.Председник
седе
за
велики
округли
сто
застрт
зеленом
чохом
избушеном
и
претрпаном
мрљама
од
мастила
и
воском
од
воштане
свеће
.
Судије
седоше
до
њега
,
један
с
леве
други
с
десне
стране
.
Поротници
,
један
бакалин
,
један
кожар
и
Ђорђе
,
такође
седоше
за
тај
сто
.
Судије
су
нешто
разговарале
,
кашљале
су
и
разговарале
,
а
публика
је
то
исто
радила
,
као
да
је
веран
одјек
суда
.
Сто
је
био
претрпан
читавим
кулама
од
аката
.
Испред
тога
стола
један
омањи
сто
.
На
њему
лежи
између
две
велике
воштане
свеће
,
еванђеље
,
чији
су
доњи
врхови
излизани
од
силних
пољубаца
као
квака
на
вратима
каква
надлештва
.
С
леве
стране
три
убоге
катедре
,
чија
је
политура
почела
да
се
љушти
и
бледи
,
за
адвокате
.
С
десне
стране
један
расклиматан
писаћи
сто
за
којим
седи
један
ћосави
писар
,
који
је
утонуо
у
грдно
велику
јаку
од
кошуље
.
Он
грицка
држаљу
,
гледа
овај
свет
,
што
се
окупио
као
на
какво
чудо
и
чека
да
почне
претрес
.
Он
је
,
како
се
то
судским
језиком
каже
,
на
белешци
.
У
дну
сале
неколике
су
клупе
за
публику
.
Над
великим
столом
,
о
зиду
,
једна
врло
рђаво
израђена
слика
краљева
.
Краљ
гледа
неким
загонетним
погледом
,
као
да
се
чуди
од
куда
он
овде
.
Председник
узеде
нека
акта
и
поче
их
превртати
и
,
с
времена
на
време
,
набере
чело
,
подвуче
нека
места
плавом
писаљком
и
баци
очајан
поглед
на
публику
.
Он
је
мрзео
ту
публику
,
што
нема
друга
посла
него
долази
на
претресе
.
Њему
је
то
увек
изгледало
некако
чудновато
,
као
да
се
морао
скидати
у
присуству
непознатих
људи
.
Био
је
још
врло
млад
.
Тек
ако
је
имао
тридесет
и
три
и
четири
године
.
Имао
је
мале
оретке
бркове
,
које
је
сваког
часа
чупкао
.
Кад
је
говорио
,
он
је
замуцкивао
и
они
,
којима
је
упућивао
какво
питање
,
морали
су
га
по
два
три
пута
питати
,
а
он
,
онда
,
набере
чело
и
још
више
замуцкује
.
Он
је
,
као
судија
,
учинио
једном
адвокату
од
уплива
,
једну
врло
велику
услугу
и
овај
га
,
у
знак
благодарности
,
поставио
за
председника
,
кад
је
постао
министар
.
Њега
је
интересовала
само
његова
чиновничка
кариера
,
иначе
је
био
према
свему
равнодушан
.
Суд
је
сматрао
за
једну
обичну
комедију
,
у
којој
лаж
игра
главну
улогу
,
јер
је
био
уверен
,
да
судови
никад
нису
били
кадри
,
да
,
ни
за
једну
длаку
,
умање
колосалне
цифре
криминалитета
.
Баш
на
против
.
Злочини
постају
све
чешћи
и
све
препреденији
.
Он
је
био
зловољан
и
непрестано
је
гледао
на
часовник
.
У
шест
часова
треба
да
буде
код
Славије
где
има
састанак
,
а
пре
тога
треба
још
да
сврати
код
Вулетића
или
код
Косте
Николића
,
да
купи
неки
презент
.
Судија
га
нешто
запиткује
,
а
он
,
зловољно
,
клима
главом
и
ништа
не
оговара
.
Један
судија
,
онај
с
леве
стране
,
насмеја
се
,
јер
му
било
криво
,
да
пропадне
један
добар
виц
.
После
вица
ред
је
да
се
човек
насмеје
и
за
то
се
он
сам
смејао
своме
вицу
.
Тај
судија
,
који
се
сам
смеје
јевтиним
производима
својега
духа
,
изгледао
је
као
јарац
.
Риђи
брци
су
се
надвили
над
подужом
брадицом
.
Очи
су
биле
зелене
и
водњикасте
.
Лице
му
је
било
испијено
,
тешком
муком
је
савлађивао
дремеж
,
који
је
непрестано
јуришао
на
њ
.
Целе
ноћи
није
спавао
,
јер
је
дете
целу
ноћ
врискало
као
да
га
ко
пржи
.
Мало
мало
па
тек
зене
и
увек
метне
руку
на
уста
,
кад
се
већ
назева
.
Претреси
,
кривци
,
одбране
адвоката
,
доношење
пресуде
,
све
је
то
њему
било
страховито
досадно
.
Шта
се
,
например
,
њега
тиче
овај
кривац
,
за
који
су
они
већ
одавна
знали
колико
ће
га
казнити
,
кад
је
данас
последњи
дан
његовој
меници
,
а
њему
још
не
достаје
тридесет
динара
.
Он
је
,
такође
,
непрестано
гледао
на
часовник
и
стрепио
је
,
да
не
буде
четири
часа
док
он
не
нађе
новац
.
Непрекидно
је
гледао
на
врата
и
очекивао
је
некога
,
који
ће
га
данас
спасти
.
Пред
њиме
лежи
један
табак
зелене
хартије
и
непрестано
се
потписује
,
измишљајући
разне
шаре
за
свој
потпис
.
У
сали
је
била
тишина
,
само
се
чуло
како
његово
перо
шкрипи
и
како
се
онај
други
судија
игра
маказама
.
Мислио
је
,
да
ли
да
зове
лекара
за
дете
,
али
кад
се
сетио
да
треба
лекару
платити
три
динара
за
визиту
,
он
је
себи
доказивао
,
да
и
није
болесно
,
него
је
плакало
што
му
је
,
може
бити
,
досађивала
каква
бува
или
зато
што
му
се
плакало
,
а
мислио
је
и
о
томе
,
да
одавна
није
јео
бубреге
с
мозгом
и
ако
је
то
његово
омиљено
јело
.
И
њему
се
наједном
учини
,
да
чује
како
цврчи
лук
у
тигању
и
како
цела
кућа
од
њега
пријатно
мирише
.
Он
је
,
несвесно
,
жватао
,
а
вода
му
се
купила
у
устима
.
Трећи
судија
,
један
болешљив
човек
од
тридесет
и
пет
и
шест
година
,
очајно
је
седео
за
столом
и
врпољио
се
тамо
и
амо
.
Лице
му
је
било
жуто
као
восак
,
очи
мале
и
чкиље
,
лице
избријано
,
а
мали
брци
изгрижени
.
Уши
му
провидне
као
цигар
папир
,
врат
танак
и
изгледа
,
као
да
главу
једва
држи
.
Јака
од
кошуље
широка
и
врат
изгледа
још
тањи
,
као
у
врапца
.
У
широкој
црној
краватни
забодена
једна
златна
стрела
.
Прсник
се
,
на
грудима
и
трбуху
,
покупио
као
да
је
туђ
.
Прсти
дугачки
и
жути
,
на
малом
прсту
десне
руке
златан
прстен
са
зеленим
каменом
.
Сваког
лета
је
ишао
у
бању
и
уобразио
је
,
да
му
она
добро
чини
.
Целе
године
не
мисли
ни
о
чем
другом
,
него
како
ће
ићи
у
бању
.
Врло
често
се
диже
и
одлази
некуда
журним
корацима
.
У
стомаку
му
је
крчало
,
као
да
се
нешто
претаче
.
Тек
га
нешто
завије
у
стомаку
,
као
да
га
неко
уштинуо
па
заврнуо
руком
,
очима
зажмири
као
да
ће
заплакати
,
лице
му
очајно
и
он
одлази
некуда
журним
корацима
.
Он
је
све
мрзео
и
суд
,
и
председника
,
и
судије
,
и
момке
,
и
практиканте
,
и
адвокате
,
и
публику
,
и
кривце
и
све
.
Он
би
најволео
,
да
има
добру
пензију
и
да
се
лечи
,
и
ништа
више
.
Зар
је
њему
што
поможено
,
што
кривац
не
може
бити
никада
невин
,
што
адвокати
лажу
и
ако
су
сами
уверени
,
да
је
то
лаж
за
шта
се
заузимају
,
што
свет
гледа
у
судије
као
у
какве
божје
пуномоћнике
,
којима
је
дужност
,
да
га
,
у
кажњавању
криваца
,
заступају
на
земљи
?
Он
је
у
једним
новинама
читао
оглас
за
неки
лек
који
чини
читава
чуда
.
Он
сада
исеца
тај
оглас
,
поравњује
га
лепо
и
небројено
пута
га
чита
,
Он
просто
осећа
,
да
ће
му
то
помоћи
и
једва
чека
,
да
изиђе
из
канцеларије
па
да
га
купи
.
Врата
се
отворише
и
кривац
уђе
.
Публика
га
гледа
.
Неки
се
чуде
,
неки
нешто
шапћу
и
смеју
се
,
неки
га
гледају
презривим
погледом
,
а
неки
га
сажаљевају
.
Он
пође
збуњено
кроз
салу
и
стаде
на
сред
сале
испред
великог
стола
.
Он
је
у
похабаном
оделу
,
ципеле
поцепане
и
кроз
њих
се
виде
голе
ноге
,
ногавице
расцветане
,
један
пожутели
капут
ландара
око
његова
тела
,
у
једној
руци
држи
црн
шешир
са
поцепаним
ободом
и
гужва
га
.
Њему
је
деветнаест
дваест
година
.
Под
чупавом
и
разбарушеном
косом
вире
два
велика
црна
ока
,
лице
му
је
бело
као
у
девојке
,
под
носом
неколике
длачице
које
више
личе
на
какву
прљотињу
,
него
на
почетак
бркова
.
Доња
усна
је
месната
и
црвена
као
крв
.
Два
реда
белих
зуба
одударају
од
црвених
усана
и
блеште
.
Он
час
црвени
,
час
бледи
и
,
са
страхом
,
гледа
у
судије
.
Ноге
му
клецају
,
а
једна
рука
гужва
шешир
.
Председник
баци
на
њега
један
очајан
поглед
.
И
пре
него
што
му
упутио
прво
питање
,
он
погледа
на
часовник
.
Затим
поче
муцати
,
кривац
га
гледа
,
нема
куражи
,
да
му
каже
да
га
не
разуме
,
а
председник
,
којем
је
сваки
минут
био
скупоцен
,
рече
осорљиво
:
—
Што
не
одговараш
?
Први
судија
,
онај
с
десне
стране
,
баци
поглед
на
њега
у
којем
је
била
изражена
сва
мржња
.
Други
судија
није
ни
једним
погледом
удостојио
кривца
од
како
је
стао
пред
њих
.
Бацио
је
поглед
на
врата
,
јер
је
мислио
,
да
ће
ући
неко
други
што
му
може
помоћи
.
Бацио
је
поглед
на
сат
и
перо
опет
поче
да
шкрипи
.
Кривац
одговори
плашљиво
:
—
Нисам
разумео
,
господине
.
Председник
промуца
нешто
,
узе
читати
његов
исказ
код
полиције
,
али
брзо
и
муцајући
,
да
се
разумела
тек
свака
трећа
реч
.
—
Остајеш
ли
при
исказу
код
полициске
власти
?
Кривац
је
ћутао
.
Председник
понови
питање
и
баци
један
поглед
на
часовник
.
Први
судија
зажмири
очима
,
диже
се
и
оде
некуда
журним
корацима
.
Кривац
рече
наједном
:
—
Тукли
су
ме
,
господине
,
у
полицији
.
Други
судија
се
осмехну
,
као
да
је
хтео
да
каже
:
па
то
сваки
каже
.
Председник
га
нервозно
пита
:
—
Остајеш
ли
или
не
остајеш
?
Кривац
није
ни
сам
знао
шта
да
каже
.
Председник
га
оштро
погледа
а
он
рече
:
—
Па
...
остајем
...
—
Дакле
признајеш
дело
?
—
Признајем
,
али
није
све
тако
било
...
Другом
судији
је
,
једва
једном
,
испало
за
руком
,
да
направи
лепу
шару
испод
својега
потписа
.
Он
накриви
мало
главу
,
смешка
се
и
задовољно
гледа
у
свој
потпис
.
Кад
је
кривац
почео
причати
како
је
извршио
»
дело
«
,
он
се
намршти
и
зловољно
погледа
на
сат
.
Врата
се
отворише
.
Он
баци
поглед
на
врата
,
али
то
је
био
први
судија
,
који
је
,
на
прстима
,
ишао
кроз
салу
.
Један
послужитељ
дође
у
салу
,
шану
нешто
на
ухо
другом
судији
и
овај
се
брзо
диже
и
изиде
напоље
.
Кривац
је
,
дрхчућим
гласом
,
збуњено
и
испрекидано
,
причао
о
побудама
,
које
су
га
нагониле
да
изврши
то
»
дело
«
.
Мајка
му
је
била
болесна
и
већ
месецима
није
се
дизала
из
постеље
.
Отац
је
био
радник
у
фабрици
платна
.
Лепо
је
зарађивао
,
али
сву
своју
надницу
попије
и
,
онда
,
долази
кући
празних
руку
,
виче
по
кући
као
бесомучан
,
не
сме
нико
ништа
да
му
каже
,
јер
хоће
да
удари
.
А
рука
му
је
била
јака
и
тешка
као
какав
маљ
.
По
два
дана
се
у
кући
ништа
не
једе
.
Он
је
служио
код
једног
бакалина
,
али
га
овај
ту
скоро
отпустио
,
јер
му
радња
не
иде
као
што
треба
.
Сад
се
решио
да
иде
у
подофицирску
школу
.
Љутио
се
,
што
му
се
мајка
патила
,
што
му
је
отац
таква
звер
и
што
он
није
могао
ништа
да
заради
и
ако
је
на
све
стране
тражио
ма
какав
био
посао
.
Улазио
је
често
код
једног
суседа
,
који
је
становао
до
њихове
собе
и
који
је
радио
код
некога
тапетара
.
Једнога
дана
види
он
,
како
овај
оставља
новац
у
једно
шарено
сандуче
.
И
кад
је
већ
беда
била
превршила
меру
и
кад
се
глад
није
више
могла
да
сноси
,
он
,
не
зна
ни
сам
како
,
уђе
у
соби
и
,
са
једном
гвозденом
полугом
,
обије
катанац
и
извади
из
њега
четрдесет
динара
.
Прво
на
шта
је
мислио
,
то
је
био
хлеб
и
да
зове
лекара
за
мајку
,
али
одмах
тога
истога
вечера
посумља
тапетарски
радник
на
њега
и
они
га
затворе
.
Председник
не
зна
ни
сам
како
,
али
тек
је
осећао
,
да
треба
да
му
нешто
каже
,
као
неки
савет
,
као
неки
благ
прекор
или
тако
нешто
:
—
А
знаш
ли
ти
,
да
је
то
опасна
крађа
?
Њему
грунуше
сузе
на
очи
и
рече
:
—
Не
знам
господине
...
Ми
смо
били
гладни
.
Први
судија
га
гледа
презривим
погледом
,
али
је
ипак
морао
,
у
себи
,
признати
,
да
завиди
овом
здравом
човеку
,
који
има
добар
апетит
,
и
зна
шта
је
то
глад
.
Благо
њему
,
само
не
ваља
што
је
лопов
.
Председник
погледа
на
часовник
.
—
Па
зар
зато
да
извршиш
опасну
крађу
?
Кривац
одговори
,
на
једном
,
дрско
,
уносећи
у
те
речи
сву
горчину
своје
невоље
:
—
И
ви
би
то
исто
учинили
,
да
сте
били
на
мом
месту
...
Председник
се
уједе
за
усну
,
први
судија
чита
онај
свој
оглас
и
замишља
како
изгледају
те
пилуле
.
Сигурно
су
у
каквој
округлој
плеханој
кутији
,
покривене
неким
прашком
,
који
личи
на
истуцану
каву
и
мирише
на
цимет
.
Једна
велика
мува
лети
и
зуји
по
сали
.
Први
судија
је
прати
погледом
и
мисли
се
:
сад
ће
да
стане
на
свећу
,
не
,
не
,
на
прозор
ће
.
И
заиста
,
мува
јурну
на
прозор
и
поче
зујати
и
добовати
по
њему
.
Други
судија
уђе
са
осмејком
на
устима
.
Сад
му
је
свеједно
,
може
да
буде
и
четири
сата
.
Председник
диктира
оном
на
»
белешци
«
и
претура
по
актима
.
Био
се
решио
,
да
купи
за
презент
свилено
узглавље
за
рукавице
или
,
још
боље
,
једну
кутију
парфема
.
Затим
се
обрати
кривцу
:
—
Имаш
ли
још
што
да
кажеш
?
Кривац
смаче
раменима
и
рече
:
—
Готово
се
кајем
,
што
сам
и
то
казао
.
Председник
поцрвени
,
подиже
главу
према
кривчеву
браниоцу
и
рече
,
са
извесном
отменошћу
:
—
Изволте
.
У
сали
је
било
врло
загушљиво
.
При
свем
томе
,
што
су
завесе
биле
спуштене
,
ипак
је
била
несносна
врућина
.
Сви
су
били
зајапурени
,
зној
је
цурио
с
њихова
лица
и
свак
је
отворио
уста
и
дакће
.
За
часак
настаде
потпуна
тишина
.
Мува
зујара
опет
поче
зујати
по
сали
,
добујући
по
таваници
и
зидовима
.
Један
млад
адвокат
,
који
је
тек
пре
пет
шест
месеца
почео
да
адвокатише
,
диже
се
,
наслони
се
обема
рукама
на
катедру
,
накашља
се
два
три
пута
,
тури
прст
у
јаку
од
кошуље
као
да
је
хтео
да
је
олабави
,
и
,
као
самртник
,
блед
у
лицу
,
поче
муцати
,
док
се
није
захуктао
и
почео
течно
говорити
.
Он
је
,
према
судијама
,
подизао
руке
,
као
да
им
је
претио
.
Председник
је
болно
уздахнуо
и
,
са
извесном
резигнацијом
,
погледа
на
часовник
,
кад
се
млади
адвокат
диже
,
и
поче
своју
одбрану
,
по
чијем
се
већ
почетку
видело
,
да
ће
бити
дугачка
и
опширна
,
јер
,
како
адвокат
рече
,
не
треба
заборавити
,
да
пред
судом
стоји
млад
човек
,
чији
је
први
корак
у
друштву
било
једно
,
тако
рећи
(
први
судија
је
бацио
адвокату
један
страховит
поглед
пун
мржње
и
презирања
,
кад
је
овај
рекао
то
»
тако
рећи
«
.
)
казнимо
дело
,
па
да
од
човечности
господе
судија
зависи
,
да
ли
ће
овај
младић
,
којег
је
беда
нагонила
,
да
дође
у
опреку
са
законом
у
којем
ни
један
параграф
не
говори
о
томе
,
да
је
једном
човеку
допуштено
умрети
од
глади
,
да
постане
корисан
члан
друштва
.
Други
судија
се
завалио
на
столицу
,
руке
прекрстио
преко
трбуха
и
загледао
се
у
једну
тачку
на
таваници
.
Тек
на
једном
поче
њушкати
по
ваздуху
.
Он
пљуцну
и
поче
бројати
неке
шаре
на
таваници
.
Ако
буде
тако
,
момак
ће
донети
кусур
од
отплате
,
а
ако
буде
лијо
,
онда
,
за
вечеру
неће
бити
бубрег
с
мозгом
.
Председник
преврће
по
актима
и
,
тобоже
,
их
чита
,
али
у
ствари
мисли
на
једну
малу
ножицу
,
чуди
се
како
једно
младо
створење
може
имати
тако
малу
ногу
и
,
онда
,
се
сетио
како
је
једном
обе
њезине
ципеле
метнуо
у
један
џеп
од
капута
,
као
да
су
дечје
патице
.
Насмеја
се
благо
,
а
адвокат
,
који
је
мислио
,
да
на
председника
чини
његов
говор
особит
утисак
,
говорио
је
још
са
већим
одушевљењем
,
још
са
већом
убедљивошћу
.
Први
судија
је
,
са
презривим
погледом
,
посматрао
овог
младог
и
наивног
адвоката
,
који
мисли
,
да
ће
његов
бескрајни
говор
,
који
,
можда
,
само
наивна
публика
слуша
,
ма
и
за
длаку
преиначити
њихову
пресуду
.
На
што
тај
говор
?
Само
да
претрес
траје
дуже
и
да
наивни
кривац
буде
уверен
,
да
је
његов
адвокат
сва
могућна
средства
употребио
,
али
је
,
пред
неумитним
законом
,
све
узалуд
,
јер
кривац
не
може
бити
невин
и
јер
,
најзад
,
за
њих
тај
младић
,
који
је
блед
у
лицу
и
нервозно
гужва
шешир
,
и
није
човек
као
други
људи
,
него
једно
обично
име
и
презиме
,
које
,
са
извесном
казном
,
треба
завести
у
казаматске
књиге
.
Такав
је
био
ред
.
И
никакав
говор
адвоката
на
свету
није
кадар
тај
ред
да
поремети
.
На
што
,
онда
,
узалуд
говорити
?
Боље
је
,
да
се
одмах
донесе
пресуда
и
он
би
,
онда
,
отишао
у
дрогерију
и
купио
би
пилуле
.
Он
се
намршти
,
лице
му
доби
бескрајно
болан
израз
и
он
се
,
с
напорима
,
диже
и
оде
некуда
журним
корацима
.
А
адвокат
је
и
даље
говорио
,
махао
рукама
,
према
судијама
и
поротницима
као
да
им
прети
.
Цвикер
,
који
је
,
свакога
часа
,
клизио
с
његова
носа
непрестано
је
подизао
.
Очи
разрогачи
,
с
времена
на
време
,
укаже
руком
на
кривца
,
који
,
блед
и
разочаран
,
стоји
на
сред
сале
и
,
јаким
бојама
,
слика
невољу
и
беду
једне
породице
о
којој
друштво
и
не
сања
.
И
тај
адвокат
,
сит
и
богат
,
чија
је
највећа
мука
била
само
да
се
роди
,
који
никада
у
животу
није
осетио
невољу
,
која
му
је
само
по
имену
била
позната
,
као
,
за
сада
,
велики
хонорари
,
које
су
трпали
у
џепове
његове
угледне
и
нескруполозне
колеге
.
Он
је
целу
ноћ
провео
у
веселом
друштву
са
неколиким
пријатељима
и
неким
женскињама
,
које
своју
љубав
продаје
по
разним
ценама
,
која
зависи
од
тражње
.
Глава
му
је
бучала
,
његов
глас
му
је
изгледао
туђ
и
непознат
,
преко
очију
му
се
навукла
магла
,
предмети
му
изгледају
нејасни
и
растапају
се
један
у
други
.
У
стомаку
га
нешто
штипа
,
пође
у
гркљан
и
ту
у
устима
осећа
соду
како
му
јурне
у
нос
.
Спавало
му
се
и
било
му
је
мука
.
С
времена
на
време
пије
воду
и
изгледа
му
,
да
му
вода
никада
није
била
тако
слатка
.
Чинило
му
се
,
да
би
могао
попити
и
Дунав
и
Саву
,
па
би
ипак
био
жедан
,
страховито
жедан
.
Мислио
је
,
да
не
дође
на
претрес
.
Главу
је
једва
могао
дићи
са
узглавља
.
Али
се
сетио
,
да
је
још
млад
адвокат
,
да
још
нема
довољну
клијентелу
и
да
зато
мора
себи
да
ствара
извесну
рекламу
.
У
ствари
и
њему
је
»
та
залутала
овчица
«
,
»
тај
члан
друштва
«
,
»
тај
речити
пример
рђавог
друштвеног
механизма
«
био
само
обичан
мамац
за
друге
клијенте
,
који
ће
платити
и
ово
бесплатно
бранење
,
један
жив
оглас
,
један
велик
плакат
,
који
речито
говори
о
његовој
спреми
,
да
од
црно
прави
бело
и
обратно
.
И
он
је
и
даље
,
убедљивим
гласом
и
јаким
бојама
,
сликао
невољу
друштвеног
талога
,
који
је
презрен
и
којем
само
друштво
тутка
у
руке
ћускију
,
револвер
,
нож
и
секиру
.
Снажним
речима
је
описивао
ужасну
душевну
борбу
,
»
олују
у
лобањи
,
«
која
је
претходила
»
делу
«
,
страховита
глад
,
која
као
црв
,
нагриза
човечји
организам
,
бескрајну
беду
,
која
му
је
застрла
мозак
»
фантом
глади
«
,
који
га
је
нагонио
на
то
»
дело
«
,
које
је
,
без
спора
,
учинио
у
неурачунљивом
стању
.
Наједном
се
сети
,
да
је
скоро
читао
Ломброзову
теорију
о
атавизму
и
он
поче
доказивати
,
да
кривац
није
крив
за
ово
своје
»
дело
«
,
него
нека
латентна
моћ
наслеђа
,
која
од
њега
није
створила
професионалног
алкохоличара
,
него
злочинца
,
који
несвесно
врши
злочина
дела
.
Он
је
причао
о
деди
кривчевом
,
једном
мирном
,
вредном
и
поштеном
трговцу
,
и
износио
је
страховита
»
дела
«
,
која
је
овај
стварао
у
пијаном
стању
.
Затим
о
његову
оцу
,
који
је
био
алкохоличар
по
наследству
,
о
његовој
мајци
,
која
је
подлегла
учестаним
епилептичним
нападима
.
И
,
онда
,
није
никакво
чудо
,
што
пред
судијама
стоји
овај
човек
,
у
чијим
жилама
тече
отровна
крв
,
коју
су
две
генерације
дегенерисале
.
Кривац
је
хтео
да
јаукне
и
да
каже
да
адвокат
лаже
,
кад
прича
бајке
,
али
адвокат
је
и
даље
говорио
,
а
он
се
задовољио
само
махањем
главе
.
—
Мој
клијенат
је
,
господо
судије
,
правно
неурачунљив
.
Доказ
је
зато
теорија
о
атавизму
,
која
је
јасна
као
дан
,
доказ
је
зато
овај
младић
,
што
стоји
пред
вама
,
са
ужасно
развијеним
потиљком
.
Мој
клијенат
је
невин
,
господо
судије
,
и
ја
вас
молим
да
га
пустите
као
потпуно
невина
.
Оваквим
члановима
друштва
није
место
у
казамату
,
него
у
болници
.
Други
судија
је
избројао
шаре
на
таваници
и
он
се
намршти
.
Било
је
лијо
.
Мало
после
уђе
момак
и
донесе
му
стару
меницу
,
обрачун
и
нешто
новаца
.
Председник
је
,
са
очајним
лицем
,
седео
на
столици
,
час
је
превртао
по
актима
,
а
час
је
гледао
у
адвоката
и
чудио
се
,
зашто
овај
адвокат
толико
говори
,
кад
је
све
узалуд
и
кад
је
он
већ
одредио
казну
,
коју
ће
његове
колеге
потписати
,
други
судија
,
можда
,
са
новим
потписом
,
који
је
,
мало
час
измислио
,
погледа
на
часовник
и
намршти
се
.
Дође
му
да
каже
адвокату
,
да
једном
ућути
.
Опет
баци
поглед
на
часовник
и
реши
се
,
да
осуди
кривца
на
четири
године
,
ако
за
пет
минута
сврши
свој
говор
,
а
на
пет
,
ако
говори
више
од
пет
минута
.
Први
судија
се
врати
и
,
малаксало
,
седе
на
своје
место
.
У
пролазу
је
бацио
поглед
,
пун
презрења
,
на
овог
младог
адвоката
,
којем
се
језик
одрешио
,
па
,
можда
,
неће
никад
ни
ућутати
.
Адвокат
подиже
руке
у
вис
и
рече
са
патосом
:
—
Господо
поротници
,
ви
сте
сви
поштени
и
исправни
грађани
.
Вама
је
пао
у
део
позив
пун
части
,
од
вас
зависи
,
да
ли
ће
овај
младић
бити
осуђен
или
не
.
Од
вас
,
господо
поротници
,
зависи
,
да
ли
ће
наше
,
иначе
,
труло
и
расклиматано
друштво
,
добити
једног
корисног
члана
,
или
ће
се
број
јадника
и
невољника
увећати
.
Сетите
се
оне
мудре
Христове
изреке
,
да
се
бог
више
радује
,
кад
се
један
грешник
покаје
,
него
кад
деведесет
и
девет
праведника
уђу
у
рај
.
Сетите
се
,
господо
поротници
,
да
вас
код
куће
чекају
жена
и
деца
,
да
претрнете
,
кад
вам
деца
добију
крајнике
и
да
ће
вас
деца
дочекати
раширених
руку
,
кад
одете
кући
.
Сетите
се
,
господо
поротници
,
да
мајка
овога
јадника
,
под
теретом
страховите
епилепсије
,
очекује
својега
јединца
,
да
га
загрли
и
да
га
ороси
својим
материнским
сузама
.
Ја
вас
молим
,
господо
поротници
,
да
употребите
своје
право
,
које
само
бог
и
краљ
имају
и
ослободите
овог
непорочног
младића
,
који
је
,
несвесно
,
залутао
с
правога
пута
.
Мој
клијенат
је
невин
и
ја
вас
,
господо
поротници
молим
,
да
га
прогласите
за
невина
.
Неко
у
публици
уздахну
.
Адвоката
облио
хладан
зној
,
он
,
грчевито
,
дочепа
чашу
и
на
искап
је
попије
.
Председник
се
диже
,
а
с
њиме
и
судије
.
Он
даде
један
знак
публици
и
она
изиде
.
Затим
изиђоше
и
судије
.
Председник
пружи
руку
адвокату
и
рече
:
—
Алал
вам
вера
.
Адвокат
поцрвени
и
дубоко
се
поклони
.
Поротници
остадоше
сами
.
Они
су
стајали
на
сред
сале
.
Ђорђе
рече
:
—
Овде
је
мрак
.
Један
од
оне
двојице
,
Бакалин
,
брзо
дође
до
прозора
и
подиже
две
завесе
.
Сунце
је
почело
да
залази
и
његове
последње
зраке
падале
су
у
салу
.
Једна
зрака
је
падала
на
рђаво
израђену
краљеву
слику
и
изгледало
ја
,
као
да
какав
сјајан
вео
покрива
његово
лице
,
јер
није
био
рад
,
да
гледа
ту
привлачну
комедију
,
која
се
зове
суд
.
Бакалин
и
Кожар
су
стали
око
Ђорђа
и
гледају
у
њега
,
слушајући
како
доказује
,
да
је
младић
крив
и
да
га
,
према
томе
,
треба
осудити
.
Бакалин
је
,
с
времена
на
време
,
шмркао
бурмут
из
једне
излизане
црне
кутије
од
папир
машеа
.
Он
је
претурио
педесету
.
Лице
му
је
изгледало
као
какав
прљав
сунђер
.
Брци
риђи
,
дугачки
,
опуштени
и
,
испод
носа
,
виде
се
трагови
од
бурмута
.
Прсник
му
је
такође
упрљан
бурмутом
.
Он
никад
не
мисли
својим
рођеним
мозгом
,
кад
је
реч
о
правди
и
правици
,
него
слуша
,
слепо
слуша
оног
,
који
је
знатно
богатији
од
њега
.
Пре
двадесет
година
је
био
момак
,
подкрадао
својега
газду
и
тако
створио
један
капитал
од
сто
дуката
.
Са
тим
незнатним
капиталом
се
уортачио
са
једним
поштеним
и
болешљивим
бакалином
,
који
је
више
водио
рачуна
о
својој
болести
,
него
о
својој
радњи
.
Зато
је
оставио
својем
ортаку
потпуно
одрешене
руке
.
И
овај
се
одмах
упусти
у
лов
на
новац
,
не
бирајући
средства
како
ће
до
њега
доћи
,
а
још
мање
питајући
за
то
своју
савест
,
коју
је
он
умео
годинама
да
успављује
.
Давао
је
чиновницима
и
официрима
новац
на
зајам
са
сигурним
потписима
,
међу
којима
је
,
на
сваки
начин
,
морао
бити
и
потпис
дужникове
жене
.
Интерес
је
био
најмање
динар
на
банку
месечно
,
јер
за
мање
и
нема
смисла
прљати
руке
.
Често
је
пута
фалсификовао
менице
својих
дужника
,
ни
по
коју
цену
није
примао
отплату
дуга
,
радије
је
онда
,
тобоже
,
пристајао
само
на
интерес
.
Невоља
,
беда
или
ма
какав
несрећан
случај
у
породици
били
су
за
њега
поуздано
средство
да
дође
до
знатне
добити
.
Четири
месеца
је
,
с
дана
у
дан
,
у
договору
са
чиновницима
,
крао
по
три
бурета
гаса
из
државног
резервоара
,
давајући
двојици
чиновника
по
десет
динара
.
Кад
су
биле
уведене
државна
и
општинска
трошарина
,
он
је
поручивао
грдну
робу
,
па
и
онда
,
у
договору
са
чиновницима
,
кад
су
ти
закони
већ
ступили
у
живот
.
Место
да
вуче
букагије
на
ногама
,
он
заузима
врло
угледно
место
мећу
грађанима
,
а
ти
исти
грађани
,
које
је
он
немилосрдно
цедио
као
какав
сочан
плод
,
склањали
су
му
се
с
пута
и
бирали
су
га
на
места
пуна
части
и
поштовања
.
Његов
принцип
у
животу
је
био
прост
:
сиротиња
не
може
имати
никаква
права
и
њу
је
бог
само
зато
створио
да
богаташи
буду
још
богатији
;
милосрђе
је
глупост
о
којој
само
жене
и
људи
,
накриво
насађени
,
воле
да
говоре
;
поштено
је
оно
,
кад
човек
»
зарађује
«
,
не
употребљавајући
при
том
нож
,
револвер
или
секиру
.
Момке
је
увек
тукао
као
стоку
и
објашњава
,
да
је
батина
у
рају
никла
и
да
момке
само
зато
бије
,
што
им
добра
жели
.
Он
је
сада
доста
богат
,
али
и
дан
и
ноћ
мисли
на
то
,
да
још
није
тако
богат
као
Ђорђе
.
Има
петоро
деце
,
троје
,
с
дана
на
дан
,
очекују
кад
ће
их
скрофулоза
покосити
,
једно
је
разроко
а
друго
изгледа
као
сенка
.
Сваке
недеље
шаље
у
цркву
најпростији
зејтин
,
коју
сломљену
свећу
,
а
дому
сиротне
деце
,
о
великим
празницима
,
шаље
рибу
,
коју
би
иначе
морао
бацити
и
качкаваљ
,
који
је
почео
заударати
.
Кожару
је
било
око
четрдесет
и
пет
и
шест
година
.
Био
је
потпуно
ћелав
,
једно
му
око
болесно
,
вечито
је
црвено
и
сузи
.
Он
вечито
базди
на
вино
и
дуван
и
увек
је
,
по
јелу
,
мало
напит
.
Дуго
је
,
као
момак
,
живео
са
својом
газдарицом
и
одатле
је
добио
први
квасац
за
своје
богаство
.
Пре
него
што
ће
отворити
радњу
,
он
је
протурио
глас
,
да
је
добио
главни
згодитак
на
класној
лутрији
.
У
договору
са
царинским
чиновницима
,
он
је
крао
са
царинарнице
,
пријављујући
за
царину
лошију
робу
,
него
што
је
роба
,
која
се
фактички
налази
у
сандуцима
.
Велики
део
свога
богаства
је
изгубио
код
укопних
друштава
.
Сада
материјално
више
не
стоји
добро
.
Њему
је
судбина
кривца
била
потпуно
споредна
.
Главно
је
,
да
пристане
онако
,
како
Ђорђе
каже
,
јер
је
он
у
управном
одбору
многих
новчаних
завода
,
а
он
је
намеравао
,
да
ових
дана
поднесе
једну
меницу
на
цензуру
.
А
после
,
Ђорђе
је
врло
богат
,
а
богат
човек
увек
има
права
.
Ђорђу
је
увек
ласкао
,
скотски
се
понижавао
и
увек
је
гледао
да
он
то
примети
,
било
да
му
подигне
какав
предмет
,
који
овај
испусти
,
било
да
му
какав
кончић
скине
с
капута
,
било
да
му
брзо
упали
цигарету
.
Ђорђе
је
уживао
,
што
је
био
поротник
.
Њему
је
годило
,
што
је
имао
то
завидно
право
,
да
суди
својим
суграђанима
,
а
после
,
крајње
је
време
и
било
,
да
се
једном
стане
на
пут
толиким
злочинима
.
И
ови
,
како
млади
адвокат
рече
,
поштени
и
исправни
људи
,
готово
су
падали
у
несвест
пред
овим
страховитим
младићем
,
чији
је
први
корак
у
друштву
био
тако
фаталан
.
Све
је
узалуд
,
лопова
треба
казнити
и
то
не
због
тога
што
је
лопов
,
него
због
тога
,
што
прља
руке
због
ситница
и
,
што
је
најглавније
,
због
тога
,
што
је
био
тако
наиван
,
те
су
га
одмах
ухватили
.
Којешта
,
као
да
је
сваки
рођен
за
лопова
!
Ђорђе
ухвати
Кожара
за
једно
дугме
од
капута
и
рече
:
—
Замисли
,
молим
те
,
тако
млад
,
па
већ
краде
.
И
то
какву
крађу
врши
?
Опасну
.
Ја
нећу
да
утичем
на
вас
,
али
ја
мислим
,
да
можемо
,
мирне
савести
,
рећи
:
да
је
крив
.
Кожар
и
Бакалин
се
понизно
смеју
,
и
готово
им
криво
,
што
немају
реп
,
јер
псето
најбоље
може
репом
,
да
докаже
своју
псећу
оданост
,
понизност
и
верност
.
Бакалин
шмркну
бурмут
,
и
замисли
се
за
часак
,
као
да
проналази
какву
велику
и
особиту
истину
и
рече
:
—
Наравно
,
да
је
крив
.
Он
кривцу
опсова
нешто
гадно
.
Кожар
се
смешка
и
рече
,
такође
,
понизно
:
—
Имате
право
,
газда
Ђорђе
,
крив
је
као
ђаво
,
оца
му
његовог
.
Судије
уђоше
и
они
му
саопштише
своје
мишљење
.
Кад
је
суд
донео
пресуду
,
публика
опет
уђе
и
стаде
крај
врата
.
Било
је
скоро
шест
часова
и
Председник
је
брзо
,
врло
брзо
и
механички
читао
пресуду
,
муцајући
и
гутајући
речи
»
с
обзиром
«
и
»
према
томе
«
,
и
читава
војска
параграфа
дефиловала
је
пред
публиком
.
Председник
рече
:
»
Пресуђује
«
и
застаде
мало
.
Публика
није
дисала
.
И
опет
почеше
параграфи
да
лете
,
речи
»
с
обзиром
«
и
»
према
томе
«
.
Кад
је
рекао
»
четири
године
«
,
државни
тужилац
се
блажено
насмеја
,
јер
је
био
уверен
,
да
је
та
праведна
пресуда
само
плод
његове
»
жестоке
«
тужбе
.
У
осталом
он
је
у
суду
био
познат
,
као
човек
,
који
има
врло
»
оштро
«
перо
.
Кривац
је
био
блед
и
њихао
се
тамо
и
амо
,
као
да
ће
свакога
часа
пасти
.
Адвокат
му
приђе
и
рече
са
триумфом
:
—
Ни
бриге
те
,
то
ћемо
ми
лако
оборити
.
Свет
поче
излазити
,
равнодушно
и
малаксало
,
и
ником
не
паде
на
памет
,
да
је
суд
над
једним
човеком
извршио
гори
злочин
,
него
тај
кривац
што
је
учинио
.
Ђорђе
упали
цигарету
и
сиђе
на
улицу
.
Свет
му
се
склањао
с
пута
и
он
је
у
томе
уживао
.
Био
је
уверен
,
да
је
,
као
грађанин
,
учинио
своју
свету
дужност
,
ослободивши
друштво
од
једног
опасног
зликовца
.
И
он
је
о
томе
мислио
,
какав
би
овај
младић
био
доцније
,
кад
он
сада
,
као
млад
човек
,
долази
због
ситница
у
опреку
са
тако
јасним
законом
,
који
је
једнак
за
све
и
пред
којим
су
сви
једнаки
.
Без
сумње
,
да
би
он
доцније
био
убица
и
ништа
сигурније
није
,
него
да
би
свршио
на
Карабурми
.
На
улици
је
био
свеж
ваздух
.
Свет
је
као
бесомучан
,
јурио
на
Калимегдан
,
као
да
га
тамо
чека
какав
спас
или
каква
животворна
водица
.
Ђорђе
стаде
са
једним
трговцем
,
који
је
,
са
затуреним
рукама
на
леђима
,
стајао
пред
својим
дућаном
.
Он
је
осетио
потребу
,
да
му
прича
шта
је
било
на
претресу
.
—
Опасан
зликовац
,
брате
.
Замисли
,
молим
те
,
још
му
вири
пешкир
и
он
већ
врши
опасну
крађу
.
О
буди
бог
с
нама
.
Да
видиш
само
како
дрско
гледа
,
па
тек
како
безобразно
одговара
.
Каже
:
кајем
се
,
што
сам
и
то
казао
.
Онај
трговац
поцрвенио
од
гнева
и
и
опсова
кривцу
нешто
.
—
Узео
лепо
човек
,
па
обио
сандук
.
Па
још
каже
,
да
не
зна
,
да
је
то
опасна
крађа
.
Каже
:
не
знам
,
био
сам
гладан
.
Кажем
ти
:
покварен
од
главе
до
пете
.
Реци
,
молим
те
,
зар
није
крив
?
Трговац
се
поче
пљескати
по
бутинама
:
—
Како
да
није
крив
,
оца
му
његовог
...
—
Ми
смо
казали
да
је
крив
,
а
суд
га
цепну
четири
године
.
—
Море
и
то
је
још
блага
казна
.
—
Кажу
,
да
му
је
и
деда
био
лопов
,
па
и
отац
му
није
бољи
.
XВИИИ
.
У
последњој
улици
на
Дорћолу
,
у
улици
,
чије
су
куће
окренуте
Дунаву
,
била
је
на
дну
Јеврејске
махале
,
једна
ониска
правоугаона
кућа
.
Двориште
је
,
такође
,
било
правоугаоно
.
Са
три
стране
били
су
станови
,
соба
и
кухиња
,
соба
и
кухиња
,
а
на
четвртој
је
била
једна
слаба
капија
или
,
боље
рећи
,
остатци
од
једне
капије
.
На
једном
крилу
су
остале
три
даске
и
две
пречаге
,
са
којих
су
отпале
остале
даске
.
Кад
дува
ветар
,
то
крило
шкрипи
и
залупкује
о
дирек
,
кућа
је
била
слаба
и
влажна
,
просторије
у
њој
тескобне
,
ниске
,
мрачне
,
влажне
.
Оне
су
све
мирисале
на
мемлу
,
црну
смолу
и
рибу
.
По
крову
изникла
трава
и
чувар
кућа
.
Црепови
поломљени
и
,
кроз
грдне
рупчаге
на
крову
,
виде
се
црвоточни
рогови
,
као
костур
кроз
труло
тело
.
Олуци
су
били
изедени
од
рђе
и
,
кад
је
киша
,
вода
се
слива
у
зидове
и
они
су
вечито
влажни
.
На
сред
дворишта
,
од
једног
краја
до
другог
,
разапета
грдна
пређа
и
она
шири
страховит
мирис
од
рибе
и
смоле
.
У
близини
капије
,
наслоњена
уз
нахерену
и
полутрулу
тарабу
из
које
је
проклијала
трава
,
поломљена
весла
,
препукнути
исполци
,
један
расушен
чун
у
који
су
деца
набацала
цигле
,
камење
,
једну
улубљену
цименту
,
једну
кутију
од
сардина
,
један
увехнули
пукет
од
шебоја
и
каранфила
,
шипке
од
неког
амрела
и
један
улубљени
,
од
рђе
изедени
,
долап
за
пржење
кафе
са
савијеном
дршком
.
До
чуна
је
један
дирек
и
од
тог
дирека
до
тарабе
везано
је
уже
.
На
њему
се
нихају
пелене
,
једне
велике
црне
панталоне
и
једна
црвена
кецеља
.
По
дворишту
расте
трава
,
а
крај
плота
бујају
коприва
и
зова
.
По
целог
дана
,
од
раног
јутра
да
мрклог
мрака
,
играју
се
по
дворишту
прљава
и
голишава
деца
,
седају
у
чун
,
певају
,
дерући
се
из
свег
гласа
,
песме
,
махом
уличне
,
које
су
чуле
од
својих
отаца
,
браће
,
осталих
кирајџија
или
мангупа
и
пијаница
на
улици
.
Са
улице
или
из
Дунава
доносе
блато
,
граде
од
њега
хлебове
и
играју
се
»
фуруне
«
,
или
праве
»
топове
«
и
пуцају
.
У
тој
кући
је
све
прљаво
,
и
кућа
,
и
двориште
,
и
деца
,
и
људи
и
све
.
У
њој
станују
,
махом
,
рибарски
момци
,
носачи
,
таљигаши
,
они
,
који
немају
сталне
зараде
,
него
живе
од
случаја
и
људи
,
који
су
се
повукли
у
ове
јазбине
,
јер
је
кирија
дванаест
динара
месечно
.
И
ово
наличје
кнез
Михајлове
улице
и
Теразија
,
вечито
је
мирисало
на
влагу
,
на
рибу
,
на
црну
смолу
,
на
јад
,
невољу
и
порок
.
Сутон
се
лагано
спуштао
.
На
западу
је
је
била
једна
црвена
пантљика
.
која
је
постепено
нестајала
у
Дунаву
.
Небо
је
било
плаво
.
Са
Дунава
је
,
с
времена
на
време
,
долазио
лак
ветар
,
који
је
хладио
усијану
земљу
.
Жабе
су
,
несложно
,
почеле
крекетати
.
Нека
лађа
је
ишла
дунавом
,
споро
и
стењући
,
вукући
за
собом
неколико
шлепова
.
Густ
црн
дим
се
дизао
у
висину
и
,
у
полутами
,
је
изгледао
као
какав
незграпан
џин
,
који
је
раширио
руке
над
лађом
.
Кочијаши
купају
своје
коње
.
Певају
тихо
,
а
њихова
песма
се
меша
са
бућкањем
воде
и
губи
се
тамо
далеко
преко
Дунава
.
С
друге
стране
реке
светлуцка
нека
светлост
.
Неко
зазвижди
дуго
и
једнолико
,
а
одјек
се
,
преко
воде
,
два
пута
,
враћа
.
Ветар
духне
и
доноси
собом
мирис
од
прашине
,
рибе
,
дима
и
смоле
.
Један
младић
са
накривљеним
црним
меканим
шеширом
испод
кога
се
виде
велике
шишке
,
које
му
покривају
све
чело
,
наслонио
столицу
на
зид
испред
својега
стана
,
ногу
пребацио
преко
ноге
,
једном
ногом
цупка
,
главу
завалио
и
свира
у
хармонику
.
Деца
препланута
од
сунца
и
прљава
од
блата
и
прашине
само
у
кошуљици
или
у
панталонама
кроз
које
вири
кошуља
,
стала
испред
њега
,
раскрчила
ноге
и
гледају
како
свира
.
Он
само
трепће
очима
,
шишке
га
лупкају
по
челу
,
једном
ногом
цупка
,
а
поглед
му
залутао
негде
далеко
.
На
ногама
му
жуте
ципеле
оивичене
правим
руским
лаком
,
на
врх
ципела
је
изрезана
риба
.
Кад
иде
,
ципеле
му
врло
јако
шкрипе
као
да
кажу
:
шворц
,
шворц
,
шворц
,
шворц
,
он
се
превија
,
у
руци
држи
танак
црн
штап
као
чачкалица
,
шешир
накриви
и
шишке
га
лупкају
по
челу
.
Из
једне
собе
се
чуло
како
брзо
и
без
прекида
ради
једна
шиваћа
машина
,
која
шкрипи
па
изгледа
,
као
да
звижди
.
Једна
жена
,
уобрађена
марамом
,
села
на
један
праг
,
прекрстила
руке
,
маше
главом
и
нешто
се
разговара
.
Она
је
вечито
пијана
,
деца
су
је
до
мало
час
дирала
,
вукли
је
за
сукњу
,
кад
је
ишла
кроз
двориште
,
а
она
их
гадно
грди
,
сагне
се
да
узме
камен
,
али
глава
тешка
,
земља
магнетична
и
она
се
прући
колико
је
дуга
.
Деца
пљескају
ручицама
,
подскакују
и
још
је
више
дирају
.
Један
таљигаш
улази
са
колима
кроз
капију
.
Он
стоји
на
сред
кола
и
пева
.
У
часу
скочи
с
кола
,
скине
коњу
хамове
и
баци
му
сено
.
Уђе
у
стан
и
одмах
се
врати
са
једном
боцом
.
Ишао
је
у
кавану
да
купи
ракије
.
Он
је
био
велик
.
Претурио
је
тридесету
.
Био
је
здрав
,
јак
и
леп
.
Дуго
година
већ
како
живи
са
једном
ружном
женском
,
која
је
врло
вредна
и
иде
по
кућама
те
пере
и
пегла
.
Она
има
једну
ћерку
,
којој
је
сада
деветнаест
година
,
једно
мало
округло
створење
,
са
густом
црном
косом
,
великим
живим
очима
,
које
сјаје
испод
густих
шишака
.
Црнпураста
је
,
зуби
бели
и
одударају
од
лица
и
,
као
крв
,
црвених
усана
.
Она
увек
иде
брзо
,
подигне
главу
и
она
се
тресе
као
да
је
на
жици
.
Сукње
јој
се
шире
и
виде
се
пуне
и
обле
ножице
,
а
у
недрима
јој
се
увек
нешто
тресе
,
као
да
у
њима
крије
две
осредње
крушке
или
на
тако
нешто
налик
.
Њен
очух
је
необично
воли
,
увек
је
по
нешто
доноси
из
вароши
и
воли
с
њоме
да
се
шали
,
кад
му
жена
није
код
куће
.
До
његова
стана
је
становао
један
носач
,
који
се
свако
вече
без
разлике
,
свађао
са
својом
женом
.
На
прозорима
није
било
завесе
.
Два
три
окна
била
су
улепљена
дебелом
хартијом
.
Кроз
прозоре
се
виделе
велике
сенке
на
зиду
како
се
мичу
.
Носач
се
опет
свађао
са
својом
женом
.
Вика
је
одјекивала
кроз
двориште
.
Један
снажан
глас
је
као
помаман
викао
,
скидајући
све
небеске
становнике
,
а
земаљски
становници
су
му
,
у
неку
руку
,
били
као
потврда
његова
говора
.
Носач
је
као
бесомучан
трескао
песницама
о
сто
,
узеде
неки
предмет
,
тањир
или
какву
чинију
,
и
тресну
је
о
под
.
Један
тежак
и
несносан
глас
је
непрестано
викао
и
проклињао
.
Наједном
се
нагло
отворише
врата
и
он
је
избаци
напоље
.
Она
је
дуго
лежала
на
поду
и
јаукала
,
викала
и
преклињала
.
Била
је
само
у
сукњи
и
кошуљи
.
Голе
руке
и
груди
блештале
су
према
скомрачној
светлости
из
њихове
кухиње
.
Хармоника
је
и
даље
свирала
,
баба
је
непрестано
са
собом
говорила
,
машина
је
зврјала
и
шкрипала
.
Нико
није
водио
рачуна
о
овој
жени
,
која
се
на
земљи
грчи
од
плача
.
То
је
била
свакидања
појава
и
њу
сада
,
готово
,
није
нико
ни
опажао
!
Таљигаш
се
вратио
с
ракијом
,
успут
је
певушио
и
кад
је
ушао
у
свој
стан
настаде
кикот
.
Месец
је
изишао
.
У
дворишту
су
попци
лагано
и
једнолико
певали
.
Напољу
су
жабе
гласно
али
несложно
крекетале
.
Кола
и
чун
су
бацали
велике
сенке
на
прашљиво
двориште
.
Пелене
,
велике
панталоне
и
кецеља
лепршали
су
се
на
ужету
и
њихове
сенке
су
се
кретале
по
дворишту
,
као
нека
гломазна
бића
без
облика
.
Деца
су
,
тешком
муком
,
отишла
да
спавају
,
коњ
завезан
за
кола
,
клима
главом
,
маше
репом
и
,
с
времена
на
време
,
захрже
.
Крај
кола
велика
гомила
сена
.
Ногама
бије
о
под
,
земља
лети
на
све
стране
и
кола
зашкрипе
,
кад
коњ
снажно
дрмне
за
улар
,
таљигаш
,
онда
,
ошкрине
врата
и
викне
:
—
Мицо-о
,
миррр
!
До
таљигаша
је
становала
Марија
са
Даницом
.
Сима
је
био
осуђен
на
седам
година
затвора
.
Прве
године
се
често
јављао
из
Пожаревца
,
али
наједном
,
ућута
,
као
да
је
умро
.
Њима
је
то
,
у
први
мах
,
било
тешко
,
али
после
су
се
навикли
на
то
и
сад
о
њему
,
готово
,
и
не
воде
више
рачуна
.
Док
су
трајале
оне
две
хиљаде
динара
,
које
претресом
нису
нађене
,
они
су
лепо
живели
и
од
тога
су
слали
по
нешто
и
Сими
.
Кад
је
још
био
у
Београду
под
ислеђењем
,
добијао
је
уједно
ручак
и
вечеру
,
дуван
,
каву
,
шећер
и
шпиритус
.
Али
новац
се
убрзо
потрошио
.
Нешто
је
отишло
на
адвоката
,
јер
је
Сима
упорно
доказивао
,
да
он
није
крив
и
да
добар
адвокат
може
у
свако
доба
од
црног
направити
бело
.
А
нешто
је
,
опет
,
отишло
на
лекара
и
лекове
,
јер
је
Марија
неколико
месеци
боловала
од
запаљења
плућа
.
Кад
је
прездравила
,
они
су
остали
без
и
једнога
маријаша
.
Неколико
недеља
су
живели
од
случаја
,
кад
им
што
,
у
виду
каква
пријатеља
и
рођака
,
донесе
.
После
је
и
то
пресахнуло
,
јер
су
им
сви
говорили
,
да
се
сиротињи
не
може
никад
довољно
надавати
.
Сиротиња
је
продрта
врећа
или
решето
у
којем
се
вода
ни
за
часак
не
може
задржати
.
Били
су
,
дакле
,
упућени
да
рукама
зарађују
хлеб
.
Али
како
?
Нико
живи
није
помишљао
,
да
и
они
могу
кад
год
пасти
у
невољу
,
па
нису
ништа
ни
умели
радити
.
Даница
је
неко
време
учила
да
шије
,
али
јој
родитељи
једнога
дана
то
забране
,
јер
им
се
није
допало
,
да
једна
зрела
девојка
иде
улицама
и
да
се
дружи
са
шваљама
сумњивога
поштења
,
а
после
то
јој
није
ни
требало
.
Зар
ће
кад
год
доћи
време
да
шивењем
мора
зарађивати
хлеб
?
Отац
ће
имати
пензију
и
њима
би
то
било
довољно
,
а
она
ће
се
већ
удати
.
Тако
су
они
мислили
,
али
на
једном
,
као
из
небуха
,
закуца
беда
на
врата
.
Шта
сад
да
се
ради
?
Они
исти
пријатељи
,
који
,
у
благостању
,
постају
досадни
са
својим
услугама
и
несносним
доказима
о
својем
пријатељству
,
постају
у
беди
равнодушни
или
чак
и
отворени
непријатељи
,
доказујући
,
да
бог
и
нема
друга
посла
но
да
кривце
кажњава
.
Марија
је
била
нашла
једну
кућу
у
којој
се
спремала
једна
удавача
и
они
су
добили
да
плету
чарапе
.
То
је
,
додуше
,
била
врло
злехуда
зарада
,
али
ипак
их
је
спасла
да
не
умру
од
глади
.
Кад
је
и
тај
посао
свршен
,
Марија
оде
у
Васину
улицу
и
молила
је
Јевреје
,
да
јој
даду
да
шије
за
њих
.
И
Јевреји
јој
дадоше
,
да
шију
рубље
од
дебелога
платна
.
Нешто
је
Марија
шила
рукама
,
а
нешто
Даница
машином
,
коју
су
узели
на
вересију
,
отплаћујући
по
три
динара
недељно
.
Даница
је
,
са
врло
великим
напорима
,
радила
на
машини
.
Игле
су
се
често
крхале
,
а
конац
се
сваког
часа
кидао
.
Марија
је
дању
неуморно
обијала
прагове
свих
надлештава
,
тражећи
за
Даницу
какво
било
место
.
Кад
су
је
најзад
видели
,
лепу
и
здраву
,
они
је
приме
у
Управи
Државних
Монопола
,
да
лепи
марке
,
са
платом
од
четрдесет
динара
месечно
.
Није
,
бог
зна
шта
,
али
је
бар
стално
.
Свету
су
били
дали
код
једног
бравара
на
занат
.
Али
Свети
је
било
досадно
,
да
по
каванама
тражи
мајстора
и
да
непрекидно
слуша
злу
и
пијану
мајсторицу
,
како
га
псује
и
да
трпи
батине
од
мајсторице
од
мајстора
и
свију
момака
у
радионици
и
он
једног
дана
побегне
.
Био
се
упознао
са
једним
коцкаром
и
овај
га
свуда
вуцарао
.
Једнога
дана
га
наговори
да
макне
грожђе
из
једне
корпе
на
пијаци
.
И
таман
да
стрпа
један
грозд
у
џеп
,
њега
ухвати
жандари
и
одведе
га
у
кварт
.
Марија
сада
није
знала
шта
је
с
њиме
.
Даница
је
ишла
сваког
дана
у
Управу
Државних
Монопола
.
Знатно
је
ослабила
,
лице
се
одужило
,
очи
упале
,
али
је
ипак
била
лепа
.
При
свем
томе
,
што
већ
неколико
година
иде
на
рад
,
ипак
је
била
стидљива
,
јер
још
никако
није
могла
да
се
помири
са
својом
страшном
судбином
.
Њој
је
било
врло
непријатно
,
да
сама
иде
улицама
,
јер
на
то
није
била
навикнута
.
Вређали
су
је
силни
погледи
,
који
су
је
пратили
,
мерили
од
главе
до
пете
и
,
као
какву
ствар
,
оцењивали
.
Болело
ју
је
,
што
је
свак
живи
био
уверен
,
да
има
права
загледати
једну
сироту
девојку
,
за
коју
се
,
како
се
мислило
,
већ
зна
зашто
иде
сама
улицом
.
Једнога
вечера
,
кад
је
излазила
из
своје
загушљиве
радионице
,
у
којој
царује
несносан
мирис
од
штирке
,
зноја
и
досетака
сумљивог
женскиња
,
идући
улицом
,
она
угледа
Ђорђа
,
како
натенане
,
са
затуреним
рукама
на
леђима
,
иде
и
нешто
звиждуће
.
Она
је
прво
угледала
његов
угојени
и
сити
врат
,
развијен
и
дебео
,
као
у
каква
вола
.
Она
је
застала
као
да
ју
је
неко
викнуо
.
Зној
је
облио
њезино
лице
,
ноге
су
јој
клецале
,
очи
се
замаглиле
.
Срце
јој
је
јако
куцало
и
она
,
несвесно
,
притисне
руку
на
груди
,
као
да
је
хтела
да
угуши
то
издајничко
срце
.
Као
прикована
је
гледала
за
њиме
,
како
се
љуља
као
каква
претоварена
лађа
,
како
брекће
од
богаства
и
ситости
,
како
грчи
на
леђима
снажне
руке
,
које
личе
на
канџе
.
Кад
је
пошла
,
две
крупне
сузе
су
се
котрљале
низ
њезино
лице
,
доња
усна
је
дрхтала
.
Мало
после
се
опет
окренула
и
дуго
је
гледала
у
тога
ситога
човека
,
који
се
погрбио
,
као
да
на
леђима
носи
све
своје
богаство
.
Она
није
имала
више
никакве
наде
и
сматрала
је
себе
за
један
неопходан
извор
зараде
,
за
једног
роба
,
који
за
свој
рад
нема
никакву
награду
,
за
један
лутајући
гроб
,
у
којем
је
сахрањена
једна
лепа
прошлост
некада
пуна
наде
,
среће
и
живота
.
Чему
има
још
да
се
нада
?
Њезина
срећа
се
,
једном
,
подигла
до
неба
и
оданде
се
стропоштала
на
земљу
и
претворила
се
у
прах
и
пепео
.
Она
од
живота
ништа
више
не
очекује
,
сем
бескрајан
рад
,
који
убија
душу
и
тело
,
чемерну
тугу
за
прошлошћу
,
јад
,
беду
и
невољу
.
У
пређашњем
стану
,
у
Ломиној
улици
,
упознали
су
се
са
једним
човеком
,
који
је
био
већ
у
годинама
,
ћелав
,
румен
.
Он
је
био
чиновник
у
једном
осигуравајућем
друштву
,
имао
је
добру
плату
и
тиме
се
стално
поносио
.
Био
је
чист
,
уредан
и
педантан
у
оделу
и
својим
новчаним
односима
.
Ма
шта
да
је
говорио
,
његово
ја
се
увек
истицало
;
оно
је
трештало
као
труба
,
зврјало
као
каква
чегртаљка
,
уносило
се
човеку
у
лице
и
досадно
се
испречавало
испред
човека
.
Ни
једна
његова
реченица
није
била
без
његовог
досадног
и
шупљег
ја
.
И
то
његово
вечито
ја
било
је
досадно
и
једнолико
,
као
и
он
сам
.
Њему
се
Даница
допадала
,
али
он
није
према
њој
осетио
љубав
,
као
што
би
какав
други
смртни
човек
осетио
.
Он
је
био
уверен
,
да
ће
Даница
и
Марија
сматрати
за
особиту
част
,
што
се
он
спустио
и
тражи
Даницу
за
жену
.
И
зато
је
њему
било
врло
непојмљиво
,
што
Даница
није
хтела
да
прими
његову
понуду
.
Изгледало
му
је
,
да
су
ти
људи
без
трунке
памети
,
кад
од
себе
отурују
такву
баснословну
срећу
.
Даница
га
је
мрзела
,
није
могла
да
трпи
његово
баснословно
држање
,
његову
беспримерно
тачно
раздељену
косу
,
његов
предњи
зуб
,
који
је
био
пломбиран
златом
,
његов
кажипрст
,
који
у
говору
подиже
,
као
да
њиме
командује
и
његово
бескрајно
ја
,
које
је
он
,
пред
њима
,
развлачио
као
какву
хармонику
.
Њој
је
био
досадан
и
његов
ход
уображена
чиновника
од
кога
почиње
свет
,
и
његова
ћела
,
која
је
блештала
као
месец
,
и
његова
плата
,
која
је
,
с
часа
на
час
,
расла
као
квасац
.
Марија
је
заиста
била
блажена
,
кад
је
овај
аутомат
од
човека
затражио
руку
њезине
ћерке
.
Прво
,
на
шта
је
мислила
,
било
је
свакако
то
,
да
ће
том
удајом
једанпут
за
свагда
нестати
њихова
невоља
.
Тек
после
се
сетила
,
да
би
то
било
добро
и
за
Даницу
,
јер
,
без
новаца
,
није
јој
ласно
поћи
за
тако
добру
и
беспрекорну
прилику
,
као
што
је
ова
.
И
од
дана
,
кад
је
Даница
,
први
пут
у
животу
,
енергично
рекла
да
неће
,
у
овој
убитачној
ствари
,
да
послуша
своју
мајку
,
настала
је
свађа
у
кући
.
Свакога
дана
је
Марија
нападала
Даницу
и
доказивала
јој
је
,
да
је
она
тврдоглава
и
непослушна
и
да
ће
обе
због
те
њезине
тврдоглавости
горко
испаштати
у
животу
.
Говорила
јој
о
томе
,
како
је
љубав
одавна
умрла
и
да
она
само
постоји
још
у
шашавим
романима
,
које
пишу
беспослени
људи
,
да
живот
,
баш
на
против
,
доказује
,
да
се
заљубљени
никада
не
узимају
и
,
кад
се
узму
,
да
у
браку
,
постају
бескрајно
несрећни
.
Једини
одговор
на
мајчина
наваљивања
било
је
Даничино
ћутање
и
њезине
сузе
,
које
су
је
гушиле
.
Марија
је
седела
крај
машине
и
шила
је
неку
кошуљу
од
грубога
платна
.
Даница
је
седела
за
машином
и
шила
је
,
такође
,
једну
кошуљу
.
Кад
се
Даници
опет
прекинуо
конац
,
она
се
намршти
и
поче
га
увлачити
у
иглу
.
Марија
се
замислила
и
дубоко
уздахну
.
Коса
је
била
проседа
и
падала
је
на
чело
.
На
машини
је
стајала
једна
мала
лампа
са
стаклом
,
које
је
било
закрпљено
хартијом
.
Њихове
сенке
су
падале
на
зид
и
мицале
су
се
тамо
и
амо
.
—
Зар
нам
је
било
потребно
,
да
овако
ни
зашта
бодемо
очи
?
Радимо
дан
и
ноћ
и
једва
зараћујемо
за
’
леб
и
кирију
.
Ах
,
да
си
ме
послушала
,
где
би
нам
сада
био
крај
!
Место
што
сада
под
старост
,
бодем
очи
,
ја
бих
чувала
твоје
дете
и
сви
би
били
срећни
и
задовољни
.
Даници
је
дрхтала
рука
и
она
није
могла
да
удене
иглу
.
—
А
човек
је
био
баш
добар
,
има
велику
плату
,
а
има
и
мало
уштеде
.
Где
ћеш
ти
данас
да
нађеш
таквог
човека
без
маријаша
мираза
и
без
једне
крпе
спреме
?
Даница
је
још
непрестано
дрхтала
.
Доња
усна
јој
играла
.
Она
подиже
косу
с
чела
и
рече
лагано
:
—
Шта
вреди
сада
о
томе
говорити
?
Ја
нисам
могла
за
њега
да
пођем
,
кад
га
нисам
волела
.
Марија
се
намршти
и
рече
набусито
:
—
Опет
то
па
то
.
Заволела
би
га
ти
после
венчања
.
Зар
је
једна
девојка
пошла
за
каквог
човека
и
ако
га
није
волела
?
Ни
броја
се
не
зна
,
па
се
опет
лепо
навикне
на
човека
и
заволи
га
.
Марији
је
било
криво
,
што
Даница
ћути
.
Она
набере
чело
и
рече
пакосно
:
—
Ето
,
и
твој
Ђорђе
те
волео
,
па
те
опет
оставио
.
Узео
је
другу
,
коју
није
волео
,
па
је
ипак
врло
срећан
.
Даницу
је
увек
болело
,
кад
Марија
спомене
Ђорђа
,
а
нарочито
онда
,
кад
о
њему
каже
,
да
је
био
неверан
.
Она
га
је
још
непрестано
волела
,
и
ако
ју
је
он
баш
онда
напустио
,
кад
је
она
мислила
да
је
најсрећнија
.
Она
ђипи
са
столице
,
тресну
кошуљу
о
под
,
метне
руке
на
лице
и
бризне
у
плач
.
—
Мени
се
тај
човек
још
у
почетку
није
допадао
,
али
нисам
хтела
ништа
да
кажем
.
Даница
спусти
руке
и
рече
не
гледајући
у
мајку
:
—
Баш
на
против
,
ти
си
ме
и
натерала
,
да
дам
свој
пристанак
.
Тек
после
сам
га
заволела
.
—
Ти
сад
можеш
да
кажеш
шта
хоћеш
.
Ја
сам
знала
,
да
ће
те
он
оставити
.
Увек
сам
нешто
слутила
.
—
Па
што
си
ми
,
онда
,
саветовала
да
пођем
за
њега
?
Дакле
,
знала
си
да
ће
ме
оставити
и
опет
си
ме
терала
да
пристанем
?
Марија
плану
:
—
Не
мој
да
ми
изврћеш
речи
.
—
Па
ти
си
сама
тако
казала
.
—
Знам
ја
шта
сам
казала
.
Даница
је
ишла
по
кухињи
и
јецала
је
.
—
То
није
никакав
човек
.
Покварен
је
од
главе
до
пете
.
—
Зашто
га
вређаш
?
Што
је
прошло
,
прошло
.
—
Што
,
сигурно
ту
битангу
још
волиш
?
Даница
се
исправи
и
рече
дрско
:
—
Ви
сте
криви
што
ме
је
оставио
.
Марија
спусти
рад
на
крило
,
погледа
је
запањено
и
рече
:
—
Шта-а
?
Даница
је
дошла
пред
њу
,
очајно
је
махала
рукама
и
брзо
је
говорила
гушећи
се
речима
и
сузама
:
—
Јесте
,
ви
,
ви
.
Обећали
сте
мираз
и
ако
нисте
знали
од
куда
да
га
створите
.
Фортали
сте
човека
с
дана
на
дан
и
он
је
све
то
трпео
.
Што
сте
обећали
оно
,
што
немате
?
Марија
ју
је
непрестано
запањено
гледала
.
Она
није
могла
да
верује
својим
очима
и
ушима
,
да
је
то
њезина
ћерка
,
она
мирна
и
трпељива
Даница
,
која
је
сносила
све
увреде
и
све
прекоре
.
Она
је
била
навикнута
да
вечито
ћути
и
трпи
ма
шта
јој
она
рекла
.
Зинула
од
чуда
и
,
с
неповерењем
,
гледа
у
своју
ћерку
,
која
се
,
тако
рећи
,
преко
ноћ
,
изменула
.
А
Даница
је
грцала
,
говорећи
сада
први
пут
о
својем
јаду
.
Бол
је
оборио
све
уставе
и
речи
,
горке
речи
,
као
какав
пламени
протест
,
бујицом
су
текле
.
Она
је
,
у
часу
,
заборавила
,
да
говори
са
својом
мајком
,
које
се
вечито
бојала
,
да
чини
прекоре
створењу
,
које
јој
више
улевало
страх
,
него
љубав
и
поштовање
.
У
лицу
није
било
ни
капи
крви
,
две
сузе
се
уставиле
на
