!—
Тако
исто
и
Белкић
распитује
за
Чекмеџијића
!
Већ
све
зна
какав
је
и
како
му
стоје
акције
.
Многи
су
Љубу
покудили
,
али
он
неће
све
да
верује
,
па
мисли
:
кад
се
Љуба
једаред
ожени
,
све
ће
то
друкчије
ићи
.
Осим
тога
мислио
је
да
ће
Љуби
у
почетку
ма
чим
замазати
очи
.
Али
тешко
је
с
Љубом
накрај
изићи
!
Љуба
чека
да
се
Белкић
одзове
;
Белкић
,
опет
,
нешто
као
провлачи
,
не
би
ли
се
Љуба
понизио
;
но
,
опет
,
дуго
му
је
чекати
,
па
се
на
пут
крене
.
Љуба
је
код
куће
,
гледа
своју
економију
.
Баш
пекмез
кува
,
а
ето
Белкића
код
њега
.
—
А
гле
мога
зета
,
како
је
у
послу
!
—
Баш
сте
ме
тако
упрљана
затекли
!
Добро
дошли
!
Изволите
унутра
!
—
Посао
не
шкоди
;
беспослица
је
зло
.
Мени
је
баш
мило
што
сам
вас
тако
у
послу
нашао
.
Уђу
у
собу
.
Ту
је
Љубина
мати
која
лепо
госта
дочека
.
Љуба
је
изишао
да
се
преобуче
.
Љуби
се
није
баш
допадало
што
је
Белкић
тако
изненадно
дошао
.
Волео
би
он
да
се
Белкић
није
тако
лако
понизио
,
јер
можда
је
дошао
да
га
на
лак
начин
обрлати
;
па
онда
,
Белкић
,
кад
се
тако
лакоми
,
мора
да
није
баш
у
најбољем
стању
.
У
месту
ће
говорити
да
је
Белкић
дошао
да
провизитира
Љубу
и
да
за
њега
у
самом
месту
испиткује
.
Белкића
задрже
на
ручку
.
Љуба
је
био
мало
сатрусан
,
ал
’
се
није
показивао
,
лепо
је
Белкића
угостио
.
Но
после
ручка
почне
се
важан
разговор
.
—
Ви
ћете
сигурно
знати
у
каквом
сам
послу
дошао
к
вама
.
—
Нагађам
.
—
Вама
се
моја
кћи
допала
,
је
л
’
те
?
—
Јест
;
ако
ми
се
још
и
оно
друго
допадне
,
онда
је
све
добро
.
—
Знам
шта
мислите
.
И
ја
то
исто
мислим
.
Је
л
’
вам
моје
стање
познато
?
—
Јесте
,
ал
’
не
сасвим
.
—
Чули
сте
за
моју
трговину
?
—
Јесам
.
—
Знате
да
имам
две
куће
?
—
Знам
.
—
То
је
што
знате
;
ал
’
има
што
и
не
знате
.
—
То
би
’
баш
рад
чути
.
—
Знате
,
ја
имам
напољу
прилично
новаца
.
—
То
је
врло
лепо
,
само
ако
је
све
сиугрно
и
дужници
плаћају
.
—
Не
брините
се
за
то
.
Видите
,
моја
Анка
добиће
још
за
мог
живота
две
хиљаде
шајна
.
—
То
је
лепо
;
а
кад
почиње
тај
живот
?
—
Видите
,
сад
ћу
вам
дати
седам
стотина
форинти
шајна
,
а
доцније
друго
.
—
Не
могу
чекати
.
—
Дужни
су
ми
,
не
могу
да
инкасирам
.
—
То
је
баш
жалосно
.
Али
ја
нећу
да
добијем
мање
од
хиљаде
.
—
Дакле
,
ви
немате
према
мени
поверења
?
—
Имам
,
ал
’
што
има
бити
,
нек
буде
одма
’
на
пању
.
—
Е
,
кад
је
тако
,
ја
сад
идем
,
па
ћу
вам
писати
.
—
Мило
ће
ми
бити
.
Белкић
се
није
хтео
дуже
бавити
,
но
се
препоручи
и
оде
.
Љуба
је
био
практичан
човек
,
па
је
увидео
да
је
са
Белкићем
сама
шепртљарија
.
Само
му
је
жао
што
ће
на
глас
изићи
да
је
Белкић
зато
дошао
да
га
на
теразије
метне
.
Љуба
чује
да
и
неки
млад
нотарош
проси
фрајла
-
Анку
.
Начује
још
да
је
тај
нотарош
издалека
род
госпођи
Јелки
Сириџићки
.
Сад
је
већ
знао
колико
је
сати
.
Зна
да
неће
ништа
бити
од
женидбе
;
већ
му
је
госпођа
Јелка
побила
цену
.
Белкић
не
пише
ништа
.
Он
се
на
Љубу
мало
разљутио
,
па
сад
,
кад
дође
нов
ђувегија
,
а
Сириџићка
Љубу
оговара
,
неће
Белкић
ништа
за
Љубу
да
зна
.
Шта
ће
сад
Љуба
?
Да
остане
тако
налако
у
платки
?
Не
!
Љуба
мора
своју
част
да
спасе
.
Но
,
како
?
Као
год
што
је
Редић
њему
писао
,
тако
ће
исто
Љуба
Белкићу
писати
.
Једно
јутро
добије
Белкић
писмо
на
пошти
и
чита
га
.
Поштенородни
господару
!
Опростите
што
вам
са
овим
писмом
досађивати
морам
.
Ја
сам
чекао
и
чекао
на
ваше
писмо
ал
’
то
је
гдегод
у
воздуху
нестало
;
мени
пак
није
до
чекања
,
и
морам
вам
изјавити
шта
о
целој
ствари
мислим
.
Кад
сте
били
у
мојој
кући
,
као
госту
устручавао
сам
се
све
вам
исказати
.
Но
,
сад
изјављујем
да
ћу
вашу
кћер
фрајлу
Анку
тек
онда
узети
моћи
када
ви
платите
на
велику
кућу
вашу
интабулирани
ваш
дуг
,
па
онда
сами
из
велике
у
малу
кућу
уђете
,
а
мени
и
вашој
кћери
велику
дате
,
јер
ја
никад
на
вересију
женити
се
нећу
.
Ако
на
то
не
пристајете
,
немојте
ми
ни
писати
,
јер
већ
онда
знам
да
нисте
у
стању
.
Остајем
ваш
искрени
Љуба
Чекмеџијић
Са
овим
писмом
,
дакле
,
осветио
се
Љуба
у
један
мах
и
Редићу
и
Белкићу
.
И
врло
је
паметно
учинио
Љуба
што
је
то
писмо
писао
,
јер
је
већ
прстен
госпођице
Анке
са
младим
нотарошем
прошао
,
и
до
две
недеље
Анка
је
удата
.
Овако
је
бар
Љуба
своју
част
спасао
.
ВИИИ
Љуба
се
ни
најмање
није
кајао
што
је
тако
са
Белкићем
поступао
.
Зар
да
пристане
на
мање
од
хиљаде
форинти
?
Не
,
давно
се
оженио
један
његов
пријатељ
ком
је
таст
обрекао
хиљаду
форинти
,
а
кад
тамо
,
а
он
добио
само
седам
стотина
,
те
због
три
стотине
има
сада
са
тастом
процес
.
Љуба
неће
процес
.
Опет
му
нуде
девојку
у
Б
.
Неће
сам
да
иде
,
хоће
мало
да
се
одмори
,
те
шаље
чика-
Гавру
.
Девојка
има
три
хиљаде
сребра
.
Љуба
је
задовољан
,
већ
је
по
посла
готово
;
но
опет
се
нађу
који
га
оговоре
,
и
он
се
окрене
на
другу
страну
.
Он
је
мислио
да
се
мане
за
неко
време
женидбе
,
ал
’
,
међутим
,
оженио
се
врло
добро
један
присни
његов
пријатељ
,
те
тако
опет
добије
вољу
на
женидбу
.
У
вароши
Г
.
има
Љуба
једног
негдашњег
друга
,
који
има
две
сестре
,
једна
је
лепша
а
друга
умиљатија
.
Свака
има
по
две
хиљаде
форинти
.
Лепа
се
зове
Јулка
,
а
умиљата
Милка
.
Брат
њихов
,
Јоца
Нерић
,
има
још
једног
доброг
друга
,
младог
нотароша
из
Ј
.
,
Младена
Ружичића
и
тај
у
кућу
долази
.
Јулка
и
Милка
немају
оца
,
само
матер
.
Јулка
осећа
велику
наклоност
према
Ружичићу
,
али
кажу
да
овај
има
врло
слабу
штацију
;
ако
би
који
бољи
дошао
,
не
би
га
се
одрекла
.
Дође
Љуба
са
чика-
Гавром
у
Г
.
Брат
Јоца
зарадовао
се
,
па
их
срдачно
ауфирује
.
Баш
се
овде
десио
и
Ружичић
.
Остану
ту
на
квартиру
.
Скоро
ће
доћи
вечера
.
За
вечером
је
све
весело
.
Љуба
на
свакога
пази
,
али
особито
на
фрајле
.
Види
да
је
лепша
Јулка
,
ал
’
није
рђава
ни
Милка
.
После
вечере
друштво
се
развеселило
.
Сваки
је
морао
по
једну
песму
певати
.
Јоца
је
певао
„
Тулумбашу
“
,
као
домаћин
,
Ружичић
пак
„
Желиш
ли
бити
моја
“
;
затим
замоле
фрајла
-
Јулку
,
те
и
она
лепо
отпева
„
Куд
блуде
сада
мисли
твоје
“
.
Дошао
је
ред
на
чика-
Гавру
.
Он
отпева
„
Вино
пије
Дојчин
Петар
“
.
Сад
сви
моле
Љубу
да
и
он
пева
.
Спочетка
неће
,
мало
се
у
себи
расрдио
,
јер
је
спазио
да
је
фрајла
-
Јулка
,
кад
је
певала
,
некако
чудне
погледе
на
Ружичића
бацала
.
Напослетку
се
склони
па
отпева
„
Збогом
немарна
душо
“
,
не
из
срца
,
него
као
у
пркос
фрајла
-
Јулки
.
После
вечере
се
разиђу
.
Љуба
и
Гавра
су
у
једној
соби
.
—
Како
ти
се
допада
овде
?
—
запита
га
чика-
Гавра
.
—
Не
знам
још
ни
сам
како
.
Девојке
нису
ружне
,
особито
она
Јулка
;
она
је
,
може
се
рећи
,
баш
лепа
.
—
А
јеси
л
’
приметио
како
је
гледао
на
Јулку
тај
Ружичић
кад
је
певао
?
—
Јесам
;
ал
’
јеси
л
’
видео
како
је
она
на
њега
гледала
кад
је
певала
?
То
ме
највише
мучи
!
—
Мени
се
чини
да
Ружичић
Јулку
воли
.
—
И
мени
се
чини
;
само
она
њега
да
не
воли
!
Тако
се
разговарају
док
не
заспу
.
Сутрадан
иду
мушки
шетати
се
.
Љуба
иде
са
Ружичићем
да
га
искуша
.
Већ
су
се
прилично
упознали
.
—
Кажите
ми
искрено
,
господине
Ружичићу
,
што
ћу
вас
питати
.
—
Драге
воље
.
—
Да
ли
сте
ви
у
фрајла
-
Јулку
заљубљени
?
Ружичић
се
смеје
.
—
Ал
'
кажите
ми
,
молим
вас
.
Можете
о
мом
карактеру
уверени
бити
да
нећу
ником
казати
.
—
Кад
је
тако
,
казаћу
вам
искрено
,
ал
’
и
надам
се
да
нећете
ником
казати
.
Јоца
Нерић
је
мој
добар
друг
.
Поред
њега
сам
се
са
његовим
сестрама
упознао
.
Само
ћу
вам
толико
казати
да
врло
лако
може
бити
,
шта
више
и
верујем
да
фрајла
-
Јулка
има
према
мени
наклоности
,
али
,
што
се
мене
тиче
,
ту
сам
сасвим
чист
.
—
Ал
’
,
кажите
ми
право
,
зашто
сте
тако
очи
извраћали
кад
сте
певали
„
Желиш
ли
бити
моја
“
?
—
Знате
,
то
је
било
само
из
етикеције
;
знао
сам
да
ће
се
то
њој
допасти
,
ал
’
ја
ту
ништа
немам
.
—
Дакле
,
накратко
,
ви
нисте
заљубљен
,
нити
сте
ради
фрајла
-
Јулку
узети
?
—
Нити
сам
заљубљен
,
нити
сам
је
рад
узети
,
јер
ја
већ
имам
моју
заручницу
,
само
што
сад
још
неће
отац
да
ми
је
да
,
али
доћи
ће
време
да
ће
је
дати
.
—
Е
,
то
сам
хтео
да
докучим
.
Баш
вам
хвала
.
Хоћете
ли
ме
примити
отсада
за
вашег
друга
,
па
то
другарство
још
данас
поред
чаше
вина
са
„
пер
ту
“
да
инсталирамо
?
—
Мени
ће
мило
бити
,
ма
одма
’
.
Сад
се
помешају
и
други
.
Чика-
Гавра
је
дотле
Јоцу
искушао
.
Дођу
кући
.
Фрајле
спремају
ручак
.
Приспе
и
ручак
.
После
ручка
иду
сви
у
шетњу
у
башту
.
Љуба
се
једнако
врзе
око
фрајле
Јулке
.
Она
му
показује
пријатно
лице
;
види
се
да
је
рада
допадати
му
се
,
да
га
није
рада
из
шака
испустити
;
ал
’
тек
каткад
баца
умиљат
поглед
и
на
Ружичића
.
Фрајла-Јулка
прави
букете
,
један
да
Ружичићу
а
други
Љуби
.
Љуба
би
волео
да
Ружичићу
није
дала
,
ал
’
опет
стиша
му
се
душа
,
само
кад
је
и
њему
дала
.
Јер
мисли
:
и
мени
је
дала
букет
,
и
њему
је
дала
;
он
њу
неће
,
а
ја
хоћу
;
дакле
,
биће
опет
моја
!
Врате
се
кући
.
Баш
су
се
добро
провеселили
оно
вече
.
Љуба
је
постао
са
Јоцом
и
Ружичићем
„
пер
ту
“
.
Сутрадан
разиђу
се
.
Љуба
се
срдачно
од
Јулке
опростио
.
Кад
дође
кући
,
почне
озбиљно
да
мисли
.
Није
шала
,
така
лепа
девојка
и
две
хиљаде
форинти
!
Ал
’
није
му
до
оклевања
,
него
хоће
да
буде
ствар
што
пре
готова
.
Пише
Јулки
писмо
,
да
зна
на
чему
је
:
Дражајша
фрајлице
Јулка
!
Ако
сте
ради
за
мене
разумети
,
ја
сам
,
хвала
богу
,
здрав
,
и
молим
бога
за
ваше
здравље
.
Ја
сам
срећно
кући
допутовао
.
Не
знам
ви
јесте
л
’
здрави
.
Ви
сте
могли
приметити
из
моји
’
очију
оно
што
према
вама
осећам
;
ако
и
ви
то
исто
осећате
,
онда
смо
ја
и
ви
најсрећнији
људи
.
Сад
само
желим
да
ми
ви
отпишете
како
осећате
,
па
ако
се
слажете
,
онда
одма
’
и
’
вама
да
дођем
,
па
да
се
уговоримо
,
и
то
не
с
вама
,
боже
сачувај
,
него
са
вашом
госпођом
мамицом
и
Јоцом
.
Остајем
вас
нижајше
љ
...
не
смем
да
испишем
—
ваш
на
веки
Љуба
Чекмеџијић
После
неколико
дана
добије
,
опет
,
Љуба
ово
писмо
:
Почитајеми
господар
Чекмеџијић
!
-
Ја
вам
благодарим
за
ваше
чувство
према
мени
.
Што
се
мог
чувства
према
вама
тиче
,
оно
је
у
божијим
рукама
,
а
бог
је
добар
,
може
све
добро
испасти
.
Зато
примите
овај
изражај
од
мене
,
а
вама
стоји
кад
год
’
оћете
приступ
у
нашу
кућу
.
Остајем
са
почитанијем
Јулка
Нерић
Када
је
ово
писмо
прочитао
,
Љуба
није
знао
на
чему
је
.
Саопшти
га
чика-
Гаври
.
Чика-
Гавра
га
прочита
.
—
Шта
мислите
,
чико
,
о
овом
писму
?
—
Ја
сам
доста
школа
прошао
,
ал
’
ово
нит
’
је
бело
нити
црно
—
не
разумем
га
!
—
И
мени
је
чудно
.
Ја
јој
једно
пишем
,
а
она
друго
одговара
.
Ја
иштем
да
изрази
своје
чувство
,
а
она
каже
:
чувство
у
бога
!
Та
и
нас
свију
чувство
је
онде
,
ал
’
из
њенога
писма
не
види
се
да
она
мора
моја
жена
бити
.
—
Тако
је
.
—
Па
све
нешто
издалека
говори
.
Неће
да
дођемо
па
да
се
сврши
,
а
опет
не
каже
да
неће
.
Та
моја
фрајла
штета
што
није
трговац
,
та
би
умела
са
муштеријом
!
—
Дакле
,
шта
мислиш
сад
?
—
Ништа
;
док
ми
не
поручи
,
нећу
ићи
.
—
Тако
и
треба
.
Када
Љубина
мати
види
да
ни
са
овом
женидбом
није
сигурно
,
поче
се
и
сама
за
Љубу
бринути
.
Нашла
му
је
у
Д
.
једну
здраво
имућну
девојку
.
Иде
Љуба
са
чика-
Гавром
да
је
види
.
Мираз
му
се
допада
,
ал
’
девојка
не
.
Обрече
да
ће
доћи
.
Дође
кући
,
каже
матери
да
је
девојка
врло
ружна
,
ал
’
леп
мираз
,
и
да
жели
само
неколико
дана
промишљења
.
Прођу
два
три
дана
,
Љуба
још
иште
термина
.
Прођу
две
три
недеље
,
мати
га
гони
,
чантра
.
Напослетку
,
Љуба
се
реши
и
приправи
на
пут
,
хоће
богату
девојку
да
узме
.
Кола
са
арњевима
готова
су
,
Љуба
тек
да
се
крене
,
ал
’
ето
ти
писмоноше
—
носи
писмо
Љуби
.
Љуба
чита
писмо
.
Почитајеми
господару
!
Дајемо
вам
на
знање
да
је
ваше
ћутање
и
оклевање
проузроковало
то
да
смо
принуђени
били
другој
срећи
окренути
се
,
која
је
заиста
и
добра
,
да
смо
сви
задовољни
.
Зато
дајемо
вам
ово
на
знање
,
да
не
бисте
всује
труд
полагали
и
амо
долазили
.
Остајем
Јуца
Мргодић
Љуби
испаде
писмо
из
руку
.
То
је
било
писмо
од
матере
оне
богате
партије
.
Љуба
остане
код
куће
.
Он
је
за
овом
партијом
жалио
,
али
за
неколико
дана
нестане
му
жалости
.
Опет
размишља
и
реши
се
да
стару
љубав
обнови
.
Коју
стару
љубав
?
—
Последњу
—
са
фрајла
-
Јулком
.
Љуба
је
опет
на
путу
,
али
сам
.
Чика-
Гавра
неће
онамо
да
иде
;
каже
,
шта
ће
да
иде
кад
види
саме
шепртљарије
.
Љуба
сам
дође
фрајла
-
Јулки
.
Она
му
почне
пребацивати
,
што
се
није
на
њено
писмо
одазвао
;
пребацује
му
још
и
да
је
чула
како
је
ишао
у
Д
.
тражити
богату
девојку
.
Љуба
све
то
одриче
,
каже
да
је
он
давно
намеран
био
овамо
доћи
,
но
трговина
га
задржала
,
а
ишао
је
у
Д
.
да
купује
зоб
.
Јулка
му
све
да
за
право
,
премда
врло
добро
зна
зашто
је
Љуба
у
Д
.
био
.
Сад
се
почне
од
стране
Љубине
курмахерај
на
живот
и
смрт
.
Фрајла
-
Јулка
је
била
практична
девојка
,
а
и
Љуба
практичан
човек
.
Све
су
се
хватали
у
курмахерају
.
Јулка
је
волела
Ружичића
,
али
је
приметила
да
је
Ружичић
према
њој
лукав
.
Ал
’
опет
није
надежду
изгубила
.
Љубу
је
држала
у
резерви
;
ако
други
не
дође
,
добар
ће
бити
и
он
.
За
Љубу
је
,
опет
,
срећа
што
Ружичић
Јулку
неће
.
Јулка
сама
у
себи
начинила
је
тај
план
да
Љубу
наговори
да
је
од
матере
проси
.
Она
је
мислила
,
ако
је
мати
Љуби
обрече
,
чуће
Ружичић
па
ће
се
покајати
и
узети
је
,
а
Љуба
ће
остати
у
платки
.
Шта
јој
је
онда
до
њега
!
Ако
ли
је
Ружичић
и
онда
не
усхте
,
онда
ће
упркос
за
Љубу
поћи
.
Љуба
се
са
фрајла
-
Јулком
у
башти
шеће
.
Већ
му
је
љубав
на
врх
језика
дошла
.
Дођу
до
врата
;
Љуба
заустави
фрајлу
.
—
Ал
’
,
молим
,
станите
само
мало
.
Већ
има
сат
један
како
хоћу
нешто
да
вам
рекнем
,
па
опет
нисам
могао
,
канда
ми
неко
језик
завезао
.
Сад
сам
се
мало
раскуражио
.
Кажите
,
молим
вас
,
хоћете
ли
ви
за
мене
поћи
?
—
Искрено
вам
кажем
:
хоћу
;
ал
’
од
матере
морате
ме
просити
,
јер
без
ње
не
може
ништа
бити
.
—
А
хоће
ли
она
?
—
Још
није
ништа
говорила
о
томе
,
ал
’
мислим
,
кад
ја
хоћу
,
да
хоће
и
она
.
—
Па
то
би
’
вас
могао
одма
’
запросити
,
сад
је
и
онако
сама
у
соби
.
—
Можете
,
ал
’
како
ћете
почети
?
—
По
обичају
.
Казаћу
:
Молим
покорно
,
мени
би
на
срцу
лежало
,
и
желео
би
’
кад
бисте
ми
вашу
фрајлицу
кћер
за
супругу
дали
.
—
То
је
лепо
,
ал
’
опет
није
за
почетак
добро
.
—Дакле
,
научите
ме
ви
,
какав
почетак
!
—
Видите
,
управо
да
вам
кажем
,
то
је
била
од
вас
погрешка
што
одма
’
у
почетку
нисте
матер
у
руку
љубили
.
—
То
је
истина
да
је
од
мене
погрешка
била
,
ал
’
знате
,
ја
немам
обичај
никога
у
руку
љубити
.
—
Па
зар
ми
нећете
ту
љубав
учинити
?
—
За
вашу
љубав
’
оћу
,
премда
ми
је
тешко
,
јер
ја
никакву
госпођу
осим
моје
матере
у
руку
пољубио
нисам
.
—
То
је
лепо
од
вас
!
Сад
видим
да
имате
наклоност
према
мени
.
—
Још
како
!
Ал
’
не
би
л
’
добро
било
да
идем
већ
да
запросим
?
—
Можете
.
—
Па
’
ајд’мо
—
изволите
.
—
О
,
молићу
,
идите
ви
сами
.
Како
би
’
ја
онамо
сад
могла
ићи
?
—
А
зашто
не
?
—
Зато
јер
би
се
застидети
могла
.
—
Како
се
ја
застидети
нећу
?
—
Код
вас
је
друго
,
ви
сте
мушко
.
—
Е
добро
,
дакле
.
Ја
сад
идем
.
Где
ћемо
се
после
састати
?
—
У
башти
.
—
Збогом
и
донде
!
—
Збогом
,
само
паметно
!
—
Тако
ћу
ја
лепо
казати
да
ћете
се
зачудити
.
Љуба
оде
к
матери
.
Фрајла
се
шета
по
башти
.
Она
је
све
то
фино
уплела
.
Договорила
се
с
матером
да
му
је
мати
не
обрече
одмах
,
но
да
му
само
надежду
да
,
јер
како
се
мало
провуче
удадба
,
нотарош
још
може
времена
добити
да
се
попокаје
.
Мати
је
по
вољи
кћериној
радила
.
А
да
све
то
лакше
произвести
може
,
уклонила
је
за
овај
пар
Јоцу
и
Милку
од
куће
.
Љуба
уђе
у
собу
;
мати
је
сама
.
—
Слуга
сам
покорни
.
Љуба
матер
у
руку
пољуби
.
Тако
је
цмокнуо
,
да
се
и
сама
мати
заруменила
.
—
Изволите
сести
.
—
Хвала
.
—
Ви
сте
већ
готово
на
нас
заборавили
били
.
—
Знате
,
ја
сам
човек
који
се
не
намеће
;
где
ме
радо
примају
,
тамо
идем
.
—
Ја
мислим
да
сте
ви
у
нашој
кући
увек
радо
примљени
.
—
Сад
видим
.
—
Мислим
да
се
нећете
кајати
што
сте
к
нама
дошли
.
—
Тако
би
’
и
сам
желео
.
Сад
мало
заћуте
.
Љуба
чека
да
мати
што
почне
,
а
мати
чека
да
он
започне
.
Гледа
једно
у
друго
.
Љуба
се
боји
да
се
не
забуни
,
а
ако
и
даље
буде
ћутао
,
па
започне
.
—
Молим
покорно
,
да
ли
се
може
коснути
ваше
красне
кћери
лик
срца
мога
?
—
Молим
вас
,
не
разумем
вас
начисто
.
Изволите
мало
простије
говорити
.
—
Би
л
’
бисте
вољу
имали
вашу
кћер
за
мене
дати
—
то
хоћу
да
кажем
.
—
Сад
разумем
.
—
Зашто
не
?
Као
што
примећавам
,
она
није
вама
ненаклоњена
,
а
и
ја
немам
против
тога
ништа
.
Само
,
знате
,
форме
ради
,
морам
још
и
мог
девера
запитати
.
—
А
зашто
да
га
питате
,
кад
ви
’
оћете
?
—
Знате
,
он
је
богат
,
а
нема
деце
,
па
ће
временом
моја
деца
све
његово
наследити
.
—
Ја
сам
задовољан
и
са
тим
што
сад
фрајла
има
.
—
Ви
сте
још
млад
,
па
се
сад
свачим
задовољавате
,
само
кад
вам
се
девојка
допада
.
Ал
’
кад
будете
старији
,
онда
ћете
се
другачије
разговарати
.
Нећете
се
кајати
ако
и
он
своје
саизвољење
да
.
—
Ал
’
ако
он
не
усхте
?
—
Што
ја
хоћу
,
то
хоће
и
он
;
ал
’
опет
да
не
рекне
да
смо
без
његова
знања
ствар
свршили
.
Расрдио
би
се
.
—
Е
добро
,
а
ви
му
изволите
казати
.
—
Хоћу
на
сваки
начин
.
Само
није
сад
код
куће
,
отишао
је
у
Пешту
на
вашар
.
—
Па
кад
ће
то
бити
?
—
Само
мало
стрпљења
имајте
.
Он
ће
доћи
до
осам
дана
,
па
за
то
кратко
време
и
онако
не
можемо
одма
’
целу
ствар
свршити
.
—
Дакле
,
шта
да
радимо
?
—
Да
почекамо
до
пролећа
.
—
Ал
’
ако
ја
,
госпођо
мамице
,
до
пролећа
вољу
изгубим
?
—
Но
,
то
би
лепо
било
!
То
онда
ни
сад
вољу
немате
!
—
Сад
имам
врло
велику
,
ал
’
до
пролећа
не
знам
како
ће
бити
.
—
Пролеће
није
далеко
.
Ако
сте
шармантан
човек
,
дајте
ми
реч
да
ћете
до
пролећа
чекати
.
—
Обећавам
вам
,
али
реч
задати
не
могу
.
—
Та
,
кад
обећавате
,
то
је
толико
као
да
сте
реч
задали
!
—
Није
баш
тако
.
Кад
човек
што
обећа
,
још
није
обавезан
;
али
кад
зада
реч
,
онда
је
обавезан
.
—
Ала
сте
ђаво
!
—
Много
сам
света
прошао
.
—
Обећање
испунити
,
то
је
поштење
.
Ја
вас
држим
за
поштена
човека
,
па
кад
сте
обећали
,
знам
да
ћете
и
испунити
.
—
Ала
сте
ме
ухватили
,
не
могу
с
речма
куда
.
Љуба
се
смеје
,
мати
се
смеши
.
—
Дакле
,
обећање
стоји
?
—
Стоји
.
Тако
се
још
мало
поразговарају
,
па
онда
Љуба
да
напослетку
и
реч
да
ће
до
пролећа
чекати
.
Сад
Љуба
устане
и
замоли
матер
да
му
дозволи
у
башту
да
види
шта
фрајла
ради
.
Мати
му
дозволи
.
Љуба
оде
у
башту
и
све
фрајли
по
реду
исповеди
.
Јулка
се
радује
што
је
све
по
њеном
плану
испало
.
Мало
после
обоје
оду
у
собу
.
Ту
се
још
с
матером
о
ситнијим
стварима
поразговарају
.
Напослетку
Љуба
устане
па
каже
да
мора
одлазити
,
јер
нема
газде
код
куће
,
па
трговина
одмах
слабије
иде
.
Оне
га
из
политике
задржавају
,
а
он
из
политике
неће
да
остане
.
Опрости
се
и
оде
.
Када
Чекмеџијић
кући
дође
,
поче
размишљати
да
ли
да
дочека
пролеће
,
или
још
да
покуша
,
ма
у
пост
,
’
дегод
срећу
.
Он
је
мислио
да
ће
Јулка
,
ако
може
бити
,
добра
бити
за
њега
и
у
пролеће
,
а
међутим
,
потајно
може
и
на
другом
месту
срећу
покушати
.
Шушнуо
му
је
чика-
Гавра
да
у
вароши
М
.
живи
једна
удовица
,
зјело
богата
,
а
држи
под
своје
једну
девојку
,
коју
је
дала
лепо
васпитати
,
и
даће
је
за
трговца
.
Даје
поред
ње
осам
хиљада
шајна
.
И
,
доиста
,
госпођа
Макра
Мрачевићка
у
М
.
богата
је
,
а
фрајла
Паулина
доноси
мираз
од
осам
хиљада
.
Љуба
је
контен
,
и
готов
је
онамо
са
чика-
Гавром
.
—
Дакле
,
хајдмо
,
чика-
Гавро
!
—
Хајдмо
!
—
Али
рад
сам
да
нико
не
зна
куда
идемо
.
Знате
,
чика-
Гавро
,
да
идемо
онако
—
како
кажу
,
оно
—
кад
велика
господа
кудгод
иду
па
неће
да
свет
зна
?
—
Још
ни
то
не
знаш
!
Инкогнито
!
—
Да
,
инкогнито
!
Враг
зна
,
већ
сам
позаборављао
те
француске
речи
.
—
Сад
немој
заборављати
таково
што
,
јер
куда
идемо
ту
је
фрајла
врло
воспитана
.
—
Пазићу
на
све
,
па
ћу
пробати
да
и
ја
мешам
француске
речи
;
ал
’
тешко
ће
ићи
.
—
Дакле
,
хоћемо
л
’
ићи
?
—
Хоћемо
—
хајд’мо
!
За
један
сат
све
је
већ
у
приправности
,
па
се
крену
,
и
то
другим
путем
,
унаоколо
,
да
се
Власи
не
сете
.
Чика-
Гавра
Чекмеџијића
информира
како
се
има
код
Мрачевићке
владати
.
Изјави
му
још
и
ту
тајну
да
је
он
сам
,
то
јест
чика-
Гавра
,
рад
узети
ту
богату
удовицу
.
Каже
да
је
могао
још
девојком
узети
.
Она
је
хтела
,
али
била
је
сирота
,
па
је
он
није
хтео
.
После
се
она
удала
за
богата
старца
,
а
кад
је
тај
умро
,
имање
је
на
удовицу
пало
.
Имање
је
око
педесет
хиљада
.
Чика-
Гавра
мислио
је
утолико
лакше
до
циља
доћи
што
је
с
удовицом
још
као
са
девојком
добро
познат
био
,
па
није
морао
око
ње
много
етикеције
правити
,
него
је
могао
одмах
са
другога
краја
шале
започети
.
Госпођа
Макра
га
је
увек
,
кад
год
је
дошао
к
њој
,
врло
угостила
и
за
његову
љубав
и
друге
госте
позивала
.
Госпођа
Макра
Мрачевићка
била
је
мало
јача
од
четрдесет
година
;
велика
,
крупна
жена
,
лице
и
све
мало
позамашније
;
није
била
ружна
ни
сад
,
али
имала
је
мушки
глас
—
сва
је
као
нека
мушкара
изгледала
.
Поред
свог
покојног
јако
се
испрактицирала
,
па
није
дала
да
се
с
њом
титрају
.
Како
је
ко
пецне
,
а
она
га
тако
приклопи
да
се
убезекне
,
једном
речи
,
била
је
права
наџак-баба
.
Просиоца
би
имала
на
сваки
прст
сто
,
али
се
не
удаје
.
Не
кажем
да
се
госпођа
Макра
не
би
хтела
удати
,
али
сад
би
она
избирала
.
Неће
млада
голаћа
,
који
би
је
за
благо
узео
;
неће
матора
,
мада
је
богат
;
неће
човека
без
јаке
титуле
.
Она
би
хтела
каква
млађа
човека
који
је
леп
а
није
сиромах
;
или
каква
млада
,
већег
ранга
чиновника
;
или
каква
пензионираног
капетана
,
али
да
нема
више
од
тридесет
и
пет
година
.
Оваких
партија
баш
није
лако
наћи
,
па
зато
се
госпођа
Макра
и
не
удаје
.
Штавише
,
свуда
говори
да
се
никад
удавати
неће
.
С
тим
је
интересантнија
.
Са
чика-
Гавром
воли
да
се
шали
и
радо
га
прима
,
али
не
зато
што
га
воли
,
но
што
је
он
шаљивчина
.
Осим
тога
рада
је
мало
да
га
насекира
,
да
види
како
је
богата
,
а
он
је
као
девојку
узети
није
хтео
.
Сад
јој
ни
у
памети
није
за
њега
поћи
.
Сирома
’
чика-
Гавра
мисли
да
је
госпођа
Макра
у
њега
заљубљена
.
Фрајла
-
Паулина
била
је
лепушкаста
,
црномањаста
;
знала
је
свирати
у
клавир
и
француски
—
била
је
академикерка
.
Она
би
рада
поћи
за
човека
васпитана
и
од
ранга
;
премда
би
је
госпођа
Макра
радо
трговцу
дала
,
али
мало
већем
трговцу
,
и
то
зато
да
ако
би
се
она
,
то
јест
госпођа
Макра
,
ипак
удала
,
да
не
буде
Паулинин
муж
већи
господин
него
њен
,
јер
онда
би
до
те
незгоде
могла
доћи
да
би
у
једном
истом
друштву
могла
Паулина
у
прочељу
седети
као
госпођа
,
а
госпођа
Макра
као
полумати
сниже
,
а
то
би
јој
тешко
пало
.
Госпођа
Макра
и
Паулина
седе
у
соби
и
разговарају
се
.
Слушкињин
мали
синчић
од
пет
година
игра
се
у
соби
и
час
по
провлачи
се
испод
стола
.
—
Видиш
,
Паулина
,
дете
се
провлачи
испод
астала
—
добићемо
госте
.
—
Мени
опет
десно
око
игра
,
плакаћу
.
Тек
што
Паулина
последњу
реч
испусти
,
а
неко
на
врата
куца
.
—
Херајн
!
Врата
се
отворе
.
Напред
чика-
Гавра
,
а
за
њиме
Чекмеџијић
.
—
Госпођа
-
Макро
,
јесте
л
’
ради
гостију
!
Ево
мој
сродник
,
Љубомир
Чекмеџијић
,
трговац
и
гвожђар
из
О
.
—
Чула
сам
за
њега
,
драго
ми
је
,
—
рече
госпођа
Макра
.
И
фрајла
-
Паулина
господски
комплименат
начини
.
—
Изволите
сести
.
Гости
седну
.
Госпођа
Макра
нешто
Паулини
намигне
,
те
она
изиђе
.
—
Па
,
како
сте
,
госпођа
-
Макро
?
Ал
’
вас
давно
нисам
видео
!
Видим
,
хвала
богу
,
сваки
дан
сте
све
лепша
и
лепша
—
изгледате
као
лубеница
.
—
И
вама
ништа
не
фали
;
изгледате
као
’
раст
,
па
какав
сте
у
образу
леп
и
румен
!
—
Ви
ђаволите
!
Хтели
сте
,
ваљда
,
казати
да
изгледам
као
слепачка
тиква
,
кад
се
смешите
.
Но
,
ништа
,
волим
и
тако
да
изгледам
:
хвала
богу
,
здрав
сам
,
не
бих
се
још
мењао
ма
с
каквим
момком
!
—
Е
,
та
ви
сте
увек
здрав
човек
били
,
само
немојте
се
толико
хвалити
,
јер
ако
вас
чују
,
могу
вас
урећи
.
—
Ала
сте
баш
ђаво
,
госпођа
-
Макро
!
Морате
да
ме
пецнете
.
Но
,
сад
’
одите
мало
на
страну
да
вам
нешто
шушнем
,
док
није
фрајла
Паулина
дошла
.
Сад
чика-
Гавра
ухвати
за
руку
госпођу
Макру
,
па
је
води
до
других
врата
;
нешто
јој
шапуће
,
да
Чекмеџијић
не
чује
.
—
Но
,
како
вам
се
допада
мој
Љуба
?
—
Фајн
—
здрав
момак
!
На
то
отворе
се
врата
,
фрајла
-
Паулина
носи
на
тацни
ликер
,
бадем
и
суво
грожђе
,
па
метне
на
сто
и
сипа
.
—
Заповедајте
.
Пију
ликер
.
—
Ал
’
је
ово
добар
ликер
,
—
рече
чика-
Гавра
.
—
Ово
је
најфинији
онајзликер
,
—
примети
Љуба
.
—
Да
ли
је
—
прочитај
!
—
Нећу
,
не
треба
.
Знам
сваки
ликер
,
само
кад
ми
до
носа
дође
!
Опет
окрену
други
разговор
,
кад
наједанпут
фрајла
отвори
једна
врата
и
нуди
их
да
уђу
у
другу
собу
.
Сви
уђу
.
Кад
је
Љуба
видео
шта
има
ту
,
језа
га
чисто
напада
од
погледа
на
многе
лепе
ствари
.
Ту
је
диван
од
кадиве
црвене
,
па
какво
огледало
,
па
дугачке
фиранге
,
па
сат
што
свира
!
—
Је
л
’
ово
штафирунг
фрајла
-
Паулине
,
госпођо
Макро
?
—
Тако
ће
нешто
бити
!
—
Видиш
то
,
Љубо
!
Толика
сала
,
па
с
каквим
скупоценим
стварима
напуњена
!
Љуба
блене
у
скупоцене
ствари
;
тек
тако
опази
и
клавир
.
Онда
почне
се
мислити
где
ће
толико
покућство
у
његовој
соби
стати
,
јер
у
великој
кући
,
где
му
је
гвожђарница
,
осим
дућана
има
само
две
собе
;
једна
гледа
у
дућан
,
а
друга
је
преко
кујне
—
мала
,
гледа
у
авлију
,
па
ако
уђе
клавир
,
неће
се
моћи
више
ниједан
кревет
сместити
.
—
Изволите
сести
.
Диван
је
имао
много
федера
и
врло
је
набубрен
изгледао
.
Кад
Љуба
на
њега
седне
,
како
је
потежи
,
тако
се
спустио
да
су
му
се
ноге
увис
почеле
дизати
.
Фрајла
се
морала
на
то
насмејати
.
Чика-
Гавра
седео
је
већ
на
том
дивану
,
па
знао
је
како
ваља
сести
.
—
Дед
свирај
,
девојко
!
Сад
фрајла
седне
код
клавира
и
почне
свирати
.
Свира
неку
фантазију
од
Талберга
.
Комад
је
тежак
,
врло
заплетено
испада
.
Кад
је
отсвирала
,
пита
Љуба
:
—
Какво
је
било
то
парче
,
фрајлице
?
—
То
је
била
фантазија
од
Талберга
.
—
Шта
,
фантазија
!
Ал
’
немојте
нам
,
молим
вас
,
фантазије
свирати
!
Тако
то
бучи
човеку
по
глави
као
да
ће
да
полуди
.
Није
чудо
што
га
зову
фантазијом
.
Но
,
молим
вас
,
фрајлице
,
знате
ли
што
српски
свирати
?
—
Богме
,
не
могу
служити
—
не
знам
.
—
Та
шта
не
знаш
!
Како
си
ономад
лепо
свирала
!
Мораш
свирати
!
—
Ах
,
мутер
,
без
нота
не
знам
;
онда
сам
свирала
поред
слушкиње
,
она
је
лепо
певала
,
а
ја
сам
акомпањирала
.
—
Па
тако
исто
и
сад
ради
.
—
Ах
,
мутер
,
сад
слушкињу
да
овамо
зовемо
да
акомпањира
!
Како
би
то
било
,
кад
је
масна
!
Онда
је
то
било
само
„
пер
шпас
“
.
—
Ал
’
,
молим
вас
,
фрајлице
,
кажете
л
’
у
клавиру
компањирати
или
компонирати
?
—
Ах
,
композицион
—
то
је
сасвим
друго
,
то
је
muzikališe
dihtung
—
тако
нас
је
клавир-мајстер
учио
;
а
акомпањирен
,
то
је
кад
један
другоме
у
музици
или
певању
—
како
се
каже
—
помаже
.
—
Ја
сам
мислио
да
компаније
само
у
трговаца
и
солдата
има
,
ал
’
никад
нисам
знао
да
и
музика
компањисту
потребује
.
Из
тога
се
види
да
без
трговине
нема
нигде
ништа
.
Но
,
молим
вас
,
фрајлице
,
ви
баш
не
знате
ил
’
нећете
да
свирате
српски
?
—
Верујте
ми
,
auf
majne
ere
,
да
не
знам
;
јер
нема
нота
,
а
нисам
никад
од
каквог
кинстлера
чула
српски
свирати
.
—
А
зар
нисте
чули
Корнелија
Станковића
како
српски
свира
?
—
Нисам
,
онда
сам
још
била
у
инштитуту
.
—
А
ја
сам
га
чуо
.
Да
видите
како
је
то
лепо
—
сто
пута
лепше
него
та
фантазија
.
—
Знате
,
сваки
има
свој
гешмак
.
Дођу
још
два
госта
,
добри
пријатељи
чика-
Гавре
;
господар
Пинтерић
и
господар
Чарукџић
,
све
сами
весељаци
.
Госпођа
Макра
дала
им
је
на
знање
да
је
ту
чика-
Гавра
,
па
је
и
ручак
јачи
приправила
.
Сад
и
они
седну
,
а
фрајла
опет
поче
неку
фантазију
свирати
.
Чарукџићу
фантазија
уши
вређа
,
па
кад
је
био
крај
,
рече
старијима
да
иду
у
другу
собу
.
—
Та
шта
ћемо
ми
матори
овде
?
Оставимо
младеж
нек
се
забавља
,
а
ми
хајд’мо
онамо
;
је
л’те
,
госпођо
Макро
?
—
Та
и
боље
је
за
вас
ликер
него
клавир
.
Хајдете
!
—
Баш
добро
,
—
дода
тихо
чика-
Гавра
.
Сам
остаде
Љуба
са
фрајлом
.
—
Сад
ћу
вам
што
из
„
Профете
“
свирати
,
да
видим
како
ће
вам
се
то
допасти
,
—
рече
она
и
поче
свирати
.
Паулина
свира
,
а
Љуби
је
мука
.
Волео
би
се
онако
с
њом
разговарати
.
Срећа
што
је
фрајла
скоро
довршила
,
јер
је
већ
Љуба
хтео
да
моли
да
даље
не
свира
.
—
Но
,
како
вам
се
то
допало
?
—
Мало
боље
него
пређашње
,
ал
’
опет
не
сасвим
.
—
Сад
ћу
вам
српски
свирати
.
—
Е
,
да
видим
!
—
Шта
хоћете
?
—
Коло
!
—
Дакле
,
коло
.
—
Видите
да
знате
!
Сад
поче
она
коло
свирати
,
али
тако
збуњено
,
пребрзо
и
шепртљаво
да
Љуба
уста
криви
,
не
допада
му
се
.
Она
то
примећује
,
па
хотимице
све
горе
и
горе
свира
,
а
сама
у
себи
смех
загушује
.
—
Но
,
како
вам
се
то
допада
?
—
Врло
брзо
свирате
.
Ту
им
пресеку
разговор
,
зову
их
на
ручак
.
Ручак
је
весело
и
у
шали
пролазио
.
Сви
се
шале
,
само
фрајла
укрућена
седи
,
па
се
тек
подмукло
потсмешкује
.
Због
те
њене
крутости
често
је
госпођа
Макра
корила
,
али
то
се
фрајле
не
хвата
.
Она
зна
да
јој
је
покојни
муж
госпође
Макре
у
тестаменту
осам
хиљада
оставио
,
па
јој
ни
бриге
.
Но
,
и
госпођа
Макра
рада
би
да
остане
сама
у
кући
,
па
би
је
желела
удати
,
но
ипак
за
добру
партију
.
Вино
је
било
врло
добро
.
Све
се
нуткају
,
па
пију
.
Чика-
Гавра
је
седео
преко
од
госпође
Макре
.
Њему
се
очи
мало
засветлиле
,
често
глади
бркове
и
гледа
на
госпођу
Макру
.
Она
њега
задрикује
,
он
опет
њу
.
—
Ал
’
је
здрава
ова
наша
госпођа
Макра
,
—
рече
Гавра
.
—
Мислим
,
—
дода
Пинтерић
.
—
Све
ти
нешто
зазубице
расту
за
госпођом
Макром
,
но
немој
,
брате
,
очемерићеш
се
,
—
рече
Чарукџић
.
—
Па
шта
би
нам
фалило
!
Оваки
пар
људи
као
што
бисмо
ми
били
,
ја
и
госпођа
Макра
!
Је
л’те
,
госпођо
Макро
?
—
Та
да
,
само
да
смо
обоје
за
једно
петнаест
година
млађи
.
—А
шта
нам
фали
?
Ви
изгледате
као
бубрег
,
а
ја
као
какав
младић
.
—
Баш
као
младић
!
—
Па
добро
,
мада
нисам
као
младић
,
ал
’
оно
бар
као
ваш
пар
изгледам
.
—
Ту
имате
право
.
Сад
већ
госпођи
Макри
није
много
требало
;
само
да
испусти
Гавра
какву
јачу
реч
,
па
ће
доста
имати
.
—
Па
кад
као
пар
изгледамо
,
госпођо
Макро
,
а
оно
да
се
узмемо
.
Хајде
,
пођите
за
мене
!
—
Маните
се
тог
посла
!
Зашто
би
'
ја
за
вас
полазила
?
Тражите
ви
младе
!
Нисте
ме
хтели
ни
кад
сам
млада
била
,
шта
ћу
вам
сад
?
—
Ништа
за
то
!
Ја
вас
сад
најволим
.
Ја
не
требам
младе
,
јер
ни
ја
нисам
већ
млад
,
па
се
тако
обоје
можемо
сложити
.
Хајде
,
пођите
за
мене
,
па
Пинтерић
да
нам
буде
кум
!
—
Шта
,
ја
да
пођем
за
вас
?
То
никад
бити
не
може
!
—
А
зашто
?
—
Знате
,
господар
-Гавро
,
ако
се
већ
имам
у
пакао
возити
,
а
ја
ћу
на
младим
ждрепцима
онамо
,
а
не
на
старим
!
Сви
се
смеју
.
—
А
,
дакле
,
ви
младиће
тражите
?
—
Већ
кад
би
’
тако
морала
,
наравно
не
би
’
старијег
тражила
;
старог
сам
већ
имала
.
Сад
се
почне
Пинтерић
и
Чарукџић
чика-
Гаври
потсмевати
.
—
Видиш
,
како
си
прошао
!
—
Тако
му
треба
кад
је
машкртан
.
Чика-
Гавра
,
да
ствар
забашури
,
намигне
Чекмеџијићу
да
фрајлу
узме
на
среду
.
Чекмеџијић
га
је
одмах
поњао
,
па
се
најпре
мало
накашље
,
да
јасније
говори
,
онда
започе
:
—
Ви
,
фрајлице
,
нешто
јако
ћутите
;
не
знам
шта
је
то
?
—
Е
,
други
нек
говоре
који
су
гости
;
резон
је
да
гости
говоре
.
—
Е
,
добро
,
ми
ћемо
говорити
;
а
хоћете
л
’
ви
одговарати
?
—
Но
,
то
би
још
био
резон
кад
госту
не
иб
’
одговарала
!
—
Молим
вас
,
фрајлице
,
јесте
ли
ви
већ
путешествија
правили
?
—
Нисам
.
—
Па
добро
,
где
сте
научили
немачки
и
француски
,
и
клавир
,
јер
чика-
Гавра
каже
да
знате
и
француски
.
—
Научила
сам
у
Бечу
,
кад
сам
била
четири
године
у
инштитуту
.
—
Е
,
па
то
сте
ви
опет
далеко
путовали
.
Шта
мислите
,
где
је
Беч
одавде
!
Ја
још
нисам
био
даље
од
Пеште
.
—
Ах
,
Беч
,
—
то
се
не
зове
путешествије
.
Путешествије
је
кад
се
иде
nah
Париз
,
nah
Лондон
,
као
што
је
наша
мадам
гувернант
правила
—
то
је
!
—
А
јесте
л
’
били
кадгод
у
Београду
?
—
Нисам
.
—
А
у
Шапцу
?
—
Ни
тамо
;
то
је
све
in
Serbijen
;
in
Turkaj
,
је
л
’
те
?
—
Јесте
;
ал
’
не
Тиркај
,
но
у
Србији
.
—
Ја
то
не
могу
да
тако
говорим
—
срр
—
брр
—
то
је
тако
барбариш
!
Па
ви
не
бисте
волели
те
вароши
и
земље
видети
?
—
Аја
!
Тамо
је
све
тиркиш
.
—
Та
и
наши
дедови
су
оданде
дошли
!
—
И
они
су
били
тиркиш
,
а
ми
смо
сад
гебилдет
.
—
А
,
молим
вас
,
какви
су
ти
Бечлије
?
—
А
,
то
је
сасвим
отр
шос
?
—
Шта
је
то
„
отр
шос
“
?
—
То
је
„
другојачије
“
.
—
Па
зашто
не
кажете
тако
?
Ја
сам
мислио
да
је
какав
Бечлија
пред
вама
отргао
шос
—
крило
—
од
капута
.
—
Ви
сте
смешан
господин
!
—
Молићу
,
ја
сам
само
господар
.
Но
,
кажите
ми
,
како
је
тамо
у
Бечу
?
—
Ах
,
у
Бечу
!
Тамо
је
лепа
опера
,
па
театри
—
комифо
!
Па
какви
штуцери
!
Нема
ниједног
без
фатермердера
,
а
то
тако
елегант
стоји
!
—
Фатермердер
—
ја
га
никад
не
би
’
носио
.
Не
може
човек
у
њему
врат
мицати
,
па
ни
зато
га
не
би
носио
што
тако
гадно
име
има
,
јер
фатермердер
значи
оцеубица
.
—
Име
није
лепо
,
ал
’
лепо
стоји
;
штета
што
се
тако
зове
!
—
А
знате
,
фрајлице
,
зашто
се
тако
зове
?
—
Не
знам
.
—
Сад
ћу
вам
казати
.
Мени
је
приповедао
то
један
трговачки
калфа
,
који
је
био
у
Бечу
у
кондицији
.
Један
немачки
штудент
,
не
знам
,
у
Франкфурту
или
у
Бранденбургу
,
први
је
ту
моду
измислио
.
Кад
је
дошао
кући
свом
оцу
на
вакацију
,
приђе
му
да
га
пољуби
,
а
отац
опет
њега
загрли
;
но
,
то
парче
платна
тако
је
било
јако
ушкробљено
да
је
у
пољупцу
с
њим
оца
заклао
.
—
Ексцелент
виц
!
Дође
кафа
.
Фрајла
се
дигне
,
поздрави
госте
,
па
оде
у
другу
собу
.
Кад
се
кафа
попила
,
Пинтерић
,
Чарукџић
и
чика-
Гавра
остану
,
те
се
опет
чашице
лате
,
а
госпођа
Макра
титра
се
с
њима
и
узима
их
на
миндрос
.
Чекмеџијић
устане
и
лагано
се
довуче
до
сале
где
је
фрајла
Паулина
баш
седела
код
једног
стола
,
па
је
извадила
нека
писма
,
премеће
их
и
чита
.
Чекмеџијић
види
нека
писма
,
све
сам
фини
и
лепо
изрецкан
папир
,
па
се
приближи
и
узме
у
руке
једно
.
—
Шта
је
то
,
фрајлице
?
Како
су
лепа
писма
—
ваљда
су
љубавна
?
—
Дајте
таки
натраг
писмо
!
То
је
белајдигунг
да
ви
моје
писмо
дирате
!
—
Опростите
,
нисам
хтео
читати
,
но
само
да
видим
какав
је
то
леп
папир
;
на
њему
су
лепи
голубићи
намалани
!
—
То
не
сме
нико
видити
!
Сад
и
Чекмеџијић
седне
,
па
фрајлицу
због
писма
задиркује
.
Видило
јој
се
из
очију
да
се
Паулина
једи
,
и
само
најмање
што
још
да
каже
Чекмеџијић
,
одмах
ће
зло
бити
.
Чекмеџијић
је
имао
подуже
ноге
,
и
премда
је
даље
од
фрајле
седео
,
није
могао
опасност
даље
избећи
.
Да
пружи
ногу
—
ал
’
некако
случајно
,
његове
чизме
врх
додирне
фрајли
од
ноге
мали
прст
,
баш
где
је
жуљ
имала
.
Фрајлица
ђипи
и
изиђе
напоље
.
Чекмеџијић
остане
сам
.
Чуди
се
,
диви
се
,
не
зна
шта
је
фрајлици
да
га
тако
остави
.
Уђе
у
другу
собу
сав
снужден
.
Госпођа
Макра
пита
га
зашто
се
са
фрајлом
не
забавља
.
Чекмеџијић
јој
каже
да
је
фрајла
побегла
из
собе
,
а
не
зна
зашто
.
Госпођа
Макра
изиђе
напоље
да
потражи
Паулину
.
Нађе
је
у
кујни
уплакану
.
—
Шта
је
теби
,
Паулина
?
—
Е
,
шта
ми
је
,
да
знате
шта
ми
је
!
—
Та
говори
,
шта
ти
је
?
—
Тај
господар
—
како
се
зове
—
Хекмешич
—
тако
је
импертинент
био
,
да
је
седео
близу
мене
,
па
нема
билдунга
да
лепо
седи
,
па
да
ноге
деликатно
држи
,
него
тако
плумп
,
да
ми
је
с
његовом
великом
чизмом
на
хинерауг
ударио
.
—
Па
ништа
,
то
се
тако
трефило
.
А
кад
носиш
тесну
ципелу
,
па
играш
,
не
боли
ли
те
онда
још
већма
,
па
опет
трпиш
?
Хајд
’
унутра
!
—
Молим
вас
,
либе
мутер
,
немојте
ме
тамо
водити
,
то
је
човек
мизерабл
.
Ја
се
не
знам
с
њим
разговарати
.
Он
мене
не
разуме
кад
ја
говорим
о
фортепијану
,
о
опери
;
па
ме
још
боли
прст
.
Молим
,
оставите
ме
ту
!
—
Кад
нећеш
да
уђеш
,
што
ти
драго
!
Госпођа
Макра
била
је
паметна
женска
.
Није
је
натеривала
;
знала
је
да
то
ништа
не
помаже
,
јер
је
Паулина
размажена
.
Она
је
није
хтела
давати
у
инштитут
,
али
покојни
је
тако
хтео
,
па
сад
што
му
драго
.
Госпођа
Макра
се
врати
у
собу
,
па
забашурује
целу
ствар
.
—
Неће
да
уђе
моја
Паулина
.
Знате
,
у
том
врашком
инштитуту
научила
је
на
мидер
.
И
сад
је
јако
утегнута
,
па
јој
је
позлило
.
—
Ал
’
зашто
је
тако
истрчала
?
—
запита
Љуба
.
—
Кад
јој
је
врло
мучно
било
.
—
Хајд
’
,
Љубо
,
седни
овде
с
нама
па
пиј
;
а
ви
,
госпођо
Макро
,
седите
до
мене
!
—
Нећу
поред
вас
,
бојим
се
;
сешћу
овде
поред
Пинтерића
.
—
Видиш
,
Гавро
,
да
мене
госпођа
Макра
волије
него
тебе
.
—
Не
би
’
рекао
!
—
А
како
ја
стојим
код
вас
,
госпођа
-
Макро
?
—
запита
Чарукџић
.
—
Шта
ми
је
до
вас
,
ви
сте
ожењени
!
—
Ја
немам
жене
.
Видите
,
госпођа
Макра
мене
воли
,
—
упадне
чика-
Гавра
.
—
Та
,
већ
знамо
како
те
воли
кад
је
казала
да
се
не
би
на
таковим
маторим
ждрепцима
возила
!
—
рече
Пинтерић
.
Док
је
Пинтерић
ово
говорио
,
чика-
Гавра
је
устао
са
своје
столице
,
па
га
је
отерао
са
његова
места
да
може
поред
госпође
Макре
сести
.
—
Иди
,
торњај
се
одавде
,
ти
и
онако
госпођу
Макру
сваки
дан
видиш
,
ал
’
ја
ретко
.
Зажелео
сам
се
видети
је
.
Кад
је
чика-
Гавра
Пинтерића
истиснуо
,
сео
је
врло
близу
до
госпође
Макре
,
тако
да
се
столица
о
столицу
почела
чешати
.
Чика-
Гавра
је
и
онако
био
румен
у
образу
,
а
сад
,
после
ручка
,
био
је
сасвим
црвен
,
а
очи
му
се
светле
.
Госпођа
Макра
гледа
га
па
се
подмукло
смеши
,
а
чика-
Гавра
глади
бркове
,
па
све
изврће
очи
на
њу
.
Започне
јој
курисати
:
—
Ал
’
сте
још
и
сад
лепи
,
госпођа
-
Макро
!
—
Молим
вас
!
—
Више
вредите
него
ма
каква
девојка
!
—
Немојте
ми
баш
тако
ласкати
!
—
Верујте
ми
,
штогод
говорим
,
из
срца
говорим
.
Ви
ми
лежите
на
срцу
—
баш
ми
лежите
на
срцу
,
као
какав
шаранчић
,
па
се
по
њему
,
праћкате
,
зато
ми
срце
нема
мира
.
—
Ха
,
ха
!
—
Немојте
се
смејати
!
Ја
искрено
мислим
.
Зато
би
’
молио
да
дођете
са
мном
у
другу
собу
;
имам
се
с
вама
нешто
важно
разговарати
.
—
Можете
и
овде
све
казати
.
—
Нећу
да
ови
чују
.
Чика-
Гавра
је
све
то
шапћући
говорио
.
Његова
компанија
је
међутим
пила
и
певала
.
—
Дакле
,
да
вам
кажем
?
—
Можете
.
—
Ја
сам
дошао
да
вас
просим
.
—
То
је
лепо
.
—
Дакле
,
хоћете
ли
поћи
за
мене
?
—
Нећу
.
—
Ал
’
зашто
?
—
Нећу
да
се
удајем
.
—
Дакле
,
дајете
ми
кошар
?
—
Кад
нећу
да
се
удајем
,
то
није
за
вас
кошар
.
—
Ал
’
ми
дајте
бар
најмање
надежде
.
—
Какве
надежде
?
—
Да
се
још
промислите
,
па
онда
да
ми
јавите
.
—
Добро
,
само
ми
дајте
дугачак
термин
на
промишљање
.
—
Месец
дана
.
—
То
је
мало
—
годину
дана
!
—
Е
,
та
ви
се
само
шалите
са
мном
!
Госпођа
Макра
се
смеје
.
Чекмеџијићу
дуго
је
било
време
.
Није
му
било
ни
до
пића
,
ни
до
чика-Гавриних
ђаволија
.
Видео
је
да
овде
нема
ништа
,
па
није
рад
да
губи
време
.
Наједанпут
прекине
чика-Гаврин
разговор
.
—
Хајдмо
,
чика-
Гавро
,
време
је
већ
!
—
Та
чекај
још
мало
.
—
Задоцнићемо
се
.
Ја
морам
ићи
,
имам
слабог
момка
у
дућану
,
а
муштерија
много
,
—
рече
Чарукџић
.
—
Идем
и
ја
.
Чивутин
ми
обрекао
да
ће
у
ово
доба
доћи
да
купује
вино
.
—
Хајд’мо
!
—
Хајд’мо
!
Чекмеџијић
је
особито
наваљивао
,
па
мора
и
чика-
Гавра
.
Сви
се
дигоше
.
Најпре
оде
Пинтерић
и
Чарукџић
,
почем
се
са
чика-
Гавром
и
Љубом
опростише
.
Сад
се
опет
Љуба
и
чика-
Гавра
праштају
.
Питају
за
фрајлу
,
но
она
не
може
доћи
.
Каже
слушкиња
да
јој
је
зло
,
лежи
.
Лепо
се
опростише
и
одоше
.
После
по
сата
је
Чекмеџијић
са
чика-
Гавром
на
путу
.
Госпођа
Макра
задовољна
је
била
са
друштвом
;
бар
се
насмејала
,
узела
је
чика-
Гавру
на
миндрос
.
Оде
Паулини
да
види
шта
ради
.
Паулина
лежи
на
дивану
.
—
Шта
ти
је
,
Паулина
?
—
Имала
сам
мале
кренфне
.
—
Ал
’
сад
ти
је
добро
?
—
Сад
ми
је
лакше
;
само
што
се
кренкујем
.
Такав
мизерабл
човек
па
мене
критизира
!
Ко
је
тај
Хекмешич
,
је
л
’
те
мутер
?
—
Он
је
трговчић
из
О
.
—
Мутер
,
па
то
је
крајзлер
!
—
Та
бакал
;
па
има
нешто
гвожђарнице
.
—
Ал
’
је
то
унгебилдет
човек
!
Па
кад
говори
,
све
дува
.
А
зашто
је
дошао
?
—
Дошао
је
да
те
проси
.
—
Ах
,
унфершемт
!
Ја
за
крајзлера
да
пођем
!
Кад
сам
била
у
Бечу
код
мадам
,
па
кад
идем
на
променаду
,
а
мене
барони
са
лорњет
гледају
;
а
кад
се
са
мадам
разговарају
,
они
кажу
:
Toz
is
a
hibše
grihin
!
А
тај
крајзлер
имао
кураж
са
мном
се
разговарати
?
Да
сам
знала
,
не
би
’
му
на
фортепијано
свирала
!
—
Шта
ћеш
му
,
кад
си
му
се
допала
.
Видиш
,
онај
други
трговац
опет
мене
проси
.
—
И
то
је
масивер
керл
.
Је
л
’
те
,
мутер
,
неће
више
доћи
?
—
Па
нека
дођу
.
Како
су
дошли
,
тако
ће
и
отићи
!
—
Ја
идем
на
лустрајз
,
ако
они
дођу
.
Тако
су
се
госпођа
Макра
и
фрајла
Паулина
разговарале
,
и
у
том
су
се
сложиле
да
се
не
удају
за
чика-
Гавру
и
Чекмеџијића
.
Чика-
Гавра
и
Чекмеџијић
путују
.
Чика-
Гавра
је
имао
нешто
мало
у
глави
,
али
се
нешто
мало
на
колима
испавао
,
па
је
опет
као
и
пре
.
—
Шта
је
Љубо
,
јеси
л
’
се
ти
испавао
?
—
Нисам
могао
од
мисли
заспати
.
—
А
јесам
ли
ја
дуго
спавао
?
—
Тако
један
сат
.
—
Па
кажи
ми
како
ти
се
тамо
код
те
удовице
допада
?
—
Никако
!
Кад
сам
био
с
њом
у
сали
,
наједанпут
је
ђипила
као
помамна
,
и
више
је
нисам
видео
.
—
Дакле
,
нема
ништа
?
—
Ни
разговора
.
—
А
зашто
?
—
Прво
,
ја
њу
нећу
,
а
друго
,
она
мене
неће
;
а
и
није
за
мене
;
њој
да
је
какав
барон
.
Шта
мислите
,
чика-
Гавро
,
баш
да
пође
за
мене
,
шта
би
’
ја
с
њом
радио
?
Где
би
’
клавир
и
та
канабета
пометао
?
Па
ко
би
тој
моде
настачио
?
Ваљда
са
они
’
њени
’
осам
хиљада
шајна
?
Шта
је
то
?
Па
неће
ништа
да
ради
;
руке
су
јој
бледе
као
у
мртваца
;
а
чуо
сам
да
се
такове
саме
ни
очешљати
не
знају
,
него
и
за
то
плаћају
.
Па
онда
,
та
не
би
хтела
за
тезгом
стајати
!
—
Та
већ
то
је
најмање
.
Кад
би
ти
она
жена
била
,
морала
би
;
ја
би
’
њој
већ
фантазију
истерао
.
—
А
ако
,
опет
не
би
хтела
,
а
она
би
се
развенчала
,
па
би
пропало
и
моје
и
њено
.
Нећу
—
нећу
!
—
Па
добро
,
нико
те
не
сили
;
ал
’
тек
ниси
се
кајао
што
си
дошао
;
бар
си
се
са
нобл
фрајлом
забављао
.
—
Шта
ми
је
до
тога
!
Волео
би
’
да
није
тако
нобл
и
високорођена
.
Кад
би
’
имао
тако
учену
жену
,
ја
би
’
мислио
да
имам
фишкала
за
жену
.
Ја
не
знам
зашто
дају
сиромашне
девојке
у
инштитут
.
Онде
се
науче
баронском
животу
,
па
кад
дођу
кући
а
оне
се
збуне
,
не
знају
живети
као
што
се
код
куће
живи
.
Барони
не
долазе
да
их
узму
,
јер
барони
и
баронски
мираз
траже
,
а
не
неколико
хиљада
шајна
.
Такова
треба
да
има
толико
да
сама
од
свога
новца
слугу
,
коње
и
каруце
држати
може
.
Е
сад
,
кад
је
барон
неће
,
како
ће
је
газда
човек
узети
,
кад
цео
њен
мираз
за
две
године
на
њу
потроши
.
А
кад
нестане
,
а
онда
—
дед
’
развенчај
се
!
Зато
се
слабо
и
удаје
таква
фрајла
,
јер
нема
за
њу
младожење
.
Богат
и
велики
господин
неће
њу
,
а
она
опет
неће
малог
.
Ја
кад
би
’
имао
кћер
,
васпитао
би
’
је
по
свом
реду
,
да
може
и
за
мањег
човека
поћи
.
—
Ал
’
кажу
да
се
у
инштитуту
тако
изуче
да
после
никад
пропасти
не
може
.
Кад
су
,
изучене
,
у
нужди
могу
и
учитељке
бити
.
—
Све
је
то
лепо
.
Евала
учитељкама
!
Ал
’
васпитати
се
баронски
па
спасти
на
учитељку
!
Да
сам
женска
,
волео
би
’
да
су
ме
за
занатлијиницу
васпитали
.
—
Мани
се
тога
,
Љубо
;
сад
ти
мени
кажи
како
сам
се
ја
онде
владао
?
—
Добро
;
ви
сте
онде
добро
познати
.
—
Јесам
ли
имао
мало
више
у
глави
?
—
Јесте
,
ал
’
се
није
баш
јако
познавало
.
—
А
Макри
нисам
се
ништа
замерио
?
—
Ни
најмање
;
све
се
церекала
кад
сте
јој
шапутали
.
—
Та
знам
,
мора
она
мене
радо
имати
,
кад
ме
је
још
девојком
добро
гледала
!
Мора
она
још
моја
бити
!
—
О
том
,
чика-
Гавро
,
немојте
рачун
водити
;
она
се
с
вама
само
титра
.
—
Није
баш
ни
тако
!
Знам
ја
њу
;
ђаво
је
она
;
само
се
чини
тако
,
да
ме
лакше
улови
.
Та
,
можеш
мислити
,
кад
ти
већ
казати
морам
,
кад
ме
је
девојком
волела
како
не
би
као
удовица
?
—
То
је
давно
било
;
уз
то
,
нисте
је
узели
што
је
сирота
била
;
сад
је
богата
,
сад
она
друге
тражи
.
Видим
ја
!
—
Остави
ти
то
мени
,
стари
сам
ја
врабац
!
Само
то
хоћу
да
знам
—
дакле
,
није
се
на
мени
јако
познавало
?
—
Онако
—
како
да
вам
кажем
—
уполак
сте
били
.
—
Ал
’
сам
се
паметно
разговарао
?
—
Смешно
;
али
нисте
џандрљиви
били
.
—
Све
ће
добро
бити
.
—
Стигоше
већ
у
О
.
Љуба
каже
чика-
Гаври
да
ником
ништа
не
говори
,
да
се
што
не
прочује
.
—
Чекмеџијић
ради
свој
посао
по
обичају
.
После
месец
дана
пуче
глас
да
ће
на
пролеће
бити
прстен
фрајле
Јулке
са
нотарошем
Ружичићем
.
Љуба
се
том
јако
зачуди
.
Јулка
и
њена
мати
саме
су
то
разгласиле
биле
да
би
још
већма
Чекмеџијића
узбудиле
,
а
испод
руке
давале
су
на
знање
Ружичићу
да
се
Чекмеџијић
једнако
намеће
,
но
ако
ће
што
бити
,
а
оно
што
пре
да
предвари
Чекмеџијића
.
Но
,
да
не
би
Чекмеџијић
због
такових
гласова
одустао
,
требало
га
је
лепим
речима
обвезати
;
зато
је
Јулка
ово
писмо
Чекмеџијићу
писала
:
Драги
господар
Чекмеџијић
!
Ми
смо
,
хвала
богу
,
сви
здрави
.
Ја
то
исто
мислим
што
сам
мислила
кад
смо
се
растали
,
и
надам
се
да
и
ви
ваше
мњеније
нисте
преиначили
.
Ма
какове
противне
гласе
чујете
,
немојте
ништа
веровати
,
јер
ја
ћу
задату
реч
одржати
.
До
једно
шест
недеља
очекивамо
вас
.
Желећи
добро
здравље
и
стрпљење
,
остајем
ваша
...
Ј-ка
Кад
је
Чекмеџијић
ово
писмо
прочитао
,
није
му
се
допадало
што
Јулка
тако
дугачак
термин
даје
,
па
јој
одмах
овако
отпише
:
Љубезна
фрајла
Јулка
!
Ја
сам
,
хвала
богу
,
здрав
,
и
молим
се
богу
за
ваше
здравље
.
Мени
се
врло
допада
што
пишете
да
ћете
вашу
реч
одржати
,
само
ми
то
једно
не
иде
у
главу
што
толики
дуг
термин
правите
.
Ја
би
’
волео
да
је
што
накраће
.
