нерађа
сунце
пре
6
сати
.
Око
њих
беше
густа
ноћ
,
на
небу
се
није
видела
ни
једна
звезда
,
само
лађа
букташе
страховито
.
Она
осветљаваше
у
наоколо
за
стотину
корака
,
а
према
тој
светлости
видело
се
црно
море
са
црвенкастим
врховима
пене
,
што
све
изгледаше
као
да
кључа
густи
и
црни
пекмез
.
Има
већ
пола
сата
,
како
изгледаше
,
да
је
ватра
умирена
.
Неколики
путници
спушташе
конопцима
празне
ведрице
у
воду
,
извлачише
их
и
просипаше
воду
у
оне
отворе
,
где
се
свршаваху
млазеви
воде
од
шмркова
.
Изгледаше
као
да
су
уједињене
снаге
у
неколико
притесниле
ватру
.
То
све
пак
,
уливало
је
свима
мало
наде
.
Одједаред
тамо
на
предњој
страни
захори
се
неки
страшан
окршај
.
Лађа
се
тресла
у
доњим
деловима
својим
.
Отуда
покуља
грдан
један
облак
паре
,
шикљаху
оздо
пламенови
,
искре
,
жар
!
Водена
пара
што
се
при
гашењу
развијала
доле
,
а
која
није
могла
наћи
слободног
излаза
,
јаким
својим
напоном
пробила
је
кроз
кров
на
једном
месту
.
Многи
путници
,
који
радише
тамо
на
шмрковима
платише
главом
и
тиме
завршише
своје
путовање
за
навек
.
Као
крв
црвени
пламенови
са
кишом
варница
лизаху
лађу
,
а
густи
црни
димови
,
не
спречени
ни
каквим
препрекама
,
дизаху
се
као
куле
до
онога
ноћнога
неба
,
ваљаше
се
,
струјаше
и
распростираше
неку
загушљиву
и
несношљиву
врућину
.
Трагичан
призор
владаше
на
овој
горећој
лађи
и
усталасаном
мору
оном
!
Беше
дакле
јасно
,
да
је
пожар
на
лађи
напредовао
џиновским
корацима
и
да
се
ширио
на
све
стране
.
Од
шмркова
више
није
ни
могло
бити
помена
,
јер
вода
коју
они
штрцаше
чињаше
ствар
само
опаснијом
.
Поред
тога
ватра
изазва
и
свој
нарочити
ветар
,
који
јачаше
правом
демонском
силом
.
Кад
то
поче
отимати
маха
,
капетан
лађе
нареди
,
да
се
одреше
сви
чамци
,
који
су
се
налазили
на
лађи
,
да
се
спусте
у
воду
,
те
да
се
путници
скидају
с
лађе
и
одвоје
од
беснила
ватре
,
која
се
баш
тада
разбукта
највећом
силином
.
Врисак
путника
страховито
је
проламао
паклену
тишину
ноћи
оне
.
Али
се
и
он
губио
без
одзива
!
Осам
чамаца
скотрљаше
се
на
ниже
.
Избацише
из
њих
буриће
са
пијаћом
водом
,
бацише
пуне
вреће
хлеба
,
меса
и
воћа
,
што
све
беше
спремљено
за
исхрану
путника
.
Престрављени
путници
,
неком
грозничавом
журбом
спуштаху
се
низ
оне
степенице
и
конопце
.
Све
је
журило
ка
чамцима
.
Неки
већ
беху
заузели
места
у
њима
;
бише
спашени
од
пропасти
.
Од
једаред
доле
код
чамаца
чу
се
страшна
писка
:
два
чамца
,
још
не
напуњена
,
изврнуше
се
у
воду
од
силног
тискања
људи
,
који
тражише
спаса
.
Тамо
сада
постадоше
страховите
сцене
.
Јачи
употребљаваше
слабије
као
ослонце
своје
,
да
би
се
подигли
.
Они
се
борише
противу
њих
у
самртним
мукама
.
И
сами
матрози
гледаше
да
осигурају
себи
места
у
чамцима
;
претње
капетанове
и
обадва
морнарска
официра
,
не
помогоше
ништа
.
Свака
дисциплина
беше
изгубљена
.
Прави
окршај
беше
доле
.
Тискало
се
низ
степеница
и
ужета
препирало
се
,
тукло
се
,
долазило
је
до
ножева
и
револвера
.
Гомила
та
понесе
собом
и
Аранку
и
пратиоца
Атахалпа
.
Они
беху
са
свих
страна
притешњени
.
Бер
беше
одвојен
од
њих
,
залуд
се
тискао
да
продре
до
њих
,
залуд
молбе
и
преклињања
у
овим
тренутцима
,
где
сваки
гледа
да
спасе
своју
главу
,
где
су
поједини
животи
имали
рока
још
само
неколико
секунада
.
—
Бере
!
хајде
за
нама
!
довикну
му
Аранка
.
—
Ево
журим
,
али
је
не
могуће
пробити
се
кроз
ове
очајничке
гомиле
света
.
Станите
доле
,
о
вашем
спасењу
ја
ћу
се
старати
.
—
Не
могуће
је
стати
,
довикивала
је
Аранка
,
гомила
се
тако
јако
тиска
,
да
нам
ноге
и
не
допиру
до
дасака
,
носе
нас
.
Хајде
ти
само
за
нама
,
Атахалп
је
са
мном
!
—
Атахалпе
!
викну
му
Бер
,
пази
на
Аранку
и
чувај
је
,
уђите
у
који
чамац
,
ја
ћу
вас
наћи
.
—
Не
брините
,
господине
,
ја
сам
вешт
своме
занату
.
Хајдете
ви
само
за
нама
.
—
Ево
тискам
се
и
ја
,
али
без
успеха
.
Аранка
,
ослони
се
на
Атахалпа
!
...
Атахалпе
,
пази
на
Аранку
,
аманет
ти
је
!
—
Хајде
,
Бере
!
...
.
Не
брините
се
,
господине
!
чу
се
као
један
глас
,
оздо
са
дна
оне
гомиле
.
Бер
још
беше
на
крову
,
за
неколико
корака
само
померен
са
свога
места
,
на
коме
је
мало
пре
био
.
Ужасан
тренутак
беше
то
;
у
наоколо
је
још
непрестано
хучало
море
,
испод
њега
лађа
букташе
у
пламену
,
а
на
њој
људска
„
борба
за
опстанак
индивидуа
“
развијаше
се
у
својој
најстраховитијој
форми
.
Он
беше
одвојен
од
Аранке
,
коју
светина
одведе
на
ниже
.
Он
се
не
могаше
користити
оним
,
и
иначе
несигурним
ужетима
и
чамцима
,
већ
се
реши
да
потражи
спасења
својом
сопственом
песницом
.
Справе
за
пливање
не
беше
на
лађи
.
Он
зграби
један
конопац
са
патоса
,
подиже
једну
од
лакших
клупа
,
које
беху
намештене
на
крову
за
путнике
,
баци
је
у
море
,
да
би
се
на
њој
могао
задржати
,
док
помоћ
не
дође
.
По
том
испусти
један
топли
,
усрдни
уздах
и
скочи
на
ту
страну
.
Скок
је
испао
срећно
.
Он
уседе
на
ту
даску
.
Клупа
га
је
носила
.
Он
се
наскоро
осети
толико
присебан
,
да
сам
себе
привеже
и
учврсти
на
тој
дасци
,
како
би
се
без
муке
и
напора
одржавао
на
води
,
те
како
би
га
струја
могла
носити
даље
.
О
чамцима
више
ништа
није
ни
чуо
,
нити
их
је
видео
.
Морска
струја
терала
га
је
прилично
брзо
од
лађе
,
коју
беше
пожар
захватио
.
Али
још
за
дуго
пламенови
и
ватрена
заре
означаваше
место
,
где
је
лебдио
изгубљени
пароброд
„
Атлант
“
.
За
тим
се
утули
зара
,
а
њега
обухвати
ноћ
,
хладна
,
тиха
тајанствена
и
ужасна
ноћ
.
Неко
доба
осети
,
да
му
је
хладно
.
Он
извуче
из
свога
унутрашњега
џепа
једну
флашицу
рума
,
које
је
са
неколико
плочица
чоколаде
узео
из
путничке
торбе
и
понео
из
предострожности
.
Напи
се
мало
рума
,
а
по
том
јеђаше
ону
чоколаду
.
Сада
га
опет
спопаде
јак
дремеж
противу
кога
се
узалудно
борио
.
Он
дремаше
,
али
се
непрестано
отимао
да
не
заспи
,
јер
је
добро
знао
,
да
му
је
спасење
зависило
од
тога
,
да
се
не
одвоји
од
даске
,
која
га
је
носила
собом
.
Срећом
,
море
сада
беше
мирније
,
а
и
он
најзад
спази
на
истоку
,
прве
,
бледе
претече
жељно
очекиваног
прозорја
.
Дремеж
и
помисао
на
Аранку
,
о
којој
ништа
не
знађаше
,
мењали
су
се
у
глави
и
на
лицу
његовом
.
Изнуреност
од
ноћашњих
напада
савладала
га
је
.
Он
беше
за
један
тренутак
заспао
.
Од
једаред
удари
о
нешто
и
то
га
пробуди
.
Он
га
шчепа
:
то
беше
конопац
,
а
у
истом
тренутку
удари
раменима
у
нешто
чврсто
,
као
у
какав
зид
.
Пружи
руке
на
ту
страну
:
тај
зид
се
колебао
,
па
је
вукао
за
собом
.
Брзо
се
ухвати
за
конопац
,
и
подиже
се
на
више
.
Сада
већ
не
беше
тако
мрачно
и
он
опази
изнад
себе
неку
зелену
површину
трупине
некога
пароброда
.
Он
прикупи
све
силе
,
које
је
могао
да
прекине
уже
,
којим
се
беше
везао
за
ону
даску
,
те
се
стаде
пужати
уз
овај
конопац
горе
.
То
беше
за
њега
сумњива
борба
,
јер
конопац
,
за
који
се
он
беше
ухватио
висио
је
поред
самога
зида
лађе
и
гњечаше
му
прсте
,
ногама
пак
својим
једва
се
могао
одупирати
о
глатку
лубину
лађе
,
па
се
и
оне
клизаше
.
Најјаче
запомагање
његово
беше
без
успеха
.
На
лађи
беше
све
мирно
.
Не
показиваше
се
ни
најмањи
траг
нечега
што
би
могло
послужити
за
спасење
.
Најзад
му
испаде
за
руком
,
да
највећим
напрезањем
увуче
конопац
између
својих
колена
и
сад
је
могао
брже
ићи
на
више
.
После
великих
напора
руке
му
дохватише
обод
лађе
,
и
кроз
неколико
тренутака
он
својим
ногама
стајаше
на
даскама
лађиног
крова
.
Горе
се
све
окретало
око
њега
,
глава
га
је
болела
,
он
дисаше
тешко
од
умора
.
Ноге
му
стадоше
посртати
,
руке
дрхтати
,
те
се
мораде
придржати
мало
,
да
се
не
би
омакао
.
Он
беше
неспособан
да
мисли
,
да
разбира
—
мисли
му
беху
побркане
,
осети
да
се
скљусио
на
кров
те
лађе
.
Знао
је
само
,
да
је
лежао
у
неком
џиновском
склоништу
и
да
се
колебао
непрестано
у
некој
тајанственој
,
надземаљској
светлости
тамо-амо
.
Његов
сан
прекиде
неки
фини
звучни
тон
пред
његовим
ушима
,
а
осећаше
неко
особито
гуркање
око
браде
и
неко
голицање
по
носу
.
Он
отвори
очи
и
престрави
се
.
Нешто
бело
стајаше
пред
њим
,
нешто
меко
клизило
је
поред
његових
образа
,
нешто
непојамно
,
тихо
,
гуркаше
се
око
њега
—
он
се
мало
по
мало
разведри
и
сада
гледаше
у
зелене
;
нежно
сјајне
очи
једне
мачке
.
Никада
у
своме
животу
до
тада
није
скочио
онако
нагло
,
као
у
томе
тренутку
.
Збуњено
разгледаше
око
себе
,
да
види
где
је
.
Дан
већ
беше
настао
у
велико
.
Из
мора
се
дизаху
нежни
,
ружичасти
зраци
сунчеви
и
осветљиваше
кров
ове
лађе
са
три
катарке
,
што
све
беше
ужасно
оронуло
,
напуштено
,
покрхано
.
Брод
беше
у
неколико
разлупан
,
растурен
,
катарке
преломљене
,
конопци
искидани
;
цела
трупина
лађа
стајаше
косо
на
води
,
тако
,
да
се
с
великом
муком
могло
ићи
по
крову
.
Лађа
изгледаше
потпуно
пуста
.
Није
се
видела
ни
једна
човечија
душа
,
само
се
мачка
ласкаво
гуркала
око
његових
ногу
.
Сада
му
већ
беше
са
свим
јасно
,
да
се
налази
на
остацима
,
потпуно
напуштеног
брода
,
који
,
ко
зна
колико
ће
се
можда
још
тако
вући
по
океану
.
Тада
му
паде
на
памет
,
вако
је
некада
читао
,
да
оваки
остаци
бродолома
често
пута
лутају
по
читаве
месеце
тамо
амо
по
океанским
валовима
,
и
да
су
по
каткад
врло
опасни
по
све
друге
лађе
,
на
које
при
своме
лутању
случајно
наиђу
.
Овај
проналазак
није
Бера
тако
особито
обрадовао
.
Тиме
је
он
само
своју
даску
заменио
знатно
већим
бродом
.
Овај
пак
брод
беше
управо
сумњивији
,
јер
ће
га
исвесно
све
лађе
,
које
га
само
опазе
на
западу
,
избегавати
као
каквог
болесника
од
колере
.
На
тај
начин
мораће
дакле
,
можда
,
по
неколико
месеци
тако
лутати
на
води
,
док
га
какав
слепи
случај
не
отера
уз
неку
обалу
,
на
којој
такође
неће
бити
нигде
живе
душе
,
или
докле
се
о
какав
спруд
не
распадне
.
Није
био
на
чисто
,
да
ли
треба
да
благодари
судбини
,
која
га
доведе
ту
на
тај
брод
или
да
је
проклиње
.
Не
знађаше
ни
да
ли
има
какве
хране
на
тој
олупини
.
Мачка
се
беше
добро
угојила
;
али
он
свакако
мишеве
не
сматраше
за
своје
омиљено
јело
.
Погледа
право
на
море
.
Небо
беше
ведро
,
па
ипак
се
и
у
најдаљем
хоризонту
видела
само
вода
,
свод
небесни
,
нигде
једрила
,
нигде
паре
,
нигде
острва
нигде
стене
какве
.
После
овога
реши
се
,
да
отпочне
испитивање
по
тој
олупини
.
Прво
што
је
имао
тражити
,
био
је
магацин
.
Он
се
јамачно
мора
налазити
у
задњим
просторијама
лађе
,
тако
се
бар
обично
налази
код
лађа
.
Ради
тога
он
сиђе
у
тако
звану
собу
за
послугу
,
отвори
једна
врата
и
уђе
у
стовариште
.
Ту
беше
грдна
гомила
кутија
чаја
,
што
свакако
беше
главни
материјал
,
којим
лађа
,
ваљада
беше
натоварена
.
Све
беше
овамо
онамо
растурено
,
развашарено
.
Требало
је
бити
нарочито
вешт
,
те
да
се
пређе
преко
овог
брега
од
кутија
.
Кад
је
и
ту
препреку
савладао
,
наиђе
на
растурену
гомилу
плеханих
кутија
,
на
којима
етикета
казиваше
,
да
се
у
њима
налази
кондезовано
млеко
.
Идући
тако
за
овим
траговима
,
наиђе
и
на
трапезарију
.
У
њој
беху
полупани
судови
,
пуни
морнарског
пексимита
.
Мало
по
даље
наиђе
на
гомиле
кутија
са
разним
конзервама
,
на
којима
стајаху
етикете
:
бифтек
,
поврће
,
сардине
,
грашак
и
једно
велико
,
емаљирано
гвоздено
буре
,
у
коме
до
половине
беше
преостала
пијаћа
вода
.
То
га
је
у
неколико
тешило
,
јер
је
видео
,
да
неће
скапати
од
глади
.
За
тим
отвори
једну
кутију
са
бифтеком
.
У
њој
беше
готово
,
врло
укусно
печење
,
те
тако
утоли
своју
глад
.
У
једном
још
дубљем
простору
нађе
он
отворене
сандуке
у
којима
беше
још
пријатније
изненађење
.
У
њима
беху
спаковане
,
дупке
стојеће
,
флаше
вина
и
американскога
пива
.
Бер
се
окрепи
са
неколико
гутљаја
пива
,
па
по
том
опет
оде
натраг
на
кров
,
и
уђе
у
капетанову
кајиту
.
Ту
се
осећаше
некакав
чудноват
мирис
,
некакав
одвратан
задах
од
слаткиша
,
мирисаше
на
хлор
,
на
болницу
!
На
једној
софи
за
одмарање
сеђаше
један
човек
блед
као
смрт
,
испијен
,
са
накострешеном
седом
косом
.
Он
посматраше
Бера
укоченим
погледом
,
у
коме
се
невиђаше
никакав
израз
,
па
подиже
према
Беру
стегнуту
песницу
.
—
Шта
ли
је
оно
?
!
уплашено
помисли
Бер
у
себи
.
Да
ли
је
то
какав
вампир
?
.
.
Је
ли
ово
живо
или
мртво
биће
?
У
том
се
песница
малаксаво
спусти
на
ниже
и
страшне
се
очи
његове
затворише
.
—
Човек
је
дакле
жив
!
полугласно
проговори
Бер
.
За
тим
пође
к
њему
и
ослови
га
.
Човек
ћуташе
.
Бер
му
говораше
немачки
,
француски
енглески
,
шпањолски
.
Не
беше
никаквог
одговора
.
Очи
му
осташе
затворене
,
груди
му
се
надимаше
и
спушташе
дршћући
.
Бер
се
опет
осмели
,
приђе
му
ближе
и
додирну
чело
тога
човека
.
Оно
беше
суво
и
у
највећој
ватри
.
Тај
човек
,
по
оделу
своме
изгледаше
,
као
да
мора
бити
капетан
те
лађе
.
Он
беше
дакле
болестан
,
јако
болестан
.
Имао
је
грозницу
.
Јако
укочен
израз
лица
,
у
неколико
надувен
нос
,
беху
знаци
—
које
је
Бер
добро
познавао
—
да
је
тај
човек
имао
тифус
.
Њега
прође
нека
језа
.
Из
споредне
одаје
,
која
беше
одмах
до
ове
капетанове
спаваће
собе
,
чу
се
неки
особити
,
тајанствени
тон
,
као
неко
стењаше
,
уздисање
.
Из
те
одаје
искочи
,
као
истерана
,
она
мачка
.
Тај
звук
нису
могла
врата
да
начине
.
Он
пође
у
ту
одају
и
спази
једну
постељу
,
лепу
и
чисту
,
на
јастуку
се
видео
прамен
разбарушене
,
као
злато
жуте
косе
,
а
кроз
ту
косу
вирило
је
једно
бело
,
самртничко
лице
једне
женске
.
Дисање
му
престаде
,
срце
му
силно
куцаше
,
као
да
ће
му
искочити
из
груди
.
Ту
застаде
неколико
тренутака
,
док
није
толико
дошао
к
себи
,
да
могаше
поћи
напред
.
Лагано
приступи
лежишту
и
посматраше
је
у
укочене
,
без
израза
очи
,
као
и
капетанове
.
Чинило
му
се
,
као
да
те
очи
беху
управљене
на
њега
,
страшне
и
готово
као
да
беше
луда
.
То
не
беше
никаква
обмана
.
Кад
је
пошао
корак
напред
,
пратио
га
је
страшан
изглед
болеснице
,
која
свакако
опет
лежаше
од
тифуса
.
На
једној
дасци
поред
главе
болеснице
беше
нека
дрвена
чинија
.
У
њој
стајаше
једна
флашица
,
преко
које
беше
замотано
неко
парче
платна
,
које
изгледаше
као
да
је
облога
са
главе
.
На
једној
страни
постеље
беху
једна
на
другу
наслагане
неколике
дашчице
,
као
подупирачи
,
како
би
се
с
те
стране
издигао
кревет
,
који
би
стрмо
стајао
без
њих
,
због
искривљеног
положаја
саме
лађе
.
Бер
испитиваше
ту
собу
једнако
.
У
једном
крају
видео
је
где
је
прикована
између
кревета
и
стола
једна
велика
гвоздена
чинија
,
код
које
се
на
горњем
ободу
беше
свуда
ухватила
кора
кристала
соли
,
док
је
на
дну
било
још
мало
воде
.
Он
подиже
ону
облогу
:
она
беше
сува
.
Из
тога
закључи
,
да
у
тој
чинији
,
већ
од
неколико
дана
није
облога
никако
квашена
.
Пошто
је
капетан
био
обучен
,
а
жена
та
беше
у
спаваћем
оделу
,
закључи
даље
,
да
се
с
почетка
морао
око
ње
бринути
сам
капетан
,
и
да
је
њега
болест
ухватила
тек
доцније
,
после
тога
.
Можда
то
беше
жена
,
ма
да
изгледаше
веома
млада
појава
,
и
да
је
била
болесна
још
пре
,
но
што
је
лађа
пропала
,
те
тако
и
није
могла
бити
спасена
.
Капетан
пак
није
могао
напустити
ову
сиротицу
,
која
је
више
могла
личити
на
његову
кћер
,
него
жену
.
Тако
му
,
на
основу
свих
ових
разних
података
,
беше
у
неколико
објашњен
положај
саме
ствари
.
Свакако
му
те
ствари
не
беху
тако
пријатне
и
забавне
.
Два
јако
тифусна
болесника
на
једној
олупини
пароброда
,
који
се
креташе
без
циља
и
правца
по
оној
пучини
,
без
свеже
воде
и
без
икакве
помоћи
,
то
наравно
да
беше
тешка
и
мучна
ситуација
.
Он
оде
на
кров
лађе
,
баци
ведрицу
у
море
и
однесе
је
,
не
без
великих
тешкоћа
,
у
спаваћу
собу
.
Покваси
ону
облогу
,
па
је
намести
болесници
на
главу
.
Она
се
трже
мало
покрену
своју
главу
и
посматраше
га
онако
исто
као
и
пре
јако
укочено
,
страшно
.
Усне
њене
изгледаше
му
сасвим
исушене
,
те
он
оде
у
магацин
,
отвори
једну
кутију
са
млеком
,
раствори
ону
жилаву
масу
у
лошој
пијаћој
води
,
и
оде
уз
степенице
горе
држећи
пажљиво
свој
суд
,
у
капетанову
собу
и
сипа
мало
у
уста
болесници
од
овога
млека
.
После
дужих
напора
,
она
најзад
поче
гутати
.
Затим
оде
капетану
.
Он
још
једнако
сеђаше
онако
укочен
.
Бер
га
положи
да
легне
,
па
онда
покуша
,
да
и
њему
тако
исто
утури
мај
млека
.
Капетан
није
гутао
.
Тренутно
отвори
очи
,
избаци
му
суд
с
млеком
из
руку
,
и
опет
се
с
напором
диже
и
седе
и
том
приликом
промумла
неке
рапаве
,
крештеће
гласове
,
на
које
се
из
споредне
собе
чу
одговор
као
неко
тихо
уздисање
и
потмуо
,
страховит
глас
.
Бер
се
уплаши
и
згрози
од
тога
,
те
се
брзо
уз
степенице
успења
на
кров
,
на
свеж
ваздух
.
Тамо
седе
на
патос
и
гледаше
у
оно
мирно
,
бљештеће
и
светло
море
.
Тамо
све
беше
весело
,
живо
трештећа
,
пријатна
ведрина
неба
и
мора
,
а
доле
страховита
замка
између
живота
и
смрти
два
човечија
живота
;
везана
оборена
опасном
везом
страшне
болести
.
И
ту
је
он
требао
да
помогне
,
он
који
се
и
сам
једва
спасао
са
пропале
лађо
,
без
икаквог
знања
и
разумевања
науке
о
лечењу
и
врх
свега
тога
да
им
помогне
својим
слабим
силама
...
Бер
дакле
имађаше
људско
друштво
на
овој
олупини
...
.
али
какво
је
оно
!
да
ли
су
то
још
жива
бића
?
У
том
му
пријатељски
приђе
мачка
он
је
узе
и
притиште
њену
белу
главу
уз
своје
образе
.
По
том
опет
гледаше
на
оно
дебело
море
.
Златни
зраци
сунчеви
и
живахно
играње
морских
таласа
истицали
се
погледу
његовом
Само
нигде
не
беше
никаква
трага
од
онога
што
би
могло
опомињати
да
има
људи
.
—
Докле
ли
ћу
блудити
овде
на
овој
трупини
паробродској
,
докле
ли
ће
ме
морити
ова
гробна
неизвесност
,
докле
ли
ћу
крстарити
овако
са
овим
двема
самртницама
?
мишљаше
Бер
у
себи
.
Док
год
дишу
,
ја
ћу
их
морати
неговати
,
то
ми
дужност
човечанска
и
хришћанска
налаже
.
Ту
ћу
дужност
испуњавати
верно
и
свим
својим
силама
,
које
још
имам
на
расположењу
!
Та
га
је
помисао
стишала
и
охрабрила
.
Он
се
понова
оснажи
,
подиже
се
и
сиђе
опет
у
капетанову
кајуту
.
Тамо
промени
облогу
на
глави
младе
личности
,
па
потражи
неко
платно
,
којим
би
таку
исту
слабу
помоћ
учинио
и
самоме
капетану
.
Лутајући
тако
наиђе
на
један
орман
са
рубљем
,
те
тамо
нађе
шта
му
је
требало
.
За
тим
опет
раствори
млека
и
усу
мало
болесници
у
уста
.
Он
је
сад
имао
да
издржи
опет
велике
напоре
,
да
капетану
,
који
лежаше
на
софи
,
потпуно
непокретан
,
дода
мало
хране
,
јер
чврсто
и
стегнуто
држаше
овоје
зубе
и
вилице
.
Сви
Берови
напори
остадоше
узалудни
,
он
не
беше
у
стању
да
отвори
уста
болеснику
.
У
чему
је
и
сам
осећао
тешку
оскудицу
беше
у
томе
,
што
немађаше
свеже
воде
.
Он
се
у
сред
свих
мука
и
неприлика
досети
,
те
удеси
неку
направу
,
којом
би
могао
да
скупља
кишницу
.
За
тим
начини
неку
заставу
од
једног
црвеног
чаршава
,
па
је
привеза
за
један
део
катарке
,
коју
је
ради
тога
исправио
.
Кад
је
и
то
свршио
,
опет
се
упути
у
лађу
,
да
настави
испитивања
по
њој
.
Сада
се
беше
решио
да
је
испита
свуда
,
до
најмањих
ситница
,
да
завири
у
сваки
кутић
,
до
који
само
могао
прићи
.
Ну
он
се
у
брзо
врати
са
свога
путовања
.
Више
немаше
шта
тако
много
,
што
би
се
дало
још
испитивати
;
јер
цео
доњи
простор
лађе
беше
пун
водом
.
Сад
му
беше
посао
,
да
спреми
за
себе
лежиште
.
Ради
тога
он
уђе
у
собу
за
млађе
и
тамо
нађе
један
кревет
,
који
беше
преврнут
.
Он
га
исправи
и
намести
.
За
тим
оправи
кујну
и
на
огњишту
,
које
беше
забатељено
,
наложи
ватру
,
те
се
тако
опет
кроз
преломљен
димњак
поче
пушити
дим
,
који
,
ко
зна
од
кад
се
ту
није
вио
.
У
једном
углу
капетанове
собе
Бер
нађе
једну
медицинску
помоћну
књигу
за
оне
који
раде
стално
на
лађама
.
Чим
узе
ту
књигу
и
хтеде
да
је
отвори
,
она
се
сама
отвори
и
та
страна
беше
доста
прљава
,
видело
се
одмах
да
је
чешће
читана
.
На
тој
страни
био
је
наслов
„
тифус
“
.
Капетан
је
јамачно
употребљавао
те
прописе
.
У
недостатку
лекара
,
препоручивало
се
да
се
болеснику
даје
разблажена
хлорна
вода
,
даље
хинин
,
јака
чорба
,
вина
—
ово
у
кашици
од
чаја
—
четири
пута
дневно
у
једнаком
размаку
часова
.
Поред
тога
се
нарочито
препоручивало
да
се
тело
,
а
нарочито
глава
брижљиво
хладе
.
У
једном
сандучету
са
много
преграда
,
у
коме
је
била
апотека
,
он
нађе
једну
велику
флашу
хлорне
воде
,
приличну
порцију
хинина
у
једној
порцеланској
кутији
,
на
спреми
лекарије
према
своме
врло
бледом
сећању
,
које
му
је
још
заостало
,
кад
му
је
сестра
једном
била
оболела
од
тифуса
.
У
једној
флаши
изнад
болесничке
постеље
нађе
извесну
количину
хлорне
воде
,
чија
му
је
концентрација
служила
за
мустру
.
Он
насу
болесници
мало
лекарије
у
уста
.
Капетан
само
лежаше
као
грчем
укочен
и
не
хтеде
ништа
узети
.
Од
конзервисаног
печења
Бер
начини
јаку
чорбу
и
тим
пословима
беше
толико
заузет
,
да
га
је
ноћ
изненадила
пре
но
што
је
на
њу
и
мислио
.
Свршивши
све
те
послове
Бер
се
најзад
и
сам
смири
.
Мачка
скочи
на
његову
постељу
и
сави
се
ту
у
клупче
предући
.
Он
јој
није
кратио
то
задовољство
и
спаваше
изнурен
од
разноликих
и
тешких
послова
,
као
и
од
разних
догађаја
које
је
преживео
тога
дана
.
Око
поноћи
пробуди
га
мачка
,
која
се
беше
узнемирила
ловећи
мишеве
.
Он
је
остави
тамо
па
оде
на
кров
да
обиђе
болеснике
.
Обоје
нађе
у
непромењеном
стању
.
Капетан
са
затвореним
очима
,
дисаше
тешко
.
Девојка
укоченим
погледом
посматраше
светлост
једнога
фењера
,
што
га
Бер
беше
упалио
и
наместио
на
сто
,
који
беше
према
постељи
.
Чим
је
Бер
ступио
на
светлост
,
учини
му
се
као
да
се
на
њега
управи
њен
поглед
опет
страшан
и
неповерљив
.
Он
се
опет
мало
упрепасти
.
Кроз
цело
тело
прође
нека
хладна
језа
.
Па
ипак
он
промени
облогу
на
глави
и
болеснице
,
даде
јој
лекарије
,
вина
и
млека
у
једнакој
количини
,
па
се
брзо
уклони
из
спаваће
собо
.
Чим
је
изашао
,
пред
њим
се
одједаред
створи
капетан
,
велики
као
џин
беше
се
мало
испрсијо
а
очи
му
сијаху
некаквим
чудноватим
сјајем
,
налик
на
бесомучност
.
Бер
одскочи
назад
.
Колена
му
клецаше
.
Од
страха
не
могаше
дисати
;
мораде
се
мало
придржати
,
да
се
неби
стропоштао
.
—
Песто
,
ниткове
!
кречаше
он
,
по
том
га
шчепа
својом
мршавом
руком
за
врат
.
Бер
лабаво
и
млитаво
опусти
своје
руке
на
ниже
,
опет
их
подиже
и
брањаше
се
противу
ове
напасти
.
Ну
ово
чудовиште
и
не
хајаше
за
то
,
већ
га
чврсто
притеже
уз
своје
тело
,
тако
да
су
му
све
кости
почеле
пуцати
.
Поред
свега
тога
,
он
носаше
Бера
неком
надчовечном
силом
уз
степенице
на
кров
.
Од
страха
и
изненађења
Бер
беше
као
сакат
,
бранити
се
није
више
смео
,
није
ни
могао
.
На
најгорњој
степеници
чудовиште
се
стропошта
,
те
Беру
испаде
за
руком
да
се
ослободи
ових
демонских
веза
и
стезања
.
Ослободивши
се
,
Бер
га
одгурну
до
најдоње
степенице
и
покуша
да
затвори
врата
од
кајуте
.
То
не
беше
могућно
.
Оквир
беше
померен
.
Међу
тим
се
и
овај
горопадник
беше
подигао
и
гвозденом
песницом
беше
шчепао
Бера
за
руку
.
—
Убица
...
.
убица
!
Кречао
је
он
,
приближавајући
своје
лице
сасвим
до
Беровог
.
При
јакој
сјајности
звезда
на
ведром
небу
Бер
је
могао
опазити
сваку
црту
на
лицу
његову
.
Он
имађаше
израз
каквог
разјареног
тигра
.
Очи
му
сијаше
неком
непојамном
ватром
која
изгледаше
да
се
код
овог
помамника
нарочито
ноћу
јавља
.
Бер
силно
,
а
тренутно
повуче
своју
руку
ослободи
се
капетана
и
потрча
ка
своме
лежишту
.
Капетан
иђаше
за
њим
.
Од
једаред
капетан
стаде
и
Бер
спази
према
нејасној
светлости
,
како
обе
руке
диже
у
вис
.
Потом
стропошта
доле
и
тако
издужен
лежаше
онесвешћен
на
патосу
.
Бер
беше
тако
изнурен
и
малаксао
,
да
је
неколико
тренутака
морао
седети
.
Капетан
се
беше
ни
мрднуо
није
.
Бер
потрча
у
спаваћу
собу
болеснице
,
диже
фењер
и
управи
његову
светлост
у
лице
овога
несрећника
,
који
ту
спаваше
.
На
велико
своје
изненађење
,
он
види
да
болесник
беше
миран
и
непомичан
.
Очи
беху
затворене
.
Дисање
се
није
опажало
.
Чело
му
беше
хладно
,
а
рука
његова
,
кад
је
подиже
и
пусти
,
млитаво
и
тешко
паде
ниже
.
Видевши
у
чему
је
свар
,
Бер
врати
фењер
на
своје
место
,
промени
опет
облогу
,
на
болесници
.
За
тим
узе
један
чаршав
са
капетанове
софе
,
оде
опет
на
кров
и
баци
тај
чаршав
преко
непокретног
тела
капетановог
,
је
то
вршио
тако
брзо
,
да
није
ни
мислио
на
то
шта
ради
.
Пошто
га
је
прошло
грозничаво
узбуђење
и
он
се
мало
стишао
,
размишљао
је
о
овоме
догађају
,
седећи
на
једној
греди
.
Свуда
око
њега
беше
мукла
ноћ
и
страховито
клокотање
таласа
,
што
удараше
о
олупину
и
њене
шупљине
.
Страшна
је
изгледала
та
ноћ
.
Он
даље
и
непрестано
размишљаше
о
оној
болесници
у
кајути
,
о
томе
човеку
који
ту
лежаше
непомичан
,
размишљао
је
о
свим
приликама
и
неприликама
свога
тешкога
положаја
,
а
најтеже
му
падаше
неизвесност
о
томе
да
ли
је
тај
човек
доле
умро
,
или
је
био
у
каквој
јакој
несвестици
?
—
Ако
он
опет
дође
к
себи
,
размишљаше
Бер
,
можда
ћу
имати
посла
са
каквим
лудаком
,
бесомучником
,
можда
овај
човек
није
при
својој
свести
...
.
можда
је
то
наступ
услед
јаке
изнурености
од
грознице
?
...
.
Да
ли
ће
му
се
ти
наступи
обнављати
и
хоћу
ли
се
ја
тада
опет
овако
рвати
са
њим
...
.
овде
на
овом
напуштеном
месту
...
.
овде
,
по
иначе
врло
узаном
простору
што
је
још
заостао
од
лађе
?
О
,
то
ће
бити
нешто
страшно
,
нешто
грозно
,
што
се
никако
неће
моћи
издржати
!
—
У
каквим
односима
може
сад
капетан
стајати
према
оној
болесници
?
Да
ли
му
је
то
жена
,
кћи
?
...
За
што
ми
је
он
претио
,
зашто
ме
назва
убицом
?
Да
није
то
учинио
у
наступу
лудила
...
.
али
од
куда
сам
му
ја
дао
права
да
тако
што
мисли
?
Такве
се
мисли
ројише
у
глави
Беровој
притискујући
срце
његово
.
—
Да
ли
ће
бити
паметно
,
мишљаше
он
даље
,
или
да
ли
би
то
била
велика
саможивост
кад
бих
сад
узео
тога
човека
и
бацио
га
у
воду
?
Можда
би
то
било
велика
доброта
за
њега
,
а
срећа
за
мене
.
Он
се
уплаши
нагло
,
мачка
чудноватим
маукањем
скочи
на
његово
крило
и
предући
по
обичају
склупча
се
.
То
га
трже
из
његовог
меланхоличног
и
замишљеног
положаја
.
Баци
још
један
плашљиви
поглед
на
онога
,
што
још
онесвешћен
лежаше
ту
на
крову
,
па
оде
у
своју
кајуту
.
Залуд
се
је
претурао
на
својој
постељи
,
али
од
сна
не
беше
ни
трага
.
У
његовој
машти
јављале
се
хиљаде
страшних
слика
и
мисли
.
—
На
који
је
начин
лађа
могла
доћи
до
овакога
положаја
?
мишљаше
Бер
.
За
што
напустише
свота
капетана
његови
морнари
?
Која
је
оно
женска
појава
тамо
?
!
Размишљајући
тако
дође
до
закључка
,
да
све
то
мора
стајати
у
бродарској
књизи
.
Али
сад
беше
тешко
погодити
,
где
ће
бити
та
књига
.
—
Нема
сумње
,
да
ће
она
ипак
бити
у
капетановој
кајути
.
Употребићу
сад
ову
прилику
,
да
разјасним
себи
све
ове
тајанствености
,
ко
зна
,
да
ли
ће
им
се
јавити
друга
каква
згодна
прилика
?
!
Тек
што
је
после
грозничавог
размишљања
дошао
на
ову
мисао
,
одмах
скочи
са
постеље
и
нечујним
корацима
оде
брзо
на
кров
.
Један
поглед
на
обнесвешћеног
капетана
увери
га
,
да
је
чаршав
,
којим
је
овај
несрећник
био
покривен
,
остао
у
онаком
истом
стању
као
и
пре
,
дакле
да
се
још
не
беше
ни
померио
.
Провуче
се
лагано
мимо
њега
и
после
неколико
тренутака
већ
беше
у
капетановој
кајути
.
Узе
фењер
из
болесничине
собе
и
претресаше
сваки
кутић
,
отварао
је
сваки
замотуљак
,
али
нигде
не
нађе
ни
трага
од
бродарске
књиге
.
Сада
оде
у
собу
,
где
је
била
болесница
.
Чим
је
са
фењером
ступио
у
ту
собу
,
паде
зрак
светлости
на
женино
лице
,
које
беше
окренула
вратима
.
Укочене
очи
њене
страховите
и
без
израза
беху
управљене
на
њега
,
а
чудноват
и
загонетан
поглед
њен
лебдио
је
у
некој
тајанственој
зебњи
.
Бер
стеже
срце
своје
престрављен
,
па
фењером
даље
осветљаваше
поједине
кутке
.
У
том
чу
,
како
болесница
тешко
уздану
иза
њега
,
он
се
стресе
на
то
,
али
се
не
окрете
.
Оставивши
фењер
на
под
,
промени
јој
облогу
на
глави
,
а
од
страха
не
смеде
ни
погледати
у
њу
.
По
том
опет
продужи
претресање
.
Мали
један
еленгантан
орманчић
паде
му
очи
;
на
њему
је
вирио
кључ
,
он
га
окрете
и
гвоздена
вратаоца
се
отворише
.
У
орманчићу
беше
само
једна
блехана
кутија
.
Бер
је
извуче
.
Отрча
са
њом
у
капетанову
кајуту
,
мету
је
на
сто
и
отвори
.
Поглед
му
непрестано
беше
управљен
ка
спољним
вратима
што
беше
врло
тежак
положај
за
Бера
.
Прво
,
што
му
је
дошло
у
руке
,
беше
бродарска
књига
.
Она
беше
скоро
сва
испуњена
,
што
је
свакако
значило
,
да
је
капетан
дуго
година
путовао
.
Бер
је
прелиста
до
краја
и
најзад
нађе
најновије
забелешке
.
Бродарска
књига
ова
беше
вођена
врло
марљиво
и
чисто
.
Најновији
запис
гласио
је
:
„
Колумбија
“
је
пошла
па
пут
15
.
септембра
из
Њујорка
;
правац
путовања
за
Хамбург
.
Нова
послуга
узета
од
поквареног
брода
„
Нептуна
“
,
дванаест
раденика
и
корманош
.
Материјал
преноса
је
теј
и
дуван
.
На
лађи
је
пошло
пет
путника
:
Др
медицине
Ото
Нормак
из
Хамбуга
;
Карло
Рустер
,
трговачки
агенат
из
Либека
;
Мартин
Швегер
,
живописац
из
Берлина
;
Фридрих
Телке
,
морнар
из
Штетина
;
сви
путују
са
половином
путничке
цене
;
и
Госпођица
Амалија
Бертолдина
из
Бостона
“
.
Према
потпису
у
тој
књизи
,
капетан
„
Колумбије
“
зваше
се
Стетон
.
По
овоме
,
дакле
болесница
није
била
ни
његова
жена
,
ни
ћерка
.
На
тој
забелешци
је
стајало
даље
:
«
16
.
септембра
лепо
време
;
пловидба
погодна
и
пријатна
»
.
У
том
се
у
тренутку
једном
чу
некакав
шум
тамо
на
пољу
на
крову
.
Бер
одмах
затвори
књигу
и
стави
се
у
одбранбени
положај
.
Одмах
за
тим
опет
овлада
тишина
,
чу
се
само
неко
особито
лепршање
;
јамачно
била
каква
морска
тица
,
примамљена
светлошћу
фењера
,
те
је
и
дошла
на
кров
,
па
је
опет
одлетела
,
можда
уплашена
лупањем
при
затварању
кутије
.
Бер
читаше
даље
.
16
.
септембра
добар
ветар
»
.
За
овим
је
наглашено
одређивање
географске
ширине
,
цртеж
брзине
пловљења
и
пређеног
пута
до
27
.
септембра
без
нарочитих
догађаја
у
том
међувремену
.
После
овога
има
напомена
:
«
27
.
септембра
један
матроз
умр’о
од
тифуса
,
лечио
га
Др
.
Нормак
;
у
вече
погребен
у
море
.
28
.
септембра
Линда
је
опасно
оболела
.
Лечи
је
Др
.
Нормак
.
29
.
септембра
:
три
матроза
умр’ла
од
тифуса
.
Ноћу
бура
долазила
са
запада
спрема
на
броду
врло
слаба
.
Два
матроза
оболела
.
Лађа
пукла
;
шмрк
изломљен
.
Сувише
слабо
спакована
роба
је
претоварена
.
Доктор
Норман
и
два
матроза
омакли
се
с
лађе
.
Лађа
заузела
кос
положај
,
насела
;
у
доњим
просторијама
три
стопе
воде
;
катарке
преломљене
.
30
.
септембра
,
оба
оболела
радника
умр’ла
,
вечерас
спуштени
у
море
.
Амалија
Бартолдина
врло
болесна
.
Нико
је
не
лечи
.
Ја
сам
и
сам
болестан
.
31
.
септембра
:
„
Колумбија
је
сасвим
пропала
;
тоне
.
Последња
три
раденика
са
корманошем
и
путницима
,
напустише
„
Колумбију
“
са
чамцем
№
ИИ
.
Ја
сам
врло
болестан
...
.
ја
,
капетан
Стенон
,
врло
болестан
,
врло
болестан
,
врло
болестан
,
трарарарарара
...
.
.
”
Тиме
је
забелешка
свршена
...
.
то
беше
последњи
запис
у
тој
књизи
.
Бера
прођоше
жмарци
.
—
Дакле
је
лађа
била
тифусно
разбојиште
,
мишљаше
он
у
себи
.
Да
ли
ћу
још
и
ја
делити
овде
судбину
ових
јадника
,
које
пронађох
на
лађи
?
Јесам
ли
се
за
то
овде
задржао
је
ли
ме
небо
на
то
одредило
...
.
је
ли
мој
живот
на
то
намењен
?
То
би
ужасно
нешто
било
...
.
Сада
сам
још
здрав
,
те
осећам
само
умор
.
Док
год
живим
,
борићу
се
овде
и
помагаћу
колико
год
узмогнем
!
Са
овим
решењем
затвори
књигу
,
намести
је
у
кутију
и
опет
је
односе
у
орманчић
.
По
том
опет
промени
облогу
на
болесници
,
даде
јој
лекарије
и
јаку
чорбу
и
оде
у
своју
кабину
.
Сад
је
пак
морао
проћи
поред
капетана
.
Он
још
једнако
онесвешћен
лежаше
ту
на
крову
.
—
Сутра
ће
се
показати
,
како
стоји
ствар
са
њим
.
За
сада
га
нећу
будити
,
кад
би
се
он
у
опште
и
могао
пробудити
,
мишљаше
Бер
.
Он
се
осећаше
за
сада
и
сувише
уморним
,
те
да
би
се
сада
могао
рвати
са
њим
.
Беше
се
ипак
јако
уплашио
,
тако
да
је
неке
речи
почео
јасно
изговарати
.
Не
способан
да
и
даље
што
год
размишља
,
баци
се
утрошан
на
своју
постељу
Кад
се
сутра
дан
пробудио
,
сунце
је
већ
високо
стајало
на
небу
.
У
његовој
кабини
се
сасвим
видело
а
море
трепташе
у
најрадоснијој
јутарњој
светлости
.
Могло
је
бити
око
9
сати
пре
подне
.
Уставши
оде
у
кујну
,
која
је
била
одмах
до
његове
кабине
,
где
скува
једну
јаку
порцију
теја
и
поједе
уз
то
скоро
половину
кутије
енглеског
двопека
(
бисквита
)
,
од
кога
је
био
пронашао
око
40
-
50
нетакнутих
кутија
.
Брига
и
глад
беху
сада
утољени
.
Осећао
се
тако
јак
и
снажан
,
те
се
надао
,
да
ће
капетана
моћи
сада
савладати
,
ако
неби
био
сувише
разјарен
,
ако
је
он
т
.
ј
.
још
у
животу
.
Да
би
га
могао
видети
,
Бер
оде
на
кров
лађе
.
Покривача
и
капетана
не
беше
тамо
!
То
га
доста
забрину
,
па
не
са
малом
опрезношћу
приступи
капетановој
соби
.
—
Ако
ме
при
улазу
,
мишљаше
Бер
,
капетан
свали
помоћу
каквога
скривенога
оружја
,
или
ме
лупи
у
главу
оном
пикслом
,
што
беше
на
његовом
столу
?
Да
ту
су
чиста
посла
,
види
се
јасно
,
зато
ћу
бити
и
одвише
на
опрези
.
По
том
се
наоружа
једном
гвозденом
ћускијом
,
што
је
беше
нашао
и
сиђе
низ
степенице
у
капетанову
кајуту
.
Па
и
ако
је
поред
свега
тога
ушао
у
кабину
доста
нагло
—
у
њој
се
неостети
никакав
потрес
.
Он
као
и
нечујно
уђе
унутра
.
Тамо
лежаше
капетан
на
софи
покривен
ћебетом
и
спаваше
мирно
и
дубоко
.
Око
очију
му
се
виделе
чудновате
модрице
,
лице
бледо
и
испијено
коса
му
сада
изгледаше
већма
седа
него
пре
,
али
онај
укочени
и
искривљени
израз
лица
његовог
беше
сасвим
ишчезао
.
Ноћ
у
хладном
и
свежем
ваздуху
морала
је
изазвати
кризу
,
јер
тај
човек
истина
изгледаше
изможден
и
сувише
окопнио
,
па
ипак
не
беше
апсолутно
ни
у
чему
већма
болестан
,
но
што
је
и
јуче
изгледао
.
Бер
прође
мимо
њега
у
кабину
болесничину
.
Ова
лежаше
непромењено
.
Па
ипак
се
опажаше
једна
мала
измена
:
она
беше
своју
белу
,
исушену
руку
повукла
под
главу
и
сада
јој
први
пут
—
од
када
ју
је
Бер
видео
—
очи
не
беху
онако
укочене
.
Нешто
милији
поглед
опажаше
се
на
лицу
њеном
.
Бер
узе
суд
с
млеком
,
који
ту
стајаше
,
сипа
јој
у
уста
једном
обичном
кашиком
од
те
течности
.
Болесница
се
мало
загрцну
па
ипак
гуташе
.
Очи
не
отвараше
никако
,
нити
пак
мењаше
свој
положај
.
Он
јој
даде
хинина
,
испра
јој
једном
мокром
марамом
лице
,
при
чему
она
дубоко
дисаше
,
иначе
беше
са
свим
ван
себе
.
Свршивши
и
то
,
Бер
,
носећи
у
руци
онај
суд
с
млеком
,
оде
у
другу
собу
.
Чим
је
ступио
у
ту
собу
спазио
је
,
да
капетан
сеђаше
на
софи
и
посматраше
у
Бера
уплашено
,
изненађено
,
зачуђено
.
Он
отвори
уста
,
као
да
би
тобож
хтео
нешто
да
проговори
,
па
ипак
се
сроза
у
постељу
,
јамачно
савладан
слабошћу
.
Да
му
што
год
сипа
у
уста
Бер
се
не
смеде
одважити
,
знајући
добро
како
је
пролазио
увек
до
сада
у
таквим
приликама
.
За
то
остави
према
њему
на
његов
сто
,
велику
шољу
растворене
млечне
конзерве
и
један
бокал
бургундског
вина
,
па
опет
оде
на
кров
,
попе
се
на
врх
кућице
за
компас
и
бацаше
поглед
на
све
стране
света
и
плавог
свода
небесног
.
Видео
је
само
небо
и
воду
,
јасно
плаво
небо
и
шумно
море
,
нигде
једрила
,
нигде
пароброда
,
никаквог
трага
од
обале
или
какве
стене
!
Трошно
и
усамљено
лупаше
ова
олупина
„
Колумбије
“
на
великим
таласима
Атланскога
океана
к
југу
.
Да
би
се
макар
чиме
забављао
,
Бер
узе
једно
од
оних
великих
црвених
фењера
са
„
Колумбије
“
;
који
су
се
употребљивали
за
ноћне
сигнале
а
утврди
га
изнад
оне
заставе
,
коју
је
сам
импровизаторски
начинио
.
За
тим
сиђи
у
кујну
да
спреми
ручак
,
где
му
је
мачка
правила
врло
пријатно
друштво
.
Тамо
прокува
у
једном
великом
лонцу
воде
,
процеди
је
кроз
нарочиту
хартију
и
очисти
хлорним
раствором
,
а
за
тим
спреми
чорбу
од
конзерве
грашка
,
а
уз
то
подгреја
и
прилично
добру
порцију
печења
.
Тога
бар
имађаше
доста
.
Поред
тога
подкрепи
се
и
једном
флашом
вина
.
Кад
је
ручао
,
подне
већ
беше
давно
превалило
и
сад
беше
већ
храбар
да
смело
погледа
у
очи
и
капетану
и
дами
.
Он
је
још
једнако
седео
на
својој
постељи
,
пружио
руку
на
сто
,
а
главу
наслонио
на
њу
.
Чим
је
Бер
ушао
,
капетан
подиже
главу
и
посматраше
га
тамним
,
намргођеним
очима
:
—
Ко
сте
ви
и
како
дођосте
ви
на
ову
лађу
?
упита
он
слабим
и
промуклим
гласом
.
—
Ја
сам
једна
од
жртава
бродолома
„
Атланта
“
,
па
сам
претпрошле
ноћи
набасао
на
ову
олупину
.
Наишав
овде
на
вас
реших
се
да
надгледам
вас
и
ову
даму
,
одговори
Бер
.
Капетан
га
посматраше
једнако
неповерљиво
оним
својим
,
чудновато
тамним
очима
.
За
неколико
тренутака
,
он
пребледе
као
крпа
,
глава
му
клону
и
посрну
напред
на
сто
.
Том
приликом
преврте
се
шоља
с
млеком
,
просу
и
испразни
.
Бер
га
остави
,
обиђе
болесницу
,
која
без
икаквих
промена
лежаше
ту
,
па
за
тим
сиђе
у
магацин
.
Тамо
опет
спреми
млека
,
па
једну
пуну
шољу
остави
капетану
на
сто
.
По
том
,
размишљаше
о
томе
,
како
би
могао
болесници
пресвући
кревет
.
При
своме
истраживању
и
претресању
по
тој
лађи
,
био
је
нашао
неколико
сасвим
нових
душека
.
Он
одвоји
један
од
њих
и
носаше
га
до
степеница
капетанове
собе
,
гурну
га
за
тим
низ
степенице
и
унесе
у
собу
.
Унесавши
га
,
потражи
и
једно
ново
ћебе
,
од
којих
такође
беху
неколика
неупотребљавана
.
Кад
се
вратио
после
тога
,
на
један
сахат
,
нашао
је
на
велико
своје
изненађење
,
да
нови
душеци
не
беху
на
оном
месту
,
где
их
он
беше
стоварио
,
а
стари
и
употребљени
беху
на
поду
капетанове
собе
.
Он
их
извуче
уз
степенице
и
баци
у
воду
.
Вративши
се
опет
у
капетанову
собу
,
застаде
га
знојна
и
у
великом
кашљању
;
болесница
пак
имађаше
чисту
,
пресвучену
постељу
.
Бер
хтеде
проћи
мимо
њега
у
собу
где
спаваше
болесница
.
Капетан
препречи
својом
измршалом
руком
.
—
Ви
не
смете
више
улазити
у
ову
собу
,
једва
изговори
капетан
.
Хвала
вам
што
сте
се
до
сада
трудили
.
Али
ћу
од
сада
ја
сам
неговати
и
надгледати
даму
која
је
моја
жена
.
—
Ако
сте
се
осетили
,
да
вам
силе
ваше
то
дозвољавају
,
ја
сам
задовољан
.
Онда
ћу
се
ја
ипак
старати
још
само
за
храну
,
као
и
до
сада
што
сам
.
Капетан
слеже
раменима
,
па
изнурен
,
опет
паде
у
своју
постељу
.
Бер
изађе
из
кабине
и
оде
на
кров
.
Сад
му
беше
јасно
,
што
сам
капетан
хоће
да
се
брине
о
оној
младој
дами
у
овим
приликама
.
Само
му
је
тајанствено
изгледало
оно
његово
дрхтање
,
онај
чудновати
поглед
,
а
нарочито
му
се
чинило
,
да
је
са
свим
бескорисна
она
одлучна
краткоћа
његова
.
—
Радио
сам
,
колико
сам
могао
радити
,
размишљаше
Бер
,
истина
сам
све
то
чинио
из
човекољубља
,
па
ипак
сам
ваљада
заслужио
бар
пријатељску
благодарност
!
...
...
Можда
је
ова
краткоћа
и
натуштеност
,
последица
болести
,
чију
је
кризу
капетан
тек
сада
пребродио
...
...
Можда
је
тај
човек
од
природе
натмурен
и
суров
!
...
...
—
Он
збиља
тако
и
изгледа
.
Оно
његово
крупно
,
жилаво
тело
носи
карактеру
Нептунску
главу
са
страшним
цртама
.
Изнад
упалих
,
оштрих
и
мутних
очију
,
виде
му
се
бујне
црне
обрве
.
Чело
мало
и
затурено
.
Ничега
нема
на
лицу
тога
човека
,
што
би
уливало
какво
поверење
,
то
се
ево
мени
дешава
и
у
искуству
.
Каква
ли
је
то
физиономија
?
...
.
Жалим
само
ону
сироту
девојку
,
ако
она
одиста
стоји
под
влашћу
овога
човека
.
До
самога
мрака
,
Бер
проведе
време
у
томе
да
скува
јаку
чорбу
и
да
врата
ове
собе
за
послугу
помоћу
тестера
и
длета
удеси
тако
како
би
се
могла
затварати
,
јер
се
беху
насатила
услед
косог
положаја
лађе
и
беху
испала
из
оквира
.
Поред
тога
он
проврте
још
једну
рупу
,
као
прозоре
на
вратима
за
сваки
случај
,
прошири
је
мало
и
удеси
јој
један
поклопац
од
гвозденог
блеха
,
коју
је
ноћу
мого
отворити
,
да
би
му
више
чистог
ваздуха
долазило
у
собу
за
спавање
.
Док
је
он
свршавао
те
послове
,
беше
се
већ
смркло
.
Он
донесе
капетану
меса
,
вина
,
млека
,
двопека
и
свеже
морске
воде
за
квашење
облога
.
Тај
човек
изгледаше
веома
блед
тако
,
да
је
више
личио
на
мртваца
,
него
жива
.
—
Могу
ли
вас
још
чиме
услужити
?
запита
Бер
учтиво
.
Капетан
само
мрдаше
главом
и
махаше
руком
као
знак
,
да
више
не
треба
ништа
.
Бер
остави
капетана
себи
самом
,
па
оде
на
кров
,
одакле
окреташе
своје
погледе
на
све
стране
по
мору
.
Леп
,
ведар
,
тих
октобарски
дан
беше
тај
,
што
се
сада
смирује
.
Сунце
залазаше
јасноцрвено
у
дебелом
слоју
магле
и
осветљаваше
море
благом
,
тихом
и
топлом
вечерњом
светлошћу
.
Личило
је
на
неки
ружичасти
талас
,
који
се
равњао
са
оним
таласима
,
што
некад
уништише
и
разорише
ову
лађу
.
До
највећих
даљина
,
до
којих
је
могло
допрети
оштро
око
Берово
на
оном
мирноме
мору
не
беше
ни
трага
од
једрила
или
од
каквог
дима
или
паре
.
Он
запали
онај
фењер
горе
и
оде
да
спава
.
Сутра
дан
отвори
једну
кутију
теја
и
тако
спреми
доручак
.
Кад
је
са
доручком
ушао
у
капетанову
собу
имао
је
шта
и
видети
.
Он
онесвешћен
лежаше
у
грозници
и
бунцаше
без
прекида
.
Понудити
му
сада
храну
било
је
са
свим
излишно
.
За
то
он
уђе
право
у
споредну
собу
,
где
опет
наиђе
на
једно
изненађење
.
Млада
дама
окружена
јастуцима
,
сеђаше
на
своме
кревету
својим
натуштеним
али
бистрим
очима
посматраше
она
Бера
,
а
сама
изгледаше
зачуђена
,
упрепашћена
.
Молећивим
изразом
подиже
своје
беле
,
склопљене
руке
:
изгледаше
,
као
да
нешто
моли
.
Јасно
се
видело
,
да
није
могла
проговорити
ни
једне
речи
.
Бер
јој
понуди
теја
и
млека
и
нешто
енглеских
двопека
.
Она
узе
нешто
у
се
,
за
тим
се
поклини
,
па
се
после
неколико
тренутака
опет
диже
и
мету
прсте
на
уста
.
—
Капетан
тамо
?
!
прошапута
она
готово
нечујним
гласом
.
—
Он
је
у
грозници
и
онесвешћен
је
!
—
О
,
чувајте
ме
од
тога
човека
...
.
.
о
,
заштитите
ме
од
њега
!
прелете
такав
глас
преко
болесничких
усана
.
По
том
опет
паде
на
постељу
,
очи
јој
се
склонише
,
а
лице
достаде
бледо
као
мермер
.
Дама
имађаше
ванредно
лепе
,
племените
црте
.
Изглед
јој
беше
за
чудо
чист
,
ведар
и
духовит
.
Беше
то
пријатна
појава
,
на
коју
је
истина
и
ова
тешка
болест
која
јаком
беше
прешла
свој
врхунац
оставила
извесне
трагове
своје
.
Бер
остави
девојку
да
спава
,
па
оде
до
капетана
,
који
беше
у
непромењеном
стању
.
За
тим
оде
опет
на
кров
и
седе
на
једну
клупу
,
коју
је
био
изнео
из
собе
.
Око
њега
,
по
мору
беше
све
једно
и
исто
небо
и
вода
без
икаквих
промена
.
Оно
,
што
беше
чуо
из
неколико
речи
девојкиних
,
никако
није
ишло
у
прилог
томе
да
његов
иначе
неугодан
положај
на
овој
олупини
,
учини
пријатним
.
Она
тражи
моју
заштиту
и
помоћ
противу
капетана
,
размишљаше
Бер
у
себи
.
Али
у
каквом
положају
стоје
међу
собом
ово
двоје
?
Капетан
рече
да
је
она
његова
жена
...
.
Па
зашто
се
она
има
бојати
од
њега
?
За
што
и
за
рад
чега
се
налази
она
овде
на
„
Колумбији
“
Капетан
је
канда
био
насилник
.
То
се
могло
видети
и
по
њему
самом
.
У
њеном
лепом
лицу
,
дакле
,
закопала
је
његова
страст
златно
руно
!
—
Али
из
кога
узрока
она
тражи
помоћи
од
мене
?
Како
бих
и
дали
бих
јој
ја
могао
бити
заштитник
и
јесам
ли
за
то
спреман
?
...
.
Ко
је
она
,
и
да
ли
капетан
можда
и
има
права
,
те
је
овако
држи
у
строгости
?
...
.
Још
кад
сам
пре
дошао
до
њега—он
беше
јак
као
џин
,
па
и
ако
је
сада
стање
лађе
отклонило
његове
заповести
,
опет
је
он
старији
,
те
свако
има
више
права
овде
од
мене
...
.
Овде
се
од
мене
тражи
решење
једнога
питања
,
за
које
немам
никаква
ослонца
.
—
Али
,
кад
девојка
таког
племенитог
и
чистог
изгледа
,
као
ова
што
је
,
захтева
штогод
од
мене
,
зар
то
не
треба
да
испуним
,
смем
ли
допустити
себи
,
а
да
јој
не
учиним
по
жељи
?
Такве
се
мисли
ројише
у
глави
Беровој
.
Њена
искрена
молба
,
њена
слабост
према
ономе
човеку
,
њена
цела
бледа
,
јасна
и
усамљена
појава
дирали
су
срце
његово
;
то
га
је
јако
храбрило
.
Поред
тога
она
,
сирота
м
несрећна
женска
беше
сама
ту
на
лађи
са
два
човека
,
те
му
је
и
дужност
његовог
каваљерства
налагала
,
да
буде
на
њеној
страни
,
кад
јој
припрети
опасност
од
оног
једног
.
Тако
лупаше
главом
и
намераваше
Бер
,
и
најзад
се
реши
,
да
ни
по
коју
цену
недопусти
,
да
јој
од
капетана
фали
ни
једна
једина
длака
на
глави
,
па
нека
изађе
из
тога
,
шта
изађе
.
Он
беше
сигуран
,
да
сутрашњи
дан
на
овој
олупини
,
док
се
још
овако
држи
и
докле
се
не
растури
о
какву
стену
,
неће
бити
као
обични
.
—
Биће
свакако
добро
,
ако
још
сада
учиним
извесне
припреме
за
сваки
случај
,
помисли
он
у
себи
.
Овом
мишљу
диже
се
са
седишта
и
оде
у
своју
собу
,
да
на
случај
преке
потребе
приправи
какву
јачу
берикаду
на
улазу
.
По
том
спреми
за
себе
и
болесницу
што
је
могао
за
ручак
.
Капетан
се
налажаше
још
у
истоме
стању
,
као
и
јутрос
.
Млада
дама
пак
беше
приметно
ојачала
.
Кад
јој
Бер
донесе
млека
,
стиште
му
она
захвално
руку
,
нежним
слабим
притиском
и
даде
му
знак
,
очима
да
пази
на
оно
што
ће
рећи
.
-—
Донесите
ми
ону
плехану
кутију
!
шапуташе
она
показујући
ка
орманчету
.
Бер
јој
донесе
кутију
са
бродарском
књигом
.
—
Отворите
је
,
зачу
се
са
њених
усана
.
Бер
учини
то
,
што
је
она
тражила
.
—
Узмите
тај
пакет
,
што
је
испод
књиге
,
рече
она
.
Бер
га
узе
и
пружи
јој
га
.
—
Не
,
немојте
ми
га
давати
,
сакрите
га
и
чувајте
га
за
мене
!
продужи
она
.
Бер
се
устезаше
да
јој
вољу
испуни
.
—
То
је
моје
,
учините
као
што
вам
кажем
,
шапуташе
она
готово
заповедајући
,
а
сва
се
зарумени
од
узбуђења
.
Бер
је
послуша
,
али
замишљено
.
Однесите
сада
кутију
натраг
нареди
она
.
Бер
опет
намести
кутију
у
капетаново
орманче
.
Кад
се
од
тога
вратно
,
она
му
дохвати
руку
и
пољуби
је
.
То
га
јако
уплаши
.
Он
беше
збуњен
,
јер
му
све
то
изгледаше
нешто
тајанствено
.
Она
по
том
намести
прст
на
уста
па
шапућући
настави
:
—
Тамо
,
показујући
на
једна
мала
вратаоца
од
кајите
,
тамо
је
револвер
капетанов
и
кутија
са
патронима
.
Узмите
га
само
себи
преклињем
вас
именом
Божјим
—
то
је
врло
потребно
.
Ви
још
не
познајете
капетана
...
...
тиме
ћете
сачувати
свој
живот
!
викну
она
загушљивим
гласом
.
То
му
се
,
под
оваким
околностима
,
није
учинила
тако
рђава
обазривост
,
те
учини
све
,
како
му
она
беше
наредила
.
По
том
му
намигну
,
да
одмах
изађе
.
Бер
је
одмах
разумео
,
понесе
револвер
собом
и
однесе
га
у
своју
собу
...
тамо
беше
сигуран
.
Прођоше
три
дана
.
Олупина
се
креташе
под
жарким
небом
,
а
по
тихом
,
блиставом
мору
у
пријатном
ваздуху
,
дижући
се
и
спуштајући
за
таласима
.
Нигде
трага
од
земље
,
нигде
никакљог
бљеска
од
једрила
,
од
нечега
што
би
указивало
да
има
људи
или
бар
што
год
људскога
.
Свуда
вода
и
небо
,
увек
у
свако
доба
,
у
сваком
правцу
само
вода
и
небо
и
само
вода
и
небо
,
свуда
владаше
страховита
и
ужасна
пустош
,
она
се
смешкаше
са
свих
страна
.
—
Ми
смо
јамачно
далеко
залутали
од
макар
које
путање
,
које
год
било
правца
пловидбе
.
Компаса
нема
на
лађи
,
размишљаше
Бер
.
Без
сумње
су
га
однели
они
,
који
се
спасоше
бегством
са
„
Колумбије
“
,
јер
кутија
где
је
био
,
празна
је
,
а
ја
не
нађох
да
има
други
какав
у
капетановој
кајити
.
Већа
сјајност
звезда
,
загасито
плаветнило
неба
,
појављивање
ноћу
на
небу
звездане
фигуре
„
јужнога
крста
“
показују
јасно
да
се
крећемо
око
екватора
и
то
у
јужној
географској
ширини
.
—
Где
ли
се
ово
нихамо
,
куда
ми
пловимо
,
да
ли
унакрст
или
попреко
,
или
се
можда
окрећемо
у
кругу
,
докле
ће
нам
још
трајати
ова
пловидба
...
.
то
ће
сам
Бог
најбоље
знати
!
Капетану
је
некад
било
боље
,
узимао
је
млека
,
пио
је
вина
,
јео
јаку
чорбу
.
Па
ипак
је
по
више
часова
дневно
или
ноћу
лежао
ту
непомичан
,
онесвешћен
и
у
јакој
грозници
.
Бер
му
је
давао
велике
порције
хинина
.
Млада
девојка
она
опорављаше
се
нагло
,
постајаше
све
ведрија
и
поче
добијати
свежу
боју
лица
.
Свакако
јој
је
,
између
осталога
,
пријало
и
то
,
што
је
Бер
увек
остављао
отворене
прозоре
или
врата
,
те
је
могао
слободно
улазити
у
њену
собу
чист
и
свеж
морски
ваздух
.
Ништа
више
није
она
Беру
причала
осим
онога
мало
час
.
Он
је
мислио
,
да
то
она
не
чини
можда
из
бојазни
,
да
како
год
било
то
капетан
не
дозна
,
макар
да
је
он
био
у
таквом
стању
,
да
се
она
тога
није
имала
ни
у
колико
плашити
.
Кад
је
Бер
четвртога
дана
ушао
у
њену
кабину
,
на
своје
велико
изненађење
,
нађе
је
он
обучену
где
седи
на
постељи
,
учини
му
се
,
као
да
је
она
на
њега
нарочито
ишчекивала
,
јер
му
даде
знак
,
да
јој
приђе
ближе
.
—
Водите
ме
у
моју
кабину
,
рече
она
тешко
дишући
.
—
А
где
је
та
кабина
?
зачуђено
и
изненађено
упита
Бер
—
Лево
од
путничког
оделења
!
Ова
путничка
одељења
имала
су
исти
улазак
као
и
кабине
за
редовну
послугу
на
лађи
.
До
њих
су
водиле
исте
степенице
са
задњег
крова
лађе
.
Поједине
кајито
затварале
се
вратима
која
су
удешена
на
жљеб
доле
и
горе
,
те
су
тако
и
затворена
кад
се
врата
повуку
у
страну
.
Кроз
те
одаје
водио
је
један
заједнички
ходник
до
краја
,
где
су
друга
једна
врата
одвајала
и
затварала
одељења
за
матрозе
.
Кад
се
затворе
она
врата
на
ходнику
код
степеница
,
онда
нико
није
могао
ући
ни
у
одељења
путничка
ни
матроска
.
Таквом
заштитом
би
се
дакле
и
ова
млада
девојка
потпуно
ослободила
силе
капетанове
на
овој
лађи
.
—
Али
,
дали
јој
смем
ићи
на
руку
при
овоме
?
питаше
се
Бер
сам
у
себи
.
Само
кад
се
капетан
поврати
,
свакако
ћу
имати
прилике
да
одиграм
лепу
какву
игру
.
—
Ви
сте
хтели
?
упита
је
Бер
не
баш
тако
спреман
да
је
у
овоме
потпомогне
.
—
Хоћете
ли
допустити
,
да
ја
морам
сама
ићи
?
упита
га
она
.
—
Лађа
је
јако
искренута
и
ви
бисте
се
морали
оклизнути
у
воду
,
јер
сте
и
иначе
још
доста
ослабели
.
—
Онда
вас
молим
,
помозите
ми
.
Ја
сам
болесна
,
слаба
женска
,
коју
кињи
и
пресира
онај
нечовек
,
а
ви
сте
здрав
и
јак
човек
.
3ар
ми
онда
можете
одрећи
своју
помоћ
.
Бер
јој
ћутећки
пружи
руку
.
На
дну
самих
степеница
она
се
сроза
доле
.
Бер
беше
збуњен
;
није
знао
шта
да
ради
.
Он
беше
у
опасном
положају
.
Размисли
се
мало
,
па
је
најзад
,
онако
малаксалу
узе
у
наручја
и
изнесе
горе
уз
степенице
.
Кад
је
видео
,
да
она
поред
своје
слабости
на
овако
искренутој
лађи
не
може
ни
корака
кренути
,
он
узе
опет
у
наручја
ову
сироту
болесницу
,
која
беше
лака
као
перо
,
и
однесе
је
тако
на
задњи
кров
лађе
.
Истина
,
да
она
не
беше
тако
тешка
за
ношење
,
али
је
и
сам
Беров
ход
био
врло
не
сигуран
због
искривљеног
положаја
лађе
.
Требало
је
,
не
дај
Боже
,
да
се
он
само
мало
оклизне
и
обоје
би
тако
били
покривени
таласима
бурнога
океана
.
Најзад
,
после
великих
напора
и
извијања
поред
крова
он
је
донесе
до
отвора
на
крову
,
који
води
доле
у
кабине
и
ту
је
остави
да
се
мало
наслони
и
одмори
.
За
кратко
време
после
тога
,
она
се
опет
мало
оснажи
.
—
Ту
доле
...
спустите
ме
доле
,
изговори
она
брзим
,
али
слабим
гласом
.
Шта
је
Бер
могао
радити
?
!
Да
сама
она
сиђе
доле
,
није
ни
могло
бити
говора
.
Опет
је
ухвати
за
руку
и
прислонивши
је
уза
се
,
полагано
и
пажљиво
силазише
доле
низ
степенице
.
Доле
му
она
показа
једна
врата
од
кабинета
.
Бер
их
отвори
и
наслони
руку
на
једну
сасвим
нову
и
чисту
постељу
,
која
беше
у
тој
одаји
.
Ову
постељу
морао
је
пре
свега
Бер
да
подупре
дашчицама
,
те
да
је
тако
исправи
и
удеси
за
спавање
јер
се
и
она
беше
искривила
према
лађи
.
За
тим
прислони
врата
и
остави
своју
штићеницу
њеној
судбини
,
јер
ова
заштита
у
неколико
беше
и
изнуђена
.
Он
није
у
ствари
осећао
никакав
велики
терет
и
приморавање
да
ту
младу
девојку
прими
у
своје
закриље
.
На
против
,
он
је
осећао
дубоко
учешће
у
патњама
ове
лепе
појаве
,
срце
му
куцаше
радосније
при
помисли
на
то
,
да
је
она
сада
сва
стављена
у
његову
заштиту
.
Бунило
га
и
изненађивало
чудновато
стање
положаја
,
у
коме
