иоде
сам
.
А
мене
је
и
код
куће
спопала
моја
васионска
туга
.
Шта
је
то
што
личи
на
грижњу
савести
,
а
није
,
јер
кривице
нема
?
Какав
је
то
бол
као
бол
од
неспоразума
,
кад
смо
се
ми
увек
тако
лепо
разумели
?
Никола
опет
није
долазио
.
Већ
је
и
мама
питала
што
га
нема
.
Не
разумем
.
Добро
,
не
разумем
,
али
зашто
ми
је
тешко
?
Уосталом
он
није
дужан
да
мене
забавља
и
да
ме
води
у
поље
.
Бојим
се
,
да
га
нисам
чиме
увредила
.
Кад
ја
нисам
хтела
некога
да
увредим
,
онда
га
нисам
ни
увредила
.
Моја
је
савест
чиста
,
а
ако
је
он
нешто
пронашао
,
то
је
његово
.
Али
Никола
није
такав
човек
.
Ето
ти
моје
судбе
;
штогод
имам
пријатно
и
лепо
,
ја
изгубим
.
Дошао
он
,
понова
се
упознали
,
душа
моја
помислила
радосно
:
ето
човека
,
ето
пријатеља
.
И
кроз
неколико
дана
он
је
сит
твоје
свеже
душе
,
која
се
развија
као
калемљена
ружа
.
А
ви
,
сујетна
госпођице
,
како
сте
се
радовали
тим
речима
.
Ипак
све
то
није
узрок
;
има
нешто
јаче
,
осећам
.
Наопако
,
ваљда
се
он
није
уплашио
,
да
се
ја
не
заљубим
у
њега
?
За
то
бих
га
могла
одмах
омрзнути
.
Требало
је
рећи
му
своје
мисли
и
показати
му
своје
презирање
према
тим
стварима
.
Али
он
ми
је
био
тако
мио
,
тако
драг
.
Откад
се
наш
Мика
оженио
и
живи
стално
у
Београду
,
ниједан
друг
,
ниједан
познаник
није
ме
занимао
ни
близу
као
Никола
.
Ах
,
морам
му
рећи
.
Данас
је
био
Никола
.
Дошао
рано
после
подне
и
радосно
саопштио
,
да
сутра
иде
у
Београд
.
Писали
му
таст
и
вереница
,
да
су
тамо
у
гостима
код
рођака
(
ја
сам
мислила
,
да
је
она
Београђанка
)
и
звали
га
,
да
се
договоре
о
свему
и
да
уговоре
дан
венчања
.
Рече
,
да
се
није
надао
тако
брзом
одласку
,
зато
је
сад
дошао
,
да
поразговара
још
мало
с
нама
,
а
кад
му
мајка
спреми
све
за
пут
,
доћи
ће
и
она
с
оцем
,
„
да
поседимо
као
у
стара
времена
“
.
—
Како
се
радује
и
како
жури
да
види
вереницу
!
—
рече
мама
љубазно
.
—
Ах
,
не
,
чини
вам
се
.
Уосталом
,
тако
би
требало
да
буде
—
осмехну
се
он
.
—
Главно
је
да
ја
волим
кад
имам
неки
посао
да
га
свршим
што
пре
.
Они
опет
одлажу
венчање
,
што
су
још
у
жалости
.
Сад
видећемо
.
И
Никола
промени
расположење
,
као
да
паде
у
бригу
,
што
,
они
одуговлаче
„
посао
“
.
Тата
као
узгред
рече
:
—
Ако
би
одложио
пут
до
прекосутра
,
могао
би
да
поведеш
и
нашу
Јелу
;
Мика
и
снаја
непрестано
пишу
да
дође
макар
на
два
,
три
дана
;
кажу
,
деца
су
се
јако
зажелела
теткице
.
Ја
се
намргодих
,
а
Никола
рече
радосно
:
—
Хоћеш
ли
,
Јело
?
—
Не
знам
,
не
бих
.
—
Зашто
?
—
поче
он
убедљиво
,
—
Вреди
то
пред
матуру
мислити
мало
о
нечему
другом
.
Хајде
.
Поља
су
сад
прекрасна
,
цветале
дивље
руже
и
перунике
,
шуме
олистале
,
а
воз
само
лети
,
остављаш
једно
лепо
и
налазиш
друго
.
А
тамо
,
видећеш
Мику
,
снају
,
децу
и
моју
вереницу
.
Ја
ћу
се
старати
,
да
ти
не
буде
дуго
време
:
ићи
ћемо
у
позориште
,
у
Топчидер
и
т
.
д
.
Ја
сам
и
заборавио
:
и
мене
је
Мика
молио
,
да
те
доведем
.
Хоћеш
ли
?
А
после
учи
латински
колико
ти
воља
.
Он
је
говорио
искрено
,
а
то
је
било
тако
примамљиво
,
да
ја
рекох
:
—
Добро
,
али
сутра
,
не
ћу
да
одлажеш
због
мене
.
Ја
се
могу
спремити
за
пола
сата
.
После
су
дошли
сви
:
Николини
родитељи
,
чика
,
сестра
и
зет
.
Зет
и
Никола
су
се
препирали
о
политици
.
Зет
је
потукао
Николу
.
Ја
се
у
томе
баш
ништа
не
разумем
и
било
ми
је
досадно
.
А
Никола
се
свађао
,
и
после
су
се
опет
сви
смејали
и
волели
га
.
Ја
сам
спремна
.
Ето
,
све
је
чисто
и
јасно
и
ми
смо
красни
пријатељи
,
а
моја
паметна
глава
шта
све
није
измислила
.
Врло
сам
расположена
и
пријатно
узнемирена
.
Свакако
биће
шта
да
се
запише
,
кад
се
вратим
,
а
сад
—
под
кључ
.
Дошла
сам
из
Београда
.
За
четири
дана
толико
утисака
да
ми
се
чини
бар
је
недеља
дана
била
.
Код
куће
ти
прођу
месеци
једнолико
,
па
,
кад
се
обазреш
,
и
ако
те
је
јела
досада
сваког
дана
,
чини
ти
се
да
је
брзо
прошло
,
јер
немаш
чега
да
се
сећаш
.
Кад
је
пошао
воз
,
мени
је
било
тако
као
да
путујем
у
слободу
,
у
далеки
свет
,
као
што
сам
увек
желела
.
Никола
је
био
пажљив
.
То
тако
треба
и
то
није
ништа
необично
,
али
то
је
тако
пријатно
.
„
Дај
карту
дати
чувам
;
седи
овде
,
згодније
је
;
дај
торбу
да
ти
попнем
горе
“
и
т
.
д
.
У
возу
су
сви
дактали
,
кукали
какве
су
то
жеге
почетком
маја
,
излазили
,
улазили
,
отварали
прозоре
и
брисали
зној
гаравим
џепним
марамицама
.
Чудновато
,
ја
сам
баш
осетљива
на
врућини
,
али
тада
је
нимало
нисам
осећала
.
И
Никола
се
није
жалио
.
Ми
смо
разговарали
тако
зането
,
да
нисмо
опажали
врућину
.
—
Баш
добро
што
си
се
решила
.
Вреди
то
пред
неки
озбиљан
догађај
мало
пропразновати
,
пропутовати
,
како
ми
кажемо
.
А
шта
мислиш
после
да
студираш
?
Нисам
имала
ону
нервозу
као
кад
путујем
сама
:
да
добро
променим
воз
,
да
негде
не
останем
,
да
нађем
носача
и
кола
.
Све
је
ишло
глатко
кад
је
ту
био
Никола
.
Мој
брат
и
његов
старији
синчић
су
ме
дочекали
.
Они
су
се
радовали
мени
,
а
ја
сам
се
радовала
њима
и
томе
што
ми
се
радују
.
Никола
је
отишао
својој
вереници
.
У
вече
смо
Никола
и
ја
ишли
сами
у
позориште
.
Не
знам
како
се
то
десило
.
Он
је
узео
две
карте
дошао
и
одвео
мене
.
Ја
се
до
овог
тренутка
нисам
запитала
зашто
нисмо
звали
снају
и
Мику
и
зашто
он
није
повео
и
своју
вереницу
.
Можда
зато
што
је
у
жалости
.
Давала
се
Мона
Вана
.
Ја
,
сирота
мала
паланчанка
,
нисам
ни
знала
да
постоји
Метерлинк
.
Много
ме
је
узбудило
.
Има
у
њему
нешто
тајанствено
и
дубоко
чему
се
увек
човечја
душа
одазове
звуком
за
који
је
могла
и
не
знати
да
га
има
.
Стрепиш
и
чекаш
оно
што
ће
доћи
,
и
знаш
шта
ће
доћи
,
па
ипак
кад
ђође
,
ти
се
силно
узбудиш
и
ако
је
све
било
без
патоса
сасвим
просто
изражено
,
као
да
Метерлинк
није
ни
говорио
,
већ
као
по
клавиру
у
помрчини
потражио
заспале
тонове
у
нашој
души
.
Гледала
сам
Николу
.
Он
је
био
блед
и
узбуђен
и
ћутао
је
.
А
кад
смо
пошли
у
позориште
,
био
је
весео
и
говорио
ми
како
ми
имамо
свега
три
глумице
и
три
и
по
глумца
;
остало
су
декорације
,
и
то
рђаве
.
Другог
дана
дође
Никола
одмах
после
ручка
.
Попио
кафу
,
па
ме
позвао
да
шетамо
,
а
после
,
кад
буде
време
за
посете
,
да
идемо
његовој
вереници
.
Шетали
смо
главном
улицом
.
Ћутали
смо
,
били
смо
скоро
тужни
,
као
да
смо
још
под
утиском
Метерлинково
драме
.
Он
рече
:
—
Не
иде
се
овуда
лако
,
као
кроз
наша
поља
.
Све
те
помало
занима
и
све
ти
помало
смета
.
Ја
никако
не
марим
за
ово
гурање
.
—
Мени
ништа
не
смета
,
а
све
ме
занима
—
рекох
ја
јер
сам
са
задовољством
посматрала
шетаоце
које
не
познајем
.
Изненада
Никола
ме
ухвати
под
руку
и
уведе
у
један
дућан
.
Цвећарница
.
Он
изабра
једно
петнаест
најлепших
ружа
и
даде
ми
их
.
Како
су
дивно
мирисале
!
Отишли
смо
на
Калимегдан
.
Све
ми
је
било
лепо
и
пријатно
,
само
ми
није
било
пријатна
мисао
да
идем
међу
непознате
људе
,
да
се
упознајем
и
да
говорим
љубазности
.
Још
ако
им
се
не
допаднем
,
па
ме
предусретну
хладно
.
Коме
треба
то
познанство
?
Али
како
рећи
то
Николи
?
Било
би
му
без
сумње
жао
.
Ето
њему
треба
да
се
упознамо
.
После
четири
сата
отишли
смо
у
једну
богату
кућу
.
Нека
лепо
одевена
девојка
нас
уведе
у
једну
велику
гостинску
собу
.
Ми
седосмо
,
а
она
се
поклони
и
изиђе
.
—
Боже
,
заборавили
смо
да
понесемо
и
Нати
цвећа
—
шапну
Никола
,
љутећи
се
на
себе
.
—
Па
ево
ових
ружа
,
сасвим
су
свеже
,
даћемо
јој
њих
.
—
Ех
,
па
те
сам
ја
теби
дао
,
Јело
,
—
насмеши
се
он
мало
болно
.
—
Немој
.
—
Не
,
не
,
даћемо
јој
.
Она
не
зна
да
си
мени
дао
.
Нас
двоје
долазимо
њој
у
посету
и
доносимо
јој
цвећа
.
Друкчије
би
било
незгодно
.
—
Да
,
да
,
незгодно
,
имаш
право
.
Хвала
ти
—
рече
он
постиђено
и
збуњено
.
Мени
је
некако
било
хладно
у
томе
салону
и
готово
ме
је
било
и
страх
.
Дође
једна
стара
љубазна
госпођа
,
Николиног
таста
сестра
,
и
поразговара
мало
с
нама
.
Затим
уђе
вереница
с
оцем
.
Она
је
у
црној
хаљини
са
свиленим
чипкама
и
ако
је
обучена
лепо
и
по
моди
изгледа
врло
скромно
.
То
ми
прво
паде
у
очи
.
Затим
видех
тамно
али
чисто
лице
са
добрим
плавим
очима
и
смеђом
лепо
очешљаном
косом
.
Она
приђе
Николи
тихо
са
радосним
погледем
.
Јесте
,
она
њега
већ
воли
.
Она
је
унапред
волела
човека
за
кога
ће
се
удати
,
Никола
је
дошао
,
он
јој
се
учинио
тај
и
она
је
сву
љубав
поклонила
њему
.
Она
је
заиста
врло
мила
и
он
ће
је
зацело
волети
и
биће
срећна
.
У
Николином
понашању
према
њој
има
много
пажње
и
нежности
,
али
и
неке
велике
озбиљности
,
готово
туге
.
Зар
је
тако
велико
то
поштовање
жалости
?
Мени
је
она
симпатична
,
готово
је
волим
,
али
не
разумем
зашто
једва
чекам
да
одем
од
њих
и
зашто
се
и
ја
осећам
тако
страховито
тужном
и
као
да
сажаљевам
ту
богату
девојку
и
срећну
вереницу
.
То
нимало
није
логично
.
Мора
да
је
то
зато
што
је
она
у
црнини
,
а
на
моје
нерве
утичу
боје
.
Знам
кад
сам
пре
годину
дана
била
несрећна
,
решила
сам
да
увек
носим
црнину
,
али
убрзо
сам
то
решење
изневерила
,
јер
нисам
могла
више
да
издржим
ту
боју
.
И
она
и
њен
отац
лепо
су
ме
дочекали
.
Никола
им
је
и
писао
и
причао
о
мени
.
Кад
сам
јој
предала
руже
,
казала
сам
:
Никола
их
је
купио
,
а
ја
сам
их
донела
.
Она
се
обрадовала
и
захвалила
прво
мени
,
па
онда
њему
.
Њен
је
отац
од
оних
људи
које
ми
у
гимназији
зовемо
„
карактер
“
.
Пречанин
,
богат
трговац
црномањаст
и
просед
,
енергичних
црта
и
живих
очију
које
као
да
се
ни
пред
чијим
погледом
нису
обарале
,
радо
је
давао
Николи
своје
једино
дете
мада
му
је
тај
растанак
тешко
падао
.
Умео
је
одмах
да
га
оцени
.
Мало
после
он
остави
нас
две
да
разговарамо
,
а
Николу
узе
за
руку
и
одводе
у
другу
собу
.
Кад
су
се
вратили
,
видела
сам
на
Николи
промену
.
Шта
ли
му
је
говорио
?
Да
га
није
нешто
прекорео
?
Да
није
што
сам
ја
дошла
?
Којешта
!
Али
зашто
је
Никола
црвен
и
као
постиђен
?
А
Наталија
или
не
обраћа
пажњу
на
то
,
или
зна
у
чему
је
ствар
;
она
пита
мено
и
даље
о
нашој
и
Николиној
кући
,
о
његовим
и
мојим
родитељима
и
каже
да
и
код
њих
има
таквог
пријатељства
које
је
јаче
од
сродства
.
И
тако
даље
.
Никола
ме
први
потсећа
да
идемо
,
они
нас
заустављају
,
ја
поседим
још
десет
минута
и
онда
устајем
.
Ми
још
мало
шетамо
и
ја
кажем
Николи
сасвим
искрено
и
слободно
:
—
Ама
мени
се
чини
да
си
ти
,
који
си
иначе
тако
природан
човек
,
мало
званичан
са
својим
тастом
и
вереницом
и
ако
је
јасно
да
те
они
много
воле
.
—
И
ја
сам
приметио
.
Ето
,
цела
та
посета
је
била
некако
званична
.
Право
да
ти
кажем
,
све
сам
се
бојао
и
да
теби
нешто
није
незгодно
.
—
Ако
ћемо
истину
да
говоримо
,
јесте
,
било
ми
је
незгодно
,
осећала
сам
се
као
да
нисам
на
своме
месту
,
некако
сметено
,
неприродно
и
лакнуло
ми
је
кад
сам
отишла
.
Таква
сам
ја
кад
уђем
међу
непознате
људе
.
Међутим
Ната
ми
се
врло
допада
и
ми
ћемо
без
сумње
постати
пријатељи
.
Никола
ме
доведе
кући
,
Мика
и
снаја
га
уставе
на
вечеру
.
Он
оде
негде
и
донесе
хрпу
цвећа
мени
и
пуно
играчака
и
бонбона
деци
и
каже
ми
да
ћемо
опет
у
позориште
.
Мене
су
у
позоришту
гледали
кроз
доглед
.
Имала
сам
бледу
браон
хаљину
са
самотом
загасито
браон
и
врло
много
жутих
ружа
.
Знам
да
је
то
лепо
стојало
моме
белом
лицу
и
врату
,
мојим
црним
очима
и
мојој
риђој
коси
.
Ја
сам
била
мало
опијена
:
изгледа
да
сам
ја
у
Београду
баш
лепа
.
После
првог
чина
један
намођен
господин
стаде
испод
наше
ложе
у
упита
Николу
француски
:
—
Је
ли
то
твоја
вереница
?
—
Није
—
одговори
Никола
српски
.
—
Па
ко
је
онда
?
—
настави
он
како
је
почео
.
—
Моја
земљакиња
—
рече
и
Никола
сад
француски
.
„
Une
jeune
fille
do
mon
pay
“
—
тако
је
он
казао
са
неким
поносом
,
налик
на
патриотизам
.
—
Дакле
,
сестра
?
—
питаше
даље
онај
.
—
Тако
нешто
.
—
Баш
ми
је
мило
што
ти
није
вереница
.
—
Зашто
?
смејао
се
Никола
.
—
Да
немаш
намеру
ти
да
је
просиш
?
То
је
било
већ
сувише
.
Ја
се
уозбиљих
и
почех
да
се
љутим
и
на
Николу
.
—
Хоћеш
ли
да
ме
упознаш
са
њом
?
—
Нећу
—
рече
Никола
.
—
Зашто
?
—
Зато
што
си
будала
и
што
си
је
увредио
.
—
Чиме
?
—
Што
мислиш
да
је
она
или
глува
или
да
не
разуме
француски
.
Ја
се
насмејах
скоро
гласно
,
млађи
господин
се
збуни
,
светлост
се
угаси
као
по
наруџби
и
поче
други
чин
.
Неки
француски
модеран
комад
у
коме
су
се
бекељили
неки
љубавници
који
су
били
одвратни
са
својим
простачким
пољупцима
.
Једна
баба
испред
нас
устаде
за
време
тога
дијалога
,
лупи
седиштем
од
столице
и
изиђе
с
таквим
негодовањем
да
сам
се
и
насмејала
и
заволела
је
тога
тренутка
.
—
Видиш
,
Никола
,
и
ја
бих
овако
изишла
.
Али
ми
ћемо
остати
до
краја
,
јер
не
волимо
да
будемо
смешни
.
Но
није
само
зато
:
просто
није
нам
се
ишло
кући
пре
него
што
смо
морали
.
Свршило
се
.
Комад
ме
је
потсетио
на
Толстојеву
књигу
која
ми
је
некад
много
зла
причинила
и
ја
сам
се
размислила
,
размислила
о
ружним
стварима
из
живота
који
некад
има
тако
лепо
и
примамљиво
лице
.
Ишли
смо
кроз
полуосветљене
улице
и
ћутали
.
Мене
одједном
потресе
једна
мисао
која
ми
досад
никад
није
долазила
на
ум
.
И
хтедох
одмах
да
се
уверим
.
—
А
ти
,
Никола
,
—
рекох
—
ти
ниси
као
они
,
је
ли
?
Он
је
ћутао
,
као
да
је
наслутио
и
као
да
је
чекао
да
се
изјасним
,
да
ме
боље
разуме
.
—
Хоћу
да
кажем
:
ти
ниси
као
овај
у
позоришту
,
не
,
такав
,
тако
глуп
ти
не
можеш
бити
,
него
ја
мислим
да
си
ти
добар
и
поштен
у
свему
,
апсолутно
,
да
си
бољи
него
сви
други
...
Знаш
,
ја
знам
,
читала
сам
једну
страшну
Толстојеву
књигу
и
била
сам
ужасно
несрећна
.
Али
ти
,
ти
ниси
такав
,
је
ли
?
Он
је
ћутао
.
Он
је
сад
разумео
и
ћутао
је
.
—
Можда
се
варам
?
—
Вараш
се
,
Јело
...
Сад
сам
и
ја
ућутала
.
Јесте
,
увек
се
ја
варам
.
Обоје
смо
били
као
утучени
.
Кад
смо
се
пред
капијом
растајали
,
он
ми
ћутећи
пружи
руку
,
као
да
се
бојао
да
ме
ослови
.
Мене
одједном
обузе
неко
милосрђе
и
великодушност
и
праштање
и
ја
рекох
брзо
:
—
Никола
,
не
мари
ништа
,
Бога
ми
,
не
мари
.
Да
ли
је
он
то
разумео
како
сам
ја
мислила
:
опет
си
ти
добар
и
опет
можеш
бити
вољен
.
Он
ми
стисне
руку
и
оде
.
Још
два
дана
сам
остала
у
Београду
.
Никола
је
пре
подне
ишао
вереници
,
у
подне
долазио
к
нама
,
после
подне
ишао
њој
,
а
увече
опет
долазио
к
нама
.
Свадба
је
одложена
до
нове
године
,
јер
њена
мајка
није
могла
да
допусти
да
буде
раније
како
је
Никола
желео
.
Приметила
сам
да
та
два
дана
баца
много
новаца
,
баш
га
немилице
растура
.
Рекох
му
то
.
Он
се
осмехну
:
—
Шта
ћу
?
Натерао
ме
ономад
таст
да
узмем
десет
хиљада
,
каже
:
можда
имаш
дугова
,
а
ја
дугова
немам
.
Прво
сам
се
опирао
,
па
кад
се
он
скоро
наљути
,
ја
узех
.
А
сад
не
знам
шта
ћу
с
њим
.
—
Ах
,
зато
си
ти
онако
изгледао
!
—
А
ти
си
зар
приметила
?
—
упита
он
и
погледа
ме
тако
захвално
и
нежно
,
да
морадох
да
прогутам
једно
узбуђење
.
Цела
та
два
дана
он
се
понашао
тако
као
да
ми
је
за
нешто
захвалан
:
као
да
је
и
он
нешто
био
крив
,
а
ја
му
опростила
.
И
то
је
додало
нове
чари
нашем
пријатељству
—
иако
је
то
због
онога
.
Испратили
су
ме
и
дошла
сам
кући
.
Брбљала
сам
да
ме
већ
грло
заболело
.
Чика
се
нарочито
интересовао
за
Николу
,
за
његову
вереницу
и
оца
.
Мора
да
се
и
њему
много
допао
.
Треба
сад
да
прилегнем
на
посао
,
али
мени
је
тако
досадно
и
учење
и
полагање
матуре
.
Све
ми
изгледа
бесциљно
.
Чини
ми
се
да
сам
се
у
Београду
размазила
.
Испити
преда
мном
,
а
ја
би
хтела
ложу
и
позориште
и
да
ме
гледају
кроз
доглед
и
Никола
да
ме
хвали
што
имам
тако
много
укуса
.
Сујета
.
Све
је
сујета
и
ништавило
и
ја
се
тако
осећам
бедна
и
несрећна
.
Још
би
ми
требало
да
крунишем
своје
школовање
да
паднем
на
матури
.
Да
ли
се
и
мој
драги
чика
тога
боји
?
Не
верујем
;
он
тако
много
има
вере
у
мене
.
Али
он
често
дође
у
моју
собу
,
да
види
како
се
спремам
и
пита
ме
шта
не
знам
,
па
ми
објасни
.
Понекад
заборавимо
посао
и
причамо
о
другоме
,
највише
о
Николи
.
И
тако
осећам
да
ми
је
чикина
душа
блиска
и
тако
ми
је
драга
његова
љубав
и
пажња
.
—
Али
,
чико
,
зашто
ви
тако
брижно
и
тако
тужно
погледате
понекад
у
мене
?
Чикине
увек
искрено
и
веселе
очи
као
да
беже
испред
мојих
и
он
се
као
случајно
загледа
у
понеку
књигу
и
осмехне
се
и
каже
:
—
Жао
је
чику
његове
Јеле
.
.
.
Ето
свршићеш
матуру
и
отићи
од
нас
...
Бојим
се
...
и
жао
ми
је
...
Моја
је
душа
препуна
нежности
и
на
те
речи
заталаса
се
горко
језеро
суза
и
хоће
ми
се
да
проплачем
пред
чиком
и
да
му
испричам
цео
свој
мали
живот
и
да
га
питам
зна
ли
он
зашто
је
мени
тако
страховито
тешко
на
овоме
свету
.
Али
и
моје
очи
пуне
суза
обарају
се
доле
и
испод
мокрих
трепавица
траже
спаса
у
црним
словима
књига
.
И
бели
зуби
гризу
румене
усне
и
Јела
са
осмехом
који
је
не
знам
због
чега
горак
каже
:
—
Ах
,
после
матуре
долази
живот
пун
слободе
и
лепоте
.
—
Моје
дете
,
живот
није
увек
тако
леп
као
што
изгледа
.
Треба
се
борити
,
треба
победити
.
Сад
је
доцкан
,
чико
,
да
ми
то
говорите
.
Знам
ја
одавно
да
живот
није
леп
.
Ви
сте
раније
штедели
ведру
душу
ваше
љубимице
,
а
она
вас
је
зато
мрзела
.
Како
је
овај
живот
пун
неправде
,
неспоразума
и
јада
.
Положила
сам
матуру
одлично
.
Смешно
је
:
што
сам
се
и
бојала
.
То
је
заразно
:
сви
се
боје
,
па
и
ја
,
а
кад
испити
прођу
,
ми
се
отрезнимо
од
страха
и
свима
нам
се
чини
да
је
тако
лако
било
и
да
је
сасвим
природно
што
смо
положили
;
а
онима
што
су
пали
баш
је
зато
и
криво
:
чини
им
се
неправедно
или
случајно
су
пали
,
а
требало
је
положити
.
Тата
је
чуо
да
је
мој
писмени
био
славан
.
Мени
се
чини
да
зато
имам
дневнику
да
захвалим
.
Откад
њега
пишем
,
много
се
боље
изражавам
писмено
.
Боже
,
колико
је
лакше
говорити
!
Кажеш
реч
,
две
,
погледаш
у
очи
,
осмехнеш
се
и
погледом
питаш
:
разумеш
ли
?
—
и
све
је
готово
:
он
разуме
.
Добила
сам
депешу
од
Николе
и
Нате
,
од
Анке
,
и
снаје
и
деце
—
честитају
.
Тата
се
већ
одмах
похвалио
Анки
.
Наша
девојка
каже
:
Боже
,
госпођице
,
као
да
сте
се
испросили
.
А
ја
њој
кажем
да
је
ово
боље
од
тога
.
Признајем
мени
је
врло
мило
што
сам
свршила
школу
.
Досад
сам
учила
што
сам
морала
,
а
сад
ћу
оно
што
волим
.
Знам
,
да
је
мама
плакала
и
молила
тату
,
да
ми
не
допусти
да
идем
у
Београд
.
Разумем
:
њој
је
тешко
да
остане
без
мене
,
она
ме
воли
—
али
шта
бих
ја
радила
сад
код
куће
?
Умирати
од
досаде
,
а
тамо
,
мало
даље
,
пуно
знања
,
милоте
и
живота
,
само
треба
захватити
.
Мама
свој
егоизам
правда
тиме
,
што
сам
ја
нежна
и
слаба
,
нећу
умети
да
се
чувам
,
озепшћу
,
радићу
много
,
разболећу
се
и
т
.
д
.
Ја
свој
егоизам
образложавам
овако
:
Зашто
сте
ме
дали
у
гимназију
,
ако
сад
нећу
да
учим
даље
?
Ви
,
тата
,
барем
увек
сте
желели
,
да
ја
нешто
постигнем
са
својим
способностима
,
а
сад
кад
је
мени
једина
радост
и
једино
уживање
студија
,
ви
сте
попустили
,
као
неки
старац
,
маминој
слабости
и
љубави
.
Ви
ме
волите
,
то
знам
,
али
волите
ме
мене
ради
,
а
не
вас
ради
.
А
ја
вам
обећавам
,
да
ћу
се
тако
чувати
,
да
никад
ни
кијавицу
нећу
добити
.
Ја
слаба
?
Па
ја
могу
да
пешачим
пет
сати
и
да
поједем
цело
пиле
.
И
тако
даље
.
Попустили
су
,
разуме
се
,
да
су
морали
попустити
.
Ја
сам
јача
.
Моја
је
воља
пуна
снаге
младости
.
Већ
сам
два
месеца
у
Београду
,
а
ништа
нисам
писала
.
Ја
много
волим
Београд
.
Ту
те
нико
не
познаје
,
нико
не
води
о
теби
рачуна
и
кад
си
ти
поштен
човек
,
а
немаш
ни
на
кога
да
се
обазиреш
,
онда
имаш
пуну
слободу
,
да
живиш
како
волиш
и
да
радиш
шта
хоћеш
.
Гимназија
и
Велика
Школа
—
каква
разлика
.
Волим
моју
школу
.
Она
ми
је
најдража
кућа
у
Србији
.
Свега
знања
и
све
лепоте
има
ту
и
све
је
свачије
:
сваки
бесплатно
може
узети
колико
му
снага
допушта
да
понесе
.
Кад
се
увече
враћам
са
часа
,
а
електрика
свети
и
свет
се
шета
,
ја
бих
полетела
од
неког
одушевљења
.
Спадам
и
у
тај
свет
,
што
иде
без
циља
(
да
ли
без
циља
?
)
,
и
у
један
други
виши
свет
,
који
је
моја
школа
,
професори
и
другови
;
имам
и
трећи
свет
:
ја
сама
са
својим
дневником
.
И
нико
ти
не
смета
,
не
досађује
,
не
прави
примедбе
.
У
својој
соби
се
осећам
као
царица
.
Имам
и
круну
на
глави
.
Ја
нисам
ни
слутила
,
колико
сам
лепа
и
колико
је
благо
моја
коса
.
Хоћу
да
научим
све
,
што
је
од
вредности
,
хоћу
да
познам
све
што
је
велико
,
хоћу
да
се
окружим
само
оним
што
је
лепо
.
Моја
је
соба
врло
укусно
намештена
.
Имам
и
цвећа
,
само
зеленог
,
али
увек
зеленог
.
Ја
волим
палме
.
Изгледа
да
ја
волим
егзотичне
ствари
.
То
се
,
кажу
,
зове
снобизам
.
Не
верујем
,
да
је
то
код
мене
нешто
вештачки
.
Ја
волим
палме
,
што
су
увек
зелене
,
што
су
крупне
,
што
су
њихове
лепезе
лепше
од
свих
вештачких
лепеза
и
што
су
њихове
слике
тако
фантастичне
,
да
ме
пренесу
у
далеке
тропске
крајеве
.
И
кад
су
мени
палме
,
којих
ми
немамо
,
лепше
од
шимшира
,
који
такође
волим
у
башти
,
али
кога
нисам
жељна
,
онда
зашто
да
их
не
волим
и
да
се
бојим
каквих
прекора
?
Све
је
лепо
и
све
ми
је
пријатно
.
Радим
за
школу
,
читам
,
пишем
кући
и
чики
,
задовољна
сам
,
а
опет
ми
је
нешто
празно
,
нешто
ми
не
достаје
.
Човек
је
ненасито
створење
.
Увек
тражи
још
нешто
.
У
кући
сам
задовољна
,
и
сувише
.
Мика
и
снаја
ми
чине
много
више
,
него
што
сам
икад
могла
заслужити
,
деца
ме
обожавају
,
само
Никола
као
да
ме
је
заборавио
,
а
то
ми
је
тако
жао
...
Данас
ми
долазио
Никола
.
—
Одавно
се
нисмо
видели
,
—
рече
—
па
сам
баш
осетио
потребу
,
да
се
мало
поразговарамо
.
Ти
заузета
школом
,
ја
опет
спремањем
куће
и
писањем
писама
вереници
,
тако
ти
се
сплели
важни
послови
,
да
сам
се
већ
уплашио
заборавићеш
ме
и
,
ето
,
дошао
,
да
те
потсетим
.
Тако
он
прича
и
чини
ми
се
и
онај
је
стари
,
а
и
променио
се
.
Мало
ми
изгледа
сметен
:
као
и
радује
се
што
ме
види
,
а
овамо
опет
говори
,
да
је
дошао
на
по
сата
,
јер
жури
на
посао
.
Дошао
на
по
сата
,
а
остао
два
и
по
.
Заговорили
се
о
школи
,
о
професорима
,
о
књигама
.
Боже
,
о
тако
много
ствари
има
човек
да
говори
с
неким
,
који
му
је
мио
,
а
с
којим
се
давно
није
видео
.
Никола
се
после
раскравио
и
постао
онај
стари
,
весели
Никола
.
Бојим
се
да
та
дуга
породична
жалост
његове
тазбине
не
утиче
рђаво
на
његово
расположење
.
Устао
је
и
још
је
причао
,
загледао
саксије
са
цвећем
и
казао
:
—
Човеку
је
просто
жао
да
оде
од
тебе
.
Зато
ја
не
смем
ни
да
долазим
често
.
Цвеће
,
цвеће
како
је
лепо
.
—
Да
,
само
ништа
не
цвета
—
рекох
ја
.
Он
ме
погледа
с
дивљењем
-—
да
сам
задрхтала
од
тога
погледа
—
и
рече
нежно
:
—
Знам
,
да
то
ниси
удесила
хотимице
,
већ
инстинктивно
.
Кад
ти
ниси
ту
,
онда
ништа
не
цвета
.
Мене
то
обрадова
и
одговорих
сва
румена
:
—
Ружа
се
развија
,
је
ли
?
—
Да
,
развија
се
.
Збогом
,
Јело
!
Умро
је
Х
.
тако
важна
личност
,
тако
важна
смрт
.
Пратња
је
била
особита
.
Цео
Београд
је
био
,
цела
Србија
,
—
и
ја
.
Ја
волим
гомиле
.
Мраз
је
био
незапамћен
,
а
ја
сам
ишла
до
гробља
.
Зашто
?
Зато
што
је
Никола
носио
један
венац
од
природног
цвећа
.
Видела
сам
га
само
пред
црквом
.
Учини
ми
се
много
блед
.
Свакако
од
хладноће
;
мислим
да
је
према
покојнику
прилично
равнодушан
.
На
тако
великим
пратњама
које
личе
на
литије
човек
гледа
венце
,
мртвачка
кола
као
пласт
цвећа
,
посматра
свет
,
а
готово
и
заборави
на
онога
који
лежи
испод
тога
цвећа
и
због
кога
се
скупио
толики
свет
.
Дуго
смо
стајали
пред
црквом
.
Паде
ми
у
очи
да
су
све
то
угледни
људи
што
носе
венце
,
јастуче
с
орденима
,
крст
и
остало
.
Не
знам
ко
је
нашао
Николу
и
њему
наметнуо
тај
посао
,
само
ја
му
нисам
нимало
била
захвална
.
Мислим
да
се
и
он
није
осећао
задовољан
том
почашћу
.
Подигао
јаку
од
капута
,
побледео
,
руке
му
без
рукавица
.
Мраз
штипа
,
а
он
држи
беле
и
црвене
карамфиле
и
стоји
и
чека
.
Би
ми
нешто
тешко
.
Наопако
ваљада
то
није
нека
етикеција
.
Па
њему
ће
се
прсти
смрзнути
.
Ја
га
упорно
гледам
.
Мало
после
он
диже
очи
и
тражи
нешто
—
моје
очи
које
су
га
гледале
.
Поздрави
ме
осмехом
.
У
тој
огромној
маси
света
нико
не
види
тај
осмех
,
само
се
мене
тиче
и
само
је
мени
мио
.
Ја
му
очима
показах
на
руке
,
он
он
слегну
раменима
.
Извадих
из
муфа
своје
руке
и
показах
му
како
се
навлаче
рукавице
.
Он
климну
главом
.
Неком
човеку
даде
да
придржи
венац
,
а
он
нађе
једног
господина
,
проговорише
две
три
речи
и
променише
рукавице
.
Николине
су
биле
жуте
,
скоро
црвене
.
Сад
је
стојао
као
и
пре
преко
пута
мене
,
само
је
имао
црне
вунене
рукавице
.
И
мени
је
било
лакше
.
Он
се
још
једном
осмехну
захвално
и
шутио
и
као
прекорно
.
Опело
је
било
врло
дуго
.
Много
су
божје
слуге
препоручивале
Богу
великога
политичара
и
дугогодишњег
министра
.
Али
мени
није
било
досадно
то
чекање
.
Било
је
много
говора
.
Неке
нисам
чула
,
неке
бих
волела
да
нисам
чула
,
а
неки
су
били
лепи
.
У
поворци
која
је
ишла
за
сандуком
ја
сам
све
више
заостајала
са
госпођом
са
којом
сам
ишла
и
која
ми
је
нешто
причала
.
На
уласку
у
Краљ
-Александрову
улицу
многи
се
вратише
,
много
света
седе
у
трамваје
и
кола
,
па
ипак
нас
је
доста
остало
и
пешака
.
Запитах
госпођу
хоће
ли
и
она
до
гроба
,
она
рече
да
хоће
.
Код
куће
је
ништа
лепо
није
чакало
.
Мраз
је
цичао
под
ногама
песму
свирепости
и
леденим
ветром
обасипао
образе
и
очи
,
а
маса
света
газила
је
кроз
гомиле
снега
и
носила
гробљу
природно
и
вештачко
цвеће
и
човека
који
се
никад
није
занимао
цвећем
.
Одједном
,
т
.
ј
.
не
одједном
,
већ
полагано
као
неко
буђење
из
обамрлости
,
дође
ми
у
свест
питање
:
Шта
је
ово
,
где
сам
ја
и
куда
идем
?
Овај
свет
и
овај
мртав
човек
,
шта
су
они
мени
,
због
чега
се
мрзнем
?
И
један
ведар
осмех
однекуда
дође
и
потсети
ме
да
тамо
далеко
напред
испред
света
и
мртвачких
кола
иде
Никола
који
је
блед
од
хладноће
и
да
ја
због
њега
идем
и
да
зебем
што
он
зебе
.
И
помислих
да
сав
тај
свет
и
тај
мртвац
нису
мени
ништа
и
да
ми
је
он
једини
драг
,
да
ми
је
он
све
.
И
то
сазнање
не
учини
ми
се
ни
тешко
,
ни
страшно
,
само
неизмерна
милина
ме
сву
обузе
и
мени
се
одједном
учини
да
ваздух
постаде
топао
и
да
по
снегу
синуше
црвене
варнице
.
И
одмах
после
неизмерне
милине
наиђе
неизмерна
туга
,
и
ја
је
познадох
,
ону
моју
васеленску
тугу
,
познадох
је
и
сетих
се
да
сам
је
видела
и
у
његовим
очима
и
одједном
као
да
гром
паде
на
ме
:
осветли
све
и
уби
ме
у
исти
мах
:
појмих
све
и
сазнадох
да
и
он
мене
воли
и
да
све
то
сад
стечено
благо
треба
одмах
закопати
у
гробље
са
овим
туђим
човеком
.
И
уплаших
се
да
не
паднем
и
рекох
госпођи
да
не
могу
даље
.
Она
рече
да
и
она
не
осећа
да
гази
својим
ногама
и
понуди
се
да
сврати
код
мене
,
да
се
угреје
.
Није
се
имало
куд
,
ма
да
сам
много
желела
да
останем
сама
,
да
мислим
слободно
,
да
видим
шта
је
то
са
мном
.
Спремила
сам
чај
и
угостила
госпођу
,
она
ми
је
нешто
причала
,
а
ја
сам
је
слушала
као
изгубљена
,
не
разумевајући
ништа
.
Но
пошто
је
и
она
,
сирота
,
једна
изгубљена
душа
,
није
ништа
приметила
.
Једва
једном
она
оде
,
ја
потстакох
ватру
и
завалих
се
у
наслоњачу
преуморна
и
физички
и
душевно
—
кад
опет
неко
куцну
.
Ух
!
—
А
!
Никола
!
—
Ти
си
ваљда
уморна
.
И
ја
сам
.
Седи
и
ћути
,
не
би
хтео
да
ти
сметам
.
—
Има
људи
за
које
никад
нисам
уморна
и
који
ми
никад
не
сметају
.
—
А
има
ли
их
много
таквих
?
Ја
сам
га
гледала
,
а
не
одговорих
.
И
он
је
мене
гледао
и
у
сутону
те
студене
вечери
његове
су
очи
биле
тако
сјајне
,
тако
топле
за
мене
,
тако
пуне
љубави
за
мене
,
да
сам
хтела
да
јаучем
од
бола
.
„
Треба
се
борити
и
победити
“
одједном
ми
дођоше
на
ум
чикине
речи
и
ја
уздрхтах
од
једне
изненадне
мисли
.
У
том
тренутку
учини
ми
се
као
да
Никола
начини
покрет
као
да
хоће
да
ме
загрли
.
Не
,
он
само
рече
тужно
,
страховито
тужно
:
—
Много
си
уморна
,
тако
си
бледа
.
Одмарај
се
ти
,
и
спавај
ако
хоћеш
,
а
ја
ћу
да
свирам
,
то
јест
,
смем
ли
да
свирам
?
—
Смеш
.
Он
упали
једну
свећу
и
седе
за
пијанино
.
Поче
да
свира
и
да
певуши
неку
тужну
мелодију
.
—
Никола
,
златни
,
молим
те
,
немој
да
певаш
,
само
свирај
.
—
Што
,
не
волиш
?
—
он
се
обрне
на
столици
и
погледа
ме
и
мени
се
учини
да
он
то
не
пита
за
певање
.
—
Ох
,
волим
—
одговорих
,
грцајући
,
али
не
могу
да
поднесем
твоју
песму
,
данас
не
могу
.
Он
спусти
главу
на
дирке
,
један
тренут
прође
,
па
је
нагло
диже
и
поче
снажно
да
лупа
неку
фантазију
.
Ја
нисам
чула
музику
као
музику
;
ја
сам
у
њој
гледала
израз
тегобе
душо
.
Нијао
је
поново
главом
,
и
пламен
свеће
се
нијао
,
у
моме
углу
био
је
сумрак
и
велике
сенке
од
палминог
лишћа
клатиле
су
се
тајанствено
по
зидовима
.
Мени
се
учини
да
то
није
јава
,
учини
ми
се
да
сам
у
другој
земљи
,
у
другом
свету
,
затим
осетих
као
да
умирем
и
учини
ми
се
да
умрети
значи
постићи
срећу
.
А
Никола
је
свирао
буру
своје
душе
и
његов
профил
је
био
осветљен
само
по
ивици
и
у
осветљеној
контури
и
у
црној
силуети
нијала
се
тешка
неизказана
туга
,
а
његова
подигнута
растресена
коса
као
да
ме
је
,
нијајући
се
,
позивала
да
провучем
руку
кроз
ују
,
да
је
помилујем
.
Одједном
једна
ме
мисао
уздиже
,
једна
мисао
смела
,
а
бесцилна
,
и
ја
пођох
.
Хоћу
да
пољубим
Николу
.
Нека
се
преврне
свет
,
хоћу
да
га
пољубим
,
хоћу
.
И
он
се
неће
наљутити
,
знам
,
само
ће
ме
погледати
у
очи
и
разумеће
целу
моју
јадну
душу
.
Ах
,
пред
неки
озбиљан
посао
треба
се
мало
пролудити
—
ја
ћу
му
рећи
његове
речи
ако
запита
шта
је
то
,
али
неће
питати
.
Приђох
му
полагано
с
леђа
,
и
милина
и
срећа
и
стрепња
то
сам
била
ја
.
Стадох
до
њега
и
следих
се
и
занемех
.
Он
престаде
да
свира
,
он
се
окрете
:
—
Шта
је
,
Јело
?
—
Ах
,
ништа
,
учинило
ми
се
...
.
и
ја
скидох
једно
перце
с
његовог
капута
.
И
вратих
се
на
своје
место
.
Он
ме
је
гледао
,
гледао
.
И
хол
и
сажаљење
и
нежност
сипале
су
те
очи
на
мене
,
али
утехе
није
било
.
И
мислим
да
је
само
његов
бол
зауздавао
мој
бол
.
—
Теби
није
добро
?
—
Добро
ми
је
.
А
теби
?
—
Исто
тако
.
Ћутање
.
Да
идем
ја
кући
?
Је
ли
време
?
—
Време
је
,
али
поседи
још
мало
.
Он
је
поседео
.
Најзад
устаде
.
—
Довиђења
,
Јело
.
—
Збогом
,
Никола
.
—
Да
,
имаш
право
:
збогом
.
Има
ствари
које
се
не
понављају
.
Никад
више
нећемо
имати
овакво
вече
Отишао
је
.
Нешто
се
свршило
,
нешто
се
десило
:
отишао
је
—
неповратно
.
Смртна
казна
је
изречена
.
Смртна
казна
је
извршена
:
Никола
се
данас
венчао
и
отпутовао
с
Натом
на
страну
где
ће
остати
две
године
.
А
шта
ћу
ја
радити
за
те
две
године
?
И
после
?
Боље
што
је
отишао
.
Али
,
две
године
да
га
не
видим
!
Испратили
смо
их
.
Она
је
много
плакала
и
била
је
срећна
.
Сви
су
плакали
,
само
ја
и
Никола
нисмо
.
Мени
је
мило
што
и
он
није
плакао
.
Како
сам
бедна
:
тражим
утехе
.
Мислим
:
плаче
се
кад
однекуд
дуне
топао
ветар
у
душу
,
кад
се
човек
некако
умилно
сажали
на
самога
себе
и
на
друге
;
а
кад
је
у
души
све
залеђено
и
студен
ветар
шиба
и
лед
се
стврдњава
и
живот
умире
,
онда
се
не
плаче
.
Никола
,
мој
мили
,
је
ли
и
у
твојој
души
тако
?
Ах
,
он
удешава
купе
за
своју
младу
госпођу
која
га
воли
и
према
којој
има
нежности
и
и
дужности
.
А
шта
ћу
ја
да
радим
?
Шта
је
моја
дужност
?
Кога
ћу
ја
да
волим
?
Ко
ће
мене
да
воли
?
Како
ћу
ја
да
подносим
живот
?
ДРУГИ
ДЕО
.
БОРБА
:
ПОБЕДА
ИЛИ
ПАД
?
Људи
тако
неприродно
говоре
,
читају
,
смеју
се
,
тако
неприродно
се
понашају
,
играју
у
позоришту
,
рецитују
стихове
и
свађају
се
,
да
ја
почињем
да
сумњам
да
није
можда
баш
неприродно
природно
,
а
природно
да
је
вештина
,
васпитање
или
таленат
.
Кудгод
одем
,
да
побегнем
од
свога
дома
,
свуда
нађем
само
досаду
.
У
друштву
неиздржива
досада
,
у
самоћи
несавладљив
бол
.
Шта
ја
хоћу
?
Да
ме
равнодушни
људи
забаве
и
утеше
кад
ме
је
оставио
без
жалости
и
милосрђа
онај
који
ме
је
волео
.
Ја
хоћу
да
га
заборавим
!
Хоћу
да
се
излечим
!
Нећу
више
да
патим
због
њега
.
Знам
да
временом
све
пролази
.
Али
зашто
то
време
пролази
тако
полагано
?
Пристајем
да
одмах
за
десет
година
остарим
,
само
да
дођем
до
оног
времена
кад
нећу
патити
што
ме
је
он
тако
без
речи
оставио
.
Али
он
ме
је
без
речи
и
волео
,
Никола
,
љубави
моја
,
зашто
ми
некако
не
саопштиш
,
како
је
у
твојој
души
?
Да
ли
си
ти
врло
јак
или
врло
слаб
човек
?
Хтела
бих
да
знам
да
ли
је
твоја
брачна
срећа
у
црнини
као
твоје
вереничко
доба
?
Кад
бих
знала
да
понекад
тајно
уздахнеш
за
мном
и
за
нашим
шетњама
по
пољу
...
Проклети
дневник
!
Пет
месеца
нисам
могла
да
га
погледам
.
Не
знам
,
откуда
ми
та
глупа
одлука
:
да
вечерас
смем
прочитати
само
оно
што
вечерас
напишем
,
а
цео
дневник
да
смем
читати
само
у
размацима
од
пола
године
.
Да
сам
га
читала
чешће
,
боље
бих
разумела
себе
.
Како
тамо
све
стоји
јасно
написано
.
Мени
је
двадесета
година
и
мој
је
живот
свршен
.
Моја
је
младост
већ
прошла
.
Зашто
си
ти
,
Никола
,
ушао
у
мој
живот
?
Зашто
сам
те
срела
?
Да
ми
даш
мало
радости
и
да
ми
узмеш
мир
?
Да
познам
срећу
и
да
је
изгубим
?
Моја
је
младост
прошла
лепа
и
несвесна
као
сан
,
па
ипак
мислим
да
не
грешим
што
је
називам
буђењем
.
Јава
ме
је
ошинула
болом
и
раздражила
.
Сад
настаје
стварност
и
борба
.
Животе
,
ја
ћу
победити
!
Моје
две
другарице
су
се
заљубиле
,
обе
у
исто
време
у
професора
.
Дабогне
,
он
би
се
могао
волети
,
али
то
су
лудорије
.
Он
тако
далеко
стоји
над
нама
.
Оне
једна
другој
исповедају
шта
осећају
и
уздижу
до
сунца
његове
врлине
.
А
ја
им
се
смејем
.
Оне
су
још
младе
.
А
ја
више
нећу
маште
,
нећу
детињарије
и
заносе
који
доносе
само
празнину
и
бол
;
ја
хоћу
човека
средњега
који
може
мене
да
воли
,
хоћу
живот
,
реалност
,
хоћу
да
ухватим
љубав
и
да
јој
не
дам
да
одлети
као
пре
што
сам
је
упустила
,
хоћу
једног
другог
Николу
,
па
да
онај
први
види
шта
ја
могу
дати
и
да
му
позавиди
.
Како
сам
постала
глупа
:
како
сама
себе
варам
.
Никад
ја
нећу
њега
заборавити
.
Бол
ћу
можда
преболети
—
али
кад
?
Кад
будем
већ
стара
и
кад
буде
већ
доцкан
да
се
почиње
наново
.
Како
сам
била
слепа
,
како
нисам
знала
да
ме
воли
.
Сећам
се
кад
ме
он
само
погледа
,
ја
сам
,
као
што
знам
кад
муња
севне
да
ће
после
доћи
грмљавина
,
готово
увек
унапред
знала
шта
ће
да
ми
каже
.
Он
је
мене
волео
.
Још
онда
кад
ме
је
нешто
узрујало
кад
је
казао
„
што
не
сме
да
буде
“
и
поцрвенео
,
још
тада
је
то
било
,
било
је
то
што
не
сме
да
буде
и
он
се
уплашио
и
ја
сам
осетила
и
нисам
разумела
.
Али
шта
ја
хоћу
?
Зар
да
сам
била
свесна
,
да
сам
знала
,
зар
бих
смела
да
тражим
какво
право
,
зар
бих
покварила
веридбу
,
зар
бих
могла
да
унесрећим
Нату
?
Ах
,
па
ето
решења
:
он
је
рекао
то
не
сме
да
буде
и
није
било
.
Он
је
заволео
другу
,
али
није
попустио
у
својој
одлуци
.
Ето
ти
,
сад
разумем
.
Није
,
није
тако
.
Он
се
борио
,
он
је
мене
волео
,
он
је
желео
да
победи
себе
,
а
желео
је
и
да
ја
њега
волим
.
Сад
ми
се
чини
,
да
сам
га
онда
после
пратње
пољубила
,
све
би
било
друкчије
:
он
је
једва
чекао
реч
од
мене
,
реч
коју
он
није
смео
да
каже
први
,
јер
је
био
везан
.
Он
је
чекао
да
га
ја
ослободим
.
Како
је
живот
страшно
,
невероватно
луд
:
дешава
се
с
тобом
нешто
најсилније
,
најсудбоносније
,
а
ти
не
знаш
и
не
разумеш
шта
је
то
.
А
кад
је
већ
доцкан
,
онда
знаш
.
Он
мене
воли
,
Нато
,
он
не
воли
тебе
!
Права
љубав
је
мени
поклоњена
.
Каква
уображеност
:
мене
воли
кад
се
с
њом
венчао
,
кад
је
с
њом
побегао
од
мене
,
он
који
зна
шта
је
дужност
и
обавеза
,
мене
воли
он
који
овог
часа
можда
грли
њу
која
је
његова
жена
,
мене
воли
,
мене
,
која
му
нисам
ништа
и
коју
је
можда
и
заборавио
.
Забављао
се
мало
холандском
главом
и
душом
,
која
на
лицу
цвета
.
Је
ли
,
Никола
,
а
кад
смо
ишли
њој
у
посету
,
па
си
заборавио
да
јој
понесеш
цвећа
,
зар
ниси
онда
мене
волео
?
А
ја
сам
своје
цвеће
њој
дала
.
То
је
цвеће
твоја
љубав
.
Ти
си
пристао
да
га
задржим
себи
,
да
не
будем
пажљива
,
а
ја
нисам
могла
.
Што
ја
нисам
знала
да
те
волим
,
зато
је
крив
био
Толстој
,
али
ти
си
знао
да
ти
мене
волиш
и
да
ја
тебе
волим
—
па
зашто
си
ћутао
?
Зашто
ми
једну
реч
ниси
оставио
за
успомену
?
Зашто
се
нисмо
договорили
да
тако
буде
како
је
било
?
Онда
бих
била
срећнија
.
Зашто
ми
ниси
дао
један
пољубац
,
један
само
,
за
цео
живот
?
Имала
бих
сад
од
чега
да
живим
.
Не
,
ово
се
не
може
издржати
.
Полудети
,
умрети
,
све
је
боље
од
овога
.
Сваког
дана
пронађем
нешто
ново
,
да
се
више
мучим
.
Сад
ми
се
чини
да
се
је
он
непрестано
надао
да
ја
једну
реч
кажем
,
па
тамо
да
поквари
.
Зашто
је
био
онако
узбуђен
кад
му
је
таст
дао
новаца
?
Био
је
готово
несрећан
.
Зашто
сам
и
ја
онда
осетила
неку
тежину
и
непријатност
?
Да
ли
је
могућно
да
је
моја
несвесна
свест
нешто
схватила
,
да
је
нејасно
примила
утисак
да
кад
се
и
новац
ту
умешао
да
је
ствар
свршена
,
да
спаса
нема
.
Ни
ја
нисам
сирота
,
али
никад
нисам
помислила
да
се
њоме
оженио
што
је
имала
много
више
новаца
.
Он
је
то
учинио
по
дужности
.
Он
је
патио
што
није
слободан
,
али
није
имао
храбрости
да
се
ослободи
.
Добро
,
то
бих
му
опростила
.
Али
зашто
,
зашто
ми
није
казао
да
ме
воли
?
Зашто
и
мени
није
дао
део
те
жртве
?
То
би
ми
била
утеха
.
А
не
овако
утећи
...
Ах
,
једна
мисао
!
Једаред
је
Никола
нешто
читао
у
себи
и
онда
гласно
рече
само
једну
реченицу
:
„
Има
момената
кад
утећи
значи
победити
“
.
Не
,
ја
нисам
познала
све
дубине
његове
душе
.
Он
је
отишао
,
а
није
хтео
да
ми
их
покаже
.
Зашто
није
хтео
кад
ме
је
волео
?
Зашто
да
ја
њега
не
разумем
?
Зашто
да
стављам
оволике
знаке
питања
?
С
Никола
,
онда
ти
ипак
мене
ниси
волео
највећом
,
најјачом
,
најлепшом
љубављу
?
Па
ипак
полагано
као
да
се
мирим
.
Доказ
је
то
,
што
могу
да
пишем
о
њему
.
Првих
дана
по
одласку
било
је
горе
него
сад
.
Шта
нисам
чинила
и
никаква
болест
није
хтела
да
дође
на
мене
.
Мрзела
сам
дневник
као
слику
свога
живота
,
мрзела
сам
себе
,
живот
,
њега
,
и
све
сам
то
поднела
са
мало
више
бледила
,
са
мало
више
склањања
од
својих
,
са
мало
више
мршавости
.
У
јануару
стојала
сам
ноћу
на
отвореном
прозору
и
гледала
у
звезде
и
чинило
ми
се
,
да
оне
плачу
,
што
ћу
ја
скоро
умрети
.
И
ништа
ми
није
било
,
само
сам
се
прекалила
.
Пила
сам
врућ
чај
,
па
хладну
воду
и
добила
сам
—
ангину
.
Никаква
озбиљна
болест
није
хтела
да
дође
.
Мика
каже
,
да
је
ангина
била
опасна
.
Била
је
само
несносна
,
а
ниједном
нисам
осетила
опасност
по
живот
,
ни
близину
смрти
.
Наш
је
Мика
добар
доктор
,
али
има
једну
особину
,
која
није
јачина
,
а
која
ми
се
ипак
допада
.
Кад
се
неко
од
нас
разболи
,
он
само
први
пут
прегледа
и
ако
је
што
озбиљније
,
он
зове
свога
пријатеља
доктора
С
.
и
предаје
нас
њему
.
Мени
је
незгодно
,
да
ме
прегледа
и
лечи
мој
брат
.
Волим
више
да
то
чини
доктор
С
.
Он
је
опет
велики
психолог
.
Погледа
ме
у
очи
,
као
да
баца
удицу
у
воду
,
а
моји
се
уплашени
погледи
крију
,
да
не
ухвати
какву
тајну
у
њима
.
—
Мала
лепотица
је
заљубљена
-
-
каже
он
у
исто
време
и
дрско
и
нежно
—
али
она
је
луда
,
ако
се
кида
и
троши
због
љубави
,
јер
се
љубав
обнавља
као
пролеће
,
а
њен
бол
се
брже
лечи
него
маларија
.
—
Ах
,
докторе
,
—
прекидам
га
ја
и
покушавам
да
се
смејем
—
какве
везо
имају
ангина
и
љубав
?
Он
ме
гледа
у
очи
,
гледа
ме
заповеднички
,
готово
дрско
,
али
ја
се
не
буним
и
не
љутим
;
осећам
,
како
је
он
силан
у
познавању
живота
и
људске
природе
и
чини
ми
се
,
да
може
да
види
кроз
моју
душу
и
кроз
моје
тело
као
кроз
стакло
.
И
осећам
,
да
се
потчињавам
његовој
вољи
и
гледам
га
у
очи
са
све
више
поверења
.
Сад
само
да
захте
,
све
бих
му
испричала
.
Али
њему
је
доста
и
сад
он
почиње
да
изиграва
.
—
Добро
,
мала
,
волим
више
,
што
нисте
заљубљени
.
Иначе
ова
ангина
би
вам
могла
учинити
рђаву
услугу
.
Чувајте
се
ватре
.
Може
доћи
занос
,
бунцање
,
а
то
није
пријатно
за
оне
,
који
чувају
тајне
...
Он
престаје
,
осмехне
се
на
моје
уплашене
,
разрогачене
очи
,
и
почне
да
говори
о
другоме
.
Моја
је
одлука
већ
готова
:
свим
силама
хоћу
да
се
лечим
и
ја
то
кажем
доктору
.
—
Знам
ја
,
да
сте
ви
паметно
девојче
.
—
Како
је
добро
,
што
ме
лечите
ви
,
а
не
Мика
.
Он
се
тако
великодушно
осмехне
,
да
ме
нечим
потсети
на
лава
и
његов
ме
осмех
умири
и
каже
:
не
брини
.
Ето
,
и
он
би
се
могао
волети
—
да
није
ожењен
.
Ја
сам
сита
фантазије
.
Нећу
допустити
,
да
се
одушевим
њиме
.
После
болести
помишљала
сам
да
идем
кући
,
да
оставим
школу
,
све
.
Хтела
сам
код
маме
и
оца
,
желела
сам
мало
нежности
.
А
кад
сам
све
себи
представила
:
њихову
запрепаштеност
,
бригу
,
тејове
,
саветовања
,
предосетила
сам
страшну
досаду
и
одустала
сам
.
А
после
,
ту
би
била
сваки
час
тетка
Наста
и
не
би
престао
разговор
и
хвале
о
њеном
Николи
и
снаји
.
А
ја
не
ћу
више
да
се
мучим
.
Хоћу
да
га
заборавим
.
Никола
,
зашто
ме
ниси
волео
јаче
,
зашто
ми
ниси
оставио
више
себе
?
Оно
,
што
Нати
ниси
дао
,
без
чега
она
може
бити
,
зашто
ниси
оставио
мени
?
Не
,
не
,
ти
си
био
сувише
поштен
;
ниси
хтео
да
вараш
ни
њу
,
ни
мене
.
Боже
,
имаш
благо
,
неизмерно
благо
љубави
и
лепоте
и
нудиш
га
некоме
,
а
он
га
неће
и
пропада
непотребно
то
твоје
благо
и
просипа
се
улудо
твоја
љубав
као
киша
у
море
—
док
негде
сува
земља
пуца
од
жеђи
.
Ах
,
где
је
неко
,
ко
би
ме
волео
?
Одмах
би
га
заволела
из
захвалности
,
па
кад
дође
Никола
да
види
,
да
види
,
како
ја
брзо
заборављам
.
Никола
ми
је
послао
једну
карту
с
пута
,
још
давно
,
а
данас
сам
добила
другу
из
Неапоља
.
И
она
се
потписала
уз
његов
поздрав
,
дрхтавим
,
ружним
рукописом
слабе
жене
.
Свеједно
;
он
је
јак
.
Ваљда
могу
веровати
себи
;
ја
њој
не
завидим
.
Не
,
ја
не
би
хтела
једну
срећу
као
она
и
он
,
то
је
млака
срећа
,
то
није
да
се
завиди
,
то
није
занос
,
то
није
блаженство
.
Ја
бих
хтела
једну
срећу
сачињену
од
моје
и
његове
љубави
;
ја
што
бих
начинила
од
њега
и
он
од
мене
,
то
Ната
не
уме
ни
да
замисли
.
Ах
,
Никола
,
зашто
ти
мени
не
даш
мира
?
Зашто
си
ми
послао
ову
карту
из
лепе
земље
?
Хоћу
,
ах
,
хоћу
да
сам
ја
тако
с
тобом
,
мене
да
држиш
под
руку
и
да
гледаш
све
те
лепоте
.
Боже
,
хоћу
ли
се
ја
некад
опаметити
?
Понекад
се
смирим
и
хоћу
да
се
помирим
,
па
ме
тек
понова
с
већом
жестином
спопадне
бол
и
љутина
и
очајање
и
желим
да
умрем
пре
него
што
се
помирим
.
Нећу
му
одговорити
.
Шта
да
му
кажем
?
Да
му
нешто
пребацим
или
да
се
пожалим
?
Смешно
!
Или
да
се
правим
весела
?
Ћутање
је
најбољи
одговор
.
Хтела
бих
да
га
нечим
оптужим
и
да
га
омрзнем
.
Он
се
не
може
омрзнути
;
њега
сви
воле
.
А
ја
највише
.
Онда
кад
смо
се
вратили
из
позоришта
,
утучени
,
после
онога
мога
питања
,
онда
кад
сам
пред
капијом
осетила
великодушност
и
праштање
,
онда
сам
сва
била
прожета
љубављу
,
онда
сам
је
најсилније
осетила
,
а
ни
онда
је
нисам
познала
.
А
ти
,
Никола
,
кад
си
је
ти
видео
у
мојим
очима
?
Сад
знам
;
кад
се
воли
онда
се
опрашта
,
кад
се
воли
онда
се
не
гнуша
,
кад
се
воли
онда
се
воли
.
Сад
је
доцкан
знати
.
Пролазе
дани
.
Велика
ми
је
утеха
школа
.
Могу
опет
да
радим
са
оданошћу
,
са
задовољством
.
Пре
ми
је
све
билу
споредно
,
само
моја
љубав
и
мој
бол
су
били
важни
.
Живим
,
учим
,
али
немам
шта
да
забележим
у
дневник
.
Тек
ваљда
нећу
прибелешке
са
часова
.
Можда
би
то
било
паметније
.
Изгледа
да
се
у
дневнике
пише
само
о
љубави
.
Ја
сам
свршила
.
Још
који
наступ
туге
,
па
ће
онда
хартија
остати
празна
.
Зашто
ја
понекад
нисам
јака
?
Љутим
се
на
себе
и
хоћу
то
да
испитам
.
Неко
можда
мисли
нешто
рђаво
о
мени
.
И
шапне
некоме
и
двоје
троје
приме
то
.
И
кад
видим
да
неко
ко
не
треба
и
ко
не
сме
то
да
верује
гледа
у
мене
испитивачки
или
начини
из
далека
алузију
-
значи
посумњао
је
—
деси
ми
се
да
се
мало
збуним
и
скренем
поглед
у
страну
,
понекад
чак
и
поцрвеним
.
Зашто
?
Зашто
их
пустити
да
сумњу
појачају
или
да
донесу
погрешан
закључак
?
Ја
знам
да
се
не
збуним
од
страха
,
јер
се
не
бојим
никога
и
ничега
кад
ми
је
савест
чиста
,
већ
се
у
мени
подигне
бол
и
срџба
:
шта
зар
и
ти
сумњаш
?
И
пошто
сам
се
збунила
и
изгубила
нешто
и
пред
собом
и
нешто
,
али
сасвим
друго
,
пред
другим
.
ја
презирем
и
онога
који
је
посумњао
као
и
онога
који
је
измислио
ружну
неистину
.
То
не
треба
да
буде
.
Треба
ухватити
за
поглед
,
за
реч
,
за
наговештај
,
за
осмех
и
рећи
:
стој
,
кажи
отворено
шта
мислиш
ако
смеш
.
Али
понекад
се
тиче
тако
деликатних
ствари
да
ја
пре
пристајем
да
глупаци
сумњају
у
моју
исправност
,
него
да
глупацима
објашњавам
и
профанишем
нешто
што
није
обично
и
што
је
мени
драго
.
Чисто
га
не
бих
ни
пером
додирнула
,
да
му
се
ситна
роса
не
отресе
,
да
му
се
нежна
румен
не
утре
,
да
му
се
златни
прах
не
смакне
,
да
му
се
лака
паучина
вела
не
поцепа
.
Има
ствари
које
изгубе
чим
су
казане
,
а
камо
ли
кад
буду
препричаване
и
критиковане
.
Зато
можда
тако
деликатне
ствари
нећу
ни
у
дневник
бележити
.
Могу
ја
изненада
умрети
,
па
неко
да
нађе
и
прочита
дневник
.
Но
,
шта
ме
се
тиче
кад
сам
ја
мртва
?
Мене
се
тиче
,
тиче
ме
се
и
после
смрти
да
лепо
остане
лепо
.
Кад
је
једна
мени
блиска
личност
посумњала
у
мене
,
мене
није
било
страх
за
мене
што
могу
изгубити
у
њеним
очима
;
мене
је
било
стид
за
њу
како
може
да
посумња
и
било
ми
је
криво
како
сме
да
жели
да
се
ја
правдам
.
И
то
обоје
сам
сакрила
,
да
је
казним
.
Ништавни
смо
ми
људи
и
живот
је
бедан
и
досадан
.
Па
ипак
...
има
,
има
ствари
због
којих
вреди
подносити
га
.
Имам
пуно
ружа
у
соби
.
Увек
сам
их
волела
,
увек
,
још
од
малена
код
куће
,
а
највише
кад
ми
их
је
Никола
донео
.
И
сад
их
још
волим
.
Али
мења
се
та
љубав
.
Пре
ми
је
њихов
мирис
личио
на
обећање
заноса
и
среће
;
сад
ми
миришу
на
сећање
,
на
успомене
нечега
што
се
није
десило
,
а
требало
је
и
могло
се
десити
и
бити
до
лудила
заносно
,
до
краја
лепо
.
И
самртна
туга
и
сласт
смрти
ме
обузима
кад
удишем
њихов
мирис
и
немам
више
оне
жалости
кад
оне
процветају
и
вену
.
Да
ли
се
то
ствари
одазивају
нашем
расположењу
,
или
наше
расположење
даје
смисла
,
живота
,
боје
стварима
?
Обоје
.
Пошто
сам
ја
прво
давала
своју
душу
стварима
и
пошто
је
љубав
дошла
да
уништи
мој
живот
,
сад
је
моја
душа
постала
тако
слаба
и
болесно
пријемчива
,
да
ствари
утичу
на
њу
и
муче
ме
.
Читала
сам
Слику
Доријана
Греја
,
разуме
се
,
на
немачком
.
Енглески
,
како
изгледа
,
никад
нећу
ни
научити
.
Немам
више
одушевљења
за
своје
старе
жеље
.
Да
путујем
сама
немам
више
воље
.
Некад
сам
маштала
да
путујем
у
Индију
и
Јапан
,
у
Русију
,
у
Америку
и
у
Аустралију
и
задавала
себи
да
до
двадесет
пете
године
морам
научити
четири
страну
језика
.
Сад
ми
је
двадесет
и
друга
и
ја
не
желим
ништа
.
Енглески
ће
отпасти
,
и
путовање
ће
отпасти
.
А
тако
би
се
лепо
могло
путовати
с
њим
,
преко
свих
мора
и
земаља
,
у
све
климе
,
све
лепоте
унети
у
свој
живот
,
да
имаш
шта
понети
у
смрт
.
Кад
умиреш
да
жалиш
за
животом
што
желиш
још
живети
,
а
не
да
жалиш
што
умиреш
,
а
још
ниси
живела
.
Ја
бих
све
у
животу
хтела
јако
,
а
у
ствари
смо
били
млаки
и
ја
и
он
.
Сад
сасвим
разумем
.
Он
је
више
нежан
,
него
јак
.
Он
је
дао
реч
и
сви
су
знали
.
И
њему
се
чинило
да
је
сад
ружно
да
заврти
главу
младој
девојци
,
да
отказује
веридбу
и
да
прави
скандал
,
како
се
то
код
нас
каже
.
Да
сам
ја
била
свеснија
и
развијенија
и
да
сам
пратила
његову
љубав
,
он
би
је
учинио
ради
мене
и
имао
би
оправдања
пред
својима
,
пред
