Пуцићитамо
из
Загорја
...
—
али
,
прости
ми
Боже
,
то
је
мени
грехота
и
спомињати
,
јер
сам
ја
само
скромна
сестра
Урсула
,
служица
Исукрстова
—
и
ништа
више
.
Свијет
је
остао
,
Богу
хвала
,
иза
овијех
тмастијех
зидина
!
“
—
Архиепископ
прихвати
љубежљиво
:
—
„
Кнез
је
Николић
,
вјечна
му
памет
,
чешће
долазио
у
наш
Дубровник
,
дапаче
ме
је
једном
почастио
на
Шипану
.
Волио
је
Дубровчане
и
звао
је
свакога
властелина
рођаком
;
—
Дубровчани
су
старином
Срби
и
ништа
их
не
дијели
од
остале
браће
...
“
А
часна
опатица
:
—
„
То
ти
је
истина
,
јер
смо
ми
ето
думне
,
но
ипак
на
Бадњи
дан
пристављамо
бадњак
,
китимо
ловориком
врата
и
у
чесници
нам
о
Божићу
гори
божићница
,
па
да
тога
није
,
чинило
би
ми
се
,
опрости
ми
Боже
,
да
није
ни
дошао
Божић
...
“
На
то
рече
скромно
Николица
:
—
„
Истина
је
дакле
што
се
каже
:
тврђи
обичај
од
села
...
Хвала
Вам
,
што
нас
волите
,
јер
ми
толико
не
вриједимо
пред
тако
мудром
властелом
.
Још
кад
сам
била
малашна
,
чула
сам
причати
од
покојне
ми
мајке
о
мудрости
града
Дубровника
,
а
особито
о
тврдој
вјери
,
па
би
покојница
казала
Стјепану
ми
брату
:
—
„
Држ
’
се
,
синко
,
Дубровчана
,
они
су
тврде
вјере
,
па
што
им
предаш
,
то
је
спремљено
и
затворено
испод
девет
брава
,
а
десета
Дубровачка
,
па
ти
то
нико
жив
не
ће
узети
!
...
“
Свак
је
похвалио
ову
лијепу
ријеч
племице
Захумкиње
,
а
властелин
ће
Никола
Лукарић
:
—
„
То
су
складне
бесједе
још
складнијих
пријатеља
,
па
је
Дубровнику
баш
на
част
,
да
нам
долазите
у
госте
!
“
—
Приближило
се
и
подне
,
господа
ће
из
манастира
,
и
свак
понавља
честитку
:
да
би
се
опет
у
здрављу
повратио
и
до
године
,
а
да
честита
часној
мајци
,
која
је
толико
учинила
добра
родноме
граду
.
—-
Посљедњи
ће
остати
архијепископ
отац
Хелије
,
владика
Деша
и
госпођа
Каталена
,
тад
,
по
жељи
архиепископовој
,
ступи
Славе
,
да
се
јави
.
Била
је
обучена
у
загаситој
хаљини
,
на
глави
јој
копрена
.
Кад
је
угледала
Дешу
,
јако
се
заплакала
,
а
тако
исто
и
Деша
,
те
није
могла
ни
једна
ни
друга
да
проговори
с
прва
ни
бесједе
,
но
се
јако
загрлиле
.
Прва
проговори
госпођа
Каталена
:
—
„
Хвала
ти
,
добра
душо
,
да
си
била
тако
болећа
срца
с
мојијем
јаднијем
сином
!
То
ти
не
ћу
нигда
платити
ни
захвалити
,
и
до
вијека
сам
ти
харна
ја
и
вас
мој
род
!
Бог
ти
стоструко
платио
и
задовољио
те
!
“
—
Јадна
Славе
није
знала
што
се
више
око
ње
збива
;
чинило
јој
се
да
ће
на
земљу
пасти
.
Још
јој
је
у
ушима
оно
отајно
збогом
;
још
гледа
иза
манастирскијех
решетака
онога
дивнога
младића
,
те
је
погледао
до
три
пута
у
манастирске
зидине
и
довикнуо
као
очајник
:
—
„
Збогом
,
госпођо
,
криви
ме
доклегод
будем
живио
!
...
Нијесам
достојан
да
на
те
нити
помислим
...
Ја
сам
твој
роб
,
а
ти
владарица
...
“
—
Јадала
је
за
њиме
,
и
мислила
да
је
сашао
с
памети
,
кад
је
оно
казао
:
...
а
ти
владарица
...
.
Тројица
су
знала
ко
је
и
што
је
,
али
је
само
Деша
донекле
разумјела
што
је
побила
мртва
вода
и
што
је
тако
сјетна
и
невесела
.
Кад
се
мало
смирила
,
овако
ће
пољепшати
Деша
:
—
„
Славе
је
чудно
болећа
срца
,
па
не
може
без
мене
.
“
—
Пастир
ће
о
другоме
:
—
„
До
мало
ће
нас
дана
,
ако
Бог
да
,
походити
свијетли
Цар
,
па
ваља
да
га
сви
достојно
причекамо
и
прославимо
,
а
и
манастир
ће
Св
.
Кларе
бити
првијем
диоником
,
што
је
праведно
и
достојно
,
на
овој
слави
,
особито
на
причеку
:
—
дванаест
ће
младијех
владика
цвијећем
посипати
пут
,
а
Славе
ће
пружити
царици
красну
киту
чесминова
цвијећа
,
остало
ће
пак
одредити
вијеће
...
“
Часна
му
опатица
на
то
рече
:
—
„
Све
ћу
уредити
да
буде
на
дику
нашега
града
,
а
на
послух
ваше
пастирске
заповједи
!
“
—
Архиепископ
се
поклони
свијем
,
охрабри
лијепу
Славу
и
оде
достојанствено
,
а
у
то
зазвонило
подне
у
синова
Св
.
Франа
прама
манастиру
Св
.
Кларе
.
И
двије
ће
госпође
из
обора
онако
мучаљиве
,
јер
их
у
кратко
доба
изненадило
толико
згода
.
ИX
.
У
дуждев
двор
,
у
Млецима
,
уљезу
три
одлична
грађанина
.
По
одори
и
по
укукуљену
скрлетну
плашту
позна
се
да
су
то
поклисари
из
далека
краја
.
Страже
ће
у
почаст
прислонити
сулице
,
а
они
ће
управо
пут
дуждеве
главне
дворнице
,
гдје
је
мјеста
поклисарима
.
Ово
је
ријетка
згода
,
јер
су
двојица
Дубровчани
,
а
трећи
је
Млечић
Јакоб
Вениери
,
те
није
ни
опочинуо
у
Дубровнику
,
но
брже
кренуо
пут
Млетака
на
танкој
галији
с
госпаром
Марином
Лукарићем
,
Бунићем
и
Иваном
Цријевићем
.
Поспјешни
су
гласови
,
јер
нијесу
ни
часа
почасили
,
а
дужде
их
примио
пред
своје
лице
.
—
Иза
обичнога
поздрава
и
поклона
,
извјестиће
потанко
Лукарић-Бунић
свијетлога
дужда
о
свему
што
је
Дубровачко
вијеће
преко
поклисара
,
сложно
с
Млетачкијем
поклисаром
,
урадило
у
Босни
пред
баном
Стјепаном
,
то
ради
опћега
мира
,
те
је
настојало
да
би
краљ
Лоиш
утаначио
мир
с
Републиком
Св
.
Марка
.
Све
је
то
потврдио
посебни
Млетачки
повјереник
Сер
Јакомо
и
исказао
колико
се
Дубровачко
вијеће
заузело
код
пресвијетлога
бана
,
те
и
на
двору
будимском
,
да
би
се
углавио
жуђени
мир
с
краљем
Лоишем
,
а
то
је
жеља
и
Цара
Душана
,
који
ће
све
то
лијепо
уредити
у
споразуму
с
властелом
,
кад
дође
у
град
Дубровник
,
гдје
га
чекају
властела
уз
велико
одушевљење
и
части
.
О
свему
томе
преда
писмо
,
да
би
дужде
потанко
сазнао
како
је
ствар
утврђена
с
Угарском
и
с
Босном
.
—
Иван
ће
Цријевић
овако
обавјестити
дужда
:
„
Прејасни
принципе
и
дужде
!
Сада
су
ето
у
Стјепанову
владању
три
латинске
бискупије
:
Босанска
за
праву
Босну
,
Макарска
и
Дувањска
за
Хум
,
Завршје
и
Крајину
,
те
је
прва
подложена
архиепископији
Колочкој
,
а
друга
и
трећа
Спљетској
.
Све
се
ово
урадило
особито
упливом
града
Дубровника
и
рекби
да
је
бан
у
истину
пригрлио
латинску
вјеру
,
а
са
његовијем
ће
примјером
,
по
свој
прилици
,
много
властеле
босанске
.
Ето
је
сада
у
Босни
црква
римска
добила
поноса
и
угледа
,
те
се
босански
бискуп
опет
повратио
у
Босну
и
обновио
је
стону
цркву
и
друге
порушене
цркве
по
Босни
.
Бискуп
је
Макарски
Валентин
за
двадесет
година
био
без
бискупије
,
сад
му
је
бан
на
прошњу
Климента
ВИ
.
вратио
бискупију
,
дао
му
десетину
и
сва
бискупска
права
,
па
тако
је
поправио
нанешену
му
штету
.
Ово
је
положај
цркве
у
онијем
полувјерскијем
крајевима
,
а
прејасни
дужде
,
нема
боље
потпоре
нашој
ствари
—
од
споменутијех
великијех
свештеника
,
који
ће
особито
потајно
настојати
да
се
узвиси
моћ
те
прејасне
Републике
Св
.
Марка
;
да
како
,
тој
је
настојати
да
подупире
у
свему
град
Дубровник
,
а
у
том
ће
смислу
радити
и
Цар
Душан
,
да
се
ојача
Св
.
Марко
,
само
да
се
не
шири
премоћ
Краља
Угарскога
.
Угарски
Анжувинци
имаду
много
посла
и
у
својој
кући
с
незадовољнијем
великашима
,
па
није
сад
лако
да
Лоиш
отме
Св
.
Марку
далматинске
градове
и
отоке
,
а
није
му
ни
помислити
да
скучи
све
то
силнијега
цара
Душана
.
Све
је
настојање
краља
Лоиша
наперено
проти
Млечићима
,
Дубровчанима
и
цару
српскому
,
а
то
је
сасвим
јасно
,
да
је
Душан
Силни
наш
прави
,
по
нарави
,
савезник
,
те
је
њему
заједничкијем
силама
настојати
,
а
да
се
одупре
великијем
тежњама
краља
Лоиша
.
Нама
је
гледати
да
се
донекле
осами
босански
бан
,
барем
с
почетка
,
јер
ће
се
напокон
сасвијем
повјерити
Угричићу
,
да
га
штити
од
моћи
цара
Душана
,
који
је
ето
озбиљно
запријетио
Босни
,
а
и
власти
краљевој
у
Хрватској
и
у
Далмацији
.
Грехота
,
да
је
умро
кнез
Нелипић
,
најотменији
властелин
хрватски
и
заклети
противник
Босанскога
Бана
,
али
цар
Душан
има
добра
пријатеља
Младена
Шубића
,
који
је
ожењен
с
Лељком
,
сестром
Душана
Силнога
.
Цијела
је
Хрватска
у
рукама
моћнијех
династа
,
који
држе
јаке
градове
,
као
н
.
пр
.
Брибир
,
Островицу
,
Скрадин
,
Кључ
и
Клис
.
Нама
се
није
за
сада
бојати
Угарске
,
јер
ће
заједничка
погибељ
и
овај
пут
здружити
хрватску
господу
с
Млечићима
,
а
уз
то
ваља
да
прејасна
Млетачка
Република
наложи
својијем
провидурима
у
далматинскијем
градовима
,
а
да
настоје
око
Далматинаца
,
да
буду
сложни
,
и
да
се
бране
,
да
им
градови
не
пану
у
руке
угарске
...
.
Ово
је
,
преведри
дужде
,
тешки
положај
,
па
је
само
за
час
обустављено
непријатељство
,
а
најгоре
је
било
до
сада
Дубровнику
,
јер
му
је
у
тој
размирици
пријетила
велика
погибао
,
каонути
што
је
био
најближе
ратному
попришту
,
и
само
га
је
Божја
Провидност
спасла
,
бива
десница
је
Душанова
обуставила
овај
бич
...
Нама
се
није
бојати
од
српске
стране
,
то
су
нам
браћа
и
савезници
;
но
нека
се
добростиво
прејасна
Република
Св
.
Марка
постара
за
остале
големе
непријатеље
...
Рекао
сам
,
Преведри
Дужде
,
и
спасио
сам
своју
душу
,
јер
нијесам
ништа
затајао
...
“
Дужд
је
Андрија
Дандоло
помљиво
слушао
што
је
онај
проницави
властелин
потанко
изнио
—
и
било
му
је
све
јасно
...
Зажео
је
два
три
пута
очи
,
погладио
сиједу
браду
и
овако
у
кратко
одговорио
:
—
„
Оданост
ми
је
града
Дубровника
велика
,
а
још
је
већа
мудрост
онога
разборитога
сената
,
па
увиђам
у
какову
се
шкакљиву
положају
налази
Република
Св
.
Марка
,
али
ће
ипак
свладати
све
препоне
,
што
су
јој
на
путу
,
особито
се
у
овој
згоди
дичи
пријатељством
моћнога
Цара
Душана
—
да
га
Бог
уздржи
у
здрављу
!
Молим
уз
то
господу
поклисаре
,
а
да
изруче
мој
особити
поздрав
и
милост
Прејасне
Републике
Св
.
Марка
узоритому
сенату
богобојећега
и
милога
ми
града
Дубровника
“
.
—
И
по
тому
су
били
најљубежљивије
опремљени
од
дужда
поклисари
града
Дубровника
,
исти
их
је
дан
дужд
позвао
у
своје
дворе
и
почастио
на
сјајној
софри
уз
прву
млетачку
властелу
.
Трећи
ће
дан
они
на
брзој
галији
натраг
пут
роднога
града
.
X
.
Госпар
се
Никола
Лукарић
,
у
недјељу
рано
прије
Свисветијех
,
упути
на
Босанку
.
Сенат
је
одредио
да
га
прати
десетак
коњаника
са
заставицама
,
уз
коњанике
ће
и
двадесет
копљаника
и
пет
слуга
.
Овако
се
иде
на
сусрет
одличнијем
јунацима
.
Истом
они
на
Босанку
,
а
ето
ти
дружине
Србаља
.
На
коњима
су
;
само
десетак
себара
пјеши
,
а
то
су
слуге
и
коњушари
.
Тројици
је
самур-калпак
на
глави
,
окреће
се
за
калпаком
сребрно
перо
на
чекрк
,
реси
их
зелена
долама
,
на
прсима
токе
оковане
,
низ
коња
спустили
оштру
гадарију
,
мач
што
се
у
збору
носи
.
Остали
су
оклопници
с
лаком
кацигом
на
шиљак
,
над
кацигом
окреће
се
глава
од
курјака
,
те
по
томе
зламењу
позна
се
да
је
чета
српскога
чеоника
Вукашина
.
—
Лукарић
скочи
с
коња
,
а
у
исто
доба
и
Мрњачевић
,
па
један
другому
пружи
јуначку
десницу
и
целивају
се
у
лице
до
три
пута
,
тада
се
,
као
браћа
,
најприје
упитају
за
јуначко
здравље
.
Властелин
ће
,
а
држи
Вукашина
за
десницу
:
—
„
Добро
нам
дошао
,
дични
јуначе
,
војводо
уз
царево
кољено
!
Дубровник
те
срдачно
сусрета
и
весели
се
,
да
те
прими
као
милога
госта
!
“
—
А
Вукашин
:
„
Нема
ти
до
братске
љубави
,
Бог
уздржао
и
наспорио
у
свему
славнијем
нашијем
рођацима
—
Дубровчанима
!
“
—
Окроче
ти
обадвојица
добре
коње
,
па
ти
крену
први
успоредо
низ
Босанку
на
Плоче
.
Ту
ће
на
сусрет
српскому
чеонику
неколико
властеле
,
пучана
и
друге
чељади
.
Свак
радосно
га
дочекује
,
каонути
првога
војводу
у
цара
Душана
.
Пред
двором
ступи
преда
њ
,
уз
поздраве
,
и
сам
кнез
,
па
га
уведе
у
вијећницу
,
а
Вукашин
овако
му
каже
:
—
„
Срдачни
поздрав
властели
љубљенога
града
Дубровника
од
стране
честитога
ми
господара
и
цара
,
те
се
весели
,
да
колико
прије
ступи
као
пријатељ
у
овај
љубљени
град
!
—
По
тому
се
упути
с
првом
властелом
по
Дубровнику
,
да
се
нагледа
града
,
а
најприје
ће
у
величанствени
храм
Свете
Марије
.
-
Ту
наврвио
силан
народ
и
господа
,
све
дух
на
духу
,
а
служи
службу
божју
главом
архиепископ
под
митром
од
бисера
,
а
на
раменима
му
позлаћени
плашт
.
Кад
је
дјакон
свршио
да
поји
евангеље
,
овако
прозбори
добри
пастир
:
—
„
Навршила
се
година
дана
,
пуста
година
дана
,
да
је
походила
овај
град
црна
куга
,
у
кам
се
упрла
;
па
ето
,
синци
у
Исукрсту
,
нема
куће
,
те
није
уцвиљена
,
у
црно
завита
,
а
неке
су
и
ископане
за
вазда
.
Лазарети
и
бонице
свједоком
су
наше
несреће
,
јер
су
биле
пуне
окужењака
,
а
око
дванаест
тисућа
борави
вјечни
сан
у
црној
земљици
.
Све
смо
урадили
,
што
људи
знаду
и
умију
у
тешкој
поморији
,
али
ништа
нас
није
избавило
од
бича
божјега
,
није
нас
људска
памет
ни
у
чему
помогла
...
Све
Бог
даје
,
да
се
грешник
каје
,
па
се
божја
десница
на
нас
напокон
смиловала
—
и
сам
је
Бог
,
по
одвјетовању
Св
.
Власи
,
ослободио
одједном
овај
свој
град
од
проклете
морије
;
па
данас
,
слава
му
и
хвала
,
ево
нас
здравијех
пред
божјијем
отаром
,
а
да
му
захвалимо
на
овој
великој
милости
.
Ето
вам
,
правовјерни
синци
,
пред
кнежевијем
двором
довршене
красне
цркве
вашему
могућему
парцу
Св
.
Власи
!
Кољено
ће
након
кољена
гануто
спомињати
колико
је
урадила
ваша
богољубност
—
и
доклегод
буде
у
Дубровнику
камена
на
камену
,
вазда
ће
прави
Дубровчани
у
потреби
поуздано
ступати
пред
отар
Св
.
Власи
,
а
он
их
не
ће
нигда
за
нигда
заборавити
и
пустити
у
невољи
...
Обљубљени
синци
у
Исукрсту
,
докле
буде
онога
храма
и
љубави
у
вашем
срцу
,
биће
и
града
Дубровника
...
Сви
дакле
приступимо
на
посвету
светога
храма
,
а
примјер
нам
даје
окруњена
глава
,
наш
добри
покровитељ
,
свијетли
цар
Душан
;
он
ће
превалити
брда
и
долине
,
а
да
увелича
божју
славу
,
па
ће
се
ово
,
царево
великодушно
дјело
спомињати
докле
буде
нашега
Дубровника
...
Цар
ће
се
достојати
да
почасти
наше
светиње
,
свете
моћи
од
помоћи
,
а
уза
њ
ето
нам
у
завјетовни
храм
свијетле
царице
Јелене
и
богобојећега
сина
њихова
краља
Уроша
.
—
Нека
ваша
богољубност
,
правовјерни
синци
,
буде
велика
,
нека
буде
огледало
жарке
вам
душе
,
а
да
велики
владар
задивљен
кликне
пред
кипом
Св
.
Власи
:
—
„
Дубровниче
,
вјера
те
твоја
спасла
,
достојан
си
да
живеш
ва
вијеке
!
“
Рече
и
прихвати
свето
дрво
,
крст
,
на
којему
је
Спаситељ
муку
поднио
:
пролије
сузе
радоснице
и
запјева
:
„
Здраво
крсте
,
цигла
надо
,
Откупљење
људског
рода
...
“
Народ
клекне
ничице
на
земљу
,
да
се
клања
дрву
живота
.
Архиепископ
тада
сними
с
отара
свети
крст
,
приступи
пред
војводу
Вукашина
и
овако
каже
:
—
„
Целивај
,
брате
,
дрво
спасења
!
Ко
га
достојно
целне
,
живјеће
у
вијеке
у
животу
вјечном
—
Амен
“
.
Вукашин
га
целне
.
По
тому
ће
приступити
пред
отар
кнез
и
вијеће
,
па
редом
властела
,
пучани
и
народ
,
а
властеличићи
,
у
краткијем
хаљинама
од
црне
кадифе
,
гледају
да
буде
реда
,
те
држе
по
обичају
бијелу
шибику
.
—
Приступе
,
кад
се
народ
одалечио
,
и
младе
владике
,
а
прате
их
,
онако
покривене
свиленом
густом
копреном
,
думне
Св
.
Кларе
...
Вукашин
се
дивио
,
мислио
на
Дубровник
,
на
српско
царство
,
на
пријестоницу
,
снатрио
,
утварао
...
.
;
али
ће
се
пренути
и
погледати
на
оне
бијеле
голубице
,
а
Никола
ће
му
Лукарић
пришапнути
:
„
Ено
ти
,
војводо
,
што
ватрено
српско
срце
сведи
,
ондје
ће
се
помладити
узорити
дом
Немањића
...
“
Вукашин
се
добро
загледао
;
а
у
то
ето
Славе
испред
отара
,
онако
склопљенијех
ручица
,
она
ти
је
као
божја
светица
,
те
је
оборила
рајске
трепавице
.
Вукашин
је
дуго
пратио
проницавијем
оком
,
баш
није
макнуо
с
побожне
дјевојчице
погледа
,
па
напокон
рече
,
као
да
се
разговара
:
—
„
Онако
чело
као
биљур
,
онаки
образ
као
процваћела
праска
,
слободно
,
не
вара
ме
...
голубиње
је
ћуди
,
права
грличица
,
слика
је
нашла
прилику
...
.
Весели
се
,
Вукашине
...
.
“
Одједном
ће
се
обазријети
,
а
да
га
ко
не
слуша
,
и
овако
ће
Лукарићу
:
—
„
Властелине
,
мудро
мислиш
,
а
хитро
збориш
,
глава
ти
ваља
Цариграда
...
.
Све
ћеш
урадити
како
боље
знаш
за
мојега
господара
,
а
биће
ти
харност
Вукашинова
...
и
пријатељство
граду
Дубровнику
од
истога
цара
...
.
“
Тврдо
му
стисне
десницу
,
а
Лукарић
одлучно
ухвати
бесједу
:
—
„
Далеко
је
Каравлашка
и
Карабогданска
,
али
ће
твој
пријатељ
властелин
Лукарић
онамо
поћи
;
не
ће
поћи
,
но
одлећети
и
донијети
добре
гласове
,
да
је
побиједио
...
Урош
ће
ти
купити
сватове
у
питомом
граду
Дубровнику
...
“
—
Исти
се
дан
потајно
састане
с
Вукашином
,
а
сутра
дан
крене
као
поклисар
града
Дубровника
пут
истока
.
—
И
Вукашин
је
славио
прву
своју
побједу
у
цркви
Св
.
Марије
,
а
онда
му
је
за
друго
мало
било
и
стало
,
јер
му
се
срећа
осмјехнула
,
а
да
нигда
тако
.
XИ
.
Око
Аћимове
цркве
,
између
Требиња
и
Билећа
,
велико
је
весеље
,
јер
такога
сабора
не
памте
паметари
.
Скроман
је
храм
,
а
око
храма
се
сакупили
са
свијех
страна
самостанци
,
попови
и
божји
угодници
:
три
владике
,
десет
игумана
,
а
калуђера
...
ни
броја
се
не
зна
.
Ту
се
чека
божји
помазаник
,
свијетли
цар
Душан
,
с
двором
.
Цар
не
води
силне
војске
,
него
долази
како
покорник
и
испосник
пред
овај
скромни
храм
,
да
се
Богу
помоли
за
упокојење
душа
својијех
прадједова
.
—
Побијено
је
око
цркве
големо
мраморје
,
а
под
тијем
бијелијем
биљезима
снијевају
вјечни
сан
добри
јунаци
од
поштенога
и
храброга
дома
Немањића
.
Врпоље
је
њихова
постојбина
,
а
у
јуначкој
им
Зети
прва
област
и
управа
.
Цар
је
ганут
до
суза
.
Оставио
је
властелу
и
вјерне
му
слуге
на
поглед
цркве
,
а
он
се
упутио
пјешице
с
госпођом
Јеленом
и
с
Урошем
,
да
врши
завјет
и
да
се
Богу
помоли
.
У
дугој
је
црној
раси
,
на
глави
му
као
свештеничка
округла
капица
,
у
десници
путнички
штап
,
а
само
му
низ
прси
виси
велики
крст
Св
.
Стјепана
,
а
то
му
је
цигло
обиљеже
царске
власти
.
И
царица
је
скромно
урешена
под
дугом
копреном
,
а
Урош
је
у
бијелој
долами
,
то
као
прости
племић
из
Зете
,
без
мача
и
без
свијетлога
оружја
,
само
су
му
око
калпака
три
лиљана
,
да
се
позна
да
је
господичић
,
члан
царске
лозе
.
—
Најпрви
цар
клекне
и
поклони
се
праху
својијех
дједова
,
а
уза
њ
ће
свијетла
царица
и
млади
Урош
,
по
тому
им
Јанићије
пружи
да
целивају
свете
моћи
од
помоћи
првомученика
Кристова
Стјепана
и
прокади
оно
древно
гробље
;
иза
тога
освешта
свету
водицу
и
пошкропи
најприје
свијетлога
господара
,
па
остале
по
реду
.
По
тому
добри
пастир
опоји
давне
покојнике
и
прочати
им
ово
слово
:
—
„
Помјани
Господи
,
раба
свога
богољубнога
Краља
Стефана
Дечанскога
и
Краља
Милутина
,
Драгутина
,
Краља
Уроша
и
Краљицу
Јелену
,
Владислава
и
Радослава
,
Уроша
великога
и
Владислава
,
Стефана
Првовјенчанога
и
просвјетитеља
Саву
,
Стефана
Немању
,
великога
жупана
,
старца
Градињу
и
остале
рабе
твоје
,
Господи
—
да
им
душа
царује
на
небу
као
што
им
име
царује
на
земљи
—
помилуј
Господи
ктитора
храма
овога
вјернога
Цара
Душана
и
кристољубиву
Царицу
Јелену
и
доброга
краља
Уроша
—
на
многаја
љета
—
амин
.
“
—
На
овој
светој
успомени
добри
је
цар
од
милиња
проплакао
,
ронила
је
сузе
и
благочастива
госпођа
Јелена
,
а
и
млађахни
Урош
.
Кад
се
свршила
служба
божја
,
главом
ти
цар
подијели
милостињу
себрима
и
осталој
сиротињи
,
царица
нахрани
лачне
и
напоји
жедне
,
те
одјене
и
обује
голе
и
босе
.
Особито
добра
владарица
подвори
хроме
,
кљасте
и
слијепе
,
а
да
им
иљем
колико
олакша
трпљење
на
овој
земљи
.
Урош
је
помагао
својој
мајци
,
а
цару
протоспатар
Никола
Бучић
,
најмудрији
и
највјернији
државник
уз
царево
кољено
,
царево
десно
крило
и
десно
око
.
—
То
ти
је
скроман
човјек
,
осредњега
стаса
,
просиједе
главе
,
обријана
лица
,
али
проницава
ока
као
сиви
соко
.
Није
још
у
годинама
,
онако
је
средовјечан
,
али
су
га
велике
мисли
срвале
,
па
регби
да
је
старачац
.
Обучен
је
у
одуљој
црној
хаљини
као
какав
свештеник
,
али
на
кабаници
му
је
с
једне
и
с
друге
стране
по
царски
орао
,
а
то
је
обиљежје
особите
цареве
милости
.
Другијех
великаша
ту
није
ни
било
,
а
Никола
је
у
цареву
двору
као
домаће
чељаде
,
јер
га
владар
воли
и
штује
.
—
Кад
је
цар
утажио
гладне
и
невољне
,
онда
ће
истом
допустити
да
преда
њ
приступају
различити
свештеници
и
богомољци
.
Свакому
добри
цар
по
штогод
љубежљиво
рече
,
каонути
што
су
свештеници
просвјетитељи
народа
:
они
су
со
земље
;
па
ако
со
извјетри
,
чијем
ће
се
онда
солити
!
—
Тако
би
он
по
јеванђељу
.
Пречасни
је
отац
Јанићије
пред
цара
извео
по
реду
духовнике
,
а
напокон
ето
ти
и
млада
инока
Христофора
из
манастира
Завале
,
у
Попову
Пољу
.
Христофор
се
скоро
постригао
,
па
то
није
обичан
инок
;
он
ти
озбиљно
и
поносито
хода
,
па
све
каже
,
да
је
прије
владао
витијем
копљем
и
оштријем
мачем
.
Он
ти
се
није
увијао
онако
по
калуђерску
пред
честитијем
српскијем
владаром
.
Цар
га
погледа
дубоко
,
а
инок
проговори
понизно
,
али
отресито
,
као
што
се
пристоји
племићу
:
—
„
Господару
,
Бог
те
подржао
и
узвеличао
твоје
жезло
,
а
да
јаком
мишцом
покориш
непријатеље
српскога
имена
!
“
—
Није
ни
из
далека
споменуо
цркава
ни
задужбина
,
а
цар
се
осмјехнуо
и
љубежљиво
га
погледао
,
па
му
овако
одвратио
:
—
„
И
ти
часни
иноче
,
Бога
хвалио
и
молио
се
за
спасење
душа
и
за
милу
нам
српску
домовину
.
“
—
Свак
је
погледао
на
скромнога
инока
и
чудом
се
чудио
да
се
усудио
,
да
каже
ријеч
владару
;
кад
тамо
мучно
с
њиме
бесједе
и
оци
игумани
.
Нестало
инока
,
а
часни
владика
Сава
смјерно
рече
цару
:
—
„
Свијетла
круно
,
велика
је
промисао
божја
,
и
црква
се
Кристова
весели
да
је
примила
у
крило
своје
,
као
покајника
,
сина
Босанске
Цркве
зовом
мирским
кнеза
Богишу
Николића
,
а
сада
испосника
инока
Христофора
...
“
—
Њему
рече
цар
:
—
„
Мило
ми
је
,
часни
оче
владико
,
то
је
врли
син
мојега
кнеза
Николе
;
па
ко
зна
одлично
служити
домовину
,
знаће
још
боље
и
молити
Бога
за
њу
,
а
кад
буде
права
потреба
,
у
једну
ће
прихватити
крст
,
а
у
другу
мач
,
па
ће
први
ударити
на
злотвора
отаџбине
!
“
Крене
цар
пут
логора
,
а
за
њим
владике
и
по
избор-свећеници
.
Био
је
у
велике
задовољан
што
је
извршио
ово
дично
дјело
прама
својијем
славнијем
пређацима
,
а
у
исто
доба
веселио
се
,
да
је
утр’о
сузе
невољнима
,
чији
се
уздаси
до
Бога
чују
;
молитве
су
им
као
јутрња
роса
,
па
што
си
дао
сираку
,
то
си
заимао
Богу
,
те
све
пише
у
књигу
вјечности
.
Ово
је
мислио
цар
и
душа
му
се
радовала
.
Уза
њ
је
ступао
врли
Никола
Бучић
и
није
се
усудио
да
му
прекине
то
рајско
уживање
:
кад
душа
поје
пјесму
љубави
прама
Богу
и
ближњему
.
—
На
поглед
царскога
чадора
причекају
га
,
уз
развијене
свилене
барјаке
,
цареве
слуге
,
делије
и
племићи
;
најстарији
му
властелин
приведе
коња
од
мегдана
,
покривена
свиленом
серџаком
,
ките
му
златне
до
копита
,
седло
се
сјаје
од
алема
,
а
вода
га
за
златну
узду
први
властеличић
.
Други
властелин
у
исто
доба
прекрије
цара
гримизнијем
плаштом
,
постави
му
на
главу
царску
бисерну
капу
и
преметне
му
преко
леђа
петрахиљ
,
што
је
обиљежје
царске
власти
.
—
Тако
се
сјајно
уресила
госпођа
царица
и
краљ
Урош
,
те
промијенила
порушено
покорничко
завјетно
рухо
,
а
за
причек
господе
Требињана
,
поклисара
Републике
Св
.
Власи
и
Св
.
Марка
.
Ето
ти
некако
између
великаша
,
племића
и
левената
Гојине
,
удовице
себра
Доброја
из
Величана
,
који
је
погинуо
у
бановој
крајини
,
а
она
тешко
помрсила
памети
,
па
бјежи
по
гори
и
није
је
страх
ни
од
мркога
вука
.
Кад
вук
завија
,
а
она
онако
у
отранцима
суне
се
у
мрклу
ноћ
прама
оној
страни
,
па
исто
превија
,
тамо
она
,
гласом
као
вучица
.
Вук
је
причека
,
а
она
га
глади
као
да
је
псето
...
Изгубила
је
глас
и
звијери
очима
као
звијер
,
а
косе
јој
онако
накострушене
и
прекриле
јој
упали
блиједи
образ
.
Сунула
се
пут
Уроша
,
што
би
рекао
:
што
би
,
па
завије
као
курјачица
,
ухвати
га
за
десницу
,
погледа
у
њ
некако
жалостиво
,
и
викне
,
а
да
свак
чује
:
—
„
Господичићу
,
бољи
је
вазда
вук
од
човјека
;
али
ми
се
ти
,
ранко
,
чувај
од
вучјега
племена
...
“
—
Погледа
мрко
као
вучица
на
чеоника
Вукашина
и
умакну
у
шикарје
,
а
свак
се
скаменио
и
нико
не
ће
за
њом
...
Цар
се
на
то
саблазнио
и
нешто
ће
лагано
царици
,
а
она
поблиједила
и
погледала
плахо
пут
Вукашина
и
оца
Јанићија
,
који
рече
:
—
„
На
здравље
,
Свијетла
Круно
,
учинио
си
што
си
жудио
,
а
Бог
ће
остало
довршити
!
“
А
цар
:
—
„
Све
човјек
уфа
од
милости
божје
.
—
Човјек
налаже
,
а
Бог
располаже
!
“
—
Јанићије
осоколи
царицу
,
а
да
чује
и
млађани
Урош
:
—
„
Бог
је
истина
,
а
врачарија
је
лаж
и
тлапња
!
“
—
Висока
се
госпођа
ипак
није
разведрила
у
лицу
,
но
још
једном
погледала
пут
оне
стране
,
гдје
се
котрљала
кроз
црну
драчу
сирота
Гојина
.
Напокон
уздахне
дубоко
.
У
то
се
извукао
Вукашин
и
нестало
га
;
чинило
му
се
,
да
свак
гледа
на
њега
,
да
је
као
кривац
...
Бог
почешће
шаље
нам
приказаније
и
опомене
преко
ништетне
и
судрљане
чељади
,
а
Вукашину
се
причинило
да
је
настрана
Гојина
у
њ
упрла
прстом
и
да
нешто
тешко
народу
пророкује
.
Он
је
био
велик
јунак
,
а
бјежао
је
испред
једне
јаднице
,
те
га
тјерала
и
не
дала
му
мира
...
Свакако
,
ово
је
било
пропуштење
божје
,
овдје
је
био
прст
божји
!
Ово
је
добро
видио
отац
Јанићије
и
прекрстио
се
,
а
да
би
одалечио
свако
зло
и
напаст
од
цара
и
од
цареве
породице
.
Око
чадора
приступило
неколико
ћефалија
,
особито
од
западнијех
страна
,
а
да
обавијесте
господара
о
управи
српске
земље
.
Ту
се
Дабижив
с
Требиња
приближио
поклисарима
града
Дубровника
и
разговара
се
о
послима
и
о
трговини
на
граници
.
—
Протовистијар
Никола
најприје
прикаже
цару
лијепо
преписан
законик
.
Владар
прихвати
књигу
мајсторски
минирану
на
финој
пергамени
и
проштије
на
глас
,
уз
велико
задовољство
:
„
S
že
zakonik
postavljaem
ot
pravoslavnago
s
bora
našego
s
prjeosveštenim
patrjarhom
Kir
Joanićjem
i
v
semi
arhjerei
i
crkovnici
,
malimi
i
velikimi
,
i
mnoju
blagovjernim
Stefanom
i
vsemi
vlasteli
carstva
mi
,
malimi
že
i
velikimi
“
.
Брже
га
пролиста
и
постави
га
својом
руком
на
сребрни
ковчег
,
па
рече
протовистијару
:
„
Хвала
ти
,
мој
вјерни
Никола
,
прије
ће
сунце
помрчати
,
него
ће
се
угасити
твој
жарки
рад
,
намијењен
мени
,
мојој
кући
и
српскому
народу
.
Ти
си
мој
милосник
,
на
теби
је
велико
бреме
моје
царевине
,
а
особито
одгој
драгога
ми
Уроша
,
моје
узданице
!
“
Нигда
није
владар
овако
отворио
срца
,
па
ће
Бучић
скромно
прекрстити
руке
на
прси
и
овако
ће
свому
великому
господару
:
—
„
Мили
господару
,
твоја
ми
је
мила
бесједа
цигла
награда
,
а
кад
уживам
твоју
милост
,
друго
ми
и
не
треба
...
Што
радим
,
то
извршујем
велику
намисао
твоје
свијетле
круне
—
друге
заслуге
ја
немам
!
“
Цар
милостиво
нареди
,
да
би
најприје
дошли
преда
њ
властела
града
Дубровника
с
Млетачкијем
поклисаром
,
бива
Никола
Ђорђи
-
и
Дубровчани
Марин
Бунић
,
Шимун
Бенешић
и
Дживо
Цријевић
.
Поклисари
су
најсјајније
одјевени
,
све
у
скрлету
и
у
кадифи
.
Пратиџије
се
свијетле
у
суху
злату
,
а
на
добријем
су
коњима
позлаћене
узде
и
бисером
кићена
седла
.
—
Одмах
поклисар
Сјајне
Млетачке
Републике
поклонио
цару
три
дивна
коња
,
три
арапске
ластавице
,
све
у
суху
злату
с
китама
до
копита
,
а
бисером
до
стремена
.
Руку
постави
на
прси
и
умиљато
вели
:
„
Поклон
ти
,
Свијетла
Круно
,
од
Сјајне
Републике
Св
.
Марка
и
од
дужда
Андрије
Дандола
!
Божја
провидност
с
тобом
се
,
Царе
,
служи
...
Све
је
кршћанство
очи
у
те
упрло
,
навлаш
град
Млеци
,
те
благосивље
Бога
и
моли
га
,
да
те
,
Свијетли
Царе
,
уздржи
у
својој
милости
!
“
Дубровачки
је
поклон
:
диван
мач
,
вас
окован
алемима
и
посут
бисером
,
а
у
балчаку
му
свето
дрво
крста
.
Царици
прикажу
вијенац
од
бисера
,
краљу
Урошу
уру
,
сву
од
суха
злата
,
а
још
к
тому
бијели
калпак
и
челенку
с
орловима
,
све
посуто
драгијем
камењем
.
Нигда
богатијега
ни
дражега
поклона
није
послао
град
Дубровник
!
Овако
умилно
проговориће
Бунић
:
—
„
Пресвијетли
Царе
,
милостиви
заштитниче
!
Дубровник
је
скроман
и
мален
,
али
је
срце
његовијех
синова
велико
и
куца
за
тобом
,
Свијетла
Круно
!
Властела
и
пучани
не
могу
ти
послати
другога
дара
,
него
своје
срце
,
па
те
моле
,
да
усрећиш
њих
,
њихове
богомоље
,
њихов
град
...
“
Још
је
хтио
даље
,
и
био
је
клекнуо
на
једно
кољено
,
али
га
цар
подигне
и
овако
прихвати
милостиво
:
—
„
Хвала
властели
љубљенога
ми
Дубровника
!
Моја
је
скрб
велика
за
тај
мили
град
,
па
ето
ме
у
њ
на
завјет
.
Молим
дичну
властелу
да
ме
причекају
као
пријатеља
и
брата
,
а
то
ми
је
најбоље
весеље
за
живота
!
“
—
Поклисари
су
ронили
сузе
од
милине
ради
цареве
доброте
.
Ћефалије
се
чудом
чудили
,
јер
су
се
сви
надали
да
ће
цар
освојити
Дрбровник
и
поставити
ту
првога
ћефалију
,
да
у
име
царево
влада
.
И
Вукашин
је
до
задњега
часа
мислио
да
цар
крије
тајне
основе
,
а
ето
се
сада
увјерио
,
да
су
Дубровчани
својом
крепости
и
поштењем
предобили
Силнога
Душана
,
дакако
великодушнога
цара
.
—
Владар
и
Млечићу
милостиво
рече
:
—
„
Мила
ми
је
порука
и
поклон
Сјајне
Републике
Св
.
Марка
!
Надам
се
,
да
ће
иста
с
нама
сложно
упријети
,
да
одалечи
умом
и
мачем
све
своје
непријатеље
,
а
ти
су
дакако
и
непријатељи
српскога
народа
...
“
Разговарао
се
напосе
с
Дубровчанима
и
одобрио
границе
власти
св
.
Власи
,
то
како
му
је
казао
слуга
Вукашин
,
да
желе
властела
:
од
града
Сокола
до
Лоишћа
,
а
к
тому
Ластово
,
Мљет
и
остала
острва
до
Цавтата
,
о
чему
ће
напосе
удијелити
царску
повељу
.
Споменуо
је
харно
како
су
Дубровчани
привријежили
у
невољи
тетку
му
Неду
.
—
За
час
цар
остави
државне
после
и
запита
Бенешића
:
—
„
Властелине
,
како
је
пречасни
архиепископ
Сарака
?
“
—
„
Добро
,
Свијетла
Круно
,
и
весели
се
Твојему
доласку
,
а
тако
и
све
наше
свештенство
“
.
А
цар
:
—
„
Да
,
Дубровнику
се
поносити
својијем
свештенством
,
те
зна
чувати
чисту
вјеру
,
а
државни
их
посли
не
море
,
јер
је
то
само
задаћа
властеле
.
Тако
је
најбоље
!
И
ја
желим
да
би
тако
радили
и
моји
духовници
,
да
би
били
слуге
цркве
и
отара
,
бива
прави
учитељи
народа
,
по
примјеру
светог
нашега
пређака
Саве
...
“
Јанићије
погледа
преда
се
,
а
онда
након
мало
озбиљно
на
владику
Захумскога
и
на
неке
друге
свештенике
.
То
није
избјегло
цару
;
па
рече
свому
великому
свештенику
:
—
Оче
Јанићија
,
ми
смо
пуно
харни
граду
Дубровнику
,
јер
нам
је
послао
најсјајнију
успомену
—
Свето
Дрво
Крста
,
што
нам
га
је
предао
отац
Хелије
,
а
ти
га
прихватио
као
слуга
Божји
.
То
је
најпрво
обиљежје
нашега
пријатељства
и
слоге
!
А
Јанићије
:
—
„
А
ти
си
га
,
мили
господару
,
одмах
приложио
Дому
Пандократорову
зовом
Дечани
,
а
да
ти
је
на
здравље
и
на
спасење
душе
!
“
—
„
И
за
покој
вјечни
мојијех
светијех
родитеља
!
“
—
Споменуће
затијем
поклисарима
како
је
наредио
Дабиживу
у
Требињу
:
„
да
не
узима
Дубровчаном
ни
царине
да
ни
коега
доходка
ни
трговцу
Дубровачкому
ни
Влаху
ни
Србину
да
ни
кому
,
а
кто
греде
у
Дубровник
,
из
Дубровника
;
и
всаци
властели
,
кои
те
стојати
по
Дабиживје
,
да
не
узима
царине
тези
до
века
ни
у
сина
кралевства
му
да
ни
у
кога
настоешаго
краља
у
Срблих
“
—
Захвали
му
Цријевић
:
—
„
Доживотна
је
харност
и
искрена
љубав
града
Дубровника
прама
Свијетлој
Круни
,
велики
и
милостиви
Царе
,
непресушиви
изворе
доброте
!
Ми
се
добро
спомињемо
,
како
си
нам
утажио
гладињу
болест
у
мучно
доба
,
и
допустио
повељом
да
нам
је
слободно
куповати
жито
по
:
земли
и
по
градовјех
кралевства
ти
,
да
нам
никто
не
забави
...
На
мору
су
били
гусари
,
а
твоја
нас
је
десница
утажила
;
да
је
милостиви
Бог
ојача
!
“
—
Настави
повјерљиво
Бунић
:
—
„
Мој
је
часни
брат
половицу
рекао
истине
...
Добри
је
цар
још
наредио
,
у
тешкој
згоди
,
да
нико
трговцу
Дубровчанину
не
узме
ништа
без
купа
,
ни
само
кралевство
да
не
узме
силом
без
купа
,
развје
да
си
продају
,
слободно
ходе
по
земли
кралевства
ти
...
А
што
није
твоје
Величанство
за
наше
боље
учинило
?
Бог
поживио
благовјернога
и
Богом
постављенога
Цара
Самодржца
Стефана
Срблем
и
Грком
,
и
Блгаром
и
Арбанасом
и
западњеи
страње
и
с
Богодарованноју
ти
Богочстивоју
и
Христољубивоју
Царицеју
Августиеју
Кира
Еленоју
и
с
в
зљубленним
и
благовјерним
им
сином
,
кралем
Урошем
...
“
Сви
подигну
десницу
и
кликну
једногласно
:
—
„
На
многаја
љета
,
подржи
Господе
!
“
—
А
поклисар
млетачки
:
—
„
Per
multos
annos
Deus
salvum
fac
,
vivificet
et
glorificet
magnificum
Dominum
Imperatorem
Slavoniae
Stephanum
!
“
По
тому
приступе
,
по
реду
,
да
целивају
цареву
десницу
,
те
ће
се
милостиво
с
њима
опростити
,
а
Дубровчанима
ће
опет
:
—
„
Поздравите
ми
властелу
и
пучане
,
господу
града
Дубровника
и
кажите
им
,
да
Душан
долази
у
походе
браћи
својој
прве
недјељице
.
И
да
сте
ми
здраво
!
“
—
Ту
се
нашла
и
царица
с
Урошем
,
и
то
је
био
као
домаћи
опроштај
.
Поклисари
се
лијепо
упутили
низ
Врпоље
с
развијенијем
заставицама
,
а
уз
то
ће
кликнути
с
планине
истанова
она
несретна
Гојина
:
—
„
Јаох
,
бијелој
голубици
с
црном
враном
,
јаох
,
Слави
с
Елизабетом
!
Вук
длаку
мијења
,
а
ћуд
никадара
!
Гледај
се
,
Царе
,
вука
и
гаврана
!
“
-—
Викала
је
као
пустоловица
или
злогодница
,
а
Јанићије
се
злу
домишљао
и
уз
престрављену
царицу
и
Уроша
побожно
метанисао
:
—
„
Помилуј
Господи
,
раба
својега
и
саклони
нас
од
свакога
зла
и
не
уведи
нас
у
напаст
!
Помилуј
Господи
,
у
великој
милости
твојој
.
—
Амин
!
“
XИИ
.
Вијеће
града
Дубровника
мудро
одреди
,
а
да
се
најдостојније
причека
цар
Душан
и
за
сваки
сестериј
(
дио
града
)
,
за
бољи
ред
,
именује
капитане
:
за
Плацу
,
Пустјерну
,
С
.
Марију
,
Св
.
Петра
,
Каштио
,
Св
.
Власи
(
на
два
мјеста
)
,
Св
.
Ивана
,
и
за
Св
.
Николу
.
За
Плацу
је
Марин
Лукарић-Бунић
и
Никола
Лукарић
.
Владар
ће
стигнути
у
очи
Свисветијех
.
—
Прије
три
дни
о
томе
се
непрестано
говорило
,
особито
кад
су
телали
телалили
по
граду
,
да
се
свак
справи
на
причек
.
—
Пред
црквом
је
Св
.
Власи
,
испред
Луже
,
Орландов
ступац
,
а
ту
се
с
некијем
поносом
попне
Милгост
телал
,
да
га
свак
види
,
па
,
по
обичају
,
три
пута
изасебице
затруби
,
и
три
пута
огласи
,
као
да
пјева
:
—
„
Чујте
мало
и
велико
—
властела
,
пучани
,
кмети
,
слуге
и
остали
!
У
очи
Свисветијех
ће
усрећити
наш
град
Свијетли
Цар
Душан
,
да
му
је
част
и
слава
!
Приступите
као
и
на
Св
.
Власи
под
барјацима
,
и
клањајте
се
Великом
Владару
,
Доброчинцу
града
Дубровника
“
.
—
Красило
се
дан
и
ноћ
,
особито
по
црквама
и
по
каштелима
,
а
да
би
се
цар
нагледао
љепоте
и
моћи
града
Дубровника
.
Свак
онако
чишћахан
,
опран
и
обучен
,
складно
трхолио
у
град
,
па
и
најгори
чобо
назуо
црвене
нестве
од
кордована
с
кљуном
и
репићем
на
пети
.
Баш
је
то
народно
весеље
!
Свакоме
је
на
лицу
радост
,
каонути
што
се
тако
лијепо
причало
о
цару
.
Народ
је
врвио
пјешице
:
село
по
село
с
духовницима
,
као
оно
о
Св
.
Власи
.
Осим
сељана
,
још
би
се
когод
довезо
у
галији
или
дојездио
на
коњу
,
а
то
су
ти
различити
поклисари
из
далеке
земље
.
На
Пилама
су
и
Плочама
одила
по
два
капетана
,
да
свакога
добро
уоче
,
те
обавјесте
вијеће
што
је
и
како
је
у
граду
и
околици
...
Звонила
аба
Марија
,
а
преко
Пила
ће
два
редовника
,
двије
думне
и
два
витеза
Бошњака
.
На
стражи
су
Влаћо
Бобалић
и
Климе
Држић
.
Они
ти
одмах
познаду
Домању
Бобалића
,
те
војводе
Грегорија
Гојславића
и
Страхињу
Вучинића
.
Тројица
су
им
непозната
;
али
каноник
јамчи
:
фратар
је
Малобраћанин
из
Босне
,
па
и
думне
;
пристаће
сва
тројица
у
граду
два-три
дни
,
онда
ће
на
галији
пут
Рима
.
—
На
ово
ће
их
капетани
пустити
да
би
уљегли
преко
моста
у
град
,
јер
Домањи
вјерује
вијеће
.
Они
умакли
,
а
Држић
шапне
Бобалићу
,
а
да
не
чују
содати
:
—
„
Оно
је
у
истину
фратар
;
а
думне
су
думне
како
и
ја
фратар
...
“
—
Влаћо
:
—
„
Видио
сам
...
Она
старија
охоло
гледа
,
као
да
јој
је
вас
Дубровник
на
маломе
прсту
;
а
млада
је
плаха
,
ипак
поносита
,
зврче
јој
очи
,
то
су
ти
двије
жеравице
...
“
знали
су
свакако
да
оно
нијесу
думне
,
али
кад
су
под
окриљем
онога
лукавога
каноника
,
слободно
је
познато
вијећу
ко
су
и
што
су
.
—
Каноник
се
одједном
заустави
код
великога
студенца
прама
Гаришту
,
а
ту
је
одмах
манастир
и
црквица
свете
Кларе
.
Лагано
ће
оној
старијој
думни
:
—
„
Овдје
ти
је
,
свијетла
госпо
,
кавез
наше
голубице
,
па
је
добро
да
је
видиш
прије
него
полети
...
“
Фра
Фабијан
је
нешто
чуо
о
голубици
,
но
слободно
није
разумио
...
Опет
рече
шапатом
думна
старија
Бобалићу
:
—
„
Канониче
,
неопрезан
си
,
ја
нијесам
свијетла
госпа
,
него
мајка
Елизабета
,
а
ово
је
сестра
Елизабета
—
и
ништа
више
...
“
Ове
је
посљедње
ријечи
чуо
и
фратар
,
а
то
је
навлаш
хотјела
думна
да
нагласи
,
па
ће
онда
и
фра
Фабијану
:
„
Оче
,
твоје
су
нам
молитве
миле
,
препоручи
нас
Богу
и
Дјевици
Марији
-
Збогом
!
“
Није
им
се
ни
поклонила
,
но
само
замахла
десницом
,
а
то
је
обиљежје
,
да
су
јој
у
милости
.
Млада
се
сестра
нешто
осмјехне
и
лагано
крене
главом
,
прихити
за
верижицу
на
вратима
манастира
и
зазвони
,
као
да
су
и
оне
одавна
думне
св
.
Кларе
.
—
Погледаће
иза
решетке
,
испред
свјетиљке
,
постарија
думна
и
запитаће
:
„
Хваљен
Језус
!
Ко
је
?
“
А
старија
,
као
да
заповједа
:
—
„
Вазда
буди
!
Мајка
Елизабета
из
Сутјеске
с
другом
сестром
.
“
Вратарица
јој
одмах
отвори
,
баш
као
да
је
познала
думнин
глас
,
а
она
озбиљно
уљезе
и
рече
јој
,
као
да
све
зна
и
позна
у
манастиру
:
—
„
Реци
мајци
Урсули
,
да
је
чека
сестра
Елизабета
...
“
—
До
мало
часа
ето
ти
опатице
—
и
причекаће
најсрдачније
ону
иностранку
.
„
Добро
нам
дошла
,
пресвијетла
госпо
,
ова
се
божја
кућа
весели
да
прими
у
госте
вас
—
двије
одличне
госпође
,
кршћанке
на
гласу
...
“
—
А
госпођа
:
—
„
До
сада
у
Дубровнику
,
осим
кнеза
,
само
двојица
знаду
да
сам
овамо
с
кћерком
,
па
теби
,
часна
опатице
,
немам
ништа
затајати
,
теби
особито
вјерујем
и
цијеним
у
велике
ово
свето
мјесто
,
па
што
се
овдје
уради
,
то
ће
бити
тајно
и
озбиљно
...
Ми
ћемо
се
,
ако
Бог
да
,
до
три
дни
завести
пут
Напуља
,
краљ
нам
се
нада
,
те
је
послао
три
галије
прама
нама
,
али
ја
не
могу
никако
да
не
видим
славе
Душанове
и
што
ће
све
да
уради
у
овом
граду
...
Никако
не
бих
уснула
под
овијем
светијем
кровом
,
а
да
прије
не
видим
,
још
вечерас
,
вашу
ученицу
,
која
ми
је
толико
мила
,
па
откад
сам
јој
кумовала
на
крсту
,
нијесам
је
видјела
...
То
је
давно
било
,
а
сад
се
истом
спомиње
...
Она
је
старија
од
моје
Елизабете
само
годину
дана
,
па
сам
онда
сретна
била
,
онда
ми
није
тиштио
чело
тешки
и
мрски
вијенац
...
“
Као
да
се
одједном
покајала
што
је
тако
повјерљиво
бесједила
мајци
Урсули
,
па
ће
овако
прама
кћери
:
„
Ми
немамо
,
драга
кћерце
,
бољијех
пријатеља
од
мајке
Урсуле
,
а
ни
бољега
манастира
до
овога
,
у
овоме
кршћанскоме
граду
,
па
држи
добро
на
памети
,
кад
буде
згода
,
ево
ти
овдје
добријех
душа
,
ево
ти
овдје
свјета
,
ево
ти
овдје
и
учитељица
за
нашу
земљу
,
за
твоју
,
ако
Бог
да
,
велику
постојбину
...
“
Госпођа
се
млада
зацрвени
и
поклони
озбиљној
владици
,
а
сада
думни
свете
Кларе
.
У
то
,
по
жељи
госпође
,
ето
ти
Славе
и
скромно
ће
думну
поздравити
,
а
Елизабета
ће
прихватити
,
кад
је
добро
сагледала
два
и
три
пута
:
—
„
Добро
ми
дошла
,
моја
душо
,
то
је
давно
било
,
вријеме
лети
као
вода
,
и
ништа
не
оставља
;
али
се
ја
добро
сјећам
...
онда
сам
била
као
на
здравље
ти
сада
,
млада
и
честита
,
надала
сам
се
добру
,
а
нада
је
најљепша
на
свијету
...
Била
сам
ти
кумом
на
крсту
,
а
сад
је
дошло
вријеме
,
да
се
видимо
прије
но
оставиш
овај
свети
дом
...
Теби
ће
се
брже
осмјехнути
срећа
,
ресиће
ти
главу
златни
вијенац
,
а
то
нијеси
ни
у
сну
сњела
,
но
нека
ти
то
прва
навјести
твоја
мокра
кума
,
која
ће
ти
бити
као
мајка
,
јер
мајке
немаш
,
а
твој
је
отац
окруњена
глава
,
онамо
далеко
,
гдје
сунце
истиче
,
.
.
Доста
,
то
ћеш
све
послије
дознати
;
но
сада
ево
ти
прве
пријатељице
,
моје
миле
кћерке
Елизабете
,
и
када
будете
у
бурноме
свијету
,
кад
вам
буде
тежак
владалачки
вијенац
,
свјетујте
се
и
пазите
се
,
а
не
дајте
да
вас
вухвени
људи
варају
,
будите
праве
пријатељице
...
“
Сад
је
истом
било
јасно
Слави
,
да
то
није
колудрица
—
и
да
нема
мајке
,
а
остало
је
за
њу
био
велик
јаз
,
велика
тајна
,
па
није
знала
куд
ће
ни
како
ће
,
него
ће
одједном
клекнути
пред
мајку
Елизабету
,
и
овако
ће
јој
уз
плач
открити
жалост
срца
:
„
Ја
немам
мајке
,
помози
ме
ти
,
мајко
духовна
!
Остали
кажу
да
ме
воле
,
али
ме
сви
ето
јадницу
остављају
као
сламку
међу
вихорове
,
сиротицу
без
игдје
икога
...
Ти
си
ми
прва
прискочила
у
помоћ
и
довела
ми
милу
пријатељицу
...
Загрли
је
Елизабета
и
јако
је
привине
к
срцу
,
па
ганута
рече
:
—
„
Да
,
Елизабета
ће
ти
бити
као
сестра
,
будите
као
да
вас
је
једна
мајка
породила
...
У
свијету
вас
чека
једно
те
исто
звање
,
једна
те
иста
срећа
!
“
—
Кад
ово
рекла
,
поблиједила
у
лицу
,
а
не
пролила
ни
сузе
,
но
се
устресла
као
прут
и
погледала
нешто
плахо
...
Млада
Елизабета
с
обје
руке
привине
Славу
,
то
као
да
јој
се
сестра
вратила
с
далека
пута
;
чинило
јој
се
,
да
су
негда
расле
заједно
у
дјетињству
,
те
да
су
се
сада
опет
нашле
и
састале
.
Тако
је
чувствовала
и
добра
Славе
,
па
кад
срце
поји
пјесму
љубави
,
онда
ријеч
замукне
у
грлу
.
Прва
проговори
сестра
Елизабета
:
—
„
Ово
ми
је
најдражи
тренутак
у
животу
;
што
сам
тражила
,
то
сам
нашла
,
другу
милу
,
пријатељицу
од
срца
,
сестру
,
па
,
ако
Бог
да
,
не
ћемо
се
,
барем
у
духу
,
нигда
растати
...
“
А
Славе
,
онако
изненађена
и
изнебушена
:
—
„
Бог
ми
је
свједоком
,
да
ћу
те
вољети
,
драга
сестро
,
и
свако
ти
добро
жељети
као
и
самој
себи
...
“
Друго
није
знала
да
каже
...
Потанко
јој
причала
о
своме
дјетињству
,
о
милијем
родитељима
,
а
то
су
јој
досада
властелин
Матко
и
владика
Деша
,
па
је
све
казала
,
а
само
је
затајала
једну
тајну
,
ту
је
невину
тајну
задржала
у
срцу
,
а
ипак
она
лукава
думна
и
за
то
је
дознала
,
те
овако
рекла
из
тиха
Слави
.
—
„
Брже
,
кћерце
,
остављаш
кућу
светиње
,
у
овоме
си
се
Крстову
дому
научила
што
је
послух
,
па
кад
устреба
,
знаћеш
прегорјети
и
саму
себе
за
корист
отаџбине
,
с
тога
ваља
онај
час
,
кад
ступиш
преко
прага
ове
цркве
,
да
закопаш
под
исти
све
пожуде
срца
,
то
што
плахост-младост
може
зачети
...
Вијенац
је
тежак
на
глави
,
па
ко
много
чувствује
,
слободно
се
не
ће
за
дуго
наносити
златне
круне
...
“
—
На
ово
Славе
опет
бризне
у
плач
и
одговори
госпођи
:
—
„
Мајко
моја
,
опрости
ми
,
али
нека
ми
се
ишчупа
пусто
срце
из
њедара
,
не
ћу
сакратити
а
да
не
љубим
Бога
и
искрњега
...
“
А
Елизабета
прихвати
:
—
„
Никуд
боље
!
То
се
баш
од
тебе
и
тражи
,
јер
ко
љуби
Бога
,
гради
му
цркве
и
отаре
,
те
не
допушта
да
незнабожац
подиже
опаку
пест
на
осјен
црковни
,
а
да
хули
и
пљује
на
Бога
и
божјега
свеца
.
Оно
није
наш
искрњи
,
те
се
роти
проти
Богу
и
Христу
;
а
ко
Створца
псује
и
тлачи
,
ваља
да
му
се
име
збрише
с
лица
земаљскога
,
па
је
све
те
незнабошце
правоме
кршћанину
сатрти
,
јер
су
још
за
живота
осуђени
на
огањ
вјечни
,
па
нека
их
ватра
земаљска
спали
прије
но
они
спале
свеца
божјега
,
који
моли
пред
лицем
Јагањца
за
отпуштење
гријеха
свега
човјечанскога
рода
.
Ово
су
синови
Антикрстови
и
претече
пакла
,
па
ко
се
с
њима
дружи
,
постаје
диоником
Велзевувова
царства
,
осуђеником
у
пакљенијем
мукама
.
Ко
вјерује
у
цркву
божју
,
то
је
наш
искрњи
,
њега
ваља
љубити
као
самога
себе
...
Остало
је
све
гријех
и
стрампутица
,
а
на
истоку
је
доста
претеча
худобе
и
Антикриста
,
па
је
владарима
сложно
ишчупати
кукољ
с
њиве
Господа
Бога
...
Овако
се
је
владати
божјој
помазаници
,
ако
жели
да
јој
Бог
благослови
царство
и
удијели
своју
милост
...
“
А
Славе
:
—
„
Жена
је
од
Бога
одабрана
да
чува
тајне
свога
друга
и
да
усрећи
домаће
огњиште
!
Без
божје
воље
не
ће
пасти
ни
листак
с
горе
,
па
ето
мили
Бог
чека
грешника
да
се
покаје
,
те
покајан
,
да
дође
пред
божје
милосрђе
...
Жарко
сунашце
грије
добре
и
зле
,
а
небеска
им
росица
свеједно
натапа
поља
.
Бог
педепше
само
стврднуто
срце
,
а
остале
грешнике
чека
на
покајање
;
па
и
владар
ваља
,
да
своје
поданике
држи
као
рођену
дјецу
,
да
их
истом
љубави
његује
и
влада
;
ко
је
пак
сашао
с
пута
истине
,
повратиће
се
,
кад
види
,
да
ће
га
владар
привријежити
као
отац
своју
дјецу
.
Бог
нам
је
даровао
душу
и
живот
;
а
то
нам
не
може
нико
дати
до
Бога
,
па
како
човјек
то
не
може
дати
,
тако
не
може
ни
одузети
.
Јеванђеље
је
љубав
,
а
добар
пастир
брине
се
за
своје
стадо
,
дао
би
живот
за
своје
стадо
,
он
гледа
да
својом
добротом
скупи
све
овце
,
да
тако
постане
један
пастир
и
једно
стадо
...
Прости
,
моја
добра
мајко
,
али
ја
овако
волим
искрњега
,
јер
је
Крист
сашао
на
земљу
да
откупи
род
људски
,
а
не
да
га
сажга
у
огњу
вјечному
;
не
судите
,
вели
,
да
не
будете
осуђени
.
Ко
смућује
браћу
,
руши
очински
дом
,
то
је
убојица
своје
браће
и
стигнуће
га
педепса
божја
,
а
Бог
прима
скрушена
грешника
у
вјечни
живот
.
Љубав
је
од
Бога
,
а
мржња
од
худобе
,
па
ће
се
царство
земаљско
подигнути
љубави
добра
владара
,
а
срушити
мржњом
...
Овако
ће
се
владати
прави
владар
,
а
владарица
ће
чувати
да
јој
не
сађе
друг
с
пута
истине
,
да
не
уцвијели
сирошашке
,
јер
је
тешка
невољникова
суза
,
па
ко
тажи
јаднике
,
уздиже
Богу
цркве
и
отаре
-
његова
је
молитва
услишена
пред
пријестољем
Свемогућега
...
Бог
познаје
тајне
нашега
срца
,
претреса
их
и
суди
,
те
му
се
не
може
ништа
сакрити
и
ми
смо
сви
у
његовијем
рукама
,
каонути
божје
створење
,
он
ће
судити
краљу
и
робу
истом
мјером
,
дапаче
цар
ће
јаче
одговарати
,
њему
је
више
било
и
удијељено
,
он
ће
велики
рачун
пред
Богом
дати
,
ако
не
буде
по
души
обрачунао
својијем
поданицима
,
на
овој
земљи
...
Одговорност
је
владарева
велика
...
У
то
се
име
тресем
,
а
кад
само
помислим
на
владање
,
јер
јаох
ти
се
ономе
владару
,
те
је
на
саблазан
својијем
млађијем
на
овој
земљи
!
—
Прости
,
моја
мајко
,
што
сам
ово
рекла
,
али
нијесам
могла
затајати
пред
тобом
,
пред
Богом
,
који
не
ће
претварања
,
него
најволи
искрено
срце
,
и
искрену
молитву
не
ће
забацити
,
баш
кад
га
будемо
молили
у
најжешћој
потреби
,
он
ће
услишати
и
помоћи
нас
—
и
наше
поданике
...
“
Елизабета
се
готово
скаменила
;
чинило
јој
се
да
ово
говори
пророк
,
да
јој
пријети
прстом
вјечнога
суда
,
па
није
знала
што
ће
,
но
је
гледала
оно
добро
дјевојче
,
које
тако
било
скромно
,
а
њој
ипак
изрекло
страшну
осуду
.
—
То
је
слушала
и
опатица
.
До
сада
се
ни
најмање
није
уплитала
у
ово
тешко
питање
;
каонути
што
су
душе
божје
и
у
божјијем
рукама
,
али
није
могло
на
мање
,
заплакала
се
и
загрлила
Славу
уз
ове
бесједе
:
—
„
Кћерце
моја
,
блажена
си
и
честита
,
јер
си
праведна
и
чуваш
истину
у
своме
срцу
,
а
блажени
су
,
вели
божја
мудрост
,
који
чувају
путеве
моје
.
Чујте
наук
и
будите
мудри
,
и
немојте
га
одбацити
.
Блажен
човјек
,
те
слуша
мене
и
бдије
на
вратима
мојијем
вазда
,
и
пази
на
вратницама
врата
мојијех
.
Ко
мене
нађе
,
наћи
ће
живот
и
задобиће
спасење
од
Господа
.
—
Ти
си
нашла
Господа
и
у
њему
живиш
,
а
он
у
теби
,
и
позвана
си
да
вршиш
велику
задаћу
у
свом
српском
народу
,
народу
добре
душе
и
чиста
срца
,
те
је
достојан
да
замјени
на
истоку
старе
народе
,
који
нијесу
хтјели
да
чувају
одлуке
Господње
и
нијесу
достојни
да
им
се
име
сахрани
у
књизи
живота
...
И
Дубровник
ће
чувати
своју
златну
слободу
докле
буде
у
њега
вјере
,
докле
буде
поуздања
у
Светога
Власи
;
а
кад
тога
нестане
,
пашће
за
дуго
у
заборав
и
не
ће
знати
на
чему
је
ни
куда
ће
,
само
ће
га
пробудити
из
мртвила
и
ускрисити
дивне
гусле
јаворове
,
научиће
га
гусле
,
да
је
крв
мученика
квас
слободе
,
и
Дубровник
ће
оживјети
задахнут
својом
старом
славом
,
а
да
као
првак
,
опасан
новом
снагом
,
охрабри
браћу
преко
брда
,
да
буду
чили
и
устрајни
у
чувању
народнијех
светиња
—
то
ће
нам
објавити
нови
дан
,
зваће
се
дан
српскога
препорода
,
па
ће
се
сложна
браћа
по
крви
познати
,
а
само
ће
се
спомињати
истрошена
стародавна
писма
и
поломљено
зламење
на
племићкијем
дворовима
,
тад
ће
владати
једнакост
,
јер
ће
нас
српско
име
свијех
здружити
у
једно
сложно
братко
коло
...
“
Ово
није
говорила
скромна
думна
Свете
Кларе
,
но
горда
владика
,
из
древнога
властеоскога
дома
,
другој
охолој
госпођи
.
Занијела
се
у
духу
и
стала
је
пред
њом
као
стравични
гром
,
те
никоме
не
прашта
,
а
најприје
удара
у
висока
брда
,
обара
древне
храстове
и
високе
јеле
.
Стала
је
непомично
као
смрт
,
спустила
руке
низа
се
и
оштро
се
загледала
у
Елизабету
,
која
оборила
очи
и
замукла
као
студена
стијена
...
У
то
је
на
старој
манастирској
ури
зазвонило
поноћа
,
а
тешка
олуја
ударила
,
као
да
ће
разнијети
оне
големе
зидине
,
е
би
рекао
,
да
се
боре
духови
,
јер
море
ударило
на
валове
,
а
каштио
Бокар
одбија
страшне
таласе
,
те
хучу
,
лелечу
и
завијају
,
чини
ти
се
да
је
ту
људски
покољ
,
да
чујеш
усмрћивање
и
самртно
хропљење
големе
војске
у
напокоњему
скончању
,
а
Дубровник
свему
томе
одољева
,
каонути
јак
град
на
тврдој
клисури
.
Вас
се
манастир
тресе
од
грмљавине
,
муња
ће
за
муњом
као
да
је
све
у
живој
ватри
.
—
Елизабета
препадена
прекрсти
се
до
три
пута
,
и
овако
заупи
у
кошњи
срца
:
—
„
У
свијету
је
борба
до
вијека
:
у
њему
ратују
неизмјерне
стихије
,
вјетри
с
вјетровима
,
валови
с
клисурама
,
зима
и
врућина
,
звијер
с
другом
звијери
,
а
камо
ли
не
ће
народ
с
народом
,
човјек
с
човјеком
...
“
Била
је
донекле
ганута
.
На
то
ће
опатица
:
—
„
Истина
је
,
да
је
свијет
састав
пакљене
неслоге
,
те
се
у
њему
све
бори
,
а
особито
душа
с
тијелом
,
све
без
престанка
,
докле
је
даха
и
живијех
чланова
;
опет
,
вели
господ
:
-
Војеваће
заиста
проти
теби
;
али
не
ће
надвладати
тебе
,
јер
сам
ја
с
тобом
,
а
да
ослободим
тебе
...
“
Кад
је
изрекла
добра
опатица
ове
посљедње
бесједе
,
дубоко
је
уздахла
,
склопила
руке
и
замислила
се
,
слободно
је
пророковала
уз
вијекове
о
свом
милом
родном
граду
и
о
српском
народу
,
те
је
видјела
да
над
њим
свијетли
сјајна
звијезда
и
да
га
срећа
не
ће
нигда
за
нигда
оставити
,
те
је
нада
српскога
народа
иста
нада
и
вилин-града
...
—
Двије
су
младе
дјевојке
дубоко
чувствовале
и
држале
за
руку
,
као
да
су
рођене
сестре
,
и
на
растанку
ће
се
целнути
.
Славе
пође
у
своју
скромну
ћелију
,
а
оне
двије
гошће
у
најбољу
дворницу
,
што
је
одређена
само
за
причек
поглавице
реда
.
—
Сву
божју
ноћ
није
ни
ока
зажела
Елизабета
,
каонути
што
су
је
у
душу
спечалиле
оне
страшне
бесједе
.
Вихар
је
пролазио
,
а
само
се
још
чуло
као
из
избе
дубоко
стењање
и
сркање
мора
испод
Бокара
,
баш
као
да
тирјанин
дави
јадне
тамничаре
у
тамној
изби
,
па
им
једва
чујеш
запомагања
,
лелека
и
јаука
...
Устравила
се
госпођа
,
те
мисли
да
се
неко
шуља
око
њезинијех
врата
,
а
оно
шета
на
дно
ходника
древна
манастирска
ура
,
те
се
сваки
пут
Елизабета
у
себи
прене
кад
шкргутне
и
промукло
закуца
уре
.
Млада
одмах
заспала
и
смијешила
се
у
сну
,
а
прси
јој
бујне
,
бијеле
као
лабудово
крило
,
истом
се
надимале
,
као
море
кад
га
вечерњи
лахор
поскорупи
.
Била
задовољна
,
јер
је
преметнула
бијеле
руке
,
а
нехајно
се
положила
као
на
тратини
вила
...
И
Славе
је
дубоко
заспала
;
дише
на
махове
,
као
да
је
нешто
мори
,
те
у
сну
уздахне
и
тргне
се
,
као
да
бјежи
или
да
се
страши
...
Вјетар
се
уталожио
,
море
се
стишало
,
па
шуми
као
да
ријека
тече
или
да
вода
пада
низ
стијене
,
те
пјева
чудновату
пјесму
,
пјесму
жалости
и
весеља
,
а
нико
је
до
краја
не
разумије
,
не
разумије
му
стравичне
ћуди
...
У
то
се
Славе
тешко
заплакала
...
клекла
је
с
краљем
Урошем
,
својијем
младијем
господаром
,
пред
постељу
честитога
цара
Душана
,
који
их
благосивље
и
даје
Урошу
царску
круну
;
али
ти
не
да
Вукашин
,
да
се
цар
ни
с
душом
одијели
,
но
извадио
крвав
мач
и
шуља
се
уз
постељу
да
отме
круну
...
Цар
то
види
и
издахне
,
а
Вукашин
заћера
у
груди
младоме
