,па
?
.
.
Остаћеш
,
остаћеш
да
разговарамо
.
—
Па
,
најзад
...
—
То
је
већ
решено
!
.
.
Него
дедер
!
Скини
капут
!
.
.
„
Распиштољи
“
се
човече
!
.
.
Погле
мене
!
Попа
беше
у
кошуљама
;
само
једно
ћурченце
и
чита
што
казиваху
да
је
попа
.
Учитељ
скиде
капут
;
раскопча
прсник
и
кошуљу
раздрљи
на
грудима
.
—
Деде
,
дијете
,
донеси
што
год
да
се
полије
—
рече
попа
најстаријој
својој
девојчици
.
Њих
двојица
седоше
под
једну
липу
на
траву
.
-
Има
ли
шта
ново
?
—
упита
попа
.
—
Нема
,
вала
,
ништа
.
—
Ја
сам
дознао
нешто
.
—
А
шта
?
—
упита
учитељ
.
—
Проказали
су
нашу
дружину
.
—
Проказали
?
!
.
.
А
ко
?
упита
учитељ
изненађен
.
—
Један
наш
угурсуз
.
Јованов
брат
.
Петар
.
—
Не
знам
га
—
рече
учитељ
.
—
Та
једна
улизица
,
бога
ти
!
...
—
А
ко
ти
је
казао
?
—
Поп
Лука
.
Баш
се
јутрос
састасмо
и
он
ии
исприча
.
—
Од
кога
је
он
чуо
?
-
Из
уста
самога
капетана
.
Био
јуче
код
канцеларије
,
па
га
капетан
нап’о
не
може
горе
бити
.
.
Вели
:
„
сатрћу
ја
те
бунтовнике
,
само
ако
будем
жив
;
неће
Сава
њима
дужан
остати
!
...
“
И
теби
прети
у
крваво
.
—
Разуме
се
—
рече
учитељ
хладно
.
—
Зна
да
си
ти
пис’о
и
оне
дописе
.
И
то
му
Петар
каз’о
.
—
Од
куд
поп
Лука
зна
да
је
Петар
казо
;
није
му
ваљда
и
то
причао
капетан
?
...
—
Није
брате
!
Разабр’о
он
то
код
канцеларије
.
Петар
’
оће
право
да
може
зидати
мејану
,
па
је
рад
тога
иш’о
капетану
.
Одн’о
му
једно
јагње
,
аков
вина
и
двајестаче
комовице
.
Други
нико
није
више
био
...
—
Па
шта
веш
поп
Лука
?
—
Он
ништа
!
.
.
Вели
:
„
жао
ми
за
учитеља
преместиће
човека
куд
далеко
а
није
право
да
он
сам
пати
за
све
нас
!
.
.
Оно
—
право
да
кажем
—
он
нама
и
не
може
ништа
!
.
.
Ни
ме
рани
ни
поји
.
Ја
сам
свој
господар
...
Али
тебе
ми
је
жао
!
’
Тео
сам
да
ти
пишем
да
ниси
дошо
данас
...
—
Па
тешто
!
Нек
премести
!
—
Знаш
шта
?
—
Шта
?
—
Не
мораш
ићи
!
—
Него
шта
ћу
?
—
Нисмо
ваљда
ни
ми
гоље
!
.
.
Ја
,
поп
Лука
и
поп
Дамњан
;
узећемо
ти
земље
,
направићемо
једну
кућицу
,
па
живи
мећу
нама
!
—
А
.
.
не
!
.
.
—
Што
?
—
Ја
сам
се
решио
да
будем
учитељ
,
и
само
то
бићу
целога
мога
века
!
Дете
донесе
послужење
и
наслужи
учитељу
.
—
Знам
—
рече
поп
—
али
ти
проклети
премештаји
!
.
.
Шта
ћеш
?
.
.
Преместе
те
одавде
негде
даље
.
Ти
се
тек
упозн’о
и
запазио
са
људима
,
а
они
опет
даље
...
—
Па
ако
!
...
Спремајући
се
за
овај
позив
,
ја
сам
се
добро
наоружао
!
.
.
Све
што
год
ми
натуре
—
претрпећу
,
јер
имам
зашто
!
.
.
—
Знам
,
брате
,
знам
!
Али
зар
си
ти
сигуран
да
ћеш
до
века
моћи
трпети
?
—
рене
поп
.
—
Нећеш
ти
до
века
остати
такав
као
сад
;
—
оженићеш
се
,
а
где
двоје
дише
,
треће
се
пише
,
па
...
Учитељ
узда’ну
...
Лепа
слика
изађе
му
пред
очи
...
Али
она
за
њега
беше
само
у
успомени
.
—
Никад
,
попо
!
—
рече
он
.
—
Шта
?
.
Никад
се
нећеш
женити
?
—
Никад
!
—
А
што
?
Учитељ
ћуташе
.
Поп
се
насмеја
:
—
Оженићеш
се
ти
,
ној
Драгановићу
,
те
ош
како
!
—
Не
!
.
.
Не
!
.
.
—
Већ
ако
је
шта
друго
ту
?
—
рече
поп
.
Учитељ
опет
ћуташе
.
Поп
Живко
нехте
да
га
узнемирује
.
—
Дај
дијете
каву
!
—
викну
он
.
—
Не
треба
кава
;
ја
нећу
!
—
рече
учитељ
.
—
Што
нећеш
?
—
Врућина
је
.
—
Ех
!
врућина
!
.
.
Шта
ти
је
,
бога
ти
!
.
.
Што
се
на
једаред
окари
?
—
Ништа
—
рече
учитељ
и
насмеши
се
.
—
Па
тако
баш
капетан
?
—
Он
тако
!
—
И
баш
хоће
да
сатре
?
—
’
Оће
,
вели
!
—
Лако
је
нама
сад
!
У
целоме
срезу
нема
села
у
коме
немамо
својих
људи
.
Нас
има
на
две
стотине
!
.
А
и
остали
не
мрзе
на
нас
.
—
Ја
!
рек’о
је
да
ће
нас
и
на
збору
наћи
.
—
Он
је
луд
онда
!
.
.
Кад
је
све
казао
,
шта
је
њему
остало
?
.
.
—
Баш
ћемо
му
јавити
где
ћемо
се
и
када
скупити
!
—
Дознаће
он
,
тако
вели
.
—
Не
морамо
се
ни
састајати
овако
.
—
Него
?
—
Дођем
ја
код
тебе
,
ти
код
мене
.
Хвала
богу
,
зар
се
не
може
звати
„
на
ручак
“
,
„
на
вечеру
“
,
на
„
посело
“
...
Па
онда
,
крштења
,
венчања
—
све
нам
је
жива
згода
.
—
Бога
ми
,
баш
!
-
репе
поп
и
насмеја
се
досетци
.
—
А
осим
тога
,
зар
се
не
мож
и
писмо
написати
.
—
Оје
!
.
.
те
још
како
!
—
Само
кад
је
он
казао
шта
ће
да
ради
.
Ми
се
сити
можемо
насастајати
,
док
нам
он
у
траг
уђе
!
.
.
—
Та
,
човече
,
не
бојим
се
ја
за
то
!
—
рече
поп
.
—
Него
за
што
?
Преместиће
тебе
,
па
то
неће
ваљати
!
.
.
—
Што
неће
?
.
.
Овде
је
ударен
темељ
;
радина
има
,
па
нека
раде
даље
.
Мене
ако
преместе
,
ја
ћу
радити
на
другом
месту
.
Што
ме
више
премештају
—
горе
по
њих
а
боље
по
нас
!
За
сад
радим
кријући
,
после
ћу
јавно
!
...
—
А
ако
те
отпусте
из
службе
?
—
Мислим
да
неће
.
У
противном
нек
буде
и
то
!
.
.
Зар
је
мало
хлеба
?
.
.
Поп
Живко
га
гледаше
са
неким
поштовањем
.
Њему
се
особито
допадала
озбиљност
лица
његова
.
Ручак
је
био
већ
на
асталу
.
Седоше
и
ручаше
.
Учитељ
Јова
хтео
је
,
пошто
по
то
,
да
буде
сам
,
за
то
после
ручка
рече
:
да
би
мало
спавао
.
Поп
Живко
га
одведе
у
собу
где
беше
пријатна
хладовина
.
Учитељ
леже
.
Гледао
је
своју
будућност
пред
собом
.
Напори
у
школи
,
борба
ван
школе
.
Свуда
и
на
сваком
месту
дочекују
га
пријатељи
и
непријатељи
.
У
мислима
је
пролазио
преко
познатих
метта
;
зауставио
се
то
у
овој
то
у
оној
школи
.
И
ишао
је
даље
.
Свуда
је
радио
за
своје
убеђење
.
Пред
њим
стајаху
и
његови
противници
.
То
беху
махом
началници
,
капетани
и
писари
;
по
неки
богат
сељак
био
је
у
њиховом
друштву
.
И
он
их
све
напада
;
и
они
њега
нападају
,
кажњавају
и
прогоне
...
И
као
оголео
обосио
;
нема
више
ни
књига
;
само
торба
једна
са
две
кошуље
и
неколико
књижица
,
и
он
то
носи
на
леђима
и
иде
на
опредељено
место
;
у
џепу
један
ексер
и
када
дође
у
опредељену
школу
,
удара
ексер
у
зид
и
веша
своју
торбу
.
И
обелела
коса
,
и
клонуло
тело
и
ишчезла
снага
а
он
се
—
без
игде
иког
свог
,
потуца
од
немила
до
недрага
!
.
.
Сви
га
виде
сиромашна
,
али
сви
га
поштују
као
човека
који
је
утрошио
све
што
је
имао
за
опште
добро
.
То
беше
врхунац
;
даље
ни
његова
млађана
машта
не
иђаше
.
И
све
те
муке
не
поплашише
њега
.
Он
се
био
на
све
решио
...
И
...
заспа
...
Пред
вече
изађе
са
попом
у
воћњак
.
Понели
су
котарицу
да
јабука
наберу
.
Вечерњи
поветарац
расхлађивао
их
је
;
он
беше
чио
и
ведар
;
ишао
је
од
воћке
до
воћке
па
је
бирао
јабуке
и
спуштао
их
у
котарицу
.
—
Лепо
је
то
:
имати
овако
свој
воћњак
!
—
рече
он
.
—
Је
л
?
—
упита
поп
.
—
Јест
,
богме
!
—
Ожени
се
,
окући
,
па
ћеш
и
ти
имети
.
—
То
неће
никад
бити
!
—
Збиља
,
учитељу
!
...
Што
си
се
онако
заћут’о
данас
,
кад
ти
ја
помену
’
женидбу
?
—
Море
,
мани
!
—
Што
,
мани
?
—
Тако
!
...
—
Ти
не
радо
о
томе
говориш
!
...
Да
се
није
већ
неки
ђаволак
улег’о
у
твоје
учитељско
срце
,
а
?
.
.
упита
попа
и
упиљи
у
њега
,
а
неки
несташан
осмејак
играо
му
је
око
усана
.
Он
дигао
главу
па
гледи
у
једну
јабуку
.
—
Је
л
,
море
?
—
упита
поп
.
—
А
?
—
Чу
ли
ти
шта
ја
питам
?
—
Чуо
сам
.
—
Па
што
не
одговараш
?
.
.
Или
,
можда
,
немам
поверења
?
—
Није
,
него
још
нешто
!
—
рече
он
као
мало
љутито
.
—
Па
шта
је
онда
?
-
Није
ништа
!
—
Како
ништа
?
—
Па
лепо
!
.
.
Ја
волим
једно
створење
које
сам
једаред
у
свом
веку
срео
,
и
које
ни
пре
ни
после
тога
нисам
никад
видео
!
—
Па
,
ко
је
она
?
—
Не
знам
!
—
Чија
је
?
—
Не
знам
!
—
Знаш
ли
јој
бар
име
?
—
Не
знам
!
—
Како
то
?
—
Ето
,
тако
!
.
.
Не
знам
!
Не
знам
!
.
.
и
не
знам
!
...
—
То
је
чудно
!
Он
само
слеже
раменима
.
У
тај
пар
дотутњише
кола
у
авлију
.
—
Твоји
гости
!
—
рече
учитељ
.
—
Ја
!
—
Хајд
’
хоћемо
ли
тамо
?
—
Можемо
.
Јеси
ли
набрао
јабука
.
—
За
оном
ми
срце
оста
!
Да
ми
је
да
је
до’ватим
!
—
Савиј
грану
.
—
Високо
.
—
Ево
ове
куке
.
И
он
узе
куку
и
сави
грану
.
Таман
узабра
јабуку
а
неко
викну
:
—
А
ту
си
ти
,
течо
!
.
.
Зар
тако
госте
дочекујеш
?
...
Он
се
окрете
и
...
јабука
му
испаде
из
руке
.
То
беше
његова
вила
.
Била
је
још
лепша
него
што
ју
је
његова
најбујнија
машта
стварала
...
Као
да
је
пролеће
дошло
пред-а-њ
...
Само
ускипи
крв
у
жилама
његовим
,
а
онај
воћњак
иђаше
око
њега
.
Као
да
не
стоји
на
земљи
него
да
је
у
бесконачности
!
.
Прихвати
се
за
грану
једне
јабуке
,
јер
осећаше
да
ће
га
срце
његово
дићи
у
облаке
...
—
А
,
Марушко
,
ти
си
!
.
.
Гле
ти
ње
!
.
.
Читава
девојка
!
.
.
—
Јест
,
бога
ми
!
.
.
И
велика
девојка
и
свршила
школу
и
све
!
.
.
А
гле
!
.
.
Она
тек
сад
примети
Јову
.
—
Даље
,
цуро
,
даље
!
’
Вали
се
,
само
,
вали
!
.
.
Што
си
морала
поруменети
?
Видела
цура
момка
!
.
.
Но
,
но
!
.
.
но
,
но
!
.
.
Шали
се
теча
душо
!
.
.
Јово
!
Ово
је
моје
жене
сестричина
,
Мара
;
а
ово
је
,
мазо
моја
учитељ
Јован
Васић
.
Јован
се
једва
прибрао
.
Приђе
и
поздрави
се
.
Међу
тим
,
рука
му
је
још
дрхтала
.
—
Па
,
како
мајка
?
—
Здраво
је
,
течо
.
И
она
је
ту
.
—
Знам
већ
,
знам
.
’
Ајдемо
тамо
;
ајде
учитељу
!
Па
опет
ниси
узео
јабуку
.
Учитељ
се
врати
те
узе
јабуку
коју
је
мало
пре
испустио
,
па
онда
пође
и
он
с
њима
носећи
котарицу
.
—
Па
како
,
Марушко
?
—
Љубим
руку
.
—
Од
куд
љубиш
,
кад
не
љубиш
!
—
рече
он
шалећи
се
.
—
Баш
си
ти
,
течо
!
—
рече
она
напућивши
своје
нешто
набубреле
уснице
и
погледавши
га
прекорно
.
—
Нећу
ништа
да
ти
одговарам
!
.
.
—
Их
!
.
.
марим
ја
!
.
.
—
Бога
ми
ћеш
марити
!
Кад
се
ја
наљутим
,
а
ти
ме
што
год
питаш
,
а
ја
нећу
да
ти
кажем
—
теби
ће
бити
жао
!
—
Баш
ћу
се
убити
!
—
Бога
ми
,
оћеш
!
-
А
.
.
’
оћу
баш
!
.
.
Узећу
ја
штап
,
па
—
ка
’
оно
кад
си
била
мала
,
знаш
!
.
—
Ви’те
само
,
господине
,
како
мој
теча
части
своје
госте
—
рече
она
Јовану
.
Јован
се
трже
.
Он
се
био
сасвим
изгубио
у
посматрању
.
Не
знађаше
шта
је
лепше
на
њој
:
да
л
оно
лепо
лице
ведро
и
без
и
једне
боје
,
да
л
’
онај
вити
стас
;
да
л
’
она
веселост
њена
или
гипкост
тела
.
Осмену
се
и
рече
:
—
Да
,
чуо
сам
.
—
А
није
то
за
све
—
рече
поп
Живко
.
—
Ја
само
:
према
свецу
и
тропар
!
.
Е
,
о
је
за
ручак
—
ручак
,
ко
је
за
батина
—
батину
!
На
пр
:
оно
што
ћу
теби
да
дам
—
нећу
учитељу
.
—
То
је
онда
опасно
код
тебе
бити
гост
—
рече
она
.
—
Опасно
,
бога
ми
!
Већ
дођоше
у
авлију
.
Попа
се
поздрави
са
својом
свастиком
.
Поша
се
обрадова
кад
виде
учитеља
Јову
.
—
Баш
вам
благодарим
,
господине
,
што
сте
нас
посетили
!
—
рече
она
.
Седоше
.
Међу
тим
Мара
је
свуда
летела
.
Она
беше
несташна
као
веверица
.
Трчкарала
је
:
час
у
кујну
,
час
у
собу
,
или
је
пролетала
по
авлији
тамо
и
амо
.
Поша
је
отишла
да
готови
вечеру
за
драге
госте
.
Они
сеђаху
под
липом
и
разговараху
.
Попа
би
ка’што
дирнуо
Мару
.
—
Шта
летиш
једнако
?
—
Све
ми
се
допада
!
Једва
сам
чекала
да
се
с
мајком
на
пут
кренем
и
да
ти
у
госте
дођем
!
рече
она
.
—
—
Баш
ти
се
село
тако
допада
?
—
Бога
ми
,
течо
,
додала
ми
се
!
.
.
Сад
,
да
није
срамота
,
изула
бих
се
,
да
боса
газим
по
овој
трави
!
—
Врло
добро
!
—
рече
попа
.
—
Онда
да
те
удам
овде
,
па
ћеш
газити
боса
до
миле
воље
и
по
трави
и
по
стрњици
па
,
ако
’
оћеш
,
вала
,
и
по
блату
!
—
Хвала
лепо
!
—
Што
?
—
Свршила
сам
ја
школу
;
сад
ћу
постати
сеоска
учитељица
,
па
ћу
и
живети
у
селу
и
бити
девојка
.
—
Машала
’
бога
ми
!
.
.
То
је
нешто
озбиљно
!
—
Ја
шта
ти
мислиш
?
—
Шта
ћу
да
мислим
?
Ти
ћеш
,
од
сад
,
већ
својим
зубима
’
лебац
јести
!
—
Тако
је
!
—
рече
она
.
Па
одскакута
кроз
авлију
.
Поставише
астал
на
пољу
.
Поп
Живко
је
био
весео
и
расположен
,
а
што
је
најглавније
гостољубив
.
Волео
је
своје
госте
толико
,
да
је
се
трудио
да
им
жеље
из
очију
прочита
,
па
да
их
и
испуни
.
Није
се
сакрио
ни
Јовин
поглед
од
њега
.
Он
је
с
места
био
на
чисто
;
видео
је
:
да
„
онај
ђаволак
“
што
се
у
Јовино
учитељско
срце
увукао
није
био
нико
други
него
—
Мара
...
У
осталом
,
нису
требале
бог
зна
какве
очи
да
то
замотре
;
—
Ово
ће
бити
!
—
мишљаше
поп
Живко
.
—
Није
мој
уча
никад
овако
женску
погледао
:
Вечерас
ћу
се
уверити
.
Размести
госте
за
столом
тако
,
да
Јова
и
Мара
седоше
једно
до
другог
.
Скоро
увек
,
када
нас
срећа
изненади
—
ми
смо
неми
.
Тако
и
Јова
.
Он
сеђаше
до
Маре
,
па
ћуташе
као
заливен
!
.
.
Толико
жудео
за
њом
,
па
сад
—
ама
баш
ни
речи
!
.
.
Кроз
мозак
му
је
пројурило
хиљадама
мисли
;
на
уснама
му
се
заладнио
хиљадама
реченица
!
Ни
једна
не
беше
згодна
,
свакој
је
ману
нашао
.
.
Та
да
му
је
бар
да
отпочне
разговор
!
.
.
Мара
га
спасе
:
—
Господине
,
волите
ли
ви
месечину
?
—
Волим
,
госпођице
—
одговори
он
.
—
Ја
бих
преседела
сад
целу
ноћ
и
не
бих
тренула
:
тако
уживам
.
—
И
ја
!
—
рече
он
.
Попа
отпоче
неки
разговор
са
мајком
Марином
,
у
који
се
и
поша
уплете
.
Јова
се
решио
да
разговара
;
па
ма
шта
.
—
Дакле
,
свршили
сте
школу
,
госпођице
?
—
упита
он
.
—
Да
,
свршила
сам
.
—
Мислите
ли
тражити
службу
?
—
Мислим
.
—
Хоћете
ли
варош
?
—
А
...
за
то
треба
препорука
,
а
ја
—
хвала
богу
—
немам
тамо
(
она
показа
руком
на
Београд
)
ни
кумова
ни
пријатеља
...
Задовољила
бих
се
и
каквим
мирним
сеоцем
.
Да
ми
је
бар
овде
у
близини
течиној
!
.
.
—
Па
...
биће
—
рече
Јова
.
—
Има
ли
које
место
празно
?
—
За
сад
нема
,
али
биће
једно
.
—
А
које
?
—
С
...
—
Та
ту
сте
ви
!
—
рече
она
и
погледа
га
оним
лепим
очима
.
—
Ништа
за
то
!
—
О
!
.
.
Ја
нећу
толике
жртве
!
—
Ја
не
жртвујем
ништа
,
будите
уверени
!
—
Онда
ће
да
вас
преместе
.
—
Да
.
—
Зашто
?
.
.
Да
није
због
оцене
?
—
упита
она
.
—
Какве
оцене
?
—
уплете
се
поп
Живко
:
Његова
је
оцена
:
одличан
.
—
Па
онда
зашто
,
течо
?
—
Дете
моје
!
рече
попа
,
—
Ти
још
не
знаш
да
у
нашој
Србији
има
људи
,
који
не
мисле
само
на
себе
,
већ
и
на
друге
,
које
не
може
да
оглуши
кад
виде
неправду
,
већ
дижу
глас
свој
против
ње
...
—
А
...
знам
—
пресече
га
она
—
то
су
социјалисте
...
Читала
сам
„
Новину
“
...
Па
зар
сте
ви
,
господине
,
социјалиста
?
.
.
—
Зови
како
’
оћеш
—
рече
попа
.
Ми
их
зовемо
„
сиротињска
браћа
“
!
.
.
Е
,
па
таке
људе
не
трпи
наша
господа
,
него
их
прогони
.
За
то
ти
Јова
и
говори
,
да
ће
његова
школа
остати
упражњена
.
—
Од
куд
ви
знате
,
господине
,
да
ће
вас
преместити
?
—
упита
она
Јову
.
—
Каже
ми
ваш
теча
?
—
А
од
куд
ви
,
течо
,
знате
?
—
А
...
знам
!
...
Док
се
сазнало
,
да
је
он
пис’о
неке
дописе
,
онда
се
већ
зна
и
шта
њега
чека
.
—
Зар
ви
,
господине
,
пишете
по
новинама
?
—
Та
...
по
нешто
—
рече
он
правећи
цигару
.
Она
ућута
...
И
док
се
он
са
попом
разговараше
—
она
га
је
посматрала
.
Тако
млад
,
па
већ
пише
по
новинама
!
.
.
Па
,
сем
тога
,
он
је
још
социјалиста
!
...
И
нехотице
поче
да
га
сравњује
са
Неждановом
(
главни
јунак
у
роману
„
Новини
“
)
...
Налазила
је
да
има
лепо
чело
и
лице
;
па
она
кестењаста
коса
и
она
је
врло
лепа
...
Па
како
лепо
говори
,
и
одрешито
,
и
не
замуцкује
,
и
како
је
озбиљан
...
И
она
га
посматраше
све
више
...
Осети
како
јој
срце
куца
...
Пренесе
се
у
мислима
у
друштво
Нежданова
.
И
осети
неку
сласт
у
души
...
Би
јој
добро
као
да
је
у
друштву
својих
најприснијих
пријатељица
...
Њено
мало
срце
,
—
које
дотле
није
никад
зажудело
,
сем
за
мајком
и
блиском
родбином
—
зажуде
од
једаред
да
закуца
на
грудима
овога
младога
човека
...
Све
би
дала
за
њега
:
и
мајку
,
и
родбину
,
и
другарице
,
и
успомену
на
своје
ђаковање
,
која
јој
је
дотле
била
и
најдражија
.
.
Стапао
се
поглед
њен
у
снагу
његову
...
та
само
да
јој
је
,
да
сме
прихватити
руке
његове
...
Они
се
разговараху
једно
с
другим
а
она
сама
са
собом
:
—
Леп
је
!
.
.
Млад
је
!
.
.
Да
је
и
старији
—
све
једно
!
.
.
Али
ето
,
како
све
зна
!
И
кад
рекне
—
речено
је
!
.
.
И
кад
мане
руком
доликује
му
!
.
.
Како
га
само
теча
слуша
!
.
.
А
за
течу
веле
даје
начитан
и
способан
човек
.
.
Да
ли
ми
је
да
се
за
њега
удам
!
.
.
О
!
.
.
како
бих
га
неговала
!
.
.
Као
цветак
!
.
.
Волила
бих
га
изнад
свега
;
чинила
бих
што
би
год
он
од
мене
затражио
;
свака
би
му
жеља
била
испуњена
!
.
.
Зар
може
бити
веће
сласти
него
појавити
се
с
њим
као
жена
његова
у
друштву
?
И
сви
указују
почаст
и
мени
као
и
њему
!
.
.
Па
још
кад
бих
отишла
с
њим
у
Београд
,
па
га
преставила
мојим
другарицама
!
.
.
Знам
да
би
Цана
казала
:
ђаво
је
однео
,
баш
је
срећна
!
.
.
—
Што
си
се
ти
,
Марушко
,
ућутала
?
—
прекиде
је
попа
у
мислима
.
Она
се
трже
.
—
Ништа
,
течо
,
гледам
како
месец
тијо
„
плови
“
по
небу
...
—
Ти
се
баш
заљубила
у
месечину
!
—
Ја
волим
месечину
.
—
Певај
што
год
.
—
Не
могу
,
течо
.
—
Зар
госпођица
пева
?
—
упита
Јова
и
погледа
је
.
—
О
те
још
како
!
—
рече
попа
.
—
Онда
госпођице
,
и
ја
придружујем
моју
молбу
попиној
.
Муке
њене
!
Не
знађаше
коју
песму
да
пева
,
ни
једна
јој
не
падаше
на
ум
!
...
Да
би
оставила
себи
више
времена
на
размишљање
,
она
упита
:
—
Коју
ћете
?
—
Коју
ти
’
оћеш
!
—
рече
попа
.
—
Знате
ли
:
„
Еј
пусто
море
!
“
?
-
упита
Јова
.
—
Знам
.
—
Е
,
па
ту
!
—
рече
попа
.
Јекну
њен
звонки
глас
у
тијој
летњој
ноћи
.
И
славуј
да
јој
позавиди
!
Јова
и
поп
Живко
пратише
је
лагано
.
Међу
тим
она
,
што
је
више
певала
,
све
се
више
раздрагаваше
.
Песма
јој
је
душу
узрујала
.
Хтело
би
јој
се
да
и
они
осете
оно
што
она
осећаше
.
Глас
јој
је
дрхтао
од
унутарње
узбуђености
,
те
је
с
тога
звук
треперио
у
тијој
вечери
...
Кад
доврши
песму
,
она
саже
главу
.
Осетила
је
умор
.
—
Изврсно
!
—
викву
Јова
.
—
То
значи
:
отпевати
!
—
рече
поп
Живко
.
Она
је
ћутала
.
Савладали
је
њени
рођени
осећаји
,
те
једва
чекаше
да
буде
сама
.
Деца
поспаше
,
успавала
их
песма
.
Поша
носаше
једно
по
једно
на
постељу
.
—
Готово
,
зете
,
и
ми
да
лежемо
,
рече
Марина
мајка
.
—
Јеси
задрем’о
,
Јово
?
—
упита
поп
учитеља
.
—
Нисам
,
али
би
се
могло
лећи
.
Могу
читати
што
год
.
—
Па
лепо
,
онда
да
спавамо
—
рече
попа
.
И
дигоше
се
у
кућу
.
Поша
одведе
гошће
у
њихову
собу
а
попа
Јову
у
собу
за
њега
спремљену
.
—
Ево
ти
,
учо
,
свећа
,
а
ево
и
књига
,
па
бирај
.
—
Добро
.
—
Да
затворим
прозоре
,
јер
улећу
„
насјекоме
“
;
а
после
ложе
улетети
и
каква
„
вештица
“
па
ми
те
давити
ноћас
—
рече
попа
смејући
се
и
затварајући
прозор
.
И
Јова
се
насмеја
.
—
Не
бојим
се
ја
,
попо
,
вештица
!
Попа
не
рече
на
то
ништа
,
него
га
погледа
озбиљно
.
—
Јово
!
.
.
—
Шта
?
—
Ништа
,
ништа
!
.
.
’
Тедо
’
ти
нешто
рећи
.
—
А
шта
?
Попа
показа
главом
на
собу
где
беше
Мара
са
мајком
,
па
упита
:
—
Да
није
то
?
Јова
га
разумеде
.
—
То
је
—
рече
.
—
Али
од
куд
ти
знаш
?
—
Тако
ми
се
учинило
...
Па
?
Јова
саже
главу
.
—
’
Ајд
,
’
ајд
!
.
.
Старије
је
јутро
од
вечера
.
Лаку
ноћ
!
.
.
И
оде
да
спава
.
Јова
се
загледа
у
свећу
што
гораше
на
асталу
.
И
за
дивно
чудо
њега
не
радоваше
онај
изненадни
догађај
!
.
.
Био
је
готово
равнодушан
.
Љутио
је
се
сам
на
се
.
Док
је
не
виде
,
док
је
жудео
за
„
непознатом
“
,
мислио
је
:
да
му
је
само
да
види
прамен
њене
косе
—
па
би
се
растопио
;
сада
!
.
.
И
упознао
се
са
њом
и
разговарао
,
и
стао
му
близу
,
да
би
могао
чути
њено
дисање
,
да
уво
зиду
примакне
,
па
му
срце
опет
мирно
!
...
Шапутао
је
њено
име
и
—
ништа
!
.
.
Груди
му
беху
празне
а
њега
је
баш
тиштала
та
празнина
.
.
Тако
не
могаше
већ
више
издржати
.
Он
се
свуче
,
леже
и
узе
књигу
.
Али
не
иде
!
.
.
Није
могао
ни
једне
реченице
да
схвати
!
.
.
Најзад
он
остави
књигу
и
пирну
у
свећу
.
Мрак
завлада
у
соби
,
само
месечина
просијаваше
кроз
прозор
на
коме
не
беше
завеса
добро
навучена
,
и
прављаше
сенке
по
зиду
...
.
Мали
попак
певаше
под
Фуруном
,
са
поља
му
допираху
звуци
лепе
песме
славујеве
;
из
села
се
чујаше
лавеж
паса
,
а
са
друма
клопарање
кола
и
свирала
...
Сан
му
не
иђаше
на
око
.
Он
се
окреташе
тамо-амо
у
постељи
као
на
ражњу
;
буве
га
пецаху
...
Он
лежаше
још
неко
време
,
онда
се
диже
,
запали
свећу
,
пређе
неколико
пута
преко
собе
,
онда
седе
и
запали
цигару
.
—
Ух
!
.
.
ала
је
покварен
ваздух
у
соби
!
—
рече
и
тешко
узда’ну
.
Онда
свуче
завесу
и
отвори
прозор
...
Блага
свежина
летње
ноћи
запану
га
и
он
гуташе
онај
миришљави
ваздух
...
.
Погледа
на
небо
:
—
сјаји
се
месец
и
жмиркају
звезде
;
погледа
преда
се
у
даљину
:
—
жбунови
на
месечини
изгледаху
као
људи
;
лепа
песмица
разлегаше
се
из
хиљаду
грла
птичијих
,
и
—
њега
нешто
силно
повуче
у
ову
лепу
природу
...
Обуче
се
на
брзу
руку
,
узе
дуван
и
неколико
палидрваца
,
пирну
у
свећу
и
полако
,
на
прстима
изиђе
на
поље
...
У
кући
сви
спаваху
;
бар
се
њему
тако
чинило
.
Он
шеташе
.
На
овој
благој
и
мирној
летњој
ноћи
срце
му
се
раздрага
...
Како
је
лепо
шетати
на
овакој
месечини
,
па
још
са
милим
створењем
,
па
слушати
слатко
тепање
са
још
слађих
румених
усана
!
...
И
он
опет
угледа
она
два
лепа
ока
,
оно
румено
лице
,
она
лепа
уста
,
онај
вити
стас
.
Он
зачу
онај
звучни
глас
и
осети
:
како
му
срца
нестаје
,
како
се
топи
...
Седе
сав
клонуо
и
изнемогао
.
—
Па
ето
,
ту
ми
је
!
.
.
До
сад
смо
били
под
једним
кровом
;
није
далеко
,
само
да
пружим
руку
,
па
је
моја
!
...
И
биће
моја
!
...
Поп
Живко
зна
—
биће
на
руци
...
Баш
врло
добро
,
што
се
ја
њему
јуче
исповедих
,
јер
...
сад
не
знам
шта
бих
радио
!
.
.
Поп
је
вешт
,
оправиће
он
посла
...
.
—
Да
не
воли
она
кога
другог
?
—
сену
му
кроз
главу
као
муња
...
И
он
се
скамени
.
Само
то
би
му
још
требало
!
.
.
—
Не
,
не
!
.
.
Онако
живо
,
несташно
—
није
могуће
да
је
волила
кога
...
Чим
срде
девојачко
осети
љубав
—
она
престаје
бити
детињаста
,
а
Мара
је
још
детињаста
...
Поста
сујеверан
!
—
Ово
је
срећа
!
.
.
Од
куд
баш
да
мене
поп
Живко
зове
да
му
данас
дођем
,
кад
и
она
долази
.
Срећа
,
срећа
је
то
,
па
нек
ми
говори
ко
шта
хоће
!
...
Кад
сам
се
најмање
надао
да
ћу
је
видети
—
ја
је
нађо
;
дође
ми
на
ноге
!
...
Када
ми
је
судбина
допустила
да
је
видим
—
надам
се
да
ће
ми
допустити
и
да
се
њом
оженим
!
.
.
Сад
бар
могућност
је
ту
;
нема
никог
да
ми
смета
...
Чекај
!
.
.
Шта
сам
радио
јутрос
?
.
.
Сећам
се
!
Устао
сам
баш
на
десну
руку
.
Кад
сам
изашао
на
поље
,
сунце
се
још
није
било
родило
.
Онда
сам
зовнуо
послужитеља
те
ме
је
полио
;
умио
сам
се
на
пољу
,
каву
сам
пио
под
хладником
...
Е
,
тако
!
Сад
ћу
устајати
увек
пре
сунца
,
умивати
се
на
пољу
...
Би
га
стид
!
.
.
Он
,
образован
човек
,
па
да
верује
у
те
ситнице
.
—
Па
шта
!
—
рече
осечно
.
—
Шта
ми
ту
ваздан
!
.
.
Сви
смо
таки
!
.
.
Лаже
сваки
који
каже
да
није
сујеверан
!
.
То
смо
ми
посисали
и
с
мајчиним
млеком
.
Колико
год
хоћеш
образованих
и
—
сви
ће
да
слушају
једну
врачару
,
и
сви
ће
водити
рачуна
о
њеним
речима
!
.
.
Сви
ми
верујемо
у
оно
,
у
што
верује
и
овај
сељак
;
само
се
наша
образованост
одликује
тим
,
што
умемо
да
прикријемо
и
да
му
се
смејемо
,
кад
он
,
веселник
,
искрено
прича
...
Човек
је
—
човек
!
Створење
„
по
образу
и
подобију
божијем
“
тако
је
немоћно
и
јадно
,
да
више
верује
и
више
се
узда
у
срећу
,
него
у
себе
!
.
.
—
Мојој
вили
име
Мара
!
.
.
Сад
сам
заволио
то
име
више
свега
!
.
.
Она
сад
спава
као
анђелак
а
ја
—
ето
!
...
И
опет
устаде
ходати
...
Једва
једаред
реши
се
да
се
врати
у
кућу
.
Оставио
је
прозоре
отворене
па
се
свуче
те
леже
.
X
.
ШЕТЊА
Сунце
је
одскочило
с
копља
кад
се
Јова
пробудио
.
Скочи
с
постеље
и
прва
мисао
која
му
кроз
главу
пројури
беше
:
—
Устао
сам
доцкан
;
нема
јучерање
среће
!
.
.
И
то
га
сневесели
.
Поче
се
облачити
.
Кошуља
му
беше
нешто
угужвана
и
он
се
стаде
љутити
.
Хтео
је
да
не
буде
замерке
ни
њему
и
и
оделу
!
...
Вода
за
умивање
,
леген
—
све
беше
ту
.
Он
се
уми
,
очешља
и
углади
,
и
,
пошто
је
поприлично
стајао
пред
огледалом
и
огледао
се
,
тек
онда
изађе
на
поље
.
Сви
су
били
устали
.
Поша
и
Марина
мајка
беху
у
кујни
а
попа
са
Маром
у
башти
иза
куће
,
која
беше
цвећем
засађена
.
—
А
...
Јово
!
.
.
Фењер
!
Фењер
!
.
.
викну
попа
кад
га
угледа
.
—
Готово
,
вала
!
.
.
Добро
јутро
!
—
рече
он
и
прихвати
се
за
шешир
.
—
Бог
помог’о
!
—
прихватише
попа
и
Мара
.
—
Шта
ви
радите
?
—
Ето
,
господине
,
разгледам
теткину
башту
.
Јелте
да
има
лепог
цвећа
?
—
Заиста
!
—
рече
Јова
.
—
Погледајте
само
!
.
.
Не
знате
који
је
цветак
од
кога
лепши
!
.
.
Да
и
вама
узаберем
!
.
.
—
Благодарим
!
—
рече
Јова
од
свег
срца
.
Она
му
додаде
једну
киту
коју
он
задену
за
прсник
.
—
Оћеш
ти
,
течо
?
—
Мени
дај
мало
босиљка
—
рече
попа
.
Она
узабра
један
стручак
па
му
пружи
а
он
узе
мирисати
.
—
Тако
!
—
рече
Мара
.
—
Разгледала
сам
теткино
цвеће
;
сад
да
видимо
твоју
хвалу
,
течо
!
.
.
Ти
рече
да
и
ти
имаш
своју
башту
.
—
О
!
.
.
разуме
се
,
разуме
се
!
—
Рада
бих
била
да
и
њу
видим
!
—
Ако
је
по
вољи
,
госпођице
Марушка
,
изволте
!
—
рече
попа
шалећи
се
.
Она
погледа
прекорно
.
—
Ти
се
мени
увек
ругаш
!
рече
.
—
Молићемо
,
молићемо
!
...
Извол’те
у
башту
.
Пређоше
преко
авлије
и
уђоше
у
другу
башту
,
али
ово
беше
башта
са
поврћем
.
Попа
стаде
и
узе
брисати
зној
.
Мара
га
погледа
па
упита
?
—
Зар
нећемо
даље
?
—
Куда
?
—
рече
попа
и
упиљи
у
њу
.
—
Да
видимо
твоје
цвеће
.
—
Ово
је
моје
цвеће
!
—
рече
попа
.
Ово
се
цвеће
зове
купус
,
ово
кромпир
,
ово
пасуљ
,
или
како
га
ми
сељаци
зовемо
гра
,
ово
першун
,
ово
,
што
лепо
мирише
,
мирођија
,
ово
ротква
,
ово
...
Јова
се
заценуо
од
смеја
.
—
Та
доста
!
.
.
доста
!
—
прекиде
га
Мара
,
и
напући
уснице
.
—
Нуто
,
нуто
!
.
Гле
како
се
Марушка
љути
!
—
Па
шта
то
значи
!
—
рече
она
и
погледа
га
љутито
.
Он
се
насмеја
.
—
Значи
:
да
си
ти
мала
ћурка
,
која
се
буд
’
зашто
љути
...
’
Ајд’мо
да
доручкујемо
.
И
одоше
из
баште
.
Поша
већ
спремила
доручак
те
заседоше
за
астал
...
По
доручку
Јова
се
узе
опремати
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
попа
.
—
Морам
кући
.
—
Није
него
још
нешто
!
—
Морам
,
бога
ми
!
И
Мару
нешто
штрецну
када
Јова
рече
:
да
мора
кући
.
Не
знам
за
што
;
али
њој
би
врло
тешко
...
—
А
за
што
мораш
?
Распуст
школски
,
ожењен
ниси
—
не
чека
те
нико
!
За
што
журиш
?
—
рече
попа
.
—
Све
ми
се
нешто
чини
да
сам
тамо
преко
потребан
.
—
Батали
!
.
.
Ти
остајеш
овде
.
Данас
ћемо
што
год
читати
па
ћемо
пред
вече
у
шетњу
.
И
Мари
излете
реч
:
—
Збиља
господине
,
останите
!
И
учини
јој
се
да
су
сви
приметили
да
баш
она
жели
да
он
остане
,
па
сва
плану
у
лицу
.
Јова
је
погледа
.
—
Па
...
најзад
...
—
Остајеш
!
.
.
остајеш
...
рече
поп
Живко
.
—
Седи
.
Јова
седе
.
—
Деде
,
Марушко
,
моје
дете
,
донеси
нам
још
по
једну
каву
,
али
тамо
у
башту
.
Ајд’мо
Јово
,
тамо
.
Мара
оде
у
кујну
по
каву
а
они
одшеташе
.
Кад
су
ушли
у
башту
рече
попа
:
—
Е
,
Јоване
,
драгане
,
канда
смо
пронашли
...
.
—
па
застаде
.
Шта
смо
пронашли
?
—
упита
он
.
—
Онога
ђаволка
што
мучи
твоје
„
учитељско
“
срце
...
И
синоћ
си
ми
нешто
рек’о
.
—
Дакле
,
то
је
нико
други
—
него
наша
Марушка
.
—
Е
,
брате
,
—
рече
попа
смејући
се
.
—
—
Ја
ту
замишљ’о
читав
роман
;
изгледало
као
неко
„
Дете
растављених
“
—
а
оно
гле
ти
сад
!
.
.
Наша
Марушка
!
...
Па
шта
ту
има
смешно
?
—
Није
ништа
смешно
—
рече
попа
,
уозбиљивши
се
.
Смејем
се
ја
себи
!
И
Ја
сам
ти
ту
размишљ’о
неку
вилу
,
неку
немогућност
да
мог
Јову
видим
срећна
...
—
Па
зар
је
сад
могућност
?
—
Зашто
не
?
...
Она
је
једна
сирота
девојка
која
ће
се
задовољити
положајем
кога
ти
имаш
,
тим
пре
,
што
је
се
и
сама
спремала
за
тај
положај
.
—
Чудан
си
ти
човек
!
—
рече
Јова
.
—
Само
о
рачуну
.
Међу
тим
,
ја
тражим
љубави
;
тражим
жену
коју
волим
,
али
која
ће
такође
мене
волити
.
Иначе
...
.
Милијони
пред
мојим
очима
не
вреде
.
—
Јово
,
брате
!
Искрено
да
ти
кажем
:
то
није
и
не
може
бити
моја
ствар
...
.
Ја
не
могу
ни
мом
срцу
да
заповедам
,
а
где
ли
туђем
.
Све
што
ја
могу
,
то
је
ствар
по
себи
свршена
,
јер
мајка
јој
неће
бити
противна
За
остало
потруди
се
сам
.
Пред
вече
ћемо
у
шетњу
,
и
ту
ће
вам
се
дати
прилика
да
једно
с
другим
разговарате
.
Ако
буде
бог
дао
и
ја
—
благосиљам
.
Дођоше
до
клупе
и
седоше
.
Јова
направи
и
запали
цигару
,
па
се
подними
и
заћута
.
Поп
Живко
је
полако
ћукорио
арију
једне
сеоске
песмице
.
У
том
дође
Мара
и
донесе
каву
.
Они
попише
ћутећи
.
Мара
однесе
шоље
.
—
Што
си
се
ућутао
?
—
пита
поп
Живко
Јову
.
—
Мислим
о
ономе
што
си
ми
рек’о
...
И
...
неће
бити
од
свега
ништа
.
—
За
што
?
—
Ти
знаш
врло
добро
да
сам
ја
,
сем
школе
,
загазио
и
у
политику
.
—
Па
шта
?
—
Прилике
,
у
којима
се
ми
данас
налазимо
,
нису
никако
повољне
.
Са
оваког
рада
ја
могу
бити
прогањан
с
места
на
место
,
на
можда
и
лебац
изгубити
.
Ко
ми
јамчи
да
до
мрака
нећу
бити
позван
на
одговор
...
И
кад
је
све
то
тако
,
онда
:
имам
ли
ја
права
осудити
једну
женску
да
са
мном
тумара
од
једног
места
до
другог
и
гладна
и
жедна
и
гола
и
боса
...
А
да
се
манем
посла
кога
сам
почео
—
не
могу
и
нећу
!
—
Ако
је
она
вољна
да
буде
твој
друг
—
онда
то
није
никаква
осуда
.
Ако
је
само
то
што
те
тишти
,
онда
...
.
—
Течо
!
течо
!
...
прекиде
их
Мара
у
речи
утрчавши
у
башту
.
—
Шта
је
?
—
Зове
те
један
сељак
.
—
Где
је
?
—
Ето
га
у
авлији
.
—
Добро
...
Сад
ћу
ја
доћи
—
рече
поп
Живко
и
оде
.
Њих
двоје
осташе
сами
.
Мара
седе
на
клупу
и
Јова
могаше
лепо
чути
како
она
дише
.
Она
сагла
главу
па
се
загледала
у
своје
плетење
,
које
је
донела
у
рукама
,
а
он
гледаше
њену
меку
,
плаву
косу
и
бели
врат
;
очи
му
се
спуштаху
на
мишице
,
груди
и
стас
.
.
Та
зар
он
бити
толико
срећан
да
све
ово
сме
загрлити
и
пољубити
!
...
Осећао
је
потребу
да
рекне
нешто
;
али
за
жива
бога
не
умеде
баш
ништа
!
.
.
Која
би
му
год
мисао
пала
на
памет
,
ледила
је
се
на
језику
!
.
.
Хладан
зној
обливао
га
је
.
Међу
тим
ни
њој
не
беше
лакше
;
руке
су
јој
лагано
—
ал
ипак
приметно
—
дрхтале
;
а
срце
је
лупало
нагло
и
јако
да
је
и
он
могао
чути
...
Врућина
освајаше
...
Сунце
пробијаше
кроз
лишће
и
зраци
његови
падаху
на
земљу
;
тичице
певаху
,
цврчак
цврчаше
а
скакавци
скакаху
по
трави
.
Мара
прекиде
ћутање
.
—
Ала
је
дивно
у
селу
!
—
рече
она
и
диже
главу
.
—
Збиља
!
...
А
ја
мислим
да
је
лепше
у
вароши
;
бар
лети
,
—
рече
Јова
.
—
Варате
се
,
господине
.
—
Не
!
.
.
Помислите
!
.
.
Сад
да
сам
у
Београду
сад
бих
у
неку
башту
на
пиво
.
Ту
направљена
хладовина
,
музика
,
друштво
—
једном
речју
:
све
!
—
Имате
право
.
У
вароши
је
све
удешено
за
уживање
.
Али
то
је
само
удешено
.
И
ја
баш
за
то
мрзим
.
Ја
волим
лепу
природу
,
оваку
каква
је
,
не
углађену
.
.
Кад
чујем
славуја
у
жбуну
,
кад
чујем
жубор
поточића
мене
нешто
мине
;
нека
милина
прожма
ме
целу
...
.
Тако
ми
је
као
да
читам
старе
лепе
приче
...
.
Говорећи
полако
подизаше
главу
,
и
већ
гледаше
Јову
у
очи
.
Лака
румен
облила
јој
образе
,
а
оне
плаве
очи
светлише
се
од
узбуђења
.
Све
бих
дала
,
—
продужи
она
видећи
да
је
Јова
слуша
—
све
бих
дала
за
један
кућерак
у
каком
лепом
пределу
у
коме
шуме
има
.
Са
малом
кућицом
,
баштицом
око
ње
,
и
нешто
књига
—
била
бих
најсретнија
!
—
Најсретнија
?
.
упита
Јова
,
а
срце
му
се
поче
стезати
.
—
Зар
баш
ништа
више
не
би
зажелели
?
.
.
Она
га
разумеде
.
Порумене
сва
—
и
преко
ушију
—
и
саже
главу
.
Јова
виде
да
је
сувише
рано
почео
.
—
Опростите
,
госпођице
,
ја
нисам
мислио
...
.
—
Ништа
,
ништа
,
господине
...
Баш
је
у
мог
тече
леп
воћњак
.
Каквих
красних
јабука
има
!
...
Н
.
пр
.
она
синоћ
што
је
ви
узабрасте
баш
кад
ја
дођем
...
.
Ено
,
она
је
онака
иста
.
Помозите
ми
да
је
узаберем
!
...
И
она
скочи
лако
као
веверица
,
узе
једно
кукасто
дрво
,
и
стаде
се
пропињати
да
њим
грану
дохвати
...
Изгледаше
као
вила
.
Јови
памет
са
свим
стала
.
Ово
лепо
,
несташно
дете
однесе
је
.
Беше
устао
па
стајаше
као
окамењен
.
—
Помозите
ми
,
господине
!
Ево
упустих
грану
.
Јова
приђе
.
Она
кукачом
закачи
грану
опет
.
Јова
пружи
руку
и
хватајући
грану
дотаче
се
руке
њезине
...
.
Она
је
сва
горела
.
И
Јова
за
час
увиде
да
то
није
несташлук
него
узбуђење
.
Срце
му
је
нагло
лупало
као
да
ће
да
искочи
;
чисто
га
је
загушило
те
не
могаше
говорити
...
.
Чисто
му
свануло
.
Као
да
за
њега
више
не
беше
тајне
...
.
У
сваком
покрету
Марином
он
виђаше
усиљавање
...
Неки
му
глас
иза
дубине
душе-шапуташе
:
—
Реци
јој
,
реци
!
...
—
Ево
јабуке
.
Хвала
вам
,
господине
!
.
.
Ох
!
.
.
ала
је
дивна
!
—
узвикиваше
Мара
.
И
поче
љубити
јабуку
.
Јови
се
учини
да
је
пољубила
баш
онде
где
је
он
руком
држао
.
Он
се
окуражи
:
—
За
што
,
госпођице
,
морамо
да
љубимо
све
што
је
лепо
?
—
упита
.
Она
га
погледа
па
му
са
свим
најивно
рече
:
—
Ви
сте
више
читали
,
па
ћете
се
без
сумње
,
боље
изразити
.
Ја
само
осећам
да
ми
је
нешто
драго
,
па
кад
неумем
друкчије
да
кажем
,
ја
онда
само
љубим
.
И
опет
узе
љубити
јабуку
.
Јова
би
дао
све
да
буде
она
јабука
.
Хтеде
то
и
да
рекне
ал
у
тај
пар
дође
поп
Живко
.
—
Шта
радите
?
Што
сте
поустајали
?
—
упита
он
.
—
Узабрали
само
ову
јабуку
—
рече
Јова
.
.
—
Је
ли
,
течо
,
да
је
лепа
?
—
А
...
разуме
се
,
разуме
се
.
Заруменела
се
ка
’
и
ти
...
Ајде
да
видиш
и
друго
воће
.
И
пођоше
кроз
башту
.
Поп
Живко
иђаше
од
воћке
до
воћке
.
—
Ево
,
ову
сам
добавио
из
Топчидера
,
ову
ми
дао
поп
Ранко
;
ово
ми
је
први
„
калем
;
“
калемио
сам
на
„
будно
око
.
“
—
Шта
је
то
,
течо
,
на
„
будно
око
“
?
—
То
је
,
сине
мој
,
каламлење
с
листом
.
Узмем
ево
,
овако
лист
са
петељком
и
засечем
мало
даље
.
То
је
питома
воћка
.
Е
,
сад
оћу
да
облагородим
ову
дивљу
.
Засечем
ево
овако
,
па
уметнем
овај
лист
.
И
тим
сам
је
облагородио
.
—
Оће
ли
се
сад
примити
?
—
Сад
неће
.
Каламлење
с
места
врши
се
до
Ивања-дне
—
после
не
.
И
поп
Живко
поче
ваздан
причати
о
сађењу
и
каламљењу
воћа
.
Домаћа
економија
беше
за
њега
најмилија
наука
.
Хиљадама
ситница
из
домаће
економије
он
је
знао
.
Живина
,
стока
,
башта
,
поврће
,
усеви
—
о
томе
би
говорио
три
дана
и
три
ноћи
.
Све
какоши
у
авлији
он
је
знао
.
Нико
није
смео
кокошке
насадити
,
од
његових
укућана
,
сем
њега
;
сам
је
правио
гњиздаре
—
једном
речју
о
свему
је
водио
тачна
рачуна
.
Био
је
то
човек
вредан
преко
сваке
мере
.
Рана
зора
дочекивала
га
је
у
његовим
њивама
и
ливадама
.
Сељаци
су
говорили
:
да
нема
бољег
земљоделца
од
поп
Живка
.
—
Други
попови
и
раде
и
не
раде
;
али
поп
Живко
је
зарадио
сам
својом
грбачом
—
рекли
би
они
уз
реч
.
—
Прођоше
кроз
воћњак
свуда
.
Он
их
позва
да
се
врате
да
очекну
ручак
,
па
,
пошто
мало
одспавају
ишетаће
до
косаца
.
—
Је
л
далеко
течо
?
—
Није
сине
.
Али
ми
ћемо
около
лепши
је
пут
.
Мара
га
запиткиваше
то
о
овоме
то
о
ономе
.
Он
јој
на
све
даваше
одговора
.
—
Волим
што
овако
о
свему
запиткује
,
—
рече
он
Јови
.
—
Шта
,
течо
?
—
Ништа
!
Брбљаш
једнако
ка
’
креја
.
—
Па
зар
је
теби
криво
?
—
Па
то
је
баш
што
волим
?
Ја
страшно
мрзим
створења
која
ћуте
.
—
Е
онда
,
ја
сам
добра
!
—
рече
она
мазећи
се
.
—
Разуме
се
,
разуме
се
!
Зло
кад
не
би
била
!
Зар
свршила
вишу
женску
школу
,
па
да
ниси
добра
!
...
.
—
Ти
ме
све
пецкаш
!
—
рече
она
као
љутнувши
се
.
—
Па
зар
не
видиш
да
сам
беспослен
,
па
морам
ма
шта
да
радим
.
Јова
се
насмеја
.
И
Мара
се
окрете
смејати
.
У
томе
стигоше
у
авлију
.
—
Оће
ли
ручак
скоро
?
—
упита
попа
.
—
Скоро
ће
,
зете
—
одговори
му
сваст
.
—
Де
,
учитељу
да
седнемо
.
Би
ли
било
добро
по
једну
ракију
,
а
?
—
Како
ти
воља
,
—
рече
Јова
.
—
Иди
,
Маро
,
дете
моје
,
донеси
у
канти
воде
да
мало
разладимо
.
Мара
оде
на
бунар
а
он
по
ракију
.
—
Ево
је
учитељу
и
пашина
би
је
мајка
пила
...
Није
љута
;
тако
10
,
гради
,
ја
сам
је
собом
пек’о
.
Има
јој
три
године
па
„
укрпила
’
“
слатка
ка
’
млеко
...
.
Спаси
бог
!
—
На
спасеније
!
—
Де
,
Марушко
,
дај
ону
водену
чашу
па
успи
до
пола
воде
...
.
Тако
!
.
.
Сад
дај
овамо
.
Он
,
метну
полић
у
чашу
па
спусти
на
астал
.
—
Није
само
бојом
.
Ал
ја
не
марим
за
то
.
Нек
мени
није
ракија
кисела
,
или
загорела
или
надимљена
—
а
ја
за
боју
не
марим
...
Код
нас
знам
,
неки
трпају
шљивову
кору
,
прже
шећер
и
шта
ти
ја
знам
!
.
.
Али
веруј
!
То
су
само
лудорија
Бога
ми
,
учитељу
,
греши
наш
сељак
,
много
греши
.
—
У
чему
?
—
У
свему
.
Још
да
му
бог
не
даје
,
па
зло
и
наопако
.
—
Бог
даје
свима
.
—
Даје
ја
бо’ме
!
Али
треба
умети
!
—
Покажи
!
—
Учим
једнако
па
ништа
!
—
Како
то
?
-
Није
што
они
не
слушају
,
него
тако
некако
научило
.
Ево
мој
комшија
!
Имали
смо
ја
и
он
лане
по
50
комада
свиња
.
Дође
трговац
с
јесени
и
потражи
.
Цена
никаква
:
по
дукат
комад
.
Мислим
ја
,
мислим
:
да
га
дам
сад
јевтино
.
До
очекнем
до
пролећа
,
појешће
ми
њих
50
.
чардак
кукуруза
па
ћу
их
дати
по
три
талира
...
.
И
ја
лепо
дам
све
по
дукат
комад
.
Онда
одведем
трговца
комшији
.
Не
да
се
овај
ни
осолити
и
одби
трговца
.
Пролетос
му
један
плати
трн
талира
комад
и
—
он
даде
.
А
коштале
га
преко
мере
.
Место
да
је
добио
он
је
штетово
...
.
Тако
у
свему
.
—
Други
ће
се
пут
опаметити
,
—
рече
Јова
.
—
Јок
!
Он
ће
и
до
године
тако
.
Шта
ћеш
ти
њима
!
Ево
шљиве
.
Ја
што
оћу
у
пушницу
,
ја
берем
руком
.
Пушница
ми
је
од
10
.
леса
.
Ја
имам
двадесет
.
Накупим
сви
двадесет
.
Метнем
десет
и
предам
ватру
по
истија
.
Чим
.
почну
шљиве
пуштати
пекмез
ја
и
’
тргнем
с
ватре
,
па
мећем
оне
.
Кад
оне
пусте
пекмез
ја
њи
’
залађујем
а
оне
залађене
мећем
.
И
тако
осушим
.
Али
су
шљиве
!
...
Свака
месната
,
па
тешка
—
на
царски
астал
да
дође
...
.
Они
вичу
:
поп
увек
скупо
прода
.
А
прода
ја
!
.
.
Никад
добра
роба
пасти
неће
.
За
њу
увек
има
пијаце
и
увек
се
добро
прода
.
Онда
би
се
требало
побринути
да
то
народ
сазна
—
рече
Јова
.
—
Не
може
бити
,
да
он
,
кад
зна
да
је
нешто
боље
и
корисније
,
неће
главе
на
то
да
окрене
.
—
На
првом
месту
позвана
је
држава
да
то
учини
,
—
рече
попа
.
—
За
што
дакле
,
да
сељаку
,
који
,
тако
рећи
,
даје
јој
све
и
сва
,
за
што
—
питам
—
она
не
помогне
?
.
.
Отворила
је
„
земљоделско-шумарску
“
школу
.
Па
лепо
.
Какве
користи
видесмо
отуд
?
Ја
не
видох
ни
једног
ђака
те
школе
да
изађу
у
народ
,
да
показа
како
ће
се
ово
или
оно
урадити
,
или
како
се
овом
или
оном
справом
рукује
.
Јок
!
Где
су
ти
ђаци
?
—
По
канцеларијама
—
рече
Јова
.
—
Тако
,
по
канцеларијама
!
А
што
је
жуљио
клупу
3
године
у
школи
то
ништа
!
...
Дакле
наше
школе
нама
спремају
само
чиновнике
који
ће
гледати
да
живе
са
наше
грбаче
,
а
више
пишта
!
?
—
Као
што
видиш
!
—
Тешко
нама
!
Па
за
то
ме
и
тишти
кад
се
по
„
Истоку
“
придикује
:
народе
!
...
ми
смо
ти
учинили
ово
;
ми
смо
ти
дали
оно
;
ми
смо
те
створили
независним
!
...
Ђавола
независним
!
Зависићемо
ми
од
сваког
ђавола
.
Кад
се
,
брајко
мој
,
једноме
народу
не
стварају
услови
за
живот
—
онда
тај
народ
није
независан
...
Камо
у
свакој
нашој
општини
по
један
или
два
ждрепца
да
изведемо
пасмину
коња
;
камо
по
један
или
два
бика
да
изведено
добар
сој
говеда
;
камо
по
једна
справа
од
ти
’
светски
новина
и
по
један
чиновник
који
ће
нас
поучити
како
се
тим
справама
рукује
?
Камо
то
?
Па
да
платимо
ја
како
!
...
Да
платимо
али
да
видимо
користи
!
...
Јест
;
ал
ко
ће
летети
за
Европом
;
ко
ће
учити
да
прави
бакљаде
и
параде
и
сваку
комедију
тим
великанима
,
ако
неће
Србија
и
српски
народ
!
.
.
Ево
за
што
:
тешко
нама
!
Мој
учитељу
,
и
брате
...
Никад
не
веруј
да
је
оно
прави
пријатељ
ове
земље
,
који
гледи
да
је
„
изглонцује
“
ка
’
ципелу
да
би
—
санћим
—
други
свет
увидео
како
ми
напредујемо
.
Ми
можемо
бити
„
изглонцовани
“
пред
светом
,
али
—
буди
уверен
—
онда
у
нашим
домовима
нећемо
имати
ни
проје
!
...
Мара
донесе
тањире
да
поставља
.
-
Што
си
се
ти
,
течо
,
тако
наљутио
?
—
упита
она
.
—
А
...
ништа
,
дијете
.
Де
,
пиј
учитељу
.
—
Попише
ош
по
једну
.
Тад
се
изнесе
ручак
аа
астал
.
Мара
је
седела
опет
до
Јове
.
За
ручком
није
ћеретала
као
обично
.
Нешто
се
заћутала
.
Образи
су
јој
горели
.
И
јела
је
врло
мало
.
Мајка
је
пита
:
—
Што
си
ти
тако
црвена
?
—
Врућина
ми
,
мамо
.
—
Раскопчај
реклу
—
рече
поша
.
Она
откопча
трп
горња
дугмета
,
и
Јова
виде
један
врло
мали
део
њених
као
снег
белих
груди
.
Виде
и
она
,
вештачки
израђена
недра
...
И
...
драж
обузимаше
овог
младог
човека
.
Мало
се
није
избезумио
и
побегао
иза
астала
.
На
питања
попина
одговарао
је
расејано
.
Поп
Живко
чим
је
приметио
и
сам
је
заћутао
.
Кад
се
ручак
сврши
попа
рече
да
мало
одспавају
.
Мара
је
тражила
од
тече
једну
књигу
.
—
Ено
у
књижници
,
па
узми
—
рече
он
.
—
Господине
,
ајте
да
ми
изберете
што
год
за
читање
.
И
оде
са
Јовом
и
попом
.
Претураше
по
књигама
.
Јова
јој
даде
„
Јунак
нашег
доба
.
“
Она
оде
у
своју
собу
.
Пружи
се
по
кревету
и
узе
књигу
.
Али
јој
слова
играху
пред
очима
.
—
Јунак
нашега
доба
!
Јунак
нашега
доба
!
...
Ох
!
...
Ја
не
бих
тражила
бољега
јунака
од
њега
.
.
шапуташе
она
...
Како
је
дичан
,
како
је
поносит
па
како
леп
!
...
Све
зна
,
о
свачем
говори
!
...
Мени
ужасно
досадно
би
кад
теча
поче
причати
о
каламљењу
,
а
он
и
о
томе
зна
!
...
Ја
бих
радо
умрла
кад
би
ми
било
дозвољено
да
само
гледам
у
њега
на
мом
самртном
часу
,
а
он
мене
неће
ни
да
погледи
...
.
Отојич
са
течом
разговара
о
коњима
и
шљивама
и
сваком
ђаволу
,
ја
стојим
а
он
ништа
...
Који
је
ово
враг
те
ми
је
сад
наспело
:
да
плачем
...
Плакала
бих
до
века
за
срећом
!
...
Да
ми
је
да
сам
мушко
—
само
бих
се
с
њим
дружила
.
.
Никад
се
не
бих
од
њега
раздвајала
;
била
бих
и
дан
и
ноћ
с
њим
!
.
.
Ох
!
.
.
Диже
се
с
кревета
,
раскопча
реклу
па
леже
.
Онда
се
диже
по
ново
збаци
реклу
са
себе
и
леже
опет
.
Прса
беху
пуна
.
Нигде
се
не
виђаше
да
је
кост
искочила
него
беше
равно
...
Малене
дојке
опираху
у
кошуљу
као
јабуке
...
Ова
пуначка
прса
дизаху
се
и
спуштаху
нагло
као
да
су
жељна
мушких
груди
...
Она
се
претураше
по
постељи
.
—
Другарице
ми
веле
да
сам
лепа
.
У
једно
време
,
до
скора
,
и
сама
сам
мислила
да
сам
лепа
!
сад
видим
да
нисам
!
...
Да
сам
лепа
,
он
би
ме
гледао
!
...
Што
ме
,
боже
,
не
створи
па
да
сам
најлепша
!
Па
кад
погледа
у
ме
да
му
остану
очи
!
...
Ја
другог
нигда
не
би
тражила
.
.
И
опет
се
поче
претурати
.
Она
збиља
имађаше
грозницу
.
Од
те
грознице
и
само
се
пати
у
младости
...
Сва
је
горела
у
ватри
.
.
Мајка
јој
уђе
у
собу
.
—
Шта
је
теби
душо
?
—
Врућина
ми
мамо
.
Мајка
је
прихвати
за
главу
.
—
Ти
сва
гориш
,
чедо
моје
,
ти
си
болесна
.
—
Није
ми
ништа
,
мамо
!
—
усиљаваше
се
она
да
се
насмеши
.
—
Видиш
,
хоћу
да
читам
.
—
А
те
сузе
у
очима
,
душо
?
—
Та
почела
сам
да
читам
књигу
па
.
.
па
.
.
жалостива
је
много
—
слага
она
мајку
.
—
Немој
је
читати
,
душо
,
кад
је
жалостива
.
—
Па
нећу
,
мајко
.
—
Спавај
мало
.
—
И
ја
сам
то
мислила
.
Мајка
јој
полако
глађаше
меку
косу
и
брањаше
је
од
мува
које
падаху
па
њено
лепо
лице
...
Она
је
жмурила
,
али
није
спавала
.
Пред
вече
се
кренуше
у
шетњу
:
поп
Живко
,
Јова
и
Мара
.
Поша
и
мајка
Марина
осташе
да
гледе
вечеру
.
Небо
се
окитило
жбуњем
од
облака
.
Сунце
сад
просијаваше
,
сад
га
облаци
заклањаху
.
Ветрић
пиркаше
те
расхлађиваше
дневну
врућину
.
Мара
је
ишла
лагано
поред
попе
.
Поп
Живко
ћереташе
о
свачему
.
Дођоше
на
ливаду
.
Косци
скоро
оборили
.
Под
Живко
ступи
с
њима
у
разговор
,
а
Јови
рече
:
—
Ти
можеш
са
Маром
мало
прошетати
ако
си
вољан
.
—
Госпођице
...
.
ако
је
по
вољи
—
рече
Јова
.
Мара
пристаде
.
Корачаху
преко
покошене
ливаде
и
ћутаху
.
—
Јесте
ли
вољни
да
шетамо
путем
?
—
Можемо
,
рече
Мара
.
Изађоше
из
ливаде
и
пођоше
путем
.
—
Чини
ми
се
да
ћемо
имати
кише
—
рече
Јова
само
нек
се
говори
.
—
Неће
ваљати
због
тече
.
—
Што
?
—
Покиснуће
сено
—
рече
она
.
—
А
...
то
јест
.
—
Како
је
леп
изглед
одавде
!
—
рече
Мара
и
застаде
.
—
Зајиста
—
рече
Јова
.
Обоје
се
загледаше
у
даљину
.
—
Госпођице
!
Ви
волите
село
!
—
Обожавам
га
!
.
.
Погледајте
!
.
.
Они
красни
брежуљци
,
па
оно
сеоце
са
његовим
раштрканим
кућицама
.
.
Зар
то
није
дивота
?
—
Јесте
—
рече
Јова
.
—
Па
,
ви’те
ону
црквицу
како
је
лепа
...
Гле’те
на
ову
страну
!
.
.
Они
дољашци
под
шумом
како
су
дивни
!
.
Као
да
је
кадифа
прострта
...
Ја
,
господине
,
не
бих
умела
одавде
!
.
.
На
једаред
врисну
и
посрте
.
Јова
је
прихвати
за
руку
.
—
Змија
!
.
.
Змија
!
.
.
Грдна
змија
беше
се
упутила
правце
њима
.
Јова
се
саже
и
узе
камен
што
је
био
пред
њим
.
Баци
се
не
нишанећи
и
са
свим
случајно
удари
змију
по
сред
главе
.
Она
се
сави
у
колут
.
Јова
скиде
врљику
једну
те
је
дотуче
.
Кад
се
вратио
натраг
,
Мара
беше
бледа
и
нема
