преслишава.
С
времена
на
време
додирне
кажипрстом
врх
носа
.
—
Министар
је
хтео
неколико
пута
да
га
премести
,
али
управник
је
отишао
лично
министру
и
питао
је
министра
,
ко
ће
,
онда
,
откуцавати
поверљиве
ствари
.
Мени
је
,
рекао
је
он
,
све
једно
,
господине
министре
,
само
ми
дајте
другог
човека
за
кога
ја
могу
гарантовати
.
А
министар
ћути
,
ћути
.
Управник
,
онда
,
рече
:
То
је
једини
човек
у
Србији
,
коме
се
могу
поверавати
деликатни
послови
.
Цаја
оборила
главу
поду
,
као
да
тражи
нешто
.
Једва
је
дисала
,
као
да
јој
мора
притискивала
груди
.
Готово
јој
се
смучило
,
као
да
је
тај
деликатан
посао
нека
отужна
медицина
.
Руке
метла
на
крило
,
мота
палцима
и
гужва
рубац
.
—
Управник
,
онда
,
рече
:
То
је
једини
човек
у
Србији
,
коме
се
могу
поверавати
...
Цаја
рече
очајно
и
болно
:
—
Деликатни
послови
.
Женска
сасвим
мирно
,
додирнувши
кажипрстом
врх
носа
,
рече
:
—
То
је
једини
човек
у
Србији
,
коме
се
могу
поверовати
деликатни
послови
.
Цаја
јекну
болно
и
устаде
.
Дошавши
до
прозора
,
она
се
налакти
па
и
не
гледа
у
ону
црну
и
мршаву
прилику
,
која
лагано
тоне
у
тами
која
осваја
собу
.
Досада
је
поче
гушити
и
она
отвори
прозор
.
Наслони
се
на
једно
крило
од
прозора
и
гледа
у
онај
чичак
,
који
се
једва
назире
у
тами
,
затим
јој
поглед
пређе
на
скрхану
шипку
од
сунцобрана
и
мисли
се
,
како
мора
да
је
ћошкаст
сунцобран
без
те
једне
шипке
.
А
женска
и
даље
говори
,
дирка
врх
носа
и
само
говори
,
говори
.
—
И
кад
се
према
једном
таквом
човеку
ваш
настојник
,
који
није
ни
за
мали
прст
мога
мужа
,
тако
гадно
понаша
,
онда
је
он
једна
обична
животиња
.
Он
је
,
госпођо
,
једна
ординарна
животиња
.
Цаја
рече
раздражено
:
—
То
сам
чула
четири
пута
.
—
Нећете
ми
,
госпођо
,
веровати
,
али
он
је
једна
ординарна
животиња
.
Цаја
је
била
спремна
,
да
се
сваког
часа
заплаче
.
Она
је
била
уверена
,
да
је
ова
женска
само
зато
дошла
,
да
је
убије
својим
досадним
говором
.
На
крају
крајева
,
шта
се
ње
тиче
тај
настојник
,
њој
је
било
потпуно
свеједно
,
да
ли
је
он
једна
обична
или
једна
ординарна
животиња
.
Зашто
јој
прича
та
женска
све
то
?
Нашто
све
то
?
И
она
баци
један
очајан
поглед
на
њу
,
гледа
кажипрст
како
дирка
врх
носа
,
као
да
је
то
електрично
звонце
,
па
,
сваког
часа
,
притиска
дугме
,
гледа
у
онај
чичак
како
се
припио
уз
њезину
сукњу
и
досадан
је
као
и
та
женска
и
све
то
њој
је
било
бескрајно
досадно
,
мрско
и
глупо
.
—
Зашли
смо
тек
у
други
месец
како
нисмо
платили
кирију
и
он
,
замислите
,
ни
пет
ни
шест
,
него
нас
тера
напоље
каже
:
Такве
кирајџије
мени
не
требају
.
Цаји
је
то
,
у
овом
тренутку
,
било
мило
што
им
је
то
рекао
и
у
мало
,
што
није
,
са
извесним
триумфом
,
рекла
,
да
је
настојник
имао
потпуно
право
,
али
она
то
не
рече
,
него
само
набра
чело
и
поче
грицкати
доњу
усну
.
—
И
он
,
један
нико
и
ништа
,
један
обичан
слуга
,
сме
да
каже
:
Такве
кирајџије
мени
не
требају
.
То
је
просто
страшно
.
И
то
зашто
?
Зато
што
нисмо
платили
један
месец
кирије
.
Чудно
ми
чудо
,
као
да
ће
,
због
тога
,
један
газда
Ђорђе
,
пропасти
.
Она
је
вртела
главом
и
рече
лагано
,
као
да
са
собом
говори
:
—
Такве
кирајџије
мени
не
требају
.
Цаја
је
,
без
икаква
обзира
,
почела
сада
ходати
по
соби
тамо
и
амо
,
руке
затурила
на
леђа
,
главу
оборила
поду
.
Уздисала
је
,
зевала
је
,
седне
па
опет
устане
,
али
све
то
није
ништа
помагало
.
Деликатан
посао
је
и
даље
говорио
,
понављао
читаве
реченице
,
вртео
главом
и
диркао
нос
.
—
И
сад
морамо
да
се
селимо
.
Ко
да
ћемо
ми
појести
кирију
.
Имамо
ми
ствари
за
десет
кирија
,
али
болест
нашег
детета
нас
много
коштала
.
Ја
кажем
то
вашем
настојнику
,
а
он
сасвим
дрско
,
одговара
:
За
сиротињу
и
нису
деца
.
Замислите
тако
нешто
!
Знате
,
да
ми
се
цела
кућа
окренула
,
кад
сам
то
чула
,
каже
:
За
сиротињу
и
нису
деца
.
Као
да
смо
ми
криви
што
имамо
деце
.
То
је
божја
воља
.
Ако
смо
сироти
,
ми
не
можемо
да
побијемо
децу
.
Сигурно
смо
ми
желели
децу
?
И
зар
смо
ми
криви
што
је
то
божја
воља
?
.
И
она
поче
јецати
.
Цаја
је
мислила
да
ће
полудети
.
Дакле
још
и
то
?
Она
поче
по
соби
брже
ходати
,
машући
рукама
.
Боже
мој
,
шта
је
она
скривила
,
да
толико
пати
?
Шта
хоће
ова
женска
од
ње
?
Она
и
не
зна
где
је
та
кућа
о
којој
говори
.
Па
и
да
зна
,
шта
се
ње
то
тиче
?
Она
хоће
само
мира
,
мира
и
ништа
више
.
Она
стаде
пред
њу
и
рече
очајно
и
болно
,
раширивши
руке
:
—
Па
шта
хоћете
од
мене
,
молим
вас
?
—
Хоћу
да
се
селим
.
Кажите
му
,
да
нас
причека
још
кој
дан
.
То
можете
.
Не
тражим
од
вас
,
бог
зна
шта
.
Цаја
рече
одсечно
:
—
Ја
се
не
мешам
у
те
ствари
.
Идите
код
мог
мужа
.
Ја
вам
не
могу
помоћи
,
јер
ме
он
не
слуша
у
таквим
стварима
.
Женска
рече
дрско
:
—
То
је
којешта
,
Ви
ме
шаљете
вашем
мужу
,
а
он
неће
да
ме
прими
.
—
Шта
да
вам
радим
?
Женска
се
замислила
и
шапће
:
—
За
сиротињу
и
нису
деца
.
И
то
пред
свима
кирајџијама
ми
казао
.
Маше
оном
његовом
штапином
,
као
да
је
у
менажерији
и
каже
:
За
сиротињу
и
нису
деца
.
Она
се
диже
.
Цаја
хукну
.
—
Нећу
да
вас
даље
задржавам
.
Долазила
сам
џабе
и
то
је
све
.
Она
пође
и
стаде
пред
врата
.
—
Ја
нисам
крива
што
нисам
лепа
и
удовица
.
Онда
би
ме
чекао
тај
настојник
,
али
овако
не
може
.
Цаја
је
гледа
упитним
погледом
.
—
Јесте
,
сваког
дана
долази
код
једне
удовице
што
седи
до
нашег
стана
и
пије
тамо
каву
.
Ја
нећу
да
оговарам
,
али
само
кажем
,
нисам
лепа
и
нисам
удовица
.
Да
та
удовица
не
плаћа
кирију
,
то
све
кирајџије
знају
.
Ја
не
волим
да
оговарам
,
па
зато
ли
да
ћутим
.
Прекјуче
јој
купио
неки
штоф
за
хаљину
,
по
3
динара
метар
.
Али
шта
ме
се
тиче
.
Мој
обичај
није
никад
био
,
да
оговарам
.
Недељом
су
ту
пиво
,
вино
,
печење
,
колачи
.
Збогом
.
Она
отвори
врата
.
Цаја
стоји
крај
ње
и
с
нестрпљењем
очекује
,
кад
ће
се
за
њоме
затворити
врата
.
Она
једном
ногом
стоји
на
прагу
а
другом
у
соби
.
У
једној
руци
држи
инвалида
од
сунцобрана
,
а
другом
ухватила
за
кваку
.
—
Знате
,
мој
обичај
није
никад
био
,
да
оговарам
,
иначе
би
се
могло
причати
и
о
томе
како
врши
оправке
.
Мајстор
данима
седи
на
тавану
,
а
надница
му
иде
.
Али
,
хвала
Богу
,
ја
не
волим
да
оговарам
И
кад
је
изишла
и
кад
је
за
њоме
Цаја
затворила
врата
још
се
чуо
у
ходнику
њезин
глас
,
који
је
причао
о
томе
,
како
она
не
воли
да
оговара
,
како
за
сиротињу
и
нису
деца
и
како
је
настојник
једна
обична
животиња
,
једна
ординарна
животиња
.
Цају
је
све
тело
болело
,
као
да
ју
неко
изударао
.
Малаксала
и
изнурена
бескрајном
досадом
,
леже
на
један
диван
,
метну
руке
под
главу
и
тако
лежи
и
гледа
у
таваницу
.
Сутон
је
почео
да
се
хвата
.
Напољу
су
се
почеле
сијалице
палити
и
бацале
су
,
врло
штедљиво
,
коју
зраку
и
у
собу
.
Намештај
добио
неки
гломазан
облик
и
све
у
соби
изгледа
некако
наказно
.
Четворокраки
лустер
на
таваници
отегао
се
преко
целе
таванице
,
преко
једнога
зида
и
половине
пода
.
И
у
овом
сумраку
изгледа
све
некако
тајанствено
и
предмети
у
соби
,
и
ваздух
,
и
полутама
,
и
мисли
,
које
човека
у
томе
часу
обузимају
,
и
осећаји
,
који
човеком
овладају
.
И
да
није
на
улици
живота
и
светлости
,
могло
би
се
замислити
,
да
је
соба
,
у
овом
часу
,
неки
далеки
предео
,
или
неки
замак
,
у
којем
спава
омађијана
царева
ћерка
,
удаљена
од
светске
вреве
и
људске
досаде
.
Часовник
.
на
зиду
је
избијао
шест
часова
и
Цаји
се
учини
,
као
да
часовник
не
избија
,
него
говори
она
женска
,
маше
главом
и
дирка
нос
.
Она
се
зловољно
окрете
на
другу
страну
.
Сад
се
загледа
у
шаре
на
зиду
,
броји
их
и
,
у
памети
,
ствара
,
од
разних
вијуга
и
црта
,
разне
чудновате
фигуре
,
које
постају
све
веће
и
наједном
се
претворе
у
ону
женску
са
великим
шеширом
претрпаним
избледелим
пантљикама
и
перјем
.
Напољу
маучу
мачићи
и
она
јасно
чује
како
они
непрестано
понављају
:
деликатни
посао
,
деликатни
посао
.
Она
се
болно
насмеја
и
окрете
се
на
леђа
.
Ноге
повуче
к
себи
.
Наједном
осети
неку
хладноћу
у
крстима
.
Ноге
се
охладише
и
обузе
је
ужасан
бол
.
На
челу
је
било
неколика
грашка
зноја
,
који
је
био
хладан
.
Она
стиште
зубе
да
не
заплаче
од
силнога
бола
.
Одједном
се
сети
како
ју
је
јако
болео
зуб
,
кад
је
била
у
другом
стању
са
првим
дететом
и
помишљајући
на
то
,
њој
се
учини
да
је
и
сада
боли
зуб
и
реши
се
,
да
каже
да
је
боли
зуб
,
ако
бол
у
крстима
не
буде
попустио
.
После
јој
изиђе
она
женска
пред
очи
,
чује
њезин
крештави
глас
,
како
небројено
пута
изговара
:
деликатан
посао
,
деликатан
посао
.
Затим
се
сети
како
је
њезин
муж
више
не
воли
и
да
њу
у
опште
нико
на
свету
не
воли
и
да
је
она
најнесрећније
створење
на
свету
.
Наједном
рече
забринуто
:
—
Ђорђе
у
четвртак
није
обукао
чисту
кошуљу
.
Мислила
је
,
да
још
једном
подсети
Катицу
да
подави
мачиће
и
да
до
Петрова
дана
има
још
пет
дана
.
Бол
је
из
крстина
силазио
у
ноге
и
њој
се
учини
,
да
су
јој
ноге
отекле
и
да
су
тешке
као
да
су
од
гвожђа
.
Сетила
се
,
да
је
Ђорђа
увредила
за
ручком
,
јер
му
је
казала
да
му
је
новац
пречи
од
свега
на
свету
.
Он
је
поцрвенио
од
једа
,
треснуо
виљушком
о
сто
,
али
видећи
је
у
том
стању
,
рече
са
притајеним
гневом
;
—
Наљутићеш
ме
,
ако
ми
то
други
пут
кажеш
.
Њу
је
наљутио
тај
његов
мирни
тон
и
њој
би
криво
,
да
је
сада
сви
пазе
и
да
је
сви
сматрају
као
дете
,
којем
се
чини
све
по
вољи
.
Она
је
хтела
да
каже
Ђорђу
још
нешто
горе
,
што
би
га
јако
увредило
и
она
рече
пакосно
:
—
Због
новца
си
ме
и
узео
.
Он
се
јетко
насмеја
,
узеде
шешир
и
изиде
напоље
.
Њу
је
то
још
више
наљутило
и
она
се
гневно
диже
од
стола
,
одјури
децу
у
кухињу
и
удари
у
плач
.
Бол
ју
је
све
више
обузимао
.
Хладан
зној
је
цурио
с
њезина
лица
и
она
се
поче
превртати
по
дивану
.
И
никога
нема
да
уђе
у
собу
и
да
види
шта
она
ради
,
а
она
се
превија
од
силнога
бола
као
црв
.
Мислила
је
,
да
ли
ће
опет
бити
мушкарац
.
То
би
јој
било
врло
криво
.
Она
би
волела
да
буде
женско
,
јер
су
женска
деца
увек
боља
и
мајка
има
кога
,
с
киме
може
делити
добро
и
зло
.
У
памети
је
гледала
то
дете
са
лепим
плавим
очима
и
са
дугачком
коврџастом
златном
косом
.
Кад
се
са
Ђорђем
опет
буде
свађала
,
онда
ће
имати
кога
,
који
ће
држати
њезину
страну
.
Опет
је
заболеше
крстине
.
Она
је
јечала
.
Зној
и
сузе
су
текли
непрекидно
,
руке
и
ноге
су
јој
биле
хладне
као
лед
.
У
ушима
јој
је
звонио
неки
непријатан
глас
,
који
је
стално
понављао
:
деликатан
посао
,
деликатан
посао
.
У
соби
је
био
,
готово
,
потпун
мрак
,
јер
се
сијалица
напољу
угасила
.
Катица
уђе
у
собу
.
—
Да
упалим
,
госпођо
,
лустер
?
Цаја
је
назире
у
мраку
и
њој
се
учини
,
да
има
неки
врло
непријатан
глас
.
Она
рече
гневно
:
—
Иди
без
трага
.
Катица
слеже
раменима
и
изиде
напоље
.
Боже
мој
,
зашто
мора
жена
толико
да
пати
?
Она
је
разумела
,
да
ће
добити
принову
у
очи
Петрова
дана
или
сутрадан
по
Петрову
дану
и
,
ето
,
сад
се
преварила
у
рачуну
.
Сад
ће
опет
доћи
бабица
,
причаће
јој
о
скандалима
по
кућама
,
долазиће
женске
у
походе
и
причаће
једно
исто
по
сто
пута
.
Она
ће
лежати
шест
недеља
у
постељи
,
Ђорђе
ће
пушити
и
шетати
по
соби
,
питаће
је
оно
исто
што
ју
је
и
пређе
питао
,
кад
је
родила
она
два
детета
.
И
све
једно
исто
,
једно
исто
.
Ако
не
буде
женско
,
боље
да
га
и
не
роди
живо
.
Шта
ће
јој
толики
синови
?
Ах
,
ако
буде
женско
,
како
ће
то
бити
лепа
девојка
,
имаће
лепе
хаљине
,
леп
шешир
.
И
њој
опет
изиде
пред
очи
оно
страшило
,
како
врти
главом
,
дирка
нос
и
понавља
своје
бескрајно
:
деликатан
посао
,
деликатан
посао
.
Она
метну
руке
на
трбух
,
зној
цури
с
њезинога
лица
и
она
грицка
усне
,
да
не
зајеца
или
не
јекне
на
глас
.
Чама
је
поче
гушити
и
она
викну
:
—
Катице
,
Катице
!
Катица
уђе
.
—
Што
не
упалиш
већ
једном
тај
лустер
.
Катица
напући
уста
и
рече
дрско
:
—
Па
ја
сам
вас
мало
час
питала
.
Она
ћути
и
мисли
у
себи
како
се
Катица
већ
обезобразила
и
да
је
треба
отпустити
.
—
Подави
мачиће
.
Катица
ћути
и
пали
лустер
,
одврчући
кључ
на
зиду
.
—
Шта
раде
деца
?
—
Играју
се
у
кујни
.
—
Треба
да
идеш
по
Ђорђа
или
по
бабицу
.
Катица
климну
главом
и
пође
вратима
.
—
Катице
...
подави
мачиће
...
Катица
изиде
напоље
.
Зашто
јој
је
једно
исто
казала
неколико
пута
?
Зашто
,
зашто
?
Она
се
окретала
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
Ђорђе
је
много
ослабио
,
почео
је
и
да
седи
.
Није
више
леп
као
пре
.
Много
пуши
и
страшно
мирише
на
дуван
.
И
њој
се
,
на
једном
,
створише
његова
два
прста
,
којом
држи
цигарету
,
жута
од
дувана
.
Она
рече
лагано
:
—
Треба
да
му
кажем
,
да
је
то
врло
ружно
.
Учини
јој
се
да
осећа
дим
од
дувана
,
диже
се
лагано
и
погледа
по
соби
.
Затим
опет
леже
.
—
Од
дима
се
кваре
и
завесе
.
Кад
је
Катица
силазила
низа
степенице
,
она
је
чула
како
Ђорђе
нервозно
звони
на
вратима
.
Она
му
брзо
отвори
.
Ђорђе
полети
уза
степенице
,
а
Катица
му
рече
одоздо
:
—
Идем
да
зовем
бабицу
,
госпођи
није
добро
.
Ђорђе
застаде
и
погледа
је
загонетно
.
Затим
климну
главом
и
оде
горе
.
Цаја
је
лежала
на
дивану
и
јечала
је
од
болова
.
Он
дође
до
ње
и
ухвати
је
за
руку
.
Она
га
погледа
болним
и
гневним
погледом
:
—
Ја
могу
овде
и
умрети
,
а
никога
нема
да
ме
пита
:
како
ми
је
.
Ђорђе
се
мало
намршти
,
али
у
часу
разведри
лице
и
рече
благо
:
—
Откуд
ја
то
знам
у
дућану
?
—
Ах
,
ти
ништа
не
знаш
.
Ти
само
скупљаш
паре
.
Он
се
намршти
.
Она
поче
дрхтати
.
Гледала
је
у
његову
косу
како
седе
власи
преовлађују
и
удари
у
плач
.
—
Што
плачеш
?
—
Ја
сам
најнесрећније
створење
на
свету
.
Мене
нико
не
воли
,
нико
,
нико
.
Он
ју
је
миловао
по
глави
.
—
Да
те
ко
чује
из
друге
собе
,
мислио
би
да
си
збиља
несрећна
.
Она
је
очајно
махала
рукама
.
—
Јест
,
ја
никад
немам
права
.
Ја
сам
несрећна
,
несрећна
.
—
Тако
увек
говориш
кад
си
у
таквом
стању
.
Она
је
јецала
и
било
јој
је
врло
криво
,
што
он
неће
да
се
наљути
.
Он
се
наже
над
њу
и
пољуби
је
.
—
Умири
се
.
Све
ће
добро
бити
.
—
То
је
лако
рећи
,
али
ти
не
знаш
како
ја
патим
.
—
Знам
,
знам
,
само
умири
се
.
Она
је
плакала
,
очајно
је
махала
рукама
и
кроз
плач
је
говорила
:
—
Сматраш
ме
као
дете
.
Ништа
нећеш
да
ми
повериш
.
Ослабио
си
,
нешто
те
мучи
,
а
нећеш
мени
да
кажеш
шта
ти
је
.
Ноћу
не
спаваш
,
преврћеш
се
по
постељи
,
устајеш
,
шеташ
по
соби
као
какав
месечар
и
само
пушиш
.
—
Све
ће
бити
боље
,
кажем
ти
.
Сад
ћу
мирно
да
спавам
.
Он
поцрвени
и
настави
шапатом
:
—
Оне
марке
што
сам
их
купио
,
биле
су
украдене
,
па
сам
се
бојао
,
да
ме
ко
не
изда
,
али
сада
су
кривци
осуђени
и
нисам
издан
.
Он
је
понова
поцрвенио
,
кад
је
жени
рекао
ову
лаж
.
—
Само
буди
мирна
.
Сад
ћу
опет
мирно
спавати
.
Цаја
није
могла
више
да
говори
.
Болови
су
бивали
све
јачи
.
Ђорђе
узеде
једно
црвено
ћебе
и
покрије
је
.
Она
се
преврће
тамо
и
амо
и
грчевито
навлачи
ћебе
до
врата
,
а
затим
се
опет
открије
и
јечи
,
јечи
.
Ђорђе
сео
крај
ње
,
милује
је
по
лицу
и
подиже
јој
косу
,
која
се
била
спустила
на
лице
.
—
Проћиће
,
само
стрпљења
.
Она
час
затвори
очи
,
а
час
гледа
у
њега
.
Он
се
наже
и
пољуби
је
у
чело
.
—
Деликатан
посао
...
дели
...
ка
...
тан
...
—
Шта
?
Она
није
ништа
одговорила
,
соба
јој
се
поче
окретати
,
Ђорђе
се
дизао
до
таванице
,
сијалице
на
лустеру
су
јој
час
изгледале
као
жижак
у
даљини
;
а
час
велике
као
сунце
.
Мало
после
дође
и
бабица
,
једна
остарија
женска
у
похабаном
оделу
и
са
једним
отрцаним
пљоштим
шеширом
,
као
да
је
ко
седео
на
њему
.
У
једној
руци
је
држала
једну
излизану
црну
кожну
торбу
,
а
у
другој
један
овештали
сунцобран
,
који
је
замењивао
и
кишобран
.
Цаја
је
гледа
,
као
да
је
први
пут
види
,
мисли
како
ће
је
дотицати
својим
хладним
коштуњавим
рукама
и
како
ће
јој
сто
пута
рећи
:
—
Треба
да
будете
јунак
,
треба
да
будете
јунак
.
И
чудновато
што
ју
је
дуже
гледала
,
све
јој
је
више
личила
на
ону
женску
,
па
чак
и
онај
младеж
на
левом
образу
јој
личио
на
велики
чичак
и
сваког
часа
је
очекивала
,
да
каже
:
деликатан
посао
,
деликатан
посао
.
Бабица
се
окрете
Ђорђу
и
рече
:
—
Е
,
сад
молим
да
изађете
.
Ђорђе
оде
у
другу
собу
.
Он
је
,
једно
време
,
стајао
крај
врата
и
слушао
како
Цаја
јечи
.
Било
му
је
забринуто
лице
и
,
са
страхом
је
очекивао
исход
порођаја
.
Затим
упали
цигарету
и
поче
по
соби
ходати
тамо
и
амо
.
Мислио
је
о
томе
,
како
је
његов
ортак
у
трговини
марака
,
Ђока
,
осуђен
на
седам
година
заточења
а
с
њиме
и
многи
незнатни
људи
,
сумњиве
удовице
,
убоги
трговчићи
и
најурени
чиновници
.
И
њему
је
сасвим
природно
изгледало
,
да
они
буду
осуђени
,
а
он
да
буде
и
даље
богат
човек
,
којег
ће
свет
поштовати
и
ценити
.
Ни
за
часак
му
није
изгледало
чудновато
или
неправедно
,
да
толики
људи
,
мали
и
незнатни
лопови
,
оду
због
њега
на
робију
,
губећи
и
част
,
и
новац
,
и
будућност
и
све
.
И
у
рату
многи
невини
гину
само
зато
,
да
осигурају
будућност
једном
једитом
човеку
.
Он
је
сада
самом
себи
изгледао
смешан
,
кад
се
сети
,
да
је
толико
време
провео
у
страху
.
И
што
је
више
мислио
о
том
својем
неоправданом
и
излишном
страху
,
њему
је
све
природније
изгледао
исход
те
глупе
маркашке
афере
.
Шетајући
по
соби
и
размишљајући
,
стајао
је
чешће
на
врата
и
слушао
како
Цаја
јечи
,
а
бабица
је
теши
и
танким
,
дечјим
гласом
непрестано
понавља
:
—
Треба
да
будете
јунак
,
треба
да
будете
јунак
.
Како
је
он
био
јунак
!
И
он
поново
дође
до
врата
и
рече
:
—
Цајо
,
буди
храбра
.
Затим
се
сети
,
да
по
подне
још
није
видео
децу
и
он
оде
у
њихову
собу
.
Али
деца
су
већ
спавала
.
Соба
је
била
полутамна
,
јер
је
била
осветљена
само
кандилом
.
Он
дође
до
њихове
постеље
,
наже
се
над
њих
и
пољуби
их
у
чело
.
Седе
за
сто
,
али
се
брзо
диже
,
јер
није
могао
ни
залогаја
да
окуси
.
Часови
су
врло
споро
пролазили
,
милели
су
као
пужеви
.
Он
узеде
новине
и
небројено
пута
је
тога
вечера
читао
извештај
с
претреса
и
уживао
је
кад
је
читао
пресуду
.
И
њему
се
учини
,
да
су
кривци
врло
благо
кажњени
.
Седам
година
?
То
није
никаква
казна
за
такву
кривицу
.
Било
је
већ
једанаест
часова
,
а
он
је
још
непрестано
шетао
по
соби
тамо
и
амо
,
пушио
цигарету
за
цигаретом
и
размишљао
о
једној
новој
повластици
од
које
се
надао
великој
добити
.
Он
је
већ
рачунао
,
да
му
је
повластица
у
џепу
,
само
треба
толико
и
толико
да
изброји
министру
,
којем
је
новац
увек
потребан
,
јер
има
врло
луксузну
жену
.
Треба
и
начелнику
што
год
да
да
,
јер
му
је
већ
неколико
пута
причао
,
да
има
много
једа
,
да
треба
да
уда
ћерку
,
али
не
може
још
мираз
да
састави
и
да
је
он
увек
био
поштен
и
ако
му
за
то
нико
неће
рећи
хвала
,
него
,
на
против
,
сваког
часа
,
може
добити
пензију
.
Очи
су
му
биле
модре
,
ноге
су
клецале
од
силнога
и
непрекиднога
ходања
,
уста
горка
од
дувана
,
а
он
је
непрестано
ходао
тамо
и
амо
и
прислушкивао
на
врата
.
С
времена
на
време
подигне
веђе
у
вис
,
отвори
уста
и
пажљиво
слуша
како
Цаја
јечи
,
а
бабица
је
теши
.
Око
три
часа
по
поноћи
зачује
он
,
на
једном
,
један
снажан
гласић
како
очајно
вришти
.
Он
застаде
и
пажљиво
слуша
,
затим
се
насмеја
и
дође
до
врата
и
наслони
ухо
на
кључаницу
.
Нестрпељиво
је
долазио
до
врата
и
питао
:
—
Могу
ли
да
уђем
?
Бабица
му
љутито
одговори
:
—
Чекајте
мало
.
Он
се
мршти
,
пође
и
опет
се
врати
до
врата
.
—
Могу
ли
да
уђем
?
Бабица
одговара
танким
,
дечјим
гласом
:
—
Само
још
малко
.
А
то
малко
учини
се
Ђорђу
читава
вечност
.
Најзад
бабица
отвори
врата
и
рече
:
—
Погодите
шта
је
:
син
или
ћерка
.
—
Ја
бих
волео
да
је
син
.
—
Ама
погађајте
.
Ђорђе
нестрпељив
и
хоће
да
јурне
ка
постељи
.
—
Син
.
—
Бравос
,
погодили
сте
.
Цаја
бледа
и
малаксала
са
упалим
очима
,
подупрта
са
два
узглавља
,
доји
новорођенче
.
Оно
халапљиво
сиса
,
а
бела
кора
од
млека
хвата
се
око
његових
усана
.
Ђорђе
извади
златник
и
метне
му
у
пелене
,
затим
тутну
неки
новац
бабици
у
руке
.
Он
се
наже
и
пољуби
Цају
у
чело
.
XВИ
.
Већ
два
дана
како
је
овладала
несносна
врућина
.
На
небу
није
било
ни
једног
облачка
.
Сунце
сажиже
.
Бабина
свила
лети
по
ваздуху
,
закачи
се
за
дрво
,
за
телефонске
и
трамвајске
жице
или
за
шешир
којег
мимопролазећег
.
Калдрма
се
сија
и
јара
избија
из
ње
.
Ђорђе
иде
лагано
,
зној
цури
с
његова
зајапурена
лица
и
он
се
сваког
часа
брише
махрамом
.
Најзад
завуче
махраму
у
јаку
од
кошуље
.
Рукама
час
маше
тамо
и
амо
,
а
час
их
затури
на
леђа
.
Кад
је
дошао
до
финансиског
парка
,
он
застаде
у
хладу
једног
овећег
дрвета
,
чије
се
гране
беху
пружиле
преко
ограде
од
бодљикаве
жице
.
Шешир
скинуо
,
уздише
и
брише
зној
с
чела
и
лица
.
Између
гранчица
разапео
један
паук
своју
мрежу
и
она
се
,
према
сунчевој
светлости
,
прелива
у
дугиним
бојама
.
Једна
зоља
облета
око
њега
и
он
маше
махрамом
да
је
отера
,
а
она
се
насртљиво
враћа
.
Трамвај
иде
уз
брдо
,
хуји
,
стане
и
непрестано
звони
.
С
времена
на
време
засветли
модра
светлост
под
точковима
.
Нека
волујска
кола
иду
трамвају
у
сусрет
,
бремзер
звони
као
бесомучан
,
заустави
за
часак
трамвај
,
гадно
псује
и
опет
га
крене
.
Сељак
се
чеше
,
отворио
уста
и
занесено
гледа
у
то
електрично
чудовиште
како
хуји
,
стане
,
јури
и
непрекидно
звони
.
Ђорђе
се
хлади
махрамом
и
врло
је
зловољан
,
криво
му
је
,
што
није
наредио
да
се
упрегну
кола
,
него
овако
иде
по
оваком
паклу
.
Кад
је
дошао
до
министарства
војног
он
лагано
пође
преко
камених
степеница
и
,
са
сажаљењем
,
гледа
у
шиљбока
како
се
зајапурио
од
врућине
и
како
с
његова
препланула
и
мршава
лица
цури
зној
.
На
врх
браде
стале
две
капи
и
тек
онда
падну
на
његову
прашљиву
блузу
,
кад
их
сустигну
друге
две
.
У
ходнику
,
застртом
теписима
,
запахну
га
хладовина
,
која
је
мирасала
на
дуван
,
хартију
и
устајали
канцелариски
ваздух
.
Официри
иду
тамо
и
амо
,
пењу
се
уза
степенице
,
силазе
и
одлазе
у
разне
канцеларије
.
Мамузе
звецкају
,
али
потмуло
,
јер
теписи
угушују
њихове
звуке
.
Жене
у
црно
иду
од
једног
одаџије
до
другог
и
не
знају
где
да
уђу
,
а
одаџије
се
радују
што
су
их
се
отресли
.
Грађани
,
лиферанти
,
шапућу
нешто
са
официрима
,
окрећу
се
плашљиво
и
ућуте
када
ко
прође
крај
њих
.
Одаџије
,
цивили
и
војници
,
пуше
,
шетају
пред
вратима
и
,
с
неке
висине
посматрају
људе
,
који
,
послом
долазе
у
министарство
.
Војници
,
који
врше
дужност
одаџија
,
с
времена
на
време
,
почну
марширати
испред
врата
,
прописно
се
окрену
»
на
лево
круг
«
,
сисају
пикавац
,
који
једва
држе
између
два
пожутела
прста
,
пљуцкају
и
деле
људе
у
две
категорије
:
који
дају
бакшиш
и
који
не
дају
.
Један
старац
,
са
дугачком
седом
брадом
и
жутим
брковима
од
дувана
,
у
војничким
панталонама
,
са
овешталим
жутим
капутом
,
полете
Ђорђу
у
сусрет
кад
га
је
спазио
.
Он
увек
иде
подигнуте
главе
,
као
да
је
у
најмању
руку
,
пуковник
у
пензији
,
мрзи
људе
,
који
не
дају
бакшиш
и
воли
да
их
кињи
.
Он
не
пуши
фине
цигарете
,
али
од
свакога
лиферанта
узима
цигарете
,
носи
их
кући
и
даје
их
својем
зету
,
који
је
писмоноша
.
—
Добар
дан
,
слуга
понизан
.
Одма
’
ћу
да
вас
пријавим
,
док
изиђе
једна
госпођа
.
Ђорђе
му
даде
неколико
цигарета
,
које
он
прими
поклонивши
се
дубоко
:
—
Хвала
,
благодарим
.
Ђорђе
запалио
цигарету
и
сео
на
једну
клупу
у
ходнику
.
Шешир
метно
на
клупу
крај
себе
,
прекрстио
ногу
преко
ноге
,
уздише
и
пуши
.
Један
сељак
дође
до
њега
.
Чисто
сукнено
одело
лепо
му
стоји
.
На
глави
велик
сламни
шешир
.
О
врату
велик
двокраки
сребрн
ланац
.
На
ногама
шарене
чарапе
и
утегнути
опанци
.
Из
јелека
вири
једна
хартија
.
На
кажипрсту
десне
руке
један
велик
четвртасти
сребрн
прстен
.
У
једној
руци
подебљи
вишњев
штап
,
којим
куцка
по
ципели
,
кад
разговара
с
киме
.
Велики
црни
брци
су
опуштени
,
лице
преплануто
и
избријано
.
—
Добар
дан
,
господине
.
—
Добар
дан
,
пријатељу
.
—
А
’
оћете
ли
и
ви
код
госпон
начелника
.
—
Хоћу
.
—
Ама
и
ја
’
оћу
.
Па
,
ето
,
не
могу
да
добијем
реда
.
Био
сам
и
јуче
.
Још
од
јутрос
чекам
па
ништа
.
Одоше
и
они
,
који
су
дошли
после
мене
.
Ко
велим
:
сви
су
једнаки
пред
законом
.
А
оно
,
виш
’
,
није
тако
.
Ђорђе
ћути
и
пуши
.
Затим
се
окрете
одаџији
.
—
Је
ли
долазио
Марко
?
Одаџија
долети
до
Ђорђа
.
—
Кој
Марко
?
—
Марко
Ђуришић
.
—
Јесте
.
Баш
мало
час
оде
.
—
Да
ли
знаш
зашто
је
долазио
?
—
Поднео
је
понуду
.
—
Је
ли
још
ко
поднео
?
—
Нико
више
.
Сељак
куцка
штапом
о
ципелу
,
оборио
главу
поду
и
лагано
говори
,
као
самом
себи
:
—
А
ситница
је
.
Чекам
већ
три
године
.
Педесет
банки
.
Више
ме
кошта
пут
за
ове
три
године
,
него
што
имам
да
примим
.
Моли
,
преклињи
,
аја
,
ништа
не
помаже
.
Да
сам
неки
господин
све
би
лако
ишло
,
али
овако
јок
.
Шта
ћу
му
,
кад
нисам
интелигенција
.
Ђорђе
устаде
,
хукну
и
поче
шетати
.
Једна
госпођа
изиде
из
началникове
канцеларије
.
Одаџија
улете
у
канцеларију
као
бесомучан
.
Мало
после
уђе
Ђорђе
унутра
и
врата
се
затворише
.
Началник
џипи
са
седишта
и
пође
му
у
сусрет
,
пруживши
му
руку
.
—
Добар
дан
,
газда
Ђорђе
.
—
Добар
дан
,
господине
началниче
.
Начелник
је
био
једна
људина
.
Висок
и
врло
развијен
.
Имао
је
велик
нос
на
којем
је
био
нахерен
позлаћен
цвикер
,
који
је
непрестано
скидао
и
метао
.
Кад
га
скине
,
он
жмири
и
изгледало
му
је
,
да
му
то
жмирење
даје
неки
нарочити
,
достојанствени
изглед
,
као
што
то
једном
начелнику
и
доликује
.
Ретко
гледа
човеку
у
очи
,
него
му
поглед
увек
лута
с
предмета
на
предмет
.
Његово
понашање
у
канцеларији
веран
је
одјек
расположења
његове
жене
.
Када
је
жена
пре
његова
поласка
у
канцеларију
добро
расположена
,
он
је
такође
добро
расположен
,
сваког
часа
се
смешка
и
,
онда
,
најволије
,
да
познанике
,
који
му
долазе
послом
,
тапше
по
рамену
својом
гломазном
шаком
.
Ако
жена
виче
по
кући
и
очајно
се
препире
с
њиме
,
да
ли
је
,
например
,
данас
среда
или
четвртак
или
да
ли
ће
се
кувати
буранија
или
сладак
купус
,
па
њему
ништа
друго
не
остаје
него
да
зграби
шешир
и
да
хвата
пут
,
онда
је
он
зловољан
,
не
прима
ни
једног
ситног
лиферанта
,
одаџију
грди
буд
зашто
и
каже
му
да
је
дроња
.
Он
приђе
Ђорђу
и
поче
га
тапшати
ужасном
шаком
,
за
коју
његове
колеге
кажу
да
изгледа
као
рипида
.
—
Па
како
је
,
како
?
—
Свакојако
,
господине
начелниче
.
—
Молим
вас
,
изволите
сести
.
Је
ли
повољи
кава
?
—
Ако
хоћете
и
ви
,
хоћу
.
Начелник
притисну
на
звонце
.
Одаџија
уђе
.
—
Две
каве
.
Пијете
ли
и
ви
горку
.
—
Не
,
тању
,
слађу
.
Одаџија
изиде
.
Ђорђе
понуди
начелника
цигаретама
.
Начелник
узеде
једну
,
поче
је
лупкати
о
сто
,
затим
је
метну
у
једну
дебелу
ћилибарску
муштиклу
,
али
да
круна
дође
горе
,
и
тако
је
остави
на
преврнуту
футролу
од
муштикле
.
Канцеларија
је
мирисала
на
дуван
и
стару
хартију
.
Кроз
један
прозор
виделе
се
две
три
жице
од
телефона
.
У
канцеларији
је
била
тишина
само
се
,
с
времена
на
време
,
чује
како
у
ходнику
звони
електрично
звонце
и
како
зазвецкају
мамузе
или
затандрчи
сабља
.
—
Па
шта
мислите
,
господине
начелниче
?
Рекли
сте
да
данас
дођем
.
—
Да
.
Па
...
И
он
поцрвени
.
—
Како
ћемо
да
удесимо
?
Начелник
начуљи
уши
,
да
ко
не
прислушкује
на
вратима
.
Он
се
почеше
и
опет
поцрвени
.
—
Ја
мислим
као
пре
.
Ђорђе
извади
један
коверат
,
дебео
и
набрекао
,
и
даде
му
га
.
Начелник
га
брзо
узеде
и
стрпа
га
у
унутарњи
џеп
од
капута
.
Он
још
више
поцрвени
и
поче
брзо
говорити
:
—
Поднесите
три
понуде
,
а
ја
ћу
вам
већ
рећи
цене
.
У
осталом
,
ако
те
понуде
не
буду
повољније
од
осталих
,
ја
ћу
вам
јавити
.
Отворићу
све
остале
,
па
ћу
сравнити
цене
и
вама
ћу
,
онда
,
јавити
какву
цену
ви
да
понудите
.
Ђорђе
пуши
и
гледа
у
начелника
.
Овај
жмири
,
брише
цвикер
и
гласно
дише
као
каква
локомотива
.
Одаџија
унесе
каве
.
Начелник
седе
,
наслони
се
на
столицу
,
упали
цигарету
и
поче
сркати
каву
.
—
То
је
леп
посао
.
Може
добро
да
се
заради
.
Ђорђе
не
диже
главу
,
него
гледа
у
шољицу
.
—
Тхе
...
Данас
по
подне
је
последњи
дан
.
—
Не
бојте
се
.
Јави
ћу
вам
ја
у
подне
.
—
Добро
.
А
зашто
се
сад
поручује
само
вата
,
зашто
не
и
завоји
,
као
пре
?
—
Тако
хоће
министар
.
Уосталом
то
је
свеједно
.
Ђорђе
се
загледао
у
цигарету
и
ништа
не
одговори
.
Начелник
прекрстио
ногу
преко
ноге
и
цупка
.
Писаћи
сто
се
тресе
и
шољице
почеше
играти
на
тацнама
.
—
И
Марко
је
предао
понуду
.
Ђорђе
подиже
веђе
у
вис
и
рече
изненађено
.
—
Е
?
—
Да
.
То
је
чудан
човек
.
—
Како
?
—
Уображен
је
.
Све
прича
о
неком
свом
праву
.
Право
?
Какво
право
ког
ђавола
,
где
је
новац
у
питању
.
Он
се
прво
насмеја
,
а
после
поцрвени
и
саже
се
,
да
,
тобоже
,
нешто
подигне
.
—
Воли
и
да
оговара
.
—
Сигурно
је
мене
оговарао
?
Ђорђе
климну
главом
.
—
Вала
неће
више
добити
ни
једну
леферацију
,
док
сам
ја
на
овом
месту
.
Начелник
је
био
мало
зловољан
,
као
да
му
ко
стао
на
жуљ
.
Ђорђе
се
диже
,
начелник
духну
кроз
муштиклу
и
дуван
паде
на
под
.
Узеде
перо
и
извади
цигар
папир
који
је
остао
у
муштикли
.
Затим
се
диже
,
дође
до
Ђорђа
и
поче
га
пљескати
својом
ужасном
жаком
која
личи
на
рипиду
.
—
Не
брините
,
јавићу
вам
.
Свратићу
ја
сам
у
ваш
дућан
.
—
Збогом
,
господине
начелниче
.
—
До
виђења
,
газда
Ђорђе
.
Они
се
руковаше
.
Ђорђе
изиђе
,
а
начелник
га
испратио
до
врата
и
стајао
је
неко
време
на
вратима
.
Ђорђе
тутну
одаџији
неки
новац
.
Овај
се
клања
и
небројено
пута
понавља
:
—
Хвала
,
благодарим
.
Затим
скине
један
кончић
,
који
је
био
на
Ђорђевим
леђима
.
Сељак
нервозно
шета
по
ходнику
,
а
сребрн
ланац
га
бије
о
груди
и
лако
звони
.
Кад
се
отворила
врата
,
он
стаде
према
њима
и
поче
говорити
,
али
начелник
љутито
залупну
вратима
.
—
Ка
велим
:
сви
су
једнаки
пред
законом
.
И
он
је
даље
шетао
по
ходнику
,
или
је
стајао
,
наслоњен
уза
зид
,
куцка
штапом
о
ципелу
,
као
што
је
јутрос
радио
,
као
што
је
јуче
радио
и
као
што
ће
још
дуго
,
дуго
радити
,
док
се
начелник
,
који
је
другога
мишљења
него
он
,
не
смилује
,
да
га
једном
прими
...
Једна
од
оне
три
понуде
,
које
је
Ђорђе
поднео
Министарству
Војном
,
била
је
примљена
.
Он
је
имао
две
три
креатуре
које
је
увек
употребљавао
,
кад
треба
да
се
изврши
какво
дело
које
са
поштењем
нема
ничег
заједничког
.
Тој
двојици
је
диктирао
две
понуде
,
а
он
је
написао
трећу
и
све
се
,
једна
од
друге
разликују
неколиким
парама
у
цени
.
И
једна
увек
мора
бити
примљена
.
Пошто
је
био
уверен
,
да
је
ту
врло
велик
ћар
био
неизбежан
,
он
се
реши
да
се
једне
суботе
проведе
са
својим
слепим
оруђем
,
које
,
без
размишљања
и
без
скрупула
,
врши
све
оно
,
што
се
од
њега
тражи
.
Било
је
већ
осам
часова
,
а
Ђорђа
још
нема
да
дође
.
Његова
два
трабанта
одавна
чекају
,
жедни
и
гладни
.
Они
су
били
као
у
својој
кући
,
боље
рећи
,
као
давњашне
слуге
,
којима
се
верује
и
којима
се
,
нешто
због
тога
а
нешто
што
су
одавна
у
кући
,
гледа
кроз
прсте
.
Њима
се
одају
све
могуће
почасти
којима
се
они
поносе
.
Они
,
например
,
доносе
вино
из
подрума
,
помажу
девојци
да
постави
сто
,
носе
тањире
,
бришу
их
и
ређају
их
по
столу
.
Чак
им
је
било
допуштено
,
да
иду
по
собама
,
да
доносе
столице
за
сто
,
да
ноћу
,
кад
девојка
легне
,
перу
шољице
,
зими
ложе
пећ
,
а
лети
непрекидно
пуше
,
да
тиме
отерају
комарце
.
Кад
треба
дрва
да
се
купе
,
један
од
њих
одлази
на
дрвару
,
ценка
се
као
какав
Јеврејин
,
какав
цинцарин
или
каква
женска
,
свађају
се
с
момцима
кад
хвате
дрва
и
.
псују
се
с
кочијашима
,
кад
неће
добро
да
натоваре
кола
.
Печеницу
о
Божићу
и
Ускрсу
живину
,
купус
за
кисељење
купује
,
опет
један
од
њих
и
неуморно
прича
како
је
сељаку
подвалио
на
тај
и
тај
начин
и
како
је
једини
он
био
кадар
да
купи
тако
јевтино
.
Старији
,
Филип
,
био
је
некад
добар
трговац
,
али
га
је
његова
луксузна
жена
,
која
је
имала
особите
појмове
о
моралу
,
упропастила
и
,
кад
је
банкротством
све
изгубио
,
отумарала
некуда
.
Једно
време
је
био
неки
чиновничић
у
општинској
трошарини
,
али
су
га
одатле
отпустили
,
јер
је
управник
морао
да
створи
место
за
једног
другог
банкротираног
трговца
који
је
био
његов
начелни
пријатељ
.
Захваљујући
Ђорђу
,
он
је
имао
шта
да
једе
и
шта
да
обуче
.
Обично
је
он
и
његов
пријатељ
у
невољи
,
Вићентије
,
ручавао
у
кухињи
са
девојком
.
Само
по
некада
,
кад
Ђорђе
хоће
мало
да
се
провесели
и
нашали
,
седају
с
њиме
за
сто
.
Изношено
Ђорђево
одело
добијају
они
и
носе
га
онако
непреправљено
.
Филип
је
претурио
педесету
.
Био
је
ћелав
и
само
на
потиљку
и
на
слепим
очима
било
је
мало
проседе
косе
.
Имао
је
мали
и
дебео
нос
на
којем
је
била
једна
брадавица
.
Проседи
чупави
брци
покривали
су
уста
и
понекад
,
кад
их
мало
растера
,
видела
су
се
два
реда
жутих
зуба
.
Он
је
мало
замуцкивао
кад
је
говорио
и
увек
је
,
при
говору
,
махао
једном
руком
,
као
да
њоме
извлачи
речи
.
Умео
је
,
као
магарац
,
да
стриже
ушима
.
Ђорђе
је
то
волео
и
,
кад
је
добро
расположен
тек
му
каже
:
—
Деде
,
Фићо
.
А
он
набора
чело
,
мало
отвори
уста
и
стриже
ушима
.
Поред
тога
је
Ђорђе
волео
,
да
му
прича
како
је
жену
ухватио
на
»
делу
«
.
Вићентије
је
био
знатно
млађи
од
њега
,
али
је
свако
мислио
,
да
је
он
куд
и
камо
старији
.
Лице
му
је
било
смежурано
,
на
ћелавој
глави
,
над
челом
,
је
био
један
чуперак
седе
косе
,
као
прилепљен
.
Бркове
је
подсецао
.
Кад
је
говорио
он
је
шиштао
,
јер
су
му
недостајала
два
предња
зуба
.
Једна
нога
му
је
била
краћа
,
па
је
дужу
вукао
за
собом
кад
је
ишао
.
Он
је
некада
био
чиновник
,
читав
век
је
провео
у
једној
класи
и
таман
да
стекне
право
на
пензију
,
њега
отпусте
.
Пре
него
што
је
дошао
код
Ђорђа
,
он
је
целе
ноћи
седео
у
кавани
и
кибицовао
,
кад
се
неки
коцкају
.
Он
им
завија
цигарете
,
викне
келнера
,
кад
овај
не
чује
,
подиже
новац
и
карте
,
кад
падну
на
под
.
Ко
добије
,
он
га
испрати
до
куће
,
оговара
онога
што
је
изгубио
,
а
овај
му
да
кој
динар
.
Кад
је
лето
,
он
иде
на
калимегдан
,
легне
на
коју
клупу
и
ту
одспава
сат
два
.
Зими
помаже
келнеру
да
растреби
кавану
,
да
очисте
пиксле
за
палидрвца
и
онда
легне
ка
две
столице
и
ту
продрема
.
Био
је
врло
поштен
,
па
су
га
играчи
више
пута
слали
својим
кућама
за
новац
,
давши
му
какав
знак
,
прстен
,
рубац
или
цедуљицу
,
по
којој
би
му
њихове
жене
веровале
.
Звали
су
га
барон
,
а
нико
не
зна
зашто
.
Његов
специјалитет
је
био
лајање
.
Накриви
мало
главу
,
очи
подигне
у
вис
,
језик
заокругли
,
прилепи
га
за
непце
и
лаје
као
какав
велики
ловачки
кер
.
Умео
је
и
да
режи
,
да
цичи
као
мало
псето
,
да
урличе
као
каква
псина
и
да
представља
како
псето
хвата
муве
.
Тек
зине
,
климне
главом
и
учини
:
хап
!
од
средине
од
хлеба
је
умео
да
прави
папуче
,
срце
,
ленгер
,
крст
,
лађу
,
столицу
,
сто
и
ваздан
још
којешта
.
А
при
свем
томе
је
имао
само
један
једини
идеал
,
само
једну
жељу
,
један
сан
—
да
се
врати
у
службу
.
Њих
двојица
поставили
сто
,
донели
вино
из
подрума
и
седе
један
према
другом
и
гледају
се
.
—
Нема
га
.
—
Тек
што
није
дошао
.
У
побочној
соби
иде
неко
тамо
и
амо
,
а
дете
плаче
.
Најзад
Ђорђе
уђе
.
Они
се
дигоше
.
Окрете
се
Барону
.
—
Зар
,
бре
,
тако
чуваш
кућу
.
Барон
мало
накриви
главу
,
очи
подигне
у
вис
,
језик
заокругли
,
прилепи
га
за
непце
и
поче
лајати
.
Филип
стоји
крај
њега
и
стриже
ушима
.
—
Пст
,
куш
.
.
Хектор
,
мир
...
Он
дође
до
Барона
,
милује
га
,
а
он
лагано
лаје
и
цичи
,
као
псето
кад
се
умиљава
.
Филип
озбиљан
и
само
стриже
ушима
.
Ђорђе
се
насмеја
и
оде
у
побочну
собу
.
—
Заборавили
смо
соду
.
—
И
обојица
јурнуше
на
врата
.
Цају
је
болела
глава
.
Она
је
цело
по
подне
трљала
сирћетом
слепе
очи
и
чело
и
непрестано
га
мирисала
.
Девојка
носи
дете
,
иде
по
соби
и
тамо
и
амо
,
њезине
папуче
клизе
по
тепиху
и
,
с
времена
на
време
,
шљапћу
.
—
Хајде
да
вечераш
.
—
Не
,
не
могу
.
Просто
ћу
да
полудим
.
Боли
ме
,
као
да
ми
је
у
мозгу
усијана
игла
.
—
Хајде
,
само
мало
.
Ваљда
ће
проћи
.
—
Не
могу
.
Најбоље
је
да
не
једем
.
Идем
да
легнем
.
Она
се
диже
,
поводи
се
кад
иде
,
шаку
притисла
на
чело
и
оде
.
Ђорђе
дође
до
девојке
и
пољуби
дете
.
—
Спавају
ли
она
двојица
?
—
Спавају
.
Он
,
опет
,
изиде
из
собе
.
Филип
и
Барон
донели
соду
,
нешто
метнули
на
сто
,
а
нешто
на
под
,
крај
зида
.
Ђорђе
командоваше
:
—
Седај
!
Они
поседаше
,
један
с
леве
,
а
други
с
десне
стране
.
И
почеше
јести
.
Ђорђе
проба
по
залогај
два
од
сваког
јела
,
а
Филип
и
барон
се
наклопили
и
једу
,
као
да
данима
нису
јели
.
Ђорђе
ухвати
Барона
за
капут
и
поче
га
цимати
,
а
овај
се
намршти
и
режи
.
Ђорђе
га
непрестано
цима
,
док
Барон
не
накриви
главу
и
не
почне
лајати
.
Филип
,
као
преплашена
звер
,
стриже
ушима
.
Ђорђе
се
смеје
и
милује
га
.
—
Хектор
,
мир
...
Ђорђе
се
тресе
од
смеха
,
а
Барон
једе
и
цичи
.
Кроз
отворен
прозор
је
долазио
свеж
ваздух
.
Негде
свира
хармоника
С
времена
на
време
пројуре
каква
кола
и
чује
се
како
пуцка
бич
.
Три
радника
се
загрлила
,
клате
се
тамо
и
амо
и
лагано
певају
неку
бескрајно
једнолику
песму
.
Четворокраки
лустер
весело
гори
.
Један
комарац
зазуји
,
облета
око
Ђорђа
и
паде
на
Филипово
чело
.
Ђорђе
потеже
шаком
и
залепи
комарца
на
сред
његова
чела
.
Ђорђе
и
Барон
се
смеју
,
а
Филип
поцрвенио
и
усиљено
се
смеје
.
Затим
поче
да
стриже
ушима
.
Ђорђе
се
завали
на
столицу
и
упали
цигарету
.
—
Бароне
,
донеси
за
каву
,
да
нам
Фића
скува
.
Ђорђе
метнуо
своју
кутију
са
цигаретама
на
сто
и
нуди
Филипа
,
а
овај
стидљиво
пружа
руку
.
И
кад
год
пружи
,
Ђорђе
окрене
цигарету
и
опече
га
жеравицом
,
а
овај
трза
руку
.
—
Та
узми
,
будало
.
Филип
брзо
дочепа
једну
цигарету
,
насмеја
се
и
застриже
ушима
.
Барон
донео
на
једном
послужавнику
цео
прибор
за
кување
каве
и
метнуо
га
пред
Филипа
.
—
Је
ли
,
Бароне
,
а
како
те
је
оно
начелник
ухватио
за
уво
?
Барон
се
насмеја
,
као
човек
,
који
је
уверен
,
да
је
његова
прича
врло
шаљива
и
кадра
је
сваког
насмејати
.
—
Начелник
тражио
један
акт
.
Сви
се
узмували
по
канцеларији
и
такође
га
траже
.
Ја
устао
и
идем
од
канцеларије
до
канцеларије
,
па
распитујем
за
тај
акт
и
нико
не
зна
где
је
.
Начелник
љут
као
рис
,
чиновнике
грди
и
каже
:
какви
су
то
чиновници
који
не
знају
шта
раде
,
а
нас
,
практиканте
,
назива
свакојаким
речима
.
О
претурише
цело
надлештво
,
чак
и
одаџије
су
питали
,
да
ли
ко
није
видео
такав
и
такав
акт
.
Нико
не
зна
да
каже
.
Отварали
су
и
неке
фасцикуле
и
ту
тражили
,
али
нема
,
па
нема
,
као
да
је
у
земљу
пропао
.
Начелник
све
подскакује
од
љутине
,
а
ми
практиканти
се
узмували
,
неко
клекао
па
тражи
под
орманом
,
неко
отвара
фуруну
и
гледа
да
се
тамо
није
завукао
,
али
,
аја
,
нема
па
нема
.
Ђорђе
се
налактио
,
једва
се
уздржава
од
смеја
и
гледа
у
Барона
.
Филип
држи
џезву
над
шпиритусом
и
кашиком
меша
каву
.
—
Чиновници
нас
мувају
у
слабине
,
отварају
нам
фијоке
,
али
све
је
бадава
,
акта
нема
.
Начелник
црвен
као
рак
,
усне
му
дрхте
и
све
подскакује
.
Наједанпут
дође
до
мог
стола
,
подиже
неке
новине
и
—
акт
лежи
под
новинама
.
Он
га
тресну
о
астал
,
опсова
нешто
и
ухвати
ме
за
уши
.
Магарче
рече
,
шта
је
ово
?
Он
ме
вуче
за
уши
,
а
ја
накривио
главу
и
почео
да
лајем
.
Он
ме
пусти
,
погледа
ме
и
поче
да
се
смеје
.
И
цело
Надлештво
се
смејало
као
лудо
.
Ђорђе
,
који
је
ову
причу
чуо
већ
стотину
пута
,
поче
се
смејати
.
Сузе
теку
из
полузатворених
очију
,
поцрвенио
и
грца
се
од
смеха
.
Филип
се
такође
смеје
,
џезва
у
руци
се
тресе
,
а
Барон
понавља
:
—
Магарче
,
рече
,
шта
је
ово
?
А
ја
накривио
главу
и
само
лајем
.
Ђорђе
маше
рукама
.
Загрцнуо
се
од
смеха
и
кашље
.
Цигарету
баци
далеко
од
себе
,
пљеска
рукама
и
само
се
смеје
.
Филип
остави
џезву
на
сто
,
заронио
лице
у
шаке
,
леђа
му
се
тресу
и
он
се
смеје
.
Барон
,
као
какав
победилац
,
наслонио
се
на
столицу
.
Пуши
и
смешка
се
.
Затим
се
брзо
саже
,
док
је
Ђорђу
смех
затварао
очи
,
покупи
два
пикавца
с
пода
и
метну
их
у
џеп
...
Ђорђе
грца
од
смеја
и
пита
Барона
:
.
—
Како
,
како
каже
?
—
Магарче
,
шта
је
ово
?
Сви
су
доста
пили
.
Ђорђу
се
већ
очи
почеле
светлити
,
а
језик
је
по
мало
пелтечио
.
Облаци
дима
се
дизали
у
вис
и
јурили
су
према
прозору
.
На
улици
је
била
тишина
.
Тек
с
часа
на
час
,
допру
до
њихових
ушију
звуци
хармонике
.
—
Је
ли
,
Фићо
,
а
како
беше
она
твоја
историја
?
Филип
подиже
веђе
у
вис
и
рече
:
—
А
јест
.
Изволте
,
господине
,
не
мојте
се
ни
најмање
устручавати
.
Барон
се
обрецну
на
њега
:
—
Па
де
.
Ваљда
нећеш
да
ти
пишемо
молбу
са
прописном
марком
?
Ђорђе
се
смешка
.
—
Био
сам
начуо
,
да
неко
долази
код
моје
жене
,
кад
ја
одем
у
дућан
.
Неки
су
ми
чак
и
говорили
,
али
ја
нисам
хтео
да
верујем
.
Једнога
дана
дојури
један
мој
комшија
и
каже
ми
:
Ево
лепа
прилика
,
да
се
увериш
,
да
ли
је
истина
или
није
.
Мени
се
дућан
окрете
.
Ноге
ми
се
учинише
,
да
су
оволичне
.
И
што
сам
више
трчао
,
све
ми
се
чинило
,
да
је
моја
кућа
даље
.
Лагано
дођем
у
авлију
,
кад
ме
слушкиња
угледа
,
она
сва
поцрвени
и
хтеде
да
улети
у
собу
,
а
ја
се
намрштим
на
њу
и
вртим
главом
.
Уђем
лагано
,
на
прстима
,
у
собу
.
Да
ли
се
скидао
или
облачио
,
ја
не
знам
,
тек
је
био
само
у
панталонама
.
Кад
ме
угледаше
,
они
прво
поцрвенише
,
а
после
побледише
.
Ја
сам
мислио
да
ћу
полудети
.
Шта
ми
није
све
пало
на
памет
.
Мислио
сам
,
да
их
побијем
,
да
њега
отерам
,
а
њу
да
искасапим
.
Али
ми
наједанпут
сину
мисао
:
а
зашто
ја
да
робијам
за
макар
кога
.
Они
не
могу
ни
речи
да
кажу
.
Она
у
белој
рекли
и
дрхти
као
прут
.
Он
поче
нешто
да
говори
,
али
испрекидано
,
само
»
овај
...
ја
...
овај
...
«
Она
дрхти
.
Ја
приђем
њему
и
кажем
:
Обуците
се
,
господине
.
Он
дрхти
и
не
може
да
наниже
дугмета
.
Она
пребаци
једну
сукњу
преко
беле
кратке
сукње
.
Ја
дођем
до
врата
,
зовнем
слушкињу
и
рекох
јој
нешто
на
уво
.
Они
претрнули
.
Сигурно
су
мислили
,
да
сам
послао
по
сведоке
.
Мало
после
девојка
унесе
једну
флашу
вина
.
Они
разрогачили
очи
и
гледају
час
у
мене
час
у
вино
.
Отворим
флашу
,
помакнем
три
столице
до
астала
и
рекох
:
Изволте
,
господине
,
изволте
и
ви
,
госпођо
.
Они
се
не
мичу
.
»
Изволте
,
изволте
,
не
мојте
се
ни
најмање
устручавати
«
.
Они
седоше
.
Руке
им
дрхте
и
вино
се
просипа
,
кад
га
принесу
устима
.
Опет
насух
чаше
.
Он
блед
и
само
дрхти
.
А
ја
му
опет
кажем
:
Изволте
,
господине
,
не
мојте
се
ни
најмање
устручавати
.
Будите
као
у
својој
кући
.
Он
некако
уграби
прилику
,
дохвати
шешир
и
стругну
на
улицу
.
Ја
сам
ћутао
,
ни
речи
нисам
проговорио
.
Она
седе
као
прикована
за
столицу
,
дрхти
као
прут
,
а
лице
је
бледо
као
мртвачко
.
Ја
узмем
шешир
и
изиђем
из
собе
.
За
све
време
,
док
је
Филип
ово
причао
,
Ђорђе
и
Барон
су
се
смејали
.
Филип
поцрвенио
,
нерасположен
је
,
али
се
ипак
некако
болно
смешка
.
—
А
ти
њима
:
Изволте
...
И
он
се
смеје
,
а
Филип
рече
са
тужним
осмехом
на
уснама
:
—
Изволте
,
господине
,
не
мојте
се
ни
најмање
устручавати
...
Барон
се
смеје
,
режи
,
цичи
и
урличе
.
Ђорђе
је
све
подскакивао
на
столици
.
Сузе
су
му
текле
,
он
се
грцао
од
смеха
и
понови
,
испрекиданим
смехом
.
:
—
Изволте
,
господине
,
не
мојте
се
ни
најмање
устручавати
.
Филипом
овладала
нека
туга
и
он
,
да
би
је
прикрио
,
блесасто
се
смеје
и
стриже
ушима
.
Барон
се
,
на
једном
,
диже
,
стаде
на
сред
собе
,
поклони
се
,
поче
се
кривити
и
декламоваше
дечјим
гласом
:
Ја
сам
ветар
,
Дижем
прах
Зар
вас
децо
Није
страх
...
?
Ђорђе
се
ухватио
за
трбух
,
па
се
смеје
,
грца
и
јеца
.
Филип
се
тужно
смешка
,
а
Барон
се
криви
и
шишти
,
само
шишти
.
Ђорђа
савладало
пиће
,
очи
му
крваве
,
језик
отежао
и
једва
се
миче
у
устима
.
Он
осећа
неку
страховиту
снагу
у
себи
и
штипа
Филипа
или
Барона
,
треска
песницом
о
сто
и
посуђе
одскаче
од
стола
.
По
столу
изпревртане
чаше
,
вино
се
просуло
по
чаршаву
и
меша
се
са
пепелом
од
цигарета
и
мрвицама
.
Једна
шољица
скрхана
,
из
ње
цури
телва
преко
чаршава
и
ствара
неку
фигуру
која
личи
на
коња
без
главе
.
По
поду
пикавци
,
палидрвца
,
изгажени
салвети
,
силан
пепео
од
цигарета
,
коске
,
кора
од
јабуке
,
једна
виљушка
и
један
комад
од
разбијене
шољице
.
Ђорђе
узео
сифон
са
содом
и
сипа
у
своју
чашу
,
сода
се
пени
,
мехурићи
одскачу
и
он
сипа
и
даље
и
ако
се
чаша
већ
прелива
и
вино
са
содом
просипа
по
застирачу
.
Филип
поднео
своју
чашу
,
да
и
њему
сипа
соде
,
а
он
подигао
сифон
и
прска
га
у
сред
лица
.
Он
ђипио
,
са
његова
лица
цури
сода
,
тече
преко
његова
одела
и
капље
на
под
.
Барон
пљеска
рукама
,
смеје
се
гласно
,
а
затим
почиње
режати
и
лајати
.
Ђорђе
се
силом
смеје
.
Раскопчао
прсник
и
кошуљу
и
црне
маље
се
виде
на
грудима
.
Он
тешко
брекће
,
ноздрве
се
шире
,
уста
отворио
и
једва
дише
.
Закрвављене
очи
блесасто
зверају
,
руке
малаксале
и
опуштене
су
низа
столицу
.
Филип
брише
лице
неком
великом
црвеном
махрамом
,
а
две
крупне
сузе
ипак
се
котрљају
низ
бледо
лице
.
У
побочној
соби
је
плакало
дете
,
неко
га
је
љуљао
,
колевка
је
шкрипела
и
чуло
се
како
неко
лагано
чини
:
псс
...
псс
...
псс
...
Ђорђе
се
,
са
раздрљеним
грудима
,
завалио
на
столицу
,
руке
метнуо
на
сто
.
Нека
се
магла
навукла
на
очи
и
предмети
се
стапају
један
у
други
,
постају
велики
и
незграпни
,
окрећу
се
,
дижу
се
и
спуштају
.
Филип
сео
за
сто
,
руке
прекрстио
и
Ђорђу
изгледа
као
да
му
је
на
глави
нека
боца
.
Барон
накривио
главу
,
очи
подигао
у
вис
и
промукнутим
гласом
лаје
,
као
велики
ловачки
кер
.
XВИИ
.
Још
око
девет
часова
у
јутру
био
је
ходник
пун
света
.
Дим
од
разнога
дувана
мешао
се
са
задахом
разних
људи
и
у
ходнику
је
било
врло
загушљиво
.
Адвокати
,
неки
са
новим
неки
са
излизаним
портфељом
под
пазухо
,
прекрстили
руке
на
трбух
или
леђа
,
уверавају
своје
клијенте
,
да
је
парница
добивена
и
ако
су
се
са
адвокатом
противничке
стране
већ
договорили
,
да
и
ово
рочиште
одложе
из
неких
мистеријозних
разлога
које
обична
клијентска
памет
није
кадра
схватити
.
Сиромашни
људи
,
са
овешталим
оделом
,
седе
по
клупама
,
и
стрпељиво
чекају
,
кад
ће
се
одаџија
смиловати
да
их
пријави
.
Удовице
,
са
великим
црним
велом
од
главе
до
пете
,
нервозно
очекују
,
када
ће
старатељском
судији
бити
угодно
,
да
их
прими
и
да
,
пред
њима
,
отвори
тестаменат
покојников
.
Ћосави
репортери
,
махом
великошколци
,
са
важним
лицем
очекују
почетак
претреса
,
говоре
о
политици
са
врло
претенциозним
мишљењем
и
о
томе
,
како
за
новинаре
треба
да
се
одреди
нарочити
сто
.
Публика
стоји
у
гомилицама
,
са
великом
срџбом
,
расправља
нека
питања
,
која
су
им
,
иначе
,
потпуно
равнодушна
.
Електрична
звонцад
очајно
звоне
у
ходнику
,
да
човеку
заглухну
уши
или
да
,
здрав
здравцат
,
постане
нервозан
као
каква
дама
која
је
уверена
,
да
је
нервозност
најречитији
израз
нежности
.
Практиканти
,
са
усијаним
лактовима
и
туровима
,
са
кратким
панталонама
које
јасно
оцртавају
колена
,
иду
важно
кроз
ходник
са
неким
актима
под
пазухо
,
ципеле
им
шкрипе
,
ако
су
им
скоро
ударена
пенџета
,
или
клизе
по
поду
,
ако
су
изгажене
и
истањене
.
О
доњу
усну
залепљен
пикавац
,
очима
трепћу
због
дима
,
врцкају
се
тамо
и
амо
,
као
каква
шипарица
и
дубоко
се
,
са
очајним
осмехом
на
уснама
или
са
снисходљивим
изразом
на
лицу
,
клањају
,
кад
угледају
каква
угледна
адвоката
,
који
,
захваљујући
својем
некадањем
министарском
положају
,
има
пуне
руке
посла
,
наравно
,
бирајући
само
масне
парнице
,
а
презирући
»
багателе
«
,
за
које
се
почетници
тако
жудно
грабе
.
Врата
се
отварају
и
затварају
,
шкрипе
и
лупају
.
Из
канцеларија
долази
неки
устајали
ваздух
који
мирише
на
мемлу
,
прашину
и
хартију
.
По
поду
море
пикаваца
,
палидрваца
,
пљувачке
,
згужване
хартије
.
Један
адвокат
наслонио
се
на
зид
и
портфељом
се
пљеска
по
колену
.
Лице
му
је
бледо
,
под
утонулим
очима
модри
колутови
,
дремован
је
и
непрестано
зева
,
као
да
урличе
.
Он
прича
једном
другом
адвокату
,
који
личи
на
јејину
:
очи
му
крупне
,
нос
кукаст
,
шаке
велике
и
широке
и
непрестано
се
грче
,
као
какве
канџе
.
Неиспавани
адвокат
му
прича
о
својим
тервенкама
,
о
својој
препредености
,
којој
има
да
захвали
,
што
је
од
једне
госпође
(
»
море
,
још
како
угледна
госпођа
,
из
највиших
кругова
«
)
измамио
неколико
хиљада
динара
,
дао
јој
то
написмено
и
напустио
је
.
Она
му
прети
,
да
ће
га
тужити
,
али
он
се
ни
најмање
не
боји
,
јер
је
уверен
,
да
ће
њезин
муж
питати
:
одкуд
се
она
с
њиме
зна
,
да
му
чак
и
новац
даје
.
Председник
суда
изиђе
из
своје
канцеларије
,
за
њиме
иду
две
судије
.
Публика
направи
шпалир
и
они
достојанствено
одоше
у
салу
,
као
што
то
људима
,
који
деле
правду
,
и
доликује
.
Свет
пође
за
њима
,
поче
се
гушити
на
вратима
и
,
кад
уђе
у
салу
јурне
на
неке
црвоточне
клупе
,
које
су
под
њима
шкрипеле
и
јецале
