дане
разумемо
,
разне
вицове
правити
и
нагађати
’
оћемо
ли
се
галант
показати
.
Ми
се
господски
покажемо
,
па
одемо
.
Одма
’
смо
писмо
на
пошту
бацили
.
Светозар
је
јошт
онај
дан
писмо
добио
.
Кад
сутра
,
а
ми
опет
у
официну
,
да
си
нешто
мало
на
коси
поправимо
.
Светозар
је
ту
.
Тек
што
смо
готови
,
станем
пред
Светозара
и
то
у
таковој
позитури
,
у
каковој
говори
обично
какав
велики
господин
каквом
прама
себе
малом
човеку
.
Светозар
одговара
са
страхопочитанијем
на
свако
питање
.
Позовемо
га
да
дође
после
подне
у
кафану
»
Код
краљице
«
,
око
пет
сати
.
Ми
у
ово
време
овде
чекамо
,
а
ето
Светозара
.
Ту
он
почео
је
цифрати
,
ал
’
ја
одма
’
уфатим
га
за
руку
и
питам
га
да
ли
ме
познаје
;
он
каже
да
не
.
Е
,
сад
му
се
јавимо
ко
смо
.
Он
није
знао
,
сирома
’
,
шта
ће
од
радости
.
Питамо
га
где
је
досад
био
;
каже
понајвише
у
Бечу
,
а
једну
годину
био
је
у
Паризу
,
зато
га
и
зову
»
Паризером
«
,
па
сад
је
дошао
овамо
да
курз
хируркски
слуша
.
Позовем
га
да
после
заједно
вечерамо
.
Увече
се
опет
састанемо
.
Један
другом
своје
житије
казује
.
Ја
нешто
сам
и
за
себе
задржао
;
нисам
хтео
баш
ове
исказати
.
Светозар
је
био
угледан
млад
човек
,
чисменка
,
прстење
на
прсту
,
па
ланац
и
сат
;
могао
је
човек
с
њим
ма
у
каквом
друштву
пристати
.
Кажем
му
да
дође
к
мени
увек
кад
год
узима
часа
.
Он
то
радо
прими
.
Питам
га
има
ли
каквог
изгледа
за
женидбу
.
Каже
ми
да
има
:
може
узети
свог
принципала
кћер
,
како
сврши
курз
,
па
осим
ње
има
једну
младу
удовицу
,
бирташицу
,
некога
почившег
Јозефа
Фишпајха
жену
.
Но
он
јошт
на
једну
трећу
дилује
;
ако
му
то
испадне
за
руком
,
онда
ће
текар
постати
срећан
човек
.
Но
засад
мора
,
прећутати
ко
је
та
,
док
се
ствар
боље
не
развије
.
Тако
ми
опет
наше
старо
познанство
обновимо
.
Он
ме
замоли
да
га
свуд
медецинером
зовем
,
јер
изван
официне
за
таквог
га
познају
.
Ја
му
то
обречем
,
а
с
моје
стране
га
,
опет
,
замолим
да
,
гди
год
може
,
за
барона
ме
изда
,
особито
пред
непознатима
,
а
ја
ћу
га
јошт
за
већег
издавати
нег
’
за
медецинера
:
казаћу
да
ми
је
од
стрица
брат
.
Отсад
увек
,
када
сам
Светозаровим
сокаком
пролазио
,
улазио
сам
у
официну
.
ВИ
У
берберском
животу
има
врло
млого
поезије
;
не
знам
да
ли
има
више
у
ђачком
.
А
друго
,
кад
је
курзиста
,
онда
је
и
ђак
,
па
јошт
какав
ђак
,
прави
бранденбургер
.
Међу
њима
редак
је
филистер
.
Све
отворена
,
весела
лица
,
галант
,
нису
интриганти
,
пуни
радости
живота
и
велике
надежде
за
будућност
.
Посао
му
је
лак
,
не
изискује
напрезање
ума
,
зато
су
бербери
отвореног
духа
,
јер
имаду
часа
на
све
стране
мислити
.
Ретко
који
бербер
да
је
незадовољан
и
да
је
свој
живот
жалосно
провео
.
Кад
уђеш
у
официну
,
у
једном
ћошку
видећеш
гитар
ил
’
тамбура
гди
виси
;
у
гдекојој
и
једно
и
друго
.
Увек
је
међу
њима
какав
поматори
,
као
декан
међу
њима
;
он
највише
вицеве
зна
и
неки
аукторитет
ужива
.
Добри
су
певачи
.
Једна
јединита
слабост
им
је
љубопитство
,
ал
’
то
хасни
публикуму
.
Кад
год
уђем
у
официну
,
седнем
,
питам
гди
је
Светозар
,
па
онда
слушам
новине
,
па
све
знам
без
да
морам
новине
читати
.
Светозар
је
био
највећи
кицош
од
свију
;
зато
нисам
се
стидио
с
њим
каткад
и
испод
руке
шетати
се
.
Кад
су
већ
новине
исцрпљене
,
онда
сваки
о
себи
што
започне
.
Какве
је
капуте
имао
пре
три
године
,
колико
пути
се
могао
богато
оженити
.
Једанпут
сам
слушао
једног
,
који
је
млого
давао
на
кицоштво
,
—
па
говори
да
је
у
једно
исто
доба
имао
четири
капута
,
три
фрака
,
два
квекера
и
осам
панталона
,
и
то
све
ново
.
Једанпут
ме
само
мрзело
.
Ја
баш
на
променади
шетам
се
са
Светозаром
испод
руке
,
састанем
се
са
неколико
моји
’
познати
’
,
кад
прође
један
господин
и
повиче
јачим
гласом
на
Светозара
,
да
му
дође
сутра
раније
да
га
брије
.
И
Светозара
је
то
одвећ
мрзило
и
зарекао
се
да
баш
му
сутра
отићи
неће
.
Бранко
је
сваки
дан
Лаури
одлазио
.
Она
је
већ
била
увелико
за
удају
;
већ
је
прешла
двадесет
,
ал
’
је
била
лепа
.
Она
донде
около
Бранка
,
док
га
није
укебала
.
Бранко
је
за
њу
јако
заузет
.
Обрече
јој
да
ће
ју
узети
.
Лаура
се
држи
за
срећну
.
Једанпут
неким
случајем
наиђем
код
Бранка
на
једно
писмо
,
од
Лауре
на
њега
.
Последње
речи
овог
писма
овако
су
гласиле
:
”
Моје
срце
је
сасвим
заробљено
.
Живот
би
ми
без
тебе
пустиња
био
.
Нема
тога
који
би
ми
твоје
срце
из
мог
срца
ишчупао
,
и
онај
сат
,
у
којем
би
ме
теби
отели
,
био
би
за
мој
живот
последњи
.
Остаје
милион
пути
...
твоја
Лаура
.
“
Сад
сам
видио
да
су
дубоко
зашили
,
па
сам
се
све
бојао
за
Бранка
,
да
што
хрђаво
не
испадне
,
јер
он
сваком
верује
,
па
још
не
познаје
фигле
женске
.
Састанемо
се
.
Почне
ми
се
тужити
да
му
је
живот
досадан
.
Истина
,
има
свега
у
изобилију
,
ал
’
није
задовољан
.
Његова
покровитељица
рада
је
за
њега
поћи
.
»
Па
,
лудо
,
зашт
’
је
не
узмеш
?
Шта
мислиш
толико
богатство
?
!
«
»
Није
пропорција
,
нема
од
обе
стране
наклоности
.
«
»
Какве
пропорције
,
какве
наклоности
!
А
гди
ћеш
ти
наћи
у
свету
праве
пропорције
?
«
»
Она
само
моју
младост
уважава
;
немам
никакве
друге
заслуге
,
која
би
могла
код
ње
за
темељ
служити
,
а
и
она
са
њеним
темељом
је
само
новац
.
«
»
Мој
брајко
,
младост
гди
је
,
ту
је
и
заслуга
,
онда
си
добро
код
ње
уписан
;
то
је
прави
темељ
,
а
и
њен
темељ
новац
,
прави
је
темељ
.
«
»
Онда
опет
волем
Лауру
узети
;
она
је
више
за
мене
,
а
и
гине
за
мном
.
«
»
Е
добро
,
а
ја
ћу
онда
твоју
милостиву
.
Није
ти
противно
?
«
»
Ни
најмање
.
«
»
Ја
ћу
ти
бити
на
руци
код
Лауре
.
«
»
Није
нужно
;
њена
душа
је
већ
код
мене
.
«
»
Ала
свашта
лако
верујеш
!
«
»
Не
брини
се
за
мене
.
«
Сад
да
добро
ствар
испадне
,
одма
’
би
’
и
ја
те
како
терно
начинити
могао
.
Бранко
је
био
готов
Лауру
да
узме
.
Ал
’
најпре
да
видимо
хоће
ли
мени
за
руком
поћи
.
Кажем
Бранку
да
не
иде
осам
дана
тамо
,
па
онда
идем
ја
да
испитам
шта
ће
и
како
ће
бити
.
Бранко
пристане
на
то
.
Оде
на
осам
дана
на
страну
.
Бранка
нема
један
дан
,
други
дан
милостива
да
га
тражити
чрез
слугу
.
Нема
га
.
Слуга
мене
нађе
.
Кажем
му
да
је
Бранко
отишао
на
страну
некуда
у
госте
,
па
му
је
позлело
.
Да
ме
милостива
звати
;
она
ме
је
већ
познавала
.
Обучем
се
што
игда
боље
могу
,
па
хајд
’
онамо
.
Кад
тамо
,
а
она
упарађена
седи
.
Добро
је
изгледала
;
мени
се
допадала
боље
него
какове
врло
младе
.
Ја
све
на
прстима
,
тихо
као
мачак
к
њој
;
сагнуо
сам
се
јако
,
канда
фишпан
имам
у
лећама
,
па
лепо
поч
у
руку
,
па
се
повучем
три
корака
натраг
.
Понуди
ме
сести
.
»
Опростите
што
сам
тако
слободна
.
Ви
сте
његов
најбољи
пријатељ
,
Ви
ћете
најбоље
знати
гди
је
Орлић
и
шта
ради
.
«
«
Он
је
једно
после
подне
отишао
изван
вароши
и
разболео
се
,
но
поручио
ми
је
да
му
је
већ
боље
;
но
при
свем
том
идем
ја
сутра
к
њему
да
видим
шта
је
«
.
»
То
ћете
врло
паметно
учинити
.
Ја
не
знам
шта
је
том
човеку
;
није
никад
задовољан
.
Ја
му
све
чиним
што
жели
,
ал
’
он
увек
зле
воље
,
све
га
нешто
срце
на
другу
страну
вуче
.
Каткад
му
дође
на
памет
што
,
па
тек
наједанпут
повиче
:
»
Морам
ја
у
Африку
ил
’
у
Кавказ
;
ја
плеснив
живот
нећу
да
водим
!
«
Питам
га
зашто
је
незадовољан
,
а
он
:
»
Мени
није
доста
тек
живити
;
моје
задовољство
није
мојим
телом
ограничено
«
.
После
,
ако
га
питате
даље
,
а
он
се
разљути
,
па
неће
млого
да
одговара
,
нег
’
ћути
.
»
Знате
,
милостива
,
он
је
јошт
млад
,
па
млого
јошт
треба
да
види
и
пробира
.
«
»
А
колико
је
година
Бранку
?
«
»
Двадесет
,
милостива
.
«
»
А
он
каже
да
је
дваест
и
две
.
«
»
Он
има
ту
слабост
да
се
хоће
све
старијим
да
чини
.
«
»
А
колико
је
Вами
година
?
«
»
Двадесет
и
девет
,
милостива
.
«
»
Па
тек
јурат
!
«
»
Није
,
милостива
,
већ
сам
фишкал
.
«
»
Па
радите
већ
као
фишкал
?
«
»
О
те
како
!
Клиента
сијасет
!
Па
не
примам
никога
ко
напред
добро
не
плати
.
«
»
То
сте
Ви
срећан
човек
.
«
»
Био
би
’
кад
би
какву
сходну
заручницу
нашао
.
«
»
Па
тога
ваљда
има
доста
?
«
.
»
Има
,
милостива
,
ал
’
не
за
мене
.
Ја
сам
рођен
аристократ
,
па
не
марим
за
пургерство
.
Хоћу
да
је
врло
воспитана
,
од
велике
фамилије
.
«
»
То
Вам
ја
морам
какову
препоручити
.
«
»
О
,
то
ће
ми
мило
бити
,
милостива
.
«
»
Ал
’
нисте
л
’
и
Ви
тако
шусовит
као
Бранко
?
«
»
Боже
сачувај
,
онај
је
као
деран
прама
мене
;
истина
добар
,
доброг
срца
,
ал
’
тек
деран
.
«
»
А
били
бисте
Ви
онако
веран
човек
?
«
»
О
,
милостива
,
Ви
мене
јошт
не
познајете
.
«
Она
устане
,
па
поче
по
соби
ходати
.
»
И
Ви
сте
ваљда
такви
исти
као
и
Бранко
?
«
»
Ја
,
милостива
,
опростите
да
Вам
могу
казати
да
се
у
том
варате
,
—
ја
би
’
,
да
сам
као
Бранко
,
Ваш
роб
био
.
«
»
Та
ја
нисам
ни
за
Вас
ни
за
Бранка
;
ја
сам
већ
—
стара
,
«
»
О
,
молим
Вас
,
немојте
нас
,
вређати
.
Ви
,
милостива
,
и
сад
још
изгледате
као
звезда
Даница
.
«
»
Па
,
шта
мислите
,
колико
ми
је
година
?
«
Онда
и
ја
устанем
,
па
њој
ближе
.
»
Опростите
,
милостива
,
млого
да
рекнем
,
једва
двадесет
и
седам
.
«
»
Ха
,
ха
!
Ја
већ
тридесет
и
осам
.
«
»
Не
би
’
рекао
.
«
»
Ви
сте
,
Господине
,
велики
ласкатељ
.
Ви
бисте
Вашој
госпођи
све
по
вољи
чинили
,
Ви
ми
се
сасвим
допадате
.
«
»
О
,
то
ми
је
мило
!
«
На
то
клекнем
пред
њу
,
па
склопим
молећи
руке
:
»
Милостива
,
ја
сам
Ваш
роб
,
чините
од
мене
шта
год
хоћете
,
ал
’
смилујте
се
.
«
»
Шта
да
се
смилујем
?
«
»
Бранко
је
млад
,
ја
сам
старији
,
узмите
ме
да
ја
будем
извршитељ
Ваши
’
мисли
,
Ваше
воље
.
«
Ја
вичем
једнако
:
»
Смилујте
се
!
«
држећи
руке
горе
као
деца
кад
што
моле
,
а
милостива
све
натрашке
даље
,
а
ја
,
опет
,
све
напред
за
њом
пузем
.
»
Но
,
то
се
не
би
’
надала
од
Вас
,
да
Ви
Вашег
друга
изневеравате
;
Ви
његово
место
да
заступите
,
било
би
издајство
од
Ваше
стране
,
јер
сте
дошли
да
га
извините
,
а
не
да
га
отклоните
.
Он
нек
дође
,
кад
му
се
год
допада
,
врата
су
му
отворена
,
а
Ви
,
устајте
и
немојте
се
више
мучити
,
јер
је
све
без
успеха
.
«
Ја
устанем
;
нити
се
могу
дуже
разговарати
,
извињавам
се
,
па
гледај
што
пре
одмакни
се
.
Ја
одем
.
Чекам
на
Бранка
.
После
неколико
дана
:
дође
и
све
му
преповедим
.
Једва
сам
га
могао
на
то
навући
,
да
се
што
пре
код
Милостиве
нађе
.
Јошт
нисам
му
хтео
о
том
говорити
како
сам
овде
прошао
,
јер
сам
рад
дочекати
да
видим
шта
ће
му
она
о
том
говорити
.
Кад
он
онамо
,
а
она
му
све
преповеди
.
»
Какав
је
то
твој
пријатељ
!
Та
он
ми
се
намећао
!
«
И
све
,
и
како
сам
клечао
,
казала
му
је
.
Он
се
слатко
насмејао
.
Бранко
је
опет
у
свом
старом
колосеку
био
,
ал
’
тек
Лаура
му
је
била
главна
цел
.
Већ
као
готова
је
ствар
да
се
узму
,
и
то
до
месец
два
дана
.
Донде
ћемо
,
мислио
сам
,
јошт
заједно
провести
добре
дане
,
па
ваљда
ћу
и
ја
гдигод
продерати
.
Време
ми
је
већ
опет
дуго
било
.
Мој
Светозар
често
је
к
мени
долазио
и
о
својим
партијама
говорио
је
.
Видио
сам
му
принципалову
кћер
;
фајн
девојка
.
Хајд
’
сад
да
видимо
Фишпауховицу
.
Кад
онамо
,
красна
велика
гостионица
са
башћом
.
Па
ко
служи
,
ко
је
госпођа
Фишпауховица
него
негдашња
фрајла
Фаника
,
кћи
пекара
Шмалца
.
Није
ме
познала
.
После
,
кад
сам
јој
казао
ко
сам
,
јако
се
радовала
.
Одма
’
пита
за
Бранка
.
Кажем
јој
довешћемо
га
.
Питам
ју
како
је
,
каже
све
је
добро
,
само
једно
зло
што
јој
умро
и
отац
и
мати
,
па
и
муж
.
Оно
прво
је
зло
,
мужа
ће
наћи
.
Сутрадан
довео
сам
Бранка
.
Текар
је
била
радост
.
Светозар
ми
саопшти
јошт
једну
ствар
,
како
са
једном
лепом
и
богатом
фрајлом
у
корешпонденцији
стоји
и
да
има
временом
надежде
.
Кад
оно
шта
је
:
покаже
ми
писмо
од
фрајле
Лауре
.
Известим
га
у
чему
је
ствар
,
да
не
лудује
;
сад
се
сам
себи
смеје
.
Бранко
већ
се
запекао
код
Лауре
.
Он
каже
да
му
је
Ида
и
Марија
идеал
,
ал
’
и
Лаура
му
је
после
ови
’
срцу
најближа
.
Видићемо
шта
ће
бити
.
Док
је
Бранко
онамо
одлазио
,
донде
сам
ја
покоју
јуратску
шалу
проводио
.
Седио
сам
у
једном
великом
сокаку
,
у
једној
великој
кући
,
баш
кућа
до
куће
до
кундшафтцамта
.
Знате
да
се
овде
сваки
,
који
какву
службу
тражи
,
прејави
.
Овамо
долазе
камердинери
,
локаји
,
куварке
и
богзна
ко
јошт
,
па
траже
службу
.
Кућа
у
којој
сам
ја
седио
имала
је
изглед
на
форму
као
и
поменута
комшиска
,
једна
за
другу
слепљена
;
ко
је
шта
тражио
,
могао
се
лако
овамо
ил
’
онамо
заплести
.
Биро
од
кундшафтцамта
има
изглед
на
сокак
,
и
мој
квартир
удара
на
сокак
,
и
како
се
под
капију
уђе
,
одма
’
надесно
моја
врата
.
Ја
из
дугог
времена
гледим
кроз
пенџер
,
кад
неки
час
ал
’
к
мени
две
младе
женске
у
собу
и
питају
је
ли
ту
кундшафтцамт
;
траже
се
кудгод
за
штумадле
.
Ја
и
’
упутим
у
комшилук
.
Кад
сутра
,
опет
друге
,
па
прексутра
опет
.
Мислио
сам
си
:
кад
ме
тако
узнемиравају
,
а
оно
бар
да
и
ја
имам
какову
забаву
.
Дозовем
једног
познатог
јурата
;
,
да
буде
пре
подне
и
после
подне
код
мене
.
Начинимо
један
протокол
,
па
онда
седи
један
за
асталом
на
сред
собе
поред
протокола
,
а
други
гледа
кроз
пенџер
.
Питају
је
л
’
ту
кундшафтцамт
.
Кажемо
:
»
Јесте
«
.
Сад
питај
партају
,
гди
је
крштено
писмо
,
гди
су
атестати
.
Једна
се
тражи
за
виршафтерку
,
друга
за
куварку
,
трећа
за
штумадлу
итд
.
Па
онда
закажемо
да
дођу
друге
недеље
овај
и
овај
дан
.
После
,
видећи
саме
да
нису
на
добром
путу
,
сврну
се
гди
треба
.
Но
опет
новајлије
,
који
нису
за
то
знали
,
долазили
су
.
Свако
после
подне
под
капијом
пуно
локаја
,
камердинера
,
куварка
,
па
чекају
док
с
ручка
дођемо
.
Једва
сам
им
могао
одговарати
,
толико
и
’
је
било
;
више
су
долазили
овамо
,
него
у
онај
прави
.
Морао
сам
и
’
већ
терати
,
ал
’
ништ
’
не
помаже
,
не
могу
да
и
’
се
курталишем
.
Између
остали
’
,
дође
и
једна
женска
,
пуна
,
около
четрест
пет
година
стара
,
тражи
се
за
куварку
.
Кад
је
добро
погледим
,
познајем
је
ко
је
.
Иштем
атестате
.
Кад
покаже
,
а
оно
моја
Бабика
.
Питам
је
како
је
и
шта
је
,
а
она
поче
своје
житије
преповедати
:
како
је
она
имала
добре
службе
,
стекла
је
прилично
новаца
,
но
су
је
хрђави
људи
преварили
;
обрицали
јој
да
ћеду
је
узети
,
па
су
јој
новце
потрошили
.
Она
вели
,
највећма
се
једи
на
једног
шпицбуба
,
локаја
обрштеровог
,
коме
је
дала
сто
форинти
,
и
обрекао
јој
да
ће
ју
узети
,
па
је
отишао
и
никад
се
вратио
није
.
На
то
се
почнем
гро’том
смејати
,
па
је
распитивам
гди
је
то
било
.
Она
све
по
реду
преповеда
.
Ја
се
опет
смејем
.
Кад
мало
помало
,
почне
ме
,
које
по
смеју
,
које
по
дужем
разговору
,
познавати
,
па
онда
нападне
ме
:
»
Ти
си
мој
љубезни
!
«
—
па
оће
к
мени
,
а
ја
се
не
дам
.
Кажем
јој
да
ја
нисам
тај
ког
она
мисли
,
да
нисам
ја
ја
,
но
други
когод
.
Ништ
’
не
помаже
.
Напослетку
предам
се
,
дам
јој
коју
пару
и
обречем
се
да
ћемо
се
чешће
видити
.
Она
буде
с
тим
задовољна
.
Но
партаје
ми
једнако
долазе
.
Шта
ћу
с
њима
?
Госпођа
од
куће
откаже
ми
квартир
.
Каже
да
јој
правим
шкандал
по
кући
,
а
ја
исплатим
,
па
се
извучем
јошт
онај
дан
,
да
се
ослободим
од
несносни
’
гостију
.
Цифрић
ме
једанпут
замоли
да
одем
ја
и
Бранко
с
њиме
у
госте
,
на
неку
свечаност
у
једну
малу
варошицу
Н
.
Онде
је
наш
у
детињству
друг
и
учитељ
,
Љубомир
Рудић
.
Саопштим
Бранку
.
Он
је
готов
.
Милостива
му
је
дала
урлауб
.
Ја
кажем
Цифрићу
да
мене
и
Бранка
не
пријави
као
своје
давнашње
познате
,
но
као
страну
господу
,
док
се
сами
не
изјавимо
.
Дођемо
пре
један
дан
па
светковину
.
Станимо
се_
у
великој
гостионици
,
па
онда
Рудићу
у
визиту
.
Будемо
као
нека
особита
господа
претстављени
.
Рудић
са
својом
супругом
—
био
је
већ
ожењен
—
дочека
нас
са
највећом
учтивошћу
и
страхопочитанијем
.
Титулира
мене
и
Бранка
:
»
Ваше
Високородије
,
Ваше
Високоблагородије
!
«
Одма
’
нас
замоли
,
да
не
идемо
никоме
ни
на
вечеру
ни
на
ручак
,
но
да
будемо
његови
гости
.
Штација
није
му
била
рђава
,
па
је
добру
кућу
водио
.
Прошетамо
се
кроз
варош
.
Знате
како
је
у
малој
вароши
.
Сви
су
љубопитљиви
.
Бакали
,
барбири
стоје
пред
дућанма
;
за
леђма
им
госпође
извирују
.
Једна
фрајла
разбила
је
пенџер
,
брзо
отварајући
га
;
,
само
да
нас
из
ока
не
изгуби
.
Погађају
,
нагађају
ко
смо
шта
смо
.
Сви
смо
господски
,
богато
обучени
.
Ја
,
у
фатермердерма
до
преко
ушију
,
изгледао
сам
као
прави
Енглендер
.
Фијакера
смо
на
више
дана
погодили
,
те
остаје
с
нами
ма
докле
.
Кад
сутрадан
,
а
ми
сви
у
цркву
.
Сви
на
нас
гледају
.
После
цркве
,
а
оно
зову
нас
на
све
стране
на
ручак
.
Ми
зафалимо
,
но
нећемо
да
изневеримо
Рудића
.
Добри
,
гостољубиви
пургери
!
Они
нас
гледају
од
пете
до
главе
,
чуде
се
кроју
наши
’
хаљина
и
фатермердерма
.
Ми
се
,
опет
,
њима
чудимо
.
Један
носи
шешир
од
форме
ано
најне
;
другом
је
струк
капута
на
леђи
,
а
трећега
капут
је
до
пете
дугачак
,
па
стоји
канда
је
на
штруфнама
.
Госпође
не
носе
шешире
,
но
скупе
капе
од
блонда
.
Дође
ручак
.
Све
је
живо
и
весело
.
Дође
време
наздравица
.
Ја
сам
наздравио
домаћину
и
уједно
изјавим
да
ја
и
Бранко
,
да
смо
његови
земљаци
и
стари
другови
.
Можете
си
мислити
какова
је
то
за
њега
радост
била
!
После
ручка
нас
четворица
на
само
,
па
сваки
преповеда
свој
живот
.
Рудић
преповеда
како
се
и
он
јако
мучио
.
Досадило
му
се
једанпут
,
па
је
отишао
у
актере
.
Овде
се
упозна
са
примадоном
,
побегне
с
њом
,
друштво
се
распршти
,
примадона
побегне
опет
од
њега
.
А
он
тако
лупао
се
,
док
једанпут
није
ову
добру
штацију
задобио
и
оженио
се
.
Питам
га
има
ли
овде
какови
’
богати
’
партија
.
Каже
ми
,
има
једна
лепа
млада
удовица
,
са
двоје
ситне
деце
.
’
Ајдмо
на
визиту
.
Кад
онамо
,
јест
млада
,
лепа
,
ал
’
шта
ће
ми
деца
?
Она
здраво
око
мене
иде
,
ал
’
дечино
је
имање
,
па
после
да
имам
процеса
.
Друго
,
и
она
мислела
је
богзна
какав
сам
ја
богаташ
.
Е
,
па
бисмо
једно
друго
преварили
.
Одма
’
се
покажем
ладан
.
Она
на
то
ни
да
ме
погледи
.
Код
једног
сродника
њеног
даје
се
велика
вечера
.
Фамилија
је
велика
.
Хоће
да
и
стране
,
тојест
нас
,
у
госте
да
зову
.
Удовица
каже
да
неће
доћи
,
ако
мене
позову
.
Тако
се
ражестила
,
што
у
њен
план
упуштати
се
нисам
хтео
.
Сад
се
родови
разделе
на
две
стране
:
једни
ме
хоћеду
,
други
не
.
Дошло
је
до
вотизирања
.
О
један
вотум
пропао
сам
.
Тако
ја
у
мом
животу
и
то
сам
доживио
,
да
су
на
мене
вотизирали
:
хоћу
ли
доћи
на
вечеру
или
не
.
Бранко
и
Светозар
могли
су
ићи
,
ал
’
наравно
да
нису
хтели
.
Тако
родови
сами
су
појели
вечеру
,
а
удовица
је
остала
да
кука
за
мном
.
Сутрадан
кренемо
се
на
пут
.
Рудић
хоће
до
једне
штације
да
нас
прати
.
Онде
има
једног
друга
учитеља
;
био
је
код
њега
први
дан
с
нами
на
ручку
;
чули
смо
га
како
добро
пева
и
у
тамбуру
удара
.
Кад
онамо
стигнемо
,
једно
сиромашно
село
,
школа
издрта
,
није
читав
сваки
пенџер
,
но
од
папира
,
па
у
среди
тек
парче
стакла
од
винске
флаше
залепљено
.
Учитељ
нема
жене
,
сам
кува
.
Питам
га
колика
му
је
плаћа
.
Каже
сто
форинти
шајна
.
Питам
га
како
излази
на
крај
.
»
Е
,
лепо
«
,
одговори
ми
,
»
добијем
нешто
мало
’
ране
и
дрва
.
Пред
св
.
Катерину
идем
сећи
купус
.
Плате
ми
.
После
кољем
свиње
.
Опет
плате
ми
.
Па
онда
долазе
свеци
и
фашанге
.
Ту
се
опет
добро
живи
:
певам
,
свирам
.
Данас
је
код
кмета
,
сутра
код
другог
.
Лети
и
шишам
и
бријем
.
Дође
берба
:
оправљам
каде
и
судове
.
Па
тако
живи
као
таузендкинстлер
«
.
И
,
додуше
,
имао
је
свашта
у
кући
,
да
смо
се
сви
чудили
.
Сад
,
сирома
’
,
тражи
мало
бољу
штацију
,
па
смо
га
баш
нашли
гди
компонира
једну
оду
на
свог
неког
покровитеља
,
који
ће
га
препоручити
.
Осам
дана
се
мучи
на
последњој
строфи
,
док
му
ми
сад
нисмо
помогли
и
доконали
.
Знам
,
кад
је
прочитао
покровитељ
,
да
је
,
у
тријумфу
,
мислима
на
небо
летио
.
Зготови
се
ручак
.
Учитељ
сам
преправља
.
Рудић
му
нешто
помаже
.
Седнемо
за
ручак
.
Ручак
мали
,
ал
’
добар
;
друштво
весело
и
задовољно
.
Вино
добро
.
Па
онда
се
тек
започне
право
весеље
.
Светозар
,
па
Рудић
,
па
Зоричић
—
тако
се
звао
наш
домаћин
—
сви
троје
славни
певци
и
тамбураши
.
Ту
су
две
тамбуре
,
па
свирај
,
певај
.
Кажу
да
је
нестало
трубадура
.
Није
истина
:
учитељ
је
трубадур
.
Као
пчела
мед
,
тако
он
са
језика
народа
узима
песму
и
слави
љубав
и
пријатељство
.
Није
он
овде
више
онај
учитељ
који
је
,
кад
у
варош
дође
,
бојажљив
,
укрућен
,
боји
се
да
се
коме
већем
не
замери
,
но
отворен
,
па
ужива
божествену
слободу
природе
,
бољма
нег
’
млоги
други
,
који
су
узвишени
.
Учитељ
је
и
композитор
,
и
не
једна
му
песма
на
потомство
пређе
.
Гди
је
свадба
,
гди
је
весеље
,
па
нема
учитеља
,
онде
нема
праве
радости
.
Ту
,
дакле
,
читав
се
концерт
начини
.
Светозар
и
два
учитеља
све
се
надмећу
.
Бранко
је
сасвим
задовољан
.
Каже
,
он
није
нигди
тако
слатко
јео
,
није
нигди
тако
искрено
гостољубије
видио
.
Па
дода
и
то
,
он
,
да
може
,
дао
би
сваком
учитељу
и
добру
плату
и
колајну
.
Тако
проведосмо
целу
ноћ
и
сутра
се
тешко
растасмо
Вратимо
се
кући
.
ВИИ
Бранко
рачуна
дане
када
ће
Лауру
узети
.
Један
дан
дође
један
зјело
богат
господин
и
Бранков
пријатељ
са
Бранком
к
Лаури
и
њеној
матери
,
да
девојку
просе
.
Овај
стари
господар
био
је
око
шесет
година
,
пун
,
по
изгледу
здрав
,
само
мало
потежи
.
Кад
ступе
у
собу
,
приме
и
’
учтиво
и
љубезно
.
Изјаве
своје
намерење
.
Госпођа
,
онако
права
рафинирата
госпођа
,
изјави
да
њој
није
противно
,
ал
’
опет
жели
три
дана
на
промишљење
.
Е
,
добро
!
Дакле
,
три
дана
.
Бранко
се
са
својим
пријатељем
у
том
сложи
,
да
овај
после
три
дана
сам
онамо
иде
,
да
види
шта
је
.
Лаура
каже
матери
да
хоће
за
Бранка
.
Мати
јој
каже
да
не
хита
,
да
се
добро
промисли
.
Лаура
плаче
.
Мати
ју
псује
.
Лаура
каже
скочиће
у
воду
;
мати
каже
сама
ће
ју
загњурити
.
После
три
дана
дође
стари
господин
да
запита
.
Лаура
и
мати
приме
га
опет
лепо
.
Мати
каже
,
да
би
радо
дала
за
Бранка
своју
кћер
,
ал
’
не
зна
како
стоји
Бранко
.
Јошт
није
ништ
’
.
Чује
да
му
је
покровитељ
нека
дама
,
па
онда
,
кад
се
од
ње
оцепи
,
шта
ће
.
Не
зна
како
код
куће
стоји
,
па
је
јошт
млад
;
да
види
бар
јошт
за
једну
годину
,
шта
ће
од
њега
бити
.
»
Дакле
,
милостива
,
једном
речи
,
Ви
не
желите
вашу
фрајлу
засад
за
Бранка
удавати
?
«
—
запита
старац
.
»
Засад
нипошто
.
«
»
А
како
би
било
,
милостива
,
да
,
се
друга
какова
партаја
,
и
то
добра
,
нађе
,
би
л
’
бисте
ју
дали
?
«
»
Срећа
је
у
бога
.
Ако
срећа
дође
,
неће
се
одбити
.
«
»
Молим
на
једну
реч
«
.
Сада
се
мати
и
стари
упуте
у
другу
собу
,
па
продуже
разговор
.
»
Јесте
ли
Ви
,
милостива
,
Ваше
фрајлице
кћери
пријатељ
?
«
»
Молићу
,
како
да
не
?
«
»
Е
,
добро
,
дајте
је
за
мене
.
Ја
ћу
јој
бити
и
муж
и
отац
.
Ја
ништ
’
не
иштем
само
девојку
.
Даћу
јој
у
моринг
моју
велику
кућу
.
Јесте
ли
задовољни
?
—
Ја
сам
човек
од
речи
,
ал
’
што
чиним
,
брзо
чиним
.
Ја
вам
дајем
на
промишлење
опет
три
дана
,
па
ако
бог
да
,
а
оно
нек
се
реши
ил
’
лево
ил
’
десно
.
«
»
Ја
с
моје
стране
,
поред
Вашег
обећања
,
дајем
Вам
моју
кћер
;
знам
да
ће
оца
у
Вама
наћи
,
а
надам
се
да
ће
ме
моја
Лаура
послушати
.
«
После
овог
кратког
разговора
,
изиђу
опет
,
па
старац
шешир
у
руку
,
поклони
се
и
матери
и
кћери
,
па
кући
.
Бранко
чека
свог
пријатеља
.
Састану
се
.
»
Е
,
мој
Бранко
,
нема
ништа
.
Мати
каже
да
си
јошт
млад
.
Мораш
јошт
чекати
.
«
»
Шта
,
да
чекам
?
Па
зашто
?
Шта
је
на
то
Лаура
казала
?
«
»
Ћутала
је
.
«
»
Мати
каже
’
оће
да
ју
за
старијег
уда
,
који
већ
зна
како
се
кућа
води
.
«
»
А
шта
је
Лаура
на
то
казала
?
«
»
Ништа
«
.
»
Није
ни
плакала
?
«
»
Ни
најмање
«
.
»
Није
л
’
казала
да
она
без
мене
живити
не
може
?
«
»
Ни
речце
о
том
.
«
»
Није
ни
противсловила
матери
да
се
она
за
другог
удати
неће
?
«
.
»
Ни
речце
.
«
»
Е
,
сад
већ
није
вредно
више
с
једном
девојком
ни
разговарати
се
.
Збогом
свету
!
Ти
си
само
једно
примамљиво
огледало
!
«
»
Штавише
,
каже
,
ако
хоћу
,
ја
је
могу
добити
«
.
»
Је
л
’
могуће
?
«
»
Тако
је
.
«
»
Е
,
да
богда
сребром
се
зајазила
,
кад
је
тако
.
А
Ви
,
мој
чико
,
будите
срећан
,
да
Вам
Ваш
пород
не
обија
туђе
прагове
,
као
обично
деца
која
оца
не
познају
.
Збогом
!
«
Бранко
није
се
више
хтео
ни
са
Лауром
ни
са
својим
пријатељем
састати
.
Лаурина
мати
сад
је
пред
себе
кћер
узела
.
Каже
јој
да
Бранко
није
за
њу
,
да
није
постојан
,
да
је
млад
,
а
господин
Петковић
сталан
,
зјело
богат
,
даје
једну
велику
кућу
у
моринг
,
живиће
код
њега
како
јој
се
хоће
.
Кад
умре
,
може
си
младог
бирати
.
Лаура
први
дан
јако
плаче
,
други
дан
мање
,
трећи
дан
предала
се
судби
.
Четврти
дан
,
ето
Петковића
.
Мати
хоће
,
Лаура
се
јошт
као
устеже
.
Мати
ју
оштрим
очима
погледа
.
Петковић
каже
да
он
неће
силом
,
но
ако
има
бити
,
оно
и
нек
’
буде
.
Преклони
се
и
Лаура
.
Петковић
одма
’
у
дар
сто
дуката
,
колије
,
бразлете
.
Све
је
свршено
.
Друге
недеље
венчање
,
јербо
старац
неће
да
чека
.
Петковић
оде
.
Мати
је
знала
,
да
са
оваковим
старцима
не
треба
се
шалити
,
јер
одма
’
окрену
леђа
.
Кад
овакова
партија
појави
се
,
таквог
треба
одма
’
за
јаку
,
па
држ
’
га
,
јер
,
иначе
,
хоће
лако
да
побегне
.
Врло
су
лукави
.
И
ови
бу
најопаснији
за
младе
људе
,
који
се
жене
и
у
конкуренцију
са
њима
дођу
.
Зато
је
Лаурина
мати
гледала
да
што
пре
крај
буде
.
Разгласи
се
да
Петковић
узима
Лауру
.
Једни
се
смеју
,
други
кажу
:
»
То
је
срећа
!
«
Петковић
не
сме
да
се
шета
са
Лаурином
матером
,
јер
први
пут
кад
се
с
њом
показао
на
сокаку
,
сваки
је
рекао
да
би
му
кћи
могла
бити
.
Бранко
лудује
,
бесни
;
каже
да
је
цео
свет
обешењак
,
да
већ
ником
веровати
не
може
.
Ја
га
ублажујем
.
Он
каже
да
је
већ
преболео
.
Вели
да
је
Лауру
већ
прежалио
,
како
је
неверна
,
и
,
како
се
опомене
Иде
и
Марије
,
опет
је
утешен
.
После
осам
дана
води
Петковић
Лауру
у
цркву
,
па
кући
.
Лаура
је
била
лепа
,
живе
,
румене
боје
,
а
после
три
недеље
—
бледа
,
очи
тамне
,
канда
је
тролетница
тресла
.
Петковић
,
када
се
са
Бранком
састао
,
питао
га
да
ли
се
срди
;
Бранко
му
каже
да
ни
најмање
.
Петковић
га
је
често
,
шетајући
се
,
до
своје
куће
вукао
,
ал
’
га
никад
горе
није
звао
;
Бранко
,
пак
,
није
ни
желио
тамо
.
Е
,
тако
сирома
’
Бранко
опет
страда
због
тога
што
сваком
верује
.
Он
је
веровао
Петковићу
,
веровао
Лаури
.
Опоменућете
се
јошт
њеног
писма
на
Бранка
,
па
гледајте
сад
чуда
!
Ја
сам
у
тој
струки
сасвим
друкчији
човек
био
нег
’
Бранко
.
Мене
ни
враг
не
би
скувао
.
Познавао
сам
све
људе
у
прсте
;
знао
сам
гди
како
треба
живити
.
На
једном
месту
треба
човек
овако
,
а
на
другом
,
опет
,
онако
.
Људи
нису
такови
уопште
,
каковим
се
обично
показују
.
Имаду
две
и
три
маске
.
Друкчије
изгледају
на
сокаку
,
у
свету
,
друкчије
код
куће
.
Они
узимају
,
по
нужди
,
сад
оваку
,
сад
онаку
маску
.
Има
људи
који
су
по
спољашном
љубезни
,
пуни
комплимента
,
поздрављају
те
и
кад
не
гледиш
на
њи
’
.
То
су
људи
који
хоћеду
да
ти
исто
с
њима
чиниш
,
да
у
јавности
нешто
значе
;
ако
те
се
у
чему
год
живца
тиче
,
преварићеш
се
,
ако
се
на
њи
’
ослониш
,
јер
ће
одма
’
други
тон
окренути
.
Има
људи
који
никуд
не
иду
,
ни
с
ким
се
не
мешају
,
код
куће
ништ
’
не
раде
,
но
с
готовог
живе
,
о
комешају
светском
ништ
’
не
знаду
,
никад
из
обичне
линије
не
иступе
;
тима
немој
ни
у
кућу
улазити
,
јер
се
одма
’
као
дивљач
поплаше
.
Ови
се
чуде
како
може
бити
људи
који
тако
не
живе
као
они
.
Ако
се
узвисиш
,
чуде
се
твом
таленту
;
ако
паднеш
,
бегају
у
собу
кад
те
виде
.
Ово
су
праве
ћифте
.
Има
људи
који
се
издају
за
високоучене
,
мало
говоре
,
јер
онда
су
најпаметнији
,
лице
увек
озбиљно
показују
.
Ови
целог
живота
ништ
’
не
раде
,
свет
се
од
њи
’
једнако
чему
нада
,
но
бадава
.
Ови
нит
зидају
,
нит
упропашћују
.
Непријатељи
су
сваког
отворенијег
духа
,
и
подмукли
.
Обично
жута
лица
имаду
.
Не
пију
,
јер
су
богаљеви
.
Има
и
’
који
никад
ништ
’
свога
века
учинили
нису
,
но
случај
и
срећа
и
’
узвисила
,
и
никог
не
уважавају
,
који
није
на
крили
ветрени
среће
ношен
.
Изгледа
су
дивљег
,
очију
курјачки
’
,
немилосрдни
,
сујетни
,
не
опомињају
се
никад
да
су
и
они
слуге
били
;
у
заповедању
само
састоји
се
им
сав
живот
и
слава
.
Има
људи
који
се
случајем
обогате
,
а
кубурили
су
млоге
године
,
туђа
помоћ
им
као
с
неба
падала
и
срећу
вредности
својој
преписују
.
Ови
су
увек
потсмешљиви
,
вичу
на
пролетаре
,
сиротињи
никад
не
удељују
.
Има
људи
који
се
чине
да
су
увек
у
послу
,
а
слабо
што
раде
.
Ти
се
све
туже
да
од
посла
већ
ће
се
срушити
.
Ови
су
јаког
изгледа
,
туже
се
да
не
могу
да
спавају
и
да
имаду
реуматизам
.
Има
људи
који
у
већим
друштвама
за
ручком
једнако
воду
пију
,
држе
се
врло
солидно
,
мало
говоре
,
а
кад
су
код
куће
,
ил
’
код
доброг
познатог
,
попију
пре
вечере
по
пет
холби
пива
,
а
за
вечером
и
после
пет
холби
вина
.
Ови
оговарају
овог
и
оног
да
су
корхељи
и
пијанице
.
Изгледају
,
обично
,
као
вампири
црвени
и
мало
трбушати
.
Има
људи
који
афектирају
као
какве
фрајле
,
да
не
могу
ни
ово
ни
оно
,
да
су
увек
болешљиви
,
и
то
од
велике
науке
,
или
посла
;
лице
страдалничко
исказују
,
о
ником
добро
неће
рећи
,
но
неће
ни
зло
.
Ако
кога
фале
,
а
они
се
смеше
;
ако
кога
куде
,
а
они
се
смеше
.
У
госте
никуд
не
иду
,
свуд
се
умерени
показују
,
цео
свет
би
се
опкладио
да
они
границу
никад
не
прекардаше
.
Но
кад
и
’
човек
увече
доцније
посети
,
обично
нагну
се
на
орман
леђма
,
очи
им
у
накрст
стоје
,
муцају
у
разговору
и
често
штуцају
.
Па
колико
јошт
има
феле
људи
,
па
са
свима
тима
треба
знати
живити
.
Но
ја
сам
са
свима
знао
живити
.
Када
видим
кога
да
је
маску
на
себе
узео
,
а
ја
узмем
опет
другу
,
па
се
тако
жмурке
играмо
.
Знао
сам
како
треба
у
великој
,
како
у
малој
вароши
живити
,
јер
и
то
није
све
једно
.
Знао
сам
како
женске
акције
стоје
.
У
малој
вароши
тежак
је
живот
,
особито
што
се
женидбе
тиче
.
Свака
мала
погрешка
изгледа
као
чам
;
штавише
,
падне
и
потомцима
у
насљедије
.
У
малој
вароши
тешко
се
могу
оженити
:
који
често
по
балови
иду
,
често
хаљине
мењају
,
за
шест
година
ништ
’
стекли
нису
.
Девојке
би
радо
за
ове
,
ал
’
оцеви
не
даду
;
—
који
ништ
’
немају
,
па
ма
да
су
,
иначе
,
и
ваљани
;
—
који
су
млого
пути
ишли
на
страну
да
просе
девојку
,
па
су
кошар
добили
;
—
који
иду
у
кафану
и
у
трактер
на
чашу
вина
ил
’
вечеру
и
који
ноћу
кући
долазе
;
—
који
се
са
оваковима
друже
;
—
који
је
због
чега
затворен
био
,
ма
у
персонал-аресту
;
—
који
је
банкротирао
,
па
ма
само
једанпут
.
Све
сам
ја
то
знао
,
и
увидио
да
се
не
могу
у
малој
вароши
оженити
;
зато
држао
сам
се
велике
.
Бранко
је
већ
давно
Лауру
из
главе
истукао
.
Бранко
би
срећан
човек
био
,
да
је
могао
од
женски
’
на
миру
остати
,
ил
’
да
је
знао
с
њима
,
као
ја
,
поступати
;
но
он
је
сваком
веровао
,
па
је
и
морао
увек
страдати
.
Он
сам
по
себи
није
тражио
прилике
,
ал
’
прилике
су
њега
нашле
.
Он
је
често
по
месец
дана
усамљен
живио
,
закопан
међу
књигама
,
и
онда
ретко
се
дао
од
тог
пункта
одвући
;
ал
’
какав
изненадан
случај
га
је
одма
’
преиначио
,
особито
ако
се
тицало
тога
да
се
коме
у
невољи
помогне
,
ту
би
се
увек
пожертвовао
.
Када
су
женске
очи
изврћале
и
тужећи
се
судбу
своју
оплакивале
,
он
им
је
одма
’
поверовао
.
Један
дан
решимо
се
,
да
идемо
у
варош
Н
.
,
које
да
се
Бранко
мало
разабере
,
које
да
посетимо
наше
познате
.
Седнемо
на
железницу
.
Бранко
замишљен
седи
,
а
ја
се
шетам
.
Кола
се
јошт
нису
кренула
,
јошт
долазе
пасажери
.
Дође
једна
млада
дама
,
стаса
повишег
,
округластог
,
плаветни
’
очију
;
образ
бео
—
румен
,
зуби
бели
,
коса
смеђа
,
цео
изражај
племенит
;
сваки
на
њу
погледа
.
Тражи
места
,
па
баш
седне
до
Бранка
.
Бранко
чини
се
и
невешт
.
Распитивају
се
у
коли
за
њу
,
и
неко
,
који
ју
познаје
,
каже
да
је
од
веће
фамилије
и
отац
јој
је
важан
човек
.
Она
једнако
на
Бранка
гледа
умиљато
.
Бранко
канда
то
не
примећава
.
Дам
знак
Бранку
да
дође
мало
на
страну
.
Он
дође
.
Кажем
му
ко
је
иста
,
да
је
фале
како
је
изображена
,
но
има
лудог
мужа
код
куће
.
Бранко
ћути
,
па
се
опет
врати
на
своје
место
.
Она
очима
једнако
Бранка
мери
,
смеши
се
,
тек
што
не
прослови
.
Бранко
на
то
ни
пе
пази
.
Кад
једаред
,
она
ослови
Бранка
,
запита
га
колико
је
сати
,
јер
је
рада
свој
сат
навући
.
Бранко
покаже
јој
свој
сат
,
па
ћути
.
Види
се
да
би
се
рада
у
разговор
пустити
,
ал
’
Бранко
је
крут
.
Дама
та
имала
је
неку
красну
кутију
,
ту
отвори
,
па
извади
неке
посластице
као
за
ужину
.
Понуди
и
Бранка
;
овај
прими
и
зафали
.
Онда
она
започне
:
»
Извините
ми
слободу
што
Вас
једнако
гледам
.
Ја
имам
једног
брата
,
тај
је
исти
на
Вас
,
ваљда
га
познајете
;
он
се
зове
М
.
Н
.
«
»
Познајем
га
,
и
не
један
ми
је
већ
то
исто
казао
.
«
»
Ал
’
исти
је
као
Ви
.
«
»
Драго
ми
је
особито
.
«
Сад
се
међу
њима
разговор
разведе
.
Да
је
Бранко
на
њеног
брата
јако
наличио
,
сумње
нема
,
јер
сам
га
и
ја
познавао
.
Они
се
разговарају
,
а
ми
са
стране
тек
гледамо
;
не
можемо
ништ
’
из
речи
да
извадимо
.
У
почетку
се
дама
смешећи
разговара
,
Бранко
тек
кад
и
кад
прослови
.
Мало
после
,
све
дама
говори
,
све
нешто
озбиљније
.
Па
шта
видимо
:
сузе
јој
се
низ
образ
пушћају
.
Сад
,
опет
,
поче
Бранко
нешто
да
је
теши
;
она
опет
мало
веселија
,
па
са
Бранком
тако
се
већ
разговара
,
канда
га
већ
одавна
познаје
.
Тако
је
неколико
сати
трајало
.
Дођемо
до
неке
штације
,
гди
дуже
постојимо
.
Дама
иде
доле
,
Бранко
ју
прати
и
допрати
до
неки
’
каруца
са
четири
коња
.
Ту
се
са
свим
љубезно
опросте
и
растану
.
Бранко
се
врати
,
кола
се
,
опет
,
крену
.
Бранко
ми
преповеда
шта
се
с
њом
разговарао
.
Она
је
с
тим
започела
како
је
са
својим
братом
лепо
живила
,
,
у
њему
јој
је
највећа
радост
и
утеха
,
и
није
се
могла
уздржати
да
Бранка
не
ослови
.
Поче
после
говорити
како
је
од
лане
удата
,
но
родитељи
,
који
су
имућни
,
но
тврди
,
и
не
даду
поред
ње
новаца
,
дали
је
за
једног
луцкастог
човека
,
који
је
богат
,
а
има
куратора
,
па
нит
’
се
може
с
њим
живити
,
и
тако
је
сад
сасвим
несрећна
.
Бранку
дође
то
на
жао
,
па
ју
теши
.
Она
каже
како
би
она
сретна
била
са
каквим
другим
човеком
.
Доста
то
,
мало
по
мало
,
које
од
жалости
,
које
од
участија
,
које
,
пак
,
што
Бранко
на
брата
изгледа
,
изроди
се
велика
међу
њима
симпатија
на
брзо
,
и
,
изјавивши
Бранку
своју
потпуну
наклоност
,
замоли
га
да
ју
што
пре
посети
,
које
он
и
обрече
,
и
то
до
осам
дана
,
кад
се
са
пута
поврати
,
Бранку
је
сад
иста
целим
путем
у
глави
била
.
»
Сирота
Хермина
,
—
тако
се
она
звала
—
како
је
несретна
.
«
рече
Бранко
.
»
Ово
је
што
нечувено
тако
дете
убити
!
Ако
јој
могу
помоћи
,
жертвоваћу
се
за
њу
.
«
Дошли
смо
и
ми
до
нашег
места
.
Приме
нас
наши
пријатељи
красно
;
ал
’
све
бадава
:
Бранку
се
у
главу
утубила
Херминина
судба
,
па
прве
ноћи
не
може
ни
да
спава
.
Други
дан
изјави
ми
Бранко
,
да
он
овде
дуже
остати
не
може
,
но
мора
још
пре
обреченог
времена
Хермину
да
посети
,
и
то
одма
’
сутрадан
.
Шта
ћу
ја
овде
без
њега
,
па
се
одма
’
и
ја
одважим
.
Сутрадан
је
недеља
,
а
ми
опет
на
путу
.
Стигли
смо
пред
вече
,
по
заходу
сунца
,
до
оне
штације
,
гди
је
Хермина
стајала
.
Сиђемо
се
,
и
сваки
свој
пртљаг
у
руке
,
јер
никог
нисмо
нашли
да
носи
,
па
текар
по
сата
ходај
до
места
гди
је
Хермина
.
Никад
јошт
овде
били
нисмо
.
Наиђемо
на
гостионицу
и
кафану
.
Сместимо
се
.
Бранко
одма
’
пита
кафеџију
зна
ли
гди
седи
иста
дама
.
Он
одма
’
му
да
дете
своје
,
да
га
онамо
одведе
.
Бранко
ступи
у
кућу
:
па
у
кујњу
и
запита
слушкињу
:
»
Је
ли
ко
код
куће
?
«
Она
му
одговори
,
да
милостива
има
неке
госте
,
но
јавиће
јој
да
ју
неко
стран
тражи
.
Госпођа
Хермина
изиђе
напоље
,
парадно-обучена
,
па
зачуди
се
кад
је
Бранка
видела
и
само
накратко
му
каже
да
ако
му
се
допада
нек
’
уђе
,
ал
’
има
стране
госте
;
но
милије
ће
јој
бити
,
ако
ју
сутра
посети
.
Бранко
се
поклони
и
оде
.
Сад
је
текар
збуњен
био
.
Мисли
се
шта
ће
;
није
задовољан
са
њеним
речма
;
не
слажу
се
са
наклоношћу
показаном
у
вагону
.
Хоће
да
иде
натраг
;
нема
прилике
.
Не
зна
шта
да
ради
:
ил
’
да
је
се
сасвим
мане
,
ил
’
да
се
увери
на
какав
начин
.
Напише
једно
дешператно
писмо
на
Хермину
,
у
којем
изјављује
немир
душе
своје
због
сумње
о
њеној
искрености
;
—
да
ће
ју
сутра
јошт
посетити
,
ал
’
ако
јој
није
до
тога
стало
,
а
она
нек
му
поручи
да
и
не
долази
итд
.
Ово
писмо
да
кафеџином
детету
,
да
њој
у
руке
да
.
Дете
однесе
и
врати
се
.
Ми
чекамо
у
кафани
на
вечеру
.
Кад
дођу
њи
’
тројица
:
један
јурат
,
један
који
је
с
Бранком
служио
у
једној
регименти
и
јошт
један
други
,
бивши
војник
.
Сви
овдашњи
,
красни
млади
људи
.
Бранко
позна
свог
камарата
,
па
онда
сви
у
једно
друштво
,
и
то
у
нашу
собу
.
Придружи
се
к
нами
и
један
стари
,
богати
чика
.
Ми
вечерамо
,
кад
наједанпут
посла
неко
циганску
банду
.
Све
је
сад
весело
и
волемо
се
канда
смо
сви
сродни
.
Наједаред
Бранков
колега
каже
Бранку
:
»
Знам
,
Бранко
,
зашто
си
дошао
,
па
бар
бадава
да
не
проведеш
ноћ
.
’
ајд
’
да
што
учинимо
што
ће
ти
се
допасти
.
«
»
А
шта
би
то
могло
бити
?
«
»
Ево
,
видиш
банду
;
’
ајд
’
да
отсвирамо
Хермини
серенаду
.
«
»
Ал
’
је
већ
прошло
дванаест
.
«
»
Ништа
зато
,
није
доцне
.
«
»
Ал
’
шта
ће
јој
муж
рећи
?
«
»
Он
је
луцкаст
,
нит
брани
за
што
,
а
друго
,
ваљда
тек
имамо
куража
.
«
Сад
сви
повичу
:
»
’
Ајдмо
!
«
Идемо
сви
у
тишини
онамо
.
Месечина
је
била
као
дан
.
Кроз
велику
авлију
прођосмо
,
па
под
пенџер
.
Банда
засвира
.
Свећа
се
у
соби
одма
’
запали
.
Цигани
свирају
.
Кад
наједанпут
,
истрчи
један
гологлав
човек
,
жут
у
образу
и
одма
’
к
Бранку
:
»
Молим
на
једну
реч
.
«
Сад
га
сасвим
на
страну
дозове
.
»
Ви
сте
мојој
жени
писмо
писали
?
«
»
Јесте
.
«
»
Писали
сте
јој
да
ћете
одавде
одлазити
,
ако
Вам
не
одговори
.
«
»
Јесте
.
«
»
Молим
Вас
,
дајте
ми
десет
форинти
.
«
»
Ево
,
с
драге
воље
.
«
»
Како
се
Ви
зовете
?
«
»
Бранко
Н
.
«
»
’
Ајте
,
браћо
,
сви
унутра
!
«
Сад
сви
за
њим
.
Јошт
више
се
свећа
запали
у
једном
лепом
салону
.
Госпођа
Хермина
седи
на
дивану
.
Банда
свира
.
Бранко
да
из
кафане
донети
шампањера
и
други
’
ствари
.
Ми
сви
играмо
,
и
наш
стари
чика
и
домаћин
највећма
.
Овај
доведе
куварку
,
па
с
њом
у
салону
игра
.
Бранко
није
играо
,
но
сео
поред
Хермине
на
диван
.
Цело
друштво
лудује
,
сокаче
.
Бранко
озбиљан
.
Хермина
плаче
и
показује
каквог
су
јој
мужа
дали
.
Бранко
ражали
се
,
понуди
је
да
се
од
тог
јарма
ослободи
.
Она
је
готова
.
Сутра
,
дакле
,
да
дође
,
да
се
о
тој
ствари
уговоре
.
Пита
ју
како
је
муж
дошао
до
писма
.
Каже
му
,
кад
га
је
у
руку
добила
,
истргао
га
је
,
па
прочитао
,
па
онда
јој
опет
вратио
.
Дода
јошт
и
то
,
да
је
он
у
кући
само
фигура
,
и
да
је
његова
права
супруга
—
стара
куварка
,
која
с
њим
игра
.
Он
је
као
дете
и
допушћа
му
се
готово
све
.
Већ
је
пред
зору
.
’
Ајдмо
на
квартир
.
Сви
нас
прате
,
па
и
Херминин
супруг
.
Хермина
каже
Бранку
,
да
њен
супруг
—
име
му
је
Петар
—
има
слабост
да
краде
;
да
се
чува
,
јер
што
дочепа
,
то
носи
.
Бранко
се
чуди
.
Допратио
нас
је
и
Петар
до
квартира
.
Ту
је
показао
прву
пробу
своје
слабости
.
Најпре
је
љубио
,
грлио
Бранка
,
но
како
се
на
страну
окренуо
,
одма
’
нестану
цигаре
са
тањира
па
,
опет
,
марама
.
Сви
оду
,
ми
легнемо
и
спавамо
.
Наш
Петар
већ
у
осам
сати
пробуди
нас
;
донесу
нам
фруштук
,
па
се
с
њим
шалимо
.
Он
је
већ
био
наш
.
Каже
Бранку
да
га
је
поздравила
његова
жена
,
да
дође
после
подне
у
четири
сата
.
Но
да
познате
какав
је
био
човек
наш
Петар
.
Он
је
,
као
што
сам
опоменуо
,
луд
ил
’
барем
сулуцкаст
био
.
Кад
се
оженио
,
први
дан
после
венчања
,
кад
су
младу
кући
водили
,
стао
је
остраг
за
кола
и
као
хусар
пратио
је
свој
невесту
;
није
се
дао
скинути
.
Није
знао
колико
иде
цванцика
у
петицу
,
но
једну
би
дао
за
цванцик-два
.
Није
знао
бројати
.
Како
добије
који
цванцик
,
а
он
Циганима
и
Циганкама
.
То
му
је
било
друштво
.
Куварка
му
је
заповедала
као
учитељ
детету
.
Играо
се
са
децама
;
упрегне
и
’
као
коње
,
на
канапу
,
па
трчи
с
њима
по
сокаци
.
Највећа
страст
му
је
била
звонити
и
красти
.
Питао
је
у
звонару
,
и
ма
колико
новаца
да
је
имао
,
дао
је
звонару
,
само
да
му
се
допусти
звонити
.
Млад
је
био
,
једва
дваест
и
пет
година
стар
.
Имање
велико
;
женили
су
та
само
због
тога
да
фамилија
остане
.
Није
никог
имао
осим
матере
,
ал
’
и
ова
није
с
њим
живила
.
Жена
,
одма
’
у
почетку
,
изјавила
се
да
не
може
с
њим
живити
.
Но
утишају
је
,
даду
му
у
кући
екстра
квартир
,
па
он
нит
је
ручао
нит
вечерао
с
њом
,
а
служио
је
као
дете
.
Пошље
га
за
конце
,
он
иде
;
пошље
га
да
јој
фата
лептире
,
он
иде
.
Она
кад
га
види
,
смеши
се
,
а
сузе
јој
се
низ
образе
спушћају
.
Сад
Бранко
хоће
овде
да
буде
избавитељ
.
Петар
све
је
опскакивао
Бранка
,
као
дете
;
опет
иште
један
цванцик
,
—
да
му
;
опет
други
,
—
да
му
.
После
подне
Бранко
је
отишао
у
визиту
.
Ја
се
са
Петром
бавим
.
Дођоше
и
друга
братија
—
јучерашња
,
па
са
Петром
у
шалу
.
Бранко
је
нашао
Хермину
код
куће
.
Сад
је
тек
било
тужбе
и
жалости
.
Хермина
све
му
преповеди
,
како
је
жртва
пала
,
како
и
самог
Петра
сажаљује
,
ал
’
овако
живити
не
може
.
На
што
јој
и
богатство
,
кад
такав
живот
води
.
Бранко
ју
пита
има
ли
прама
њега
наклоности
.
Каже
да
има
.
Пита
да
ли
је
другом
ком
обвезана
.
Каже
ником
,
но
има
један
млад
богаташ
који
лудује
за
њом
;
сваке
недеље
са
својом
сестром
долази
;
и
јуче
су
ту
били
,
кад
је
Бранко
дошао
и
у
кујњи
се
разговарао
.
Но
од
њене
стране
нема
ништа
;
и
,
да
га
увери
,
покаже
му
његова
писма
,
прво
и
последње
,
из
који
’
се
само
то
дало
извадити
,
да
он
јако
лудује
и
да
би
за
највећу
срећу
држао
,
кад
би
му
она
наклоност
поклонила
.
То
је
Бранку
доста
било
.
Она
му
је
љубов
поклонила
.
Но
шта
ћеду
сад
?
Начине
план
да
се
Хермина
с
Петром
развенча
.
Она
каже
и
сам
Петар
то
хоће
,
јер
су
га
силом
оженили
.
Он
каже
да
се
срамоти
да
има
жену
;
он
хоће
да
је
без
жене
.
Е
,
Бранко
је
опет
срећан
!
Дође
натраг
.
Ми
га
сви
већ
чекамо
.
Весеље
наново
.
Цигани
свирају
,
нема
ни
краја
ни
конца
.
Петар
што
год
дочепа
све
носи
.
У
месту
чују
да
има
ту
овакви
’
и
онакви
’
страни
’
.
На
више
места
зову
нас
на
ручак
,
вечеру
.
Тако
се
тера
дан
на
дан
.
Стари
чика
не
да
Бранку
мира
,
но
да
види
и
његову
кћер
.
Једва
се
решио
на
то
,
и
кад
оде
,
није
се
дуго
бавио
онде
,
које
због
тога
што
не
би
се
рад
замерити
Хермини
,
које
пак
што
је
наишао
на
једног
младог
кондуктера
,
па
се
сви
забунили
.
Чике
се
та
ствар
јако
коснула
,
јер
се
надао
да
може
што
добро
родити
се
,
да
ју
Бранко
узме
;
девојка
је
била
лепа
и
имућна
;
матере
није
имала
.
У
недељу
има
се
давати
соаре
код
Хермине
,
и
то
по
жељи
Бранковој
,
јер
је
рад
све
своје
познате
да
зове
,
па
сутра
да
се
да
на
пут
.
Хермина
каже
да
није
противна
.
У
суботу
се
већ
све
преправи
,
кад
ал
’
у
недељу
Хермина
,
без
да
је
ком
речце
казала
,
отишла
је
некуд
на
железници
.
Нико
није
знао
шта
је
томе
узрок
;
сутрадан
врати
се
и
каже
Бранку
,
да
је
због
тога
отишла
,
што
су
јој
имали
доћи
обични
гости
од
недеље
,
а
и
Бранку
није
хтела
одрећи
;
тако
и
једна
и
друга
партија
повукла
се
натраг
.
Сад
је
већ
све
било
свршено
за
одлазак
.
Већ
смо
се
са
свима
опростили
;
Бранко
јошт
последњи
пут
оде
Хермини
,
-
и
уговоре
се
начисто
како
ћеду
план
извршити
.
После
већ
опет
на
пут
да
се
дамо
.
Пре
нег
’
што
ће
нам
се
ручак
у
собу
донети
,
читао
сам
у
кафани
новине
.
Бранко
сам
у
соби
хода
горе-доле
и
мисли
се
.
Наједанпут
дође
Петар
,
па
управо
к
Бранку
.
Узме
Бранков
капут
,
па
га
проба
,
па
моли
Бранка
да
му
га
узајми
за
после
подне
;
хоће
да
иде
у
њему
на
неки
погреб
.
Бранко
му
одрече
,
јер
мора
после
подне
отпутовати
.
Петар
се
свуче
,
опрости
се
са
Бранком
и
оде
.
После
по
сата
падне
Бранку
на
памет
,
није
ли
Петар
што
из
џепа
извадио
.
Има
шта
и
видети
,
—
нема
буђелара
у
џепу
,
у
ком
су
новци
и
писма
Херминина
.
Он
замишљен
није
пазио
шта
Петар
са
капутом
реди
.
Одма
’
за
њим
у
потеру
.
Најпре
к
њему
у
кућу
.
Кад
тамо
,
а
он
пред
кујњски
врати
стоји
,
па
Бранка
пита
зашт
’
није
већ
отишао
.
»
Та
немој
да
си
луд
,
Петре
,
ти
си
мој
буђелар
однео
.
«
.
»
Ја
?
—
Ни
видио
га
нисам
.
Но
ти
шта
ћеш
овде
?
Ти
хоћеш
да
ми
жену
отмеш
;
ти
си
овакав
и
онакав
;
но
ако
не
одеш
,
тужићу
те
.
«
Херминини
непријатељи
су
га
потпирили
.
Сад
се
умеша
и
Хермина
.
Њу
је
Петар
као
дете
слушао
.
Она
га
уведе
у
собу
,
и
визитира
му
све
хаљине
.
Нема
ништа
.
Он
неће
да
призна
.
Сад
Бранко
врати
се
на
квартир
и
чека
даљи
излазак
.
Тај
случај
се
одма
’
по
целом
месту
преповедао
.
Бранкови
пријатељи
домаме
Петра
у
једну
господску
кућу
,
у
којој
су
и
фрајле
биле
.
Поплаше
га
да
ће
га
одма
’
дати
оковати
,
ако
не
призна
.
Петар
је
био
врло
плашљив
.
Све
призна
и
пође
кући
да
донесе
буђелар
.
Са
њим
оде
и
један
Бранков
пријатељ
,
и
врате
се
.
Буђелар
је
био
у
куваркином
сандуку
.
Сад
преда
буђелар
и
новце
,
само
је
неколико
форинти
и
писма
извадио
.
Сад
га
опет
нападну
ради
писама
.
Он
иста
извади
,
те
да
фрајлама
да
и
’
читају
и
дода
да
само
због
тог
је
он
буђелар
украо
.
Било
је
дост
’
смејања
.
Међутим
дозову
Бранка
и
торжествено
му
све
предаду
.
Он
се
зачудио
откуд
и
како
.
Петар
је
опет
добре
воље
и
иште
од
Бранка
опроштење
.
Овај
му
све
опрости
.
Но
кад
Петар
види
да
је
Бранко
опет
добре
воље
,
а
он
опет
иште
који
цванцик
,
Бранко
му
да
.
Онај
дан
смо
се
већ
задоцнили
.
Сутрадан
сви
нас
до
железнице
допрате
.
И
Петар
је
међу
њима
и
грли
Бранка
.
Кад
кући
дођемо
,
сутрадан
,
Бранко
оде
матери
Петровој
,
—
она
је
ту
седела
,
—
па
јој
своју
намеру
исповеди
.
Она
само
сажаљује
Хермину
и
обриче
му
да
ће
га
у
том
,
по
могућству
,
потпомагати
.
Да
Бранко
то
исто
и
родитељима
на
знање
и
топлим
речма
судбу
њи’ове
кћери
описује
.
Но
старац
,
разљућен
,
опомене
Бранка
да
се
он
свега
тога
мане
,
штавише
да
ће
га
и
гонити
,
ако
сад
од
своје
намере
не
одустане
;
Бранко
се
чисто
окамени
на
оваку
незгоду
.
Да
би
се
Хермини
пут
препречио
,
пошљу
је
на
пут
врло
далеко
—
и
пресеку
јој
сваки
могућан
саобраштај
са
Бранком
.
Сад
Бранку
одлети
и
ова
надежда
.
Његова
милостива
све
му
је
чинила
,
ал
’
Бранко
једнако
незадовољан
.
Он
каже
,
он
има
два
идеала
:
један
је
у
сретној
љубави
,
нарочито
женидби
,
други
—
тај
неће
да
искаже
.
У
првом
је
већ
несрећан
.
Бранкова
судба
је
већ
млогима
позната
била
.
У
једном
већем
друштву
сви
га
сажалевају
.
Једна
