мулинакћи
чучне
крај
ње
,
метне
јој
руку
на
чело
,
ухвати
је
за
руку
.
—
Ватра
,
Фати
-
султан
!
Грозница
?
—
Грозница
,
Садије
-
ханум
.
Не
знам
кад
ме
ухватила
.
Овако
одговара
несуђеној
заови
;
а
кад
јој
мајка
опет
дође
,
њој
:
Ништа
ми
није
...
није
грозница
.
И
силом
поче
устајати
;
седа
у
једном
куту
,
навали
се
,
па
тако
остаје
дуго
.
Мајка
седи
према
њој
,
забрађена
белим
јашмаком
онако
као
кад
се
Богу
моле
,
с
бројеницама
;
провлачи
урмине
кошчице
кроз
прсте
,
шапће
,
ниха
се
,
и
час-по
па
метне
руку
на
кћерино
чело
,
узме
је
за
руку
,
гледа
је
у
пуне
туге
очи
,
што
се
стакле
од
залеђених
суза
,
у
изгореле
усне
;
а
кад
чује
кашаљ
,
дубоко
уздахне
,
крадом
,
и
крије
сузе
,
окрећући
главу
од
своје
кћери
.
Арнаутке
,
из
свих
села
,
чувши
да
им
је
болна
мулиница
,
почеше
долазити
на
коњма
,
с
раширеним
белим
чаршавима
преко
пупих
бисага
,
да
је
обиђу
,
и
да
јој
донесу
понуде
.
Пуни
рафови
понуда
,
баница
у
бакарним
сановима
,
грожђе
из
туршије
у
земљаним
зделама
,
и
мушмуле
,
и
јабуке
на
гранчицама
,
и
крушке
из
сламе
.
Арнаутке
седе
около
,
пуше
,
мирише
им
одело
на
угаљ
,
а
неко
и
на
неопранштину
;
прозори
сад
затворени
,
на
ћерчивима
хартија
,
ћерчива
брашном
облепљена
да
не
улази
хладноћа
у
одају
;
светлости
мало
,
чиста
ваздуха
ни
мало
,
мирис
јела
,
с
одела
,
дим
дувана
,
угаљ
у
мангалу
,
дисање
толико
душа
,
туга
,
ниоткуд
нада
на
боље
дане
:
све
више
вене
лице
,
све
се
чешће
чује
сух
кашаљ
,
из
груди
...
А
мула
све
смућенији
,
и
као
да
се
све
више
нешто
стиди
,
све
више
избегава
кћер
;
не
посипа
пиринач
по
гробу
својега
сина
,
јер
му
на
гроб
не
иде
више
никако
...
XИВ
Јуче
је
дошао
мули
пашин
већил
,
по
у
годинама
човек
,
обучен
као
о
Бајраму
.
Допратише
га
сејмени
.
Мула
га
примио
на
куди
.
Сами
су
седели
,
сами
се
разговарали
нешто
,
дуго
.
У
собу
је
ушао
трипут
мулин
кавеџија
,
један
стари
Арнаутин
,
и
ушао
је
трипут
његов
чибугџија
,
једно
момче
арнаутско
.
А
кад
је
већил
пошао
,
мула
га
испратио
до
преко
прага
!
Шта
су
се
разговарали
у
одаји
,
нико
не
зна
;
а
кад
се
растајаху
,
мула
рече
ово
:
—
Јок
!
Нека
не
долазе
паше
у
Топлицу
,
јер
су
Арнаути
сад
...
У
сарај
ћу
ја
...
И
кад
већил
оде
,
мула
позва
Арнауте
.
Сутрадан
су
Арнаути
опколили
кулу
својега
муле
,
рано
,
спремни
за
пут
,
на
коњма
,
у
празничном
руху
,
оружани
до
зуба
.
Кад
год
прате
мулу
у
сарај
,
увек
се
обуку
,
наките
коње
.
И
мула
се
онако
обукао
,
и
узјахао
својега
вранца
,
пастушаста
ата
;
али
пре
него
што
је
пошао
,
није
га
додирнуо
стрменом
,
а
ат
није
вриснуо
,
да
одјекну
брда
и
Јастребац
,
јер
је
осетио
да
не
носи
на
плећима
весела
муду
,
ни
љута
,
него
брижна
,
смућена
,
тужна
...
Ат
је
осетио
,
Арнаути
опазили
да
нема
у
мулину
оку
пламена
што
буктијаше
кад
је
ишао
Шемси
-
паши
први
пут
,
и
кад
диже
буну
с
претње
и
плашења
Шемси
-пашина
;
те
један
старац
,
који
је
трипут
у
Цариград
ишао
,
и
тамо
свако
чудо
видео
,
мишљаше
,
е
је
прво
време
туге
што
ватра
с
пламеном
;
после
,
пламен
се
угасио
,
ватра
прегорела
,
остао
жар
под
пепелом
,
па
тиња
,
тиња
.
Тако
умствује
стари
Арнаутин
и
псује
Шемси
-
пашу
,
а
мула
јаше
напред
оборене
главе
.
Мула
смућен
,
Арнаути
гори
него
пре
,
љути
што
им
мула
иде
Шемси
-
паши
,
крвнику
,
псују
,
прете
и
ударају
коње
стрменом
сваки
час
;
а
кад
дођу
близу
каквога
дрвета
,
опале
,
неки
,
из
пушке
,
те
се
стресе
снег
и
прхне
преплашено
јато
врана
,
гачући
.
Уђоше
у
Прокупље
и
пођоше
његовим
уским
сокацима
;
не
истрчавају
људи
да
их
гледају
,
но
ако
су
се
нашли
на
улици
,
брзо
улазе
и
ударају
чивију
.
Сокаци
празни
,
капије
,
високе
,
оковане
мертечким
ексерима
,
затворене
чивијом
,
а
негде
,
где
су
укућани
плашљивији
,
и
мандалом
:
и
позатварани
су
свуд
капци
на
прозорима
,
јер
се
чуло
е
иде
мула
с
Арнаутима
.
Чује
се
топот
и
вриска
атова
,
из
далека
,
а
чаршијом
отвореном
,
завлада
неописан
страх
,
и
узеше
се
спуштати
ћепенци
,
где
је
год
турски
дућан
,
или
српски
;
арнаутски
осташе
отворени
.
Наједанпут
се
прошара
:
два
дућана
отворена
,
на
три
ћепенци
спуштени
,
тако
целом
чаршијом
.
Кад
зађоше
у
српску
махалу
,
и
мула
бејаше
далеко
,
отвори
се
једна
трошна
капија
искрпљена
парчадма
тенећке
,
и
асуре
,
и
истрча
из
дворишта
једна
сиромашна
жена
,
Српкиња
,
наричући
за
сином
,
и
скиде
шамију
с
главе
,
гологлава
проклињаше
арнаутску
силу
и
турску
обест
.
„
Луда
!
Луда
!
“
узвикнуше
неки
,
колико
толико
Божји
људи
,
и
обиђоше
је
;
а
други
,
ђаволови
синови
,
окренуше
коње
к
њој
,
да
је
прескоче
...
Прегазише
је
,
па
продужише
пут
,
не
осврнувши
се
...
Кад
се
последњи
пут
побунише
Арнаути
,
убише
јој
сина
,
њену
милост
и
хранитеља
,
кириџију
,
који
бејаше
пошао
у
Ниш
с
топличким
јабукама
.
Мула
је
Арнаутин
,
али
да
се
обазре
и
виде
шта
учинише
ови
ђаволови
синови
са
женском
главом
и
ојађеном
мајком
,
не
би
им
се
прошло
наште
срца
.
У
прокупачком
сарају
,
Шемси
-
паша
га
на
ногама
дочека
,
чак
пред
вратима
одаје
с
тахтом
;
уведе
га
у
одају
,
посади
га
на
тахт
,
на
своје
место
.
Из
друге
одаје
изиђе
нишки
паша
,
плав
,
висок
,
у
чоханим
шалварама
циметове
боје
и
чалми
;
попе
се
на
тахт
,
Шемси
га
посади
до
мулина
деснога
колена
,
а
сам
седе
према
њима
.
Ту
су
седели
,
прво
попили
по
два
филџана
каве
и
попушили
по
чибук
дувана
,
па
отворили
мухабет
,
то
јест
разговор
.
Лесковачки
паша
,
пре
надувен
,
силан
,
сад
љубазан
,
понизан
много
,
како
Турчин
може
да
буде
када
се
укаже
потреба
;
а
нишки
паша
,
и
ако
млађи
од
овога
,
у
свему
,
почиње
разговор
,
само
ниже
речи
,
као
бисер
на
ибришим
,
с
медом
на
уснама
,
са
шећером
на
језику
...
Мула
пристаде
да
се
Фати
-
султан
доведе
у
Прокупље
,
у
његов
конак
:
ту
да
јој
„
падну
“
оба
венчања
,
ту
да
је
испитају
,
ту
да
се
изврши
понова
венчање
...
све
да
буде
по
оном
реду
,
који
је
у
својој
глави
одавно
,
кад
се
умирише
Арнаути
,
писао
и
написао
Шемси
-
паша
.
Шемси
-
паши
мило
,
цикнуо
би
од
радости
,
а
уздржава
се
,
крије
радост
,
да
је
мула
не
опази
,
да
се
не
покаје
.
А
како
да
се
не
радује
!
...
Зна
за
кога
ће
Фати
-
султан
...
Спраће
блато
с
образа
;
пројездиће
кроз
сав
Лесковац
,
и
Прокупље
,
нека
га
виде
и
Турци
и
ђаури
.
„
А
!
Шта
може
лепа
реч
!
и
што
се
не
може
постићи
кад
се
стоји
право
,
постићи
ће
се
,
увек
,
кад
се
макар
мало
превије
грбина
,
“
тако
мисли
Шемси
-
паша
;
јер
тврдо
верује
да
мула
пристаде
на
разговор
и
договор
,
и
на
све
друго
,
с
пашиних
лепих
и
слатких
речи
и
његове
понизности
,
а
не
зна
да
би
и
једно
и
друго
било
што
глуху
шаптати
и
слепу
намигивати
,
да
мула
немаде
и
на
уму
и
на
срцу
онај
увели
пупољак
у
његовој
Топлици
,
да
не
помисли
:
Хајде
!
Опростиће
ми
и
Бог
и
син
,
кад
пристанем
да
се
и
њена
реч
чује
.
Мула
се
договори
с
пашама
,
па
се
врати
у
Топлицу
,
каза
Арнаутима
,
пред
кулом
,
за
овај
договор
,
па
оде
у
кулу
;
и
наједанпут
се
диже
силна
граја
,
вика
,
дивљи
узвици
,
небо
се
пролама
;
Арнаути
се
деру
,
сви
у
један
глас
:
—
Нећемо
!
Не
дамо
!
—
Да
дамо
кад
мула
хоће
.
—
Зар
нашега
муле
кадуна
на
испит
?
—
Не
дамо
!
—
Да
дамо
кад
мула
хоће
.
—
Зар
да
правимо
вољу
Шемси
-
паши
?
—
Крвнику
?
—
Јок
Шемси
-
паши
,
него
нашему
мули
.
—
Мулу
туга
обрвала
,
па
не
зна
шта
збори
.
—
Зна
.
Туга
није
у
глави
већ
у
срцу
.
—
Не
дамо
мулине
кадуне
.
—
Јок
!
Јок
!
Јок
!
—
Да
идемо
заради
муле
;
ама
ако
она
каже
да
ће
за
пашина
сина
,
на
комаде
ћемо
је
.
—
На
оволишну
парчад
.
—
Па
ћемо
је
псима
...
—
Кучку
псима
,
рече
један
оспичав
дугоња
.
—
Кучку
псима
!
захори
се
силно
,
из
свих
грла
,
небо
се
пролама
.
Сирота
Фати
-
султан
!
Чује
страшне
речи
,
а
за
срећу
ништа
не
разуме
,
нити
јој
их
когод
преводи
...
Слуша
,
прибила
се
уз
прозор
са
хартијом
,
крај
мајке
,
прислонила
око
на
парченце
стакла
на
прозору
,
па
гледа
...
Бујица
!
Нема
мислиш
уставе
која
ће
је
зауставити
.
Таласа
се
,
човек
до
човека
,
па
сви
као
бунтовници
,
из
очију
пламен
сукља
,
лица
чисто
онакажена
,
загледају
пушке
,
гледају
јатагане
.
Млади
хоће
у
Прокупље
,
да
убију
Шемси
-
пашу
.
Стари
их
стишавају
,
говоре
;
сви
стари
узеше
говорити
е
је
мула
дао
бесу
,
па
би
му
они
залепили
блато
на
образ
...
Одустају
од
пута
,
али
се
заклињу
да
ће
мулиницу
на
комаде
,
ако
рече
да
ће
за
Шемси
-пашина
сина
,
или
ће
је
привезати
коњма
за
репове
...
Граја
се
не
стишава
,
ни
дивљи
узвици
;
мулина
кћи
улази
у
одају
где
је
Фати
-
султан
,
излази
из
ње
;
разабрала
је
шта
је
,
те
се
грухне
у
груди
и
с
дадијама
говори
шапатом
.
Боји
се
буне
,
да
се
Арнаути
не
дигну
на
њена
оца
,
што
никад
досле
,
да
му
не
запале
кулу
,
па
куд
би
сирота
Фати
-
султан
,
по
зими
,
болна
преболна
,
и
где
би
она
дела
рухо
и
оружје
брата
јединца
...
Уђе
у
одају
,
па
кад
је
Фати
-
султан
упита
шта
је
,
шта
говоре
,
а
она
не
каза
е
њој
прете
,
него
слага
:
„
Шемси
,
проклет
да
је
!
убио
Мифтар
-агина
сина
...
Још
није
платио
један
дуг
,
ево
где
направи
други
,
проклет
да
је
“
!
...
Лаже
,
лаже
,
и
опази
где
се
граја
стишава
,
прислони
и
она
око
на
стакло
,
угледа
,
међу
Арнаутима
,
оца
.
Не
чује
се
шта
им
говори
;
пролази
кроз
руљу
;
сви
му
праве
место
...
И
мало
,
па
се
граја
сасвим
стиша
;
Арнаути
се
разиђоше
,
сваки
отиде
својој
кући
;
мула
се
попе
на
кулу
,
оборене
главе
,
и
погурен
:
чисто
човек
не
би
рекао
да
је
то
онај
старац
што
пре
неколико
месеца
украде
девојку
,
што
отиде
у
сарај
паши
,
што
прими
у
аманет
од
своје
кћери
невесту
својега
сина
.
Трипут
уђе
у
одају
где
је
Фати
-
султан
,
и
трипут
из
ње
изиђе
.
Гледа
да
нема
код
ње
некога
,
те
да
јој
сам
каже
шта
се
са
Шемси
-
пашом
договорио
,
не
би
ли
га
тада
погледала
,
и
опростила
му
што
се
заборавио
,
мало
погрешио
,
„
као
човек
“
...
XВ
У
трошној
кули
мула
-Халимовој
,
у
великој
,
али
ниској
одаји
наложена
је
пећ
земљана
,
с
крчазима
;
па
ту
је
и
мангал
пун
распаљена
угља
,
јер
на
пољу
је
хладно
како
скоро
није
.
Наваљена
на
један
јастук
,
вунен
,
у
куту
одаје
,
седи
Фати
-
султан
,
а
према
њој
је
мајка
њена
.
Час-по
,
па
стара
упре
поглед
у
кћер
,
увела
лица
,
изгорелих
усана
,
а
обучену
у
свилену
антерију
,
и
накићену
;
па
кад
се
она
,
нешто
проговоривши
,
осмехне
,
мајка
се
добру
нада
,
а
кад
се
сухо
накашље
,
страхује
;
обухвата
рукама
колена
,
наслања
браду
на
руке
,
и
заниха
се
,
сузе
јој
падају
по
рукама
...
—
Шућур
!
поче
мајка
,
сад
кад
јој
се
кћи
насмеја
.
Да
Бог
да
се
,
кузум
,
од
сада
увек
смејала
!
И
хоћеш
,
иншала
’
!
јер
ево
дошао
је
сат
да
се
и
твоја
реч
чује
.
Фати
,
ђозум
!
Твоја
мајка
не
уме
те
друкчије
световати
,
до
:
кад
те
испитују
,
одговарај
слободно
,
и
све
по
срцу
.
Немој
,
кузум
,
по
глави
.
Срце
ће
једно
,
глава
ће
друго
,
може
бити
.
Мула
-
Халим
ти
је
венчање
,
истина
;
ама
то
ти
је
и
Джафер
-
беј
,
јер
ти
ниси
била
пуштеница
.
Ухо
на
срце
,
кћери
,
слушај
...
А
кад
будеш
,
кузум
,
на
испиту
,
пуштена
си
и
од
једнога
и
од
другога
,
баба
ти
каже
.
Твој
баба
је
хафуз
,
и
био
је
имам
красне
Аја-Софије
;
зна
сав
мусаф
напамет
,
и
познаје
све
како
је
у
нашем
танком
дину
.
Дин
нам
је
танак
,
танак
,
мрежа
паукова
...
И
ја
знам
,
кћери
.
Ти
си
бита
мала
,
не
знаш
.
Не
живи
Мејрем
-
ханума
...
Знаш
ону
Мејрем
-
хануму
до
теткине
ти
куће
,
што
је
увек
као
ат
без
узде
и
улара
,
(
жена
која
нема
мужа
)
а
чини
севап
,
спремајући
и
удајући
сироте
девојке
?
...
Она
беше
удата
,
а
не
живи
с
мужем
,
те
га
остави
.
Млада
,
а
без
мужа
беше
пет
година
:
заинатио
се
онај
,
па
не
удара
печат
за
њено
пуштање
.
Најпосле
је
научише
две
муфтије
,
да
се
уда
за
другога
непуштена
.
Живела
с
овим
другим
мало
,
па
је
први
тужи
.
Кад
изиђе
пред
суд
,
падоше
јој
оба
венчања
.
„
Кога
ћеш
сад
?
“
пита
је
суд
.
—
Ниједнога
,
одговори
она
(
јер
ни
код
другога
не
беше
јој
добро
)
,
па
се
врати
мајци
слободна
.
Тако
је
било
,
кузум
...
И
твоја
ће
венчања
пасти
...
Хајде
мени
,
кћери
...
Да
идемо
обе
у
Стамбол
;
да
молимо
милостивога
падишаха
да
се
смилује
,
да
ти
се
баба
врати
у
Стамбол
.
А
!
Стамбол
!
тамо
су
два
мора
,
тамо
аде
,
тамо
наши
конаци
,
на
румелијској
страни
,
и
на
анадолској
,
од
куда
се
сунце
рађа
:
и
грознице
и
кашаљ
,
све
као
руком
однето
.
А
ако
није
,
ти
ухо
на
срце
...
Да
ти
обновимо
венчање
с
Джафер
-
бејом
...
А
?
Джафер
-
беј
...
јок
,
Бал-
беј
,
тако
га
од
милости
зову
.
Баш
је
,
вала
,
„
бал
“
.
Млад
,
леп
,
гонџе-лале
,
и
од
соја
;
стриц
му
је
био
велики
везир
,
ујак
садразам
,
оба
деда
паше
,
рођаци
бејелербејови
...
Млад
,
кузум
,
твоја
прилика
.
Ти
си
чула
да
је
...
Алах
зна
ко
је
убио
мулина
сина
.
Душмани
обедили
пашу
...
Паша
,
богат
,
велики
човек
,
сила
,
те
како
неће
имати
душмана
?
!
...
Голо
дрво
нико
не
погледа
,
на
лиснато
бацају
очи
,
на
родно
камење
.
Што
више
рода
,
више
каменица
...
Јер
да
је
,
кћери
,
истина
,
било
би
до
сада
сведока
.
А
где
су
сведоци
?
...
Нигде
једнога
...
Тек
онако
говоре
,
душмани
...
И
хафуз-
беј
,
твој
баба
,
воли
овамо
.
И
пре
је
волео
;
а
сад
ти
поручује
да
не
слушаш
ни
овога
ни
онога
,
већ
да
метнеш
ухо
на
срце
...
Да
ти
не
прети
мула
?
Да
те
не
учи
његова
кћи
?
Ааа
“
Кад
не
доби
одговора
,
стара
настави
:
Джафер
-
беј
је
млад
,
видела
сам
га
једанпут
у
Есма
-кадуне
...
Леп
.
А
,
очи
!
А
,
веђе
!
...
а
над
горњом
усницом
као
ћумуром
направљено
,
толико
...
Волела
бих
,
кузум
,
да
Джафер
-
беј
стане
поред
мула
-
Халима
,
да
их
видиш
напоредо
...
Мула
је
човек
,
то
је
истина
,
ама
није
муж
...
;
муж
је
само
по
имену
,
ааа
?
“
И
загледа
се
стара
у
кћерину
угашену
зеницу
.
Њој
се
зажарише
увеле
јагодице
;
обори
очи
...
Мајка
као
да
нешто
страшно
прочита
са
зажарених
јагодица
,
из
оборених
очију
,
те
пљесну
длановима
и
закука
:
„
Вај
!
Вај
!
Вај
!
Јазук
,
кћери
,
твоја
младост
!
“
Па
поклопи
лице
рукама
и
зајеца
како
скоро
није
.
Подижу
јој
се
плећа
,
одскачу
груди
,
јеца
...
XВИ
Како
мула
каза
Фати
-
султан
е
ће
на
испит
,
од
тада
је
весела
,
сваки
час
се
за
понешто
смеје
,
и
устаје
,
хода
по
соби
.
А
Садије
-
ханум
од
тада
брата
не
помену
;
реч
„
Исмаил
“
застаје
јој
у
грлу
.
Види
да
је
Фати
весела
,
да
једва
чека
да
пође
,
те
час-по
тужно
прошапће
;
А
,
женски
севда
!
Добро
људи
зборе
:
траје
од
петка
до
суботе
...
Дође
дан
поласка
.
То
јутро
је
Фати
била
врло
весела
;
и
у
лицу
се
мало
повратила
...
Пред
кулом
су
Арнаути
,
не
као
до
сада
из
неколико
села
,
већ
из
свих
,
и
што
је
год
за
пушку
дошло
је
,
па
све
оружано
до
зуба
,
све
шкрипи
зубма
,
све
тајно
прети
паши
,
највише
несрећној
Фати
-
султан
.
Зима
.
Сви
су
увијени
у
јапунџа
.
Нестрпљиви
.
А
кад
се
појави
мула
на
ату
,
узвикнуше
„
машала
“
!
Мало
,
па
се
отвори
капија
,
и
појавише
се
из
великога
дворишта
,
опасана
високим
,
дебелим
зидом
два
тахтаривана
.
Један
тахтариван
,
леп
,
бојадисан
,
носе
Ахмед
-хафузове
чифчије
;
други
,
нов
,
од
простих
белих
дасака
,
Цигани
.
У
првом
је
Ахмед
-хафузовица
;
у
другом
Фати
-
султан
.
Носе
је
Цигани
,
јер
Арнаути
,
Војњаци
,
носе
само
мртву
жену
,
„
за
севап
“
.
За
тахтариванима
,
одмах
,
појавише
се
мулина
кћи
и
оне
две
дадије
,
све
три
на
коњма
,
с
белим
чаршавима
преко
бисага
,
увијене
у
јапунџа
као
људи
;
а
дице
им
је
умотано
до
самих
очију
.
Пођоше
по
неравну
друму
,
по
дебелу
снегу
;
али
само
мало
,
па
наиђоше
на
пут
очишћен
;
мноштво
сељака
,
чифчије
пијанога
Ахмед
-хафуза
,
раја
турска
,
бедни
робови
,
Срби
,
истерани
су
на
кулук
од
поноћи
;
разгрћу
снег
лопатама
целим
путем
,
где
ће
проћи
тахтаривани
с
ханумом
и
ћерком
њихова
чифлук-
сахибије
.
Ах
!
ако
се
удаје
врањскога
паше
кћи
у
Лесковац
,
зими
,
кад
је
снега
доста
,
кулучи
раја
,
разгрће
снег
,
да
невеста
и
јенђе
лако
прођу
;
ако
из
Лесковца
у
Ниш
тако
...
све
раја
,
кулук
,
од
свију
кулука
најтежи
,
и
што
се
тело
смрзава
,
и
што
душа
плаче
,
јеца
,
нариче
,
тужећи
се
на
силу
и
обест
Богу
...
И
чифчије
пијанога
хафуза
,
турска
раја
,
Срби
,
скупили
се
од
поноћи
,
раде
;
а
снег
веје
,
веје
,
завејава
пут
;
и
раде
,
опет
раде
,
јер
се
не
зна
време
,
доба
ноћи
или
дана
,
кад
ће
се
појавити
тахтаривани
с
ханумом
и
кћери
њихова
чифлук-
сахибије
.
И
ето
.
Јутро
је
,
рано
јутро
,
дршћу
од
зиме
,
али
се
они
први
загрејаше
јер
угледаше
тахтариване
и
пратњу
,
Арнауте
;
дошао
им
је
крај
муци
...
Зима
.
Хладноћа
каква
скоро
није
.
Дебео
снег
притиснуо
и
брдо
и
долину
,
а
вуци
силазе
с
планине
урлајући
,
долазе
топличким
домовима
у
госте
...
Украј
пута
мучи
голо
дрвеће
,
искићено
ињем
;
и
последњи
је
лист
одавно
опао
,
откинуо
га
бесни
север
,
што
час-по
са
страшним
фијукањем
диже
снежну
прашину
и
сноси
је
с
брда
у
долине
,
гради
сметове
,
камо
би
запали
и
ати
а
некмоли
људи
.
Умукле
су
тице
певачице
,
само
се
,
ноћу
,
чује
буљина
с
урлањем
огладнела
вука
.
Замрзла
се
Топлица
.
Цела
природа
заспала
дубоким
сном
.
У
тахтариванима
и
душеци
и
јоргани
,
да
не
осете
хладноће
хануме
...
Фати
лежи
наузнак
и
смеши
се
.
Да
је
ово
смешење
видела
мулина
кћи
,
не
би
знала
да
ли
је
у
Фатину
срцу
туга
или
радост
...
Последњи
је
поглед
пао
кроз
отвор
тахтаривана
на
врх
брега
под
Јастрепцем
,
увијена
у
бели
покров
,
а
она
се
залеђена
суза
отопила
и
низ
образ
пролила
,
и
тужан
је
осмех
развукао
изгореле
усне
...
Можда
су
та
суза
и
тај
осмех
збогом
Топлици
и
гробу
Исмаилову
...
Дођоше
наспрам
Прокупља
,
мула
оборене
главе
,
замишљен
,
његова
кћи
тужна
,
Арнаути
љути
:
шкргућу
зубма
,
прете
,
сваки
час
им
пада
рука
на
јатаган
или
јабуку
мале
пушке
...
Зубато
сунце
појави
се
,
те
према
њену
засијаше
се
оловне
капе
с
врхова
витих
минара
.
Улазе
у
град
,
пуст
,
као
да
му
је
све
куга
поморила
.
Нигде
коња
,
ни
вола
,
ни
магарца
с
угљем
...
Пролазе
турске
уске
улице
,
опточене
ниским
кућама
,
високим
чардацима
и
оградама
,
покривене
дебелим
снегом
,
обрисаним
с
кровова
кошавиним
крилима
;
нико
не
гледа
арнаутску
силу
и
салтанат
,
јер
свуд
капак
до
капка
...
;
и
псе
,
шугаве
и
губаве
,
уличке
,
обузима
страх
слушајући
дивље
узвике
и
пуцање
пушака
,
те
прилазе
уз
капије
,
дршћу
,
гребу
и
тужно
циче
...
Кроз
арнаутску
махалу
нигде
капка
;
Арнаутке
се
прибијају
уз
кафезе
,
веселе
,
радознало
гледају
у
тахтариване
,
не
знајући
у
коме
је
кадуна
њихова
муле
.
Сад
чаршија
није
прошарана
,
сва
је
затворена
;
Турци
су
,
и
Срби
,
са
својима
код
куће
,
Арнаути
око
конака
мула
-Халимова
,
очекују
господара
с
ханумом
и
пратњом
...
И
кад
се
чу
топот
коња
,
небо
се
проломи
...
„
Аллааа
’
!
.
.
припуцаше
мале
пушке
,
забубњаше
бубњи
,
писнуше
зурне
...
то
поздрављају
долазак
мулине
кадуне
Арнаути
грађани
.
И
Арнаути
из
пратње
Фатине
деру
се
,
Алаа
’
!
Аллааа
’
!
слободни
су
,
кроз
свој
град
иду
,
не
иду
кроз
турски
Ниш
,
или
Лесковац
,
столицу
Шемси
-пашину
.
Дођоше
до
конака
,
двоспратне
куће
једне
,
старе
,
врло
велике
,
са
житницом
удно
непрегледног
дворишта
,
с
кошевима
за
кукуруз
,
с
великом
коњушницом
.
То
је
конак
мула
-Халимов
,
у
коме
,
одавно
,
осим
послуге
готово
више
никад
никога
.
Отвори
се
главна
капија
широм
,
и
унесе
се
у
двориште
тахтариван
с
Фати
-
султан
-
ханумом
;
а
овај
с
њеном
мајком
однесе
се
кући
Ахмед
-хафузовој
.
На
задњу
капију
улажаху
стари
Арнаути
и
сјахиваху
с
коња
пред
коњушницом
.
Мула
и
Арнаутке
сјахали
су
пред
главном
капијом
и
отишли
за
тахтариваном
.
Млади
Арнаути
опколили
конак
с
грађанима
,
па
све
чешће
пуцају
мале
пушке
,
јаче
бубњају
бубњи
и
пиште
зурне
...
XВИИ
Фати-
султан
-
хануму
не
узеше
на
испит
,
него
је
оставише
да
се
одмори
и
да
мисли
,
да
размишља
читаву
недељу
;
а
онда
,
у
петак
,
јутро
бејаше
,
дође
к
њој
у
одају
једна
стара
беговица
,
Лесковчанка
,
погурена
,
не
од
старости
,
него
од
болести
у
крстима
;
сва
се
тресе
а
ипак
кочоперна
,
смелих
погледа
као
мушко
;
била
је
са
Шемси
-
пашиницом
у
јенђебулство
,
и
видела
,
то
јест
,
вас
дан
и
сву
ноћ
гледала
Фати
-
султан
-
хануму
,
те
јој
добро
упамтила
и
очи
и
лице
,
и
руке
и
ноге
,
и
стас
и
ход
,
све
.
Беговицу
је
послао
Шемси
-
паша
,
бојећи
се
преваре
с
мулине
стране
,
да
му
не
подметне
на
испит
коју
другу
уместо
Фати
-
султан
.
После
дођоше
у
конак
Турци
и
Арнаути
Прокупчани
,
и
само
Турци
Лесковчани
;
међу
њима
су
пуномоћници
и
сведоци
мулини
,
Шемси
-пашина
сина
и
Фати
-
султан
-ханумини
,
и
имам
,
старац
један
,
Турчин
,
мали
,
погурен
,
мршав
,
као
снег
беле
браде
,
у
белој
антерији
и
белој
чалми
.
Они
поседаше
у
једној
великој
одаји
,
и
припалише
им
се
чибуци
,
све
мула
-Халимови
;
а
овамо
,
код
Фати
-
султан
,
Лесковчанка
,
беговица
,
седи
и
пуши
.
Није
скинула
ни
покривала
с
главе
,
а
камо
ли
фереџу
;
смакла
јашмак
с
усана
,
окренула
се
к
Фати
-
султан
па
јој
,
пушећи
,
говори
,
прича
,
не
гледајући
што
је
у
кући
Шемси
-пашина
противника
;
не
слушајући
шкргут
зуба
Садије
-
хануме
:
прича
јој
о
младости
и
лепоти
пашићевој
,
о
севдаху
што
га
за
њу
има
,
о
госпоству
и
милосрђу
Шемси
-пашину
.
—
Мерхаметли
(
милосрдан
)
је
,
Алла
’
!
жали
куче
,
жали
маче
,
те
неће
ли
човека
?
Али
он
је
,
Шемси
-
паша
,
Фати
-
султан
,
ј’лдз
’
м
(
звездо
)
,
што
дрво
с
родом
...
Знаш
такво
дрво
?
Не
остављају
га
на
миру
ни
док
му
је
род
зелен
,
а
камо
ли
кад
узри
...
Много
рода
,
много
каменица
.
Топола
висока
,
и
у
лето
пуна
лишћа
,
ама
је
само
гледамо
;
јер
зашто
бисмо
на
њу
каменицама
?
...
За
кумрију
је
шарен
кафез
;
за
господско
чедо
конак
;
за
танку
су
главу
танке
речи
:
за
тебе
,
кузум
...
—
Ђувенде
!
прекиде
је
мулима
кћи
и
лупи
је
песницом
у
врат
;
а
сирота
Фати
задрхта
и
уплашено
изусти
„
амани
.
“
—
Јеси
ли
видела
,
звездо
,
садберк-ђул
у
саксији
и
у
хладовини
?
Пустио
жиле
и
почео
де
вене
...
За
садберк-ђул
је
башча
према
сунцу
;
за
танку
главу
танка
реч
;
за
тебе
,
ђозум
...
—
Ђувенде
!
опет
је
прекиде
Арнаутка
,
и
опет
је
лупи
у
врат
песницом
;
а
сирота
Фати
сад
заплака
и
трипут
,
уплашено
,
узвикну
аман
.
Мулина
кћи
ражљућена
лавица
;
Лесковчанка
смела
,
дрска
;
говори
,
прича
,
и
кад
види
да
само
мрдне
рука
младе
Арнаутке
,
нада
се
песници
,
те
увлачи
,
несвесно
,
врат
у
рамена
,
као
корњача
;
али
ипак
продужава
.
—
Аман
,
кћери
!
Кад
бездушан
човек
баци
кривицу
на
душевна
човека
,
толико
је
колико
да
пљуне
небо
.
Ама
ко
пљује
у
небо
,
томе
пљувачка
пада
на
лице
.
Није
ли
?
Јеси
ли
видела
месец
:
кад
највише
сија
,
тад
највише
на
њ
кучићи
лају
.
А
шта
му
могу
кучићи
?
Није
месец
свећа
под
судом
...
Није
велики
човек
дрво
без
хлада
.
Од
Шемси
-
паше
има
фајду
читав
вилајет
...
Шта
је
Турчин
?
Лист
од
јасике
.
Арнаутин
?
Од
репуха
.
Онај
трепери
без
ветра
.
Овај
се
једва
миче
кад
кокошке
иду
на
седало
пре
одређена
сата
.
Танка
глава
куд
ти
оком
.
Дебела
глава
ни
тамо
где
је
десет
бројеница
речи
...
Финоћа
,
то
је
Шемси
-
паша
;
простота
,
мула
-Ха
...
—
Ђувенде
!
Ђувенде
!
Ђувендеее
!
Баш
толики
ли
је
јунак
Шемси
-пашин
бакшиш
?
Ааа
?
То
пашин
бакшиш
збори
,
ђувендеее
!
цикну
млада
Арнаутка
,
као
гуја
,
и
за
тренуће
ока
баци
се
на
Лесковчанку
,
заиста
добро
плаћену
,
дохвати
је
за
рамена
,
обори
је
на
под
,
и
зари
јој
беле
,
оштре
секутиће
своје
у
смежурано
грло
,
као
вук
овци
.
Пошикља
крв
читавим
млазевима
,
а
Арнаутка
се
подиже
с
обојеним
крвљу
уснама
и
зубима
,
окрете
се
према
Фати
-
султан
,
и
силно
припљеска
длановима
,
вичући
:
—
Мирсаде
!
Минире
!
У
собу
улетеше
оне
две
Арнаутке
,
дадије
;
сручише
читав
ибрик
воде
на
Фатину
главу
.
Уплашила
се
,
па
се
онесвестила
.
Само
мало
,
па
дође
к
себи
,
још
блеђа
,
још
жућа
.
Мулина
је
кћи
љуби
и
милује
:
а
Лесковчанка
,
притискујући
белим
јашмаком
место
на
грлу
где
су
били
Арнауткини
секутићи
,
да
крв
заустави
,
меће
главу
у
торбу
и
,
још
смелије
,
још
дрскије
,
наставља
:
—
Сравни
јагње
с
вуком
,
сравни
цвеће
с
копривом
...
Усред
зиме
имаћеш
зумбул
,
Бал-
бејове
очи
;
усред
зиме
имаћеш
ђул
,
Бал-
бејова
уста
...
Јахач
као
пустињски
Арапи
,
нишанџија
као
Алах
:
у
нокту
(
тачку
)
удари
...
Јеси
ли
чула
да
се
од
петогодишњег
мушкарца
жене
крију
?
Ниси
.
Криле
су
се
од
Бал-
беја
...
,
јок
од
њега
,
од
његове
памети
:
годинама
и
узрастом
дете
,
памећу
човек
—
морале
се
крити
.
И
ко
зна
докле
би
Лесковчанка
овако
,
китила
и
везла
,
јер
је
Садије
више
не
прекида
Фати
-
султан
ради
;
али
зачегрља
реза
на
вратима
.
—
Хајде
,
Фати
-
султан
,
звездо
:
дође
време
,
говори
јој
мулина
кћи
и
хвата
је
под
мишку
да
је
дигне
.
—
Хајде
,
Фати
-
султан
,
сунце
:
дође
време
изусти
и
Лесковчанка
,
устајући
,
и
исправљајући
се
,
па
је
ухвати
под
другу
мишку
.
Све
су
три
уз
врата
.
—
Не
дршћи
,
звездо
.
Све
по
срцу
...
—
Не
губи
памети
,
сунце
.
Сравњује
ли
се
цвет
с
копривом
...
А
она
?
И
чула
свађу
,
и
гледала
песнице
,
и
видела
крв
,
и
сад
весела
,
смеши
се
!
Ове
две
то
опазише
,
па
Лесковчанка
се
тајно
радује
,
а
мулина
кћи
дршће
...
Око
конака
свет
,
иглу
да
пустиш
,
не
би
пала
на
земљу
;
човек
до
човека
,
Арнаути
,
па
сви
као
разјарени
рисови
,
и
сви
оружани
до
зуба
.
Чекају
Фатин
одговор
,
па
...
Врата
се
одшкринуше
;
Фати
,
онако
болна
,
склања
се
,
да
је
не
виде
људи
с
откривеном
главом
,
без
фереџе
.
Чу
се
из
предсобља
врло
слаб
,
мушки
глас
;
имам
говори
,
тј
.
чита
неку
молитву
,
кроз
нос
,
жмурећи
,
клатећи
главу
.
После
узе
говорити
.
Каже
Фати
-
султан
-
хануми
,
да
је
до
овога
часа
била
и
Джафер
-
бејова
и
мула
-Халимова
,
а
од
овога
часа
ниједнога
.
Оба
су
јој
венчања
,
по
закону
,
пала
,
те
је
слободна
,
и
може
да
понови
венчање
с
пашићем
,
може
с
мулом
,
јер
је
и
један
и
други
преко
својих
пуномоћника
тражи
.
Овде
су
Махмуд
-
беј
,
и
Мурад
-
беј
,
њена
оца
комшије
,
па
нека
јој
буду
пуномоћници
...
—
Дај
им
,
кћери
,
пуномоћје
...
Хајде
,
за
кога
ти
хоћеш
.
Прво
ћемо
ти
тражити
пуномоћје
за
венчање
с
Джафер
-
бејом
,
јер
си
прво
била
с
њим
венчана
.
После
с
мула
-
Халимом
,
то
јест
ако
...
Имам
ућута
,
помаче
се
,
одахнув
,
а
уз
врата
,
одшкринута
,
приђе
Махмуд
-
беј
,
с
великом
белом
чалмом
и
с
ћурком
до
земље
,
Турчин
,
комшија
Фатина
оца
,
пред
кога
је
Фати
девојком
излазила
развијена
као
пред
оца
.
И
одмах
се
чу
његов
глас
,
тих
и
слаб
,
готово
као
мало
час
имамов
:
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Махмуд
-
беј
,
будем
пуномоћник
,
хоћеш
ли
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафуза
,
са
Осман
-Джафер-
бејем
,
сином
Хајредин
-Шемси-пашиним
?
Наста
тајац
.
Сви
у
земљу
гледају
.
Сви
се
претворили
у
ухо
.
Чисто
не
дишу
.
Мртва
тишина
.
Махмуд
-
беј
понови
питање
,
истим
редом
речи
,
истим
тоном
.
Тишина
.
Муха
да
пролети
чула
би
се
.
Људи
опет
у
земљу
гледају
,
и
помислили
би
да
у
одаји
нема
никога
,
да
се
не
чу
кашаљ
...
Жене
упрле
очи
у
Фати
-
султан
;
знају
да
се
одмах
не
одговара
,
срамота
,
те
једна
се
нада
,
друга
стрепи
.
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Махмуд
-
беј
,
будем
пуномоћник
,
хоћеш
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафузову
,
са
Осман
-Джафер-
бејем
,
сином
,
Хајредин
-Шемси-пашиним
?
—
Аман
,
кћери
,
сунце
,
не
стиди
се
,
кажи
„
буди
“
...
Млад
,
леп
,
твоја
прилика
...
Усред
зиме
зумбул
!
и
усред
зиме
ђул
!
шапће
Лесковчанка
готово
нечујно
,
и
тресе
се
више
но
икад
,
а
мулина
кћи
задрхта
целим
телом
,
не
пустивши
гласа
.
Држи
Фати
-
султан
-
хануму
,
страхује
:
по
трећи
пут
питање
,
последњи
пут
,
те
је
као
између
живота
и
смрти
.
Одговора
нема
.
Свршено
.
Махмуд
-
беј
се
помаче
,
уступи
место
Мурад
-
беју
,
Турчину
,
у
високом
фесу
,
и
ћурку
постављеном
лисичином
.
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
...
Али
шта
да
понављамо
.
Исти
ред
речи
,
само
место
Джавер
-
бејова
имена
име
мула
-Халимово
.
Мурад
-
беј
јој
тражи
пуномоћје
за
венчање
с
мулом
.
Ништа
.
Оба
пуномоћника
згледаше
се
,
и
сведоци
се
гледају
;
нико
ништа
не
говори
.
Неколико
Арнаутина
отворише
врата
на
предсобљу
,
гурају
се
,
промолише
главу
.
Страшни
су
и
наказни
;
чекају
жртву
...
Мурад
-
беј
понови
питање
.
Опет
ништа
.
Трећи
пут
...
Из
собе
,
кроз
одшкринута
врата
чу
се
загушљив
,
врло
слаб
,
болан
глас
:
—
Ол
(
буди
)
!
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Мурад
-
беј
будем
пуномоћник
,
хоћеш
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафузову
с
мула
-
Халимом
,
поглаваром
фиса
Војњаци
?
—
Буди
!
И
још
једанпут
Мурад
-
беј
онако
пита
;
и
трећи
пут
Фати
одговори
„
буди
“
.
—
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
продераше
се
дивље
Арнаути
што
беху
промолили
главу
кроз
врата
,
па
стрчаше
у
авлију
и
избацише
мале
пушке
,
у
знак
весеља
.
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
прихватише
сви
остали
,
па
и
они
избацише
пушке
.
Забубњаше
бубњи
;
писнуше
зурне
.
И
ови
у
предсобљу
с
мулине
стране
весели
су
;
и
таман
да
носе
свом
господару
добар
глас
,
тргоше
се
,
јер
се
чу
лупа
.
Фати-
султан
удари
дланом
у
врата
;
жене
се
зачудише
,
не
знају
шта
ће
,
људи
се
прибише
уз
врата
.
Чу
се
кашаљ
,
а
потом
говор
,
тако
тих
,
а
из
дубине
празних
груди
.
Фати
говори
:
—
Где
је
пуномоћник
Шемси
-пашина
сина
?
—
Ево
га
,
одговори
Мурад
-
беј
,
и
гурну
уз
врата
једнога
дежмекастог
старца
.
Она
поче
,
испрекидано
,
одмарајући
се
готово
после
сваке
речи
:
—
Кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
оће
да
има
чедо
...
од
муле
...
Фати-
султан
.
И
кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
непуштена
кадуна
његова
сина
од
другога
...
чедо
.
И
кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
данас
му
је
прилепила
блато
на
чело
и
ударила
катран
на
лице
Исмаилова
невеста
...
Кажи
му
селам
,
аман
!
Алла
’
ашк’на
(
за
Божју
љубав
)
!
...
Харам
ти
ако
не
...
Не
могаде
више
,
јер
се
са
узбуђења
и
и
силнога
напрезања
закашља
:
и
метнувши
на
уста
јаглук
,
златом
везен
,
обоји
га
крвљу
...
Склопише
се
уморне
зенице
.
Исмаилова
је
сестра
однесе
на
шиљте
,
па
је
милује
,
љуби
,
повраћа
је
,
плаче
над
њом
и
говори
:
—
Аман
,
султанијо
!
Ашколсун
!
Толико
болна
,
а
голем
посао
изврши
:
Шемси
-
паши
блато
на
чело
прилепи
,
катран
на
лице
удари
;
Исмаилу
турбе
подиже
.
Аман
,
султанијо
!
Ашколсун
!
А
оне
две
дадије
,
што
досад
удно
собе
стајаху
,
очекујући
свршетак
,
прућише
се
код
Фатиних
ногу
,
кроз
плач
говорећи
:
У
џенет
ћеш
,
султанијо
!
Голем
си
севап
учинила
!
Джелату
си
катран
на
образ
;
свецу
турбе
...
У
џенет
ћеш
.
Кад
се
зави
и
изиђе
Лесковчанка
,
ниједна
од
њих
не
виде
.
XВИИИ
Дакле
свршено
је
.
Шемси
-
паша
је
на
чисто
;
али
му
је
сад
сто
пута
горе
,
већи
стид
,
срамота
,
и
жене
му
се
свете
!
осветила
му
се
Фати
-
султан
...
Све
мисли
на
њено
ново
венчање
,
и
на
њен
селам
који
му
пуномоћник
предаде
,
исказа
;
с
њим
леже
,
с
њим
устаје
;
како
ће
кроз
град
с
катраном
на
образу
!
...
„
Мисли
сад
,
кад
ниси
пре
мислио
.
Затвори
се
у
харем
,
као
твоја
жена
.
Њу
је
затворио
од
младости
закон
;
тебе
под
старост
твоја
лудост
.
Хтео
си
,
учинио
си
,
осрамотио
си
се
,
па
сад
седи
,
ако
хоћеш
да
се
људи
не
подмигују
кад
те
чаршијом
виде
,
да
се
жене
не
кикоћу
кад
те
махалом
опазе
“
.
Тако
мисли
;
а
после
куне
брод
који
Ахмед
-хафуза
и
његов
харем
из
Цариграда
понесе
,
и
тахтариван
који
рођаку
цара
царева
у
његов
пашалук
донесе
.
Ни
он
излази
из
конака
,
ни
пашиница
,
ни
пашић
,
Бал-
беј
.
А
буд
се
оволико
осрамотише
,
ту
да
бар
више
не
страхују
,
друкчије
би
било
,
лакше
.
Мисли
паша
како
да
се
опрости
страха
,
кад
не
може
срамоте
,
никад
ни
до
века
;
мисли
и
са
женом
се
покаткад
,
дању
,
а
и
ноћу
,
разговара
.
Она
вели
да
испрате
Бал-
беја
у
Цариград
...
„
Какав
Стамбол
,
женска
главо
?
!
Зар
мислиш
да
је
Војњацима
Стамбол
далеко
?
“
„
Е
ја
друго
не
знам
...
У
Брусу
,
код
брата
ми
“
.
„
Еј
!
Стамбол
и
Бруса
,
комшија
и
комшика
“
...
Валла
’
!
тако
.
Шта
да
се
ради
,
аман
,
Јараби
!
“
Једно
јутро
,
пашиница
устаде
,
уми
се
,
узе
абдест
,
отклања
јутарњу
молитву
,
па
изиђе
пред
пашу
,
нешто
да
му
каже
.
Он
седи
у
једној
затвореној
софи
крај
мангала
,
у
антерији
и
ћулаву
,
скрштених
ногу
,
и
пуши
.
Загледао
се
кроз
прозор
у
голо
дрвеће
.
Хладан
,
зимни
ветар
љуља
гране
,
голе
.
„
Као
просјаци
:
голе
,
клате
се
,
милостињу
траже
,
не
од
људи
,
него
од
Алаха
.
А
Алах
,
благ
и
милосрдан
,
није
као
човек
:
да
аспру
,
па
се
големи
,
милостињу
дадох
;
дариваће
их
прво
цветом
,
па
лишћем
,
па
родом
,
Он
,
благ
и
милосрдан
,
и
оком
неће
тренути
.
Аллах
!
Ама
и
осветљив
си
.
Ко
на
тебе
један
час
заборави
,
сто
година
му
се
светиш
“
.
Из
мисли
га
трже
пашиница
.
—
Пашам
,
чешемм’и
нури
,
(
Пашо
мој
,
очни
ми
виде
)
.
—
Шта
има
,
ханум
?
...
Седи
.
Она
седе
ниже
његова
шиљтета
.
—
Сву
ноћ
нисам
спавала
...
,
и
ти
...
чула
сам
где
у
поноћи
изиђе
...
Нисам
могла
спавати
,
мислила
сам
,
и
смислила
сам
да
...
—
Нека
је
хаирли
(
срећно
)
!
—
Да
зовеш
,
очни
ми
виде
,
пашу
Шкодралију
:
да
он
иде
мула
-
Халиму
.
Он
може
да
...
И
узе
му
нешто
шаптати
;
шапће
дуго
.
—
Ашколсун
!
Сто
пута
нека
ти
жена
савет
да
,
једанпут
га
прими
.
И
ја
ћу
да
примим
сад
,
једанпут
,
твој
савет
.
Паша
Шкодралија
ми
је
као
отац
,
воли
ме
,
јер
ме
мој
отац
,
његов
друг
,
на
самрти
њему
у
аманет
оставио
.
Кад
сам
млад
био
,
често
ми
је
писмо
праћао
,
учио
ме
,
световао
ме
,
и
говорио
ми
:
„
Ако
те
снађе
,
не
дај
Боже
,
нека
лошотиња
,
тражи
помоћ
у
мене
...
А
он
је
оном
топличком
вуку
,
медведу
,
и
земљак
,
и
друг
,
и
добар
пријатељ
...
Оћу
да
му
пратим
писмо
и
у
њему
селам
сад
одмах
.
И
отури
чибук
,
а
узе
:
дивит
,
перо
и
хартију
...
Прво
зажмуре
,
па
поче
гушчјим
пером
с
десна
на
лево
...
;
на
колену
пише
.
Испрати
писмо
по
тројици
;
страх
га
да
се
један
у
путу
не
разболи
,
те
да
писмо
не
однесе
.
А
скадарски
паша
,
чим
прими
писмо
,
и
прочита
га
,
пође
на
пут
;
дође
у
Лесковац
,
сину
својега
умрлога
друга
;
Шемси
-
паша
му
све
каза
...
;
посла
га
мула
-
Халиму
на
разговор
,
и
на
договор
...
—
Мула
,
стари
друже
,
пријатељу
,
рече
скадарски
паша
(
пошто
се
с
мулом
изгрли
,
упита
за
јуначко
здравље
,
и
испушише
по
трп
чибука
)
,
крупан
човек
,
као
мула
,
мулиних
година
,
у
ћурку
расеченом
позади
од
пета
др
струка
.
Голем
сам
пут
,
пријатељу
,
учинио
,
и
нека
Алах
да
да
ми
је
за
вајду
.
Ти
,
мула
,
пријатељу
,
чуо
сам
,
оћеш
још
да
се
светиш
Шемси
-
паши
?
Доста
!
Довде
што
си
правио
,
сваки
рече
аферим
!
одавде
што
би
,
сваки
би
рекао
јазук
!
Алах
за
један
грех
једну
казну
,
за
голем
голему
,
за
мали
малу
.
Ти
,
мула
,
пријатељу
,
оћеш
две
!
Немој
!
Срамоту
си
за
жалост
;
немој
још
и
жалост
...
И
после
,
мула
,
ти
си
се
светио
како
се
Арнаути
не
свете
.
Камо
да
си
му
убио
сина
,
а
да
не
направи
оно
што
направи
.
Ама
кад
је
било
,
хајде
се
са
Шемси
-
пашом
измири
.
Мула
извуче
ћилибар
на
чибуку
из
уста
,
па
се
загледа
у
пашу
.
—
Што
ме
гледаш
,
мула
?
Не
зборим
ли
добро
?
Он
ништа
не
одговара
.
Гледа
га
.
—
И
после
,
мула
,
Шемси
-
паша
се
заклиње
у
Алахову
љубав
да
није
џелат
;
да
ти
није
он
сина
...
—
Аман
,
пашо
,
главо
Скадру
!
Аман
!
...
Ха
!
ха
!
ха
!
Бездушник
!
И
лаже
и
узима
у
уста
Алаха
и
пејгамбера
!
Јараби
,
како
трпиш
?
!
Како
му
не
пустиш
у
зиму
врео
камен
на
главу
,
да
му
размрскаш
главу
...
Из
пакла
камен
да
пустиш
...
—
Остави
мене
да
зборим
,
мула
,
гост
сам
ти
...
Тако
!
Пуши
и
слушај
.
Он
није
џелат
,
заклиње
се
.
Сина
су
ти
,
мула
,
убиле
харамије
;
он
оће
...
—
Алла
’
!
Ху
!
Лела
’
!
Ху
!
...
—
Мула
!
Мула
!
Ниси
дервиш
...
—
Нисам
дервиш
,
али
ћу
да
постанем
,
и
папаз
ћу
да
будем
,
од
чуда
...
Чудо
!
Чудо
!
Чудо
!
...
Толико
ли
може
Турчин
да
лаже
?
!
Харамије
сина
мојега
...
—
Мула
!
Полако
,
пријатељу
!
Не
треси
се
!
Да
плачеш
,
да
кукаш
,
да
се
смејеш
,
да
певаш
,
па
ништа
...
Аман
,
за
Алахову
љубав
,
пусти
све
да
кажем
...
Није
,
каже
,
џелат
;
ама
кад
ти
...
он
ће
ти
платити
крвнину
.
Крвнину
понекад
плаћа
све
село
где
је
крв
учињена
.
Је
ли
?
...
Овде
би
требало
сав
град
да
плати
,
Прокупље
,
ту
је
крв
учињена
.
Ама
Шемси
-
паша
то
неће
:
неће
да
удара
намет
на
сиротињу
.
Турски
репови
крв
учинили
;
турска
ће
глава
да
плати
.
А
?
Говори
сад
мула
?
Мула
сад
опет
ћути
.
Гледа
скадарског
пашу
.
—
Кад
си
био
млад
,
твоје
су
ми
очи
биле
књига
,
писана
на
арнаутски
:
сад
ту
књигу
гледам
,
а
ништа
не
могу
да
разберем
.
Да
ли
се
књига
много
читала
,
па
се
слова
поабала
:
или
сам
ја
толико
остарео
да
ништа
не
видим
?
Мула
ћути
.
—
Ти
ћутиш
,
мула
,
ја
ћу
да
зборим
.
Селам
ти
од
Шемси
-
паше
:
хиљаду
лира
уместо
хиљаду
гроша
:
и
конак
у
Румелији
,
и
један
у
Анадолији
;
и
чифлук
у
Тракији
,
и
један
у
Македонији
;
и
даје
ти
сву
ергелу
из
Мире
;
и
даје
ти
све
робље
из
конака
и
даје
ти
...
—
Аллааа
!
викну
мула
колико
може
,
и
отури
чибук
од
себе
далеко
;
жар
се
просу
по
ћилиму
,
а
он
то
не
гледа
,
него
рашири
руке
на
груди
,
притисну
их
,
и
узе
да
јечи
,
да
стење
;
брада
му
се
узе
трести
,
много
:
кишом
му
грунуше
сузе
...
—
Што
ти
би
,
мула
?
!
пита
паша
зачуђено
,
видев
га
овако
промењена
,
необична
.
Аллааа
!
простења
мула
,
а
не
диже
руку
с
груди
.
—
Да
те
не
пробада
?
—
Прободе
ме
нож
;
ударише
ме
куршуми
.
Алла
’
!
Алла
’
!
Рана
!
...
—
Од
шта
рана
,
пријатељу
!
—
Оћеш
да
ти
причам
једну
причу
,
мој
пријатељу
?
Оћеш
да
ме
слушаш
?
—
Причај
,
пријатељу
.
Слушаћу
те
од
сад
па
до
века
.
Мула
непрестано
држи
груди
,
клати
се
и
поче
причу
полако
,
тужно
,
не
гледајући
у
пашу
,
него
у
шарен
ћилим
на
поду
.
—
Био
један
човек
,
ко
зна
кад
,
одавно
,
у
старо
време
,
па
скривио
нешто
;
а
суд
нареди
...
,
нареди
суд
да
се
ископа
рупа
,
да
се
тај
кривац
закопа
у
њу
таман
до
појаса
,
и
за
четрдесет
дана
,
који
год
мимо
њега
прође
да
га
каменује
.
Ископаше
рупу
,
закопаше
га
онако
како
је
суд
наредио
;
и
за
тридесет
девет
дана
ту
био
,
ни
јео
ни
пио
,
и
који
год
је
прошао
,
на
њега
се
каменом
бацио
(
ко
великим
,
ко
малим
,
како
је
коме
срце
било
)
,
и
он
жив
,
нигде
ране
,
само
понека
модрица
!
Кад
би
четрдесети
дан
,
ето
ти
једнога
;
баци
се
на
њега
,
ама
не
каменом
,
него
ружом
.
И
види
чудо
!
груди
му
се
расцепише
,
на
двоје
,
а
из
ране
покуља
крв
као
из
кладенца
вода
!
...
Опет
пролази
свет
,
али
га
не
каменује
,
и
ако
има
рока
још
до
мрака
.
Пролазе
људи
и
чуде
се
:
„
Алла
’
!
Алла
’
!
Ко
ли
га
четрдесетог
дана
уби
,
кад
за
тридесет
девет
нико
не
могаде
.
И
чиме
ли
га
,
Алла
’
удари
,
кад
је
рана
оволика
?
“
Пролазе
људи
и
мисле
;
а
ето
ти
је
једна
жена
,
па
не
могаде
да
прође
,
но
застаде
и
пита
:
„
Је
ли
,
Вога
ти
,
чиме
те
ударише
толико
?
“
Он
одговори
:
„
Ружом
“
.
„
А
,
шегу
тераш
.
Како
може
да
расцепи
груди
ружа
,
кад
није
могло
камење
?
“
„
Камењем
ме
ударали
знанци
и
непознати
;
ружом
...
пријатељ
“
.
То
рече
па
издахну
.
Мула
ућута
,
а
још
се
клати
и
држи
груди
,
још
гледа
у
исту
шару
ћилима
;
скадарском
се
паши
узе
трести
брада
,
као
мало
час
мули
,
и
ударише
му
сузе
на
очи
.
Поче
се
клатити
као
мула
,
оставив
чибук
;
и
говори
:
—
А
,
пријатељу
,
јазук
!
То
ли
ти
је
нож
,
мој
говор
?
То
ли
су
ти
куршуми
,
моје
речи
?
...
Није
,
пријатељу
.
Нисам
мислио
да
те
ударим
ни
каменом
ни
ружом
;
само
сам
хтео
да
ти
кажем
аманет
и
селам
.
А
ти
знаш
,
мула
,
мој
пријатељу
,
да
за
непродат
аманет
на
овом
свету
дрхте
руке
:
за
селам
на
оном
носи
се
товар
од
хиљаду
ока
.
Немај
срца
на
мене
!
А
ово
што
ти
казах
,
обичај
је
.
Ти
тај
обичај
знаш
како
си
сазнао
за
себе
.
За
крв
или
крв
или
паре
;
а
паша
ти
селам
послао
...
—
Слушај
,
пријатељу
.
Од
Шемси
-
паше
донео
си
селам
мени
;
од
мене
носи
селам
Шемси
-
паши
:
Да
оћу
паре
за
крв
свога
сина
,
ја
бих
узео
онолико
колико
се
узима
:
хиљаду
гроша
,
ни
аспре
више
.
Ја
нисам
трговац
,
нити
мога
сина
крв
хеспап
,
а
он
се
за
ту
крв
погађа
;
уместо
бакарних
грошева
,
златне
ми
лире
за
њу
нуди
,
срам
га
било
!
И
нуди
ми
мал
његов
,
конаци
,
чифлуци
,
ергелу
,
робље
,
срам
га
било
!
И
опет
га
срам
било
!
И
још
једанпут
га
срам
било
!
загрме
мула
,
пустив
груди
.
Шта
су
конаци
,
шта
су
чифлуци
,
шта
је
ергела
!
Да
ми
је
са
селамом
пратио
тапију
од
Стамбола
с
његовим
Сарај-Бурну
,
где
је
сарај
султан
-Махмудов
,
с
Атмејданом
,
где
изгибоше
јаничари
,
са
султан
-
Ахмедовом
џамијом
,
где
се
чува
Санџаги-Шериф
,
с
Аја-Софијом
,
с
турбама
,
с
текијама
;
и
тапију
од
Шама
,
елмаза
,
Сирије
,
и
тапију
од
Смирне
,
челенку
Анадолије
,
ја
бих
па
рекао
,
срам
га
било
!
...
Они
,
Стамболије
,
Турци
,
продају
и
купују
живот
,
тело
и
душу
,
и
слободу
туђу
;
ми
овде
у
Топлици
под
Јастрепцем
не
.
А
коњ
,
а
во
,
а
човек
—
у
њих
све
једно
.
За
једнога
роба
даду
пет
стотина
гроша
,
за
другога
пет
хиљада
,
за
трећега
петнаест
,
као
за
ата
.
Ми
овде
хиљаду
гроша
како
за
крв
мулина
сина
,
тако
за
крв
последњега
сиромаха
.
Није
ли
тако
добро
?
Алах
не
праћа
по
душу
богаташа
једнога
,
а
по
душу
сиромаха
другога
,
не
:
све
један
долази
...
Азраил
,
па
Азраил
.
Тако
,
пашо
,
пријатељу
.
—
Е
кад
је
тако
,
слушај
,
не
срди
се
,
ево
...
И
извади
из
недара
кожну
кесу
,
велику
,
па
је
стаде
дрешити
.
—
Шта
ћеш
,
пашо
?
—
Хиљаду
гроша
.
—
Немој
...
Вежи
кесу
,
па
је
врати
у
недра
...
Нећу
за
мојега
сина
крв
паре
да
узмем
,
а
оћу
Шемси
-
пашу
да
оставим
.
Јербо
,
добро
збориш
:
и
Алах
за
један
грех
једну
казну
...
А
Шемси
-
паша
,
змија
погана
,
ако
искаш
,
добио
је
две
:
ја
сам
змији
размрскао
главу
,
Фати
-
султан
трупину
.
Остаде
јој
читав
само
реп
...
Нека
јој
га
,
нека
се
заките
њим
Турди
...
Кад
умртви
човек
нечовека
,
па
и
на
мртвом
пизму
тера
,
није
више
ни
он
човек
.
Одавде
ако
ћу
даље
,
срамота
ће
у
воду
да
потоне
,
жалост
ће
на
воду
да
искочи
:
сваки
ће
узети
да
жали
Шемси
-
пашу
.
—
Тако
,
тако
,
пријатељу
.
—
Е
,
кад
је
тако
,
носи
му
селам
:
од
мене
нека
не
дрхти
његова
ханума
;
син
нека
му
по
граду
сербез
ходи
;
он
,
шетајући
се
,
нека
не
преза
.
Враћам
му
слободу
,
то
могу
;
не
могу
бео
образ
.
Сам
га
је
на
комар
турио
и
изгубио
.
А
за
каљаво
чело
и
катрањав
образ
што
му
могу
ја
?
!
Сву
Топлицу
и
Ветерницу
да
исцрпем
,
па
ништа
;
јер
црн
,
прљав
образ
није
што
прљава
аљина
...
И
чуо
сам
,
пашо
,
да
га
сад
зову
Шемси
-
паша
„
Дангалија
“
.
Што
ћу
му
ја
.
Сам
је
зарадио
то
презиме
,
стекао
дангу
(
ожиљак
)
...
Ха
,
ха
,
ха
!
Шта
ко
чини
,
све
сам
себи
,
и
добро
и
зло
...
Носи
му
селам
,
пашо
,
пријатељу
,
од
мене
нека
више
страха
нема
.
—
Беса
,
мула
?
—
Беса
,
пашо
!
—
Ејвала
,
мула
,
пријатељу
!
Што
Шкодра
роди
и
јунак
је
и
паметно
је
.
Ејвала
!
И
испушише
пријатељи
још
по
три
чибука
једно
за
друго
;
и
остаде
паша
као
гост
мулин
три
дана
и
три
ноћи
:
једоше
печене
кокошке
,
банице
;
пише
каву
и
шербет
и
водише
разговор
о
свачему
,
о
прошлом
срећном
времену
,
о
јунаштву
,
и
о
младости
и
ашиковању
,
па
се
опростише
:
паша
оде
у
Лесковац
,
да
однесе
пријатељеву
сину
од
муле
селам
,
а
мула
у
Топлицу
,
да
каже
Арнаутима
е
се
са
Шемси
-
пашом
измирио
.
Никад
Арнаути
,
Војњаци
,
нису
гори
били
.
Крв
хтеде
пасти
,
да
се
покољу
међу
собом
,
јер
једни
одобравају
измирење
,
други
не
одобравају
.
Али
и
сад
мула
сиђе
с
куле
,
па
кроз
разјарену
руљу
,
све
од
једнога
до
другога
,
говори
им
,
обавештава
их
,
моли
их
да
не
учине
крви
,
да
га
не
осрамоте
сад
под
старост
—
бесу
је
дао
...
Али
уместо
Шемси
-
паша
„
Дангалија
“
,
примив
мулин
селам
,
да
пусти
сина
по
граду
сербез
,
оно
се
нешто
друго
говори
.
После
одласка
скадарскога
паше
из
Лесковца
,
једно
јутро
,
рано
,
је
изишао
дугачак
караван
:
коњићи
,
магарићи
,
а
камила
им
предњачи
.
На
магарићима
пуни
џакови
,
на
коњићима
Арапи
,
на
камили
кадуна
:
јашмак
јој
све
лице
сакрио
,
а
очи
,
плаве
као
зумбул
,
преда
се
гледају
.
Дуга
поворка
ова
оде
пут
Врање
...
—
Чији
је
караван
?
—
Ахмеда
туџара
(
трговца
)
.
—
Шта
носи
?
—
Конопце
.
—
Која
је
та
ханума
на
камили
?
—
Лејле
,
Лејле
-
ханум
,
шаир
(
песник
)
-девојка
.
—
.
Ашици
,
сваки
има
саз
под
мишком
,
зар
ниси
видео
?
Од
града
до
града
иду
,
ударају
у
саз
,
песме
ваде
и
певају
,
па
дођоше
и
у
наш
Лесковац
,
ама
им
даде
сургун
Шемси
-
паша
.
—
Туџар
,
шаир-девојка
и
ашици
!
Конопци
и
сазови
.
Хм
!
...
—
Истина
за
чудо
;
ама
...
—
Ама
зашто
је
из
Шемси
-пашина
конака
,
тога
дана
,
пред
зору
,
на
задња
врата
изнесен
некакав
грдно
дугачак
џак
,
и
однет
у
дућан
Ахмеда
-
туџара
,
одакле
се
после
караван
кренуо
?
И
зашто
се
уочи
тога
дана
скидао
у
Ахмедовој
авлији
гар
с
тенџера
?
—
Гар
с
тенџера
...
,
не
знам
,
осим
за
Арапе
...
За
џак
:
Шемси
-
паша
је
,
може
бити
послао
по
шаир-девојци
и
ашицима
неком
своме
пријатељу
топличких
јабука
...
—
Или
бал
(
мед
)
,
ако
се
може
бал
у
џаку
носити
;
а
бал
се
претворио
у
дућану
Ахмеда
туџара
у
кадуну
са
зумбул-очима
...
—
Биће
...
Свашта
може
бити
.
А
Шемси
-
паша
ако
је
изгубио
образ
(
Вај
!
Да
ме
чује
!
)
није
и
памет
;
и
зна
причу
Јарац
и
Вук
...
Кад
је
оно
ударио
рогом
јарац
вука
,
опростио
му
вук
,
али
нису
вучићи
.
XВИИИ
Сирота
Фати
-
султан
!
Још
живи
,
али
болује
,
тешко
болује
.
Кад
је
венчаше
с
мулом
понова
,
однесоше
је
мајци
,
по
њеној
жељи
;
и
никад
од
тада
не
виде
муле
,
мужа
свога
,
ни
јој
он
дође
,
нити
га
она
позва
;
не
помену
га
.
Као
красне
Топлице
ваздух
,
што
мирисаше
на
мајкину
душицу
и
на
друге
лековите
траве
,
прошлога
лета
,
тако
је
сад
опорави
оно
што
удари
Шемси
-
паши
катран
на
лице
и
подиже
Исмаилу
турбе
.
И
још
јој
боље
би
кад
се
опрости
бремена
.
(
А
опростила
га
се
много
пре
рока
.
)
Она
се
опоравља
,
а
мајка
види
па
се
нада
,
радује
се
;
Богу
се
моли
и
дању
и
ноћу
,
на
јави
,
и
у
сну
шапће
молитву
;
не
испушта
бројенице
из
руку
...
Али
Фати
би
добро
само
до
пролећа
,
па
опет
рђаво
,
потајне
грознице
,
кашаљ
сух
,
све
чешће
...
Ах
,
пролеће
!
Кад
се
топи
снег
и
бујају
реке
и
потоци
,
кад
цвета
кукурек
,
кад
ниче
трава
:
кад
се
сва
природа
из
мртвога
сна
буди
,
Фати
-
султан
се
спрема
за
мртви
сан
.
Што
би
имама
,
дервиша
,
па
и
попа
,
све
јој
очита
молитву
,
једну
,
две
,
дуге
молитве
;
а
на
њеним
грудима
,
испод
кошуље
,
на
ибришим-врвци
,
хамајлије
,
мале
,
велике
,
од
урока
,
од
намере
,
проклете
намере
,
од
страха
,
и
од
севдаха
...
И
што
се
икад
,
међу
булама
,
знало
,
а
и
сад
знаде
лека
за
ову
несрећну
бољку
,
верем
,
то
јест
суху
болест
,
мајка
га
набави
,
даде
га
кћери
;
али
,
узалуд
:
одсеченој
глави
лека
нема
.
Испрва
у
постељи
дан
,
на
ногама
два
;
после
на
ногама
дан
,
у
постељи
два
:
тако
,
тако
,
док
сасвим
не
леже
...
Сирота
!
А
док
сасвим
не
леже
,
мало
,
мало
,
па
белој
робињи
на
само
,
на
ухо
:
„
Зулфи
!
За
Божју
љубав
!
Носи
шиљте
тамо
,
онде
,
крај
капиџика
...
;
води
ме
тамо
“
.
—
Чучук
ханум
?
...
—
Тамо
сам
ја
била
;
у
сестриној
је
башчи
чучао
он
,
