,за
које
су
држали
да
носе
вино
,
тако
да
су
се
одбранили
само
зато
што
их
је
било
много
,
па
су
запретили
да
ће
се
одупрети
оружјем
и
жалити
властима
даље
на
путу
.
Поносници
,
како
су
се
у
оно
време
звале
кириџије
,
били
су
сви
оружани
стрелама
,
мачем
и
штитом
.
Одевени
су
били
у
мрк
сукнени
гуњ
,
подугачак
,
и
у
сукнене
мрке
пеленгире
.
На
главама
су
имали
мале
капе
од
дебљег
сукна
;
на
ногама
опанке
;
око
голеница
сукнене
доколенице
;
око
стаса
угасито
црвен
појас
.
Сваки
је
имао
у
рукама
тврду
потешку
соху
,
са
шиљатим
окованим
врхом
,
којом
се
служио
и
да
подупре
товар
и
коња
свога
и
себе
,
негде
на
клизавици
или
низбрдици
.
У
сукобима
соха
је
,
према
прилици
,
служила
и
као
оружје
.
Били
су
сви
из
Мораче
,
пастири
морачкога
манастира
.
Над
свима
је
био
каравански
капетан
,
Дубровчанин
,
заклет
код
дубровачке
власти
да
караван
чува
,
да
сваки
аманет
исправно
преда
ономе
коме
је
упућен
,
да
држи
ред
међу
поносницима
и
да
на
коње
пази
да
се
не
претоварују
и
не
прегоне
.
Капетан
је
и
овде
најпре
отворио
пут
деспоту
за
пролазак
,
а
после
се
бринуо
да
смести
људе
и
коње
у
стан
,
јер
му
сви
нису
ни
могли
стати
у
један
стан
.
Стан
је
био
велика
четвртаста
или
четвртасто-дугуљаста
зграда
с
пространим
двориштем
.
На
средини
је
зграде
било
огњиште
с
великом
наложеном
ватром
.
То
је
био
као
салон
,
јер
ту
су
се
људи
грејали
,
или
себи
што
уз
ватру
спремали
,
или
се
сушили
,
а
около
су
биле
као
широке
галерије
узвишене
на
метар
и
више
.
С
доње
стране
су
били
коњи
,
а
горе
на
галерији
,
више
коња
,
били
су
њихови
пратиоци
.
Они
су
ту
растоваривали
сваки
свога
коња
,
па
товар
остављали
себи
више
главе
,
а
они
би
легали
између
товара
и
коња
по
заосталом
месту
галерије
.
Кад
сутра
каравански
капетан
да
знак
за
полазак
,
свак
би
скочио
и
натоварио
свога
коња
и
стајао
спреман
чекајући
свој
ред
за
путовођом
.
Путовођа
је
обично
био
коњ
с
меденицом
,
који
се
први
кретао
и
меденицом
једнако
давао
знак
целом
каравану
.
Тај
коњ
је
све
знао
као
човек
,
само
што
није
умео
говорити
.
Кад
су
се
деспот
и
деспотица
с
царицом
Маром
вратили
у
свој
дворац
у
граду
и
кад
су
се
почели
у
вече
с
царицом
о
свему
разговарати
,
деспотица
се
вајкаше
што
се
царица
не
враћа
к
њима
у
Смедерево
,
или
онде
гдегод
ближе
.
—
Тако
је
воља
султанова
,
одговараше
царица
,
да
ја
држим
свој
засебан
двор
,
као
удова
султанка
.
Због
тога
ми
је
и
одредио
све
што
треба
,
да
тај
двор
могу
држати
.
—
Па
да
је
барем
ближе
гдегод
,
око
Јагодне
,
око
Некудима
,
говораше
Јерина
,
и
тамо
су
лепа
места
.
Ми
се
,
знаш
сама
,
морамо
држати
ближе
угарске
границе
.
—
Султан
Мехмед
то
баш
замера
.
Његова
би
жеља
била
и
за
вас
да
сте
ближе
његовој
граници
неголи
граници
његова
непријатеља
,
Угарске
.
Београд
у
угарским
рукама
,
то
му
је
трн
у
оку
.
Све
ће
чинити
да
до
њега
дође
и
да
га
Угрима
одузме
.
—
Знам
,
Маро
,
рече
стари
деспот
,
знам
рачуне
турске
политике
,
али
се
с
њом
не
могу
сложити
рачуни
српске
политике
никада
.
—
Драги
оче
,
ти
се
о
томе
брини
и
ти
си
данас
међу
Србима
једини
који
то
знаш
како
треба
.
Мени
се
чини
да
су
после
Златице
,
Варне
и
после
Јанкова
пораза
на
Косову
наши
рачуни
готови
.
На
жалост
хришћанство
данас
нема
снаге
,
којом
се
може
одупрети
мусломанима
.
Не
остаје
већ
више
ништа
него
се
молити
Богу
и
чекати
боља
времена
.
Али
су
мене
у
избору
Беле
Цркве
водили
и
други
обзири
.
Ти
знаш
,
оче
,
да
у
Белој
Цркви
седи
владика
топлички
,
да
онуда
пролази
велики
пут
из
Дубровника
у
Дренопоље
и
обратно
,
и
да
су
онде
велики
манастири
,
задужбине
Стефана
Немање
,
прадеда
нашега
,
свети
Никола
,
и
женски
—
света
Богородица
,
у
којој
је
Немањино
подружје
Ана
,
света
Анастасија
,
установила
женски
манастир
.
Моја
је
жеља
била
да
обновим
спомен
њезин
и
да
оживим
места
,
у
којима
су
они
младост
своју
проводили
,
увек
мислећи
на
свету
веру
своју
.
—
Биће
по
твојој
вољи
,
царице
,
одговори
Ђурађ
.
Тамо
је
све
спремно
.
Нови
двори
по
наредби
султановој
довршују
се
.
Ја
ћу
поћи
собом
,
да
све
прегледам
и
видим
.
Спремљене
су
и
ћелије
покрај
манастира
у
којима
ћемо
одсести
и
у
којима
ћеш
ти
становати
,
докле
ти
твоји
нови
двори
не
буду
потпуно
спремни
.
Место
је
изабрано
у
самој
непосредној
близини
манастира
Свете
Богородице
.
Наређено
је
да
се
начини
и
пут
од
новог
дворца
до
манастира
,
да
би
могла
ићи
у
цркву
по
сваком
времену
.
—
Кад
мислите
да
пођемо
,
упита
царица
.
—
Чим
се
одморимо
,
одговори
деспот
.
Одавде
у
Прокупље
на
ручак
,
али
рано
да
пођемо
.
Оданде
ћемо
на
ноћиште
у
једно
село
пред
Белом
Црквом
.
Ја
сам
већ
наредио
.
Мислим
да
у
Белу
Цркву
стигнемо
за
јутра
.
—
Онда
ћемо
остати
овде
сутра
и
прекосутра
,
одговори
деспотица
,
а
по
том
ћемо
даље
к
Белој
Цркви
.
И
ја
сам
баш
радознала
да
видим
тај
манастир
женски
,
тако
стари
.
ИВ
.
Велики
властелин
Витомир
Гвозденовић
имао
је
свој
двор
код
Плочника
у
Топлици
,
недалеко
од
Беле
Цркве
.
Властелинство
се
његово
пружало
од
Топлице
на
север
к
Јанковој
Клисури
и
даље
уз
Топлицу
ка
Копаонику
,
и
било
је
велико
.
Имао
је
много
властеличића
под
собом
,
и
стари
су
му
били
стегоноше
у
жупи
Топлици
.
Двор
му
је
био
прилично
леп
и
простран
.
На
уласку
је
била
кула
,
од
које
су
на
две
стране
полазили
зидови
,
те
су
опкољавали
прилично
велики
квадратни
простор
,
као
градац
.
Тај
је
градац
био
опкољен
дубоким
рововима
,
у
којима
је
зими
било
и
воде
.
Улазак
је
у
градац
био
крај
куле
и
имао
је
мост
који
се
могао
дизати
.
Кула
је
била
сместиште
за
ризницу
и
оружје
.
У
њој
је
Гвозденовић
држао
своју
војну
спрему
,
много
жита
за
случај
опсаде
,
сланине
,
сухога
меса
и
других
ствари
,
којима
су
требали
хладовина
и
дебели
зидови
.
Наврх
куле
биле
су
стрелнице
,
али
у
около
софе
с
узглавницима
,
које
су
се
могле
за
час
лепо
наместити
простиркама
и
украсима
,
који
су
у
орманима
спремни
стајали
.
Ако
би
властелин
Гвозденовић
имао
гостију
,
тај
се
врховни
бој
куле
претварао
у
дворану
богато
намештену
,
на
којој
су
гости
седели
частећи
се
и
припијајући
,
а
уживајући
у
погледу
који
се
на
прозоре
отварао
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
.
На
средини
затвореног
градског
дворишта
стајао
је
обичан
,
свакидашњи
стан
властелинов
,
чардак
.
То
је
била
пространа
зграда
.
Доњи
бој
је
био
зидан
каменом
и
циглом
.
У
њему
су
такође
биле
оставе
,
подруми
за
вино
,
коњушница
за
најодабраније
коње
,
кухиња
и
простори
за
млађе
.
На
горњем
боју
био
је
свакидашњи
стан
властелинов
и
фамилије
његове
.
Прозори
су
били
испуњени
танким
провидним
платном
,
а
на
средини
је
,
међу
собама
с
једне
и
с
друге
стране
,
била
пространа
дворана
с
великим
столовима
и
софама
унаоколо
,
где
су
гости
боравили
и
седели
.
Осим
тога
главног
боравишта
властелина
и
његове
породице
,
у
дворишту
су
се
налазиле
још
три
мање
тако
саграђене
куће
,
у
којима
је
спремано
ноћиште
и
боравак
гостима
властелиновим
или
људима
разнога
чина
и
реда
,
који
би
Гвозденовићу
долазили
посетом
,
или
из
пријатељства
,
па
би
хтели
или
морали
заноћити
.
И
коњушница
се
налазила
још
једна
на
страни
,
а
била
је
,
омања
,
и
под
сваком
том
гостинском
кућом
.
Коњ
је
био
као
оружје
,
и
обичај
је
био
да
се
не
одмиче
далеко
од
свога
господара
.
Украј
куле
,
с
источне
стране
,
ослањајући
се
уза
градски
зид
,
била
је
малена
властеоска
црквица
Светог
Томе
,
крсног
имена
Гвозденовићевог
.
Нешто
је
зграда
,
за
послугу
и
за
стран
свет
,
било
и
изван
градића
.
Празан
простор
у
градићу
био
је
засађен
одабраним
воћем
,
орасима
,
крушкама
,
јабукама
,
шљивама
,
трешњама
и
дуњама
.
Хлад
њихов
и
зелена
трава
испод
њих
замењивали
су
салоне
у
летње
доба
.
На
лепом
сунчаном
месту
налазио
се
и
ружичњак
,
фамилијарни
дворски
врт
с
разним
цвећем
.
На
згодном
месту
испред
градића
било
је
потециште
,
место
за
трке
и
остале
јуначке
игре
,
на
коме
су
се
мушкарци
из
властелинове
и
из
осталих
кућа
по
вас
дан
играли
и
забављали
.
Ниже
двора
,
у
селу
Плочнику
,
имао
је
мању
своју
кућу
властеличић
Јанко
Плетикосић
,
који
је
стално
живео
недалеко
одатле
,
у
селу
Точанима
,
с
друге
стране
Топлице
.
Плетикосић
је
био
млађи
команданат
једне
чете
Гвозденовићеве
у
време
рата
.
Осим
војничке
службе
под
командом
Гвозденовића
,
он
је
још
за
неке
работе
био
дужан
помагати
своме
великом
властелину
,
за
оне
нарочито
које
су
биле
хитне
природе
,
као
што
је
жетва
,
косидба
,
купљење
сена
и
брање
винограда
.
Иначе
је
од
својих
људи
Плетикосић
имао
ону
услугу
коју
је
имао
и
велики
властелин
по
обичајима
онога
краја
за
властелу
и
за
њихове
меропхе
.
Отроци
или
робови
,
колико
их
је
било
,
били
су
искључна
својина
њихових
господара
,
онако
исто
као
домаћа
животиња
,
волови
,
краве
или
овце
.
Није
лака
ствар
управљати
тако
великом
кућом
као
што
је
била
кућа
властелина
Витомира
Гвозденовића
.
Гвозденовић
се
као
домаћин
о
многоме
собом
старао
.
На
њему
је
било
свеколико
наређивање
о
обради
њива
,
винограда
,
воћњака
и
вртова
.
Он
је
имао
да
се
постара
да
су
пуни
и
амбари
и
подруми
,
да
у
ризници
има
блага
и
да
је
набављено
све
што
дому
треба
са
стране
.
На
њему
је
било
да
одреди
меропашким
кућама
својих
села
које
ће
кад
двору
носити
дрва
,
које
ће
луч
.
које
ће
поћи
да
понесу
из
трга
из
Беле
Цркве
,
из
Прокупља
,
или
из
Ниша
што
би
он
за
кућу
набавио
.
На
њему
је
било
да
одреди
између
својих
отрока
(
робова
)
који
ће
вршити
дворбу
у
властеоској
кући
и
у
дворишту
,
под
главним
заповестима
његове
жене
,
госпође
Круне
.
На
Гвозденовићу
је
било
да
свеколико
то
особље
,
а
било
га
је
не
мало
,
особито
ако
је
у
двору
било
гостију
,
држи
у
реду
и
у
послушности
својом
гвозденом
руком
.
На
њему
је
,
на
послетку
,
било
главно
старање
о
бојним
и
о
осталим
коњима
и
о
ергелама
,
којих
је
имао
неколико
у
своме
пространом
властелинству
.
Вођење
дома
,
с
дужностима
гостољубља
и
распоредом
послова
у
самој
кући
,
било
је
на
његовој
жени
,
госпођи
владици
,
како
се
у
оно
време
звала
властелинка
.
Госпођа
Круна
Гвозденовићка
,
како
ћемо
ми
да
је
зовемо
по
данашњем
нашем
начину
,
имала
је
по
цео
дан
пуне
руке
посла
,
у
млађе
доба
око
куће
и
око
деце
,
а
у
старије
,
кад
су
се
деца
већ
подигла
,
око
куће
тим
већма
што
је
и
кућа
,
својим
угледом
,
расла
и
одмицала
.
Од
зимњих
дана
,
када
се
ваљало
бринути
за
угаљ
у
мангалима
(
арулама
)
и
за
дрва
на
огњиштима
,
па
до
краја
јесени
нису
престајали
госпођини
редовни
послови
.
Ако
веје
снег
с
Јастрепца
или
с
Копаоника
студених
зимских
јутара
,
ваљало
се
госпођи
постарати
да
свуда
по
огњиштима
горе
дрва
,
да
су
по
собама
у
двору
рано
изнесени
мангали
,
да
су
наложене
пећи
,
где
је
пећи
било
.
У
оно
време
и
сама
су
господа
живела
грубље
и
простије
него
данас
и
мање
су
осетљива
била
за
климатске
промене
.
Момци
су
трчали
да
свако
јутро
по
реду
обаве
све
што
треба
,
макар
какво
време
освануло
.
Од
зиме
су
се
људи
више
бранили
кожухом
и
топлим
оделом
него
пећима
и
ватром
.
Ложила
се
ватра
,
да
се
људи
могу
огрејати
,
па
да
опет
после
зебу
.
У
две
три
собе
у
двору
озидане
су
велике
пећи
од
глине
с
лончићима
за
врло
велику
зиму
,
за
болеснике
и
за
малу
децу
.
Чим
би
настало
пролеће
,
на
госпођи
Круни
би
било
да
све
очисти
и
у
ред
доведе
.
То
се
радило
редовно
с
почетком
часног
поста
.
На
чисти
понедеоник
се
вршило
чишћење
кухиње
,
судова
и
куће
,
од
мрса
.
За
тим
је
следовало
и
остало
,
еда
би
се
од
свуда
очистили
и
поуклањали
трагови
зимњега
блата
и
нечисти
.
Кад
би
настало
време
сејању
,
и
опет
је
имало
доста
што
је
падало
на
госпођу
Круну
.
Њено
је
било
поврће
и
цвеће
,
и
на
њој
је
било
да
изда
све
наредбе
о
врту
како
у
дворишту
у
градићу
и
код
куле
,
тако
и
на
другим
местима
где
су
сејани
купус
,
краставци
,
диње
и
лубенице
,
роткве
и
остало
.
На
госпођи
Круни
је
било
спремање
о
уљарима
и
пчелама
.
На
згодним
местима
,
покрај
цветних
ливада
и
зелених
пашњака
,
поред
липика
у
гори
,
међу
воћем
и
њивама
,
Гвозденовић
је
имао
нарочите
уљарске
меропашке
куће
,
које
су
биле
нарочито
опроштене
од
сваке
друге
работе
,
да
би
потпуно
вршиле
једину
своју
дужност
да
негују
пчеле
и
дасе
брину
о
производњи
меда
и
воска
.
Мед
је
у
оно
време
заступао
данашњи
шећер
,
који
је
онда
био
врло
скуп
и
редак
,
али
и
слађи
него
данас
.
Отуда
оно
у
народној
песми
„
Слађи
је
шећер
од
меда
!
“
Господској
,
гостољубивој
кући
,
као
што
је
била
Гвозденовићева
,
меда
је
много
требало
.
Исто
тако
и
воска
,
јер
су
воштане
свеће
употребљаване
у
господским
кућама
и
у
црквама
.
Осим
тога
восак
се
извозио
као
скупа
трговачка
роба
за
иностранство
.
Нарочитим
робињама
била
је
дужност
да
се
брину
о
воску
и
о
свећама
потребним
за
кућу
и
за
баштинску
цркву
покрај
куле
.
Кад
би
у
лето
почело
стизати
воће
,
на
госпођи
Круни
је
било
да
нареди
да
се
воће
бере
и
прибира
,
суши
,
или
у
меду
кува
и
оставља
у
нарочитим
лонцима
и
ћуповима
.
Тај
се
посао
продужавао
преко
целога
лета
,
до
позне
јесени
.
Ред
се
почињао
трешњама
,
вишњама
и
јагодама
,
да
се
заврши
жутим
,
мирисавим
дуњама
и
шљивама
.
Ове
су
се
последње
на
више
начина
обрађивале
.
Па
крушке
и
друго
воће
које
се
метало
у
бурићима
у
туршију
,
или
од
којега
се
пекмез
кувао
и
остављао
за
зиму
,
завршавали
су
овај
ред
.
Осим
овога
велика
је
врста
тешких
послова
везана
била
с
млекарником
,
са
сиром
и
маслом
,
које
су
власи
доносили
с
планине
.
Ту
је
ишла
брига
о
домаћој
мужи
стоке
и
о
млеку
које
се
разливало
у
карлице
и
с
којега
се
купио
и
солио
домаћи
скоруп
,
или
које
се
киселило
.
Одатле
су
се
црпле
многе
посластице
оновременог
властелинског
стола
.
Па
свакидашња
храна
свеколикога
тога
света
разнога
реда
,
који
је
у
двору
живео
или
слушао
!
Старање
свакога
јутра
за
брашно
,
за
хлеб
,
за
месо
,
ако
је
мрс
;
посебно
старање
за
властелински
и
за
сељачки
сто
у
двору
.
Свако
јутро
је
ваљало
наредити
шта
ће
се
спремати
за
оба
стола
,
еда
би
се
нахранила
и
господа
и
многобројна
послуга
њихова
.
Све
је
то
било
такође
на
госпођи
Круни
и
на
њеном
женском
особљу
,
које
је
она
,
за
своју
службу
нарочито
одбирала
из
меропашких
и
из
отрочких
кућа
.
Они
отроци
који
су
умешни
били
и
који
су
се
домаћој
служби
свикли
како
треба
,
остајали
би
у
двору
до
своје
смрти
или
до
својега
ослобођења
,
које
се
вршило
о
великим
празницима
или
приликом
великих
породичних
весеља
у
властеоској
кући
,
као
што
је
удаја
кћери
,
женидба
синова
,
рођење
деце
или
унучади
.
Нарочиту
су
бригу
у
двору
доносили
сви
празници
.
Том
приликом
би
служила
домаћа
баштинска
црква
,
и
кућа
би
била
пуна
гостију
из
даљих
крајева
властелинства
.
А
прослава
крсног
имена
домаћиновог
,
Светога
Томе
,
обављала
би
се
сваке
године
с
великом
свечаношћу
и
гозбом
.
Властелин
би
на
тај
дан
облачио
своје
свечано
властеоско
рухо
,
пасао
сабљу
и
златни
појас
и
огртао
се
богатом
хаздијом
.
Његова
жена
,
госпођа
Круна
,
и
деца
њихова
,
облачили
би
се
сви
у
своје
најлепше
и
најсвечаније
рухо
.
С
таквом
се
свечаношћу
ишло
у
баштинску
цркву
,
на
којој
би
тога
дана
често
служио
епископ
топлички
из
Беле
Цркве
.
Велики
властелин
Витомир
Гвозденовић
бројао
се
међу
најзнатније
и
највиђеније
људе
у
ондашњој
Србији
.
У
време
о
коме
говоримо
—
1451
—
могао
је
имати
близу
педесет
година
.
Најстарији
му
је
син
Којадин
био
претурио
двадесет
година
.
Млађа
му
ћерка
Миља
примицала
се
својој
двадесетој
години
,
и
била
је
у
напун
века
за
удају
.
Још
је
било
у
Гвозденовића
два
сина
и
једна
девојчица
од
пет
година
.
Сам
Гвозденовић
био
је
врло
крепак
човек
,
у
најбољем
здрављу
.
Он
је
држао
много
на
оно
што
се
о
њему
мисли
у
народу
,
и
старао
се
,
свима
средствима
,
да
изазове
што
боље
оцене
.
Као
велики
старешина
војнички
,
он
је
био
оштар
у
изискивању
војничких
дужности
,
али
је
умео
да
томе
да
облик
благ
и
снисходљив
.
Држећи
у
својој
руци
сва
душевна
расположења
,
и
задовољство
и
љутину
,
он
је
показивао
од
свега
само
онолико
колико
је
налазио
да
треба
да
покаже
,
никада
онолико
колико
би
било
у
ствари
.
Исто
то
је
било
и
спрам
сељака
и
осталих
потчињених
.
Од
њих
је
он
тражио
оно
што
њему
треба
.
За
остало
није
се
бринуо
нимало
.
За
мале
ствари
није
никада
подизао
вику
,
нити
их
изискивао
баш
до
краја
.
У
њега
није
било
ни
речи
прекора
за
људе
из
његова
подручја
који
су
пијанчили
или
лењствовали
,
или
у
нереду
држали
своју
кућу
,
ако
су
само
одужили
њему
његово
,
у
колико
је
он
налазио
да
то
треба
да
се
учини
.
Преко
онога
што
је
он
налазио
да
се
њега
тиче
,
није
он
даље
ишао
.
Ништа
није
марио
ни
како
људи
међу
собом
живе
,
ни
како
терете
међу
собом
распоређују
.
С
тога
себичност
његову
нико
није
опажао
,
и
опште
је
мњење
било
да
је
властелин
Гвозденовић
врло
добар
човек
,
благ
за
народ
и
милостив
.
У
цркву
је
ишао
о
празницима
кад
и
народ
.
Онда
би
облачио
своју
свечану
властеоску
хаљину
,
као
поповску
,
до
чланака
,
и
опасивао
свој
златни
властеоски
појас
и
огртао
се
„
коластом
аздијом
“
,
округлим
скупоценим
огртачем
,
и
пасао
свој
мач
.
Иначе
се
за
цркву
није
нимало
интересовао
.
Његова
жена
,
владика
Круна
,
увек
би
га
пратила
у
цркву
,
облачећи
такође
своју
свечану
антерију
и
мећући
на
се
свој
златом
искићени
зубун
и
свој
накит
.
Али
је
она
више
полагала
на
црквени
ред
и
на
црквене
обреде
.
Она
је
са
домаћим
свештеником
старала
се
како
о
хришћанском
васпитању
своје
деце
,
тако
и
о
потребама
баштинске
цркве
и
о
дужностима
спрам
других
великих
цркава
у
Гвозденовићеву
властелинству
.
Она
би
Гвозденовићу
напомињала
те
дужности
;
без
ње
би
он
на
њих
лако
и
заборавио
,
толико
је
у
срцу
своме
мало
за
њих
марио
.
У
свему
позитиван
и
комбинатор
,
хладан
и
прорачуњен
,
Гвозденовић
је
имао
врло
тамне
погледе
на
тадашњу
српску
политику
.
Као
и
други
трезвени
људи
онога
времена
,
Гвозденовић
је
после
боја
на
Златици
,
1443
,
после
Сегединског
Мира
1444
,
после
погибије
краља
Владислава
на
Варни
,
1444
,
и
после
пораза
Јанка
Сибињанина
на
Косову
,
1448
,
видео
да
Србија
као
држава
живи
на
белом
хлебу
и
да
од
ње
нема
ништа
.
Њему
се
чинило
да
је
све
везано
за
живот
старога
деспота
Ђурђа
,
и
да
ће
се
све
скршити
када
деспот
очи
склопи
,
што
је
могло
бити
сваки
час
.
С
тога
он
нарочито
није
био
уз
оне
,
који
су
још
рачунали
да
се
Срби
ипак
могу
Турцима
одупрети
и
који
су
држали
да
се
српски
послови
могу
европском
и
западњачком
помоћу
исплести
из
тадашње
тешке
кризе
.
Баш
зато
што
је
према
својој
вери
био
мање
више
равнодушан
,
није
нимало
марио
за
западњаке
,
који
су
му
њиховим
биготизмом
и
великом
оданошћу
к
својој
вери
били
одвратни
.
Он
је
хладно
гледао
у
велику
будућност
Турскога
Царства
,
очекивао
је
велика
турска
освојења
,
и
дивио
се
њиховом
реду
и
њиховом
животу
,
само
што
је
то
чинио
више
у
себи
,
чувајући
се
добро
да
то
на
видик
изнесе
.
Пошто
је
у
Дренопољу
сам
био
при
почетку
владе
новога
султана
Мехмеда
ИИ
,
имао
је
прилике
да
о
новом
султану
сазна
многе
по
Турке
врло
повољне
ствари
,
и
он
је
потпунце
делио
мишљење
деспота
Ђурђа
,
да
нова
владавина
у
Турској
не
обећава
ништа
добро
за
јадну
,
више
од
пола
пропалу
Србију
.
Према
тој
кобној
слутњи
која
је
у
њему
била
и
према
његовој
комбинаторској
нарави
,
према
великим
интересима
које
је
он
имао
да
брани
,
његов
се
туркофилски
оптимизам
ишчауравао
каткад
и
одвише
повољно
према
Турцима
,
да
га
је
он
сам
морао
крити
,
добро
разумевајући
да
му
тада
није
време
.
Све
се
то
у
њему
приликом
последње
мисије
још
већма
утврдило
борављењем
у
Дренопољу
и
опћењем
с
врховним
турским
круговима
.
Као
главни
властелин
у
Топлици
,
Гвозденовић
је
имао
да
предводи
дочек
царице
Маре
у
манастир
Свете
Богородице
.
На
челу
дочека
имао
је
бити
топлички
владика
Венедикт
с
мноштвом
свештеника
и
калуђера
.
Што
се
тиче
народа
,
нешто
глас
о
томе
доласку
,
а
нешто
Гвозденовићеве
поруке
и
лепо
време
дигле
беху
цео
Копаоник
и
Топлицу
ка
Белој
Цркви
.
Већ
од
Плочника
пут
је
сав
био
заузет
народом
,
а
око
Немањиних
цркава
пекли
су
се
јагањци
и
играло
је
коло
од
ранога
јутра
.
Кад
објавише
да
се
високи
путници
примичу
од
Прокупља
,
зазвонише
звона
и
на
манастиру
Свете
Богородице
на
ушћу
Косаонице
и
на
манастиру
Св
.
Николе
на
ушћу
Бањске
,
у
ком
је
била
епископија
.
Народ
је
радосним
клицима
сусретао
царицу
и
њене
родитеље
.
Пред
царичином
носиљком
јахао
је
деспот
Ђурађ
,
човек
висок
,
у
дубокој
старости
,
с
дугачком
белом
брадом
и
косом
,
с
калпаком
на
глави
,
огрнут
хаздијом
,
која
се
око
њега
на
пролетњем
ветру
лепршала
.
На
деспоту
је
била
долама
златом
извезена
.
О
бедрима
му
је
висио
мач
о
златном
појасу
.
Око
њега
су
јахала
два
турска
бега
,
Ибрахим
-
бег
и
Хасан
-
бег
,
од
високих
турских
фамилија
.
За
њима
су
у
носиљци
ношене
деспотица
Јерина
и
царица
Мара
.
За
њима
су
ишли
дванаест
турских
чиновника
,
упућених
да
отпрате
и
сместе
царицу
Мару
,
са
двадесет
и
више
дворкиња
и
момака
.
Иза
њих
су
ишла
властела
велика
и
мала
и
деспотови
чиновници
.
На
месту
где
се
пут
савијао
од
главног
пута
на
лево
за
манастир
Свете
Богородице
чекао
је
деспота
и
царицу
Мару
топлички
владика
Венедикт
с
крстом
у
руци
.
За
њим
је
било
многобројно
свештенство
,
калуђери
из
околних
манастира
и
свештенство
из
околних
цркава
.
Кад
деспот
сјаха
да
пољуби
у
руку
владику
,
деспотица
и
царица
Мара
сиђоше
такође
свака
из
своје
носиљке
да
се
поклоне
свештеним
лицима
и
да
епископа
пољубе
у
руку
.
Као
врховни
домаћи
властелин
,
Гвозденовић
се
налазио
у
близини
.
На
уласку
у
манастир
Свете
Богородице
чекала
је
царицу
игуманија
Анастасија
,
седином
украшена
старица
са
десетак
калуђерица
у
њиховом
црном
руху
с
превесима
.
Игуманија
одведе
деспота
,
деспотицу
и
царицу
у
цркву
,
где
је
владика
Венедикт
читао
молитву
добродошлице
и
дао
благослов
високим
путницима
.
Царица
Мара
је
била
усхићена
,
што
је
могла
слушати
звук
звона
и
уживати
у
црквеним
парадама
.
Она
је
клекла
пред
иконом
и
у
сузама
се
захваљивала
Богу
што
се
смиловао
да
је
врати
у
домовину
чисту
и
неоскврњену
као
што
је
и
отишла
.
Завет
,
много
пута
поновљен
у
самоћи
дренопољског
двора
,
да
ће
године
живота
,
што
би
претекле
кад
се
то
оствари
,
поклонити
Богу
и
служби
његовој
,
сад
је
на
ново
понављала
у
храму
своје
прародитељке
,
Немањине
Анастасије
.
По
том
се
повукла
на
одмор
у
спремљене
за
њу
ћелије
,
пошто
њезин
дворац
још
није
био
потпуно
спреман
,
и
имали
су
да
га
доврше
и
наместе
људи
које
је
султан
нарочито
за
то
послао
из
Дренопоља
и
који
су
већ
били
ту
.
Турске
достојанственике
одвео
је
Гвозденовић
у
Белу
Цркву
,
па
их
је
,
после
одмора
,
позвао
у
свој
дом
,
где
их
је
нарочито
гостопримство
очекивало
.
Деспот
Ђурађ
и
деспотица
Јерина
одсели
су
у
Белој
Цркви
.
Чим
се
деспот
одморио
,
јавише
му
дубровачке
посланике
,
Рањину
и
Гундулића
.
У
Дубровнику
се
одмах
чуло
какав
је
начин
узео
нови
султан
Мехмед
према
деспоту
,
и
Опћина
се
пожурила
да
прва
поздрави
тако
сјајни
повратак
кћери
староме
деспоту
.
Посланици
су
носили
поклоне
за
царицу
Мару
,
скупоцене
свиле
и
кадифе
,
и
јавили
су
се
најпре
деспоту
као
староме
пријатељу
да
упитају
каквим
се
начином
може
изаћи
пред
царицу
.
Деспот
их
је
упутио
на
Гвозденовића
и
на
Ибрахим
-
бега
.
Како
је
султан
,
због
царице
Маре
,
и
неке
земље
повратио
деспоту
,
Дубровчани
су
мислили
да
настаје
велика
љубав
међу
деспотом
и
Високом
Портом
и
старали
су
се
да
се
известе
могу
ли
рачунати
на
помоћ
деспотову
.
—
Правим
пријатељима
се
говори
искрено
,
напомену
деспот
.
Ја
не
могу
мислити
да
ће
утицај
Србије
толико
порасти
код
новог
султана
и
на
Високој
Порти
.
Јавите
кнезу
дубровачком
,
моме
много
поштованом
пријатељу
,
да
до
новог
погоршања
све
остаје
као
што
је
.
Ово
што
се
види
споља
није
него
гола
варка
.
—
Али
за
Бога
,
рече
Рањина
,
султан
је
ипак
веома
сјајно
показао
своју
наклоност
према
вама
.
Сјајни
начин
,
којим
вам
враћа
вашу
драгу
ћерку
,
царицу
Мару
,
не
може
бити
да
ништа
не
значи
.
—
Племенити
пријатељу
,
одговараше
деспот
,
не
сумњајте
о
овоме
што
говорим
.
Време
ће
показати
истину
мојих
речи
.
Без
сумње
не
мислите
да
моје
речи
иду
само
на
то
да
ме
одбране
од
услуге
коју
бих
вам
учинио
.
Будите
уверени
,
ја
се
од
тога
нимало
не
браним
.
Све
ћу
учинити
што
ви
желите
,
и
мило
ће
ми
бити
да
вам
помогнем
у
чем
желите
.
Моје
оцене
се
тичу
опште
политике
и
скорашње
будућности
.
Дубровачки
делегати
и
деспот
нису
полазили
у
своме
умовању
с
исте
тачке
,
па
се
очевидно
нису
разумевали
.
Њихово
пријатељство
и
њихове
многобројне
везе
нису
тога
ради
ништа
претрпеле
.
По
том
су
говорили
о
трговачким
пословима
и
о
ситницама
у
блиским
рудницима
у
Новом
Брду
и
у
Трепчи
,
и
о
трговачким
дубровачким
колонијама
у
Вучитрну
и
у
Прокупљу
.
После
тога
пред
деспота
су
изашли
неки
људи
из
Скопља
,
који
су
се
онде
били
десили
.
То
су
били
један
калуђер
и
неки
трговци
,
који
су
путовали
даље
,
па
су
се
онде
задржали
чујући
да
ће
деспот
доћи
,
да
га
причекају
.
Они
су
уверавали
деспота
,
да
знају
поуздано
како
су
дошле
заповести
од
новог
султана
,
да
се
највећа
пажња
обрати
на
ред
у
војсци
и
у
војничкој
служби
;
да
сви
морају
бити
увек
спремни
да
се
могу
кренути
чим
би
заповест
дошла
и
да
се
никоме
никакво
правдање
неће
примити
.
Најтачније
се
морају
вршити
све
заповести
.
Најоштрије
казне
употребиће
се
без
поговора
и
без
оклевања
против
оних
који
би
се
ухватили
у
неисправности
или
у
непослушности
.
Нарочито
је
наређивано
управницима
,
да
употребе
сва
средства
,
како
би
о
томе
известили
што
пре
све
војничке
старешине
и
војнике
.
Исте
такве
су
оштре
наредбе
дошле
за
чување
границе
спрам
Србије
,
за
пажњу
на
путнике
,
на
царине
,
итд
.
Деспот
упита
калуђера
како
су
сад
турске
старешине
наспрам
цркава
и
манастира
,
свештеника
и
народа
.
—
Не
могу
ти
лако
казати
,
одговори
калуђер
;
хоће
да
се
покажу
трпљиви
спрам
нас
,
али
им
то
рђаво
иде
од
руке
,
пошто
то
у
ствари
нису
.
Криво
им
је
што
често
звонимо
,
као
да
то
зависи
од
нас
.
Криво
им
је
што
често
служимо
.
Неповољни
су
им
хришћански
празници
и
скупови
.
—
Па
чим
показују
ту
своју
злу
вољу
,
упита
деспот
.
—
Речима
,
псовкама
,
намргођеношћу
,
прекорима
кад
ко
у
њих
каква
посла
има
.
Пребацују
свакоме
да
не
умемо
да
изађемо
из
цркве
кад
у
њу
уђемо
и
да
око
обреда
своје
вере
сувише
дангубимо
.
—
А
што
им
је
неповољна
хришћанска
оданост
својој
светој
вери
,
напомену
деспот
,
кад
су
они
сами
својој
поганој
вери
и
заблуди
тако
фанатично
одани
?
—
На
то
они
не
помишљају
.
Једнако
нас
коре
,
што
жалимо
за
својом
владавином
.
У
боју
сте
је
изгубили
,
што
је
жалите
,
говоре
нам
сваки
дан
.
Нашу
веру
свуд
служи
срећа
,
говоре
нам
даље
,
јербо
је
боља
од
ваше
.
Што
се
не
оставите
вашега
Исе
,
па
не
пођете
једанпут
за
правим
пророком
Мухамедом
и
за
јединим
Богом
?
Ви
једнако
мислите
на
деспота
.
Али
ће
деспота
султан
ускоро
опет
истерати
,
као
што
га
је
већ
једанпут
био
истерао
.
И
онда
ће
Србију
наново
обратити
у
пашалуке
,
као
што
ју
је
онда
био
обратио
.
—
Али
,
без
сумње
,
то
нико
не
верује
;
народ
сигурно
држи
своју
свету
веру
непоколебљиво
,
рећи
ће
деспот
,
али
без
пуног
поуздања
.
—
Превисоко
ти
деспотство
,
одговори
калуђер
,
то
не
можемо
,
на
жалост
,
потврдити
до
краја
.
Све
су
чешћи
случајеви
да
се
људи
одричу
своје
праотачке
вере
и
да
примају
ислам
.
Недавно
су
,
ето
,
то
учинила
два
властелина
из
Тетова
,
да
би
у
турске
државне
власти
имали
веће
поверење
.
Осим
тога
недавно
нам
незнано
погибе
Цветко
Видаковић
из
Кратова
,
добар
трговац
,
велики
народољубац
и
пријатељ
црквени
.
Мисли
се
у
народу
да
је
изгубио
живот
што
се
заузимао
за
цркву
и
за
народ
.
Деспоту
се
намрачи
лице
.
Није
то
први
пут
тада
чуо
,
али
му
се
опет
отискоше
две
сузе
низа
старачке
образе
.
У
том
узбуђењу
отпусти
људе
из
Турске
који
су
с
њим
говорили
.
—
Да
,
говораше
он
за
се
,
то
је
неизбежна
судбина
.
Кад
се
изгуби
држава
,
иде
с
њом
и
народна
свест
,
и
вера
!
О
јадни
народе
српски
!
Хоће
ли
где
бити
краја
твоме
страдању
и
твојој
пропасти
?
Није
,
зар
,
Бог
судио
да
те
с
лица
ове
земље
са
свим
нестане
?
Господи
помилуј
!
Господи
помилуј
!
Деспоту
по
том
јавише
управнике
добара
и
рудника
из
Трепче
и
из
Новог
Брда
,
којима
је
раније
поручио
да
му
се
јаве
,
кад
дође
ради
дочека
царице
Маре
у
Белу
Цркву
,
пошто
није
далеко
,
и
да
понесу
новаца
,
колико
се
застало
.
Из
Новог
Брда
је
дошао
управник
рудника
и
цеке
(
ковнице
)
.
Кад
је
улазио
к
деспоту
,
момак
је
за
њим
унео
две
џакуљице
и
оставио
их
поред
деспота
.
Стари
деспот
погледа
џакуљице
и
пружајући
руку
управнику
,
питаше
га
:
—
Јесу
ли
то
динари
из
нове
цеке
,
што
су
нам
је
набавили
Дубровчани
?
—
Јесу
,
превисоко
ти
деспотство
.
У
једној
су
нови
динари
,
а
у
другој
нови
полутаци
.
—
Како
ради
нова
цека
?
—
Много
боље
и
брже
него
стара
,
превисоко
ти
деспотство
.
Овде
имате
у
свакој
џакуљици
по
20
литара
кованога
новца
.
Деспот
показа
вољу
да
види
новац
,
и
управник
се
пожури
да
му
одреши
џакуљице
.
Деспот
заграби
руком
најпре
из
једне
па
онда
из
друге
џакуљице
нов
новац
,
који
се
блистао
,
па
га
гледаше
с
тужним
задовољством
.
У
глави
су
му
се
врзле
мисли
о
недалекој
смрти
његовој
и
о
смрти
његове
државе
,
и
помишљаше
како
се
,
може
бити
,
последњи
пут
сад
наслађава
овим
задовољством
,
превртањем
новога
новца
у
рукама
.
Деспот
је
,
по
том
,
упутио
управнику
многа
питања
о
граници
,
о
трговачким
везама
са
Скопљем
и
с
Призреном
,
о
дубровачким
трговцима
и
о
стању
народа
.
Одговори
су
били
да
свуда
људе
притиска
неспокојство
,
неизвесност
,
и
да
то
јако
смета
свима
пословима
.
Свакоме
је
било
у
глави
како
се
спрема
нека
велика
промена
,
и
сваки
је
желео
да
се
она
што
пре
сврши
,
да
више
не
смета
.
Граница
је
била
непрестано
немирна
,
и
главни
извор
неспокојних
гласова
долазио
је
отуда
,
из
Турске
.
Тамо
се
отворено
говорило
како
овако
дуго
трајати
не
може
и
како
султан
треба
што
пре
да
заузме
деспотову
земљу
,
па
да
истера
границу
на
Дунав
.
Пошто
је
сад
нов
султан
настао
,
и
пошто
се
о
њему
говорило
да
није
од
обичних
људи
,
сви
су
очекивали
да
ће
он
испунити
та
жива
очекивања
.
Управника
имања
и
рудника
из
Трепче
,
деспот
питаше
о
стању
кућа
и
имања
и
о
послу
у
рудницима
,
о
броју
радника
и
о
продаји
израђене
руде
.
Пошто
је
у
Трепчи
сахрањена
мајка
деспотова
,
госпођа
Мара
,
стари
деспот
распитиваше
о
њеном
гробу
и
о
служби
која
се
,
по
његовој
наредби
,
на
гробу
чинила
о
дану
смрти
,
о
крсном
имену
и
о
великим
празницима
.
В
.
По
том
је
деспот
,
зналачким
оком
,
прегледао
рачуне
које
му
је
управник
поднео
,
наредивши
да
се
новци
положе
чиновнику
којега
је
за
те
ствари
уза
се
водио
.
Леп
јесењи
дан
нагињао
је
заранцима
у
богатој
долини
Топлице
међу
Прокупљем
и
Плочником
.
Путем
уз
реку
јахаше
један
коњаник
.
Одело
на
њему
беше
српско
,
властеоско
,
коњ
зеленко
под
њим
арапскога
соја
,
као
огањ
живи
.
Пред
једном
раскрсницом
сеоско
стадо
и
пред
њим
пастир
.
Овце
иђаху
мирно
,
пастирче
весело
дуваше
у
свиралу
некакву
веселу
народну
игру
.
Могло
му
је
бити
око
петнаест
година
.
—
Чујеш
,
дијете
,
повика
путник
властелин
некаквим
туђинским
нагласком
,
можеш
ли
ми
казати
је
ли
ово
жупа
Витомира
Гвозденовића
и
куда
је
пут
у
његове
дворе
?
Путник
је
знао
да
негде
треба
с
главнога
пута
скренути
к
северу
,
па
је
мислио
да
ли
то
није
на
тој
раскрсници
.
Пастирче
коме
се
он
обратио
само
се
насмеја
на
то
његово
питање
.
—
Доиста
си
из
далека
,
одговори
оно
,
кад
ни
то
не
знаш
.
Па
га
стаде
мерити
од
главе
до
пете
.
—
Хоћеш
ли
казати
,
поче
онај
љутито
.
Ако
не
кажеш
,
сад
ћу
те
бичем
.
И
стаде
тражити
бич
иза
себе
на
седлу
.
Пастирче
само
разрогачи
очи
на
њ
,
али
се
окрете
брзо
,
успуза
се
као
веверица
уз
једну
стену
,
и
озго
—
где
му
се
ничим
не
могаше
досадити
—
поче
се
плазити
и
смејати
на
путника
.
Путник
,
опет
,
псујући
на
неком
непознатом
језику
,
ожеже
коња
и
оде
даље
,
а
пастирче
оста
гледајући
за
њим
све
док
се
и
последњи
прамен
магле
од
његова
зеленка
не
изгуби
у
даљини
.
—
Светска
луда
ли
је
,
Турчин
ли
је
,
говораше
пастирче
само
у
себи
.
Будала
,
не
зна
Гвозденовића
двор
,
а
у
њ
би
и
наша
сеоска
крава
погодила
!
И
као
да
ништа
није
ни
било
,
оде
даље
за
овцама
.
Непознати
путник
запита
друге
,
и
после
кратког
времена
стиже
куд
је
наумио
.
У
Гвозденовића
је
у
тај
мах
било
пуно
гостију
.
Он
је
славио
Светога
Тому
.
Путник
се
јави
момцима
,
и
каза
им
неколико
речи
,
по
којима
га
је
ваљало
приказати
господару
.
На
скоро
се
јави
сам
Гвозденовић
да
прихвати
изненаднога
госта
,
који
,
чекајући
оно
неколико
секунада
,
с
поуздањем
сукаше
дугачке
црне
брке
и
брисаше
марамом
зној
с
чела
.
Коња
му
одведоше
у
коњушнице
,
а
њега
сам
Гвозденовић
уведе
на
једна
мала
вратанца
у
особито
одељење
дворца
.
—
Ти
си
,
дакле
,
дворник
честитога
падишаха
што
си
мој
дом
удостојио
почасти
да
му
на
подове
стресеш
прах
с
обуће
твоје
.
Силна
ли
је
милост
падишахова
,
кад
шаље
слуге
своје
с
љубављу
онамо
где
може
мачем
све
покорити
или
упропастити
,
рече
Гвозденовић
,
дубоко
се
клањајући
пред
преобученим
Турчином
.
—
Ја
сам
,
честити
Гвозденовићу
,
рече
Ибрахим
-
беј
.
Ја
ти
носим
поздравље
од
честитога
цара
да
помогнеш
не
би
ли
се
на
миру
свршило
што
сабљом
и
крвљу
може
бити
у
сваки
тренутак
,
кад
се
султану
прохте
.
Узгред
да
кажемо
да
је
Гвозденовић
приликом
последње
његове
мисије
у
Дренопољу
пристао
на
поверљив
предлог
великог
везира
,
да
му
он
може
од
времена
до
времена
послати
свога
човека
по
извештаје
.
Томе
човеку
је
Гвозденовић
имао
том
приликом
и
да
одговори
на
питања
султанова
,
која
би
му
тај
везиров
човек
усмено
саопштио
.
Први
пут
је
тада
.
било
да
тај
везирски
и
султански
човек
дође
Гвозденовићу
.
И
ма
колико
да
је
кућа
Гвозденовића
велика
и
навикла
на
госте
,
ма
колико
да
је
Гвозденовић
био
умешан
и
извежбан
у
опхођењу
,
зла
савест
му
не
даде
да
се
брзо
разбере
у
начину
како
да
прими
новога
госта
.
С
тога
одлучи
да
га
не
води
у
дворану
међу
госте
,
него
да
га
прими
од
њих
засебице
.
Момци
донесоше
пред
Ибрахим
-
беја
читаву
софру
разних
понуда
за
послужење
,
и
јела
,
и
вина
,
и
медовине
.
Одлучивши
се
да
новога
госта
не
води
међу
остале
госте
свога
крснога
имена
,
Гвозденовић
,
с
многим
клањањем
,
исприча
новоме
госту
какав
му
је
празник
тога
дана
.
Он
му
рече
какве
је
госте
,
њега
ради
,
на
кули
оставио
и
објасни
за
што
га
не
прима
другојачије
.
Чујући
то
Ибрахим
-
беј
стаде
са
свом
својом
источњачком
углађеношћу
молити
Гвозденовића
да
на
њ
и
не
мисли
,
као
да
није
ту
,
докле
год
се
та
домаћа
свечаност
са
свим
не
сврши
.
Тако
га
Гвозденовић
остави
,
препоручивши
своме
највештијем
момку
да
би
му
нарочито
на
услузи
био
.
У
тај
мах
гости
су
таман
били
при
тренутку
када
треба
напити
у
здравље
домаћину
и
његову
крсном
имену
.
Уврх
софре
,
која
је
била
постављена
на
кули
,
седео
је
владика
из
,
господин
Венедикт
.
До
владике
је
седео
архимандрит
Калистрат
,
игуман
манастира
Светог
Николе
у
Белој
Цркви
.
Чим
се
лукави
Гвозденовић
оздо
вратио
,
владика
уста
,
напи
у
здравље
домаћину
и
крсном
имену
и
отпева
тропар
Светога
Томе
.
Сви
гости
отпеваше
Многаја
љета
!
Сви
се
ижљубише
с
домаћином
и
честиташе
му
.
Пошто
је
Гвозденовић
с
пехаром
у
руци
захвалио
епископу
и
напио
њему
и
гостима
,
момци
су
журили
се
да
опет
напуне
испражњене
пехаре
.
Гвозденовић
се
онда
на
ново
диже
да
наздрави
човеку
најпопуларнијем
и
најчувенијем
онде
међу
њима
,
архимандриту
манастира
Светога
Николе
,
Калистрату
.
—
Браћо
и
господо
,
моји
драги
гости
и
пријатељи
,
отпоче
речити
домаћин
,
ову
купу
да
пијемо
у
здравље
нашега
пречаснога
оца
,
архимандрита
Калистрата
,
нашега
општег
и
много
цењеног
учитеља
.
Хвала
ти
,
пречасни
оче
,
што
си
зраком
твоје
узвишене
вере
и
науке
,
којим
те
надарише
твоји
труди
,
Божјим
духом
надахнути
,
обасјао
и
мој
смерни
дом
.
С
тобом
се
у
моју
кућу
уселио
нов
Божји
благослов
.
Наш
народ
штује
учитеља
као
и
родитеља
.
Ти
си
,
оче
Калистрате
,
твојом
племенитом
науком
усадио
корен
свега
честитога
и
доброга
у
моју
децу
,
у
мога
првенца
Којадина
.
Бог
милостиви
нека
саслуша
твоје
молитве
,
нека
испуни
твоја
надања
,
нека
наврши
твоје
најтоплије
жеље
,
јер
су
те
жеље
само
на
спасење
вери
и
народу
.
Гости
опет
искрено
запеваше
Многаја
љета
!
—
Бог
те
саслушао
!
Да
Бог
да
све
тако
било
!
Амин
да
Бог
да
!
одговори
други
један
властелин
,
који
је
седео
супрот
Гвозденовићу
,
па
сад
беше
скочио
и
куцаше
се
својом
купом
с
њим
и
с
архимандритом
.
—
Амин
да
Бог
да
!
гласно
повикаше
сви
гости
.
Видећи
општи
одзив
и
признање
,
архимандрит
Калистрат
замоли
епископа
Венедикта
,
свога
старешину
,
за
допуштење
и
уста
да
се
захвали
.
Сви
се
ућуташе
.
—
Божји
благослов
нек
је
на
вама
,
проговори
архимандрит
.
Свака
добра
реч
,
којом
мене
поздрављате
,
украс
је
цркви
којој
служим
.
Никада
с
ваших
домова
не
слазила
благодет
духа
господњега
!
А
вама
нека
је
препоручена
црква
и
вера
православна
.
Господо
честита
и
браћо
драга
,
тешка
су
времена
настала
.
Све
нас
чекају
тешка
искушења
.
Нека
Бог
свакога
подржи
у
тешким
тренутцима
који
чекају
свакога
од
нас
.
Нека
Бог
буде
свакоме
милостив
!
Громовито
Амин
да
Бог
да
!
још
једанпут
затресе
огромне
зидове
Гвозденовићеве
куле
и
одјекиваше
на
све
стране
по
дворишту
.
Момци
су
живо
секли
с
ражњева
печене
прасце
и
јагањце
и
разносили
на
трпезу
.
Мало
даље
,
жене
,
нарочито
веште
гибаници
,
држале
су
на
супрашци
готово
своје
тесто
,
да
се
може
вадити
на
велике
сребрне
тањире
и
износити
пред
госте
.
На
узвишеном
месту
са
стране
гостима
седела
су
два
гуслара
,
Милојко
,
с
којим
ћемо
се
познати
мало
даље
,
и
још
један
.
Милојко
је
певао
о
цару
Стефану
,
а
онај
други
о
краљу
Дечанскоме
и
о
боју
с
Бугарима
.
Гости
су
слушали
с
нарочито
великом
меланхоличном
пажњом
.
Сви
Гвозденовићеви
гости
нису
могли
стати
за
парадну
велику
софру
на
горњем
боју
куле
.
Ту
су
били
само
најодличнији
.
Служене
су
још
две
три
софре
у
авлији
,
на
којима
се
гостио
млађи
свет
,
који
је
ручак
у
брзо
свршавао
,
па
се
журио
потецишту
,
или
како
бисмо
ми
данас
рекли
,
тркалишту
,
на
пољицу
испред
градића
,
где
је
такође
било
изнето
једно
буре
вина
за
оне
који
би
пити
хтели
.
Ту
на
потецишту
играле
су
се
све
витешке
игре
онога
времена
.
Ред
је
држао
један
старији
властелин
из
суседства
.
Најпре
је
било
надстрељивање
,
за
оне
који
су
за
то
вештине
имали
.
Један
је
заиста
устрелио
кроз
беочуг
јабуку
,
која
је
,
у
истом
правцу
,
даље
била
на
копље
натакнута
.
Кад
је
надстрељивање
завршено
,
дошле
су
на
ред
игре
на
коњу
.
Млади
момци
су
у
трку
коњском
бацали
напред
свој
калпак
,
па
су
га
руком
хватали
,
не
пуштајући
да
на
земљу
падне
.
Или
су
копљем
у
трку
коњском
скидали
халку
са
ступца
,
на
ком
је
била
окачена
.
После
су
настале
трке
коњске
,
па
трке
пешачке
,
па
прескакање
,
па
бацање
камена
с
рамена
.
Сва
се
омладина
из
околине
била
сакупила
на
те
игре
,
и
ту
је
,
на
потецишту
,
ишла
врева
,
галама
и
весеље
као
на
каквом
црквеном
сабору
.
При
одморима
се
и
ту
уз
чашу
вина
могао
чути
гуслар
Милојко
,
који
је
неко
време
и
господи
на
кули
своје
песме
певао
.
Господа
на
кули
су
га
слушала
на
свој
начин
;
омладина
је
овде
висила
о
његовим
речима
,
гутајући
сваку
реч
и
сваки
слог
њезин
.
То
је
онда
било
врело
за
познање
народне
историје
.
Међу
тим
,
баш
кад
су
момци
на
кулу
међу
главне
госте
уносили
печење
и
гибаницу
,
вратар
објави
долазак
новога
госта
.
Био
је
то
Петар
Станојевић
,
ћефалија
града
Копријана
,
а
долазио
је
по
поруци
деспота
Ђурђа
.
Ћефалија
Петар
уђе
у
трпезарију
под
калпаком
,
на
ком
је
била
перјаница
са
челенком
.
И
он
беше
опасан
златним
појасом
,
а
на
себи
је
имао
црвену
доламу
,
с
мачем
о
бедрима
.
У
руци
је
носио
свитак
хартије
,
од
којега
је
о
црвеној
свили
висио
златан
печат
државни
.
Нашавши
очима
Гвозденовића
,
ћефалија
Петар
се
поклони
,
и
приступивши
му
ближе
поздрави
се
с
њиме
и
пољуби
и
честита
му
славу
.
—
Наш
превисоки
господар
,
деспот
Ђурађ
наложио
ми
је
,
отпоче
ћефалија
,
да
твоме
господству
на
данашњи
дан
крснога
имена
лично
предам
ову
његову
хрисовуљу
,
и
да
ти
је
прочитам
,
пошто
сам
јој
,
по
високој
вољи
деспотовој
,
ја
милосник
(
извршилац
)
.
С
тим
речима
ћефалија
разви
повељу
са
златним
печатом
,
и
прочита
како
деспот
своме
драгом
властелину
Витомиру
Гвозденовићу
поклања
у
баштину
на
вечита
времена
,
пет
села
у
Морави
не
далеко
од
града
Копријана
,
за
превелике
услуге
,
учињене
Србији
и
дому
деспотову
.
Ново
весеље
заори
се
двораном
и
кроз
цео
дом
великога
властелина
.
Гвозденовић
је
био
дубоко
узбуђен
.
Нареди
момцима
да
пехаре
напуне
најбољим
вином
које
је
имао
и
које
је
лане
купио
од
неких
Дубровчана
у
Новом
Брду
.
Пошто
се
већ
примицало
вече
,
гости
су
поустајали
од
трпезе
и
почели
се
међу
собом
разговарати
.
Неки
су
се
спремали
да
полазе
;
неки
су
мислили
да
онде
ноће
,
пошто
су
били
из
даљине
,
па
да
сутра
кућама
пођу
.
Поред
свега
што
се
с
поља
видело
и
што
се
по
обичају
чинило
,
гости
су
Гвозденовићеви
обузети
били
тешком
бригом
.
Свакога
је
тиштао
густ
облак
који
се
био
наднео
над
Србијом
,
као
кобна
слутња
.
У
међусобним
разговорима
сви
су
признавали
да
се
у
Србији
не
може
водити
другојачија
политика
него
она
коју
је
водио
деспот
Ђурађ
,
политика
мира
и
покорности
.
Нико
није
био
ни
за
дражење
ни
за
изазивање
.
Нико
није
био
за
то
да
се
Србија
у
политици
против
Турске
удружи
с
католичким
државама
и
с
Угарском
,
или
с
Јанком
Сибињанином
и
с
његовом
партијом
у
Угарској
,
уз
коју
је
понеко
и
из
Србије
пристајао
.
Али
опет
нико
није
био
задовољан
.
—
Све
је
лепо
,
говораше
властеличић
Плетикосић
,
али
чиме
нас
турски
султан
обезбеђује
да
ће
остати
све
што
стоји
,
овако
како
је
и
на
овоме
,
још
само
педесет
година
?
Ко
год
дође
отуда
испреко
границе
,
говори
другојачије
.
Они
који
су
некад
овде
држали
села
поручују
по
људима
својим
познаницима
овуда
да
ће
скоро
доћи
да
их
опет
заузму
.
Куда
ћемо
онда
ми
?
У
Скопљу
и
околини
Турци
гоне
нашу
веру
и
терају
свет
да
се
турчи
.
Многи
их
слушају
.
У
Скопљу
се
отворено
говори
да
неће
проћи
година
две
,
па
ће
нестати
и
деспота
,
и
Србије
,
и
овуда
ће
се
раширити
турски
пашалуци
,
као
што
су
се
онамо
,
јужно
од
Новог
Брда
,
већ
раширили
по
некадашњој
Костадиновој
и
Марковој
земљи
.
—
Па
говори
се
свашта
,
Плетикосићу
,
одговори
Гвозденовић
,
али
све
не
треба
веровати
.
Има
султан
доста
своје
земље
и
блага
без
мере
и
без
броја
.
Од
нас
и
од
наше
мирољубивости
зависи
да
за
дуго
задржимо
ово
што
је
.
Само
кад
Сибињанин
Јанко
не
би
имао
својих
присталица
и
овамо
;
кад
се
само
не
би
мислило
да
се
може
повратити
оно
што
је
било
под
царем
Стефаном
.
Цар
Стефан
је
био
велики
јунак
,
али
је
грешио
што
је
мислио
да
његовој
снази
граница
нема
.
Ето
видите
до
чега
смо
дошли
.
—
Славни
и
силни
цар
Стефан
!
уздахну
један
младић
.
Зашто
његова
властела
нису
боље
чувала
његов
аманет
и
његове
поруке
?
Не
бисмо
били
у
овом
у
чем
смо
сад
!
—
Хе
,
младићу
,
рече
Гвозденовић
,
теби
је
све
властела
крива
,
а
и
сам
си
властелин
.
И
ти
би
,
чини
ми
се
,
радо
пошао
за
Сибињанином
,
а
заборављаш
како
је
Јанко
на
Косову
страдао
!
—
Па
видиш
,
честити
господине
,
страда
се
,
кад
се
добро
ради
,
али
за
то
добро
не
губи
своје
цене
.
Ни
овако
се
не
можемо
никако
одржати
,
па
не
можемо
.
Ја
мислим
увек
косовски
.
Ако
морамо
падати
и
пасти
,
да
попадамо
с
мачем
у
рукама
.
—
Да
попадамо
часно
,
прихвати
мало
оштрије
стари
Плетикосић
.
Од
часна
пада
остаје
частан
и
светао
спомен
,
који
ће
потомство
држати
при
свести
и
при
крепости
.
Разговор
међу
већ
угрејаним
људима
поче
узимати
неповољан
обрт
.
Гвозденовић
никако
није
марио
за
тај
правац
.
Али
у
тај
мах
јави
се
стари
отац
Панкратије
,
калуђер
царице
Маре
,
и
властелин
Богоје
Васиљевић
,
из
царичине
околине
,
одређен
за
личну
службу
царици
Мари
.
Чувши
како
је
Свети
Тома
крсно
име
Гвозденовићево
,
царица
Мара
их
беше
упутила
да
у
њено
име
честитају
славу
Гвозденовићу
.
Разговор
се
окрете
на
царицу
Мару
,
која
се
већ
од
прошлога
пролећа
налажаше
у
томе
крају
.
Људи
нису
могли
да
се
нахвале
царичине
доброте
спрам
света
који
јој
се
јављао
и
који
је
живео
у
њезиноме
благом
подручју
.
Није
било
бедника
ни
сиромаха
,
за
којега
је
она
сазнала
,
да
му
није
помоћи
пружила
.
Болесницима
се
нарочито
одазивала
.
Манастир
Свете
Богородице
,
задужбина
Стефана
Немање
,
био
је
осиромашио
.
Догодило
се
да
му
је
земље
поотимала
бесна
околна
властела
,
што
се
,
у
оно
време
,
редовно
догађало
и
на
другим
местима
,
и
да
су
му
се
људи
разбегли
.
Женска
управа
у
манастиру
није
годила
домаћинским
пословима
.
Од
како
је
царица
Мара
у
манастиру
,
показао
се
у
свему
напредак
.
Царица
је
штедром
руком
додавала
манастиру
из
свога
двора
,
који
је
,
у
непосредној
близини
,
одвојено
за
њу
био
саграђен
.
Сваки
дан
се
на
вратима
двора
раздавао
сиротињи
хлебац
,
а
о
сваком
оброку
,
о
ручаници
и
у
вече
,
изношено
је
на
врата
топло
јело
,
које
се
давало
путнику
и
намернику
.
С
тога
се
само
благослов
сипао
за
царицу
с
уста
сиромашких
.
Нико
није
могао
да
се
нахвали
њене
доброте
.
Она
сама
уживала
је
у
црквеним
молитвама
,
у
звуку
звона
,
у
певању
калуђерица
и
у
лепотама
службе
.
Кроз
шеснаест
година
што
их
је
провела
на
султановом
двору
у
страху
и
зебњи
од
господара
и
од
његових
страсних
пожуда
,
једва
се
,
као
кришом
,
могла
,
како
треба
,
молити
Богу
,
ма
да
јој
је
султан
допустио
да
држи
обреде
и
калуђера
своје
вере
у
дворцу
своме
.
Али
је
жељна
била
отвореног
,
јавног
хришћанског
служења
Богу
,
јер
ред
није
допуштао
да
она
као
султанка
излази
на
хришћанске
службе
и
у
цркве
које
су
још
служиле
у
Дренопољу
.
Тога
ради
јој
је
прослављање
празника
најтеже
падало
.
Сада
би
увек
ишла
на
архијерејску
службу
у
цркву
Св
.
Николе
код
Беле
Цркве
.
Још
више
је
уживала
када
је
тога
лета
боравила
код
оца
и
мајке
у
Смедереву
,
где
се
служба
Божја
вршила
с
пуним
сјајем
,
у
присуству
деспота
Ђурђа
и
свеколикога
његова
двора
.
Истом
кад
су
се
разишли
гости
,
могао
је
Гвозденовић
да
посвети
неколико
часова
своме
сакривеном
госту
,
Ибрахим
-
бегу
.
Кад
се
упутио
к
њему
и
кад
се
договарао
са
госпођом
Круном
о
ономе
што
за
њ
треба
спремити
,
за
јело
и
за
ноћиште
,
госпођа
Круна
не
хте
сакрити
да
јој
није
повољан
тај
гост
,
ни
начин
на
који
је
он
примљен
.
—
Ти
као
да
се
стидиш
тога
госта
,
Витомире
,
рече
она
.
Ако
га
се
стидиш
,
за
што
га
примаш
?
Могао
си
га
увести
међу
друге
госте
да
га
виде
,
па
и
он
њих
да
види
.
Или
се
стидиш
њега
,
или
се
,
пред
њим
стидиш
ових
других
гостију
,
па
не
смеш
да
му
их
покажеш
?
Ја
то
не
разумем
.
—
Ти
то
не
разумеш
и
не
можеш
ни
разумети
,
Круно
.
Ти
нареди
што
ја
од
тебе
тражим
,
па
се
за
друго
не
брини
.
—
Ти
ми
нешто
много
бараташ
с
Турцима
.
А
ти
знаш
,
како
било
да
било
,
ја
за
Турке
не
марим
.
—
Па
они
су
нам
већ
господари
,
рече
Гвозденовић
.
Док
склопи
очи
стари
деспот
,
а
то
може
бити
сваки
час
,
ето
их
као
што
су
били
пређе
.
То
се
не
да
избећи
.
Госпођа
Круна
се
само
стаде
крстити
.
—
Саклони
,
Боже
!
Да
будем
жељна
звона
и
службе
Божје
као
деспотова
кћи
,
царица
Мара
;
саклони
,
Боже
,
по
сто
пута
!
Да
ми
се
турске
хоџе
деру
по
џамијама
место
звона
и
да
се
морам
стидети
своје
вере
,
саклони
,
Боже
,
по
сто
пута
!
—
Круно
,
Круно
,
мрмљаше
Гвозденовић
,
очевидно
незадовољан
,
и
жураше
се
сакривеном
госту
.
Круна
оде
да
нареди
што
је
требало
за
вечеру
и
за
ноћиште
.
ВИ
.
Неколико
дана
после
Св
.
Томе
,
Гвозденовић
је
сазвао
госте
у
велики
лов
који
се
држао
у
шумама
пут
Јанкове
Клисуре
.
Лова
је
пало
много
,
и
господа
су
распоређивала
,
што
је
најлепше
,
за
царицу
Мару
,
за
владику
Венедикта
,
за
Гвозденовића
дом
,
за
Плетикосића
и
за
оца
Калистрата
.
Ученици
оца
Калистрата
Којадин
Гвозденовић
и
Драгош
Плетикосић
примише
се
да
сами
оцу
Калистрату
однесу
део
његов
.
Ловци
су
се
растали
у
Блацу
.
Младићи
властела
са
својим
људима
пођу
даље
пут
Беле
Цркве
,
али
их
киша
у
саму
ноћ
задржи
у
Барбатовцу
,
десет
,
дванаест
километара
од
Беле
Цркве
.
Барбатовац
је
повелико
село
које
је
припадало
властелинству
Гвозденовићеву
.
У
њему
су
били
само
меропси
,
и
нити
је
било
властеличића
ни
какве
властелинове
куће
,
као
што
често
има
,
за
одседање
,
за
стан
властеоског
надзорника
и
за
смештај
десетка
и
осталога
којечега
што
је
припадало
властелину
.
Село
је
било
сасвим
просто
.
Сељачке
куће
су
биле
растурене
по
брдима
и
око
пута
,
који
је
водио
из
Крушевца
и
Јанкове
Клисуре
у
Белу
Цркву
.
Куће
су
те
биле
малене
,
обично
само
с
једном
већом
или
мањом
сухотом
,
у
којој
је
на
средини
било
огњиште
.
Чељад
домаћа
спавала
су
око
огњишта
.
У
свима
је
,
и
онда
као
и
сад
,
био
најпростији
намештај
сеоских
кућа
:
неколико
лонаца
и
чинија
,
наћве
,
ковчег
за
брашно
,
вреће
с
пасуљем
и
сочивом
,
низови
лука
црног
и
белог
,
пет
шест
троногих
ниских
столица
,
позната
оруђа
за
ватру
,
и
по
која
шареница
и
губер
.
Понека
је
кућа
имала
још
и
котар
или
хамбар
за
жито
,
млекарник
и
још
по
који
наслон
или
стајицу
за
разне
потребе
,
стају
или
наслон
за
стоку
,
краве
,
телад
,
коња
или
овце
.
Понегде
су
стајала
кола
или
двоколице
.
Кровови
су
били
од
сламе
,
ређе
од
плоче
или
ћерамиде
.
Куће
су
биле
обично
ниске
.
И
село
је
изгледало
врло
бедно
.
Ређе
су
биле
куће
саграђене
од
брвана
на
дебелим
темељачама
,
које
су
се
,
по
равном
месту
,
могле
и
превући
воловима
или
биволима
,
кад
се
под
њих
подметну
добро
спремљени
ваљци
.
Кад
је
унутра
горела
ватра
,
споља
се
сва
кућа
димила
као
што
се
висока
брда
диме
од
магле
после
топлих
киша
.
Село
се
још
није
било
успавало
,
кад
су
стигли
наши
гости
.
Још
се
чула
по
гдекоја
закаснела
крава
где
муче
за
својим
телетом
.
Којадин
и
Драгош
упуте
се
кући
сеоског
предстојника
,
којега
је
Којадин
знао
.
Њихова
пратња
размести
се
по
ближим
околним
кућицама
.
За
вечеру
су
они
носили
што
им
је
требало
,
а
постељу
им
је
био
спремио
њихов
ловачки
умор
.
Све
што
им
је
требало
,
било
је
сухо
место
на
којем
ће
се
опружити
.
А
то
им
се
лако
спремило
.
Сутра
дан
,
одморивши
се
добро
,
Којадин
и
Драгош
упуте
се
весело
своме
омиљеном
учитељу
.
Свакада
им
је
мило
било
да
га
пољубе
у
руку
и
да
слушају
медоточну
беседу
његову
.
Ено
их
како
на
красним
коњима
јашу
планином
.
За
њима
је
на
једном
коњу
натоварен
лов
,
а
тројица
момака
иду
за
њима
,
такође
на
коњима
.
Друга
двојица
носе
соколове
на
руци
.
Изгледали
су
као
два
брата
.
Којадин
беше
смеђ
,
витак
,
тих
и
замишљен
;
Драгош
црномањаст
,
енергичан
,
готово
плах
,
краћег
,
веома
јаког
састава
,
већ
у
младости
широк
у
плећима
.
Којадин
је
био
у
се
повучена
,
замишљена
нежнија
природа
.
Није
много
марио
за
друштво
.
Миловао
је
занети
се
у
самоћу
и
у
разматрање
,
миловао
је
тонути
у
уживање
тихих
али
величанствених
природних
дивота
.
Леп
изглед
на
планине
блиске
и
удаљене
;
ливаде
окићене
цвећем
;
горски
водопад
бистрога
потока
;
кршно
стење
подигнуто
у
небо
изазивали
су
дивљење
његово
.
У
књиге
је
био
заљубљен
.
Од
њих
се
није
одвајао
.
У
цркву
и
на
службу
ишао
је
као
стари
калуђер
.
Његов
друг
Драгош
,
у
свему
исправан
према
дужностима
вере
,
волео
је
бујан
живот
,
добре
коње
,
лов
и
бесне
хајке
на
дивље
зверје
.
—
Шта
би
најволео
Којадине
?
почеће
Драгош
,
лагано
коња
јашући
уза
свога
друга
и
пријатеља
,
да
нешто
дође
анђео
,
па
да
ти
тако
питање
учини
.
Знаш
да
ништа
нема
што
не
би
могли
небесници
.
—
Шта
бих
волео
?
Како
ћу
то
да
ти
кажем
?
Ја
сам
задовољан
увек
оним
што
Бог
да
.
—
Е
,
није
тако
.
Бог
даје
што
је
њему
драго
.
Али
ти
имаш
своје
мисли
,
своје
жеље
.
—
Па
добро
,
ти
ме
добро
познајеш
.
Шта
мислиш
ти
да
бих
ја
волео
.
—
Лепу
цуру
,
одговори
Драгош
,
очевидно
задиркујући
га
,
нељубљену
,
румену
,
плавооку
.
—
Хајде
,
Бога
ти
,
ко
те
за
то
пита
?
Разговарај
се
збиљски
.
Нисам
ти
нешто
вољан
за
шалу
.
—
О
Којадине
,
Којадине
!
Ко
ће
,
болан
,
сада
што
друго
мислити
?
Гле
,
како
је
јутро
!
Зар
ти
се
не
би
све
ово
што
видиш
трипут
лепше
учинило
,
да
ти
је
и
оно
што
ти
ја
велим
.
Осмех
прелете
преко
Драгошева
лица
.
Неко
срећно
расположење
цароваше
у
његову
срцу
.
Он
поигра
коња
,
те
скакуташе
испред
Којадинова
зеленка
,
несташно
га
задиркујући
.
—
Па
добро
,
хајде
проговори
,
рече
Драгош
Којадину
,
кажи
ми
шта
мислиш
,
што
си
се
замислио
?
—
Шта
мислим
,
одговори
Којадин
.
Зар
смем
да
ти
кажем
?
Теби
је
,
видим
,
само
до
ђаволства
.
Зар
има
,
на
послетку
,
икога
коме
бих
смео
казати
?
—
Ето
,
