Ђул-Марикина
Прикажња
Приповетка
Написала
Јелена
Јов
.
Димитријевић
Прештампано
из
„
Нове
Искре
“
У
Београду
Штампано
у
Државној
Штампарији
Краљевине
Србије
Недеља
је
,
пост
,
говорило
се
о
посној
чорби
,
о
ћуфтетима
од
сецкана
празилука
,
о
црноме
луку
на
тепсичету
,
о
копривама
–
које
ваља
окусити
уз
сечка
у
луду
среду
–
о
»
љијену
«
бобу
,
што
се
,
кад
буде
готов
,
сече
на
хамајлије
и
меће
у
калајлије
,
итд
.
Часни
је
пост
,
јер
док
стигох
из
своје
Београд-махале
до
Ћир-Костине
улице
добро
осетих
топлоту
зрака
пролетњега
сунца
,
што
сијаше
као
око
Петрова
дана
;
а
плавооко
девојче
мојега
ручнога
девера
,
чијој
сам
се
кући
упутила
,
истрчавши
преда
ме
,
пружи
ми
киту
цвећа
,
весело
говорећи
:
-
Поле
’
,
стринке
!
Мачица
,
љубичица
!
...
Колико
се
обрадоваше
мени
,
%
ненадну
госту
!
Јетрвина
ми
мајка
повика
:
-
С’га
зборешемо
за
теб
’
,
жива
ми
Јола
!
И
ти
отутке
,
та
на
врата
!
Прошло
два
,
а
они
још
за
софром
,
тј
.
за
столом
!
Ђаконије
,
леблебије
,
а
поред
белога
вина
црвени
се
вино
»
испод
комину
«
.
Осим
мојега
девера
,
јетрве
и
њене
мајке
,
овде
су
још
и
оне
две
старе
Нишлике
:
аџи-Настасија
и
Ђул-Марика
.
Оне
ме
не
познадоше
;
виђале
су
ме
још
по
мојој
удаји
,
кад
сам
им
седела
у
комшилуку
;
али
кад
им
каза
моја
јетрва
која
сам
,
обрадоваше
се
,
нарочито
Ђул-Марика
,
и
рече
:
-
Туго
,
Бошке
Да
су
ти
ћерко
,
рекнули
да
заповедаш
сас
лимон
ели
каранфил
,
па
,
види
ми
се
,
не
би
дошла
у
овакав
саат
,
у
какав
,
еве
,
дојде
незвана
.
-
Ако
,
пријо
!
Баш
ме
мило
...
две
ми
очи
,
јако
ме
мило
што
дојде
,
и
то
јоште
такој
ананс’з
,
-
говори
домаћица
а
сви
се
устумарали
да
ми
што
боље
место
направе
.
Села
сам
,
према
Ђул-Марики
.
-
Па
добро
ни
си
дошла
!
–
узвикнуше
ми
две
старе
и
домаћица
.
-
Боље
вас
нашла
!
-
Па
ш
’
чиниш
?
Здраво
ли
си
?
-
Добро
,
фала
Богу
,
здрава
сам
.
-
Како
ти
је
другар
?
Здраво
ли
је
,
добро
ли
је
?
-
Добро
,
фала
Богу
!
-
Е
баш
си
згодила
у
добар
дан
да
дојдеш
...
Јутрос
сам
водила
јетрву
ти
,
лаусу
на
молитву
,
-
вели
Ђул-Марика
и
радосно
,
и
весело
.
-
Па
јоште
како
ни
си
?
-
Добро
,
фала
Богу
!
-
Па
јоште
како
ти
је
другар
?
Здраво
ли
је
?
-
Фала
Богу
,
здраво
је
.
-
Писује
ли
ти
сестра
?
Како
си
је
она
там
’
?
-
Пише
,
здрава
је
.
-
Е
,
фала
Богу
!
Салте
нака
је
здравје
,
па
за
друго
је
колај
.
Али
колико
се
Ђул-Марика
обрадовала
мени
,
толико
и
ја
њој
,
и
још
више
,
много
више
,
јер
није
ми
једанпут
јетрвина
мајка
рекла
:
-
»
Салте
да
чујеш
баба-Марију
...
Ђул-Марику
једанпут
да
чујеш
,
Ђул-Марикину
прикажњу
једанпут
да
слушаш
,
па
виће
...
«
И
ту
би
одмахнула
и
главом
и
руком
,
што
значи
:
мани
се
!
Па
та
Ђул-Марика
и
није
баш
толико
стара
,
једва
ако
је
прешла
шездесету
.
Раста
је
осредња
.
Црномањаста
је
,
само
с
гдекојом
седом
власи
.
Чела
је
прилично
уска
,
испупчена
;
очију
црних
,
живих
,
веселих
;
зуба
здравих
а
лице
јој
је
мало
смежурано
,
јер
се
,
ваљда
,
није
белила
турским
белилом
;
%
сухоњава
је
;
говора
је
брза
,
с
кратким
нагласком
,
онако
по
нишки
.
Очешљана
је
како
су
се
у
опште
чешљале
Нишлике
за
време
турско
:
с
коцаком
,
накриво
толико
,
да
јој
се
дотакао
чак
уха
,
с
пусћулом
по
целом
фесу
,
маленом
,
наврх
главе
,
с
колбашем
црним
,
танким
а
широким
,
што
јој
крије
углађену
косу
готово
до
чела
.
За
ухом
јој
гранчица
босиљка
,
закитила
се
пред
полазак
у
цркву
.
Обучена
је
у
»
морав
фустан
«
с
покраћим
струком
,
што
је
озго
до
насред
груди
раскопчан
,
те
јој
се
види
од
српског
платна
,
проткавана
жутом
свилом
,
кошуља
,
коју
је
,
како
ми
каза
,
сама
откала
,
сашила
и
онако
лепо
опточила
ситним
%
мемицама
уз
»
пазуке
«
,
око
огрлице
и
око
рукава
.
Преко
груди
нема
кафтана
,
скинула
га
зар
од
врућине
као
и
ћурче
.
И
кушак
јој
није
око
паса
,
виси
крај
ње
на
миндерлуку
...
Ђул-Марика
!
Седи
с
једном
ногом
под
собом
а
другу
је
испружила
,
те
јој
се
види
цела
чарапа
,
бела
,
вунена
,
шарена
на
прстима
и
пети
,
а
горњиште
јој
није
дуже
од
шаке
.
Нога
испружена
,
чарапа
кратка
,
а
засукала
се
,
случајно
,
ногавица
%
гизија
шалвара
...
И
Ђул-Марика
,
као
све
старе
Нишлике
,
не
може
без
шалвара
испод
фистана
.
Пре
их
носила
што
је
био
адет
,
а
сад
из
навике
.
А
,
јест
,
још
и
то
.
Опазила
сам
јој
испод
кошуље
на
грудима
црно
бућме
;
а
да
ли
је
на
бућмету
кеса
или
хамајлија
нисам
питала
.
Испрва
се
,
уз
вино
»
испод
комину
«
и
леблебије
,
говорило
о
јелима
,
нишким
,
како
се
које
готови
,
шта
спремају
,
или
,
управо
,
шта
су
спремали
о
слави
,
свадби
;
којим
се
редом
приносило
;
шта
се
износило
пред
званице
за
ручак
,
шта
за
вечеру
или
пред
зору
на
славу
,
патарицу
,
рукавицу
.
Па
говорило
се
и
о
»
женском
ручном
раду
«
,
садањем
у
Нишу
,
и
негдашњем
,
кад
Ниш
бејаше
под
Турцима
.
Све
говоре
,
али
Ђул-Марика
највише
.
И
прича
ово
,
оно
из
доба
своје
младости
,
из
дана
старога
Ниша
.
Весела
,
разговорна
,
разговорнија
,
чини
ми
се
,
и
од
покојне
Кате
Кафтануше
.
Па
и
ова
хоће
,
као
и
пок
.
Кафтануша
,
као
и
друге
старе
Нишлике
,
мало
,
мало
,
па
тек
по
коју
шалу
,
или
»
прикажњицу
«
која
је
,
Бога
ми
,
мало
...
-
Е
,
Ђул-Марике
,
несмо
саме
!
-
опомене
је
домаћица
.
А
она
рекне
:
-
»
Нећу
,
Севетке
,
више
,
«
и
мало
,
па
заборави
...
-
Прикажи
ни
онуј
твоју
прикажњу
,
две
ти
очи
!
-
рекоше
укућанке
;
а
она
:
-
Какву
па
моју
прикажњу
?
-
%
Ђојем
се
не
сећа
!
-
Заш
’
се
будиш
?
-
Заш
’
кршиш
ђердан
?
-
Прикажи
ни
гу
,
жив
ти
Бог
!
Све
је
окупише
.
Молбе
,
заклињања
,
преклињање
,
умиљавање
.
И
шта
ће
,
куд
ће
?
Пристаде
.
Мени
ће
причати
,
тако
рече
.
И
замоли
те
изиђе
из
собе
домаћин
:
нема
,
вели
,
воље
да
прича
»
при
мужи
«
.
Још
више
се
завали
на
јастук
,
наслони
главу
на
руку
и
загледа
се
према
себи
у
зид
,
у
једну
тачку
само
,
где
,
без
сумње
,
виде
читав
големи
свет
свој
,
далеку
прошлост
своју
,
младост
,
радост
...
И
Татка
ми
беше
име
аџи-Костадин
,
мајку
пак
аџика
Костадинка
.
Сас
овој
искам
да
почнем
,
јербо
тој
ми
је
шан
:
по
татка
ми
и
мајку
ћеш
да
знајеш
каква
сам
си
била
.
Кућа
ни
беше
у
овуј
малу
.
И
она
је
била
како
и
друге
чорбаџиске
куће
по
Ниш
што
бе’у
:
собе
,
собе
,
а
напред
гу
голема
ћошка
.
Таван
гу
истина
нисак
,
ама
пенџери
млого
,
врата
шарена
,
и
на
долапи
врата
шарена
и
дајма
све
бело
,
опрано
,
е
,
Боже
!
У
голему
собу
миндерлаци
од
орозан
и
тугле
,
у
друге
од
даске
,
напрајени
кад
и
кућа
;
и
по
друге
собе
такој
;
по
њи
’
душеме
и
ал-чова
дори
гори
,
и
јестаци
таки
,
а
шија
ги
је
како
и
душеме
уста-Миле
,
јорганџија
.
Па
килими
,
у
голему
пиротски
,
у
друге
кипровачки
.
На
пенџери
пердета
шарена
,
од
селемију
па
сас
пушке
наокол
.
На
рафови
зарфови
и
филџани
,
а
кај
њи
’
стоју
дуње
дори
до
Велиг-дан
!
...
Јоргани
ни
све
џанфеслије
,
на
турли-турли
,
жути
,
зелени
,
модри
,
црвени
,
па
на
грањке
,
та
кад
ни
дојду
гости
,
девојчики
,
жене
,
па
наместимо
легала
,
ако
је
зима
у
голему
собу
,
лете
на
ћошку
,
а
оно
се
видеше
како
леје
једна
салте
чубар
,
друга
цвеће
смиљово
,
трећа
зумбул
,
четврта
иста
како
сас
божур
.
У
кућу
тепсије
,
калајлије
,
санови
,
големи
мангали
,
бак’р
,
бак’р
,
па
дајма
све
чисто
,
мани
се
!
По
собе
шавдани
убави
,
шарени
па
големи
како
мене
к’д
бе
од
седом-осам
године
.
У
голему
собу
на
један
дувар
пак
висеше
ми
татко
:
на
груди
му
срмалија
џемедан
,
озгорке
од
чову
фермене
;
око
шију
белеје
му
се
кошуља
;
на
главу
му
фес
;
једна
рука
стоји
му
на
траболоз
,
у
другу
држи
од
цара
ферман
,
да
се
знаје
што
је
бератлија
.
Мустаћи
му
црни
,
големи
;
веђе
црне
,
густе
и
широке
,
две
ми
очи
,
како
прс
’
,
а
влакна
гим
дугачка
,
па
се
наднела
над
очи
како
жалне
врбе
над
кладенци
;
око
пак
-
огањ
!
...
З’л
беше
јако
,
та
си
имаше
од
њег
’
стра
’
нана
ми
(
мајку
не
викашем
како
што
ни
беше
адет
,
дада
,
но
нана
)
.
Завалија
нана
бојеше
се
од
њега
,
мани
се
!
...
И
нана
ми
беше
јако
убава
,
ама
она
не
висеше
на
дувар
.
На
онуј
пак
страну
-
ту
показа
према
истоку
-
стојеше
у
иконостас
Св
.
Богородица
и
Св
.
Никола
,
јербо
ми
татко
Светога
Николу
служеше
,
па
Јерусалим
,
а
пред
овеје
иконе
,
ете
,
зар
што
ми
татко
беше
аџија
,
гореше
кандило
дајма
.
Долапи
пак
што
су
,
мани
се
,
не
ли
ти
реко
:
дајма
опрани
,
бели
,
бели
...
У
њи
си
стојеше
легало
.
Лети
и
у
пролет
из
башчу
не
искачешем
.
У
башчу
су
:
бре
осмалаци
,
бре
ошав
,
бре
шимшири
големи
како
сливке
,
бре
каква
ти
цвећка
неје
.
У
пролет
:
зумбул
,
лале
дори
сјају
.
Лете
:
шебој
,
каранфил
,
ружице
,
ј’лд
’
з
,
лангир
дори
гору
.
По
обор
се
прострела
троскот
трава
како
зелена
чова
.
А
под
чандије
сепечики
,
и
у
њија
гугутке
,
па
кад
стану
да
поју
у
пролет
у
самнување
,
оно
мани
се
!
дојде
ти
и
мило
и
жално
дори
да
се
заплачеш
!
...
...
а
,
моје
му
татку
кућа
!
...
а
,
Ниш
!
срма
ђумиш
!
Убав
ли
у
моје
младо
време
беше
!
...
У
делници
сам
,
у
башчу
,
работим
:
плетешем
,
шијешем
,
ама
понајвише
сам
била
при
гергеф
.
Па
што
појешем
!
...
Татко
не
ме
је
караја
за
појање
никад
,
освем
ако
беше
у
комшилак
болево
(
болесник
)
,
ели
ти
,
чуваја
Бог
,
ники
жал
.
Ама
заш
’
?
Несам
била
серсем
нити
толико
шашава
та
да
појем
к’да
си
ништо
неје
за
појање
.
А
к’да
бидне
празник
онакој
,
ели
ти
недељски
дан
,
татко
си
је
сас
брата
ми
,
ете
аџи-Сотира
,
дом
’
,
јербо
т’га
бројешеју
паре
што
су
преко
недељу
препазарили
.
Татко
броји
а
брат
писује
;
ја
си
пак
појдем
на
сокакња
врата
да
видим
-
бећари
.
Таман
,
јадна
,
појдем
а
татко
ми
чукне
у
џам
та
ме
врне
.
Мени
ми
мука
,
мука
-
ш’ћу
?
!
Ш’ћу
,
лелке
,
ете
:
мило
ме
да
си
берем
глеткам
бећари
,
к’да
не
смем
сас
њи
да
зборим
.
Мислим
се
врћејећи
се
:
»
ш’ћу
?
«
па
си
тике
та
поза
кућу
-
ајт
’
.
%
Проваљим
тамо
дувар
,
па
наместим
око
та
гледам
на
сокак
:
тражим
да
видим
бећари
Нишлије
,
ђокси
ђумишлије
...
О
туго
!
...
А
к’да
ги
видим
,
Бошке
,
а
оно
ми
добро
!
добро
!
добро
!
Такој
,
такој
,
па
улего
у
седамнаесту
годину
,
и
татко
ме
т’га
даде
за
Димитрија
Ђошинога
,
ћурчију
.
Ич
ме
и
не
пита
,
а
даде
ме
.
Такав
ни
адет
онаг
беше
.
Даде
ме
за
Димитрија
...
Туго
!
Што
си
па
беше
тај
Димитрије
!
Висок
како
топола
,
убав
како
цвећка
,
па
здрав
;
лице
му
бело
а
коса
,
веђе
и
трепке
-
црн
ибришим
!
Пусте
онеј
трепке
!
Дугачке
,
густе
,
та
си
му
испод
очи
правешеју
ладовинку
дајма
.
К’да
би
пак
погледаја
у
човека
,
из
очи
му
тамнина
идеше
.
А
онија
пусти
мустачики
салте
га
бе’у
ж’гнули
;
усничке
му
се
црвенеју
како
лис
’
од
каукђул
ружицу
,
а
зуби
белеју
како
јагањчики
у
торљак
!
Убав
беше
,
па
се
убаво
и
носеше
.
Дајма
си
је
на
човали-чешире
,
узацке
,
ишаране
сас
гајтани
низ
бутине
,
око
%
ѕепови
и
око
ногавице
,
а
шарен
,
свилен
траболоз
зафатија
га
од
џепови
дори
до
под
пазуке
.
Подколенке
му
свилене
,
шарене
,
па
сас
пусћулчики
.
На
груди
му
џемедан
салте
срма
.
Преко
џемедан
златан
синџир
од
сат
,
дебел
како
малић
.
Озгорке
је
у
доламу
како
Грк
;
на
главу
му
фес
исти
како
у
Турци
што
је
,
а
на
ноге
,
и
зими
и
лете
,
беле
чарапе
и
роганлије
јаре-путине
...
Убав
беше
јако
!
...
Татко
ме
даде
за
њег
’
у
меснице
у
редовату
недељу
,
а
била
сам
под
нишан
чак
до
Митров
дан
.
Виђувала
сам
се
сас
Димитрија
сваки
ч’с
,
у
сви
добри
и
недељски
дни
,
јербо
ни
доодеше
сас
кумашини
и
комшије
,
ете
сас
Дору
Митичинога
,
Шишка-Косту
и
Ђорђа
Ћурчију
...
Доодеше
.
По
ники
пут
фаћаше
си
момчадија
оро
...
Играшемо
,
ја
и
он
,
ама
не
један
крај
другога
.
Ја
си
играм
,
дори
леткам
,
ништо
ме
издиза
на
горе
,
а
и
сама
не
знам
што
је
,
н
’
умем
да
кажем
,
мило
ме
...
Дојду
си
по
ручак
једнаг
,
а
не
видим
к’да
се
ст’мни
.
А
к’да
ће
си
виће
појду
,
а
мене
ме
жааал
!
...
смучни
ми
се
,
ст’мни
ми
се
,
ама
не
ми
се
ст’мни
од
тамнину
,
но
што
ће
си
иду
...
К’да
отиду
,
ја
си
се
у
мисал
сас
њега
мајем
.
Кол’ко
се
ники
пут
замајем
,
не
си
чујем
нанино
зборење
.
Чујем
,
ама
не
знам
што
ми
збори
.
К’да
ме
по
ники
пут
викне
јако
:
»
Еј
,
мори
Маријо
!
Што
ти
је
?
«
Ја
дори
како
да
се
разбудим
,
и
скоро
се
словеднем
та
си
ништо
ђојем
докачим
,
а
у
лице
сам
,
познавам
,
станула
како
панџар
,
јербо
срам
имашем
од
нану
ми
.
Мислим
...
Море
што
ти
не
сам
мислела
!
Ч’с
по
ч’с
,
па
како
казујем
на
Димитрија
кол’ко
ме
мило
за
њега
;
после
па
он
мене
овој
збори
.
Од
тај
мисал
и
мајање
,
ники
дан
на
нану
зар
се
видешем
како
шашава
,
та
си
чу
што
једно
јутро
...
Одоклен
чу
,
ћерко
,
да
се
чудиш
.
Јоште
к’д
бе
’
чучка
(
мала
)
имала
сам
адет
да
си
се
бутнем
у
долап
,
ели
ти
да
турим
уво
при
врата
,
та
да
чујем
оној
што
ми
се
видеше
куде
кутају
од
мене
.
И
ћутек
сам
си
ручала
за
тај
поган
ми
адет
,
па
фајда
ич
.
И
од
татка
сам
га
изручала
берем
најмало
,
најмало
седом-осам
пут
;
а
татко
неје
тепаја
често
,
ама
кад
фати
да
тепа
,
мани
се
!
Улегне
у
башчу
,
осече
фидан
од
дут
,
ели
нику
сливу
,
па
ме
не
тејаше
по
фустан
,
но
...
Бешем
у
долап
,
а
нана
на
Таску
Манину
,
пријетељицу
си
,
комшику
...
А
што
ми
је
нана
сас
комшилак
живувала
,
не
знаш
.
К’д
има
нико
гајле
,
она
га
,
две
ми
очи
,
не
каже
на
родови
,
но
на
овуј
Таску
Манину
.
Ете
и
тај
дан
нана
ми
та
на
туј
Таску
:
-
Мори
,
Таске
,
мори
!
Не
знам
што
ми
је
на
девојче
;
ништо
неје
баш
...
Ја
зборим
,
питујем
гу
ништо
,
а
она
ме
салте
гледааа
,
како
,
чувај
Бог
,
да
си
је
...
Да
ли
,
мори
,
да
гу
просипе
боба-Мада
од
мађије
,
ели
да
гу
водим
у
ники
маностир
та
да
гу
чатију
од
намер
?
...
Да
ли
да
викам
Захараћа
екимина
?
А
?
Што
ми
викаш
да
прајим
,
Таске
,
мори
?
Таска
узе
та
се
насмеја
колико
може
,
а
ништо
не
одговори
.
-
Што
се
смејеш
,
две
ти
очи
?
...
Образи
гу
бе’у
како
ружице
,
а
с’га
...
Оваја
се
па
насмеја
,
па
вика
:
-
Еј
,
мори
аџике
!
Одртела
си
,
ете
,
а
за
по
нику
работу
јоште
си
аџамија
.
Што
ти
је
на
девојче
?
Ништа
.
Маје
се
у
мисал
сас
Димитрија
,
за
тој
те
не
чује
;
копнеје
за
њег
’
,
за
тој
неје
црвена
...
Заш
’
не
прајите
свадбу
?
Што
је
на
аџију
?
Ђојем
има
млого
девојчики
,
па
му
оваја
неје
имала
сас
што
да
напраји
чеиз
и
да
сташе
.
А
један
дан
,
пак
,
седејећи
у
башчу
при
гергеф
,
мислешем
:
како
ете
ти
га
Димитрије
та
ашићаре
на
сокакња
врата
,
па
т’г
у
обор
-
тражи
татка
ми
;
па
како
улезе
у
башчу
при
мене
,
а
мене
ми
приигра
у
срце
баш
под
ложичку
,
та
не
мога
да
му
се
дигнем
;
а
он
,
ете
,
како
словедну
се
-
да
ме
пољуби
,
а
мене
ме
пишин
стра
,
а
после
помисле
:
»
нак
ме
пољуби
.
«
Он
па
иска
,
мене
ми
мерак
ама
кршим
ђердан
.
Такој
,
такој
,
па
како
превара
ме
пољуби
ме
,
а
ја
рипну
...
Истина
сам
рипнула
и
дигла
руку
да
си
обришем
оно
место
куде
ме
пољубија
,
па
тике
спушти
си
гу
:
жал
ми
дојде
да
се
бришем
,
жал
,
жал
,
како
да
је
истина
...
Ако
се
убаво
обучем
:
»
заш
’
га
нема
,
да
ме
види
!
«
Ако
нана
ми
напраји
нику
убаву
манџу
ја
питу
:
»
заш
’
га
нема
,
да
ручка
!
«
Он
да
руча
,
а
ја
ич
:
сита
ћу
сам
к’да
си
глеткам
њега
...
«
Ја
њега
гледашем
,
а
он
мене
...
Срамежљив
беше
,
е
Боже
!
Срамежљив
.
Доодеше
,
доодеше
а
ич
ме
не
ктеја
погледа
.
Гледа
у
мужи
,
у
нану
ми
,
овам
’
,
онам
’
,
-
а
у
мене
ич
.
К’д
у
један
празник
,
баш
беше
Велиг-дан
...
Неје
...
Јес
’
,
такој
,
Велиг-дан
,
он
дошеја
сас
онија
тројицу
,
друсто
му
,
а
ја
,
како
сваки
пут
,
принесо
да
му
предадем
шикерлеме
и
воду
.
Он
узе
а
неме
погледа
.
Предадо
му
и
кафу
.
Не
!
Мука
ми
,
мука
!
Ш’ћу
?
А
бешем
си
,
пантим
како
да
је
било
јучерке
,
у
шалваре
и
фустан
што
ми
он
напраји
,
за
Цветнице
,
к’да
идо
на
Панталеј
да
се
причестим
.
(
Онаг
ми
је
теј
аљине
прајија
,
а
к’да
се
врну
из
цркву
најдо
дом
’
пуну
тепсију
вруће
мекике
:
пратија
да
ги
изручам
сас
жене
и
девојчики
,
за
тој
што
сам
се
причестила
)
.
Ете
у
теј
њигове
аљине
била
сам
,
па
ми
дојде
мило
да
ме
погледа
и
да
види
колико
сам
убава
,
а
он
...
Сети
се
ништо
.
Ћу
да
напрајим
да
ме
погледа
,
нема
чаре
...
Улазејећи
у
собу
и
собувајући
папучке
при
врата
на
орозан
,
узе
та
се
ђојем
соплето
.
Јооок
!
Не
ме
погледа
!
После
одејећи
по
кућу
,
сети
се
што
Дора
Митичин
правеше
цигару
,
та
скоро
појдо
у
собу
сас
ћибрит
.
К’д
дојдо
при
њи
,
испушти
максуз
кутију
,
словеднејећи
се
да
гу
докачим
фрљи
очи
у
Димитрија
.
Не
ме
погледа
!
Па
излего
,
мислејећи
се
:
»
Ш’ћу
?
...
Ћу
га
нагазим
.
Ама
како
?
К’да
?
...
«
Туј
се
сети
што
несам
збрала
филџани
.
»
А
!
С’га
ћу
...
Не
!
...
Мош
’
си
помисли
да
сам
бесрамна
,
и
кој
знаје
заш
’
му
ступам
на
ногу
...
Ћу
га
%
назгазим
...
Оћу
.
Туго
,
ако
запази
ники
!
Ако
види
друсто
му
...
Дора
Митичин
баш
је
при
њега
...
-
Маријо
!
-
викну
ме
нана
.
Улего
једнаг
у
собу
.
-
Филџани
!
-
па
погледа
баш
у
Димитријев
филџан
,
мрдну
сас
главу
мрвка
на
горе
и
подиже
леву
веђу
.
Пишин
узе
филџан
од
Дору
Митичинога
и
онија
други
,
па
појдо
куде
Димитрија
...
У
срце
ми
тике
ништо
притупка
,
уз
образи
ми
се
укачи
огањ
:
не
знам
к’да
му
дојдо
-
покрише
му
се
ноге
сас
мој
фустан
...
нагази
га
!
...
А
он
?
Не
ме
погледа
,
но
спушти
очи
та
у
зем
’
!
К’д
опази
овој
,
две
ми
очи
,
ћа
да
паднем
.
Обрну
ми
се
и
соба
,
и
Димитријево
друсто
,
и
Димитрије
-
тешем
да
испуштим
филџани
.
Излего
из
собу
спотурајући
се
како
пијана
.
Стра
’
имашем
од
друсто
му
,
од
нану
ми
...
Срам
ми
дојде
...
Никако
ми
се
учини
,
две
ми
очи
,
како
да
сам
Ниш
поарала
,
како
да
сам
никога
утепала
.
Сама
си
се
на
себе
учини
како
ајдук
,
исто
како
катил
...
Туго
,
мајке
,
што
напраји
!
...
Пишин
ми
беше
мука
,
а
после
ми
дојде
криво
,
расрди
се
и
узе
да
зборим
сама
по
кућу
:
»
Божном
мушко
,
а
срамује
се
.
Срамује
се
у
таткову
ми
кућу
,
пред
нану
,
а
ништо
да
излегне
нана
,
ели
к’д
би
ме
ништо
среја
у
маалу
,
он
би
ме
:
ем
гледаја
,
ем
би
се
око
мене
задеваја
,
како
и
други
бећари
сас
девојчики
што
работију
.
«
Пусти
аџамилак
!
К’да
је
отишеја
дом
’
,
зар
се
замислеја
што
сам
га
нагазила
та
је
једнаг
пратија
чирака
и
дете
,
брата
му
најмлађега
,
та
да
ме
на
сокакња
врата
извикају
...
Извикаше
ме
,
и
дете
рече
:
-
Ете
,
питује
бата
тражиш
ли
ништо
од
њег
’
?
-
Кажи
на
бату
што
несам
ништа
тражила
,
-
рекну
,
па
узе
та
обрну
главу
:
чак
ми
срам
дојде
од
дете
и
од
чираче
,
како
да
и
они
знају
што
сам
уработила
.
А
затварајећи
сокакња
врата
,
мислела
сам
:
»
а
,
кучка
!
да
би
кучка
!
-
заш
’
да
га
нагазим
?
...
Ако
ми
ништо
рекне
,
ја
ћу
па
да
л’жем
...
морам
да
л’жем
.
Ете
оћу
си
га
сл’жем
ђојем
чудејећи
се
:
-
»
Кој
?
Ја
сам
те
тебе
нагазила
?
!
Неје
,
мој
Димитраћ
;
јоок
!
Како
па
да
те
нагазим
?
«
Рекне
ли
ми
мене
па
:
-
»
Јеси
,
нагазила
си
ме
.
«
Ја
ћу
њему
:
-
»
Не
знам
.
Максуз
знам
што
несам
тој
напрајила
,
а
онакој
,
кој
знаје
,
белки
...
«
Такој
.
Ми
напред
имашемо
срам
,
а
с’г
.
Дор
је
девојка
под
нишан
не
се
кута
но
се
води
сас
младожењу
,
иду
од
малу
до
малу
,
од
сокак
до
сокак
,
како
божјаци
.
Идејећи
такој
самач’чки
,
гледајећи
се
,
зборејећи
све
што
искају
-
изгостирају
се
;
а
кад
се
венчају
несу
тазе
но
бајат
:
виду
се
један
другому
како
ћуфлија
сирење
.
Довде
,
слушајући
Ђул-Марикину
прикажњу
,
само
се
по
каткад
осмехнусмо
,
а
овде
се
гласно
насмејасмо
.
А
Ђул-Марика
:
-
Заш
’
се
смејете
?
Не
ли
је
такој
?
Пишин
имашемо
срам
,
а
с’г
...
Чуваја
Бог
!
...
У
пролет
Ђоша
,
свекар
ми
идеше
у
лојзе
сваки
ч’с
,
па
пролазејећи
кроз
поље
набере
јагличје
,
кукурек
,
мачицу
,
љубичицу
,
напраји
си
киту
па
си
гу
мен
’
донесе
.
Тргне
ме
уз
себе
на
миндерлук
,
и
збори
:
-
Ела
,
моја
снајо
,
да
те
закитим
!
Он
узне
та
ме
кити
,
а
мене
ме
мило
,
е
Бошке
!
Мислела
сам
:
»
к’да
ћу
сам
ти
у
кућу
?
К’да
?
...
«
У
јутру
се
рано
дигнем
та
пометем
и
судови
измијем
,
па
сам
весела
како
пиленце
на
грањку
.
Мијем
судови
и
појем
,
метем
кућу
и
појем
,
посипујем
цвеће
и
појем
:
мило
ме
што
ми
свекар
доодија
и
китија
,
па
за
то
ме
обрнуло
на
појање
.
Ако
пак
,
блага
ћерко
,
чедо
,
питујеш
што
сам
појала
,
не
знам
...
што
несам
...
свашто
.
Ама
немој
да
рекнеш
да
теј
песме
имаше
нигде
,
у
Ниш
ели
у
Лесковац
...
Појешем
си
ја
сама
онакој
,
Димитрију
појешем
.
Појем
убаво
,
кротко
,
стра’сам
имала
од
татка
,
срам
од
нану
...
Туго
!
Појем
на
Димитрија
.
Ако
му
песма
нема
,
ја
си
му
гу
вадим
од
себе
.
Појала
сам
му
млого
,
млого
,
а
у
памет
ми
стоју
салте
још
николико
...
Како
онај
једна
беше
:
»
А
,
бре
,
Мито
...
«
Неје
тако
.
»
Заш
’
си
,
Мито
,
такој
...
«
Јок
,
не
могу
,
овуј
сам
забрајила
.
Овуј
не
знам
.
Чекај
другу
ако
могу
...
Чекај
...
»
Зборила
си
датка
с
Миту
,
Датка
Миту
питувала
:
Заш
’
си
,
синко
,
пожутеја
?
Заш
’
ти
,
дадип
,
веђе
...
Зашто
су
ти
веђе
...
«
Такој
никако
беше
,
ништо
за
веђе
,
ама
...
У
,
чедо
,
што
су
му
биле
веђе
!
Како
пијавке
...
Све
сам
теј
забрајила
.
Могу
,
ама
не
целу
...
А
!
Чекај
овуја
,
њума
ћу
да
знајем
баш
од
крај
до
крај
.
»
А
,
туго
!
леле
!
мој
Димитраћи
!
Јако
ме
мило
,
ете
,
за
тебе
!
...
Лети
ми
,
моје
славеј-пиленце
,
Скоро
прелети
тија
сокаци
,
Та
си
ми
надни
татку
у
башчу
,
Та
си
ми
стани
на
ђул
црвени
:
Пој
на
девојку
,
на
Ђул-Марику
,
Дор
ми
те
,
пиле
,
она
но
фати
И
у
пазуке
своје
не
тури
,
Да
те
сакута
,
пиле
,
од
росу
-
Рат
ћеш
си
снијеш
дори
до
зору
...
«
Нема
виће
.
-
Машала
,
Ђул-Марике
!
-
Ашкосум
,
Ђул-Марике
!
-
Бре
!
Бре
!
Бре
!
-
што
ти
је
убава
!
И
још
једну
знајем
,
баш
од
крај
до
крај
.
»
Нишан
даде
Димитраћи
!
На
аџиску
Ђул-Марику
.
Друсто
си
је
питувало
,
Питувало
Димитраћа
,
Питаја
га
Шишко
Коста
,
Митичин
га
Дора
пита
:
А
бре
,
Мито
,
две
ти
очи
,
Милујеш
ли
Ђул-Марику
?
Одговори
Димитраћи
:
Заш
’
питате
,
две
ви
очи
?
Не
л
’
видите
што
копнејем
,
Кај
у
пролет
снег
што
копни
?
Друшке
су
си
питувале
,
Питувало
Ђул-Марику
,
Питала
гу
Чучка
Сика
,
Зојкина
гу
Краса
пита
:
А
,
Марике
,
две
ти
очи
,
Милујеш
ли
Димитраћа
?
Одговори
Ђул-Марика
:
Заш
’
питате
,
две
ви
очи
?
Не
л
’
видите
што
чезнујем
,
Како
дуња
преко
зиму
?
«
Овај
си
је
толико
...
-
Машала
,
Ђул-Марике
!
Опет
машала
!
-
Ашкосум
,
Ђул-Марике
!
Сто
пута
ашкосум
!
-
Бре
!
Бре
!
Бре
!
-
с’га
ти
је
још
по
убава
!
-
Салте
јоште
једну
...
Кратачку
...
»
Лали
ми
,
лали
,
мој
Димитраћи
:
Ја
ћу
да
појем
,
ти
да
ми
спијеш
На
меки
јестак
-
белу
ми
руку
Од
по
вечеру
дори
до
зору
...
Зачу
се
пљесак
дланова
како
у
какву
веселу
харемлуку
,
кад
се
раздрагају
буле
песмом
којој
је
припев
:
Оф
!
опет
оф
!
...
А
домаћица
се
подиже
и
вели
:
-
Фала
ти
,
стринке
!
...
Ајде
с’г
мало
винце
,
јербо
ти
се
гуша
осушила
;
и
нака
ни
донесе
Васка
по
кафче
.
-
И
тебе
ти
фала
,
Севетке
!
С’га
сам
и
за
вино
и
па
за
кафу
.
ИИ
Ђул-Марика
овлажи
грло
комињаком
,
па
узе
сркати
каву
,
коју
нам
предаде
»
ашчика
«
Васка
.
Кад
попи
каву
,
поче
,
и
то
мени
говори
,
пријатно
,
тихо
,
као
да
крије
од
осталих
.
-
Јес
’
па
,
чедо
.
Како
ти
исприча
’
такој
си
било
:
ама
онаг
се
је
знало
и
за
гре
’
-
и
па
за
срам
;
а
с’г
?
...
Напред
к’д
идешемо
у
цркву
,
идешемо
за
тој
да
си
помолимо
Бога
и
Богородицу
и
Божји
ангели
.
К’да
ћемо
у
цркву
,
а
идешемо
често
,
старке
пак
сваки
празник
и
недељски
дан
,
пишин
ћемо
на
амам
;
а
спрема
тај
дан
,
к’да
ћемо
у
цркву
,
спрајимо
што
ни
треба
за
јутре
дан
:
уготовимо
ништо
(
ако
је
зима
завијемо
сарму
од
купус
ели
напунимо
туршију
поприку
)
,
спрајимо
ручак
.
Која
се
пак
чешљаше
кротко
,
она
си
завије
колбаш
и
коцак
јоште
у
вечер
,
па
добро
врже
главу
;
а
јутре
нигде
слунце
,
на
њума
си
је
чиста
кошуља
,
аљине
,
уз
образ
босиљак
;
и
наште
срце
,
па
ајт
’
та
сас
комшике
у
цркву
.
У
цркву
се
крстимо
,
старке
прајију
метаније
,
љубимо
иконе
,
молимо
си
Бога
како
приличе
к’да
си
је
човек
у
Божји
крам
.
Онаг
си
примимо
нафору
,
наручамо
гу
,
и
па
понесемо
на
никога
дом
’
;
а
пушти
ли
се
виће
црква
,
т’га
си
заредиме
по
пријетељице
,
по
родови
;
там
’
си
не
чека
кафа
,
па
и
ракија
.
Одотле
ајт
’
та
дом
’
на
ручак
.
Такој
си
напред
беше
.
-
Јес
’
па
,
-
вели
аџи-Настасија
,
ћутљива
и
озбиљна
старица
,
много
старија
од
Ђул-Марике
,
-
ете
,
напред
све
такој
беше
,
ама
ја
виће
не
зборим
.
Пишин
зборешем
,
а
младиња
ме
фаћа
на
присме
’
?
-
Присме
’
!
И
њим
’
ће
ги
се
присмељају
њини
млађеји
,
а
и
ми
ги
се
,
ете
присмељамо
,
јербо
отидни
с’га
у
цркву
па
салте
сејири
:
што
смо
крисјани
,
жива
ми
чеда
,
не
се
познава
!
-
»
Жу
,
жу
!
Бре
овој
!
Бре
оној
!
Бре
прајила
сам
аљину
!
бре
у
кога
си
купила
шашир
;
бре
искарала
(
истерала
)
сам
слушкињу
;
бре
кој
те
пере
;
бре
прајила
сам
слатко
;
бре
варила
сам
црвени
френци
;
бре
...
«
Да
прошћаваш
јоште
дрењке
!
...
Отидни
у
цркву
онакој
,
она
си
је
празна
.
На
Цветнице
ели
ники
други
такав
празник
-
пунач’чка
,
и
тој
најповише
жене
!
Зашто
?
Што
су
у
нове
аљине
и
шашири
,
ели
либадики
,
за
тој
.
А
ники
девојчики
што
су
бесрамни
,
мани
се
!
Е
га
би
виделе
к’да
уоду
у
цркву
официри
,
обрну
на
куде
врата
лица
а
на
куде
алтар
...
опрости
ми
,
Бошке
,
изручам
те
!
...
А
па
што
су
по
ники
мужи
погани
!
Обрну
главу
од
натраг
,
па
тике
салте
по
жене
.
Да
ли
је
свет
стануја
толико
бесраман
,
ели
шашав
?
-
Не
се
срди
,
стринке
!
...
Ајде
јоште
чашку
,
-
вели
домаћица
,
и
послужи
прво
аџи-Настасију
,
па
тада
Ђул-Марику
.
-
Здрав
си
,
Севетке
!
-
Дал
ти
Бог
,
Аџи-Настасијо
!
-
Ајде
!
Здрав
си
,
Севетке
!
-
Да
си
жива
,
стринке
!
-
О
,
хо
,
хо
!
Колико
је
студено
дори
у
зуби
удара
...
А
како
пак
напред
служешемо
Свети
?
Дојде
ли
виће
,
а
ми
јоште
од
Повечерње
ели
чираче
ели
дете
та
сас
здравицу
:
јебриче
ракију
и
чашку
по
родови
,
по
кумашини
,
по
пријетељи
ели
комшије
,
виће
кога
искамо
да
викамо
-
да
заповедају
у
нас
на
Повечерње
на
вечеру
,
и
јутре
дан
на
Свети
на
ручак
,
па
вечеру
...
Три
дни
,
две
ми
очи
!
Дугачка
софра
,
ич
се
не
диза
.
Ручају
,
пију
за
Свети
и
поју
.
Манџе
,
манџе
!
јок
чорба
,
јок
шкета
,
купус
и
месо
,
наут
и
месо
,
бабње
,
капама
,
подварак
,
пуњете
ћурке
,
пржени
пилики
,
на
р’жањ
печени
прасци
,
ели
јагањчики
,
к’да
си
је
на
што
време
,
па
баница
,
па
најпосле
сирење
.
Манџе
,
манџе
!
У
нас
је
пак
Свети
посан
,
та
,
да
прошћаваш
,
риба
-
мани
се
!
...
А
што
па
моја
нана
готовеше
сабазорску
манџу
,
бата
!
Имашемо
ашчику
,
ама
у
зору
нана
ми
иде
у
мутвак
та
уготови
пилав
ели
јуфку
:
теј
су
си
манџе
од
време
за
зору
.
У
зору
,
две
ми
очи
,
ручање
,
како
што
прају
Турци
уз
Рамазан
сас
суфур
.
А
татко
з’л
,
з’л
,
а
за
гости
како
и
сви
Нишлије
-
дори
...
Узне
та
на
никога
од
нас
у
кућу
усујле
нареди
да
тури
на
сокакња
врата
катанац
,
да
не
отидне
ники
та
да
растура
друсто
.
А
кога
ће
да
пушти
,
кој
узне
та
се
закуне
дек
има
дин
работу
ели
на
дућан
,
ели
виће
куде
би
гу
имаја
.
Дор
си
је
татко
при
софру
,
а
гости
мужи
како
попови
,
све
по
књижачки
поју
-
воду
му
чес
’
што
је
аџија
;
а
отидне
ли
виће
татко
,
максуз
отидне
божном
да
спије
,
и
сас
њега
још
по
неки
стар
човек
,
род
ли
,
кумашин
ли
,
млади
мужи
сас
бата-Сотира
-
мани
се
!
А
ћеменчеџије
не
ги
има
:
да
не
играмо
та
да
погазимо
Свети
...
Ниш
,
срма
ђумиш
!
Нишлије
,
севдалије
!
и
бе’у
за
гости
,
и
с’га
су
па
.
Освем
ако
ники
не
би
могаја
,
ако
си
је
сирома
човек
.
Ама
и
онаг
...
Сиротиња
си
је
сиротиња
,
кол’ко
је
и
како
је
могла
,
а
чорбаџије
...
Ја
с’га
казујем
како
служешеју
Свети
чорбаџије
;
а
и
аџи-Настасија
нака
ти
каже
,
јербо
аџи-Ђока
,
татко
гу
,
један
беше
;
и
аџија
,
и
чорбаџија
,
и
бератлија
,
не
ли
ти
реко
,
један
.
-
Један
.
Ама
аџи-Ђока
,
татко
ми
не
служеше
Свети
такој
.
Он
па
пред
Свети
пре
недељу
тражи
од
нашега
попа
да
му
испише
сиротињу
из
своју
нурију
.
На
сирочики
без
мајку
спрајимо
кошуљке
,
без
оца
антерике
,
на
удовице
папуче
,
на
стари
људи
јеменије
.
А
на
Варвару
две
жене
месу
леб
’
:
по
педесет
леба
умесу
;
на
Св
.
Саву
готовимо
:
манџе
,
манџе
,
%
моруња
дебела
и
бела
како
сирење
.
По
онуј
попову
артишку
разделимо
...
На
Св
.
Саву
све
по
сиротињу
испратимо
,
а
на
Св
.
Николу
при
софру
сами
седнемо
;
јербо
аџи-Ђока
,
татко
ми
знаја
је
наус
’
фрси
овуј
песму
:
»
Службу
служи
Светитељ
Никола
,
Службу
служи
и
па
славу
слави
,
Зовнуја
је
мало
и
големо
-
Све
попови
и
све
калуђери
;
Свећу
пали
,
свећа
му
се
гаси
:
Трипут
му
се
свећа
угасила
.
Па
искочи
та
си
мајку
пита
:
»
Кога
ли
смо
,
мајке
,
забрајили
?
-
Све
смо
звали
мало
и
големо
-
Све
попови
и
све
калуђери
.
«
Мајка
му
се
т’га
досетила
:
»
Забрајимо
Ану
удовицу
,
Удовицу
с
девет
сирочики
!
«
»
К’д
је
дошла
Ана
удовица
,
Удовица
с
девет
сирочики
-
Сама
се
је
свећа
запалила
.
«
-
Ашкосум
,
аџи-Ђоко
!
Такав
си
Свети
Бог
највише
милује
!
-
узвикну
кира-Тана
,
жена
Ђул-Марикиних
година
,
комшика
наше
пријатне
домаћице
,
улазећи
.
Виделе
смо
где
прође
кроз
капиџик
,
али
нисмо
знале
да
је
нема
к
нама
за
то
,
да
не
би
прекинула
стару
Нишлику
,
аџи-Настасију
.
-
Јоште
по
чашку
.
Ајде
и
ти
кира-Тано
.
-
Фала
!
Здрав
си
комшике
!
-
Да
си
жива
!
-
А
Свети
служешемо
свакад
.
-
опет
поче
Ђул-Марика
.
-
И
у
коју
је
кућу
болево
,
и
умирање
куде
је
неје
било
без
колач
и
свећу
.
Аџи-Тодор
,
ујка
ми
умре
на
Водице
а
на
св
.
Јован
,
Свети
му
,
-
поп
си
је
па
секаја
колач
.
Две
ми
очи
,
такој
!
...
А
с’г
?
Ни
вечере
ни
па
ручкови
ни
сабазорске
манџе
,
у
вас
;
у
нас
си
је
јоште
како
што
беше
,
и
па
ће
си
бидне
,
да
смо
живи
,
и
ви
да
сте
си
живи
,
да
Бог
да
!
Вечере
и
ручкови
нема
,
но
тике
мрвка
овој
оној
,
па
из
кућу
у
кућу
,
и
па
га
не
служу
.
Фатија
му
жену
лад
к’да
се
врћаше
од
бал
,
па
гу
мрвка
б’цка
у
слабину
,
а
он
једнаг
та
у
новине
:
»
Нећу
си
могу
славим
славу
,
јербо
имам
у
кућу
болево
.
«
Јаз’к
!
...
-
Викаш
,
Маријо
,
у
нашинци
нема
.
Па
не
ли
једну
годину
тури
у
новину
и
кир-Николчин
унук
:
што
не
може
да
слави
!
-
Има
с’г
и
међу
нас
,
аџи-Настасијо
.
Ама
овија
не
рашчовечише
,
-
рече
Ђул-Марика
и
показа
главом
на
мене
,
осмехнувши
се
,
да
ме
,
ваљда
,
не
увреди
.
-
А
који
је
њи
рашчовечија
.
И
они
несу
били
таки
од
време
,
-
говори
кира-Тана
.
-
Несу
!
И
па
викам
:
несу
били
таки
.
Кој
ли
не
рашчовечи
,
туго
,
Бошке
?
!
-
заврши
аџи-Настасија
тужно
,
чудећи
се
.
А
Ђул-Марика
:
Напред
ако
се
прави
свадба
,
берем
си
је
свадба
,
а
с’г
?
Пред
ручак
гу
почну
,
у
вечер
свршу
.
Једни
овакој
,
а
други
:
собајле
у
цркву
,
па
ајт
’
та
на
штацију
:
тупе
,
тупе
!
тупе
,
тупе
...
Изручкам
те
,
Боже
,
од
Швабу
ли
је
овој
?
Од
Турци
неје
.
Младожења
и
млада
невеста
отиду
,
а
у
квартиљ
ги
ништо
!
Ни
појање
,
ни
свирање
,
ни
играње
:
глуво
како
да
се
вари
печеница
за
гробје
...
Кева
Коцина
венчала
се
у
меснице
,
а
јоште
неје
дала
Вачинице
ни
кршену
пару
кирију
.
Вачиница
се
срди
;
у
!
па
ће
се
срди
жена
,
па
.
Ете
,
завикала
Вачиница
јучерке
:
-
»
Туго
,
Маријо
!
Шашави
ли
су
ми
кириџије
,
што
ли
?
Венчаше
се
па
једнаг
отидоше
у
странство
у
Ћуприју
,
при
младожењски
родови
,
па
с’га
се
врнуше
а
мене
кирију
ич
.
А
и
како
ће
ми
даду
,
кад
су
поарчили
у
странство
све
,
па
,
викају
жене
,
и
младожењску
плаћу
за
три
месеца
.
«
-
И
ја
суи
знајем
све
тој
,
ама
не
зборим
.
Ете
заш
’
да
ме
фаћају
у
присме
’
?
-
Ћу
да
зборим
.
С’га
си
је
,
ротке
(
роде
)
,
чедо
,
резилак
,
и
свако
чудо
,
свашто
.
На
један
бал
салте
голе
...
Руке
,
грбина
,
пазуке
-
на
мегдан
;
а
мужи
гледају
како
мачори
и
салте
уврћују
мустаћи
...
Свашто
!
Пишин
си
знадомо
салте
за
оро
,
а
с’г
?
Узну
та
се
по
двојица
обрћу
,
како
коњи
на
гумно
уз
вршидбу
.
Жене
се
стегле
та
ги
очи
искачу
,
па
к’д
ги
пушту
мужи
,
а
оне
брекћу
како
лете
живина
за
воду
.
А
по
ники
од
мужи
узну
по
једну
,
по
две
,
онеја
сас
које
су
играли
,
та
ги
спацирају
,
како
пајтонџија
коњи
к’да
му
се
умору
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
-
Јес
’
па
!
Јес
’
па
!
...
-
Еј
,
баба-Марија
!
...
-
Заш
’
се
смејете
?
!
Што
ми
викаш
,
чедо
,
еј
,
баба-Маријо
?
Не
ли
је
такој
?
...
И
завалија
Сотир
терзија
беше
на
бал
,
а
беше
к’сканџија
та
мани
се
.
Не
му
отиде
домаћица
ни
при
мајку
сама
,
а
на
бал
:
фати
гу
један
па
гу
води
,
води
.
Завалија
Сотир
терзија
гледа
,
а
по
мешину
му
се
салте
претура
.
Такој
,
такој
,
па
тике
мене
:
-
Туго
,
туго
,
Маријо
!
(
не
ме
викаше
ни
невесто
,
нити
пак
...
друсто
смо
били
)
.
Туго
,
Маријо
!
Не
давашем
да
ми
домаћицу
%
славејниле
погледа
,
а
с’га
сам
гу
,
да
ми
прошћава
твоје
лице
,
стануја
пезевенг
:
доведо
гу
овдека
да
гу
спацирају
јабанџије
мужи
,
а
ја
...
Оклопија
сам
уши
како
могарац
,
па
салте
глеткам
.
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
-
Јес
’
па
!
Јес
’
па
!
...
-
Црна
,
баба-Марија
!
...
-
Заш
’
се
смејете
,
две
ви
очи
?
Заш
’
сам
црна
,
ротке
,
чедо
?
Неје
ли
такој
.
Резилак
!
...
Нит
’
се
зна
за
гре
,
нит
’
за
срамување
;
за
ништо
се
не
срамују
...
Напред
к’д
чујемо
да
си
је
ника
невеста
имала
дете
,
ми
узнемо
та
се
зачудимо
,
јербо
је
кутала
,
кутала
и
од
своји
до
онај
сат
.
А
с’г
:
стане
ли
тешка
,
не
пројду
две-три
дни
,
па
цел
град
знаје
.
А
човеку
,
другару
си
али
се
(
мази
се
)
:
бре
ђојем
боли
гу
овој
,
бре
боли
гу
оној
,
бре
мешина
,
бре
крстетина
,
бре
лошо
гу
,
бре
не
мож
’
ништо
да
руча
-
салте
би
ручала
киселе
краставице
.
А
човек
пак
...
ђојем
знају
чкољу
,
учевни
,
а
за
по
ништо
с’гањи
су
мужи
,
две
ми
очи
,
како
деца
,
оч’с
ги
жене
преварају
.
Неје
како
напред
:
ће
си
звекне
на
жену
,
па
што
бидне
пак
бидне
.
С’га
:
станула
тешка
има
две-три
дни
,
а
човек
гу
не
дава
ништо
да
работи
,
нити
пак
да
подиза
;
и
скоро
за
киселе
краставице
,
за
гројзе
и
мушмуле
из
туршију
-
стра
га
ако
не
донесе
што
од
њег
’
иска
скоро
,
она
ће
си
избије
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
Доста
виће
,
две
ти
очи
!
-
Једна
при
мене
у
комшилак
венчала
се
пред
сирнице
,
а
виће
од
к’д
од
к’д
викну
Малу
Персу
,
што
научи
шнајдерлак
у
Женско
Друсто
,
та
гу
саши
ништо
од
басму
,
вунено
ли
је
,
шарено
,
сас
пантљике
,
широко
ништо
како
анамске
узун-антерије
,
салте
неје
како
антерија
дугачко
,
но
си
је
такој
до
под
кукови
.
Саши
гу
тој
,
да
носи
што
си
је
ђојем
две-три
дни
тешка
,
да
се
не
стеза
,
та
да
не
избије
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
Доста
,
жив
ти
Бог
!
-
Доста
и
ја
викам
.
Пила
сам
си
винце
,
попила
кафче
,
па
с’г
да
идем
!
-
Како
да
идеш
?
!
А
прикажњу
?
-
узвикну
домаћица
.
-
Главу
сте
,
Севетке
,
на
прикажњу
чули
,
а
реп
...
Што
ви
треба
реп
?
-
Реп
закачи
оному
кој
си
је
за
реп
:
нам
’
ни
прикажи
крај
на
прикажњу
.
-
Јок
.
Доклен
ме
је
било
мило
,
приказувала
сам
С’г
ћу
си
идем
,
-
рече
и
узе
кушак
,
кафтан
.
-
Не
си
шашава
та
да
идеш
к’да
не
приказа
на
прикажњу
ти
и
реп
,
-
вели
аџи-Настасија
.
-
Не
млати
се
,
стринке
,
жив
ти
Бог
!
-
збори
домаћица
,
не
дајући
јој
да
устане
.
-
Како
па
да
идеш
?
!
-
рече
кира-Тана
.
-
За
моју
љубав
,
баба-Маријо
!
-
узвикну
Јола
.
-
За
мој
атар
,
Ђул-Марике
!
-
узвикну
и
она
којој
је
стара
до
сада
причала
,
и
устаде
те
је
у
руку
пољуби
.
-
Чедо
,
за
твој
ат’р
...
Што
знам
да
прајим
...
Она
окваси
грло
вином
,
и
припрема
се
,
намешта
се
на
миндеру
,
искашља
се
.
А
мени
мило
:
у
репу
њене
приповетке
,
прикажње
њене
,
видела
сам
пуно
лепих
боја
,
као
у
репу
паунову
:
гледам
њу
,
као
невесту
,
лепо
обучену
,
накићену
,
зарумењену
од
среће
што
већ
једном
одлази
својему
Димитраћу
.
После
је
видех
као
невесту
скоро
доведену
,
где
испраћа
Димитрија
»
собајле
на
дућан
«
и
гледа
за
њим
с
пуно
љубави
.
За
овим
спазих
пред
вече
крај
»
сокакња
врата
«
,
у
авлији
,
где
изгледа
своје
славеј-пиленце
,
Димитраћа
,
да
јој
дође
,
и
да
јој
спије
на
меком
јастуку
,
белој
руци
»
дори
до
зору
«
...
Ја
сам
видела
ово
,
а
она
ми
приказала
!
ИИИ
Зар
што
доодеше
скоро
,
скоро
,
зар
што
беше
убав
,
улезе
ми
Димитрије
у
срце
такој
како
неће
да
може
да
излегне
из
њега
никад
.
А
,
Бошке
,
изручам
те
,
заш
’
си
ми
даја
онолики
милос
’
за
Димитрија
,
заш
’
?
Кад
салте
прозбори
,
причука
ми
нешто
срце
како
сат
.
К’д
се
насмеје
,
у
тамнину
ме
слунце
огреје
!
...
Убав
беше
он
,
ама
и
ја
сам
си
била
јако
убава
.
Па
моје
убаве
аљине
!
А
к’д
ће
он
да
дојде
,
по
сат
се
обукујем
,
и
све
сам
спрема
огледало
.
Заради
убавињу
почеше
да
ме
викају
:
Перуника-Марика
;
а
после
по
кратко
,
и
по
убаву
:
Ђул-Марика
.
А
од
ђул
,
ружицу
,
има
ли
нигде
у
свет
цвет
поубав
?
...
А
к’да
виће
пред
Митров
дан
,
поче
се
свадба
.
Почеше
гу
у
четвртак
,
како
ни
беше
адет
,
и
татко
и
на
свекар
ми
.
Викнумо
комшике
и
родови
да
заповедају
на
квас’ц
.
Собраше
се
.
У
једно
наћве
замесише
две
теста
,
једно
је
моје
,
друго
младожењско
;
и
оба
претиснуше
озгорке
сас
песницу
,
а
туја
куд
су
претиснули
турише
у
моје
дукат
,
у
његово
прстен
,
врзани
једно
за
друго
сас
црвен
свилен
конац
.
Ћеменчеџије
стадоше
да
свиру
оро
,
а
ми
се
сви
фатимо
и
узмемо
да
се
обрћемо
око
наћве
.
Играју
и
онеја
две
,
што
су
замесиле
теста
,
играју
обе
сас
тестане
руке
и
ч’с
по
ч’с
поглеђују
чије
ће
си
тесто
попре
кабардише
.
Јербо
чије
попре
кабардише
,
онај
ће
си
је
посрећан
;
а
кому
не
кабардише
,
но
се
отпушти
,
он
ће
си
је
,
викају
,
распуштеник
.
А
,
лелке
,
туго
!
У
нас
:
нити
кабардиса
,
нити
се
отпушти
,
а
нанино
ми
срце
остину
како
лед
...
А
ја
пак
...
море
да
се
чудиш
што
сам
спрема
тај
дан
,
мој
квас’ц
снила
.
Снила
сам
,
ете
,
баш
к’д
да
запоју
трећи
петли
,
како
појдомо
у
лојзе
у
Ћурлину
ја
,
нана
и
брат
ми
аџи-Сотир
.
Па
како
идемо
кроз
један
голем
чаир
,
а
оно
трава
,
трава
у
пролет
како
око
Ду’ови
.
Па
како
понели
смо
једно
паниче
пуноч’чко
сас
зелену
поприку
и
бели
лук
.
Па
како
тој
паниче
носешем
баш
ја
.
Носешем
га
чак
до
ћурлински
поток
,
па
како
туј
искашем
да
газим
та
спушти
паниче
на
траву
а
узе
,
да
прошћаваш
,
да
подизам
шалварке
,
а
тике
нана
завика
ми
:
»
Маријо
,
мори
Маријо
,
фрљи
очи
куде
овој
големо
дрво
,
(
ете
,
како
никакво
дрво
туј
беше
)
.
Ја
гу
послуша
,
фрљи
очи
:
оно
големо
,
зелено
,
мани
се
,
а
славеји
-
не
си
мож
’
да
ги
избројиш
,
па
поју
,
а
такво
појање
не
б’е
никад
чула
.
Сви
поју
,
а
један
узеја
та
вије
како
кукавица
.
Мене
ми
за
њег
’
дојде
мило
,
па
како
искам
да
га
фатим
та
да
га
од
голем
милос
’
турим
у
пазуке
.
Таман
пружи
руку
,
а
он
:
ајт
’
та
у
луг
,
и
вије
све
жално
и
пожално
.
Кда
видо
што
одлете
,
мене
ме
заболе
у
срце
такој
како
да
ми
се
ништо
од
пупак
откиде
,
и
узе
у
сан
да
римам
...
Туј
си
ме
нана
разбуди
-
самнуло
се
.
Кад
каза
на
нану
ми
што
сам
снила
,
а
њума
мука
,
мука
,
салте
у
лице
белеје
...
Знајем
како
да
беше
јучерке
што
збореше
на
онуја
Таску
Манину
:
-
Неће
ми
бидне
,
мори
Таске
,
добро
.
Поприка
си
је
љутина
,
лук
мука
,
зелена
трава
једило
,
славеј-пиле
мушко
чедо
...
а
,
мори
,
Таске
,
мори
,
стра
ме
за
онај
један
ми
гледац
,
за
Сотира
,
та
мани
се
.
Јербо
ч’с
по
ч’с
,
па
тике
:
бре
боли
ме
овој
,
бре
боли
ме
оној
.
Бог
нака
обрће
на
добро
,
не
на
лошотињу
.
Тој
зборејећи
узе
посипку
,
па
се
надлеже
на
њума
како
скршен
дувар
на
потирњу
,
јербо
од
голем
стра
’
за
чедо
,
беше
гу
притупкало
под
ложичку
.
-
А
к’да
се
на
квас’ц
изиграмо
,
жене
си
поседаше
да
ручају
руч’к
туј
на
дугачке
софре
,
а
ја
си
пак
руча
сас
девојчики
у
сарачану
.
Јутре
дан
,
у
петак
,
боја
.
Младожења
си
ми
прати
собајле
:
пештимаљ
,
силаџак
,
шамију
за
везување
главу
,
кану
,
боју
,
тас
,
чешаљ
,
лиф
,
сапун
...
Кешке
да
је
забраија
да
прати
сапун
!
Кешке
!
...
У
вечер
ми
турају
боју
,
и
поју
:
«
Убава
,
добра
девојко
,
Не
жалиш
татка
и
мајку
,
Туђа
је
кућа
,
девојко
,
Туга
голема
,
девојко
.
»
Жене
поју
,
а
ја
божном
плачем
и
бришем
слузе
сас
јеглак
.
Адет
беше
да
се
плаче
,
а
мене
ми
се
ништо
не
плачеше
,
зар
што
сам
млого
била
под
нишан
,
па
ме
мило
да
виће
једанпут
отиднем
при
Димитрија
...
Јутре
дан
,
у
суботу
амам
.
На
амам
отидомо
собајле
.
Тамо
свирање
,
појање
,
бањање
,
и
прајише
сас
млада-невесту
што
прајише
,
што
ни
си
адет
беше
:
пише
кафу
,
ручаше
пењерлије
,
па
се
врнумо
дом
’
.
А
к’д
дом
’
:
донели
од
младожењу
овна
.
Жене
и
мајка
ми
једнаг
отидоше
при
тога
овна
,
па
му
ништо
око
рогови
узеше
да
заглеђују
,
пљесну
се
у
руке
,
чуду
се
.
Тике
мајка
ми
се
зар
сети
та
узе
да
жене
бутка
,
да
ги
праји
сас
очи
,
сас
веђе
да
ћуту
...
Кутају
ништо
од
мене
,
познадо
,
та
ми
никако
лошо
дојде
.
Што
има
?
Ручамо
.
Узеше
да
ме
сплитав
;
ће
ми
сплету
шивета
.
«
Ранила
Миља
славеја
,
За
пуне
девет
година
,
А
данаске
га
оставља
.
Славеј
си
Миље
говори
:
Немој
се
,
Миљо
,
удаваш
,
Немој
ме
мене
оставиш
...
»
Сплитав
ме
,
сплитав
и
поју
,
а
ја
тике
узе
да
плачем
,
не
да
плачем
,
но
да
римам
,
и
колико
словедну
главу
у
руке
,
попадаше
ми
од
главу
дарови
.
Јербо
како
је
која
жена
дошла
,
такој
ми
турила
на
главу
:
чарапе
,
пешкир
,
чевре
...
Римам
све
повише
:
пишин
ме
песма
расплака
,
а
после
се
досећујем
бре
за
овој
,
бре
за
оној
.
Несам
могала
колај
да
плачем
,
ама
кад
једанпут
почнем
,
оно
н
’
умем
да
се
утешим
.
Мрвка
,
па
тике
и
девојчики
,
другарице
ми
све
та
у
римање
.
-
Што
је
па
тој
!
Заш
’
се
млатите
?
!
-
од
азганлак
римате
,
-
узе
да
вика
онај
Таска
Манина
.
-
Жал
гу
за
нану
,
Таске
,
-
вика
једна
наша
комшика
,
па
и
она
узе
те
се
заплака
.
Мене
ми
од
овој
још
по
жал
дојде
,
па
си
дори
глас
пушти
,
како
дете
,
а
тике
татко
та
у
собу
...
Оч’с
ми
се
пресекоше
слузе
,
па
како
да
несу
ни
ишле
.
Улезе
,
па
једнаг
излезе
.
Жене
се
ништо
погледаше
.
Кад
ме
сплетоше
и
турише
тел
,
изљуби
руку
на
сви
,
па
ина
деца
и
на
ћеменчеџије
.
Заведе
се
оро
три
пут
,
па
седомо
та
ручамо
.
А
после
оро
,
оро
...
Сви
три
дана
саме
како
анаме
.
Бре
играње
,
бре
веселба
дори
вечер
,
а
онаг
ете
ти
га
сас
дарови
од
младожење
:
на
деда
чова-џубелак
,
на
бабу
селемија-антерилак
,
на
шуру
,
бата-Сотира
ми
китабија
за
кратку
антерију
,
на
младу
невесту
од
чову
черкез
.
Черкез
је
како
дисћурк
,
само
су
му
поузацки
рукави
,
и
треба
да
су
везени
;
а
око
шију
и
низ
пазуке
треба
да
су
му
везена
шемшета
.
Такој
треба
,
ама
овај
си
черкез
беше
-
дуз
!
...
Дуз
.
А
ја
к’д
га
видо
дори
се
притресо
од
радос
’
за
њега
,
дек
си
ми
га
пратија
Димитрије
.
Севда
’
!
Глумац
и
ашчика
,
што
донесоше
дарови
,
врнуше
се
.
С’га
ћамо
да
пратимо
и
ми
једно
,
друго
,
што
смо
спрајили
,
бошчалаци
на
свекра
,
свекрву
,
родови
,
а
тике
татко
ми
погледа
по
жене
никако
страшно
:
ја
се
од
њигови
очи
уплаши
.
Па
т’г
излезе
и
ста
да
граби
преко
обор
,
чак
до
сокакња
врата
.
Врну
се
,
оди
,
граби
на
куде
кућу
,
натури
фес
на
чело
,
подиза
бастун
на
горе
,
спушта
веђе
на
доле
и
ништо
збори
;
познавам
,
мрдају
му
уста
,
мрдају
а
у
лице
је
дори
до
уши
црвен
како
панџар
,
како
френац
,
како
поприка
.
Улезе
при
нас
у
одају
-
сас
ципиле
!
а
жене
се
тике
згледаше
.
Погледа
по
сви
редом
,
а
ми
очи
та
у
зем
’
-
како
од
муњу
!
Обрну
се
,
излезе
!
Трипут
дооди
при
нас
,
и
то
све
сас
ципиле
,
како
ништо
да
ни
каже
,
па
не
си
каза
ништо
.
Трипут
ме
мене
викну
при
њега
на
ћошку
,
ђојем
ништо
да
ме
пита
,
па
ич
.
»
Што
ли
је
,
туго
,
татку
ми
?
-
мислела
сам
,
а
нана
си
тике
на
туја
Таску
кротачко
:
-
Таске
,
мори
!
У
аџину
мешину
претура
се
ништо
...
-
Може
бит
заради
черкез
.
Заш
’
је
па
онакав
,
аџике
?
-
Неје
.
Запазила
сам
,
Таске
,
ја
овој
при
њега
јоште
од
квас’ц
.
-
Заш
’
га
не
питаш
,
аџике
,
што
му
је
?
-
У
!
Чуваја
Бог
!
Како
ћу
па
да
га
питам
?
-
Чуваја
Бог
!
Измећарка
ли
си
на
аџију
ели
домаћица
?
Заш
’
му
се
тол’ко
бојиш
?
-
Како
па
да
му
се
не
бојим
,
Таске
?
Домаћин
је
.
-
Ако
је
домаћин
,
он
ти
је
тебе
и
другар
...
-
Колај
ти
је
тебе
да
збориш
к’да
твој
неје
Нишлија
.
-
Ако
је
Нишлија
неје
звер
.
Твој
аџија
Нишлија
,
ама
не
те
је
ударија
,
а
мене
мој
Лесковчанин
јоште
,
што
викају
људи
,
млада
невесту
.
И
кој
знаје
,
аџике
,
да
сам
била
заврзана
како
ти
,
он
би
ме
до
с’г
утепаја
;
ама
ја
...
А
тике
онеја
жене
забрајише
да
мислу
што
ми
се
татко
срди
,
но
се
собраше
око
стринка-Таску
па
викају
,
смејајећи
се
:
-
Заш
’
те
,
мори
Таске
,
удари
?
Пантиш
ли
?
-
Да
ме
је
младу
невесту
салте
лошо
погледаја
,
па
ћу
да
пантим
,
а
никмо
ли
шамар
!
-
Заш
’
те
,
стринка-Таске
,
чича-Мане
удари
?
-
питају
и
девојчики
,
смеју
се
и
бутају
се
око
њума
.
-
Што
му
се
несу
стегле
питије
,
за
тој
.
-
Какве
питије
?
па
питују
и
бутају
се
.
-
Свари
питије
,
па
ги
изнесо
на
софру
,
а
он
:
»
Заш
’
су
ти
,
вика
,
овакве
?
«
-
»
Па
с’га
несу
Водице
та
да
се
смрзну
,
но
је
Ђурђов
дан
.
«
-
»
А
зар
питије
треба
да
се
смрзну
не
да
се
стегну
?
«
-
па
тике
мене
та
поза
лево
уво
-
пљес
!
Леле
к’д
ми
запоја
уво
!
Туго
к’д
запоја
!
Ја
мислешем
дор
сам
жива
све
ће
си
поје
,
тол’ко
!
Уво
поје
,
ја
ћутим
,
поје
,
поје
,
ћутим
,
а
к’да
се
оно
ућута
,
тике
ја
:
-
»
А
,
бре
,
Мане
,
заш
’
ме
удари
?
«
-
»
Па
даја
сам
ти
,
вика
,
пешкеш
за
убаве
питије
«
-
А
заш
’
,
бре
,
да
ме
удариш
?
А
не
ли
сам
те
посипала
да
се
измијеш
?
А
не
ли
сам
ти
аљине
ичистила
?
А
не
ли
сам
ти
помогла
да
се
обучеш
?
А
не
ли
сам
ти
кафу
испекла
?
А
не
ли
сам
те
испратила
к’да
си
пошеја
?
А
не
ли
сам
ти
се
на
ноге
дигла
к’да
си
дошеја
?
«
Збори
,
збори
,
а
он
салте
гледа
,
и
како
да
се
чуди
.
А
кад
ја
рек’о
:
-
»
Аџамија
сам
,
па
несам
умејела
убаво
да
сварим
питије
,
па
зар
за
тој
да
ме
тепаш
?
Ја
ћу
си
идем
