
очи
самог
поласка
нашег
на
Косово
!
Зар
не
знаш
да
би
се
он
томе
тако
зачудио
и
тако
разгневио
,
да
ме
више
никад
погледао
не
би
;
а
на
сигурно
ме
не
би
повео
на
Косово
!
Немој
,
молим
те
,
тако
ти
свега
што
ти
је
најмилије
и
најсветије
,
не
помињи
му
тога
!
Нити
помињи
што
Босиљки
!
Ако
буде
Божја
воља
те
се
са
Косова
здрави
и
весели
вратимо
,
молићу
те
да
за
ме
проговориш
и
Босиљки
и
кнезу
.
Ако
ли
буде
Божја
воља
да
погинем
,
онда
јој
предај
мој
поклон
,
а
не
помињи
јој
моје
име
!
“
Кнегињи
се
крупне
очи
напунише
сузама
.
Усне
јој
на
угловима
задрхташе
.
Очевидно
беше
да
савлађује
своју
узбуђеност
,
и
да
сухе
сузе
своје
гута
.
Најпосле
—
а
после
подуже
почивке
—
рећи
ће
Ристивору
:
„
Учинићу
ти
све
како
желиш
!
Учинићу
!
Молићемо
се
Богу
да
те
уза
старог
и
младог
господара
жива
и
здрава
овоме
двору
врати
,
те
да
се
уз
нашу
срећу
оснује
срећа
и
твоја
и
Босиљкина
.
Бог
нека
и
теби
,
и
њој
,
и
нама
свима
милостив
буде
!
А
сад
,
пођи
и
остави
ме
саму
!
“
Ристивор
се
приви
у
дубоки
поклон
,
приђе
и
пољуби
јој
скут
од
горње
хаљине
и
онда
,
још
једнако
зажарен
у
лицу
—
али
сад
од
велике
душевне
радости
—
сиђе
доле
на
мраморну
авлију
.
ВИИ
Сутра
дан
,
у
Среду
,
раном
зором
стизаху
пред
двор
кнежев
гомиле
сељака
и
сељанака
из
свих
села
и
заселака
жупе
од
Орлова
Града
.
И
старо
и
младо
похитало
је
у
чистом
празничном
руху
,
да
пожеле
срећан
пут
староме
кнезу
и
рођацима
својим
,
који
с
њиме
на
Косово
полажаху
.
И
људи
и
жене
беху
некако
с
почетка
сетни
и
невесели
па
тихо
разговараху
у
гомилицама
пред
главном
капијом
од
двора
.
Многима
је
око
срца
нешто
хладно
било
.
И
опет
их
је
већина
на
сигурно
веровала
да
не
може
бити
друкчије
,
него
да
ће
српска
војска
разбити
безбожне
Агарјане
.
Многи
узеше
причати
свакојака
чудна
предсказања
,
која
то
унапред
ван
сваке
сумње
стављаху
.
Него
за
њих
је
најубедљивије
предсказивање
био
бој
орлова
са
ждраловима
,
коме
су
скоро
сељани
из
многих
села
сведоци
били
,
и
у
коме
су
орлови
славно
победили
.
А
кога
значе
орлови
него
Србадију
,
која
их
на
својим
заставама
носи
?
„
Не
треба
ни
да
се
пита
,
ко
ће
победити
!
“
говораше
један
живахан
старчић
.
„
Била
би
срамота
за
српскога
Бога
да
Србадија
не
победи
!
Зар
да
Агарјани
неверници
победе
Богу
верни
народ
српски
?
Ман’те
се
,
људи
!
“
У
гомилицама
од
невиних
девојака
и
неискусне
момчадије
поче
брујити
све
то
веселији
жагор
,
што
их
сунце
све
то
топлије
озараваше
.
И
тај
весели
жагор
прелажаше
у
гласни
смех
и
у
јасни
кликот
из
девојачких
грла
,
кад
млади
војници
,
потпуно
оружани
и
опремљени
,
вадајући
своје
коње
,
удараху
навалице
на
те
гомилице
,
па
их
распрштаваху
својим
веселим
а
покашто
и
дрским
доскочицама
.
Изгледало
је
као
да
се
неки
сватови
искупљају
,
и
да
се
чека
само
на
свирце
па
да
се
живо
коло
поведе
.
Знало
се
да
поп
Каритон
чита
у
капели
дворској
велико
молепствије
за
срећна
пута
и
славну
победу
,
и
да
су
тамо
на
молитви
и
стари
кнез
,
и
госпођа
Мандалена
,
и
млади
кнежевић
,
и
све
дворјанство
њихово
.
Учини
се
многима
да
то
дуго
траје
,
и
нестрпељиво
извијаху
вратове
погледајући
према
главној
капији
од
двора
.
Тек
најпосле
ето
га
испаде
Ристивор
,
гологлав
,
носећи
у
левој
руци
свој
клобук
а
десном
придржавајући
велику
,
али
још
неразвијену
,
заставу
Орловића
.
Благо
довикиваше
народу
:
„
Дед’те
,
браћо
,
размакните
се
мало
,
да
отворимо
пута
кнезу
!
“
А
војницима
викну
оштро
,
да
се
ставе
у
збијен
ред
,
да
свога
вођа
дочекају
како
треба
.
Згрну
се
свет
и
с
једне
и
с
друге
стране
отворенога
пута
,
и
заћута
кад
угледа
како
кроз
капију
дворску
излажаше
поп
Каритон
у
богатој
златотканој
одежди
носећи
на
рукама
,
а
на
прса
своја
наслоњену
,
икону
Светог
Јована
Крститеља
;
поред
попа
корачаше
ђаче
једно
у
белом
стихару
носећи
сребрн
котлић
у
једној
а
киту
сухог
босиљка
у
другој
руци
.
Иза
попа
корачаше
стари
кнез
гологлав
;
његове
сребрне
власи
ускомешане
ветрићем
који
тихо
дуваше
,
његова
широка
прса
покривена
панцером
од
позлаћених
плоча
,
у
које
се
на
јутарњем
сунцу
једва
гледати
могло
;
његов
широк
зелен
мач
притврђен
сребрним
ланцима
о
широк
златан
пас
;
па
до
колена
долама
од
зеленог
аксамита
по
коме
су
орлови
и
крстови
златном
жицом
богато
извезени
;
па
мекане
жуте
чизме
до
колена
са
сребрним
острицама
којих
широки
колутови
зврктаху
на
сваки
и
најлакши
крок
старога
витеза
.
Десном
руком
својом
водио
је
снаху
своју
а
левом
свога
унука
.
Иза
њих
изиђоше
све
дворанке
и
дворани
и
сва
чељад
дворска
,
и
млада
и
стара
,
све
то
у
празничном
руху
.
Било
је
дивно
погледати
како
се
сјајна
и
шарена
та
гомила
извијаше
из
дворске
капије
следујући
попу
Каритону
,
који
и
сам
корачаше
полагано
и
свечано
,
као
да
је
главом
Пећки
Патријарах
а
не
онај
Каритон
,
који
воли
да
се
хрве
,
надскакује
и
баца
камена
с
рамена
.
Стари
кнез
беше
очевидно
радосно
раздраган
.
Осмехујући
се
пролажаше
он
кроз
гомиле
народа
,
поздрављајући
га
гласно
и
срдачно
:
„
Помози
вам
Бог
,
децо
моја
!
“
„
Кад
сељанке
угледаше
госпођу
Мандалену
,
онако
бледу
,
с
тугом
у
очима
,
с
усиљеним
осмехом
на
устима
,
како
мирно
корача
,
и
кад
угледаше
младо
дете
Боривоја
,
како
весело
око
себе
погледа
,
носећи
поносито
сребрн
панцер
на
прсима
и
мач
у
левици
својој
—
кад
све
то
угледаше
,
свакој
се
од
њих
срце
некако
размекша
,
а
очи
брзо
сузама
напунише
.
Тек
се
једној
од
њих
уз
уздах
оте
узвик
:
„
О
,
јадна
мајко
!
Јадна
Госпођо
наша
!
Што
пушташ
то
младо
своје
Господско
јединче
,
да
излази
на
крваво
поље
?
!
“
И
онда
се
онај
узвик
„
Јадна
мајко
!
“
пронесе
од
уста
до
уста
,
те
се
начини
као
жубор
лишћа
пред
кишу
,
који
одмах
за
тим
пређе
у
гласно
јецање
и
плакање
.
Намргоди
се
стари
кнез
,
намргоди
се
поп
Каритон
.
Потекоше
људи
по
гомилама
расплакане
женскадије
,
и
покушаваху
прекорима
да
је
уставе
и
умире
.
Госпођа
се
Мандалена
још
једнако
осмехиваше
,
али
јој
низ
беле
образе
суза
једна
другу
сустизаше
.
Кнез
викну
својим
војницима
да
сваки
од
њих
приђе
к
попу
Каритону
,
да
целива
икону
,
и
да
се
освећеном
водицом
пошкропи
,
е
да
би
им
Бог
и
Свети
Јован
и
на
путу
и
на
бојном
пољу
и
на
сваком
месту
,
и
у
сваком
часу
,
на
помоћи
били
!
Тек
се
то
довршивало
,
а
госпођа
Мандалена
махну
руком
неколиким
дворским
девојкама
,
које
имаху
котарице
пуне
свакојаког
цвећа
из
перивоја
,
па
им
рече
да
свима
војницима
,
који
с
кнезом
на
Косово
полазе
,
додаду
цвећа
,
да
своје
клобуке
оките
.
Беше
милина
погледати
како
лепе
дворанке
девојке
пружају
пуне
руке
цвећа
младим
јунацима
.
Изгледало
је
као
да
је
и
само
сунце
похитало
,
да
се
извије
иза
завесе
од
неколиких
лаких
облачака
,
па
да
види
тај
красни
призор
!
Стари
кнез
посматраше
за
неколико
тренутака
,
како
му
војници
његови
притврђују
цвеће
за
своје
клобуке
,
па
им
онда
викну
:
„
Стан’те
мало
,
децо
!
Не
дам
ја
ни
једноме
од
вас
да
свој
клобук
закити
,
док
свог
коња
најпре
не
закити
цвећем
...
На
бојноме
пољу
јунак
нема
бољег
друга
и
пријатеља
,
него
што
му
је
коњ
који
га
носи
!
Кити
прво
коња
па
онда
себе
!
“
Сељацима
,
који
онде
у
густој
гомили
стојаху
,
беше
мило
то
што
кнез
о
коњу
рече
,
па
му
узеше
довикивати
:
„
Тако
,
сиви
соколе
!
Тако
,
господару
,
Бог
те
живео
!
Али
и
ко
би
то
боље
од
тебе
знао
?
!
“
Госпођа
Мандалена
одмах
сама
приђе
к
Лабуду
,
убојном
коњу
старога
кнеза
,
па
га
окити
цвећем
.
Па
онда
уви
у
плетенице
,
у
које
је
грива
у
Ждрала
,
сребрнасто
сивог
коњића
Боривојева
,
оплетена
била
,
читав
венац
од
белих
и
румених
ружа
.
Још
пре
него
што
почеше
делити
цвеће
и
китити
војнике
и
њихове
коње
,
Ристивор
је
по
некаквој
заповести
,
коју
му
стари
кнез
на
ухо
шану
,
узјахао
свога
коња
Јабучила
и
одјездио
натраг
у
двор
.
Опазио
је
кнез
како
се
сеоске
старешине
,
збијени
сви
заједно
у
једну
гомилу
,
нешто
лактовима
гуркају
,
и
овда
и
онда
један
другом
главом
и
очима
знак
дају
,
да
крочи
напред
и
да
отпочне
.
Очевидно
били
су
се
о
нечему
договорили
,
само
су
заборавили
да
утврде
ко
у
име
свију
да
говори
.
Виде
кнез
то
њихово
гуркање
,
и
као
нагађао
је
шта
то
може
бити
,
али
се
чинио
невешт
.
Видев
да
су
већ
сви
коњи
и
сви
клобуци
окићени
стари
кнез
викну
:
„
Прекрстите
се
,
децо
моја
,
па
,
у
име
Божје
,
хајд’те
у
седла
!
“
Зазвекташе
панцири
и
оружје
,
и
док
би
човек
само
оком
тренуо
,
педесет
коњанике
винуло
се
убојним
коњима
у
седла
.
Кад
видеше
кметови
да
већ
и
стари
кнез
приђе
к
Лабуду
и
узимаше
у
руке
узде
да
у
седло
ускочи
,
изгураше
силом
напред
једнога
седог
старца
,
који
сад
већ
немаде
куда
,
него
приђе
ка
кнезу
,
дохвати
му
се
скута
и
узе
да
говори
:
„
Ево
,
господару
,
да
ти
зажелимо
срећна
поласка
,
још
срећнијега
пута
,
и
још
срећнијега
повратка
у
славни
свој
двор
и
међу
нас
,
који
би
сви
радо
за
тебе
изгинули
,
како
и
треба
кад
си
нам
господар
!
Знамо
ми
да
си
ти
на
зло
зао
,
а
на
добро
добар
!
А
знамо
те
и
да
си
милостив
,
и
прави
отац
јадној
сиротињи
...
Ех
,
како
сад
да
ти
кажем
...
.
немој
нам
замерити
,
...
имамо
за
нешто
да
те
замолимо
.
Знаш
добро
да
смо
сиромашни
људи
,
и
знаш
добро
да
нас
ево
жетве
омахњују
већ
неколико
година
.
Ми
добро
знамо
да
ти
дугујемо
што
си
за
нас
цару
платио
цареву
перперу
.
Али
не
знамо
,
Бога
ми
,
како
ћемо
ти
их
платити
!
Па
се
здоговорисмо
да
те
молимо
да
нам
их
опростиш
!
“
„
Зар
баш
тако
,
Арсеније
?
!
“
испречи
се
кнез
на
старца
.
„
Зар
ви
кметови
нађосте
баш
овај
час
,
у
који
ето
полазимо
на
бој
на
Косово
,
да
ме
устављате
таквом
молбом
?
!
Јесте
ви
нека
лукава
зверад
!
“
„
Ето
мишљасмо
,
господару
,
видећеш
сада
најбоље
и
сам
е
би
ти
било
за
здравље
теби
и
твојима
,
ако
те
Бог
жива
врати
,
а
било
би
ти
за
душу
ако
би
погинуо
!
“
прихвати
други
један
кмет
из
гомиле
.
„
Не
тражим
ја
да
ви
вашим
молитвама
откупљујете
моју
душу
од
небесних
митара
,
нити
тражим
да
ви
вашим
метанијама
држите
моје
здравље
.
Ја
вас
питам
:
је
ли
царев
закон
да
цару
плаћате
цареву
перперу
?
“
„
Оно
јесте
да
јесте
закон
;
и
није
да
није
закон
!
“
повикаше
сложно
кметови
.
„
Е
,
кад
јесте
закон
,
“
прихвати
кнез
,
„
онда
по
закону
нека
и
буде
,
и
ништа
вам
ја
и
не
могу
и
нећу
опростити
!
“
Па
се
онда
кнез
три
пута
побожно
прекрсти
,
промрмља
некакву
молитвицу
,
и
скочи
у
седло
као
да
је
младић
од
двадесет
а
не
старац
од
седамдесет
лета
!
Сад
приђе
други
један
по
стар
сељак
а
за
њим
једна
омлађа
жена
.
Пољубише
га
у
колено
,
па
сељак
узе
да
говори
:
„
Господару
,
тако
ти
среће
јуначке
—
која
,
нека
да
Бог
,
да
те
прати
на
сваком
твоме
кораку
—
смилуј
се
па
ми
пусти
сина
из
сужањства
!
Ево
и
његова
ти
се
грешна
жена
моли
да
се
смилујеш
на
ситну
децу
њихову
!
“
Приђе
и
госпођа
Мандалена
па
тихо
рече
:
„
Смилуј
се
,
господару
!
Ево
те
и
ја
уз
ову
сиротињу
молим
,
пусти
им
твога
сужња
;
млад
је
,
згрешио
је
,
патио
је
,
а
сад
би
му
твоја
милост
дала
нову
прилику
,
да
поживи
животом
добра
и
поштена
човека
!
“
„
Зар
за
оног
бунтовника
молиш
?
!
“
упита
кнез
снаху
своју
као
изненађен
,
па
се
мало
и
намргоди
.
„
Не
могу
ја
једном
бунтовнику
никад
опростити
!
Ето
то
вам
је
!
...
ама
где
је
тај
Ристивор
?
Оде
па
пропаде
!
“
„
Ево
мене
,
господару
!
“
викну
Ристивор
иза
гомиле
света
,
па
се
онда
коњем
својим
прогура
кроз
сељаке
,
и
додаде
старом
кнезу
једну
кожну
скрињицу
.
Кнез
скиде
свој
клобук
,
изви
из
њега
своју
сребрну
челенку
,
па
онда
рече
Боривоју
,
који
још
једнако
стајаше
поред
своје
матере
држећи
једном
руком
њену
руку
а
другом
узду
од
свога
коња
:
„
Синко
,
додај
ми
твој
клобук
!
“
Боривој
се
чуђаше
што
ли
деду
треба
његов
клобук
,
али
му
га
предаде
.
„
Ти
још
ниси
био
на
војни
,
“
настави
стари
кнез
;
„
и
још
ниси
имао
прилику
да
од
цара
заслужиш
челенку
.
Док
је
не
заслужиш
,
ево
носи
у
своме
клобуку
челенку
свога
деда
!
А
ја
ћу
дотле
носити
челенку
коју
је
твој
отац
,
а
мој
син
,
својим
јунаштвом
на
Плочнику
заслужио
,
и
коју
ми
је
Господин
Кнез
послао
уз
писмо
о
јуначкој
смрти
његовој
!
“
И
онда
стари
кнез
задену
своју
челенку
у
клобук
Боривојев
,
а
из
оне
кожне
скрињице
извади
сјајну
челенку
окићену
драгим
камењем
и
утврди
је
у
свој
калпак
.
Раздрага
се
малена
војска
кнежева
па
громко
грмну
у
усклике
:
„
Живео
нам
,
славни
господару
!
Живео
нам
млади
кнежевић
!
“
Сељаци
сложно
прихватише
,
и
ако
им
мало
час
кнез
онако
попреко
одби
ону
молбу
о
перперама
.
Госпођа
Мандалена
,
која
се
до
тога
часа
јуначки
држала
,
кад
виде
челенку
свога
мужа
на
клобуку
свога
свекра
,
не
могаше
више
уздржати
својих
суза
.
И
кад
Боривој
,
примив
клобук
са
челенком
,
пољуби
старца
у
руку
,
па
се
окрете
и
приђе
к
њој
,
сав
блистајући
од
радости
,
она
му
паде
око
врата
и
ижљуби
га
у
оба
образа
кроз
гласно
јецање
,
које
брзо
нађе
одзива
у
јецању
оних
жена
у
гомили
око
њих
.
Млади
Боривој
пољуби
мајку
у
руку
,
истрже
се
из
њена
загрљаја
,
и
хитро
скочи
своме
коњу
у
седло
.
Стари
кнез
махну
руком
,
да
устави
кликтање
својих
војника
и
јецање
женскадије
.
Па
кад
наста
тишина
,
узе
да
говори
гласно
и
одмерено
,
тако
да
је
сваку
његову
реч
сваки
могао
добро
да
чује
:
„
Госпођо
кнегињо
,
снахо
моја
!
На
теби
остављам
сигурност
,
славу
почаст
овога
стародревног
двора
нашег
...
.
.
Од
овога
часа
,
па
до
часа
у
који
се
—
ако
буде
Божја
воља
—
било
ја
с
Боривојем
,
било
Боривој
без
мене
дома
врати
,
ти
си
кнегиња
и
госпођа
од
Орлова
Града
,
и
од
свих
наших
баштина
,
и
од
свега
нашег
народа
на
тим
баштинама
.
Што
ти
опростиш
—
био
то
дуг
,
биле
то
перпере
,
била
то
кривица
—
нека
је
просто
и
од
мене
,
и
нека
је
занавек
опроштено
...
.
.
Народе
,
чувај
нам
двор
и
слушај
кнегињу
!
...
Кнегињо
,
води
бригу
о
народу
нашем
!
И
сад
...
.
с
Богом
остајте
!
“
Па
се
старац
мало
пригну
са
високог
коња
свога
и
пружи
десницу
Мандалени
,
која
му
је
смерно
пољуби
и
сузама
ороси
.
Народ
поче
да
виче
:
„
Срећан
пут
,
господару
,
и
теби
и
војсци
твојој
!
“
„
Бог
вас
све
живе
и
здраве
и
славне
довео
дому
своме
натраг
!
“
И
опет
опазише
да
кнез
махну
руком
,
да
се
ућуте
.
И
ућуташе
се
.
„
Зар
ми
сви
,
“
рече
кнез
,
—
„
зар
ми
сви
имамо
коње
и
клобуке
цвећем
окићене
:
једини
Ристивор
да
нема
ни
једнога
цветка
?
!
Није
он
лош
друг
у
овој
нашој
дружини
!
Снахо
моја
,
имаш
ли
откуд
ма
само
зелен
листак
за
нашега
Ристивора
?
“
„
Нека
,
господару
!
“
прихвати
Ристивор
весело
.
„
Нека
је
наша
дружина
окићена
,
и
и
нека
нас
ти
водиш
,
па
је
мени
као
да
смо
ја
и
мој
Јабучило
цвећем
претрпани
!
“
Госпођа
Мандалена
погледаше
по
својој
свити
од
дворских
девојака
.
У
влажном
јој
оку
засја
једна
топла
зрака
радости
.
„
Босиљко
,
дете
моје
!
“
рече
она
оним
својим
чудесно
меким
гласом
;
„
ето
за
твојим
пасом
видим
једну
киту
милог
ти
босиљка
!
Додај
је
нашем
Ристивору
!
“
У
млечне
образе
Босиљкине
удари
пламен
.
Од
белога
крина
поста
румена
ружа
.
Послушна
својој
госпођи
,
приђе
она
слободно
и
право
к
Ристивору
,
извади
иза
свога
паса
киту
мирисног
босиљка
па
је
пружи
младоме
витезу
на
његову
високом
Јабучилу
.
Пружајући
му
босиљак
Босиљка
му
гледаше
право
у
очи
.
Примајући
мирисне
струкове
из
њене
руке
Ристивор
гледаше
с
великом
слободом
право
у
њене
очи
.
Она
му
ништа
не
прозбори
;
он
њој
ништа
не
прозбори
.
И
опет
,
ко
је
видовит
могао
је
да
види
,
да
онај
његов
дуги
и
жудни
поглед
трепти
дахом
:
„
Душо
моја
!
“
,
и
да
онај
њен
светли
,
нежни
и
невини
поглед
одговара
нечујним
дахом
:
„
Славо
моја
!
“
Ово
двоје
младих
пустише
своје
погледе
,
да
се
сусретну
и
загреју
под
јаким
зрацима
сунца
;
и
тим
првим
и
последњим
зрачним
загрљајем
опростише
се
нежно
једно
од
другога
.
Ристивор
осети
како
му
је
срце
пуно
,
како
се
укрепило
новом
једном
храброшћу
и
новим
поносом
.
Он
разви
свилену
заставу
Орловића
,
и
кад
стари
кнез
силно
раздраган
викну
громко
:
„
Напред
,
јунаци
!
“
Ристивор
ободе
Јабучила
па
са
заставом
изиђе
испред
свога
господара
и
пође
напред
.
Кнез
се
крену
с
младим
Боривојем
за
њим
,
а
за
њима
њихова
војска
све
по
два
коњаника
упоредо
загрљена
.
Оде
војска
весело
певајући
.
Осем
нешто
деце
и
момчадије
која
отрча
за
војском
,
да
је
прати
док
се
не
уморе
,
сав
онај
други
свет
оста
као
укопан
око
госпође
Мандалене
.
Женскадија
тек
сад
удари
у
плач
и
кукњаву
.
У
госпође
Мандалене
није
више
било
суза
.
Она
гледаше
мирно
и
не
трепћући
за
сином
и
свекром
својим
и
њиховом
китњастом
четом
и
свиленом
заставом
.
Дуго
остадоше
тако
гледајући
за
њима
.
А
кад
чета
замаче
за
шуму
,
окрете
се
госпођа
Мандалена
кметовима
и
ономе
свету
што
се
око
ње
и
њене
свите
згрнуо
био
и
поче
да
им
говори
:
„
Хвала
вам
што
сте
дошли
,
да
заједнички
пожелимо
срећан
пут
кнезу
и
кнежевој
војсци
!
...
Мене
и
вас
од
данас
везује
нова
једна
веза
—
брига
за
нашим
јунацима
.
Чусте
какву
ми
власт
кнез
даде
.
По
сили
те
власти
ево
вам
опраштам
све
перпере
које
нашем
двору
дугујете
.
И
пустићу
вам
одмах
све
сужње
колико
их
год
има
у
тамници
двора
нашег
...
Све
што
од
вас
тражим
то
је
:
да
се
сви
—
и
мушко
и
женско
,
и
младо
и
старо
—
сваким
јутром
и
сваком
вечери
Богу
молите
,
да
нашем
цару
победу
дарује
,
и
да
нам
миле
наше
јунаке
врати
дома
живе
и
здраве
и
новом
славом
окићене
!
“
Узе
мушкадија
радосно
кликтати
;
узе
женскадија
на
глас
благосиљати
добру
госпођу
.
Па
онда
навалише
да
јој
сваки
приђе
и
да
јој
сваки
руке
и
скуте
ижљуби
.
С
муком
могаше
кнегиња
кроз
одушевљени
и
љубави
пуни
народ
у
свој
двор
проћи
.
У
двору
,
на
самом
подножју
велике
степенице
која
води
на
први
кат
,
рече
свити
својој
да
сваки
може
ићи
или
у
своје
конати
,
или
у
трпезарију
или
у
перивој
,
али
да
је
не
узнемирују
док
их
к
себи
позвала
не
би
.
Сама
отиде
уза
степеницу
на
први
кат
.
Полагано
пролажаше
кроз
ходнике
и
кроз
велике
и
мале
дворане
.
Све
јој
сад
тако
страховито
празно
и
пусто
и
чисто
ледено
изгледаше
!
Отиде
у
конат
свога
сина
.
Погледа
празну
постељу
његову
,
празни
сто
његов
.
Погледа
на
гусле
његове
што
лежаху
у
једном
куту
испод
иконе
.
Чињаху
јој
се
као
да
су
засвагда
умукле
.
Седе
на
његову
постељу
.
Погружена
у
тужне
мисли
гледаше
у
подглавље
на
коме
је
лепа
глава
њена
јединца
још
јутрос
до
зоре
мирно
почивала
.
Па
онда
жена
и
мати
Мандалена
спусти
своју
главу
на
то
узглавље
,
поклопи
очи
рукама
и
—
плакаше
горко
...
ДРУГИ
ДЕО
На
војводину
двору
И
У
Четвртак
пред
пече
са
једнога
виса
кнез
Градоје
показа
своме
унуку
и
својој
чети
беле
куле
и
зидине
од
Двориња
,
двора
војводе
Радича
.
Кад
се
спустише
низ
брдо
па
појахаше
мало
даље
зеленим
пољем
,
неко
од
млађих
људи
рече
,
да
види
пуно
вењака
и
колиба
на
пољани
испред
двора
.
„
И
веруј
да
је
тако
!
“
рече
стари
кнез
.
„
Војводи
долази
војска
не
само
из
близине
него
и
из
даљине
,
па
је
и
право
да
се
постара
где
ће
људи
да
се
мало
поодморе
,
док
се
не
крену
за
Косово
!
“
Кад
се
још
мало
ближе
примакоше
Дворињу
,
видеше
лепо
како
многи
народ
седи
под
вењацима
а
испред
вењака
и
око
колиба
вијугају
усталасана
кола
.
Пуно
младих
мома
,
пуно
младих
девојака
,
пуно
народа
,
пуно
света
свакојака
,
пуно
слепих
и
кљастих
просјака
,
сасвим
као
на
каквом
великом
сабору
.
Гледа
све
то
кнез
поиздаље
,
и
нешто
се
намрштио
беше
.
„
Да
није
откуда
какав
светац
сутра
,
Ристиворе
?
“
запита
кнез
.
„
А
ко
ће
ти
га
знати
?
“
одговори
Ристивор
.
„
Има
их
пуно
,
и
малих
и
великих
.
Велике
већ
и
од
невоље
знамо
и
познајемо
:
али
с
оним
малима
права
ти
је
напаст
.
Тек
ће
по
неки
да
искочи
кад
му
се
и
