—Па
да
.
Ја
сам
се
још
прекјуче
,
уочи
лова
,
кад
је
то
уређено
,
у
себи
смејао
на
твој
рачун
.
Којадин
се
насмеја
гласно
,
а
Миља
само
што
не
бризну
плакати
.
—
Ето
видиш
,
сад
сам
и
ја
тебе
ухватио
.
Ти
се
,
видим
,
сад
нимало
не
смејеш
као
отоич
.
Није
ти
право
што
Драгоша
нећеш
моћи
видети
месец
дана
.
Е
,
видиш
,
није
истина
ни
да
ће
ићи
.
Ја
сам
све
измислио
само
да
те
искушам
и
да
те
познам
.
Расположење
се
Миљино
сместа
промени
.
—
Истину
ли
сад
говориш
?
рече
му
она
,
претећи
му
прстом
.
Ја
сад
не
знам
више
ништа
.
—
Е
па
знаћеш
кад
га
опет
видиш
данас
или
сутра
.
И
Којадин
се
упути
к
вратима
којима
се
излазило
непосредно
у
врт
.
ИX
.
Испод
Гвозденовићева
двора
и
његових
кула
,
мало
ближе
реци
,
у
једном
заклонитом
долу
к
југу
окренутом
,
био
је
Гвозденовићев
воћњак
,
пун
свакојака
воћа
,
које
само
може
успевати
у
климату
нашем
.
Ораси
најкрупнији
и
најмекши
,
бадеми
,
смокве
,
крушке
,
јабуке
,
шљиве
и
дуње
,
вишње
и
трешње
ређаху
се
наобред
по
равници
и
по
благим
застранцима
.
Место
се
бирало
по
потреби
воћке
која
се
садила
.
Смокве
су
намештене
биле
на
врло
заклонитим
,
к
југу
окренутим
сунчаним
местима
,
испод
винограда
,
који
су
даље
по
брегу
били
засађени
.
Уврх
воћњака
,
а
испод
винограда
била
је
лепо
озидана
чесма
с
две
коване
луле
и
калаисаним
од
бакра
судовима
за
захитање
воде
.
Около
чесме
је
све
било
лепо
покалдрмљено
плочама
,
а
около
је
било
више
клупа
,
од
којих
су
се
гдекоје
чисто
губиле
у
шушњару
.
По
два
три
већа
стола
који
су
мало
даље
стајали
под
неким
орасима
види
се
да
се
ту
каткад
и
вечеравало
и
ручавало
.
Место
је
било
врло
лепо
,
с
изгледом
на
долину
Топлице
и
на
планине
к
југу
,
с
десне
стране
Топлице
.
По
долини
,
испод
воћњака
,
виделе
су
се
сеоске
куће
.
Поред
речице
,
одмах
испод
воћњака
,
распоређени
су
били
купушњаци
Гвозденовићеви
.
Неколико
дана
после
мало
час
наведеног
разговора
Миље
Гвозденовићеве
с
њеним
братом
Којадином
,
Миља
се
једно
после
подне
беше
упутила
к
чесми
,
како
се
то
место
звало
.
Ишла
је
сама
,
носећи
само
,
забаве
ради
,
неко
плетиво
у
рукама
.
Дан
је
био
топал
и
леп
.
Ветар
је
ћаркао
с
југозападних
планина
,
носећи
са
собом
мек
,
благ
јужни
ваздух
,
у
коме
мал
’
те
није
био
и
који
дах
Јадранског
Мора
,
које
,
у
ваздушној
линији
,
није
далеко
од
тих
страна
.
Миља
изабра
једну
клупу
међу
многима
које
су
биле
поређане
око
чесме
,
па
седе
и
разви
своје
плетиво
.
Са
свим
случајно
и
без
икаква
договора
тој
се
истој
чесми
у
воћњаку
оздо
из
села
,
жеђи
ради
,
примицао
Драгош
Плетикосић
,
у
намери
да
се
одмори
и
воде
напије
.
Између
зеленог
грања
,
с
путање
којом
се
он
са
стране
примицао
чесми
и
месту
на
ком
је
Миља
седела
,
смотри
он
још
поиздалека
Миљин
лепи
профил
,
њезину
смеђу
,
чисто
златну
косу
,
њезино
лепо
чело
и
један
зрак
од
оне
сунчане
благе
звезде
,
од
њезина
ока
.
Заигра
му
срце
милим
,
топлим
трептањем
,
и
она
неизјашњива
пуноћа
срца
и
прсију
стезаше
му
дисање
и
устављаше
ход
.
Он
се
и
дотле
виђао
с
Миљом
,
својом
другарицом
од
детињства
,
али
није
опажао
никаква
особита
осећања
,
осим
обичне
пријатности
.
Свагда
му
је
било
мило
видети
се
и
говорити
с
њом
.
Али
неких
нарочитих
осећања
није
имао
.
У
томе
тренутку
прође
му
кроз
памет
да
такве
девојке
,
лепотице
,
кућанице
нигде
више
нема
.
Чудна
му
помисао
дође
да
ли
би
му
она
могла
бити
жена
.
О
како
би
то
лепо
било
,
кад
би
му
она
била
жена
!
Поче
даље
мислити
како
би
се
то
могло
извршити
и
би
ли
му
је
дали
родитељи
.
Али
је
ту
застао
,
јер
ту
ништа
не
умејаше
смислити
.
То
и
нису
биле
његове
ствари
.
Он
се
брзо
њих
остави
,
и
потону
на
ново
у
слатке
маште
,
које
су
му
често
долазиле
у
часовима
његова
самовања
.
И
све
се
те
маште
сада
савијаху
као
венац
око
главе
Миљине
.
Сада
тек
,
гледајући
је
још
из
заклона
,
и
ако
је
већ
близу
био
,
све
оне
неодређене
мисли
и
пријатни
осећаји
,
кад
би
се
с
њом
састао
,
букнуше
у
једну
одређену
мисао
,
у
одређену
жељу
—
да
му
Миља
буде
жена
.
Откуда
то
наједанпут
?
Он
сам
себе
питаше
,
али
на
питање
не
умеде
одговорити
.
Ма
да
је
он
био
давно
претурио
двадесету
годину
,
о
женидби
му
ништа
није
помињао
ни
отац
,
ни
отац
Калистрат
,
који
му
је
као
други
отац
био
.
Он
чисто
сам
сумњаше
да
ли
је
томе
време
,
а
поглед
на
девојку
спрам
њега
одговараше
му
сам
да
је
време
ту
,
и
да
је
на
њему
самом
да
га
пожури
и
приготови
.
Драгош
корачи
даље
стазом
.
Само
је
још
неколико
корака
требало
па
да
дође
до
ње
.
И
Миља
,
која
је
пред
њим
стајала
а
њега
видела
није
,
премишљала
је
о
истом
предмету
.
И
она
изгледаше
замишљена
,
и
занесена
у
мисли
,
окреташе
иглама
а
гледаше
у
плаву
даљину
.
И
она
на
нешто
мишљаше
.
Да
ли
на
момче
,
на
које
је
неки
дан
мислила
,
кад
ју
је
брат
варао
да
је
Драгош
отишао
у
Смедерево
,
или
на
нешто
друго
?
Да
ли
не
на
сурога
орла
,
који
је
у
даљини
шестарио
око
једне
главице
?
Драгош
отиште
један
камен
с
путање
,
и
шушну
гранама
,
да
је
не
би
изненадио
.
Он
по
том
искрсе
пред
њу
,
и
она
се
ипак
трже
.
Учинило
јој
се
као
да
је
божанска
сила
учинила
да
сред
сухе
пустиње
поникне
жбун
уцветале
ружице
.
—
Драгошу
,
ти
си
,
промуца
она
,
пријатно
се
повративши
од
лаког
изненађења
.
Откуда
тако
сад
баш
,
кад
сам
и
ја
управо
на
те
мислила
?
Нимало
се
нисам
могла
надати
да
ћу
те
видети
.
—
Свака
је
срећа
изненада
,
проговори
младић
збуњеној
девојци
.
И
тебе
је
моје
срце
тражило
,
а
кога
срце
тражи
,
тај
,
знаш
,
нити
може
утећи
,
нити
се
сакрити
.
Она
лагано
порумени
и
пружаше
му
руку
.
Он
се
тихо
спусти
поред
ње
на
празно
место
на
клупи
и
брисаше
убрусцем
мокро
чело
.
Миља
га
је
ћутећи
гледала
,
нехотично
му
не
испуштајући
руку
како
је
беше
прихватила
.
Али
шта
јој
је
?
И
нехотице
се
стаде
питати
кад
је
у
ње
срце
тако
дрхтало
?
Како
то
да
је
сад
некако
оставише
и
речи
и
досетка
?
Та
није
ли
она
међу
добрим
познаницима
и
пријатељима
,
најбоље
умела
разговарати
се
,
задиркивати
и
шале
правити
?
.
Чиме
се
сад
тако
наједанпут
збуни
?
Никад
се
она
није
снебивала
,
кад
би
с
киме
сама
седела
;
није
се
снебивала
ни
сад
,
седећи
сама
уз
Драгоша
,
али
је
сад
наједанпут
обузе
осећање
милине
и
зебње
,
које
је
с
неком
чудном
плашњом
и
стидљиво
бројало
хитре
као
стрела
часове
.
—
Време
јури
,
Миљо
,
поче
Драгош
озбиљнијим
гласом
—
време
јури
.
Знаш
кад
смо
били
деца
,
кад
смо
се
безбрижно
и
весело
играли
?
Знаш
ли
толико
заједно
проведених
часова
?
Време
јури
и
одмиче
,
и
с
њим
се
све
мења
.
И
ја
данас
друго
осећам
.
Заман
све
.
Ти
више
ниси
другарица
,
ниси
пријатељица
...
.
Драгош
ту
заста
.
Миља
устаде
са
свога
места
.
—
Ја
сам
одрасла
девојка
,
рече
она
лако
руменећи
.
—
Да
,
то
сам
хтео
да
кажем
,
одговори
Драгош
—
а
у
одрасле
девојке
,
моја
красна
Миљо
,
престају
пријатељства
,
престаје
друговање
...
.
Она
ћуташе
.
—
Али
ја
још
нисам
све
казао
,
настави
он
,
а
ти
румениш
,
устежеш
се
.
Послушај
још
мало
за
старо
друговање
;
слободно
ти
је
.
—
Боже
мој
!
Као
да
сам
те
сад
први
пут
видела
.
У
мени
је
данас
нека
зебња
;
ја
сам
сама
с
тобом
;
треба
да
се
вратим
кући
.
—
Не
бој
се
;
нисам
ја
гусар
.
Сама
ниси
.
С
нама
је
Бог
;
с
нама
је
вечна
правда
његова
,
која
прати
...
.
Он
не
изговори
—
шта
.
Није
се
још
смео
усудити
да
изговори
ону
одсудну
,
главну
реч
.
Миља
погледа
у
њега
;
нехотице
јој
се
јави
на
лицу
осмејак
,
и
она
обори
главу
,
па
опет
заћута
.
—
Старо
се
време
променило
,
настави
Драгош
.
Мисли
,
жеље
,
осећања
,
све
је
то
,
моја
Миљо
,
и
у
тебе
и
у
мене
друго
.
Нема
старог
пријатељства
,
ни
друговања
.
Нема
га
,
знам
.
Ти
се
снебиваш
,
ти
бежиш
од
мене
,
али
те
ја
сад
више
но
икада
и
баш
за
то
желим
.
Ја
те
љубим
и
не
могу
без
тебе
.
У
Божје
руке
полажем
ово
осећање
.
Што
он
одсуди
,
оно
ће
бити
,
али
је
пресуда
у
твојој
руци
.
Хоћеш
ли
ти
са
мном
?
Да
ли
и
ти
мене
љубиш
,
или
је
место
старог
друговања
и
пријатељства
,
које
одбегава
одраслу
девојку
,
настао
немар
?
Кажи
ми
да
знам
.
Прими
ме
или
одбаци
!
—
Зар
се
може
за
те
не
марити
?
промуца
она
,
погледав
га
погледом
који
је
једини
умео
казати
што
је
девојче
у
тај
мах
осећало
.
Зар
могу
ја
не
марити
за
те
?
Али
,
ако
ја
добро
разумем
шта
ти
хоћеш
,
ти
знаш
како
се
то
ради
;
ти
знаш
у
кога
се
иште
девојка
.
Миља
га
погледа
озбиљно
,
али
се
не
брањаше
кад
је
он
загрли
око
стаса
и
кад
јој
на
уснице
притиште
ватрен
пољубац
.
Само
што
га
одмах
по
том
лако
одгурну
од
себе
и
лагано
га
прекори
прстом
.
—
Ја
сам
ти
казала
,
рече
она
,
ја
те
хоћу
,
и
не
знам
како
бих
без
тебе
,
али
за
остало
треба
да
нареде
наши
родитељи
.
Ја
ћу
још
данас
казати
мојој
мајци
,
а
ти
гледај
шта
ћеш
и
шта
ви
треба
да
чините
.
—
И
ја
ћу
казати
и
оцу
и
мајци
,
и
питаћу
их
шта
треба
да
се
ради
.
Само
знам
да
бисмо
ми
били
славни
као
муж
и
жена
.
—
Полако
,
полако
одговори
она
.
Не
треба
трчати
.
—
А
зар
ти
не
би
жао
било
што
би
оставила
градац
,
дворове
,
своју
цркву
и
велику
кућу
,
толику
дворбу
и
послугу
?
Ја
и
заборављам
да
у
нас
то
ништа
нема
.
—
Па
ни
ваша
кућа
није
мала
.
—
Није
мала
спрам
простих
сељачких
кућа
,
али
као
кућа
једнога
властеличића
,
далеко
је
мања
и
незнатнија
од
велике
властеоске
куће
као
што
је
кућа
Гвозденовића
.
Јеси
ли
ти
,
Миљо
,
на
то
мислила
?
—
Мени
је
,
драги
мој
,
двор
онде
где
си
ти
,
а
мене
је
моја
мајка
научила
на
рад
,
послушност
и
једнакост
још
од
детињства
.
Ја
познајем
твоју
мајку
.
Уз
њу
ће
ми
бити
као
и
уз
моју
рођену
.
Ви
сиротиња
нисте
,
а
ласно
ћемо
зато
што
нисте
тако
богати
као
Гвозденовић
.
—
О
,
вајкаше
се
Драгош
,
мало
замишљен
,
ја
сам
на
то
мало
мислио
.
Зар
ја
,
син
малог
властеличића
,
да
бацим
поглед
на
ћерку
великог
властелина
Гвозденовића
,
жупскога
стегоноше
.
Боже
,
видиш
ли
шта
ја
радим
?
—
Шта
ти
је
сад
,
одговори
Миља
.
Па
неће
,
сигурно
,
ни
мене
отац
пустити
голоруку
.
Даће
он
мени
барем
село
једно
у
прћију
.
То
ми
је
он
сам
толико
пута
говорио
кад
је
добро
расположен
.
Надам
се
да
ми
то
никако
неће
ускратити
.
И
онда
,
ах
онда
—
пуно
ми
се
планова
врзе
по
глави
.
Боже
,
ала
сам
луда
?
!
—
Шта
ти
је
?
О
каквим
плановима
мислиш
.
—
Па
да
начинимо
рај
од
нашега
села
.
Да
је
у
њему
боље
него
и
у
каквом
другом
селу
.
Да
у
њему
нама
начинимо
кућу
,
а
после
,
при
некој
доброј
жетви
,
дворац
.
Па
и
ти
нећеш
седети
беспослен
.
Отићи
ћеш
у
службу
деспоту
,
зарадићеш
нешто
собом
.
Ја
се
не
бојим
ничега
.
—
Миљо
,
Миљо
,
рече
он
,
али
се
ја
бојим
и
много
бојим
.
—
А
чега
,
душо
?
—
Опрости
што
морам
казати
.
Али
се
ја
бојим
оца
твога
.
—
Зашто
?
—
Зебе
ме
на
срцу
,
да
те
неће
хтети
дати
.
—
Воли
отац
мене
,
одговори
Миља
,
ја
се
уздам
да
ми
неће
хтети
криво
учинити
.
А
по
том
ја
се
уздам
у
мајку
.
И
Миља
поче
купити
своје
плетиво
,
и
спремаше
се
да
пође
.
—
Уздајмо
се
највише
у
Бога
и
у
помоћ
његову
,
рече
она
свечано
,
праштајући
се
с
Драгошем
.
И
она
одмах
за
тим
ишчезе
,
одмичући
путањом
ка
дворцу
.
Драгош
је
остао
још
неколико
тренутака
код
чесме
.
Поред
свега
што
би
се
могло
мислити
поводом
његовог
знаменитог
разговора
с
Миљом
,
Драгош
не
бејаше
весео
.
Тек
му
тада
паде
на
ум
ружан
сан
који
га
је
прошле
ноћи
из
спавања
тргао
.
Сањао
је
себе
као
дете
у
голубињаку
.
Као
дете
је
веома
волео
голубове
.
Голубови
су
се
играли
међу
собом
,
слетали
њему
на
капу
,
на
руку
,
на
рамена
.
Он
их
је
мазио
и
миловао
,
и
они
га
се
нису
плашили
.
Наједанпут
слете
њему
на
раме
с
друге
стране
од
некуд
нечија
туђа
грлица
,
он
је
миловаше
,
а
она
не
само
да
не
одбеже
,
него
се
умиљаваше
око
њега
.
Његови
голубови
је
радосно
поздрављаху
.
Грлица
се
диже
да
лети
даље
.
Тек
се
мало
одмакла
од
Драгоша
,
а
на
њу
се
залете
однекуд
изненада
један
јастреб
,
зграби
грлицу
и
рашчупа
је
пред
Драгошем
.
Грлица
само
писну
,
и
нестаде
је
с
овог
света
.
Драгош
се
у
сну
машаше
стреле
,
које
не
бејаше
.
То
га
трже
иза
сна
.
Тако
виде
да
је
све
сан
и
да
нема
ништа
.
Тек
се
тада
сети
тога
сна
,
на
који
је
већ
био
заборавио
,
и
чисто
му
криво
би
што
је
такав
сан
уснио
.
Чинило
му
се
да
сан
ништа
добро
не
значи
.
Поче
мислити
да
ли
је
добар
или
рђав
дан
у
који
је
с
Миљом
:
разговарао
,
и
стаде
се
сећати
свакојаких
других
знаменија
,
по
којима
се
могло
погађати
хоће
ли
се
просидба
или
женидба
његова
свршити
срећно
или
несрећно
.
Тада
се
већ
није
могло
него
напред
,
пошто
је
Миља
рекла
да
ће
своју
мајку
известити
.
Ствар
није
више
била
међу
њима
лично
.
Драгош
је
био
куражан
колико
ма
ко
други
,
али
га
по
сујеверном
оном
времену
,
непрестано
копкаше
шта
му
тамна
будућност
скрива
.
Та
немирна
мисао
врћаше
се
непрестано
по
његовој
глави
,
а
он
није
био
навикнут
на
ту
ломљаву
у
неизвесности
.
Преврћући
мисли
овамо
онамо
,
паде
му
на
ум
врачара
Шана
,
која
је
живела
наискрај
њиховог
села
.
И
ма
да
дотле
никад
није
ишао
врачарама
,
поче
мислити
да
иде
Шани
,
те
да
му
она
врача
и
предсказује
будућност
.
Касно
је
било
,
да
одмах
тада
к
њојзи
иде
,
али
то
смисли
и
одлучи
се
да
изврши
колико
сутра
,
и
с
тим
се
мислима
отиште
и
он
кући
путем
који
је
скретао
на
страну
од
Гвозденовићева
дворца
.
Шана
врачара
седела
је
на
источној
страни
села
Плочника
више
пута
уз
брег
.
Имала
је
од
свога
мужа
заосталу
јој
кућицу
украј
једне
шумице
,
која
је
била
њена
.
Под
зиму
би
она
умолила
или
погодила
кога
да
јој
насече
дрва
за
зиму
и
да
привезе
ближе
кући
.
Иначе
се
за
обичну
кућну
потребу
служила
сухарцима
,
које
би
сама
по
шуми
купила
и
ломила
.
За
ту
је
шуму
она
увек
говорила
да
је
не
сме
ни
исећи
ни
продати
због
трава
које
по
њој
расту
,
а
које
њеном
послу
требају
.
Од
деце
је
имала
само
ћерку
,
удату
онде
недалеко
за
некога
у
селу
.
Зет
и
његова
деца
,
то
су
јој
била
одбрана
и
послуга
.
Кућерак
њен
био
је
накривљен
и
наслоњен
на
неки
велики
граб
,
који
га
је
држао
да
не
падне
и
од
неба
заклањао
својим
гранама
.
Осим
Шанине
постеље
у
једном
крајичку
,
сав
се
остали
намештај
могао
на
прсте
пребројати
.
Један
котао
средње
величине
,
увек
пун
воде
,
о
ланцу
над
ватром
;
један
крчаг
;
неколики
лонци
разне
величине
;
неколике
земљане
и
дрвене
чиније
и
чанци
;
два
три
ножа
;
стрела
с
тулцем
и
стрелама
Шанинога
покојног
мужа
;
једно
копље
усправљено
у
углу
;
мотика
и
секира
били
су
готово
сав
Шанин
намештај
.
У
сваком
углу
и
на
рафу
видели
су
се
свежњи
сухе
траве
и
свакојаког
корења
и
цвећа
у
гомилама
и
повешано
у
плетеним
кесама
.
Сва
је
кућа
мирисала
на
разне
мирисе
тих
сухих
трава
.
Огњиште
је
било
на
средини
.
У
жеравици
,
на
којој
је
горуцало
и
лагано
се
пушило
једно
дрво
,
стајао
је
један
троножац
,
а
покрај
ватре
је
на
троножној
столици
замишљена
седела
Шана
,
мотрећи
на
неку
погачицу
,
која
јој
се
у
другом
крају
огњишта
пекла
под
пеком
од
печене
земље
која
се
једва
видела
од
супрашке
,
на
њу
набацане
.
Шани
је
могло
бити
преко
шездесет
година
,
али
се
веома
добро
држала
,
само
што
је
била
мршава
.
Псетанце
Шанино
које
је
било
на
вратима
,
објави
јаким
лајањем
да
се
неко
кућици
примиче
.
Шана
погледа
на
врата
,
која
се
у
исти
мах
отворише
.
На
вратима
се
помоли
,
премишљајући
да
ли
да
уђе
,
Драгош
Плетикосић
.
—
Може
ли
се
?
упита
он
,
заставши
на
вратима
.
—
Може
,
може
,
одговори
Шана
,
дижући
се
са
свога
троношца
.
—
Каквим
добром
,
ти
красни
младићу
,
овамо
код
маторе
врачаре
?
—
Добром
,
ако
Бог
да
,
одговори
Драгош
.
Хоћу
само
нешто
да
те
питам
о
будућности
.
—
Ништа
ти
ја
не
могу
казати
;
само
Божја
воља
зна
шта
ће
бити
у
будућности
.
—
Нећу
ни
ја
да
вређам
Бога
,
али
ти
погледај
шта
можеш
видети
по
руци
и
по
другим
знацима
.
Ти
то
знаш
.
—
Лепо
,
младићу
!
Онда
седи
,
дај
ми
белег
и
кажи
ми
шта
си
рад
дознати
,
и
чега
ради
си
се
помучио
до
мене
,
маторе
вештице
.
Драгош
извади
златник
и
од
убруса
одсече
парченце
,
те
јој
пружи
,
па
се
спусти
на
креветац
Шанин
.
—
Ја
сам
дошао
да
ми
врачаш
ради
моје
женидбе
.
—
У
добри
час
,
синко
,
рече
Шана
примајући
што
јој
је
пружио
Драгош
.
Одмах
поче
разгледати
белег
.
По
том
заиска
руку
и
гледаше
дланове
.
По
том
нали
воде
у
један
црн
лонац
,
спусти
у
њ
белег
и
мотраше
на
покрете
онога
парченцета
убруса
што
јој
Драгош
беше
дао
.
Спусти
и
златник
и
гледаше
га
кроз
воду
.
Свршивши
све
то
,
рече
Драгошу
да
дође
на
ново
сутра
у
исто
доба
и
да
ће
му
онда
моћи
штогод
казати
о
срећи
у
женидби
његовој
.
Кад
је
Драгош
сутра
дан
опет
дошао
Шани
,
она
му
одмах
поче
говорити
.
—
Не
знам
,
рече
она
,
окретала
сам
од
сваке
руке
,
али
знаци
нису
добри
.
Чисто
их
не
бих
смела
ни
казивати
.
Драгошу
,
који
већ
дошао
беше
замишљен
,
намрачи
се
чело
још
више
.
—
Ништа
зато
,
Шано
,
проговори
он
—
казуј
ти
,
не
бери
бриге
.
—
Ти
као
да
би
хтео
девојку
од
већег
дома
.
Али
знаци
мећу
на
пут
све
неку
несрећу
,
тако
да
се
не
састанете
.
Ја
не
знам
шта
је
то
.
Божја
воља
само
може
све
на
добро
окренути
.
—
Кажу
ли
знаци
да
ће
ми
се
одбити
просидба
?
упита
Драгош
.
—
Не
кажу
то
,
рече
Шана
,
и
не
могу
они
ни
да
иду
толико
далеко
,
него
не
може
да
дође
до
свршетка
.
Мутна
су
времена
,
синко
.
Нека
се
велика
несрећа
спрема
.
С
тим
се
сплела
твоја
женидба
.
Ратови
су
,
напасти
су
,
ја
не
знам
то
.
Све
се
некако
на
црно
окреће
.
Уздај
се
у
Бога
и
моли
се
Богу
.
Он
ће
све
на
добро
обрнути
.
Ти
видиш
каква
су
сад
тешка
времена
настала
.
Данас
јесмо
,
сутра
нисмо
.
Драгош
је
толико
и
тражио
.
Он
даде
Шани
још
неки
поклон
,
и
диже
се
те
оде
пут
планине
брижан
и
обрван
тешким
,
мучним
мислима
.
X
.
Последњи
разговор
са
Стаменијом
оста
вио
је
дубок
утисак
на
Којадина
Гвозденовића
.
Од
тог
времена
Којадин
се
све
више
прибијао
књигама
и
манастиру
.
Његова
мирна
природа
слабо
га
је
узбуђивала
на
отпор
.
Почео
је
то
одмах
сматрати
као
вољу
Божју
,
као
наредбу
провиђења
.
То
што
је
Стаменија
рекла
да
помишља
да
се
посвети
служби
Божијој
дарнуло
га
у
тајне
жице
његове
природе
.
Овда
онда
,
и
он
би
на
то
помишљао
,
али
од
кад
је
то
Стаменија
за
се
казала
,
покретало
је
и
њега
да
све
чешће
на
то
мисли
.
С
тога
у
манастир
к
оцу
Калистрату
поче
ићи
све
чешће
и
задржавати
се
све
дуже
онде
.
Један
дан
запитаће
га
мајка
,
госпођа
Круна
,
што
тако
често
иде
у
манастир
.
—
Па
што
,
мајко
,
одговориће
Којадин
,
отац
Калистрат
ми
је
као
и
отац
.
Он
ми
све
казује
и
о
свачем
ме
поучава
.
Ја
волим
разговор
с
њим
,
а
он
се
разговара
са
мном
по
цео
дан
.
С
мојим
оцем
,
ти
знаш
,
ја
не
разговарам
никада
.
—
То
верујем
и
видим
,
одговори
госпођа
Круна
,
али
ме
страх
да
ти
манастир
и
књиге
сувише
не
омиле
.
—
Па
зар
је
то
зло
?
—
Зло
није
ни
дај
Боже
,
али
свако
добро
кад
се
претера
,
претвара
се
у
зло
.
—
Нисам
те
разумео
,
мајко
,
одговори
Којадин
плашљиво
.
—
Страх
ме
да
се
једнога
дана
не
преселиш
сасвим
у
манастир
,
да
се
не
пострижеш
.
—
Не
мислим
на
то
,
одговори
Којадин
,
али
морам
признати
да
то
није
немогућно
.
—
Ох
Боже
,
па
зар
да
од
првенца
немам
унучади
,
уздахнуће
Круна
.
—
Е
,
мајко
,
допусти
барем
да
ти
кажем
.
Кад
бих
се
женио
,
ти
знаш
на
коју
бих
девојку
мислио
.
—
На
Стаменију
Плетикосићеву
,
—
Јесте
.
А
она
ми
је
недавно
казала
како
је
тетка-
Каја
говорила
да
се
Стаменија
не
може
никад
удати
у
Гвозденовића
кућу
.
—
Да
,
тако
ти
је
отац
казао
.
Ја
не
знам
како
те
он
мисли
оженити
.
Он
о
томе
има
неки
план
и
нешто
разбира
,
али
мени
ништа
не
казује
.
—
Ако
се
не
може
примити
у
нашу
кућу
Стаменија
,
свршено
је
са
мојом
женидбом
,
одговори
Којадин
суморно
али
веома
одрешито
.
—
Не
говори
тако
,
синко
!
Што
отац
смисли
,
биће
добро
по
нашу
кућу
и
по
тебе
.
—
Хајде
,
видећемо
,
одговори
Којадин
,
упутивши
се
к
оседланом
коњу
,
на
ком
је
одмах
одјахао
у
манастир
к
оцу
Калистрату
.
У
тај
мах
је
с
наступањем
потпуне
телесне
зрелости
у
Којадина
и
ум
бивао
све
оштрији
и
дубљи
.
Силан
интерес
за
књижевност
развијаше
се
у
дубљину
,
и
интересоваху
га
сви
предмети
,
о
којима
се
могло
нешто
наћи
у
ондашњим
књижницама
.
Сав
исторички
део
Светога
Писма
старога
завета
,
књиге
о
царевима
и
о
јеврејској
историји
знао
је
у
потпуности
.
Приче
о
Јосифу
,
о
Јестири
,
о
Јову
и
друге
,
и
многе
философске
изреке
и
поуке
мудрости
знао
је
готово
на
изуст
.
У
оно
време
је
и
најбогатији
човек
мучно
могао
имати
своју
већу
библиотеку
,
јер
се
књиге
нису
штампале
као
сад
,
него
су
се
преписивале
,
а
преписати
једно
дело
у
више
ексемплара
био
је
тежак
,
скуп
и
спор
посао
.
Тога
ради
се
књижевност
онда
није
могла
развијати
тако
како
се
данас
развија
.
С
тога
се
велики
пријатељи
читања
нису
могли
задовољити
ни
у
једном
манастиру
,
него
су
морали
управо
путовати
од
манастира
до
манастира
,
да
би
у
свакоме
на
месту
прочитали
оно
што
у
њему
има
.
И
Којадин
је
због
тога
чинио
два
путовања
у
најближе
велике
манастире
,
у
Бању
код
Звечана
и
у
Студеницу
.
Недавно
је
отац
Калистрат
набавио
два
нова
дела
на
грчком
језику
,
књигу
о
Александру
Великом
Македонском
и
о
Тројанском
Рату
.
Један
калуђер
Грк
из
светогорског
манастира
Лавре
прошао
је
кроз
Белу
Цркву
и
кроз
манастир
Светога
Николе
и
показао
те
књиге
оцу
Калистрату
.
Њему
су
се
јако
свиделе
,
али
је
с
тешком
муком
умолио
Светогорца
да
му
их
прода
.
И
Калистрат
их
је
са
задовољством
читао
.
Калистрат
је
грчки
знао
врло
добро
.
Говорио
је
течно
,
а
гледајући
у
књигу
могао
је
на
глас
преводити
на
српски
.
Пошто
је
он
сам
био
прочитао
књигу
о
Александру
Великом
,
пристаде
на
молбе
Којадинове
,
да
му
целу
књигу
на
глас
преводи
,
казујући
му
по
нешто
грчки
,
који
је
језик
Којадин
такође
мало
разумевао
,
јер
је
у
оца
његова
један
момак
био
Грк
,
и
од
њега
је
и
Којадин
нешто
грчки
научио
.
Кад
би
Којадин
дошао
код
Калистрата
,
пошто
би
се
најпре
мало
разговарали
,
сели
би
у
ћелији
,
ако
би
падала
киша
,
или
у
хладу
на
пољу
под
орахом
,
ако
би
било
лепо
време
,
и
Калистрат
би
читао
,
а
Којадин
слушао
чудновате
приче
о
Александровом
војевању
и
тумарању
с
војском
по
свету
.
Најпре
су
се
обојица
чудили
како
се
својим
знањем
и
вештином
(
а
знање
се
и
вештина
онда
сматрало
као
враџбина
)
Нехтенав
,
цар
египатски
,
одупирао
свима
својим
противницима
,
али
како
су
се
,
најпосле
,
противници
сви
сложили
и
дигли
на
њ
,
и
онда
им
ни
он
ништа
није
могао
,
него
је
морао
бежати
из
Египта
у
Македонију
.
—
Ето
,
рече
Којадин
,
ето
примера
,
који
ми
хришћани
не
умемо
да
извршимо
.
Зашто
се
тако
ми
не
подигнемо
сви
против
Турака
?
Онда
би
се
с
њима
свршило
,
и
ми
бисмо
били
слободни
.
—
Што
смо
сами
међу
собом
несложни
,
одговори
отац
Калистрат
.
Ту
је
одгонетљај
.
Ни
ови
ништа
не
би
могли
Нехтенаву
,
да
се
међу
собом
нису
сложили
.
Кад
хоће
Сибињанин
Јанко
,
неће
деспот
Ђурађ
;
кад
хоће
деспот
Ђурађ
,
неће
Сибињанин
Јанко
.
Ако
су
њих
обадва
вољни
,
онда
неће
деспот
из
Мореје
,
неће
босански
краљ
или
неко
трећи
.
Ето
то
држи
Турке
.
Осим
тога
им
је
и
војска
чвршћа
,
сложнија
и
поузданија
него
хришћанска
,
рече
отац
Калистрат
,
удубивши
се
даље
у
читање
.
Чудили
су
се
по
том
обојица
како
је
цар
Филип
негде
на
војсци
уснио
да
му
се
родио
син
Александар
,
и
како
су
,
тога
истога
дана
,
и
гласници
царичини
приспели
да
објаве
рођење
давно
жељенога
сина
.
Имена
Аристотеља
и
Омира
,
која
се
помињу
при
Александрову
васпитању
,
нису
много
дражила
радозналост
наших
читалаца
,
али
су
се
чудили
како
се
у
детињској
игри
показала
већ
потоња
велика
сила
и
слава
непобеднога
Александра
.
Прича
о
Александру
младићу
и
детету
и
о
коњу
дучипалу
,
који
је
био
као
говече
,
такође
је
забављала
наше
читаоце
и
опомињала
их
како
су
тада
већ
народни
певачи
почели
уз
гусле
певати
о
коњу
Марка
Краљевића
који
је
био
шарен
као
говече
.
С
пажњом
су
читали
како
је
,
нешто
силом
а
нешто
вештином
,
Александар
победио
Кумане
.
Исто
су
тако
с
пажњом
читали
како
су
Александру
,
кад
је
као
младић
ступио
на
престо
,
војводе
његове
саветовале
да
одмах
војује
и
да
своје
противнике
или
будуће
супарнике
поуклања
пре
него
што
му
се
они
и
надају
.
Чудили
су
се
обојица
како
су
онда
војводе
саветовале
Александру
да
свој
белег
(
грб
)
,
тј
.
воловску
(
или
лавову
)
главу
изради
на
штитовима
и
на
шлемовима
свију
својих
војника
и
војвода
,
да
би
се
знало
чија
су
војска
.
Врло
је
згодно
било
што
су
главни
противници
Александра
Македонског
били
Персијанци
.
Византинци
су
у
својој
књижевности
тим
именом
и
Турке
звали
.
Тако
је
непријатељ
Александров
био
онај
исти
који
је
онда
био
противник
и
балканских
хришћана
.
С
тога
су
се
наши
читаоци
весело
смејали
манитоме
Даријевом
писму
и
мудром
одговору
Александровом
.
По
том
су
редом
пратили
Александрово
покоравање
Атине
,
Рима
и
осталих
царстава
по
Европи
,
причу
о
славном
тројанском
војевању
„
ради
жене
“
и
лепу
белешку
о
једноликој
уредби
Александрове
македонске
војске
од
сто
хиљада
људи
.
За
тим
су
дошле
занимљиве
приче
о
сукобу
Александра
и
Дарија
,
о
коначној
пропасти
и
смрти
цара
Дарија
и
цара
Пора
,
о
женидби
Александровој
Роксандом
,
ћерком
Даријевом
,
и
о
казни
коју
је
Александар
применио
чак
и
на
издајнике
својих
непријатеља
.
Којадин
је
с
ванредним
интересом
слушао
ову
прекрасну
причу
,
коју
су
Византинци
вешто
прерадили
по
хришћанским
мислима
,
тежњама
и
потребама
.
Не
мање
је
наше
читаоце
занимао
опис
крајњих
делова
света
,
који
је
уплетен
с
Александровим
освајањем
и
кратка
Александрова
похода
онога
света
,
и
по
том
смрт
његова
.
—
Ала
би
ово
лепо
било
да
на
наш
језик
преведете
,
оче
Калистрате
,
рећи
ће
Којадин
.
—
Има
наш
превод
;
ја
сам
га
читао
у
младости
,
само
што
ми
немамо
преписа
.
Требало
би
само
препис
набавити
,
друго
ништа
,
одговори
отац
Калистрат
.
Ја
сам
се
сетио
тога
у
младости
читања
,
па
ми
је
мило
било
да
га
сад
овако
по
оригиналном
грчком
тексту
поновим
.
Ово
усмено
превођење
отац
Калистрат
је
,
држећи
пред
собом
грчку
књигу
,
чинио
својим
говорним
,
српским
језиком
,
с
малом
примесом
ондашњега
књижевнога
словенскога
језика
,
и
пошто
је
отац
Калистрат
био
врло
даровит
,
искусан
и
веома
образован
човек
,
Којадин
га
је
слушао
тако
рећи
нетренимице
,
и
слушао
би
га
,
гладан
и
жедан
,
по
вас
дан
и
по
сву
ноћ
.
Једном
на
одмору
упита
он
свога
учитеља
,
оца
Калистрата
,
зашто
се
тако
и
не
пише
како
он
говори
,
него
се
пише
другојачије
,
и
шта
је
узрок
,
те
ту
лепу
приповетку
,
кад
би
се
она
писала
,
не
би
ни
он
,
Калистрат
,
нити
ико
други
писао
тако
како
он
говори
,
већ
другојачије
,
црквенски
,
онако
како
се
пишу
све
књиге
.
—
Како
су
стари
нас
учили
,
одговори
отац
Калистрат
,
ми
онако
учимо
вас
,
а
ви
тако
треба
да
учите
ваше
млађе
,
одговори
отац
Калистрат
.
Те
се
ствари
не
мењају
,
јербо
су
оне
предање
наших
словенских
апостола
,
а
оно
што
су
апостоли
оставили
,
само
се
чува
као
свака
светиња
.
—
Лепо
,
лепо
,
али
што
да
се
по
нешто
не
промени
?
упита
Којадин
.
—
Шта
би
било
ружније
да
се
пише
ето
тако
како
ви
говорите
,
одговори
Којадин
.
Зашто
би
се
то
противило
предањима
словенских
апостола
?
—
Слова
и
књиге
,
синко
,
дар
су
нам
,
најлепши
дар
Божји
.
Они
људи
који
су
нам
их
предали
,
предали
су
нам
их
као
закон
Божји
.
Како
можемо
,
како
бисмо
ми
ту
што
мењати
могли
?
—
Добро
,
али
што
ми
,
на
пример
,
пишемо
дан
и
част
другојачије
(
dьnь
,
čьstь
)
него
рат
и
сласт
,
и
ако
их
ми
данас
тако
подједнако
изговарамо
?
—
Онде
где
је
Божјим
откровењем
,
говораше
отац
Калистрат
,
откривено
нама
Словенима
и
Србима
слово
Божје
говорило
се
другојачије
него
што
ми
говоримо
.
А
пошто
је
онде
откривење
било
,
и
пошто
су
Словенима
онде
слова
подарена
,
онај
је
изговор
остао
за
све
,
по
благослову
Божјем
.
Ти
знаш
и
сам
да
се
у
Македонији
,
па
и
у
Зети
и
онамо
око
Призрена
још
говори
čьst
и
dьn
,
тако
како
пише
,
а
не
како
ми
изговарамо
.
У
те
се
ствари
,
синко
,
никада
не
дира
.
Како
су
их
нама
стари
оставили
,
ми
треба
тако
и
нашима
млађим
да
предамо
.
Ја
на
то
никад
и
не
мислим
.
Пишем
како
пише
у
најстаријим
и
најбољим
изводима
,
а
изговарам
како
је
сад
овде
обичај
.
—
Знам
оче
Калистрате
,
и
сам
тако
чиним
.
Али
ми
се
тако
слатко
учинило
твоје
усмено
превођење
,
да
су
ми
се
ова
питања
и
нехотице
на
језик
натурила
.
Као
стар
,
веома
озбиљан
човек
,
отац
Калистрат
није
марио
за
забавну
књижевност
,
у
којој
је
било
пуно
приповедака
,
макар
да
да
су
оне
биле
веома
поучне
и
увек
с
моралном
тежњом
.
Њему
су
најмилија
била
историјска
дела
.
Али
Којадин
је
још
био
млад
,
па
је
волео
и
приповетке
,
и
.
нарочито
,
различите
апокрифе
.
И
апокрифе
из
Светога
Писма
оба
завета
,
и
апокрифна
светитељска
житија
читао
је
у
сласт
.
Манастир
Св
.
Николе
имао
је
доста
велику
књижницу
.
Којадин
није
из
ње
избивао
,
једно
што
је
у
њој
налазио
доста
забаве
,
а
друго
што
се
старао
да
оцу
Калистрату
буде
што
мање
на
досади
.
И
чим
би
се
оцу
Калистрату
јавио
какав
гост
,
или
му
је
каква
год
посла
давало
манастирско
властелинство
,
Којадин
би
се
склонио
у
књижницу
,
и
онде
би
превртао
књиге
,
или
настављао
читање
каквог
започетог
дела
.
Овоме
свету
интелигенције
припадао
је
још
и
гуслар
Милојко
,
који
је
седео
недалеко
од
дворца
Гвозденовићева
у
Плочнику
.
Био
је
то
човек
већ
просед
,
снажан
и
јак
,
али
врло
слабог
вида
.
Назирао
је
којекако
на
очи
.
На
левој
руци
су
му
у
неком
боју
сабљом
одсечена
два
прста
,
а
и
осталом
руком
није
владао
потпуно
.
Такав
какав
је
,
иначе
здрав
,
није
био
за
војника
а
ни
за
посленика
.
Гвозденовић
му
је
дао
окућницу
и
неку
њивицу
за
исхрану
.
Али
су
њега
храниле
поглавито
његове
гусле
.
Умео
је
за
приповест
лепо
гудети
и
певати
да
га
свак
слуша
и
гладан
и
жедан
.
Набрало
би
се
у
његову
шубару
увек
доста
новаца
и
поклона
,
кад
би
о
великим
свецима
гудео
код
цркава
.
А
он
је
путовао
често
и
певао
по
свима
српским
манастирима
и
код
велике
господе
српске
.
Он
је
имао
прилике
и
да
пева
пред
деспотом
Ђурђем
,
и
радо
прича
како
га
је
неком
приликом
деспот
Ђурађ
богато
обдарио
и
о
многом
га
којечему
питао
.
Другом
приликом
је
певао
пред
многобројним
деспотовим
гостима
.
Све
велике
манастирске
старешине
,
архимандрити
и
игумани
знали
су
Милојка
гуслара
.
У
Плочнику
је
имао
свој
кућерак
и
он
,
и
ако
је
понајчешће
био
на
путу
.
У
кућерку
му
је
седео
син
Рајко
,
и
радио
његову
њиву
уз
друге
послове
које
је
радио
властелину
.
Весеље
је
било
кад
би
се
вратио
кући
гуслар
-
Милојко
због
његових
прича
о
путовању
и
живовању
његову
.
Свак
се
грабио
да
га
види
.
Онда
би
био
примљен
и
у
двору
Гвозденовићеву
,
и
Гвозденовић
га
је
обично
испитивао
о
свему
што
је
он
имао
прилике
да
уз
пут
види
и
прође
,
а
што
је
Гвозденовића
занимало
.
У
томе
је
разговору
обично
Гвозденовић
постављао
питања
,
а
гуслар
-
Милојко
је
само
одговарао
,
чудећи
се
много
пута
у
себи
што
га
то
велики
властелин
за
нешто
и
нешто
пита
.
Међу
онима
који
су
највише
волели
и
најрадије
слушали
гуслар
-
Милојка
био
је
и
Којадин
.
Његова
добра
и
умиљата
господска
нарав
била
је
узрок
да
је
и
гуслар
-Милојко
Којадина
волео
као
ретко
кога
.
Гуслар-Милојко
је
знао
да
се
Којадин
много
бави
о
књигама
и
да
их
много
чита
.
Он
је
сам
знао
на
изуст
две
три
велике
књиге
живих
песама
,
али
је
увек
много
распитивао
о
књигама
,
и
питао
Којадина
да
му
прича
шта
је
чуо
од
калуђера
и
шта
је
читао
у
књигама
.
Кад
би
само
био
у
Плочнику
,
и
док
је
Којадин
био
мали
,
гуслар
-
Милојко
се
није
знао
уморити
саслушавајући
Којадина
и
испитујући
га
о
ономе
што
је
он
знао
да
њему
треба
,
макар
да
је
знао
прекрасне
песме
о
Немањићу
Сави
,
о
краљу
Милутину
,
о
цару
Стефану
,
о
боју
Косовскоме
и
о
Краљевићу
Марку
.
То
је
све
гуслар
-
Милојко
чинио
још
док
је
Којадин
био
мањи
.
Сад
,
кад
је
и
Којадин
стао
на
снагу
,
гуслар
-
Милојко
је
још
више
распитивао
и
тражио
да
му
његов
млади
пријатељ
каже
све
што
би
из
књига
научио
или
што
би
сазнао
од
оца
Калистрата
у
манастиру
.
Исто
тако
би
и
Којадин
био
главни
слушалац
,
и
онај
коме
би
се
највише
казивало
,
кад
би
се
гуслар
-
Милојко
вратио
са
својих
дугачких
путовања
.
На
какав
се
начин
гуслар
-
Милојко
служио
разговорима
с
Којадином
може
се
видети
по
овоме
примеру
.
Тражећи
по
књигама
што
би
било
за
забаву
,
Којадин
је
читао
на
више
места
шетњу
Богородичину
по
паклу
.
Једном
он
причаше
гуслар
-
Милојку
по
реду
све
што
је
о
томе
читао
.
После
неког
времена
,
гуслар
-
Милојко
испева
уз
гусле
све
оно
што
је
од
Којадина
слушао
својим
гусларским
начином
.
Којадин
се
десио
ту
,
и
чудио
се
како
је
онај
,
по
спољашњем
прост
човек
,
добро
упамтио
и
за
своје
слушаоце
спремио
ону
побожну
причу
.
И
онда
је
и
њему
јасно
било
за
што
њега
толико
запиткује
и
што
га
онако
радо
слуша
стари
гуслар
.
Још
је
при
свима
бољим
манастирима
,
и
уза
сваког
доброг
старешину
и
при
мањим
манастирима
,
био
одељак
за
писање
књига
.
У
већима
је
било
и
одељење
,
обично
спојено
с
овим
књижевним
,
у
ком
су
се
живописале
иконе
,
или
оно
што
треба
живописом
израдити
у
књигама
.
У
манастиру
Светог
Николе
у
Белој
Цркви
у
оца
Калистрата
биле
су
за
калуђере
преписаче
одређене
три
ћелије
,
у
којима
је
било
увек
свега
што
треба
за
преписивање
:
хартије
,
калема
,
ножића
за
зарезивање
,
шила
за
шпартање
,
итд
.
Ту
је
био
и
књиговезачки
халат
,
и
један
се
калуђер
једнако
бавио
о
везању
књига
и
о
шарама
којима
су
корице
украшаване
.
Отац
Калистрат
је
најрадије
примао
калуђере
писце
,
од
којих
,
осим
цркве
,
никакав
други
посао
изискивао
није
!
Имао
је
уз
те
собе
и
све
што
треба
за
живопис
,
лепе
липове
даске
,
боје
,
ногаре
и
све
остало
.
Кад
би
било
лепо
време
,
и
уз
летње
врућине
,
калуђер
преписач
би
узео
свој
извод
,
из
кога
је
преписивао
,
па
би
изашао
у
хлад
под
липе
у
манастирскоме
дворишту
.
Ту
би
каткад
и
несташне
кокошке
чепале
по
књигама
,
кад
би
се
калуђер
одмора
ради
дигао
.
Имало
је
калуђера
,
који
су
тај
посао
нарочито
волели
и
који
би
проводили
цео
век
преписујући
и
путујући
из
манастира
у
манастир
.
Богатији
људи
који
су
хтели
да
себи
спомен
оставе
давали
би
трошак
да
се
препише
та
и
та
књига
,
коју
би
они
хтели
,
или
би
просто
стављали
новац
на
расположење
старешини
,
да
он
сам
нареди
што
је
потребно
.
У
оно
време
кад
се
збивало
ово
што
ми
причамо
,
на
глас
је
била
изашла
књига
Јована
Лествичника
Рајска
лествица
.
У
њојзи
се
узимљу
врлине
као
ступњи
лествице
,
по
којој
се
добар
хришћанин
може
достојати
раја
.
Књига
се
та
била
особито
свидела
деспоту
Ђурђу
,
и
како
је
текст
словенски
био
често
мутан
и
неразумљив
,
деспот
беше
наредио
да
му
се
добави
грчки
оригинал
и
да
вешти
књижевници
упореде
тај
словенски
превод
.
С
тога
се
онда
та
књига
била
прочула
свуда
.
За
њу
је
чуо
и
Којадин
,
и
како
је
рад
био
да
има
међу
својим
књигама
и
то
дело
,
да
би
га
могао
често
читати
,
он
је
сам
молио
оца
Калистрата
да
набави
за
манастир
Св
.
Николе
тај
добар
исправљен
препис
,
те
је
он
дао
трошак
да
један
од
преписача
за
њ
преписује
.
И
кад
би
год
дошао
у
манастир
,
ишао
би
да
чита
оно
што
је
готово
и
с
наслађењем
би
гледао
како
његов
калуђер
ради
.
Уживао
је
читајући
похвале
кротости
,
простоте
и
добросрдачности
,
а
осуде
лукавства
и
ненависти
.
Како
је
често
размишљао
о
томе
да
се
и
сам
потпуно
посвети
цркви
и
да
прими
чин
,
заустави
се
једном
на
неколиким
врстама
Рајске
лествице
,
која
је
за
њ
преписивана
.
Прост
инок
скот
словесан
,
писаше
у
оном
,
тексту
,
poslušljiv
,
svoje
breme
savršene
vodeštošu
otloživ
,
ne
otrečet
životnoje
vežuštomu
...
Posledujet
vodeštomu
jakože
hoštet
i
daže
do
zakoljenija
saprotiv
glagolati
ne
vest
.
Тим
се
обележавала
тврда
дисциплина
,
којој
су
подвргнути
били
калуђери
.
Којадин
застаде
,
и
племићска
поноситост
разбуди
се
у
њему
.
Према
оцу
Калистрату
он
то
не
би
осетио
.
Али
отац
Калистрат
неће
бити
ту
до
века
.
Он
је
стар
човек
.
По
вољи
Божијој
њега
часом
може
нестати
.
Доћи
ће
други
,
и
ко
зна
какав
ће
бити
?
Отићи
ће
он
сам
у
други
који
манастир
да
живи
или
да
чита
.
И
по
законику
Душанову
,
у
манастиру
не
би
смели
бити
калуђери
из
онога
краја
у
коме
су
рођени
и
у
којем
је
њихово
имање
.
Како
ће
он
пристати
да
буде
словесан
скот
и
како
ће
он
да
следује
ономе
што
га
води
,
ако
ће
бити
и
до
заклања
?
Али
,
поче
Којадин
на
ново
мислити
,
како
ће
бити
црква
и
тврд
ред
у
њој
без
тврде
дисциплине
?
Он
је
видео
како
и
у
држави
самовољство
и
непослушност
властеле
квари
све
,
а
властела
се
не
обзиру
да
сама
себе
обуздавају
и
држе
у
умерености
,
као
што
би
требало
.
На
једној
страни
је
било
самовољство
,
а
на
другој
тврда
,
неумитна
дисциплина
.
Ове
би
га
мисли
далеко
одвеле
,
али
у
тај
мах
зазвонише
звона
на
вечерње
,
и
на
вратницама
порте
се
зачу
топот
коњски
и
гласови
неких
нових
гостију
.
Којадин
погледа
ко
то
долази
,
па
по
том
оде
у
цркву
на
вечерње
.
XИ
.
Стара
српска
држава
није
била
основана
на
административној
централизацији
и
на
једнакости
права
као
што
је
данашња
.
У
оно
време
власт
је
била
јако
растурена
.
Цркве
су
господариле
и
судиле
над
великим
бројем
села
,
и
ту
је
игуман
или
архимандрит
био
господар
свему
осим
живота
,
којим
је
располагао
врховни
државни
господар
.
Поједина
велика
властела
била
су
такође
исто
тако
силна
,
и
у
њиховој
држави
бивало
је
како
они
хоће
.
Требало
је
да
краљ
буде
јачи
од
свију
,
па
да
се
осети
средишња
државна
власт
.
Али
осим
два
три
Немањића
,
то
није
могао
да
оствари
ниједан
од
српских
владалаца
у
средњем
веку
.
У
ситним
стварима
било
је
самовоље
много
више
него
што
се
данас
и
помислити
може
.
Нејаком
и
слабом
није
било
места
покрај
обесних
насилника
.
Сиромах
и
слаб
нигде
није
могао
остати
да
га
јачи
насилник
у
своје
подчињене
не
уврсти
без
обзира
на
његову
вољу
.
Суд
је
могао
судити
,
и
требало
је
да
по
закону
суди
,
али
шта
је
хасне
било
од
суђења
,
кад
пресуду
није
имао
ко
да
изврши
?
Ни
саме
цркве
нису
биле
слободне
од
ове
самовоље
,
макар
да
су
оне
могле
рачунати
на
заштиту
јачу
од
сваке
друге
.
Насиље
је
било
главно
средство
којим
се
деловало
.
Једноме
се
властелину
свиди
,
на
пример
,
један
млин
.
Он
истера
власника
и
постави
своје
људе
у
млину
.
Свиди
му
се
воћњак
.
Он
дође
са
својим
људима
и
обере
га
.
Краљ
је
помагао
колико
је
могао
,
али
је
било
насилника
,
на
које
је
и
њему
тешко
било
ударити
,
или
то
није
могао
да
учини
одмах
.
А
чим
неко
успе
да
добије
толико
времена
,
да
с
једне
њиве
збере
две
три
летине
,
она
се
њива
већ
сматрала
као
његова
.
Људи
су
били
тако
васпитани
,
да
рачунају
само
са
силом
,
да
се
само
јаче
силе
боје
и
да
у
свима
својим
пословима
очекују
свршетак
само
од
насиља
.
С
тога
је
кућа
властелинова
била
као
град
,
а
властелин
без
оружја
из
куће
никада
није
излазио
.
Отац
Калистрат
баш
сеђаше
на
доксату
пред
својим
ћелијама
у
манастиру
Св
.
Николе
,
кад
зајеча
ловачки
рог
.
Вратнице
се
на
манастирској
порти
отворише
и
у
авлију
ујаха
Драгош
.
За
њим
је
јахао
момак
,
који
је
у
рог
трубио
.
Преко
коња
је
био
превешен
неки
замотуљак
.
То
је
била
половина
срне
,
део
лова
,
одређен
оцу
Калистрату
.
Драгош
брзо
сјаха
с
коња
,
устрча
уза
стубе
и
приђе
к
руци
оца
Калистрата
.
—
Жив
био
синко
,
одговори
отац
Калистрат
,
љубећи
га
у
оба
образа
и
у
чело
,
добро
ми
дошао
.
Ти
никада
не
долазиш
празне
руке
.
Зар
у
вас
,
на
дому
Плетикосића
,
нема
ко
да
поједе
што
си
уловио
.
—
Има
и
за
нас
,
свети
оче
.
Ово
је
заслужена
милошта
.
Буди
добар
не
одбити
је
.
Отац
Калистрат
викну
сокалника
(
кухара
)
да
лов
прими
и
да
га
приготови
како
треба
,
а
Драгоша
понуди
да
седне
.
—
Нешто
си
ми
суморан
,
оче
,
рећи
ће
Драгош
,
гледајући
оца
Калистрата
.
Шта
те
мори
?
—
Шта
ме
мори
,
синко
?
Мори
ме
оно
што
ће
српство
уморити
,
наш
неред
,
наше
самовољство
.
—
Шта
је
било
?
—
Питај
шта
није
било
.
Јутрос
ми
стиже
калуђер
од
манастирског
млина
на
Лабу
и
јавља
ми
да
га
је
властелин
Миодраг
из
Самодрже
истерао
из
млина
,
казавши
му
просто
да
млин
није
манастирски
него
његов
,
Миодрагов
.
—
Па
шта
је
радио
калуђер
?
—
Шта
је
могао
чинити
?
Онај
је
дошао
с
десет
оружаних
људи
.
Калуђер
је
говорио
му
да
се
неће
помоћи
,
да
манастир
има
своје
повеље
,
и
да
ће
он
за
отмицу
бити
кажњен
,
а
он
му
се
смејао
.
Ко
ће
,
рекао
је
,
да
ме
казни
?
Зар
деспот
?
Па
деспотово
је
још
за
који
месец
.
Зар
не
видиш
да
ће
сутра
Турци
обладати
?
Мислиш
ли
да
ће
Турци
бранити
манастир
,
као
што
га
је
бранио
деспот
?
—
Тако
говори
Миодраг
?
Па
тога
треба
казнити
за
то
.
Како
сме
тако
да
се
руга
вери
својој
,
да
тако
пљује
на
отаџбину
своју
?
—
Како
сме
?
Сме
зато
што
је
настало
последње
време
.
Па
није
ни
то
све
.
—
Шта
има
још
?
—
Њиву
и
воћњак
коју
има
манастир
код
Липљана
,
на
врло
лепом
месту
,
близу
Неродимке
,
одузео
нам
заједно
с
овогодишњом
жетвом
властелин
Радосав
.
—
Је
ли
то
воћњак
недалеко
од
дворова
цара
Уроша
,
у
којима
смо
недавно
били
?
Па
тамо
је
турска
власт
.
—
Јесте
,
баш
зато
.
Турска
власт
зна
да
су
цркве
и
манастири
корен
овоме
народу
.
Неће
да
их
брани
нигде
.
Против
њих
су
на
сваком
суђењу
.
Црква
губи
имање
и
приход
,
чим
се
на
суд
појави
.
Радосав
је
то
опазио
.
Осим
тога
зна
да
смо
у
другој
држави
,
па
је
неки
дан
отерао
наше
људе
и
заузео
нашу
земљу
.
—
То
би
онда
с
манастиром
било
свршено
,
чим
би
нестало
српске
власти
,
проговори
Драгош
,
очевидно
се
сневеселивши
.
—
Тако
је
,
синко
?
—
Па
шта
ће
бити
онда
од
народа
,
кад
му
се
погасе
цркве
и
манастири
?
—
Грдно
смо
грешни
,
синко
!
То
је
воља
Божја
,
то
је
Бог
попустио
напасти
на
нас
грешнике
.
Отац
Калистрат
се
поче
крстити
,
као
што
је
увек
радио
кад
би
му
се
зли
гласови
нагомилали
,
преврћући
нервозно
своје
бројанице
,
и
шапућући
:
„
Господи
помилуј
!
Господи
помилуј
!
“
У
који
мах
отац
Калистрат
свршаваше
молитву
,
зачу
се
јако
куцање
халком
на
вратницама
.
Вратар
отвори
вратнице
,
и
у
авлију
уђе
манастирски
момак
,
блед
,
испијен
,
с
везаном
левом
руком
а
с
окрвављеном
џоком
у
коју
је
био
одевен
.
Очевидно
је
био
рањен
.
Отац
Калистрат
се
пожури
низа
стубе
на
авлију
пред
рањеника
.
—
Шта
је
Антоније
?
Ти
си
рањен
,
питаше
га
отац
Калистрат
.
Камо
брашно
?
—
Брашно
ми
отеше
гусари
ту
горе
у
планини
.
Ја
сам
се
ставио
на
одбрану
,
а
они
ме
,
ето
,
ранише
у
руку
.
Са
мном
није
било
никога
.
Сам
га
нисам
могао
одбранити
.
—
Где
у
планини
?
уплете
се
Драгош
.
—
Недалеко
одавде
.
Кад
се
из
Плочника
пође
на
пут
ка
Клисури
пут
Жупе
.
—
Откуд
ту
гусари
?
упита
Драгош
.
То
је
,
тако
рећи
,
у
Плочнику
самом
.
—
Као
да
је
био
међу
тим
рђавим
љуцима
властеличић
Миливоје
,
онај
што
су
му
имање
и
кућа
при
самој
планини
.
—
Може
бити
,
и
он
је
сигурно
,
одговори
Драгош
.
Тај
ништа
не
ради
,
по
вас
дан
пије
и
спава
,
а
ноћу
нико
не
зна
где
проводи
.
Рђав
човек
,
у
опште
,
ја
бих
се
заклео
да
је
брашно
он
узео
и
да
би
се
нашло
у
његовој
кулачи
.
Непрестано
се
око
њега
скупљају
рђави
људи
.
—
Сад
им
је
време
,
рече
отац
Калистрат
.
—
Никад
није
време
,
одговори
Драгош
,
рђавим
људима
.
—
Али
,
збиља
,
момче
,
окрене
се
он
рањенику
,
јеси
ли
ти
сигуран
да
је
с
тим
гусарима
био
Миливоје
?
Јесу
ли
с
њим
били
гусари
или
његови
људи
?
—
Готово
сам
сигуран
да
је
он
,
рече
рањеник
,
и
окрете
се
оцу
Калистрату
с
молбом
да
нареди
да
му
се
испере
и
превије
рана
.
Драгош
плану
и
викну
одмах
свога
момка
да
спреми
коње
.
—
Шта
ћеш
,
синко
?
упита
отац
Калистрат
.
—
Хоћу
да
идем
да
повратим
брашно
манастиру
,
рече
Драгош
,
само
те
молим
дај
ми
још
тројицу
манастирских
стражара
.
—
Остави
се
,
синко
.
Може
бити
да
је
Миливоје
гладан
.
—
Ако
ми
нећеш
дати
стражаре
,
ја
идем
сам
с
мојим
момком
.
Не
могу
ја
то
тако
оставити
.
Отац
Калистрат
викну
да
се
спреме
стражари
с
коњима
и
с
оружјем
.
Драгошу
у
тај
мах
изведоше
његова
коња
.
Он
сместа
притврди
и
прегледа
на
себи
оружје
,
заповеди
момку
да
и
он
своје
прегледа
,
па
уседе
на
коња
и
пође
неком
пречицом
преко
планине
,
наредивши
да
и
стражари
истим
путем
иду
чим
буду
готови
.
Два
сата
касније
,
Драгош
се
находио
већ
пред
кућом
властеличића
Миливоја
.
Већ
је
сунце
било
пало
к
западу
.
Драгош
смести
свога
и
момкова
коња
у
заклону
.
Наскоро
по
том
стигоше
манастирски
стражари
.
Он
им
прегледа
оружје
.
За
коње
им
нареди
да
се
сместе
онде
где
су
и
његов
и
његова
момка
коњ
смештени
били
.
Кућа
властеличића
Миливоја
била
је
нека
опала
,
неоправна
кулача
,
оздо
од
камена
а
горе
чардак
.
Испод
чардака
је
била
коњушница
и
у
њој
оседлан
коњ
Миливојев
.
Миливоје
сам
као
да
је
спавао
горе
на
чардаку
.
Авлија
је
била
пуста
,
као
да
у
кући
никога
нема
.
Мало
даље
био
је
амбар
.
Драгош
нареди
да
се
отвори
.
Унутра
стајаху
још
неизручене
три
велике
вреће
брашна
.
Драгош
позва
манастирске
стражаре
да
му
кажу
је
ли
то
манастирско
брашно
.
Стражари
сместа
познаше
манастирске
вреће
и
рекоше
да
јесте
.
Драгош
заповеди
да
се
изведе
коњ
Миливојев
,
да
се
с
њега
скине
седло
и
да
се
намести
самар
,
који
је
уза
зид
стајао
,
па
да
се
потоваре
две
вреће
.
За
трећу
нареди
да
се
натовари
на
једнога
од
стражарских
коња
.
Пошто
никога
није
било
,
и
нису
му
требали
толики
људи
,
нареди
одмах
да
остане
с
њим
само
један
стражар
,
а
да
се
двојица
с
коњима
и
товаром
одмах
врате
у
манастир
.
Кад
је
све
то
свршио
,
пође
уза
стубе
на
чардак
где
је
спавао
Миливоје
и
стане
силно
лупати
о
врата
својим
мачем
.
Његов
момак
стајао
је
одмах
иза
њега
,
а
манастирски
стражар
за
њим
.
Миливоје
,
полу
напит
,
једва
се
пробуди
и
поче
као
кроз
сан
питати
ко
га
то
буди
.
—
Буди
те
закон
царски
,
одговори
Драгош
набусито
.
Устај
,
вежи
се
!
—
Ко
то
говори
,
одврати
Миливоје
.
—
Устани
,
отвори
врата
,
па
види
,
одговори
опет
Драгош
,
или
ћемо
с
места
врата
обити
.
Одговори
!
Петре
,
дајде
ту
секиру
,
обиј
одмах
ова
врата
.
Секира
удари
у
врата
,
и
она
се
одмах
отворише
.
Жена
Миливојева
и
једна
јој
служавка
дотрчаше
с
друге
стране
чардака
.
Миливоје
,
бунован
,
беше
сео
на
кревет
и
зачуђен
гледаше
преда
се
.
—
Везујте
га
,
повика
Драгош
,
истргавши
мач
из
корица
.
Момци
притрчаше
и
ухватише
га
за
руке
.
—
За
што
,
ко
сме
мене
да
дира
?
Шта
ћеш
ти
,
Драгошу
,
овде
?
Ко
си
ти
?
—
По
царском
закону
се
то
ради
,
одговори
Драгош
.
Ти
си
јутрос
преотео
манастирско
брашно
и
ранио
манастирског
стражара
.
—
Ја
?
—
Ти
,
да
како
,
брашно
сам
ја
нашао
у
твом
амбару
и
послао
га
у
манастир
.
Сад
имам
тебе
да
отпратим
.
Миливоје
се
збуни
и
признаде
.
Драгош
повика
момцима
да
га
потерају
пред
собом
у
манастир
.
Он
сам
покупи
оружје
Миливојево
,
које
је
стајало
на
једној
столичици
недалеко
од
одморника
.
Жена
закука
и
обисну
око
Драгоша
молећи
га
да
му
се
живот
поштеди
.
—
То
зависи
од
игумана
,
оца
Калистрата
.
Њега
је
,
нерадник
,
и
његову
кућу
хтео
да
без
хлеба
остави
.
—
Идем
и
ја
,
несрећница
,
с
вама
,
да
га
молим
.
Чекните
ме
тренутак
да
се
обујем
.
—
Закон
пише
да
се
ослепи
и
обеси
,
одговори
Драгош
.
Чекнућемо
те
.
—
Јао
мени
несрећници
,
закука
жена
!
—
То
ти
је
.
Сад
ће
му
бити
што
му
буде
судио
игуман
.
Манастирска
је
ствар
;
игуман
суди
.
Ми
га
водимо
у
манастирску
тамницу
.
Мало
по
том
кренуше
се
сви
пут
манастира
.
Очекујући
да
види
шта
ће
се
свршити
,
отац
Калистрат
није
ни
легао
те
ноћи
.
Он
је
први
чуо
лупање
на
вратницама
кад
се
Драгош
са
својим
пратиоцима
вратио
,
водећи
злочинца
и
носећи
пре
подне
отето
манастирско
брашно
неначето
.
Кад
је
отац
Калистрат
видео
шта
је
Драгош
урадио
својом
одлучношћу
и
присебношћу
,
није
умео
довољно
да
га
нахвали
.
—
Ето
,
синко
,
како
ваља
радити
и
управљати
.
Али
у
нас
се
тако
радило
само
за
цара
Стефана
.
После
његове
смрти
—
никад
више
.
Кнез
Лазар
је
почињао
,
али
је
и
он
кратко
време
владао
и
био
је
мекан
.
Пошто
је
отац
Калистрат
поручио
кући
Драгошевој
да
је
Драгош
остао
код
њега
,
задржи
га
на
ноћишту
и
стане
га
частити
вечером
и
вином
.
Драгош
је
уживао
што
му
је
било
могућно
да
учини
такву
једну
услугу
оцу
Калистрату
и
манастиру
,
а
још
је
више
уживао
сам
у
себи
што
се
посао
свршио
тако
чисто
.
Помишљаше
у
себи
шта
би
било
да
се
Миливоје
,
јака
и
осорљива
људина
,
успротивио
.
Могло
се
догодити
да
од
њега
Драгош
погине
;
могло
се
,
такође
,
догодити
да
њега
Драгош
убије
,
да
је
дошло
до
борбе
.
Миливоје
је
био
нападач
и
насилник
.
Многе
је
он
обранио
;
многога
је
убио
.
Обичај
је
имао
узимати
шта
му
где
треба
,
и
на
путу
,
и
на
тргу
,
не
питајући
пошто
је
,
нити
се
машајући
новаца
да
плати
.
С
тога
га
се
свак
клонио
и
мрзио
га
.
Не
мало
је
пута
бацан
у
тамницу
,
али
је
,
после
,
кад
би
изашао
из
тамнице
,
бивао
још
гори
но
пре
,
као
да
за
тамновање
није
био
крив
он
,
но
као
да
је
крив
народ
међу
којим
је
он
живео
.
—
Да
се
он
мени
успротивио
и
да
се
не
беше
збунио
,
говораше
Драгош
оцу
Калистрату
,
па
да
сам
га
убио
,
какав
бих
грех
ја
имао
,
оче
Калистрате
,
према
цркви
,
и
каквим
бих
начином
могао
тај
грех
покајати
?
—
Ти
си
у
том
твом
данашњем
послу
бранио
Божју
кућу
и
право
од
насиља
.
Ти
си
вршио
дужност
царске
власти
.
Нема
греха
,
синко
,
него
има
заслуге
.
—
Али
мене
није
послао
на
тај
посао
ни
велики
властелин
,
ни
ћефалија
(
начелник
)
ни
судија
.
Ја
сам
сам
пошао
и
начинио
се
оруђе
правде
и
закона
.
—
Ни
то
ниси
,
јер
се
може
узети
да
сам
те
послао
ја
.
А
мени
је
преотето
.
И
ово
је
Божја
и
народна
кућа
,
а
није
моја
.
И
ја
судим
мојим
људима
.
Плочник
,
истина
,
није
манастирско
село
,
али
сам
ја
пред
Богом
одговоран
за
све
хришћане
у
овој
околини
.
—
Срећа
моја
,
иначе
би
ме
Миливоје
могао
тужити
као
насилника
.
Главно
је
да
сам
ухватио
крадену
ствар
.
—
То
покрива
и
лечи
све
,
одговори
отац
Калистрат
.
И
ето
видиш
,
какав
нам
је
живот
сад
.
А
шта
ће
бити
још
кад
турска
власт
настане
?
Драгош
погледа
у
оца
Калистрата
суморно
.
—
Ви
сте
живели
под
турском
влашћу
?
упита
он
оца
Калистрата
.
—
Већ
два
пута
:
одмах
после
смрти
покојног
деспота
Стефана
и
наскоро
по
том
кад
су
Турци
били
сасвим
освојили
Србију
.
—
Ја
сам
тада
био
мали
.
Како
вам
је
онда
било
,
оче
Калистрате
?
—
Горе
него
сад
.
Турчин
се
брине
само
о
ономе
што
треба
њему
.
За
остало
,
нарочито
за
оно
што
треба
