крозрешетку
...
.
Хоћеш
да
ми
кажеш
шта
си
се
оно
разговарала
с
оним
човеком
?
“
Изненађена
Дурџана
овим
речима
,
оштро
јој
запрети
,
да
ником
ништа
не
казује
шта
је
видела
,
а
шта
је
она
с
баштованом
разговарала
,
то
ће
јој
тек
доцније
казати
...
сада
није
време
.
До
овог
тренутка
баштован
је
сумњао
у
искрену
намеру
старе
буле
;
али
добивши
новац
и
заповест
шта
му
ваља
радити
,
потпуно
се
уверио
,
да
је
намера
Дурџанина
искрена
,
и
одмах
се
латио
посла
.
Тај
дан
оде
на
телалницу
и
купи
некакве
старе
мушке
хаљинице
;
одмах
их
однесе
и
сакрије
у
онај
џбун
где
му
је
стара
була
казала
.
За
тим
обигра
све
тадашње
ханове
по
Београду
,
и
једва
пред
сами
мрак
нађе
у
некаквом
хану
неколико
рабаџија
отуд
негде
из
параћинске
нахије
.
По
што
их
добро
промери
,
он
распита
:
одакле
су
и
чега
су
ради
дошли
у
Београд
.
Добивши
од
рабаџија
одговор
да
су
дошли
ради
неког
еспапа
,
баштован
Станко
,
као
радостан
,
рећи
ће
:
„
Баш
добро
!
“
И
ја
бих
имао
да
пошљем
на
те
крајеве
једну
ствар
,
па
већ
неколико
дана
тумарам
и
тражим
прилику
па
не
могу
да
нађем
,
а
баш
бих
добро
платио
...
.
“
Тада
ће
га
један
од
рабаџија
запитати
:
„
Је
ли
велики
товар
?
—
Па
и
није
—
лако
се
може
понети
.
Један
од
отреситих
рабаџија
рећи
ће
:
Па
кад
није
велика
ствар
,
ми
ћемо
ти
учинити
љубав
и
понети
...
.
Станко
га
запита
:
„
А
кад
сте
намерни
путовати
?
—
До
дан
—
два
...
.
—
Онда
добро
...
.
ја
ћу
сутра
опет
доћи
до
вас
да
се
разговоримо
.
За
тим
се
Станко
диже
и
рекавши
„
лаку
ноћ
“
,
мрдну
веђом
на
оног
отреситијег
рабаџију
да
пође
за
њим
.
Кад
су
изишли
из
хана
,
они
се
склоне
у
један
буџак
,
и
ту
су
доста
дуго
шапутали
и
нешто
се
договарали
,
мотрећи
,
да
их
ко
год
не
смотри
.
Станко
је
заклео
рабаџију
и
узео
од
њега
тврду
реч
,
да
ником
ништа
не
ће
говорити
о
ономе
што
ће
му
он
сад
казати
.
Рабаџија
се
закуне
својом
кућом
и
својим
хранитељима
,
да
ће
чувати
тајну
.
Тад
му
Станко
све
исприча
:
како
су
Турци
заробили
једну
Српкињу
;
како
ће
до
који
дан
да
је
потурче
и
за
младог
бега
удаду
;
како
је
та
Српкиња
у
најжалоснијем
стању
;
како
непрестанце
јадикује
.
И
најзад
каза
рабаџији
и
то
,
како
се
с
њиме
једна
стара
була
договорила
,
да
ту
Српкињу
избаве
,
и
како
се
с
њим
побратимила
.
Шану
му
још
и
то
,
да
је
код
те
буле
видео
једну
малу
округлу
икону
,
на
којој
је
лик
Свете
Богородице
,
коју
була
у
недрима
држи
.
За
тим
додаде
:
„
Ти
ћеш
учинити
велики
севап
,
а
добићеш
и
добар
бакшиш
“
.
Рабаџија
мало
поћута
,
па
ће
рећи
:
„
Ми
смо
тамо
као
мало
начули
,
да
је
некаква
девојка
заробљена
,
да
је
јединица
,
да
је
родитељи
једнако
на
све
стране
траже
,
а
не
могу
даје
нађу
.
Ти
рече
,
да
је
она
ту
негде
?
...
—
Јест
она
је
ту
,
и
ако
се
не
избави
како
год
,
њу
ће
Турци
потурчити
најдаље
до
три
дана
.
Тада
ће
рабаџија
рећи
:
„
Ако
можеш
ишчупај
је
из
некрштених
руку
,
предај
је
мени
,
а
ја
ти
се
кунем
својом
децом
,
својом
кућом
и
срећом
,
да
ћу
је
здраву
и
читаву
одвести
њеном
оцу
и
матери
.
А
одакле
је
та
девојка
?
—
Она
је
отуд
негде
од
Мозгова
,
одговори
Станко
.
—
Е
,
па
добро
,
то
није
од
нас
далеко
.
Сад
Станко
уговори
дан
поласка
с
рабаџијом
,
и
место
где
ће
се
састати
да
му
девојку
преда
.
Овај
се
разговор
водио
у
среду
у
вече
,
и
договоре
се
да
рабаџије
пођу
у
четвртак
у
вече
.
А
место
где
ће
се
састати
да
му
Злату
преда
,
беше
онај
висак
близу
данашње
Ашик-Михаилове
механе
,
мало
у
лево
у
густој
шуми
,
ту
негде
над
данашњим
селом
Миријевом
.
Уговоре
још
и
ово
:
Ако
рабаџија
пре
дође
на
одређено
место
,
он
да
чека
Станка
;
ако
Станко
пре
дође
,
он
да
чека
рабаџију
.
Још
једном
узе
Станко
тврду
веру
и
поштену
реч
од
рабаџије
,
каже
му
:
„
лаку
ноћ
“
,
и
„
у
здрављу
“
,
и
пође
додавши
,
да
ће
сутра
у
то
доба
опет
доћи
да
се
виде
и
договоре
.
Сав
разговор
између
Станка
и
рабаџије
слушао
је
из
једног
прикрајка
—
други
рабаџија
.
Чуо
је
да
се
помиње
нека
заробљеница
,
чуо
је
некакав
бакшиш
,
чуо
је
и
место
где
ће
се
састати
;
али
о
томе
ништа
није
хтео
говорити
осталом
друштву
.
Међу
тим
,
чим
је
Станко
отишао
,
да
по
заповести
Дурџаниној
потражи
и
купи
какве
старе
хаљине
,
Дурџана
је
из
своје
собе
сваки
час
погледала
кроз
решетку
на
прозору
,
и
чим
је
спазила
да
Станко
дође
у
башту
и
остави
завежљај
на
уречено
место
,
она
опет
рече
Злати
:
„
Седи
ти
,
сад
ћу
ја
доћи
!
...
“
Дурџана
сиђе
у
башту
,
отиде
код
онога
џбуна
,
обазре
се
на
све
четири
стране
,
завуче
руку
у
џбун
,
извади
завежљај
,
сакри
га
под
вереџу
,
и
упути
се
на
горњи
бој
.
Чим
уђе
у
собу
окрете
Злати
леђа
,
саже
се
,
отвори
један
долап
,
и
ту
метну
онај
завежљај
.
Чим
је
стара
була
из
собе
изашла
,
радознала
Злата
притрча
прозору
и
пажљиво
је
кроз
решетку
вирила
,
куда
ће
Дурџана
и
све
је
видела
...
.
Кад
Дурџана
уђе
у
собу
,
Злата
чисто
заусти
да
је
запита
:
„
Шта
си
оно
,
тетка
,
донела
из
баште
?
“
Али
се
у
исти
мах
сети
шта
јој
је
стара
була
заповедила
,
па
ућута
...
Вас
тај
дан
била
је
Дурџана
замишљена
,
и
као
хтела
је
нешто
да
каже
Злати
,
али
се
уздржавала
.
Само
ју
је
два
пут
запитала
:
„
Зар
ти
се
не
допада
овде
?
...
Би
ли
волела
да
идеш
одавде
?
...
“
Одговор
Златин
на
ова
питања
беху
дубоки
уздаси
и
плач
...
Јер
и
она
беше
опазила
шта
јој
се
спрема
,
и
шта
је
чека
...
XВИИИ
.
Сутрадан
,
а
то
је
било
у
четвртак
,
био
је
дан
амама
,
кад
сав
харем
и
на
читав
дан
одлази
у
амам
.
Овај
пут
хтели
су
повести
и
Злату
,
—
јамачно
,
у
намери
да
је
познаду
с
оним
ђубекташом
,
око
ког
ће
је
обводити
кад
је
буду
удавали
за
младог
Рашид-Беговића
.
Джемиле
,
мати
Изединова
,
а
намењена
свекрва
Златина
,
још
у
вече
заповеди
Дурџани
,
да
се
Злата
спреми
.
Старој
були
ово
не
беше
по
вољи
,
али
се
одмах
досети
,
шта
јој
ваља
радити
.
У
вече
кад
је
било
време
за
легање
,
Дурџана
ће
рећи
Злати
:
„
Сутра
иде
харем
у
амам
,
па
хоће
и
тебе
да
воде
;
али
ти
ни
по
што
немој
ићи
!
Сутра
рано
да
се
не
дижеш
,
учини
се
као
да
си
болесна
,
а
ја
знам
шта
ћу
казати
.
“
Злата
тако
и
учини
.
Сутрадан
,
кад
је
било
време
поласку
у
амам
,
Джемиле
уђе
у
собу
Дурџанину
,
и
погледа
у
онај
ћошак
где
је
Злата
спавала
,
и
виде
је
да
још
лежи
и
спава
.
И
као
срдито
запита
стару
булу
:
„
За
што
се
Злата
није
спремила
?
“
Тада
ће
Дурџана
рећи
:
„
Злата
сву
ноћ
није
тренула
.
Још
од
синоћ
је
нешто
занемогла
,
и
тек
пре
пола
сахата
мало
је
заспала
.
“
Овим
одговором
задовољи
се
Джемиле
,
па
невесела
и
замишљена
оде
у
амам
са
свим
харемом
,
наручивши
Дурџани
,
да
надгледа
Злату
и
да
је
понуди
каквим
леком
.
Чим
је
харем
отишао
у
амам
,
Дурџана
приђе
прозору
и
нешто
је
дуго
вирила
кроз
решетку
.
У
једном
ћошку
баште
угледа
Станка
;
одмах
се
забули
,
обуче
вереџу
и
право
пође
у
башту
њему
.
Злата
још
спаваше
.
Идући
преко
авлије
у
башту
,
Дурџана
се
обазирала
—
то
на
једну
то
на
другу
страну
,
добро
мотрећи
,
да
је
ко
год
из
комшилука
с
прозора
не
спази
.
Чим
се
приближи
Станку
,
одмах
га
запита
:
је
ли
нашао
какве
путнике
—
рабаџије
?
...
Станко
јој
одговори
да
је
све
готово
...
.
Була
ће
му
рећи
:
„
Сутра
је
петак
,
а
прекосутра
субота
.
У
суботу
Српкиња
мора
бити
потурчена
.
Па
за
то
још
ове
ноћи
она
се
мора
избавити
...
.
“
За
тим
мало
поћута
па
ће
рећи
:
„
Довече
,
кад
се
смркне
,
и
пре
него
што
ће
се
затворити
капија
,
ти
да
се
сакријеш
у
најгушћи
џбун
у
башти
;
ту
да
чекаш
док
избије
на
градској
кули
сахат
пет
.
Чим
избије
сахат
пет
,
ти
очекни
један
черек
;
узми
подугачак
прут
,
полако
се
прикради
мом
прозору
,
и
само
њиме
пошашољи
по
решетки
;
а
ја
ћу
спремити
све
што
треба
.
Добро
пази
!
Буди
на
опрезу
да
не
заспиш
!
...
“
То
рече
Дурџана
па
се
врати
у
конак
.
Тај
дан
Джемиле
и
остале
буле
дошле
су
,
преко
обичаја
,
много
раније
кући
из
амама
.
Стара
Джемиле
,
чим
је
дошла
,
одмах
је
походила
Злату
и
запитала
је
:
како
јој
је
,
и
да
ли
се
боље
осећа
?
Злата
је
лешкарила
и
претварала
се
,
по
науку
старе
буле
,
да
јој
још
није
добро
.
Пред
вече
,
тај
дан
,
отиде
Станко
у
онај
хан
да
се
види
с
рабаџијом
,
и
да
уговори
кад
ће
поћи
.
Рабаџије
су
биле
спремне
,
и
намераваху
,
да
се
још
тог
вечера
крену
на
пут
.
Станко
изазове
оног
отреситијег
рабаџију
и
на
само
му
каже
,
да
задржи
друштво
и
да
одмах
у
вече
не
пође
,
него
на
два
три
сахата
пред
зору
.
Рабаџија
му
да
реч
да
ће
тако
учинити
.
За
тим
Станко
и
последњи
пут
рече
рабаџији
:
„
Ако
дођеш
на
уречено
место
пре
,
ти
ме
чекај
;
а
ако
ја
дођем
пре
,
чекаћу
те
.
“
Станко
се
одмах
врати
у
конак
.
Беше
се
ухватио
први
сутон
.
Он
полагано
уђе
на
капију
у
башту
и
сакри
се
у
један
ћошак
где
беше
најгушћи
зимзелен
.
Мало
за
тим
и
стара
слушкиња
обиђе
и
једну
и
другу
капију
,
и
виде
да
ли
су
метнуте
чивије
;
за
тим
се
мало
прошуња
по
башти
,
и
видевши
да
је
све
у
реду
,
оде
у
своју
одају
.
Прошла
је
баш
мимо
Станка
,
али
га
срећом
није
опазила
.
Беше
наступила
прва
половина
месеца
августа
.
Ноћ
дивна
,
каква
само
у
том
месецу
може
бити
.
Небо
је
било
шаровито
;
месец
беше
на
измаку
,
и
тек
се
рађао
пред
саму
зору
.
Мирис
од
цвећа
и
воћа
испуњавао
је
дивну
и
раскошну
башту
Рашид-Беговића
.
У
једном
ћошку
те
баште
беше
се
шћућурио
Србин
—
Станко
,
и
чисто
не
дишући
,
бројао
је
сахат
по
сахат
на
кули
београдског
града
.
Ноћ
беше
тиха
.
По
тој
ноћној
тишини
разлегаше
се
са
зидина
кобнога
града
београдског
глас
турског
стражара
:
„
Азурала-а-а
!
“
Искуца
:
први
,
други
,
трећи
и
четврти
сахат
...
Станко
је
све
редом
и
тачно
бројао
,
а
бројала
је
и
стара
Дурџана
...
.
Међу
тим
у
целом
конаку
Рашид-Беговића
влада
је
мртва
тишина
.
Харем
је
тај
дан
био
у
хамаму
,
и
разуме
се
буле
су
спавале
као
окупане
...
.
Ником
ни
на
ум
није
падало
оно
,
што
ће
се
ту
ноћ
догодити
у
конаку
...
.
Нигде
ни
на
једном
прозору
не
виђаше
се
светлости
.
Само
на
прозору
Дурџанине
и
Златине
собе
тињала
је
слаба
светлост
—
једва
се
могла
опазити
кроз
ону
честу
решетку
на
прозору
.
Да
за
један
тренутак
завиримо
у
ту
кобну
собу
,
те
да
видимо
шта
је
радила
стара
Дурџана
и
Злата
.
Чим
се
све
утишало
у
харему
,
—
а
стара
је
була
већ
знала
то
време
,
она
поче
испонајлак
спремати
Злату
за
бегство
.
Најпре
јој
све
по
реду
исприча
:
како
је
дознала
,
да
ће
је
у
суботу
потурчити
,
да
се
за
то
у
велико
чини
спрема
;
за
тим
да
ће
је
удати
за
младога
бега
,
да
ће
свадба
бити
одмах
после
турчења
до
неколико
дана
;
да
су
венчане
хаљине
наручене
и
да
су
већ
готове
.
У
кратко
јој
исприча
цео
апсенички
живот
који
је
очекује
у
харему
,
и
најзад
јој
рече
:
да
више
никад
не
ће
видети
своје
родитеље
и
свога
брата
.
Злата
још
не
беше
сазнала
праву
намеру
старе
буле
,
па
ће
јој
рећи
:
„
Тетка
,
ја
све
то
видим
и
опажам
.
За
ово
два
месеца
и
нешто
више
,
мени
је
овде
било
као
у
гробу
.
Да
ти
ниси
била
тако
добра
према
мени
,
ја
бих
полудела
!
...
Мени
је
овде
тешко
.
Ја
сам
се
ужелела
својих
родитеља
,
свог
јединца
брата
,
Мозгова
,
Зеленових
Њива
,
Венца
и
Пландишта
.
Али
шта
да
чиним
?
Ја
сам
слаба
женска
страна
,
Турци
ме
заробили
,
а
нема
ко
да
ме
избави
...
.
“
И
бризну
у
плач
...
.
Дурџана
јој
рече
:
„
Не
бој
се
!
Бићеш
избављена
;
само
буди
паметна
и
слободна
...
.
Мој
живот
нека
остане
у
турским
рукама
,
а
ти
мораш
бити
спасена
.
“
Злата
је
сва
дрктала
од
радости
.
У
овој
старој
були
она
је
видела
свог
анђела
чувара
,
видела
је
своју
избавитељку
;
али
још
не
беше
дошло
време
,
да
се
та
њена
машта
и
оствари
...
.
Међу
тим
се
приближаваше
време
,
да
и
последњи
—
пети
сахат
откуцне
.
Стара
була
узе
лојану
свећу
,
бркну
у
џеп
,
извади
кључ
и
отвори
нека
тајна
вратаоца
у
зиду
од
собе
.
Уђе
унутра
и
тамо
се
забави
неколико
минута
.
Кад
отуда
изађе
,
изнесе
један
ћемер
и
метну
га
на
миндерлук
.
За
тим
заповеди
Злати
да
се
свуче
.
Злата
је
послуша
.
Дурџана
се
саже
,
отвори
онај
долапић
и
извади
отуда
некакав
завежљај
и
одреши
га
.
За
тим
припаса
Злати
онај
ћемер
,
рекавши
јој
:
„
Ту
имаш
доста
!
...
Боље
је
,
да
ти
то
носиш
,
него
да
Турци
после
моје
смрти
ждеру
и
уживају
...
“
Из
завежљаја
извади
старо
рухо
,
и
рече
:
„
Облачи
се
брже
!
...
“
Злата
оклеваше
,
али
је
она
пожури
:
„
Брже
!
Већ
је
време
ту
!
...
“
И
Злата
се
обуче
.
.
,
.
Док
се
она
облачила
у
мушко
рухо
,
Дурџана
узе
лојану
свећу
и
њоме
добро
подмаза
шарке
на
вратима
.
На
градској
кули
откуца
пет
сахата
...
Дурџана
задркта
...
.
И
Станко
је
у
тај
мах
задрктао
,
а
срце
му
закуца
како
никад
дотле
није
...
.
„
Још
черек
и
Станко
ће
се
јавити
,
“
помисли
у
себи
Дурџана
...
.
За
тим
загрли
Злату
,
обли
је
сузама
и
читав
минут
држала
је
у
загрљају
.
Откопча
јелек
,
скиде
с
врата
ону
иконицу
,
принесе
свећу
,
и
рече
јој
:
„
Загледај
добро
!
Пољуби
ту
слику
...
.
Нека
ти
је
она
помоћница
...
.
“
Злата
пољуби
иконицу
и
стара
Дурџана
обеси
је
о
врат
њен
.
У
тај
мах
,
чу
се
шашољење
прута
по
решетки
на
прозору
...
.
Дурџана
је
имала
само
још
толико
времена
да
рекне
Злати
:
„
Ја
сам
твоја
несрећна
тетка
Смиља
,
а
сада
Дурџана
!
Бежи
и
поздрави
ми
брата
Милојка
!
...
“
Кад
Злата
чу
ове
речи
,
она
се
баци
у
наручје
старој
були
,
па
ће
јој
рећи
:
„
Ја
не
ћу
да
идем
!
Ја
ћу
с
тобом
да
живим
и
да
умрем
!
“
Дурџана
јој
одсечно
рече
:
„
Бежи
!
Бежи
!
јер
ћемо
обадве
пропасти
...
.
Пропашће
и
добри
Србин
Станко
...
.
“
За
тим
полагано
отвори
врата
,
узе
је
за
руку
и
сведе
је
низ
басамаке
...
.
У
једном
залатку
чекаше
Станко
.
Стара
Дурџана
доведе
Злату
и
предаде
је
Станку
.
У
исти
мах
даде
му
некаква
два
замотуљка
,
шану
му
на
само
ухо
:
„
Један
теби
а
други
оном
човеку
!
.
.
“
Кад
је
Станко
већ
хтео
да
пође
она
му
кроз
сузе
рече
:
„
Аманет
ти
Божји
моја
Злата
!
...
Бежите
,
и
ти
се
више
не
враћај
!
...
“
Злата
је
сва
дрктала
као
прут
.
Одмах
до
Рашид
-Беговићевог
конака
беше
једна
осредња
турска
кућа
,
преграђена
високим
зидом
.
У
зиду
је
био
мали
капиџик
,
—
тако
звана
комшијска
капија
,
кроз
коју
су
буле
долазиле
једна
другој
у
госте
и
на
посело
.
Станко
узе
Злату
за
руку
,
и
полако
јој
шану
:
„
Хајд
’
само
за
мном
...
.
Не
бој
се
!
...
“
Доведе
је
до
оне
комшијске
капије
,
полагано
извади
чивију
,
отвори
капију
,
разгледа
добро
по
башти
и
пропусти
је
напред
.
За
тим
и
он
уђе
у
комшијску
башту
.
И
још
лакше
притвори
капију
.
За
тим
узе
Злату
за
руку
,
па
полагано
поред
зида
,
који
беше
обрастао
бршљаном
,
доведе
је
до
главне
капије
,
што
излази
на
сокак
—
у
чаршију
.
И
из
те
капије
извади
чивију
,
полагано
отвори
врата
,
промоли
главу
,
и
добро
разгледа
и
горе
и
доле
по
сокаку
,
па
кад
виде
да
нема
никога
,
он
Злату
протури
напред
,
за
тим
и
сам
изађе
и
полако
притвори
капију
.
Обазре
се
још
једном
уз
сокак
и
низ
сокак
,
па
ће
јој
полугласно
рећи
:
„
Хајд
’
за
мном
!
...
“
Дуго
служећи
у
тој
махали
,
Станку
је
био
познат
сваки
буџак
у
том
крају
.
Чим
изиђу
из
тог
тесног
сокака
,
Станко
скрене
мало
у
лево
,
и
дође
до
палисада
,
којим
је
у
то
време
био
Београд
ошанчен
.
На
много
места
палисад
беше
отрулио
и
велико
прошће
попадало
,
богаза
је
било
доста
.
Турске
страже
стојале
су
:
на
Видин-капији
,
Стамбол-капији
,
Варош-капији
и
Сава
-капији
.
Ту
негде
близу
чесме
,
у
данашњој
улици
,
провуче
се
Станко
са
Златом
кроз
један
богаз
,
скрене
мало
у
десно
,
—
подаље
од
Видин-капије
,
дохвати
се
њива
и
ливада
,
и
дође
до
Слатких
Вода
,
ту
где
је
данас
палилуска
касарна
.
Нешто
од
брзог
хода
,
нешто
од
страха
,
беше
се
Злата
уморила
,
па
ће
рећи
Станку
полагано
:
„
Да
се
мало
одморимо
...
.
“
—
Сад
вала
можемо
,
рећи
ће
Станко
,
сад
се
ничега
не
бојимо
.
И
три
пут
се
прекрсти
,
рекавши
полугласно
:
„
Валим
те
,
Боже
,
на
твоме
дару
!
...
“
Тек
сад
Злати
паде
на
памет
,
да
је
то
онај
човек
,
кога
је
она
кроз
решетку
прозорску
видела
,
да
се
два
пут
у
башти
прекрстио
,
кад
је
оно
кинуо
.
Добро
погледа
у
Станка
па
га
запита
:
„
Јеси
ли
и
ти
српске
вере
?
“
—
„
Па
како
бих
се
крстио
,
да
нисам
хришћанин
—
српске
вере
!
...
“
одговори
он
.
Тада
се
и
она
три
пут
прекрсти
...
.
После
два
месеца
и
нешто
више
ово
је
први
пут
што
се
прекрстила
.
XИX
.
Кад
су
се
мало
поодморили
,
Станко
пође
напред
а
Злата
за
њим
.
Дошавши
до
испод
„
Булбулдера
“
,
Станко
скрене
у
лево
мало
подаље
од
друма
,
пређе
поток
булбулдерски
и
дохвати
се
честе
,
којом
у
то
време
данашњи
голетни
Врачар
беше
готово
сав
обрастао
.
Кад
су
се
дохватили
честе
,
они
пођу
лакшим
кораком
,
јер
беху
ван
сваке
опасности
.
Уз
пут
је
Злата
о
много
којечему
питала
Станка
,
и
он
јој
је
на
питања
одговарао
.
Она
му
је
причала
све
по
реду
:
како
су
је
Турци
заробили
,
како
је
туговала
за
родитељима
и
братом
,
како
је
јединица
у
оца
и
матере
,
и
како
једва
чека
да
види
своје
родитеље
...
.
Станко
је
био
нешто
замишљен
,
и
кад
је
она
говор
свршила
,
он
ће
јој
рећи
:
„
Видећеш
,
ако
Вог
да
!
...
“
Беше
већ
и
зора
зарудела
...
.
У
разговору
нису
ни
опазили
,
да
су
већ
стигли
на
онај
висак
над
селом
Миријевом
.
Ту
је
близу
било
и
уречено
место
,
где
ће
Станко
предати
Злату
.
Станко
је
све
једнако
погледао
низ
друм
,
који
иде
од
Београда
.
Рабаџије
још
не
беху
стигле
...
.
Мало
не
потраја
и
сунце
грану
...
.
Његови
сјајни
зраци
падоше
на
лимене
врхове
витких
џамија
турских
и
одсјахиваху
с
источне
огране
.
И
Злата
,
као
и
отац
јој
,
кад
угледа
Београд
и
ону
гомилу
великих
и
малих
кућа
,
запитаће
Станка
:
„
А
које
је
оно
село
?
—
Није
то
село
,
дете
моје
.
То
је
Београд
“
,
рећи
ће
Станко
...
.
Злата
сва
претрну
,
и
уплашено
рече
:
„
Ама
зар
је
то
тај
проклети
Београд
где
сам
ја
тако
дуго
робовала
?
—
Јест
то
је
Београд
,
“
рече
јој
Станко
...
.
Она
за
тим
погледа
на
Саву
и
Дунаво
па
запита
:
„
Какве
су
оно
големе
воде
?
...
—
Оно
је
Сава
и
Дунаво
,
“
одговори
Станко
.
,
.
.
Она
погледа
преко
Саве
и
Дунава
,
и
кад
виде
сремску
и
банатску
равнину
,
што
је
пукла
у
недоглед
,
а
по
њој
се
белуцкају
села
и
некакве
високе
куле
,
она
ће
запитати
:
„
Шта
се
оно
бели
онамо
по
оној
равнини
?
Какве
су
оно
куле
?
“
Он
јој
каза
да
су
оно
села
,
а
оне
куле
—
цркве
и
звонаре
.
Злата
никад
у
своме
животу
није
чула
звона
;
јер
у
то
време
Турци
нису
дали
Србима
ни
да
зидају
звонаре
,
нити
да
звона
звоне
...
.
А
какав
ли
народ
тамо
живи
?
Да
нису
и
тамо
Турци
?
Нису
,
дете
моје
!
Тамо
живе
Срби
,
који
се
исто
овако
као
и
ми
часним
крстом
крсте
.
Злата
угледа
и
Фрушку
Гору
,
угледа
Медведник
и
Цер
,
па
запита
:
„
Које
су
оно
планине
?
Да
није
оно
Озрен
,
и
Стара
Планина
и
Јастребац
?
—
Није
,
дете
моје
.
Те
се
планине
друкчије
зову
.
Озрен
,
Јастребац
и
Стара
Планина
далеко
су
одавде
...
.
Док
је
Злата
овако
запиткивала
,
Станко
је
,
одговарајући
јој
,
све
једнако
погледао
низ
друм
,
и
на
један
пут
као
у
радости
узвикну
:
„
Ха
!
ево
их
!
...
“
С
тог
виска
видео
се
лепо
—
као
на
длану
онај
дерлац
испод
данашње
„
Ашик-Михаилове
механе
,
“
а
видео
се
и
онај
старински
друм
како
је
уз
тај
трлац
вијугао
.
Тим
друмом
беху
се
наврстала
четвора-петора
кола
рабаџијска
.
Биволи
,
ногу
пред
ногу
,
мицали
су
се
,
и
једва
се
могло
опазити
да
се
крећу
.
За
једно
сто
педесет
до
две
стотине
корака
беше
изостао
један
рабаџија
од
свога
друштва
,
и
изгледаше
,
као
да
му
је
један
биво
укован
.
Тај
рабаџија
навлаш
беше
изостао
од
својих
другова
.
Он
је
од
њих
крио
,
шта
је
уречио
са
Станком
.
—
А
крио
је
за
то
,
што
му
се
непрестанце
врзао
по
памети
онај
обећани
бакшиш
,
који
он
не
беше
рад
да
дели
са
својим
друштвом
...
.
Она
четвора
кола
што
беху
напред
одмакла
,
прођоше
и
даље
у
шуму
замакоше
.
Станко
се
присети
,
да
ће
то
бити
онај
рабаџија
што
беше
заостао
,
с
киме
је
он
уречио
да
му
Злату
преда
.
И
није
се
преварио
.
Јер
чим
рабаџија
дође
од
прилике
на
спрам
уреченога
места
,
добро
разгледа
и
лево
и
десно
,
па
онда
окну
своје
биволе
;
метну
један
пањ
под
кола
,
мало
постоја
па
врдну
у
лево
у
шуму
.
Тумарну
овамо
онамо
,
док
на
једном
пропланку
угледа
Станка
и
поред
њега
једног
младог
момчића
.
Станка
одмах
познаде
,
и
право
се
њему
упути
.
По
што
се
здравише
,
Станко
ће
рећи
рабаџији
:
„
Јеси
ли
на
речи
?
“
Рабаџија
му
одговори
:
„
Јесам
.
“
—
„
Вала
ти
,
брате
,
ти
си
поштен
човек
...
.
“
За
тим
пружи
руку
на
Злату
и
каза
му
:
„
То
је
та
робињица
коју
сам
из
турских
канџи
избавио
,
и
једну
хришћанску
душу
спасао
...
.
Предајем
ти
је
здраву
,
читаву
.
И
сам
си
родитељ
,
знаш
како
боли
родитељско
срце
за
својим
дететом
.
Чувај
је
као
своје
дете
,
па
ће
Бог
и
твој
пород
благословити
!
“
Рабаџија
се
закле
свим
што
му
је
најмилије
на
свету
:
својом
децом
,
својом
кућом
и
малом
,
да
ће
Злату
у
путу
пазити
и
чувати
,
и
да
ће
је
сам
собом
,
чим
кући
стигне
,
њеним
родитељима
одвести
и
предати
.
После
ових
речи
,
Станко
се
уклони
мало
на
страну
и
зовну
рабаџију
.
Бркне
у
недра
,
извади
један
замотуљак
у
коме
су
били
новци
и
пружи
га
рабаџији
,
рекавши
:
„
Ево
ти
за
твој
труд
.
Буди
овој
јадници
родитељ
у
путу
.
“
За
тим
приђе
Злати
,
загрли
је
и
у
чело
пољуби
,
пожелевши
јој
да
жива
и
здрава
својој
кући
дође
,
и
своје
родитеље
обрадује
.
Она
га
пољуби
у
руку
и
захвали
му
се
на
труду
како
је
знала
и
умела
.
С
рабаџијом
се
Станко
пољуби
у
образ
,
и
још
једном
препоручи
му
Злату
.
Злата
је
изгледала
као
прави
мушкарац
.
Била
је
обучена
у
некакве
старе
издрпане
чакшире
и
некакав
гуњ
;
на
глави
је
имала
повелику
шубару
,
тако
да
нико
не
би
могао
ни
помислити
да
је
то
женски
створ
.
А
да
би
се
још
боље
затурио
траг
,
Станко
и
рабаџија
договоре
се
и
надену
јој
име
:
Радојко
.
Злата
оде
с
рабаџијом
...
.
Кола
се
кретоше
,
и
Станко
је
с
оног
пропланка
све
дотле
гледао
,
док
кола
у
шуму
не
замакоше
.
За
тим
се
окрете
на
Београд
и
добро
га
погледа
,
па
ће
у
себи
рећи
:
„
Ја
тамо
више
не
смем
...
.
“
Обазре
се
на
све
четири
стране
,
за
тим
се
прекрсти
,
ухвати
пут
у
десно
,
право
на
Дунаво
.
Ту
негде
ниже
Вишњице
,
близу
Великога
Села
,
срећно
се
превезе
у
једноме
чуну
на
ону
страну
преко
Дунава
...
.
XX
.
Тај
исти
дан
,
рано
у
јутру
,
беше
се
подигла
читава
граја
у
Рашид-Беговића
конаку
.
Стара
Дурџана
трчала
је
по
трему
као
суманута
,
и
само
се
чула
вика
:
„
Нема
Ђаурке
!
Нема
Злате
!
Куд
се
дела
?
Држ
’
те
је
?
Побегла
је
!
“
Чак
стрча
у
башту
,
обигра
свуда
и
на
све
стране
и
као
бајаги
,
ништа
не
нашавши
,
врати
се
горе
у
своју
собу
.
За
тим
истрча
горе
у
трем
,
и
још
јачим
гласом
поче
викати
и
у
груди
се
бусати
.
На
ову
њену
вику
дотрча
Джемиле
,
и
још
две
три
буле
,
и
усплахирено
и
уплашено
запиташе
Дурџану
:
„
Шта
јој
је
и
што
виче
?
...
“
Дурџана
је
само
изговарала
:
„
Ђаурка
...
.
Нема
Ђаурке
!
Побегла
је
!
...
Аман
,
побегла
је
!
.
.
“
Кад
Джемиле
дознаде
у
чему
је
ствар
,
она
се
још
жешће
разгоропади
:
трчала
је
као
бесомучна
,
као
наљућена
тигрица
—
то
на
једну
то
на
другу
страну
;
претурила
је
сав
харем
,
завирила
је
у
сваки
долап
и
у
сваки
буџак
,
е
да
ли
је
не
ће
где
год
наћи
.
Чисто
изгледаше
као
да
је
неко
њено
рођено
дете
украо
и
одвео
...
.
Трчала
је
и
сама
по
башти
;
опет
се
попела
на
горњи
бој
,
опет
претурала
долапе
да
чак
и
сав
таван
претресе
.
И
кад
нигде
ништа
не
нађе
,
она
седе
на
шилте
у
оном
ћошку
где
је
Злата
обично
спавала
,
и
горко
зајеца
...
.
Кроз
плач
је
спомињала
Изедина
и
Ђулзаиду
...
.
И
Дурџана
је
плакала
...
.
Кад
се
мало
прибрала
,
Джемиле
запита
Дурџану
,
како
је
то
било
,
куда
се
Злата
могла
денути
,
и
чисто
јој
се
чињаше
неверица
,
да
је
могла
побећи
.
И
опет
поче
да
претура
по
долапима
;
још
једном
сиђе
у
башту
,
обигра
сваки
кутић
и
сваки
џбунић
,
и
кад
ништа
не
нађе
,
она
плачна
пође
у
харем
.
Уз
пут
погледа
на
комшијску
капију
,
опази
да
нема
чивије
;
брже
боље
отвори
комшијски
капиџик
;
поред
зида
комшијске
баште
смотри
неке
стопе
;
потрча
комшијској
капији
,
па
кад
и
тамо
не
нађе
чивију
у
капији
која
излази
на
сокак
,
тада
јој
беше
јасно
,
да
је
Злату
неко
украо
те
ноћи
и
одвео
...
.
Најтеже
беше
умирити
младога
беговића
,
Изедина
.
Кад
је
чуо
да
му
је
Злата
украдена
и
одведена
,
он
је
јурио
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
као
разјарен
тигар
.
Најзад
повика
:
„
Коње
!
“
и
хтеде
послати
потеру
на
све
стране
;
али
га
стари
Рашид-Беговић
задржа
,
рекавши
му
:
„
Синак
,
такав
ти
је
к’смет
!
Алах
није
судио
да
буде
по
нашој
жељи
,
и
ми
се
морамо
покорити
тој
судбини
...
.
Да
је
Ђаурка
волела
нашу
веру
,
она
би
је
и
примила
;
да
је
миловала
тебе
,
она
би
се
за
те
и
удала
...
.
А
овако
—
Алах
ћерим
—
од
Бога
навака
...
.
“
Да
ли
су
ове
речи
старог
Рашид-Беговића
и
колико
утицале
на
младог
бега
,
то
се
не
зна
...
.
Али
се
зна
то
,
да
се
после
Златинога
бегства
млади
бег
,
дуго
,
дуго
није
хтео
женити
,
толико
је
замиловао
своју
несуђену
Ђулзаиду
.
Тај
исти
дан
учињена
је
као
и
нека
истрага
у
конаку
Рашид-Беговића
.
У
харему
сва
тежина
кривице
пала
је
на
стару
Дурџану
.
На
њу
су
сумњали
да
је
она
помогла
Злати
да
побегне
.
Дурџана
се
није
много
ни
бранила
...
.
Она
је
само
говорила
:
„
Нека
ми
је
Алах
у
помоћи
!
Грех
на
моју
душу
!
...
“
Пало
је
у
очи
да
се
тај
дан
Станко
баштован
нигде
није
видео
...
.
Чекали
су
га
да
дође
у
вече
,
али
он
не
дође
.
Кад
и
сутра
дан
не
дође
,
тада
је
јасна
ствар
била
,
да
је
он
Злату
украо
и
одвео
...
.
Неколико
дана
говорило
се
у
харему
и
комшилуку
о
Златином
бегству
.
Туговала
је
Джемиле
,
али
је
њен
син
Изедин
био
неутешан
;
неколико
дана
није
се
никуд
макнуо
из
куће
,
—
нешто
од
стида
,
нешто
од
жалости
...
.
XXИ
.
Оставимо
Изедина
,
Джемиле
и
сав
харем
нека
тугује
за
Златом
(
имао
је
и
за
ким
!
]
,
а
ми
да
се
упутимо
за
оним
рабаџијом
,
што
се
онако
страшно
закле
:
да
ће
Злату
у
путу
пазити
и
чувати
као
своје
дете
и
здраву
,
читаву
њеним
родитељима
одвести
и
предати
.
У
први
мах
он
је
тако
и
мислио
,
и
чисто
је
гледао
како
ће
се
њени
родитељи
обрадовати
кад
виде
своје
,
скоро
већ
прежаљено
дете
,
да
је
на
ново
оживело
и
да
је
опет
у
њиховом
загрљају
.
Он
је
још
у
напред
уживао
и
чисто
пливао
у
радости
:
како
ће
му
њени
родитељи
бити
захвални
,
како
ће
га
поштовати
и
уважавати
за
његову
велику
доброту
,
коју
је
њиховом
изгубљеном
детету
учинио
.
Најзад
у
себи
рече
:
„
Вала
,
кад
је
одведем
,
три
ћу
дана
гостовати
код
њених
родитеља
!
...
“
Па
можда
би
све
то
тако
и
било
,
и
нема
сумње
,
да
би
тако
било
;
али
грамзивост
,
себичност
угушише
ове
племените
помисли
!
...
Несрећни
новац
усели
антихриста
у
срце
и
душу
овога
човека
;
савест
му
се
помрачи
,
он
завади
себе
и
читаво
своје
потомство
с
Богом
и
његовом
вечном
правдом
...
.
Чим
се
рабаџија
Новак
кренуо
(
тако
ћемо
га
од
сад
звати
)
,
не
беше
одмакнуо
ни
двеста
корака
,
он
се
поче
по
недрима
пипати
...
.
Онај
замотуљак
што
му
Станко
предаде
све
га
је
нешто
жуљио
и
тиштао
!
Два
пут
три
вадио
га
је
из
недара
;
пипао
га
.
Нешто
у
замотуљку
шушти
!
Опажа
да
су
паре
,
—
али
не
зна
,
је
ли
злато
или
сребро
и
колико
има
.
Кад
је
био
на
оном
брдашцу
над
Болечом
,
Новак
није
могао
даље
издржати
.
Окну
биволе
,
и
рече
Злати
:
„
Почекај
ти
мало
,
сад
ћу
ја
доћи
!
“
па
врдну
лево
у
шуму
.
Кад
се
виде
сам
,
обазре
се
на
све
стране
,
грчевито
завуче
руку
у
недра
;
извади
онај
замотуљак
,
и
кад
га
је
почео
дрешити
,
тако
су
му
руке
дрхтале
,
да
га
је
једва
одрешио
...
.
Лако
је
замислити
(
а
нарочито
људма
грамзивим
за
новцем
)
како
је
Новак
разрогачио
очи
,
кад
је
видео
у
том
замотуљку
чисто
—
суво
злато
!
Ту
је
било
:
махмудија
,
рушпи
,
и
по
нека
урубија
.
Он
хтеде
избројати
,
али
су
му
руке
тако
дрхтале
,
да
је
две
три
рушпе
у
траву
испустио
и
једва
нашао
.
Како
—
тако
,
завеза
крпу
,
стрпа
је
у
недра
,
и
рече
у
себи
:
„
Колико
је
да
је
,
доста
је
!
...
Хвала
Богу
на
његовом
дару
!
...
Овоме
се
нисам
никад
надао
...
.
“
И
баш
у
том
тренутку
,
кад
се
из
шуме
својим
колима
враћао
,
заче
се
у
његовој
души
паклена
мисао
:
да
дозна
,
да
ли
је
и
Злата
какав
бакшиш
из
Београда
понела
...
.
Дође
му
на
памет
и
Станко
,
па
ће
сам
себе
запитати
:
„
Боже
мој
,
колико
ли
је
онај
добио
?
...
.
“
Вративши
се
колима
крене
даље
,
—
али
тако
полагано
да
су
се
биволи
једва
мицали
.
Нешто
је
почешће
погледао
у
Злату
,
махнуо
би
руком
,
и
поче
нешто
сам
са
собом
да
говори
...
.
Низ
ону
низбрдицу
пред
Болечом
,
узе
биволе
за
пороже
,
и
полако
сведе
до
у
равнину
.
Ту
стаде
и
читаво
пола
сахата
одмарао
је
биволе
.
Кад
је
стигао
у
Болеч
,
беше
превалило
по
дне
.
Ту
запита
механџију
:
је
су
ли
прошле
какве
рабаџије
?
Он
му
одговори
да
јесу
,
и
то
доста
подавио
.
—
Где
ли
сад
могу
бити
?
запитаће
Новак
.
—
Па
ја
не
знам
,
али
су
могли
од
прилике
стићи
до
на
онај
висак
над
Гроцком
.
Новак
се
вајкаше
,
и
као
санћим
прекореваше
друштво
што
га
је
оставило
.
Међу
тим
другови
су
његови
више
пута
застајкивали
,
а
у
Болечу
више
од
два
сахата
одмарали
се
и
чекали
га
.
Најзад
кад
га
не
беше
да
дође
,
они
науме
да
наставе
пут
,
и
да
га
у
Гроцкој
сачекају
.
Новак
искошка
биволе
,
положи
им
да
једу
,
па
се
и
сам
са
Златом
мало
прихвати
.
Ту
се
одмарао
чак
до
заранака
,
и
тек
тада
укошка
биволе
и
настави
пут
,
—
најлак
.
Чим
је
одмакнуо
од
Болеча
за
један
непун
пушкомет
,
почео
је
запиткивати
Злату
—
о
овоме
,
о
ономе
,
па
ће
најзад
упитати
:
да
ли
јој
нису
што
од
јела
спремили
на
пут
,
да
ли
јој
није
што
дао
онај
човек
што
ју
је
довео
из
Беграда
и
њему
предао
итд
.
Она
је
на
сва
питања
безазлено
одговарала
:
да
од
јела
ништа
није
понела
,
да
јој
онај
човек
ништа
није
дао
,
па
се
тек
присети
и
рече
:
„
Ха
!
Баш
кад
смо
хтели
поћи
,
моја
тетка
,
стара
була
,
нешто
је
око
мене
тешко
опасала
.
Ја
не
знам
шта
је
,
само
ме
много
жуљи
...
.
Може
бити
да
је
ту
што
год
метнула
!
...
“
Нешто
тешко
око
ње
опасала
?
...
Хм
!
...
рече
у
себи
Новак
.
—
А
шта
ли
ће
то
бити
?
запита
Злату
.
—
Па
ја
не
знам
,
—
одговори
она
.
—
Баш
би
добро
било
да
видимо
...
.
—
Па
тешто
да
видимо
...
Новак
окну
биволе
...
.
Злата
отпаса
ћемер
и
пружи
му
рекавши
:
„
На
!
Ето
па
види
!
...
“
Новаку
задркташе
руке
.
Отпекља
пређицу
на
ћемеру
;
извуче
мушему
на
дугачко
а
поуско
сашивену
.
Нагну
на
једну
страну
;
из
мушеме
посукта
све
сама
рушпа
,
махмудија
,
урубија
,
и
по
неки
дукат
шљивак
...
.
Новак
тек
сад
разрогачи
очи
и
чу
се
из
дубине
његових
груди
потмуо
глас
:
„
хааа
!
!
!
“
За
тим
врати
новце
у
мушему
,
запекља
пређицу
,
па
пружи
Злати
рекавши
:
„
На
,
опаши
!
...
“
И
Злата
равнодушно
опаса
ћемер
око
себе
...
.
Она
јадница
није
ни
знала
шта
је
то
на
што
је
тако
Новак
очи
разрогачио
,
и
толико
се
зачудио
...
.
Видела
је
и
познала
да
су
то
паре
,
али
она
то
није
умела
да
цени
...
.
Кренуше
се
кола
и
пођоше
даље
.
Новаку
је
једнако
био
пред
очима
ћемер
.
Злато
истера
из
његовог
срца
анђела
мира
,
анђела
чувара
;
на
његово
место
седе
сотона
и
поче
кроз
уста
Новакова
овако
говорити
:
„
...
Јест
,
ћемер
велики
...
.
злата
много
...
ја
бих
срећан
био
,
обогатио
бих
се
...
.
Не
бих
морао
више
рабаџијати
и
овако
се
мучити_
Па
и
моја
деца
,
чак
и
потоњи
нараштаји
били
би
срећни
и
задовољни
...
.
“
Да
јој
узме
онај
ћемер
?
...
Али
може
се
прочути
...
.
Погледа
у
Злату
,
и
виде
како
смерно
с
друге
стране
кола
иде
и
ајиска
биволе
,
да
мало
брже
иду
...
.
Сунце
се
већ
беше
спустило
над
гору
...
.
Још
мало
,
па
ће
и
сести
...
.
Новак
је
ишао
полагано
.
Често
је
застајкивао
,
нешто
шаптао
сам
за
се
,
па
би
по
кашто
и
руком
махнуо
.
Једном
је
шта
више
гласно
рекао
:
„
Тако
је
!
тако
мора
бити
,
па
куд
пукло
да
пукло
!
...
“
Злата
се
чисто
трже
,
кад
он
ове
речи
изусти
,
и
погледа
га
...
.
Он
се
чињаше
невешт
,
и
као
бајаги
поче
ајискати
биволе
...
.
Опет
се
замисли
,
поче
чешће
застајкивати
и
шаптати
:
„
Јест
,
новаца
много
,
ја
бих
био
богат
човек
...
.
Да
јој
отмем
?
Она
ће
мом
друштву
казати
...
.
Да
је
уб
...
?
“
Ту
застаде
и
замисли
се
...
А
моја
заклетва
,
—
она
тешка
заклетва
?
...
Не
,
не
ћу
!
Хоћу
да
јој
узмем
половину
...
.
И
заслужио
сам
,
па
и
право
је
,
јер
ћу
је
одвести
родитељима
,
обрадоваћу
их
,
они
ће
ми
бити
захвални
...
.
они
ће
ме
частити
...
Баш
,
тако
ћу
...
.
“
Сунце
се
беше
смирило
и
први
се
сумрачак
спустио
.
Биволи
су
се
полагано
кретали
...
.
По
нека
веверица
ја
грабљива
ноћна
тица
шушне
на
шумарку
,
и
Злата
би
се
тргла
и
уплашила
...
Али
чега
се
има
бојати
,
кад
је
ту
чича
Новак
?
„
...
.
Али
,
да
ми
је
и
она
друга
половина
ћемера
,
баш
би
добро
било
...
.
Ја
бих
срећно
и
задовољно
живео
са
својом
породицом
.
Али
моја
заклетва
?
.
.
Па
шта
,
зар
се
људи
мало
пута
куну
,
па
не
одрже
заклетву
?
То
није
ништа
...
.
Ја
ћу
приложити
цркви
,
манастиру
...
.
Ово
је
згодна
прилика
...
.
Никога
нема
...
нико
не
ће
видети
...
.
Родитељи
су
њу
већ
прегорели
...
.
Ко
ће
од
мене
потражити
рачуна
?
...
Зар
и
други
људи
не
убијају
,
па
ником
ништа
!
.
.
“
Јурну
му
крв
у
главу
,
очи
му
закрвавише
,
—
он
изговори
у
себи
:
„
Ћемер
мора
бити
мој
!
...
Она
мора
умрети
!
...
“
И
на
један
мах
окну
биволе
...
Биволи
стадоше
.
Он
викну
:
„
Злато
!
“
Она
се
одазва
:
„
Ој
!
“
—
Ја
сам
жедан
...
.
пио
бих
воде
...
.
Је
си
ли
ти
жедна
?
...
—
Па
и
нисам
,
али
бих
се
могла
мало
напити
,
одговори
она
...
.
—
Ту
близу
у
шумици
има
један
леп
кладенац
.
Нека
кола
;
хајдемо
ми
да
се
напијемо
воде
...
.
“
И
пођоше
.
Он
напред
она
за
њим
...
.
Кад
су
доста
подалеко
зашли
у
честу
,
Новак
се
поче
обзирати
—
то
на
једну
то
на
другу
страну
,
као
бајаги
тражећи
где
беше
кладенац
,
и
заустави
се
на
једној
рудиници
...
.
Читав
минут
стојао
је
замишљен
...
.
Преко
памети
пређе
му
:
и
дана
заклетва
и
родитељи
Златини
,
и
њихова
радост
кад
виде
своју
јединицу
,
—
све
то
у
тренутку
ока
прохуја
...
.
Место
тих
племенитих
,
тих
човекољубивих
мисли
,
појави
се
пред
очима
овог
клетво-преступника
ћемер
пун
злата
...
.
Злато
му
очи
заслепи
и
свако
човечанско
осећање
угаси
,
угуши
,
поништи
...
.
И
он
—
несрећник
,
трже
нож
из
листова
,
шчепа
Злату
,
обори
је
на
земљу
и
закла
је
као
невино
јагње
!
...
Један
пут
—
два
чу
се
крчање
испод
гуше
Златине
...
два
три
пут
праћну
се
јадна
жртва
...
.
пружи
руке
к
небу
...
.
спусти
их
на
груди
и
прекрсти
...
.
Још
се
једном
чу
тихо
и
последње
крчање
под
гушом
њеном
,
и
све
се
стиша
...
Злата
је
била
непомична
!
...
Овај
звер
,
а
не
човек
,
овај
бесни
пас
,
који
оно
хтеде
Злату
и
у
сну
да
удави
,
кад
се
она
из
оне
дубоке
воде
избавила
,
беше
се
наднео
над
своју
жртву
,
и
ослушкиваше
,
да
ли
још
има
знака
од
живота
...
Злата
је
непомично
у
крви
лежала
...
.
Он
грчевито
и
брже
боље
отпаса
ћемер
од
појаса
њеног
,
стрпа
га
у
недра
,
накрши
неколико
гранчица
,
њима
покри
крвави
леш
,
па
онда
као
бесомучан
јурну
кроз
шеварице
,
дође
својим
колима
и
крете
се
даље
.
Још
добре
три
четврти
сахата
имао
је
да
путује
до
Гроцке
.
Биволи
беху
уморни
,
и
ногу
пред
ногу
мицаху
се
...
.
А
Новаку
се
хтело
да
долети
до
Гроцке
...
.
Он
је
биволе
мувао
,
жажалицом
бо
,
али
су
они
обичним
кораком
ишли
—
само
помахујући
реповима
...
Он
се
све
једнако
освртао
,
и
чисто
му
се
чињаше
:
неко
га
јури
,
трчи
за
њим
!
...
У
један
мах
чисто
му
се
причу
,
како
баш
иза
самих
његових
леђа
неко
викну
:
„
Стој
,
зликовче
један
!
...
“
Осврте
се
,
погледа
...
.
али
никога
не
беше
...
.
И
тек
кад
је
изашао
на
онај
висак
над
Гроцком
,
и
видео
слабо
светлуцање
што
му
долазаше
од
Гроцке
,
он
је
нешто
мало
дахнуо
душом
...
.
Боже
мој
!
Шта
ли
је
то
гонило
,
шта
ли
је
то
трчало
за
овим
крвником
?
Ко
ли
је
то
могао
викнути
:
„
Стој
,
зликовче
један
?
!
!
“
кад
нигде
живе
душе
није
ту
било
,
кад
нико
није
видео
онај
злочин
што
га
учини
Новак
у
шуми
између
Болеча
и
Гроцке
?
.
.
„
Бежи
кривац
,
а
нико
га
не
јури
,
“
вели
стари
мудрац
.
„
Туђа
крв
не
да
мировати
,
“
вели
народна
изрека
...
.
„
С
највећим
непријатељем
можеш
се
помирити
и
наравнати
,
али
никад
с
немирном
савешћу
.
Највећи
је
непријатељ
човеку
немирна
савест
.
Ко
је
у
завади
са
својом
савешћу
,
тај
је
у
завади
с
Богом
и
вечном
правдом
његовом
.
„
Бог
милује
праведнике
али
и
грешницима
не
остаје
дужан
.
И
на
деветом
колену
опажа
се
прст
Божје
правде
...
.
“
Да
,
да
,
невина
крв
Златина
гонила
је
овога
зликовца
...
.
Та
је
крв
вапила
пред
престолом
правде
Божје
...
.
Правда
Божја
викнула
је
иза
леђа
овога
звера
а
не
човека
:
„
Стој
,
зликовче
један
,
не
бегај
!
...
“
Овај
крвави
призор
десио
се
у
грочанском
атару
.
Ова
је
шума
служила
за
испуст
.
По
њој
су
чобани
чували
и
пасли
своје
овце
и
козе
.
Два
три
дана
после
овог
крвавог
призора
,
опазили
су
чобани
,
како
се
над
једним
местом
вију
орлови
и
гавранови
.
.
Пођу
да
виде
шта
је
,
кад
тамо
имају
шта
видети
...
.
Угледају
поиздаље
некакав
оглодан
скелет
,
приђу
ближе
,
и
виде
да
је
то
костур
људски
.
По
дугачкој
коси
познаду
,
да
је
то
женски
створ
...
.
На
оглоданим
грудима
спазе
и
ону
иконицу
у
сребро
оковану
,
на
којој
беше
лик
Матере
Божје
...
.
А
ко
је
то
могао
бити
,
једини
је
Бог
видео
,
а
Новак
добро
запамтио
...
.
XXИИ
.
Око
неко
доба
ноћи
стиже
Новак
у
Гроцку
.
Другови
његови
,
остале
рабаџије
,
беху
намирили
своју
стоку
,
и
хтели
су
да
лежу
.
Али
кад
чуше
,
да
им
другар
дође
и
окну
биволе
пред
механом
,
радосно
потрчаше
и
као
у
један
глас
повикаше
:
„
Где
си
,
човече
,
ми
изгибосмо
чекајући
те
!
?
.
.
“
Испресецаним
и
потмулим
гласом
поче
Новак
затурати
трагове
:
„
Ја
!
оставили
ме
самог
,
побегли
од
мене
!
...
И
то
мије
друштво
!
И
то
су
ми
неки
људи
?
!
...
“
За
тим
поче
причати
:
како
му
се
наједном
месту
сломила
палица
,
на
другом
пукла
јармењача
;
како
је
уз
једну
узбрдицу
једва
истерао
кола
;
како
му
је
један
биво
укован
итд
.
Другари
његови
вајкали
су
се
и
правдали
:
како
су
га
на
неколико
места
чекали
,
а
у
Болечу
и
стоку
хранили
,
и
читава
два
сахата
очекивали
...
.
И
у
том
разговору
помогоше
му
те
своје
биволе
искошка
,
уведе
их
у
хан
,
веза
за
јасле
и
положи
им
сена
.
На
сред
хана
тињаше
ватра
.
Око
ватре
беху
полегали
и
поспали
неки
путници
.
Свуд
унаоколо
око
дуварова
беху
понамештане
јасле
.
У
једном
крају
беху
привезани
за
јасле
волови
и
биволи
,
а
у
другом
коњи
.
Механа
није
имала
ни
тавана
ни
оџака
.
Густи
облаци
дима
пробијали
су
кроз
ретке
редове
ћерамиде
.
Од
многог
дима
беше
кров
тако
почађавио
,
да
су
озго
све
некакве
ресе
висиле
.
Под
једним
кровом
одмарали
су
се
и
спавали
и
путници
и
њихова
стока
...
.
Тада
не
беше
механа
„
по
плану
“
...
.
И
боље
!
...
Кад
намирише
биволе
Новакове
они
сви
поседаше
око
ватре
.
Један
од
рабаџија
чарну
ватру
,
пламен
букну
и
обасја
лица
.
Све
рабаџије
погледаше
у
свога
друга
Новака
.
За
тим
се
међу
собом
згледаше
...
.
Видеше
на
челу
и
образима
његовим
некакве
пеге
засушене
крви
...
.
Погледаше
му
руке
...
.
и
руке
му
беху
крваве
...
.
Они
се
још
једном
згледаше
и
ућуташе
...
.
Ћутао
је
као
нем
и
Новак
.
Тада
ће
га
један
од
другара
запитати
:
„
Ама
,
каке
су
ти
то
пеге
по
челу
и
образима
?
...
“
Новак
се
маши
рукама
и
протрља
чело
и
образе
.
Том
приликом
још
се
боље
видеше
крваве
руке
.
Тада
ће
збуњено
рећи
:
„
Може
бити
да
је
блато
!
...
“
(
и
ако
блата
не
беше
ни
трунка
,
јер
је
било
напољу
суво
време
)
...
.
Други
ће
рабаџија
рећи
:
„
Ама
то
као
да
није
блато
...
.
Назгода
,
то
ће
бити
крв
...
.
Да
се
ниси
убио
,
ја
посекао
?
...
“
Овим
питањем
он
извуче
Новака
из
забуне
,
те
одговори
испресецаним
гласом
:
„
Ја
...
.
јест
...
.
и
биће
крв
...
.
Јес
...
.
кад
сам
секао
и
дељао
палицу
...
.
мора
бити
да
...
.
да
сам
се
посекао
.
“
За
тим
се
одмах
диже
,
нађе
крчаг
с
водом
,
па
уми
и
руке
и
лице
.
Док
се
он
умивао
,
остале
су
се
рабаџије
све
једнако
згледале
,
а
један
од
њих
заклонивши
уста
шаком
шану
:
„
Нису
чисти
послови
!
“
Кад
се
Новак
уми
,
он
опет
седе
поред
ватре
—
али
мало
подаље
,
—
заклонивши
се
од
светлости
.
Он
је
ћутао
,
ћутале
су
и
остале
рабаџије
...
.
Један
ће
га
запитати
:
„
Да
ниси
гладан
?
Хоћеш
што
повечерати
?
“
—
Нисам
гладан
,
нешто
ми
се
ништа
не
једе
...
.
“
одговори
он
.
Уморне
рабаџије
легоше
поред
ватре
,
и
заспаше
као
заклани
.
Само
једном
од
њих
,
ономе
што
шану
:
„
нису
чисти
послови
“
,
беше
се
разбио
сан
,
и
дуго
није
могао
заспати
,
али
се
претварао
као
да
спава
.
Беше
легао
и
Новак
;
али
се
све
једнако
обртао
и
превртао
;
нешто
је
завлачио
руке
у
недра
и
по
недрима
бркао
...
.
Нешто
је
стењао
и
уздисао
,
а
једном
се
чисто
причини
оном
другом
рабаџији
,
да
се
Новак
најпре
као
грохотом
насмеја
,
а
за
тим
поче
плакати
и
јецати
као
мало
дете
...
.
И
ако
беше
уморан
овај
други
рабаџија
,
и
ако
је
требало
мало
да
одспава
и
да
се
одмори
,
њему
се
тако
сан
разби
,
да
чак
до
пред
саму
зору
није
ни
ока
склопио
.
После
дугог
превртања
и
уздаха
,
утиша
се
Новак
и
као
злохудно
заспа
.
Али
то
беше
жалосно
спавање
...
.
Он
је
непрестанце
нешто
бунцао
,
помињао
некакав
ћемер
,
злато
у
том
ћемеру
,
како
би
он
богат
био
,
како
би
се
родитељи
некакве
Злате
радовали
;
а
једном
као
на
јави
викну
:
„
А
моја
заклетва
?
...
моја
страшна
заклетва
?
“
...
У
тај
мах
трже
се
и
пробуди
.
Преврте
се
на
другу
страну
,
и
опет
вајно
заспа
.
Опет
поче
да
бунца
:
„
Ено
некога
!
јури
ме
!
...
Ко
то
виче
:
Стој
,
зликовче
један
,
не
бежи
!
...
“
У
том
и
зора
забели
...
.
Поустајаше
рабаџије
...
.
Устаде
и
Новак
.
Он
је
био
сав
подбуо
;
очи
су
му
биле
надувене
и
поткрвављене
,
—
друштво
га
чисто
није
могло
познати
.
Био
је
сетан
,
невесео
,
замишљен
...
.
Нешто
се
пипао
око
недара
...
.
Рабаџије
су
се
згледале
...
.
Време
је
било
да
се
стока
нахрани
и
напоји
,
па
да
се
путује
.
Рабаџије
се
дигоше
и
положише
својим
биволима
.
Диже
се
и
Новак
те
и
он
положи
својим
биволима
.
Али
је
сав
његов
рад
и
понашање
изгледало
као
преко
срца
,
као
од
беде
.
Један
од
рабаџија
случајно
погледа
на
Новака
и
виде
,
да
му
је
кошуља
на
грудима
крвава
.
Дође
време
да
се
крену
на
пут
.
Рабаџије
изведоше
своје
биволе
,
доведоше
до
јарма
,
извадише
и
метнуше
палице
под
мишке
,
дигоше
руду
,
и
прекрстивши
се
узвикнуше
:
„
кош
!
“
Мирни
биволи
савише
вратове
и
метнуше
у
јарам
...
Тако
је
радио
и
Новак
,
али
се
не
прекрсти
кад
је
кошкао
своје
биволе
!
...
До
тог
времена
,
свакад
је
Новак
ишао
напред
и
остало
друштво
сматрало
га
је
за
рабаџибашу
.
Понудише
га
и
сад
да
пође
напред
,
али
он
не
хте
,
рекавши
:
„
Све
једно
,
хајдете
ви
!
“
До
тог
је
времена
Новак
био
свакад
весео
,
у
путу
је
певао
и
певушио
,
правио
доскочице
,
те
своје
друштво
веселио
...
.
А
сад
је
све
нешто
од
друштва
изостајао
,
био
невесео
,
замишљен
и
натмурен
;
нешто
шапутао
и
сам
са
собом
говорио
.
У
оваком
га
је
стању
видео
и
Милојко
,
под
оним
дебелим
хладом
,
кад
је
оно
путовао
из
Мозгова
у
Београд
,
да
своју
Злату
тражи
.
Ма
колико
да
су
се
остале
рабаџије
трудиле
да
свога
другара
разговоре
и
развеселе
,
никако
им
то
није
за
руком
пошло
.
Они
су
се
међу
собом
шалили
,
један
другог
задиркивали
,
разне
доскочице
правили
,
а
Новак
је
само
ишао
уз
своја
кола
и
све
је
био
замишљен
.
Тек
из
ретка
видели
би
они
како
се
и
преко
његових
уста
превуче
као
неки
осмејак
,
па
одмах
за
тим
—
натмури
се
и
чисто
се
стресе
,
а
пешеве
свога
гуња
тек
намакне
на
недра
,
да
се
не
виде
оне
пеге
од
крви
на
кошуљи
.
Неколико
пута
питаху
га
рабаџије
,
што
је
тако
невесео
,
и
да
није
болестан
.
Он
је
као
преко
срца
одговарао
:
да
није
болестан
,
већ
да
је
снио
некакав
чудноват
сан
па
се
боји
да
му
се
какво
зло
код
куће
и
у
породици
не
деси
.
.
,
.
Кад
су
били
уз
једну
благу
узбрдицу
,
остале
рабаџије
беху
поизмакле
за
једно
150—200
корака
;
биволи
су
мицали
ногу
пред
ногу
,
а
они
се
скупили
у
једну
гомилицу
,
и
почеше
међу
собом
разговарати
и
свакојако
домишљати
:
какав
узрок
може
бити
те
се
њихов
друг
овако
променио
.
Једни
су
говорили
:
„
Па
дође
човеку
у
животу
,
те
је
туробан
!
...
“
Други
ће
опет
рећи
:
„
А
може
бити
,
да
је
заиста
снио
какав
страшан
сан
...
.
“
Трећи
ће
рећи
:
„
Све
је
тако
,
али
откуда
му
она
крв
на
челу
и
образима
,
па
му
и
руке
беху
крваве
?
Ено
погледајте
му
кошуљу
на
недрима
,
па
ћете
и
ту
видети
пеге
од
крви
...
.
То
није
без
никле
!
...
“
Један
ће
од
рабаџија
запитати
:
„
Ама
збиља
,
шта
би
с
оном
ствари
што
онај
човек
у
Београду
понуди
да
му
понесемо
,
да
ли
није
који
од
вас
узео
и
понео
,
и
каква
ће
то
бити
ствар
?
“
Остале
рабаџије
одговорише
,
да
за
то
ништа
не
знају
.
И
онај
што
запита
,
рече
:
„
Вала
,
и
ја
ништа
не
знам
!
“
Један
рабаџија
ћутао
је
докле
се
овај
разговор
водио
,
па
ће
најзад
рећи
:
„
Мени
сад
паде
на
памет
!
Кад
смо
били
у
Београду
,
па
кад
је
оно
други
пут
долазио
онај
човек
,
што
је
нудио
да
му
ствар
понесемо
,
он
је
дуго
нешто
говорио
с
Новаком
.
Ја
сам
из
једног
прикрајка
слушао
и
чуо
сам
како
помиње
некакву
заробљеницу
,
некакво
бегство
,
некакав
бакшиш
,
поменуше
и
онај
вис
над
Београдом
и
да
ће
се
ту
састати
...
.
Више
ништа
нисам
чуо
!
...
“
Сад
се
рабаџије
сетише
,
да
је
њихов
друг
Новак
баш
на
том
месту
изостао
.
Онај
опет
рабаџија
,
што
у
Гоцкој
није
могао
да
спава
,
исприча
своме
друштву
,
како
је
Новак
ту
ноћ
немирно
спавао
,
како
је
некакав
ћемер
и
злато
спомињао
итд
.
Еле
из
свега
тога
говора
видело
се
,
да
има
нешто
,
али
нико
није
смео
отворено
казати
...
.
И
ма
како
да
су
нагађали
и
ово
питање
на
сваку
руку
претресали
,
и
пак
нису
могли
ништа
поуздано
извести
;
за
њих
је
та
ствар
остала
загонетка
.
Један
од
рабаџија
прекрати
говор
о
томе
и
рече
:
„
Уста
говорила
,
душа
не
патила
!
Сваки
нека
одговара
за
свој
грех
пред
Богом
...
.
Само
бих
ја
грешан
рекао
,
да
код
Новака
нису
чисти
послови
!
.
.
,
“
XXИИИ
.
Још
читава
три
дана
путовале
су
рабаџије
до
места
из
ког
су
били
.
Тек
трећи
дан
кад
су
се
приближили
својим
кућама
опазило
се
,
да
је
Новак
био
нешто
мало
веселији
,
—
јамачно
за
то
,
што
ће
скоро
видети
своју
кућу
и
породицу
...
.
Кад
уђоше
у
варошицу
X
,
рабаџије
се
халалише
,
рекавши
један
другом
:
„
Хвала
на
друштву
,
и
у
здрављу
!
“
И
сваки
окрете
својој
кући
.
Оде
и
Новак
својој
...
.
Беше
се
ухватио
први
сутон
кад
је
Новак
стигао
својој
кући
.
Његови
домаћи
по
издаље
чуше
шкрипање
кола
,
сетише
се
да
то
отац
долази
с
далекога
пута
.
Сви
до
једног
истрчаше
да
га
пресретну
и
капију
отворе
.
Таман
капију
отворише
,
стиже
им
и
отац
.
Водио
је
биволе
за
пороже
,
и
чим
уђе
у
авлију
,
спотаче
му
се
један
биво
;
пуче
палица
и
поличица
на
јарму
,
а
биво
—
дешњак
сломи
десну
предњу
ногу
на
два
комата
!
Овај
случај
ни
мало
се
не
допаде
домаћима
;
а
шта
је
Новак
мислио
у
тај
мах
—
то
је
он
сам
најбоље
знао
,
а
и
теби
,
читаоче
,
није
тешко
погодити
...
.
.
После
неколико
дана
мањка
му
дешњак
биво
,
—
а
то
се
већ
тумачи
као
рђав
знак
!
...
Деца
су
се
радовала
доласку
свога
родитеља
.
Јер
кад
год
је
на
пут
у
рабаџијање
одлазио
,
свагда
се
весео
и
задовољан
својој
кући
враћао
и
по
што
год
доносио
својој
жени
и
деци
.
То
су
деца
његова
и
сад
од
њега
очекивала
и
изгледала
.
Али
сад
Новак
не
беше
ништа
донео
ни
жени
ни
деци
својој
.
А
сам
изгледаше
невесео
и
замишљен
,
па
чак
заборавио
беше
и
Бога
назвати
својој
кући
и
чељади
!
Чим
је
ушао
у
кућу
,
метнуше
му
у
прочељу
троножну
столицу
;
он
седе
и
опет
се
нешто
замисли
...
.
Може
бити
,
да
му
је
жао
било
,
што
му
је
биво
ногу
сломио
?
...
Не
!
не
ће
то
бити
!
Он
је
имао
доста
пара
,
па
је
могао
и
стотину
бивола
купити
...
.
Друго
је
нешто
њега
тиштало
!
...
Туђа
крв
беше
га
притисла
као
каква
мора
...
.
Та
му
је
крв
душу
вадила
,
