новародила
.
Вели
Стани
:
—
Не
бих
била
веселија
да
ми
се
мој
отац
доселио
у
Глоговац
!
.
.
Једног
јутра
—
а
то
је
на
петнаест
дана
по
свадби
—
викну
чича
Стеван
Саву
па
му
рече
:
—
Деде
,
море
,
опреми
се
,
појаши
коња
,
па
да
одеш
до
у
Салаш
и
да
ми
поздравиш
пријатеља
Илију
.
Реци
:
чекам
га
у
недељу
,
да
ми
дође
„
у
пријатеље
.
“
Анђелији
залупа
срце
живо
.
Та
ево
доћи
ће
јој
бабо
и
нана
и
...
дал
ће
тетка
?
.
.
доћи
ће
и
тетка
сигурно
...
Па
да
их
опет
види
,
да
их
љуби
у
руку
,
.
да
им
каже
да
се
не
брину
јер
је
њој
добро
.
„
О
Боже
,
хвала
ти
!
.
.
о
Боже
,
хвала
ти
!
“
—
шапуташе
она
у
себи
.
Па
по
Сави
поздравља
по
иљаду
пута
:
и
бабу
,
и
нану
,
и
чику
,
и
тетку
,
и
стрину
,
и
снаје
,
и
децу
—
ама
све
...
Тога
дана
ишла
је
к’о
у
неком
заносу
.
Мислила
је
само
о
својим
укућанима
.
„
До
сад
је
„
браћа
“
(
Сава
)
већ
стиг’о
...
Сад
га
нана
једнако
нуди
да
једе
и
пита
:
„
па
како
моја
Анђа
;
је
ли
здрава
;
јел
се
навикла
?
.
.
О
моја
мајко
!
.
.
Добро
ми
је
,
лепо
ми
је
;
пазе
ме
к’о
да
сам
њихова
,
к’о
да
сам
у
њиховој
кући
одрасла
...
али
мајко
моја
,
нема
твоје
неге
,
твога
милостивог
ока
,
нема
твога
загрљаја
,
нема
твоје
науке
!
...
Овде
гледе
како
радим
—
али
ме
не
уче
ни
чему
...
“
Па
јој
срце
зажеле
мајке
.
Пожеле
да
'
још
једаред
буде
девојка
,
да
девује
,
да
девује
,
да
девује
до
смрти
.
Она
је
,
истина
,
знала
да
је
лудо
од
ње
што
то
мисли
,
да
то
не
може
никад
бити
—
али
њој
беше
слатко
мислити
о
том
,
и
није
се
трудила
да
те
мисли
одагна
од
себе
...
Бегала
је
од
укућана
,
тражила
је
посла
у
авлији
—-
само
да
би
била
сама
.
„
Сад
бих
знала
живети
—
мишљаше
она
—
сад
бих
се
ја
знала
владати
!
.
.
Казала
бих
Ики
:
врати
„
паре
“
лудо
једна
!
...
па
бих
с
њом
и
Стајом
само
друговала
.
Никад
се
не
би
нас
три
растајале
!
Или
би
биле
код
моје
или
њихових
кућа
...
А
кад
би
ми
ко
лош’о
да
ме
запроси
—
ја
бих
му
казала
:
„
иди
ти
подај
твоје
паре
оној
која
’
оће
да
се
удаје
—
ја
нећу
!
...
“
А
кад
би
ми
нана
казала
:
„
време
је
Анђо
,
рано
,
да
се
и
ти
удаш
“
,
ја
бих
јој
рекла
:
да
’
оћу
да
останем
у
кући
док
су
они
живи
;
да
’
оћу
да
је
надгледам
,
да
се
,
под
старост
,
не
вуче
к’о
гуја
да
себи
воде
довати
...
“
„
Ала
би
то
био
живот
;
ала
би
то
била
сласт
...
Устанем
из
јутра
,
умијем
се
,
очешљам
,
одем
у
кућу
да
видим
има
ли
каква
посла
—
па
ако
нема
—
ја
узмем
Мариног
Филипа
на
руке
па
се
с
њиме
играм
.
Он
ми
тепа
:
„
тета
,
тета
!
...
а
ја
га
излупам
по
гојном
телу
,
па
га
дам
опет
матери
...
Онда
заређам
те
покупим
перје
кокошије
по
авлији
—
па
у
вајат
те
узмем
рад
...
Пред
вече
се
дигнем
до
Ике
.
Нана
ме
пита
:
„
куд
ћеш
Анђо
?
“
„
’
Оћу
до
Ике
.
“
—
Ноћу
не
спавамо
!
Ту
ти
је
шала
,
ту
ти
је
смеј
...
Грлимо
се
,
љубимо
;
Ика
се
прави
мушко
,
па
к’о
долази
те
проси
мене
.
Стаја
ми
бајаги
,
мати
,
а
Ика
је
пита
:
—
„
Је
ли
ти
ово
ћерка
?
“
—
”
Јесте
вала
!
“
—
„
Па
кака
је
ово
девојка
—
прави
мушкобања
?
“
—
„
Такве
су
у
мене
ћери
.
“
—
одговара
Стаја
.
—
„
Да
видим
ја
“
—
вели
несрећна
Ика
па
ми
тури
руку
у
недра
...
Смеј
до
неба
...
“
—
О
Анђо
!
—
викну
је
Живана
.
Она
се
трже
.
Била
је
готово
заборавила
шта
је
;
али
кад
угледа
Живану
дође
себи
.
—
Чујем
,
мајко
.
Иди-де
,
ћери
,
те
донеси
воде
.
—
Сад
,
мајко
.
Узе
судове
па
пође
на
бунар
.
Уз
пут
хтеде
да
настави
започете
мисли
—
али
оне
је
оставише
.
Као
да
одоше
у
ведро
небо
...
Она
је
пробала
на
силу
:
„
Па
,
онда
,
онда
Ика
...
па
,
онда
,
Стаја
...
Ика
тури
руку
у
недра
,
па
“
...
Прекинут
нит
!
...
Не
беше
више
ни
оне
сласти
;
не
подилазаше
је
мравци
кад
те
речи
изговори
.
Брбљала
их
је
к’о
мало
дете
—
кад
проговара
—
па
кад
што
научи
...
Дође
јој
криво
и
тешко
.
У
прсима
к’о
да
јој
лежаше
нешто
,
што
би
требала
да
издува
;
обузе
је
к’о
нека
зловоља
...
Али
кад
се
врати
натраг
-—
опет
се
узе
смешити
.
Шта
ће
—
мора
!
...
Ко
би
се
смео
накомрштити
?
Живана
би
је
по
сигурно
питала
шта
јој
је
—
па
шта
да
каже
?
.
.
Прође
дан
.
Пред
вече
она
нешто
бараташе
по
авлији
.
Зачу
се
коњски
топот
...
Брже
боље
отрча
она
те
отвори
капију
.
Сава
скочи
с
коња
.
Она
притрча
те
ухвати
коња
за
дизгине
.
Стрептела
је
ко
да
ће
чути
најгоре
гласове
.
—
Шта
је
,
„
браћа
,
“
—
јесу
ли
здрави
?
—
упита
.
—
Здрави
су
.
—
Шта
ради
бабо
?
—
Здраво
је
.
—
А
нана
?
—
И
она
је
здрава
.
—
А
укућани
?
—
Сви
су
здрави
и
поздравили
су
те
.
—
Од
Бога
им
здравље
!
.
.
А
’
оће
ли
доћи
које
?
—
Доћи
ће
ти
и
отац
и
мати
.
—
А
кад
?
—
Па
у
недељу
—
зар
не
знаш
кад
је
тата
каз’о
.
—
Вала
Богу
само
кад
су
здрави
.
За
вечером
је
Сава
прич’о
како
су
га
лепо
дочекали
код
пријатеља
.
—
Прија
Смиљана
,
брате
,
—
мани
је
!
Кидисала
једнако
:
ама
једи
пријатељу
,
ама
пиј
пријатељу
!
.
.
„
Па
мало
,
мало
,
па
пита
за
снају
:
како
је
,
слуша
ли
?
—
А
шта
вели
онај
матори
—
грди
ли
?
—
упита
чича
Стеван
.
—
А
,
много
ти
којешта
говори
!
—
рече
Сава
.
—
Бога
ми
има
и
коме
!
...
Док
му
само
одем
—
направићу
пачариз
по
качари
!
—
Богме
и
он
теби
то
исто
прети
!
—
Имаће
посла
док
нашој
качари
науди
!
—
рече
Нинко
поносито
.
—
А
шта
вели
прија
Смиљана
?
—
упита
Живана
.
—
Она
се
сирота
само
снебива
—
одговори
Сава
.
—
Само
о
снаји
.
Вели
:
„
кажи
,
пријатељу
,
прија
Живани
нека
ми
поучи
Анђу
у
кућанском
реду
.
Кажи
јој
да
сам
је
молила
по
сто
пута
.
Анђа
је
паметна
—
она
брзо
сприма
!
.
.
“
Анђелији
засузише
очи
.
—
Немам
је
,
вала
,
чему
учити
—
она
је
њу
изучила
свему
добром
и
ваљаном
...
—
Дође
и
недеља
.
Анђелија
уранила
па
успрема
и
уређује
.
Чича
Стеван
наређује
да
се
прасе
пече
;
Живана
одређује
које
од
живине
да
се
закоље
.
Све
се
устумарало
тамо
и
амо
.
А
како
и
неће
!
кад
треба
дочекати
„
пријатеље
“
.
Чича
Стеван
—
пошто
је
наредио
шта
треба
радити
—
диже
се
до
цркве
и
мејане
да
зовне
попу
—
који
због
женидбе
синовчеве
није
могао
на
свадби
бити
—
и
још
неке
своје
пријатеље
.
Анђелија
га
испрати
до
капије
па
се
опет
врати
у
конак
да
намешта
.
Кад
је
била
готова
дође
Живана
те
прегледа
је
ли
све
у
своме
реду
.
—
Е
,
ћери
,
све
је
добро
.
Иди
сад
те
се
и
ти
обуци
и
намести
.
Око
ручанице
ето
ти
чича
Стевана
са
попом
и
кметом
.
Њих
Анђелија
лепо
дочека
.
—
Еда
пријатеља
?
упита
чича
Стеван
.
—
Нема
га
још
—
рече
Анђелија
.
—
А
је
л
готов
ручак
?
—
Готов
је
.
—
Сад
ће
и
он
.
'
Ајдемо
попо
,
’
ајде
Живко
,
’
ајдемо
у
конак
.
Они
одоше
у
конак
а
Анђелија
у
качару
по
ракију
.
Служи
она
њима
ракију
—
док
тек
викну
Живана
:
—
Трчи
,
снајо
,
отвори
капију
:
—
ето
ти
оца
!
-
Анђелија
спусти
чутуру
на
сто
,
поклони
се
и
изађе
на
врата
а
одатле
полете
на
капију
.
У
авлију
улетеше
вранци
чича
Илини
.
У
колима
сеђаше
Смиљана
и
Спасенија
у
„
закошарку
“
а
чича
Илија
сам
држаше
узде
.
Он
се
није
мог’о
одрећи
своје
старе
навике
да
сам
кочијаши
.
Крај
њега
сеђаше
Милисав
.
Сви
укућани
беху
изишли
да
дочекају
госте
.
Чича
Илија
устави
коње
па
с
кола
викну
:
—
Помаже
Бог
!
'
—
Бог
ти
помог’о
!
Чича
скочи
с
кола
.
Сава
стаде
пред
коње
,
а
Анђелија
приђе
те
пољуби
оца
у
руку
.
—
Жива
била
ћери
!
—
Нуто
,
нуто
маторог
како
скаче
—
к’о
да
је
младић
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Бога
ми
и
јесам
!
Ето
прије
нек
пресуди
!
.
.
Како
си
?
—
Вала
Богу
!
И
ту
се
изљубише
.
Чича
Стеван
приђе
колима
а
чича
Илија
се
заређа
љубити
:
са
Живаном
,
с
попом
(
пошто
је
најпре
рек’о
;
оче
благослови
!
)
с
кметом
,
Нинком
и
другим
укућанима
.
Младеж
њега
љубљаше
у
руку
.
Смиљана
и
Спасенија
изљубише
се
такође
са
свима
,
осим
само
што
су
попу
пољубиле
у
руку
.
—
’
Ајте
у
конак
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ама
има
неких
ствари
у
колима
—
рече
чича
Илија
.
—
Донеће
се
све
!
...
Ниси
,
ваљда
,
дош’о
у
лоповско
село
!
—
Па
добро
,
добро
!
Па
се
диже
с
попом
и
кметом
у
конак
.
Смиљана
и
Спасенија
одоше
са
Живаном
и
Анђелијом
у
кућу
,
а
чича
Стеван
нареди
Сави
да
испрегне
коње
и
одведе
у
ар
.
.
Онда
се
и
он
врати
у
конак
.
—
Па
,
како
пријатељу
?
—
’
Вала
богу
!
—
рече
чича
Илија
.
—
Је
ли
на
дому
све
здраво
и
мирно
?
—
Све
,
богу
вала
!
У
тај
пар
уђе
Анђелија
.
—
Па
како
моја
Анђа
?
—
К’о
јабука
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Слуша
ли
?
—
Слуша
.
—
Чује
,
ваљда
,
све
?
—
Није
,
богме
,
него
ти
је
к’о
чела
.
Што
уради
—
урађено
је
!
—
Е
нека
,
нека
!
То
ми
је
мило
чути
!
—
рече
чича
Илија
.
Анђелија
наслужи
ракију
.
—
Деде
,
ћери
,
па
иди
тамо
мало
матери
,
а
овамо
пошљи
Миленију
,
—
рече
чича
Стеван
.
Анђелија
послужи
све
,
поклони
се
и
изиђе
.
Мало
затим
дође
Миленија
...
—
Па
како
,
пријо
,
уме
ли
моја
Анђа
да
послуша
?
—
упита
Живану
Смиљана
.
—
Уме
,
пријо
.
—
Је
ли
окумешна
?
—
Око
свега
!
рече
Живана
.
—
А
ја
сам
је
свему
и
учила
.
Велим
:
требаће
јој
.
—
Имала
си
кога
и
учити
!
...
Нека
нам
је
жива
и
здрава
па
да
се
поносимо
с
њом
!
...
Смиљани
куца
срце
а
вркћу
сузе
.
—
Само
ти
с
њом
,
пријо
,
лепо
...
.
—-
Са
оваком
се
мора
лепо
...
.
—
’
Вала
богу
!
—
рече
Смиљана
.
Дан-ноћ
само
сам
о
њој
мислила
...
.
Велим
млада
је
:
—
17
година
,
пријо
,
сестро
!
—
неће
умети
...
.
А
оно
,
виш
...
.
Е
,
нека
,
нека
...
.
—
А
како
се
влада
?
—
упита
Спасенија
.
—
К’о
маторка
!
—
рече
Живана
.
Увек
је
чиста
.
Кад
гост
дође
дочека
га
к’о
варошка
.
Па
што
највише
волим
то
је
:
што
није
завезана
врећа
.
Ама
разговара
к’о
и
ја
!
...
У
тај
пар
уђе
Анђелија
.
—
Зар
ти
ниси
тамо
?
—
упита
Живана
.
—
Тата
рече
да
тамо
оде
голубица
,
а
мене
посла
овде
.
—
Е
,
добро
,
добро
.
—
Па
,
пријо
,
како
су
код
куће
са
здрављем
?
...
пита
Живана
.
—
’
Вала
богу
!
—
Како
снаје
:
слушају
ли
?
—
Слушају
—
ја
шта
ће
.
—
Е
,
нека
,
нека
...
.
’
Ајд
,
седите
ви
ту
мало
—
идем
ја
горе
,
до
пријатеља
,
да
видим
шта
и
он
ради
.
И
оде
.
Кад
Анђелија
оста
на
само
с
мајком
и
тетком
—
она
пусти
срцу
на
вољу
.
Очи
јој
се
заблисташе
од
суза
,
попусти
у
оном
крутом
невестинском
држању
и
сави
мајци
руке
око
врата
.
—
О
нано
,
нано
!
—
рече
и
заплака
се
.
—
Шта
ти
је
рано
?
!
—
упита
Смиљана
поплашено
.
—
Ништа
рано
.
—
Како
ништа
—
кад
плачеш
?
—
Од
радости
нано
.
—
Да
ти
није
рђаво
овде
?
—
упита
Спасенија
.
—
Није
тетка
.
Добро
ми
је
,
лепо
ми
је
,
пазе
ме
к’о
своје
—
али
сам
се
зажелела
нане
;
много
сам
је
пожелела
.
—
Немој
плакати
.
Богу
нека
је
вала
кад
ти
је
само
добро
!
...
А
сад
умиј
се
!
Де
,
ја
ћу
ти
полити
.
И
Спасенија
узе
кут’о
,
зајити
воде
из
видрице
и
поли
Анђелији
.
—
А
сад
буди
мирна
и
гледај
каква
посла
,
па
ћемо
се
довече
наразговарати
.
Из
конака
викнуше
да
се
поставља
.
Анђелија
оде
постављати
совру
.
За
време
ручка
разговарали
су
се
о
радовима
;
чича
Стеван
по
мало
и
дираше
чича
Илију
;
чича
Илија
опет
—
са
своје
стране
—
не
остајаше
дужан
—
к’о
пријатељи
;
попа
причаше
како
се
намерио
на
добра
пријатеља
,
како
и
њему
његов
пријатељ
прети
да
ће
му
подвикнути
једног
дана
:
„
срећна
ти
качара
,
пријатељу
попе
!
“
—
А
вала
нека
га
нек
подвикне
—
рече
попа
—
али
кад
ја
искупим
неколико
„
жедних
“
у
његовој
качари
,
видећемо
шта
ће
бити
!
...
Кад
се
ручак
сврши
—
Смиљана
се
диже
те
донесе
дар
.
По
реду
,
њена
је
дужност
да
кад
ћери
први
пут
у
поде
дође
,
донесе
дар
свима
укућанима
од
најмањег
до
највећег
.
И
она
је
донела
и
све
даривала
.
После
даривања
Смиљана
и
Спасенија
усташе
иза
совре
и
одоше
Живани
.
Људи
су
седели
и
пујући
разговарали
.
Анђелија
је
дворила
и
служила
их
пићем
.
—
Ама
добри
ти
волови
у
отави
под
кућом
—
рече
чича
Илија
.
—
Ја
.
—
Јавља
ли
се
трговаца
!
—
Јавља
.
—
Па
што
не
даш
?
—
Не
можемо
да
се
погодимо
—
вели
чича
Стеван
.
—
Шта
ти
дају
?
—
Ајде
види
најпре
па
ћу
ти
казати
.
И
дигоше
се
сви
те
одоше
у
ливаду
.
Жене
разговарају
о
својим
пословима
.
Живана
прича
каки
је
ред
код
ње
у
кући
:
прича
им
о
Анђелији
о
њеном
раду
и
владању
.
Смиљана
јој
само
благодари
...
После
вечере
поседеше
мало
.
Чича
Илија
потражи
зета
да
види
.
Миладин
дође
поцрвенео
сав
к’о
рак
кад
се
укува
.
Приђе
старцу
руци
.
—
Жив
био
!
Па
камо
се
ти
,
море
,
данас
?
—
упита
чича
Илија
.
—
А
,
то
ми
је
ратар
!
—
вели
чича
Стеван
—
он
једнако
по
градинама
.
—
Па
како
,
море
—
а
?
—
’
Вала
богу
!
—
вели
Миладин
а
оборио
главу
и
гледа
у
носове
од
опанака
.
—
А
како
ти
снаша
,
слушате
ли
ви
ваше
старије
?
—
Хе
,
хе
,
хе
!
...
слушамо
—
ја
шта
ћемо
!
—
одговори
стидљиво
Миладин
.
—
А
слушајте
,
боме
,
синко
!
Кад
нећете
свога
старијег
—
ја
кога
ћете
?
Вама
нема
бољег
пријатеља
од
ваших
родитеља
.
Мени
је
врло
мило
да
о
вама
лепу
реч
чујем
...
.
Пазите
се
,
слажите
се
;
па
кад
је
и
слога
и
пажња
и
вредноћа
ту
—
онда
и
сам
бог
помаже
.
Сад
сте
млади
—
па
радите
да
би
зарадили
да
имате
под
старост
да
проблагујете
...
.
Е
,
ајд
,
ајд
,
сад
!
Теби
треба
ранити
—
ми
можемо
мало
и
поседети
.
Дан
је
за
рад
—
а
ноћ
за
одмарање
...
.
Миладин
га
пољуби
у
руку
па
изађе
.
И
они
поседеше
мало
па
онда
се
разиђоше
сваки
на
своје
легало
.
Анђелија
је
ту
ноћ
спавала
са
матером
у
своме
вајатићу
.
Смиљана
јој
је
причала
све
што
је
од
Живане
чула
,
па
ју
је
саветовала
да
и
даље
тако
ради
.
—
Не
бој
се
ти
,
нано
!
Нећу
ја
осрамотити
ни
нашу
кућу
ни
твоју
седу
косу
!
—
рече
Анђелија
с
поносом
и
поуздањем
.
Онда
је
питала
за
укућане
,
за
свако
по
наособ
;
од
најмањег
до
највећег
...
.
Прешло
је
пола
ноћи
кад
су
заспале
...
.
Сутра
дан
пошто
су
ручали
,
чича
Илија
заповеди
да
му
се
упрегну
коњи
.
Кад
све
би
готово
поздрави
се
са
пријатељима
,
посаветова
плачну
Анђелију
и
Миладина
,
рече
Смиљани
и
Спасенији
—
које
нешто
шапутаху
Анђелији
—
да
седају
,
па
—
пошто
ове
седоше
—
прекрсти
се
,
узе
узде
те
седе
и
сам
.
—
Збогом
пријатељу
!
збогом
пријо
!
...
—
Збогом
пошли
!
—
викнуше
сви
.
Он
ошину
коње
и
излете
на
капију
коју
Анђелија
беше
отворила
...
.
После
недељу
дана
и
чича
Стеван
доби
позив
од
пријатеља
.
Анђелији
срце
играше
у
грудма
.
Та
видеће
опет
своју
кућу
и
своје
другарице
!
...
Прва
субота
која
дође
беше
велики
год
за
Анђелију
.
Поседаше
у
кола
:
чича
Стеван
,
Живана
,
Дража
и
Анђелија
—
и
одвезоше
се
у
Салаш
родитељима
Анђелиним
.
Миладин
—
по
реду
—
иде
тек
доцније
и
то
сам
.
Тамо
су
пили
и
веселили
се
;
а
за
уздарје
Анђелија
је
однела
дар
свима
својима
бившим
укућанима
...
X
.
Прођоше
лепи
дани
:
наступи
„
позна
“
јесен
са
великим
кишама
.
Време
беше
гадно
.
Мрзи
човека
и
из
куће
да
изађе
.
А
и
како
да
га
не
мрзи
?
...
Влага
озго
—
влага
оздо
;
земља
се
расплинула
од
силне
воде
па
пишти
под
ногама
...
.
По
небу
се
витлају
силни
облаци
;
а
„
тмора
“
(
ситна
киша
)
сад
удари
—
сад
престане
...
.
Угледаш
по
неки
пут
крајичак
плавог
неба
;
срце
ти
заигра
од
радости
,
рекнеш
:
„
’
вала
богу
“
...
.
тек
од
једаред
—
облак
га
прикрије
и
однесе
ти
сву
наду
и
радост
...
Дође
вече
—
оно
се
изведри
.
Тек
само
под
запад
видиш
који
облачак
а
и
муњу
где
„
меће
.
“
Кладиш
се
да
ће
сутра
бити
лепо
време
;
показујеш
ономе
који
ти
спори
трепераве
звезде
—
а
кад
се
тргнеш
иза
сна
оно
—
пљусак
!
.
.
Да
бог
сачува
!
...
Коме
год
није
нужде
—
не
иде
у
таке
дане
никуд
од
куће
;
шта
више
ни
из
куће
не
изилази
.
Сваки
ти
то
заузме
своје
место
око
ватре
,
гледа
весели
пламен
на
огњишту
и
гадно
време
на
пољу
.
Дуне
по
неки
пут
јачи
ветар
те
врати
дим
—
што
је
на
баџу
излазио
—
у
кућу
—
он
стење
,
склапа
очи
да
их
дим
не
окоље
,
говори
непцима
,
загрцне
се
—
али
не
оставља
свога
места
...
вели
:
„
док
се
дима
не
надимиш
—
не
можеш
се
ватре
нагрејати
.
“
Тако
је
свуда
по
сеоским
кућама
—
па
тако
је
и
у
чича
Стевана
.
И
они
су
сели
око
ватре
те
сметају
редарама
.
Ко
о
чему
,
оне
се
само
туже
на
ружно
време
.
—
Ала
је
ово
јад
!
—
вели
Стеван
.
—
Баш
,
бога
ми
!
вели
Нинко
.
—
Е
што
јест
—
јест
—
поштенија
је
зима
,
—
Како
није
поштенија
?
Увати
мраз
,
падне
снег
,
а
ти
се
утоплиш
,
па
сув
ти
и
опанак
и
обојак
.
Овако
—
куд
год
макнеш
мораш
бос
—
потрули
обућа
—
вели
Нинко
.
—
Донеси-де
дијете
још
ракије
!
Само
Анђелију
није
мрзило
изићи
.
Она
трчаше
на
све
стране
.
Тражила
је
посла
и
где
га
нема
—
јер
ништа
није
теже
него
дворити
и
стајати
на
једном
месту
.
Донесе
—
ракију
и
наслужи
.
—
Нека
,
дијете
;
дај
чутуру
амо
—
а
ти
гледај
посла
.
—
Иди-де
јетрвице
донеси
воде
—
рече
Марта
,
која
је
била
редара
.
Анђелија
оде
на
воду
.
Тек
што
се
вратила
,
а
деца
у
соби
дигоше
ларму
.
—
Види
—
де
,
ћери
,
шта
им
је
!
—
вели
Живана
...
.
—
Јетрвице
,
донеси-де
које
дрво
.
И
тако
у
дугу
дану
.
А
кад
се
у
вече
изда
вечера
,
кад
се
старији
огреју
и
оду
да
лежу
,
онда
рад
у
руке
—
па
до
по
ноћи
.
Све
је
Анђелија
радила
...
Са
свима
је
била
у
миру
и
љубави
.
Са
Мартом
и
Станом
пазила
се
к’о
са
сестрама
;
Миленију
је
поучавала
у
раду
;
била
је
спрам
ње
к’о
старија
сестра
—
те
је
тако
—
за
кратко
време
—
и
постала
њен
поверник
.
Све
,
ама
све
,
опричала
јој
је
Миленија
;
у
ње
не
беше
тајне
пред
Анђелијом
...
Децу
је
надгледала
и
миловала
.
Дође
јој
по
неки
пут
и
тешко
,
али
она
сама
у
себи
рекне
:
„
Треба
претрпети
—
није
ово
до
века
...
.
Баш
да
видим
могу
ли
!
...
“
И
тада
се
опет
насмеши
.
_
-
У
кући
су
о
њој
говорили
:
„
Ово
је
злато
;
ово
је
божји
дар
!
“
а
у
комшилуку
:
„
ово
је
анђео
!
.
.
Баш
јо
ова
Живана
срећна
:
што
год
снаја
имаде
—
све
ваљане
!
.
.
“
И
сама
баба
Симана
која
једаред
рече
Живани
за
Анђелију
;
„
ново
сито
о
клину
виси
“
—
увиде
да
је
погрешила
,
и
,
што
је
најглавније
,
признаде
своју
погрешку
јавно
—
што
није
никад
дотле
учинила
—
рекавши
једног
дана
Живани
:
—
Е
,
Жико
,
ја
погреших
кад
ти
оно
рекох
за
твоју
Анђу
!
—
Е
,
признајеш
ли
?
—
Признајем
.
Овако
што
нисам
у
своме
веку
видела
.
—
Ето
па
види
!
—
Ама
,
јел
увек
овака
?
—
Увек
.
—
Ово
ће
бити
или
одвише
срећно
—
или
одвише
несрећно
!
—
вели
баба
Симана
.
Анђелија
је
чула
да
је
свуда
хвале
и
тим
се
поносила
.
„
’
Оћу
и
од
данас
овако
!
'
Оћу
да
будем
вредна
,
’
оћу
да
будем
умиљата
,
’
оћу
да
будем
поштена
!
...
Молим
ти
се
,
господе
,
не
дај
ми
друге
памети
,
и
дај
ми
здравља
!
.
.
“
Миладину
је
играло
срце
од
радости
.
Он
је
толико
волио
свог
оца
и
мајку
,
да
није
више
ништа
ни
тражио
.
Кад
год
би
она
хтела
да
га
мало
боље
услужи
—
а
то
је
увек
чинила
кад
је
добила
прилику
да
буде
с
њиме
на
само
;
иначе
је
беше
стид
,
—
он
би
рек’о
:
—
Нека
,
дијете
,
нека
!
Само
ти
гледај
да
си
њима
права
—
а
за
ме
не
бери
бригу
!
.
.
Ја
то
могу
све
сам
...
Право
да
кажем
:
првих
дана
она
никако
није
ни
мислила
о
Миладину
.
Њих
двоје
беху
к’о
два
путника
кад
се
сретну
:
гледе
се
,
виде
да
су
људи
—
и
то
је
све
...
Док
јој
је
на
очима
и
мисли
о
њему
;
али
како
одмакне
—
к’о
да
га
никако
и
нема
.
У
души
њеној
не
беше
ни
једног
осећаја
за
њега
;
сва
њена
брига
била
је
:
да
задовољи
свекра
и
свекрву
,
за
то
је
о
Миладину
слабо
мислила
.
Али
,
пошто
је
пребринула
ту
бригу
,
пошто
је
видела
да
је
сви
у
кући
лепо
гледе
—
она
је
онда
хтела
још
нешто
...
Чудна
је
душа
човечија
!
Она
никад
није
задовољна
са
оним
што
има
:
—
за
час
зачама
па
и
ако
јој
је
добро
...
.
Она
,
дакле
,
тражи
промене
тражи
нових
сласти
...
Тако
је
и
са
Анђелијом
.
Пошто
се
додворила
старијим
и
пошто
се
умилила
млађим
—
пошто
је
скинула
тешки
терет
са
душе
,
она
хтеде
и
да
воли
и
да
је
воле
.
Љубав
је
потребна
души
човечијој
к’о
што
је
потребан
ваздух
и
лебац
телу
његовом
...
.
Миладин
беше
наочито
момче
.
Као
благ
ветрић
на
врућини
,
запа’не
те
здравље
и
снага
његова
;
стас
имађаше
момачки
а
тело
вито
.
На
витом
телу
почиваше
лепа
глава
осењена
свионом
косом
.
Чело
му
беше
ведро
к’о
небо
у
пролеће
;
око
смеђе
и
сјајно
,
али
сјај
његов
не
бијаше
дрско
к’о
из
црног
ока
—
него
некако
нежно
;
образи
пуни
и
једри
,
усне
мало
испупчене
к’о
у
каквог
добричине
.
Младост
воли
спољну
лепоту
—
и
Анђелија
ју
је
заволела
.
Миладин
беше
благ
и
добричина
.
Његова
највећа
жеља
била
је
да
задовољи
оца
и
мајку
.
Ништа
не
беше
под
небом
што
он
за
њих
не
би
учинио
.
Највише
се
само
онда
радов’о
кад
су
они
радосни
били
—
и
он
је
заволио
Анђелију
што
је
оцу
и
мајци
му
на
задовољство
служила
.
Ова
два
млада
путника
кроз
живот
—
састала
су
се
случајно
на
једној
стази
.
Њихова
циљ
беше
једна
иста
.
Њихови
путови
беху
једну
исти
...
Они
су
се
најпре
спријатељили
,
па
онда
заволили
.
Заволили
су
се
оном
силном
љубављу
,
оном
вечитом
љубављу
која
до
гроба
траје
;
а
после
смрти
као
цветак
на
гробу
мирише
и
оживљава
...
Нећу
вам
причати
о
оном
што
је
било
у
вајату
;
није
да
не
умем
—
него
нећу
.
То
ће
знати
сваки
онај
који
је
ожењен
и
свака
она
која
је
удата
—
и
без
мене
;
а
који
су
нежењени
и
неудати
—
знаће
за
кратко
време
...
та
живот
бар
брзо
пролази
!
.
.
Они
су
крили
своју
љубав
и
пред
млађим
и
пред
старијим
.
Кад
год
би
морао
Миладин
коју
реч
са
Анђелијом
проговорити
—
у
присуству
укућана
—
он
би
оборио
главу
и
поруменео
:
тако
исто
и
Анђелија
.
Они
се
никад
нису
звали
именом
,
него
,
Миладин
је
њу
звао
:
дијете
а
она
је
њега
довикивала
узвиком
:
еј
ти
,
или
:
о
еј
!
—
Дијете
!
зове
те
нешто
Марта
.
—
Сад
ћу
!
одговорила
би
Анђелија
.
—
Еј
ти
!
зове
те
тата
у
собу
.
—
Ето
ме
сад
—
одговорио
би
он
...
Прође
„
позна
“
јесен
.
Небо
се
изведри
.
Мразеви
учесташе
;
један
није
још
попустио
а
други
већ
стег’о
.
По
путу
се
поче
већ
дизати
прашина
.
Беше
суво
и
лепо
к’о
у
пролеће
—
само
беше
ладно
.
Људи
вуку
дрва
или
„
трапе
“
поврће
у
трапове
;
жене
износе
разбоје
из
соба
у
којима
треба
зимовати
,
а
стока
бега
под
топле
наслоне
од
зиме
.
.
,
Једно
јутро
уранио
чича
Стеван
пре
свију
и
изиђе
на
поље
.
Анђелија
тумараше
по
кући
.
—
Јес
’
уранила
,
снајо
?
—
Јесам
,
тата
.
—
Охо
!
ово
дува
баш
!
—
Зима
је
.
Чича
изађе
,
па
—
кад
се
врати
натраг
рече
:
—
Имаћемо
данас
снега
.
Него
ти
,
снајо
,
наложи
добро
вуруну
.
—
Оћу
тата
.
Свану
.
Небо
убелело
к’о
самртни
покров
;
облаци
се
на
њему
сталожили
па
готово
пали
на
земљу
;
„
маџарац
“
(
северац
)
уједначио
па
реже
к’о
бријачицом
;
врапци
жалостивно
цвркућу
...
Настала
је
тишина
,
она
нема
тишина
,
која
увек
предходи
промени
времена
,
и
у
којој
ти
сваки
гласак
јасније
звучи
...
На
једаред
поче
оретко
падати
перо
по
перо
,
велико
округло
и
изрецкано
:
чини
ти
се
да
звезде
падају
;
мало
по
мало
почеше
падати
ситнија
али
чешће
...
.
док
осу
.
.
.
—
Снег
,
снег
!
...
Деца
појурише
на
праг
;
старији
се
нагоше
па
гледају
кроз
процепљену
артију
на
прозору
...
Свима
срце
радосније
закуца
;
сви
рекоше
:
—
'
Вала
богу
!
...
А
снег
само
падаше
.
Већ
је
убелео
земљу
;
побелеше
и
кровови
на
зградама
;
само
кућни
кров
још
није
с
тога
што
је
угрејан
те
се
на
њему
топио
.
—
Дај-де
,
дијете
,
мало
снега
овамо
!
—
рече
чича
Стеван
отворивши
прозор
.
Једно
од
деце
додаде
му
.
—
Сув
к’о
песак
!
.
.
Ала
ће
бити
с’оника
!
—рече
чича
.
—
То
ће
ваљати
!
—
вели
Нинко
.
—
Моћи
ћемо
осећи
и
довући
јапију
.
—
Моћи
ћемо
...
Децо
,
у
собу
!
Гле
ти
њих
како
јуре
!
И
чича
Стеван
гледаше
задовољно
како
стопе
дечије
остављаху
трага
у
снегу
.
Не
седи
се
чича
Стевану
никако
код
куће
;
све
да
му
је
да
куда
изиђе
.
—
Ко
је
отиш’о
да
положи
кравама
?
—
пита
он
.
—
Сава
.
—
Ко
је
отиш’о
у
лужњак
свињама
?
—
Миладин
.
—
Снајо
?
...
.
Дај-де
ми
нађи
мога
коња
(
штап
)
да
и
ја
куда
макнем
;
никако
ми
се
не
седи
код
куће
.
Снег
веје
како
је
богу
воља
.
Чича
умота
главу
шалом
;
на
руке
наби
рукавице
и
узе
штап
.
Анђелија
га
испрати
...
.
Тога
вечера
окупише
се
код
чича
Стевана
:
Маринко
Мандић
,
Живан
,
кмет
,
Дража
и
још
неколико
њих
.
Дошли
да
поседе
и
разговарају
и
да
прекрате
дугу
ноћ
„
к’о
цареву
годину
.
“
Анђелија
је
дворила
и
служила
.
Људи
се
разазурили
к’о
код
својих
кућа
;
дирају
Дражу
и
шале
се
један
с
другим
.
Све
то
зачињаваху
чутуром
што
је
Анђелија
додавала
.
—
Види-де
,
дијете
,
пада
ли
још
снаг
!
—
рече
чича
Стеван
.
Анђелија
изиђе
,
па
кад
се
врати
рече
:
—
Пада
.
—
Е
иди
сад
донеси
још
пића
.
’
Оћу
да
пијем
јер
сам
расположен
.
.
Само
да
неће
скоро
престати
.
.
Ала
ће
ово
да
буде
с’оник
!
.
.
Деде
,
Дражо
,
јави
једну
.
Волим
ти
гусле
него
тамбуру
,
а
за
„
музуке
“
(
ћемане
)
не
марим
никако
.
Анђелија
оде
по
пиће
а
Дража
узе
гусле
,
загуде
,
загуде
,
па
онда
поче
певати
.
Пола
ноћи
је
давно
превалило
.
Дража
једнако
накарада
:
час
пева
уз
гусле
час
задиркује
све
.
Људи
се
смеју
или
слушају
а
Анђелија
двори
и
служи
.
Чим
нестане
у
чутури
,
она
иде
и
точи
.
Кад
год
би
се
натраг
вратила
чича
Стеван
је
пита
:
—
Пада
ли
још
?
—
Пада
—
одговорила
би
она
.
—
Ама
што
ти
тако
једнако
распитујеш
за
снег
?
—
упита
чича
Стевана
Маринко
.
—
Не
знаш
како
волим
кад
снег
пада
!
—
одговара
чича
.
—
Ја
знам
и
зашто
волеш
!
—
Вели
Дража
.
—
Е
,
чик
погоди
!
—
За
то
што
је
снег
бео
,
а
и
ти
си
бео
.
Сви
се
заценише
од
смеја
.
—
Море
,
’
оћемо
ли
кући
?
—
рече
кмет
.
—
Сад
ћеш
,
кмете
.
Дуга
је
ноћ
:
имаш
кад
и
одспавати
,
—
вели
чича
.
—
Море
није
мени
за
нас
.
Ми
сутра
можемо
и
до
ручанице
,
али
ово
дете
...
—
Млада
је
—
нек
двори
.
—
Е
,
брате
,
нисмо
се
ми
џабе
трудили
.
Нек
нас
и
послуша
мало
—
шта
ће
!
—
вели
Дража
.
—
Треба
и
њој
одспавати
—
рече
кмет
.
—Лако
ћемо
за
то
!
...
Деде
ти
мени
,
дијете
,
једну
„
варену
.
“
—
Што
ће
ти
—
бог
те
видео
—
зар
не
видиш
да
си
пијан
—
рече
му
Маринко
.
—
К’о
земља
!
—
Па
што
ће
ти
?
—
Да
се
лечим
.
—
Зар
„
вареном
?
“
—
Ја
!
—
Ко
је
то
још
видео
?
—
Видићеш
и
ти
—
јер
и
теби
већ
треба
!
Деде
,
снајо
,
среће
ти
!
Анђелија
изиђе
смејући
се
.
Спотакну
угарке
на
огњишту
—
ватра
плану
.
Она
узе
један
лонац
,
усу
у
њега
ракије
и
престави
уз
ватру
.
Онда
оде
тражити
мед
.
Живана
изађе
из
собе
.
—
Шта
радиш
,
ћери
?
—
Варим
ракију
,
мајко
.
—
Јеси
л
задремала
?
—
Нисам
још
.
—
Добро
се
држиш
!
А
шта
ћеш
ћери
:
сви
знамо
да
није
лако
бити
млада
.
Три
пут
нокти
преко
зиме
—
с
ногу
спадају
...
.
Најтеже
је
у
зиму
...
И
Живана
оде
у
собу
.
„
Нек
спадају
,
вала
!
—
мишљаше
Анђелија
.
Ништа
није
лако
на
овом
свету
;
све
је
тешко
што
год
човек
ради
,
само
ако
’
оће
да
уради
к’о
што
треба
“
...
.
Узвари
ракију
,
усу
у
чашу
и
оде
да
послужи
Дражу
.
—
Баш
’
оћеш
да
пијеш
?
—
пита
Маринко
Дражу
.
—
Бога
ми
,
’
оћу
!
И
попи
пуну
чашу
.
—
’
Оћеш
ли
још
?
—
упита
Анђелија
.
—
Нећу
више
—
доста
је
.
—
Сад
ћеш
бити
још
пијанији
!
—
рече
му
Маринко
.
—
Јок
,
богме
!
Сад
сам
баш
трезан
.
Лепо
осећам
—
кад
пијем
—
како
ми
односи
пијанство
из
главе
.
Сутра
ме
неће
ни
глава
заболети
—
а
ти
ћеш
бити
к’о
изломљен
.
Поседеше
још
мало
па
се
и
они
дигоше
кућама
.
—
Ама
људи
—
рече
чича
Стеван
—
најбоље
ће
бити
да
ви
ноћите
.
—
Јок
!
—
рекоше
они
.
—
Помрчина
је
—
Није
;
сад
је
од
снега
убелело
па
се
види
к’о
у
по
дана
—
рече
Дража
—
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
И
одоше
.
Анђелија
их
испрати
до
капије
,
поклони
им
се
и
изљуби
их
у
руку
,
па
се
врати
у
кућу
да
свекра
намири
.
—
Дете
моје
,
само
ме
покри
—
па
иди
и
ти
спавати
,
већ
је
доцкан
.
Анђелија
га
'
покри
,
рече
:
лаку
ноћ
,
пирну
у
свећу
и
изиђе
.
Кад
је
у
свој
вајат
дошла
—
Миладин
је
у
велике
спав’о
.
Спусти
се
и
она
у
кревет
и
заспа
к’о
заклана
...
.
XИ
Сви
су
укућани
—
к’о
што
рекох
—
волили
Анђелију
,
али
је
—
чини
ми
се
—
нико
није
волио
к’о
чича
Стеван
.
Никуд
он
на
даљ
без
ње
не
би
иш’о
;
никакво
весеље
у
селу
—
на
које
беше-позват
—
није
било
без
Анђелије
.
Чича
беше
научио
да
га
она
двори
.
Он
је
био
човек
,
који
’
оће
кад
и
кад
да
протера
ћев
,
који
оће
да
се
поноси
са
оним
што
има
.
Рекну
му
људи
:
—
Добра
ти
сна
.
—
А
кад
је
у
мене
шта
било
рђаво
?
—
запит’о
би
он
поносито
.
—
А
Анђелија
вала
и
беше
за
хвалу
.
Ако
су
где
год
на
свадби
—
к’о
оно
кад
су
Ику
за
Перу
Марковог
довели
—
младе
дворе
своје
свекрове
.
—
Анђелија
одвојила
од
свију
;
и
по
лепоти
,
и
по
висини
,
и
по
владању
...
Није
дакле
чудо
ако
је
многи
младић
за
њом
уздан’о
...
Ја
ћу
да
вам
причам
за
једног
.
То
је
био
Вук
Срдановић
.
Има
код-нас
на
селу
људи
који
су
пола
сељани
а
пола
господа
.
Сељаци
су
само
по
оделу
—
а
господа
по
свему
осталом
—
јер
не
копају
и
не
ору
.
Међу
таку
сорту
људи
спада
и
Вук
...
Био
је
јединац
у
оца
и
матере
,
па
нешто
то
,
нешто
болешљивост
његова
у
детињству
—
па
га
родитељи
размазе
.
Ништа
није
горе
од
мазна
детета
.
Нико
му
у
кући
није
био
прав
.
Од
радова
није
хтео
ништа
да
ради
,
то
га
тако
отац
и
мати
даду
у
школу
,
која
од
вајкада
постоји
у
Глоговцу
.
Он
је
био
даровит
и
врло
лако
учио
,
тако
,
да
га
је
учитељ
у
почетку
„
Псалтира
“
поставио
за
„
најстаријег
“
ђака
.
Осим
тога
он
и
певаше
лепо
к’о
славуј
;
а
учитељ
опет
имао
је
ту
ману
да
све
кроз
прсте
гледа
оном
који
је
добар
певач
...
Дакле
и
учитељ
га
је
мазио
.
А
он
,
видећи
,
да
му
нико
ништа
неће
,
тук’о
је
немилице
своје
другове
.
Ако
би
се
ко
на
њега
потужио
учитељу
—
тај
би
страд’о
после
...
Тако
он
сврши
и
„
Псалтир
.
“
Учитељ
посаветује
оца
његовог
да
га
да
у
Шабац
„
на
науке
.
“
Овај
пристане
и
тако
Вук
оде
у
Шабац
.
Али
у
Шапцу
не
беше
к’о
у
Глоговцу
.
И
тамошњи
учитељ
је
волио
добре
певаче
,
али
је
и
казнио
сваког
који
би
био
безобразан
.
За
ону
годину
изео
је
Вук
више
батина
него
што
има
косе
на
глави
.
Канио
се
неколико
пута
и
да
бега
кући
,
и
то
би
заиста
учинио
само
да
није
било
Китога
.
У
то
време
Китог
је
био
обраст’о
густом
шумом
;
а
Вук
се
опет
много
бој’о
својих
имењака
што
у
шуми
живе
—
па
га
је
то
задржавало
.
Издржа
јуначки
годину
дана
.
Но
отац
га
опет
даде
и
друге
године
,
и
то
опет
код
истог
учитеља
да
се
још
„
мало
поучи
.
“
Опет
издржа
по
године
.
Тада
му
умре
отац
,
и
њега
стриц
врати
кући
.
Беше
већ
читава
момчина
,
али
ништа
не
рађаше
.
Бадава
је
стриц
вик’о
на
њ
’
—
ништа
га
се
није
тицало
.
Он
је
врљ’о
по
вас
дуги
дан
по
селу
,
налазио
се
око
кмета
и
тамо
је
кад
што
пискар’о
.
Изаш’о
је
на
глас
као
„
жесток
“
ћата
;
а
што
је
умео
„
сочинити
“
то
не
беше
више
;
није
се
у
томе
бој’о
ни
капетанова
ћате
.
Стриц
га
,
најзад
,
ожени
,
не
би
ли
га
кући
окрен’о
—
аја
не
помаже
!
...
Месец
—
два
радио
је
,
вајно
,
код
куће
,
па
онда
одуста
са
свим
.
Све
се
налазио
код
суднице
,
у
мејани
са
ћатама
капетановим
,
па
им
најпосле
поче
и
тамо
одлазити
„
да
се
—
вели
—
поучава
.
“
—
Шта
ћу
—
говорио
је
стрицу
—
кад
ме
је
бог
оваког
створио
?
Не
могу
ја
мотиком
ни
косом
маћи
.
Мени
је
бог
ово
одредио
.
—
Стриц
беше
човек
прост
.
Он
мишљаше
да
је
то
истина
;
да
је
богу
угодно
да
пусти
на
његову
кућу
„
наказаније
“
за
његове
знане
и
незнане
грехе
—
слеже
најзад
раменима
,
рече
:
„
божја
воља
“
...
и
више
није
ни
наваљив’о
на
Вука
да
ради
.
Вук
је
и
даље
агов’о
и
благов’о
.
Радио
је
што
је
хтео
.
У
кући
је
заповед’о
и
морали
су
га
слушати
к’о
год
и
стрица
домаћина
.
Одлазио
је
у
варош
,
канцеларији
—
једном
речју
:
свуда
где
је
хтео
.
Зарађив’о
је
на
писању
и
трошио
немилице
.
Није
он
био
од
оних
људи
који
су
кајишарили
да
би
стекли
—
он
је
кајишарио
да
би
благов’о
.
Са
осмејком
би
тек
рек’о
:
„
ђаво
дон’о
—
ђаво
и
нек
носи
!
...
“
Према
томе
није
никако
чудо
што
је
пост’о
„
нокташ
.
“
Жена
његова
поста
му
гадна
.
Он
тумараше
по
селу
од
куће
до
куће
,
и
што
је
год
видео
младо
и
лепо
—
сматраше
да
је
његово
.
Највеће
му
је
задовољство
било
:
да
затре
чедност
у
младом
чељадету
...
Ја
бих
волио
да
вам
нисам
ни
помињ’о
о
њему
:
у
мени
се
мути
утроба
и
гади
ми
се
кад
о
њему
причам
,
а
нарочито
о
тој
његовој
гадној
навици
—
али
морам
!
.
.
Верујте
ми
,
не
бих
ја
ни
помен’о
имена
његовог
—
да
и
он
није
им’о
удела
у
јадном
животу
Анђелином
...
Ја
сам
Србин
,
и
ништа
не
бих
волио
,
него
да
причам
само
миле
и
лепе
догађаје
из
живота
мога
народа
—
али
—
кад
сам
узео
перо
—
не
вреди
ми
лагати
.
Ја
морам
изнети
подједнако
и
добро
и
зло
...
Да
вам
га
опишем
само
:
Средњег
раста
сувоњав
и
прав
к’о
свећа
;
очи
и
коса
плаве
,
али
му
из
очију
бијаше
нешто
што
могу
крстити
:
безобразлуком
.
Кад
би
у
старе
жене
биле
онаке
очи
—
сељаци
би
је
назвали
вештицом
.
Лице
му
беше
дугуљасто
опточено
малом
кестењастом
брадом
;
на
сред
лица
сеђаше
велики
кукаст
нос
,
али
тако
,
к’о
да
га
је
неко
после
усадио
,
јер
беше
накривљен
на
десну
страну
.
На
горњој
усни
беху
мали
брчићи
испод
којих
—
кад
говори
или
се
смеје
—
провириваху
ситни
бели
зуби
.
Тело
му
беше
доста
снажно
и
здраво
.
По
ношиву
био
је
„
кевиљ
“
.
Лепе
кошуље
,
срмајли
јечерма
и
тозлуке
,
преплетени
опанци
,
шарене
чарапе
,
вишњев
вес
са
свиленом
кићанком—испод
кога
беше
углађена
и
зачешљана
коса
—
све
беше
чисто
к’о
да
је
сад
из
дућана
.
Ето
,
тај
се
човек
био
заглед’о
у
Анђелију
.
Шта
није
чинио
и
радио
не
би
ли
му
пала
шака
.
По
читаве
ноћи
мишљаше
само
о
њој
.
Тражио
је
по
селу
момчад
и
плаћао
колико
није
право
само
да
је
из
куће
измаме
...
Кад
је
видео
да
то
ништа
не
помаже
—
онда
је
кидисав’о
жене
да
то
оне
учине
...
Али
,
Анђелија
беше
паметна
,
па
кад
јој
Петрија
Митрова
то
помену
—
хтеде
је
смождити
.
—
Срам
те
било
!
—
рече
јој
.
—
Зар
мене
срам
;
мене
маторе
жене
?
—
узвикну
Петрија
.
—
Ти
ниси
ни
жена
!
.
.
Јер
да
си
жена
,
ти
би
гледала
твоју
децу
и
твоју
кућу
,
а
не
би
се
бавила
ћоравим
пословима
!
—
Ко
није
жена
?
.
.
Добро
,
добро
,
ћерко
,
казаћу
ја
то
твојој
свекрви
!
Питаћу
ја
тебе
коме
ти
то
кажеш
!
—
Теби
,
кажем
,
а
ти
иди
па
се
тужи
коме
’
оћеш
!
—
Знаћеш
ти
за
Живану
!
—
Да
ли
ћу
ја
знати
,
то
не
знам
;
али
да
ћеш
је
ти
упамтити
—
то
знам
у
тврдо
!
...
И
Петрија
оде
да
однесе
Вуку
црне
гласе
...
Први
пут
тога
вечера
—
од
како
је
у
ову
кућу
дошла
—
Анђелија
беше
озбиљна
.
На
њеним
руменим
уснама
није
лебдео
осмејак
.
Њој
беше
тако
криво
и
тешко
к’о
да
је
нешто
најдраже
изгубила
.
„
Еј
мој
лепи
Салашу
!
—
мишљаше
она
.
—
У
теби
бејах
срећна
.
Могла
сам
по
вољи
тумарати
по
читаве
ноћи
,
а
да
ми
нико
ни
једне
скарадне
речи
не
каже
.
.
Јесам
ли
икад
пред
ким
шта
учинила
;
да
ли
сам
рекла
коју
срамотну
реч
?
...
Нисам
!
Па
од
куд
да
ми
сад
ова
Петрија
тако
што
говори
?
.
.
“
И
дође
јој
отужно
...
Она
се
гадила
,
она
се
љутила
на
ову
понуду
.
Њена
чиста
и
чедна
душа
није
могла
да
се
не
гнуша
;
њена
памет
није
могла
ми
да
појми
,
а
камо
ли
да
свати
дубину
понора
у
који
хтедоше
да
је
гурну
...
Она
се
само
питала
:
„
3ар
има
таквих
људи
!
.
.
Зар
њих
неће
бог
да
потре
громом
?
...
“
Од
једаред
осети
потребу
да
исприча
коме
шта
јој
се
десило
.
Али
коме
ће
?
.
.
Миленији
?
.
.
Не
,
само
Миленији
не
!
.
.
Миладину
?
.
.
Ко
му
сме
казати
,
и
како
ће
му
казати
?
.
.
А
како
би
било
да
каже
Марти
?
.
.
Најбоље
да
каже
Марти
.
Она
ће
је
моћи
и
посаветовати
шта
да
ради
.
И
она
изазва
Марту
и
све
јој
исприча
.
—
Е
,
моја
јетрвице
,
ниси
ти
прва
.
То
је
један
страшан
човек
.
Ја
све
пазим
—
кад
куда
идем
;
све
се
бојим
да
ме
он
не
сретне
.
Тата
га
је
зорли
омрз’о
па
се
и
завадио
с
њим
.
Од
то
доба
Анђелија
се
поче
плашити
Вука
.
Али
јој
ни
савест
не
беше
више
мирна
.
Њу
је
гризло
што
то
све
није
казала
и
њему
,
Миладину
.
Толико
пута
канила
се
па
—
не
сме
.
„
Може
ме
питати
:
„
кад
је
то
било
;
што
ми
ниси
још
онда
казала
“
?
.
.
па
шта
да
му
одговорим
?
.
.
О
боже
,
боже
;
ала
је
тешко
живети
кад
има
поганих
људи
!
.
.
Он
,
сад
,
—
и
ако
ништа
није
било
—
може
пустити
реч
да
јесте
;
може
то
учинити
и
она
матора
несрећа
,
Петрија
—
па
шта
да
радим
онда
?
.
.
Ух
страшно
!
.
.
“
И
она
се
згрози
од
помисли
:
да
тако
што
чују
тата
и
мајка
,
па
онда
бабо
и
нана
,
па
тетка
,
па
он
...
„
Ја
не
бих
могла
више
живети
—
ја
бих
се
убила
!
.
.
Или
бих
отишла
па
скочила
у
дринске
„
вилимане
“
(
вртлоге
)
—
само
да
ме
нестане
са
овог
света
!
.
.
“
Једног
вечера
уђе
у
вајатић
да
легне
.
Миладин
давно
засп’о
.
Она
седе
на
креветац
и
изу
се
.
Не
леже
к’о
што
је
обично
радила
—
него
оста
седећи
.
Грозна
слика
лебдијаше
пред
очима
њеним
.
К’о
пук’о
глас
о
томе
,
па
к’о
дочули
сви
,
па
чак
и
њени
код
куће
,
па
к’о
Ика
ишла
тамо
и
донела
јој
поруку
од
оца
:
„
Нека
ми
више
не
иде
на
очи
:
она
више
није
моје
дете
;
она
,
она
је
ђаволска
...
.
“
А
к’о
свекрва
стала
пред
њу
па
вели
:
„
ето
!
ја
се
с
тобом
поносила
к’о
пролеће
цвећем
—
па
ти
тако
да
обрукаш
и
себе
и
мене
и
моју
кућу
!
Стид
те
било
ћери
моје
седе
косе
и
твојих
поштених
другарица
!
.
“
И
она
се
заплака
.
Сузе
к’о
киша
полише
јој
једре
образе
.
Миладин
се
поче
мешкољити
,
па
кад
чу
плач
—
диже
главу
.
—
Дијете
!
—
викну
он
.
Она
се
стеже
и
једва
полако
одговори
.
—
Чујем
.
—
Шта
је
теби
?
—
Ништа
,
ништа
.
—
Ама
ти
плака
,
чини
ми
се
?
Хтеде
одговорити
да
није
—
па
не
може
заплака
се
.
—
Шта
ти
је
?
!
упита
он
и
скочи
:
нешто
га
ледну
.
—
Крива
сам
!
—
рече
она
и
не
знајући
шта
говори
.
—
Крива
!
.
.
Да
се
ниси
с
најом
...
.
—
Нисам
—
пресече
му
она
реч
—
нисам
ни
с
ким
!
.
.
Али
сам
крива
пред
тобом
.
—
Пред-а-мном
?
—
Ја
!
Нисам
ти
ништа
казала
:
нисам
смела
:
било
ме
стид
.
—
А
шта
?
И
она
му
исприча
све
;
и
како
је
Вук
слао
Петрију
,
и
што
је
Петрији
одговорила
,
и
како
се
боји
.
—
Ама
је
ли
то
истина
?
—
Истина
је
.
И
јетрвици
Марти
сам
причала
.
—
Ништа
,
ништа
.
Ако
никога
—
мене
ће
Вук
упамтити
!
А
ти
,
’
ајд
спавај
,
немој
лудовати
!
—
Само
се
бојим
:
попраће
ме
по
устима
,
па
куд
ћу
онда
?
—
Ја
ћу
онда
убити
и
њега
и
Петрију
!
—
викну
он
љутито
.
Анђелија
леже
.
И
ако
се
бојала
гласова
—
опет
јој
беше
лакше
кад
је
њему
казала
.
Срећом
,
овима
то
није
ни
падало
на
ум
...
.
Дани
су
пролазили
у
раду
,
а
ноћи
у
дворби
и
угодби
.
Анђелија
је
страховала
—
али
јој
се
слутње
не
обистинише
.
Једва
се
мало
примири
.
У
том
прође
и
зима
.
Некако
првих
дана
пролећа
оде
Анђелија
оцу
и
мајци
.
Кад
се
враћала
отуд
у
потесу
глоговачком
срете
Вука
.
Дан
беше
леп
.
По
каљавој
земљи
указале
се
меке
лепе
стазе
.
Дрва
напупила
;
шева
пева
;
небо
се
плави
;
сунце
греје
благо
;
његова
топлота
прожмава
ти
цело
тело
,
па
ти
мило
к’о
да
те
милује
рука
мајчина
.
Анђелија
се
замислила
о
својима
,
сагла
главу
доле
,
па
га
није
ни
опазила
.
—
Помоз
’
бог
,
снашо
!
По
навици
—
и
ако
га
је
познала
—
Анђелија
се
поклони
и
одговори
;
—
Бог
ти
помог’о
!
Па
онда
сиђе
са
стазе
да
му
пута
начини
.
—
Како
си
?
—
’
Вала
богу
!
—
Где
си
ти
била
?
—
Код
оца
.
Он
онда
стаде
и
упиљи
у
њу
.
Она
обори
главу
.
—
Па
где
си
ти
,
море
?
Анђелија
ћуташе
.
—
Ја
погибох
за
тобом
!
—
настави
он
.
Нема
ноћи
да
те
не
сасним
!
Анђелија
опет
ћуташе
.
—
Да
ми
је
,
бар
,
да
те
по
чешће
виђам
—
било
би
ми
лакше
.
Овако
,
лепо
полудех
!
—
Склони-де
се
да
прођем
—
рече
Анђелија
.
—
Чекај
мало
!
Што
журиш
,
кад
имаш
кад
?
—
Склони
се
кад
ти
велим
!
—
Да
ми
те
је
пољубити
—
волио
бих
нег
’
да
ми
бог
здравља
да
!
—
рече
он
не
мичући
се
с
места
,
а
сав
поцрвенео
к’о
ћуран
.
—
Ено
ти
твоје
жене
па
љуби
—
а
мене
пусти
да
идем
!
—
Ко
да
љуби
бабу
?
Да
су
ми
оваки
образи
,
па
да
љубим
до
смрти
!
И
ту
се
маши
руком
једрих
Анђелиних
образа
.
Она
му
одби
руку
,
па
пође
преко
блата
да
само
измакне
.
Али
он
стаде
пред
њу
.
—
Не
иди
Анђо
,
анђеле
божији
!
...
Што
мрзиш
,
болан
,
на
ме
?
Зар
је
бољи
онај
твој
смоља
,
Миладин
?
Ти
си
,
болан
,
млада
и
лепа
.
А
он
?
.
.
Ето
,
кад
си
доведена
,
па
немаш
ни
трбува
!
.
.
Док
си
млада
ти
треба
да
проживиш
,
да
се
после
не
би
кајала
!
...
А
што
ће
нам
живот
ако
нећемо
једно
другом
љубав
учинити
!
.
.
И
ту
,
дрхћућом
руком
,
пође
прсима
Анђелиним
.
Она
плану
.
Образи
јој
букнуше
;
из
очију
јој
сену
пламен
гнева
;
крв
јој
појури
у
главу
;
жиле
јој
забрекнуше
од
силне
навале
крви
.
—
Да
ме
се
ниси
такнуо
!
—
викну
она
и
подиже
песницу
.
—
Па
удри
!
...
удри
бог
ти
дао
!
Шта
ћу
кад
не
могу
друкчије
?
Убиј
ме
,
али
ми
не
одреци
!
Образи
му
се
зацрвенели
гадном
страшћу
;
на
очи
зашкиљио
к’о
да
је
добио
„
ћорило
“
,
а
телом
дрхташе
к’о
да
га
је
„
греба
“
уватила
.
—
Даље
од
мене
или
ћу
те
млатнути
к’о
џукелу
!
—
То
ће
бити
само
капара
!
—
рече
он
.
—
И
опет
пође
руком
прсима
Анђелиним
.
Више
није
видела
шта
би
.
Обузе
је
такав
гнев
,
какав
је
од
рођења
није
обузео
.
Сполати
Вука
к’о
дете
и
гурну
га
далеко
од
себе
.
Вук
паде
у
блато
.
Није
умела
ни
да
бега
.
Стала
на
оном
месту
к’о
да
се
окаменила
.
Вук
се
диже
.
—
Зар
тако
,
снашо
?
—
То
ти
је
од
мене
капара
!
—
Упамтићеш
ти
мене
!
—
рече
он
скидајући
блато
са
себе
.
—
Ако
ми
се
још
једанпут
приближиш
—
ти
ћеш
бити
излупан
к’о
нико
твој
!
—
Нећу
ја
то
!
Сад
ћеш
чути
твојих
гусала
по
селу
?
—
Онда
...
.
онда
ћу
те
убити
!
—
викну
Анђелија
ван
себе
готово
кад
се
сети
на
шта
он
нишани
.
Ова
претња
к’о
да
учини
своје
:
Вук
обори
очи
доле
и
ућута
.
Ничега
се
није
плашио
к’о
смрти
.
—
Јача
сам
од
тебе
,
упамти
!
—
рече
Анђелија
.
Ако
будеш
ти
,
или
ма
к’о
пронео
ма
какви
глас
—
онда
ја
нећу
живети
!
Али
пре
него
што
умрем
,
заклаћу
ти
јединче
,
запалићу
ти
кућу
,
па
ћу
тебе
у
онај
пламен
бацити
!
...
Јес
’
упамтио
'
?
...
.
И
дрхћући
од
силне
раздражености—она
се
упути
селу
.
Вук
оста
ћутећи
.
А
кад
она
одмаче
он
рече
:
—
Ја
зле
жене
!
...
.
Овако
шта
ја
нисам
видео
у
свом
веку
...
.
Али
нека
!
Доћи
ће
теби
Вук
главе
макар
за
десет
година
!
...
.
XИИ
Прође
пролетња
равнодневница
.
Јарик
већ
ник’о
;
кукурузи
од
три
пера
—
таман
за
копање
.
Чича
Стеван
дао
мотике
да
се
клепају
,
а
Нинко
само
прича
:
како
је
шеница
густа
к’о
четка
,
како
су
кукурузи
модри
к’о
чивит
,
и
како
ће
бити
летина
и
рана
и
добра
.
Жене
срађују
своје
радове
и
труде
се
да
буду
готове
пре
копања
.
Једног
дана
стоје
Марта
и
Анђелија
на
бунару
.
Марта
испира
рубине
.
—
Дај-де
,
јетрвице
,
успи
још
једну
кову
—
рече
Марта
.
Анђелија
се
маши
руком
за
кову
,
али
је
брже
боље
трже
,
увати
се
за
пас
и
сва
поцрвене
.
Марта
је
баш
у
тај
пар
погледа
.
—
Шта
је
,
јетрвице
?
—
упита
.
—
Ништа
—
рече
Анђелија
.
—
Како
,
ништа
?
—
Ништа
кад
ти
велим
!
—
рече
Анђелија
и
поцрвене
још
већма
.
—
А
,
знам
сад
!
—
рече
Марта
.
—
Е
,
јетрвице
,
сестро
,
нек
ти
је
са
срећом
!
.
.
Морам
казати
мајци
...
—
Шта
,
зар
њој
?
!
К’о
сестру
те
молим
,
јетрвице
,
не
казуј
јој
!
—
рече
Анђелија
склопивши
руке
.
—
’
Ајд
,
не
лудуј
'
.
Она
мора
знати
да
ти
не
би
одредила
пос’о
што
није
за
те
.
—
Али
кад
те
молим
!
—
Ти
мислиш
да
то
сакријеш
!
А
кад
се
то
могло
сакрити
?
...
Онда
ће
да
грди
и
мене
и
тебе
.
Анђелија
не
рече
више
ништа
;
а
Марта
—
пошто
изапра
и
разастре
рубине
по
сушилу
—
оде
у
кућу
,
изазва
Живану
на
страну
и
каза
јој
.
Живана
дозва
Анђелију
,
уведе
је
у
собу
,
и
посаветова
је
како
да
се
влада
у
садањем
стању
.
Од
то
доба
Анђелија
не
обуче
више
своје
младачко
руво
.
Пазила
је
на
много
што
шта
:
није
смела
прећи
преко
оборене
сикире
,
нити
преко
вила
;
није
смела
носити
никаквих
семена
,
као
пасуљ
,
кукуруз
и
т
.
д
.
у
крилима
да
јој
не
би
то
по
детету
излазило
;
није
смела
целивати
крста
,
нити
се
пречестити
,
да
јој
не
би
дете
добило
падајућу
болест
;
није
се
смела
на
Ђурђев
дан
окупати
,
да
јој
се
не
би
дете
удавило
;
није
смела
ложити
клина
на
ватру
;
није
смела
јести
ни
рибе
ни
пужева
...
.
Један
пут
заболи
је
зуб
.
Она
хтеде
да
га
извади
.
Беше
га
већ
и
концем
омотала
,
кад
смотри
Живана
.
—
Шта
ћеш
то
?
.
—
Боли
ме
,
оћу
да
извадим
.
—
Не
,
не
шали
се
.
—
Што
?
—
Никад
,
кад
си
„
нејака
“
немој
зуб
да
вадиш
!
Оном
детету
,
кога
носиш
,
биће
крви
у
сватовима
...
.
Анђелија
одмота
конац
.
Живана
је
њу
у
свему
поучавала
.
Једаред
јој
рече
да
оде
у
комшилук
,
Мандића
кући
,
да
нешто
донесе
,
па
се
присети
и
рече
:
—
Немој
ти
—
нек
иде
Марта
...
.
Оно
ја
не
сумњам
на
Маринкове
укућане
—
али
ко
зна
шта
може
бити
?
—
А
шта
,
мајко
?
—
Е
,
ћери
,
света
има
свакојака
.
Нису
сви
људи
једнаки
.
Видиш
кад
тако
одеш
коме
у
кућу
,
„
нејака
“
па
што
поискаш
—
морају
ти
дати
,
јер
ће
им
мишеви
све
ствари
изгристи
ако
ти
не
даду
...
.
Али
има
душмана
,
па
кад
ти
даду
што
—
онда
пошто
ти
одеш
,
узме
сикиру
и
засече
довратак
,
те
се
дете
роди
расечене
усне
па
изгледа
нагрда
.
—
Зар
има
и
таквих
душмана
?
—
Има
ћери
света
свакојака
.
Неко
мисли
о
слави
—
неко
о
брадви
—
рече
јој
Живана
.
—
Помоз
бог
!
—
рече
баба
Симана
и
уђе
у
кућу
.
—
Бог
помог’о
!
—
Шта
ти
радиш
?
—
Ето
,
учим
снају
.
Анђелија
пољуби
у
руку
бабу
.
—
Жива
била
.
А
чему
је
учиш
?
Анђелија
изиђе
.
—
Знаш
,
прости
ме
,
нејака
је
.
—
Е
онда
,
да
ти
кажем
нешто
.
Ова
твоја
Анђа
је
„
слатке
крви
...
“
Видела
сам
само
како
децу
забавља
.
.
А
ти
знаш
да
је
слаткој
крви
тешко
подгајити
пород
.
—
Па
шта
да
радим
?
—
Е
да
ти
кажем
.
Овако
исто
била
је
и
моја
сна
што
је
за
најмлађим
братом
.
Роди
дете
,
оно
—
умре
.
Тако
једно
,
