и
.
Већ
јесам
два
пут
неки
лупнути
штапић
пред
школски
врата
,
па
и
накашљати
се
,
али
он
се
ники
изнутра
јесам
одазвати
.
ватра
јесам
на
огњиште
горети
,
али
у
кухиња
нигде
ники
.
тек
кад
се
и
по
трећи
пут
чути
мало
јак
лупа
,
тргнути
се
учитељ
Макса
у
свој
мали
собица
,
оставити
Плутарх
,
који
јесам
дотле
пажљиво
читати
,
метнути
залога
код
Александар
краљ
македонски
,
скинути
наочари
и
спустити
књига
,
па
онда
прићи
к
собњи
врата
и
отворити
она
.
пред
он
јесам
стајати
један
стасит
,
личан
сељак
,
који
држати
за
рука
свој
синчић
,
који
под
пазухо
имати
буквар
.
—
довести
ти
дете
,
учитељ
,
да
и
он
учити
са
осталом
деца
.
здраво
јесам
,
као
јабука
—
гледнути
он
само
!
једва
јесам
он
отети
од
Петрија
.
Мата
,
као
мати
,
да
она
јесам
непрестано
да
пиљити
у
свој
дечица
.
—
хм
!
прихватити
учитељ
Макса
,
а
колико
он
јесам
година
?
Знаш
,
по
закон
...
.
—
кад
јесам
оно
Морава
потопити
село
,
онда
се
родити
,
па
сад
рачунати
.
ја
бити
рећи
да
он
јесам
пун
седам
.
Учитељ
још
једном
одмерити
очи
дете
од
глава
до
пета
,
отворити
свој
мали
,
округао
бурмутица
,
понудити
неколико
пута
сав
размажен
нос
,
махинално
он
убрисати
два
три
пут
плав
марама
,
па
онда
позвати
отац
и
син
у
школа
,
сести
за
плав
школски
сто
,
извући
из
фиока
уписни
протокол
и
отворити
он
.
—
како
јесам
име
дете
?
—
звати
он
Киран
,
а
крстити
он
јесам
име
Гргур
.
—
дакле
Гргур
,
забележити
учитељ
,
па
опет
озбиљно
погледати
отац
:
а
презиме
?
—
Хоћеш
ли
по
отац
или
по
деда
?
—
По
деда
.
—
Здравковић
.
—
нек
јесам
жив
и
здрав
,
рећи
учитељ
затварати
књига
,
сад
јесам
прворазредац
.
—
у
рука
учитељ
,
окренути
се
отац
пун
збиља
свој
мало
заплашен
синчић
.
А
кад
јесам
с
пун
поштовање
пољубити
стар
учитељ
у
рука
,
дете
опет
грчевито
стиснути
рука
свој
отац
,
обор
очица
,
и
да
он
јесам
онда
ко
пажљив
погледати
испод
трепавица
,
опазити
бити
два
сузне
капљичица
,
који
се
само
малко
помолити
,
па
опет
уставити
,
јер
јесам
леп
малиша
већ
дотле
савладати
страх
и
стегнути
свој
узбуђен
срдашце
.
кад
сав
троје
изаћи
у
школски
двориште
,
опазити
,
да
мали
брдски
коњичак
,
привезати
за
један
проштац
у
школски
ограда
,
мирно
стајати
оборен
глава
,
и
жељно
очекивати
,
да
он
ослободити
терет
,
што
висаше
с
један
и
други
страна
о
дрвен
самарица
.
и
Гргуров
отац
као
да
знати
јад
и
нада
свој
мученик
,
отићи
те
поскидати
врећа
и
торба
,
неколико
дрвен
заструга
и
један
прост
сандучић
.
у
врећа
јесам
брашно
прохин
,
а
у
торба
пшенични
;
у
заструга
сир
и
со
,
а
у
један
позамашан
кеса
бео
грах
.
у
дрвен
сандучић
јесам
скроман
детињи
преобука
.
Школа
јесам
б
...
.
ска
у
брдо
.
у
брдо
јесам
сести
много
мања
него
по
питом
равница
,
па
с
тај
по
више
село
шиља
ђак
у
један
школа
,
који
јесам
обично
,
исто
као
и
б
...
.
ска
,
баш
уза
сам
црква
.
у
таки
школа
деца
живити
стално
,
и
само
о
велик
празник
и
о
школски
одмор
одлазити
свој
кућа
.
Оцеви
доносити
храна
одсек
,
по
пропис
,
који
јесам
утврђен
обичај
.
кад
јесам
Гргуров
отац
сав
тачан
и
исправан
предати
учитељ
,
пољубити
се
с
он
,
пољубити
још
једном
озбиљно
свој
леп
дете
,
погледати
он
мирно
и
спокојно
,
али
поглед
дуг
и
дубок
,
окренути
се
исто
тако
спокојно
,
усести
на
коњ
,
па
са
сав
обичан
глас
рећи
:
„
збогом
“
!
окренути
се
још
једанпут
само
,
јак
опанак
мунути
коњ
у
ребро
,
и
не
окренути
се
после
тај
више
ни
један
пут
,
ухватити
стаза
кроз
планина
.
А
кад
јесам
бити
у
густ
гора
,
окренути
се
два
три
пут
,
па
онда
,
не
видети
ники
осим
који
пупавац
или
плашљивац
зелембаћ
,
покрити
десни
рука
свој
наоблачити
лице
и
грунути
у
плач
.
А
зашто
јесам
плакати
?
Казаћемо
и
тај
,
али
само
ради
онај
,
који
не
имати
од
срце
пород
.
онај
,
који
јесам
он
имати
,
и
само
се
казати
.
Јаша
Иван
Здравковић
свој
слабачак
кљуса
,
који
понајлак
грабити
напред
ни
брже
ни
лакше
,
јахати
,
а
он
,
кад
он
мало
лакнути
после
неколик
поточић
суза
,
почети
се
све
већма
удубивати
у
свој
мисао
,
у
себе
сам
,
у
сав
миран
сеоски
живот
тамо
горе
у
горовит
планина
.
Драга
он
се
слика
појављивати
у
успомена
,
који
,
као
никад
до
сада
,
оживити
у
он
.
Учини
он
се
као
да
видити
свој
бео
и
питом
вочић
,
слушати
како
шкрипити
точак
под
товар
,
како
се
бео
буков
облица
,
а
међ
она
храпавокорни
церић
мало
пре
осећи
тамо
у
браник
,
он
понајлак
ићи
на
кола
,
а
мален
синчић
,
с
прутић
у
нејак
ручица
мање
терати
,
више
нудити
и
храбрити
мало
посустао
вочић
,
да
похитати
кућа
за
видети
...
ето
сад
баш
Ивана
изаћи
пред
очи
леп
слика
тих
,
домаћи
живот
:
он
седити
у
кућа
на
клупица
поред
ватра
,
домаћица
спремати
вече
,
а
мали
Гргур
,
несташан
и
торокљив
,
играти
се
око
жив
ватрица
,
који
пуцкарати
;
час
око
он
поскакивати
и
запиткивати
,
час
се
врсти
око
мати
,
који
он
наизменце
љубити
и
карати
,
карати
и
љубити
.
Шта
пута
,
у
први
освитак
,
скочити
да
похитати
у
поље
,
у
гора
,
па
се
крадом
,
крадом
да
и
жена
не
видити
,
нагнути
над
леп
главица
свој
синчић
,
гледати
он
и
гледати
,
па
онда
,
на
прст
,
да
он
не
пробудити
,
отићи
из
кућа
.
А
сад
шта
хтети
,
мој
веселити
Ивана
?
тај
јесам
он
се
опет
очи
замаглити
,
душа
узмутити
,
па
нити
јесам
шта
чути
ни
видети
.
тако
јесам
проћи
гора
,
па
сеоски
потес
у
речен
кључ
,
па
после
до
дуж
ливада
,
па
опет
кос
уз
брдо
до
свој
кутњи
вратница
.
ту
он
јесам
дочекати
брижан
жена
Петри
.
он
јесам
ћутао
,
а
она
питати
.
питати
јесам
много
,
питати
јесам
све
.
А
кад
јесам
она
престати
са
свој
пунобрижан
питање
,
онда
јесам
он
на
мах
испричати
све
,
сваки
и
најмању
ситница
о
дете
,
о
учитељ
,
о
школа
,
али
само
једно
јесам
се
усудити
да
превалити
преко
свој
усна
,
јесам
она
ни
из
далек
смести
наговестити
да
јесам
—
плакати
.
А
мали
Гргур
—
и
он
јесам
бризнути
у
плач
,
кад
јесам
свој
крупан
очица
опазити
да
отац
замакати
за
гора
.
у
срце
он
се
спустити
терет
као
велик
воденични
камен
из
њихов
поточара
.
не
смести
ни
да
помислити
у
сав
мали
јад
,
да
хтети
он
вечерас
преноћити
у
школа
,
без
отац
и
мајка
,
да
он
хтети
покрити
мајка
свој
рука
,
да
,
дремати
под
топлим
губер
,
хтети
упрети
поглед
у
баба
и
слатко
заспати
.
плакати
јесам
,
брисати
јесам
суза
широк
рукав
свој
бео
кошуљица
,
а
сав
крити
,
да
не
опазити
стар
учитељ
Макса
.
стар
учитељ
-Макси
јесам
тај
бити
првина
;
гледати
јесам
он
,
пун
саучешће
,
стотину
таки
тежак
дечји
и
родитељски
растанак
.
у
свој
млад
доба
,
први
година
свој
учитељевање
,
и
јесам
јесам
прво
само
—
јесам
,
а
после
са
свој
млад
жена
,
оплакати
сваки
овакав
тежак
растанак
.
али
после
,
навика
и
стар
година
навући
он
на
суморан
лице
збиља
,
који
јесам
ређе
разблаживати
одмерен
смех
,
али
плач
—
готово
никад
.
кад
јесам
мислити
,
да
хтети
бити
доста
,
рећи
хтети
сасвим
мирно
и
полуочински
мален
Гргур
:
-
Ида
,
синути
,
доле
у
поточић
,
па
мало
испљускати
очи
и
образ
,
па
онда
доћи
у
кућа
.
Учитељ
Макса
отићи
у
соб
да
оставити
свој
Плутарх
у
школски
орман
,
а
мален
Гргур
,
једва
корачати
од
бол
,
сићи
доле
у
поточић
,
стати
на
два
бео
заравњен
камен
у
сред
бистар
и
провидан
вод
,
заитити
ручица
свеж
водица
и
умити
се
.
па
онда
јесам
стати
на
трава
,
који
се
модрити
дуж
обала
с
један
и
други
страна
,
гледати
у
бистар
планински
вод
и
слушати
њезин
ромон
преко
шарен
,
обао
,
а
и
многоугласт
шљунак
.
Гледаше
и
слушати
:
чинити
он
се
као
да
у
тај
жубор
чути
по
који
сладак
гласак
свој
мати
па
бити
чисто
и
он
даље
поток
,
можда
бити
он
добар
и
милостив
одвести
до
сам
ливада
,
што
се
видити
озго
са
њихов
вратница
.
ту
почети
сунце
сасвим
замицати
за
брдо
на
западни
стран
школа
.
Још
се
изнад
млад
горе
виђати
полу-светли
врх
последњи
перо
.
мало
проћи
па
и
она
нестати
.
само
на
висок
врх
стар
храст
,
на
црквен
кула
и
на
школски
звонарница
,
што
за
тренут
два
блеснути
последњи
црвен
—
па
и
она
изненадно
и
безшумно
нестати
.
над
поточић
почети
се
хватати
сутон
и
спуштати
свечан
,
али
и
тајанствено-заплашљиви
мир
.
мали
Гргур
,
узнемирити
таки
ненавикнут
самоћа
,
похитати
натраг
,
а
кад
бити
већ
близу
школски
врата
,
а
он
се
откинути
неколико
комад
од
онај
тежак
камен
,
што
притискивати
млад
срце
његов
:
пред
кућа
,
на
један
стар
дрвен
клупа
,
седити
један
постар
жена
,
благ
лик
као
у
његов
мати
,
а
до
она
лепушкаст
девојчица
,
ни
млад
ни
стар
од
он
.
мали
Гргур
јесам
никад
дотле
видети
,
али
он
његов
срце
шапнути
,
да
јесам
тај
учитељка
и
њезин
кћер
.
Маша
се
рука
стар
госпођа
,
који
,
уморан
,
усилити
се
да
се
осмехнути
,
а
њезин
дете
,
несташан
и
сувоњав
девојчица
,
само
јесам
погледати
.
Учитељка
он
јесам
благо
запиткивати
,
а
он
она
јесам
,
у
издробљен
реченица
,
испричати
сав
мали
кратак
животопис
.
пасти
сутон
да
се
у
двориште
већ
не
моћи
распознат
дуд
од
липа
.
поред
школски
ограда
проћи
још
по
који
одоцнети
ратар
,
сам
,
умукао
,
журно
грабити
да
сасвим
не
омркнути
изван
свој
кров
.
далеко
у
шума
чути
се
ћук
.
тамо
кроз
грање
висок
брест
светлити
јесам
већ
доста
јасно
звезда
вечерњача
.
сав
ући
у
кућа
.
Учитељка
дати
упаљен
свећа
свој
дете
,
и
послати
јесам
,
да
добро
притворити
школски
прозор
,
који
јесам
,
обично
,
по
цео
дан
бити
отворен
.
мали
Гргур
поћи
да
она
помоћи
.
Уђоше
унутра
.
Оставише
свећа
на
један
од
скамија
.
док
јесам
лепушкаст
и
мало
несташан
девојчица
затварати
крило
,
дотле
јесам
он
пажљиво
разматрати
школа
и
њезин
скроман
намештај
.
Свећа
горијаше
готово
црвеножут
потмуо
пламен
;
око
она
,
у
њезин
близак
околина
,
распознавати
се
сав
предмет
јасно
и
разговетно
,
али
тамо
даље
,
по
угао
и
зид
,
пасти
сутон
,
полусумрак
,
да
се
једва
моћи
разазнат
стар
школски
орман
за
књига
од
онај
велик
пећ
десно
од
врата
,
који
јесам
цео
саставити
из
зелен
углађен
каљ
.
мали
Гргур
пажљиво
гледати
скамија
,
па
учитељев
сто
,
па
црн
велик
табла
,
па
онај
икона
између
прозор
,
који
се
јесам
дати
разазнати
.
Учини
он
се
све
тај
тако
озбиљан
и
свет
,
да
се
не
усудити
ни
у
што
такнути
свој
прост
,
сеоски
прстић
.
ма
да
још
јесам
умести
много
ни
мислити
ни
осећати
,
ипак
он
некако
чудновато
бити
и
у
глава
и
у
срце
.
Чисто
се
бојати
и
да
помислити
,
да
хтети
већ
сутра
и
он
седети
у
један
од
тај
чудноват
клупа
и
слушати
наук
,
о
који
јесам
тако
много
слушати
од
свој
отац
и
од
свој
мати
.
сваки
јесам
дете
радознало
,
али
мали
Гргур
,
још
тако
млад
и
из
тако
забачен
село
као
што
јесам
његов
,
не
да
јесам
бити
радознао
,
него
јесам
умести
свој
радозналост
да
сакрити
,
да
не
поверавати
језик
,
али
јесам
он
јесам
тај
разговетан
моћи
читати
у
очи
.
али
мали
девојчица
,
који
већ
дотле
позатварати
сав
крило
,
горњи
и
доњи
,
јесам
још
бити
тако
хладан
и
миран
природа
,
да
посматрати
очи
нов
другар
и
из
она
се
најпре
уверити
,
јесам
ли
он
радознао
,
или
не
.
она
јесам
једва
жив
претурити
велик
школски
одмор
;
њезин
окретан
језичић
,
њезин
немиран
устанца
навикнути
јесам
цвркутати
и
торокати
по
цео
дан
,
а
душа
она
бити
запиткивати
,
описивати
и
приповедати
сав
што
јесам
знати
,
чути
и
видети
.
узити
свећа
у
свој
сухоњав
ручица
и
оштро
погледати
свој
пратилац
:
—
како
тај
име
?
—
Гргур
,
протепати
он
доста
непоуздан
глас
.
—
А
ја
Даница
,
а
звати
ја
и
„
диваљ
пиле
“
.
Имаш
ли
буквар
?
—
имати
.
—
А
читанка
?
—
А
шта
јесам
тај
?
—
А
„
први
знање
"
?
—
немати
ни
тај
.
—
А
рачуница
?
—
јок
!
—
А
ја
имати
пуно
пунцат
књига
;
већ
јесам
подерати
четири
буквар
и
два
читанчица
.
ја
знати
написати
цео
твој
име
.
само
да
видити
.
ту
он
ухватити
за
рукав
и
повући
к
табла
.
узети
креда
,
почети
се
усиљавати
да
написати
велик
глагољ
,
па
мало
рци
,
па
мало
глагољ
,
али
упоран
мали
ручица
,
па
креда
ни
макнути
!
љутит
бацити
креда
на
школски
тле
,
који
прснути
у
мали
комадић
по
сав
крај
соб
.
—
ја
знати
и
рачунати
,
а
знати
ли
ти
?
—
ја
не
знати
,
одговорити
Гргур
,
мислити
да
тај
имати
само
у
школа
.
—
Видиш
,
овако
се
писати
један
,
овако
два
,
овако
три
...
.
Говорећи
тај
,
доиста
јесам
написати
сав
тај
број
,
али
сваки
у
други
величина
и
у
други
правац
.
Гргур
гледати
,
али
се
толико
не
чудити
;
не
виђати
он
се
да
хтети
тај
бити
бог
знати
шта
.
—
А
јесам
ли
видети
кадгод
нула
?
—
лула
?
и
мој
баба
...
.
—
јесам
лула
,
него
нула
.
погнути
само
,
како
јесам
умети
лепо
написати
.
—
А
шта
јесам
тај
нула
?
—
упитати
на
тај
Гргур
,
погледати
јесам
мало
озбиљан
.
—
нула
јесам
ништа
,
она
значити
стотину
и
хиљаду
.
кад
она
јесам
много
,
моћи
који
и
побрисати
.
махнути
главица
Гргур
па
гледати
,
пун
чудо
,
у
тај
учити
чегртати
.
—
А
какав
јесам
овај
икона
?
упитати
јесам
Гргур
.
—
То
јесам
Света
Сава
,
што
јесам
сазидати
овај
школа
.
он
славити
,
јер
он
пазити
на
ми
;
по
цео
дан
гледати
и
слушати
,
како
се
учити
и
владати
.
Видиш
,
како
претити
онај
велик
прст
што
он
јесам
подигнути
.
ту
она
подигнути
свећа
ближе
икона
,
а
мали
јесам
Гргур
дуго
и
пажљиво
гледати
и
гледати
,
па
онда
скинути
сав
нов
фесић
и
прекрсти
се
.
—
Па
тај
се
већ
знати
прекрстити
!
Поче
се
тај
чудити
изненађен
девојчица
.
—
знати
.
—
А
ко
ти
јесам
учити
?
—
Баба
.
—
А
знати
ли
Оче
наш
?
—
не
знати
.
—
А
богородица
дјева
?
—
не
знати
ни
шта
јесам
тај
.
—
А
ја
знати
и
Оче
наш
и
богородица
дјева
и
десет
заповест
божји
...
.
Изговоривши
тај
,
почети
обичан
школски
тон
и
ритам
да
одчегртава
свој
занимљив
и
једином
слушалац
сав
свој
теолошки
знање
,
док
ти
се
из
кухиња
заорити
материн
глас
:
—
Даница
!
мали
Гргур
јесам
бити
први
од
ђак
из
далек
село
.
тек
хтети
кроз
који
дан
по
недеља
стизати
и
остати
деца
.
Ђаци
из
село
у
који
јесам
школа
сутра
хтети
почети
долазити
.
Учитељка
не
дати
мали
новак
да
јесам
ноћ
у
ђачки
спаваћи
соба
;
још
јесам
дете
нејак
,
моћи
се
престравити
.
наместити
он
на
кревет
ниже
свој
нога
,
и
по
вече
позвати
он
у
соб
.
изути
свој
нов
опанчић
у
кућа
,
па
бојажљив
ући
унутра
.
Учитељ
Макса
већ
се
спремати
да
легнути
,
стајати
пред
икона
над
столић
до
кревет
,
држати
у
рука
бројаница
и
на
глас
читати
псалам
:
и
дажд
ми
,
владика
,
на
сон
грјадушчи
...
мали
Даница
већ
јесам
заузети
свој
место
до
зид
у
материн
кревет
,
покрити
се
,
а
чупав
главица
вртити
тај
на
један
тај
на
други
страна
по
бео
јастук
,
а
сувоњав
ручица
загрлити
мачак
,
који
се
стрпљиво
предати
свој
судбина
,
чекати
да
тај
мали
вижља
ухватити
први
сан
па
да
умакнути
.
А
кад
јесам
мали
Гргур
прићи
да
заузети
свој
место
на
кревет
,
мали
Даница
погледати
он
с
пун
радост
,
згрчити
већма
уморан
ножица
под
јорган
,
климнути
мало
главица
,
већма
притиснути
циц
к
свој
прса
,
па
онда
,
у
име
лак
ноћ
,
исплазити
свој
мио
гост
вршчић
од
онај
немиран
,
а
опет
тако
мио
језичић
.
мали
Гргур
и
не
опазити
сав
тај
покренути
и
поздравити
свој
нов
пријатељица
,
али
,
кад
јесам
већ
бити
под
губер
,
замакнути
он
очи
за
онај
велик
сахат
на
дувар
.
никад
свој
век
јесам
видети
сат
,
гледати
јесам
у
шеталица
,
у
сказаљка
,
у
незнан
број
,
и
у
онај
тег
,
који
он
тај
већма
завртити
глава
,
кад
она
учитељка
,
пре
него
што
хтети
лећи
,
прићи
,
један
подигнути
горе
,
а
други
повући
доле
.
гледати
јесам
и
гледати
,
а
кад
почети
избијати
девет
и
тег
сам
потегнути
један
на
ниже
други
на
више
,
просто
јесам
моћи
да
заклопити
очи
од
чудо
,
мислити
јесам
о
тај
и
мислити
,
па
тако
,
као
уморан
јагњешце
,
и
заспати
.
А
први
санак
под
школски
кров
бити
тако
драг
:
сневати
јесам
свој
мајка
Петри
и
свој
отац
Ивана
,
па
чак
и
онај
немирница
што
већ
у
велик
сања
на
топлим
недра
свој
мајка
,
што
она
се
лукав
маца
већ
измигољити
из
ручица
и
нечујан
ход
сићи
у
свој
ноћни
стражара
,
на
широк
пречага
под
вишњев
сто
.
ИИ
.
не
проћи
неколико
дан
а
школа
б
...
ска
забрујати
као
кошница
.
Искупише
се
ђак
из
свити
село
,
и
стар
и
нов
.
једва
она
јесам
учитељ
Макса
сместити
у
скамија
:
напред
млад
назад
стар
.
у
клупа
први
до
учитељев
сто
седети
јесам
неколико
она
најмањих
и
нејачак
:
међу
она
Гргур
и
Даница
.
нов
ђак
,
а
особито
Гргур
,
сеђеху
мирно
као
бубица
,
а
они
стар
већ
јесам
више
давати
себе
слобода
,
особито
кад
учитељ
јесам
у
соба
.
А
мали
Даница
,
она
као
на
иглица
окретати
се
час
на
лево
,
десно
и
назад
;
сав
јесам
желети
чути
,
сав
видети
свој
мален
жив
очица
.
Учитељ
Макса
озбиљно
седити
за
свој
сто
,
с
наочари
на
нос
,
а
позамашан
прутић
у
рука
.
Прочита
чланак
два
из
читанка
јасно
и
достојанствено
онако
као
паримеје
о
велик
вечерњи
,
ударити
прут
о
сух
звучан
сто
,
да
улити
страх
,
а
са
страх
бадар
и
опрезан
пажња
,
па
онда
онај
стар
редом
преслишавати
.
мален
новак
сести
само
и
слушати
положити
мален
ручица
на
горњи
даска
од
скамија
,
слушати
и
гледати
и
зепсти
у
плашљив
срце
:
шта
ли
хтети
бити
кад
учитељ
Макса
навалити
на
она
.
Ћуте
,
не
мицати
се
као
слика
мраморан
,
не
смејати
ни
да
помислити
на
тај
ужаснути
час
,
—
ни
живити
се
не
чути
.
кад
јесам
бити
при
крај
школски
час
,
онда
јесам
стар
ђак
,
по
заповест
учитељев
,
сав
у
глас
,
више
певати
него
говорити
:
„
један
пут
један
јесам
један
"
,
па
све
док
год
јесам
прећи
цео
таблица
множење
и
дељење
.
затим
се
појати
:
трти
пара
,
кондак
,
јектенија
и
други
пригодан
песма
црквен
,
па
онда
молитва
.
пре
него
што
се
поћи
,
устати
сав
,
ућутати
,
учитељ
у
она
дуго
и
оштро
погледати
,
они
се
ућуткавати
све
тише
и
тише
,
док
год
се
не
умирити
и
онај
последњи
жагорић
у
онај
последњи
скамија
до
дувар
.
А
онда
учитељ
Макса
јасно
објавити
сав
и
сваки
први
темељ
његов
„
воспитаније
“
.
—
Ко
се
усудити
из
школски
авлија
,
без
мој
знање
,
наглашивати
учитељ
Макса
,
бити
ухапсити
!
сав
претрнути
.
—
Ко
не
скинути
капа
стар
,
и
у
рука
он
не
пољубити
,
први
пут
хапс
,
други
пут
четири
прут
!
сав
још
јаче
задрхтати
.
—
Ко
не
бити
знати
лекција
,
сав
да
знати
,
—
ја
хтети
он
судити
!
сав
се
скаменити
.
—
А
ко
бити
дирати
у
туђ
,
или
други
ударити
,
неки
ја
и
не
излазити
пред
очи
!
јесам
ли
ја
разумети
?
сав
се
срце
следити
,
а
језик
завезати
.
—
јесам
ли
разумети
?
викнути
учитељ
Макса
још
јак
глас
.
неколико
она
из
стар
разред
промуцати
,
али
више
кроз
зуб
„
јесам
“
,
учитељ
се
затим
удати
,
а
ђак
,
полако
,
један
по
један
,
оставити
свој
место
и
изићи
који
у
кућа
,
који
у
простран
школски
двориште
.
они
млад
,
мало
попрестрављен
,
једва
се
сетити
да
јесам
настати
час
слобода
,
а
мали
Гргур
,
позвати
мали
Даница
,
изаћи
заједно
с
она
из
тај
загушљив
школски
ваздух
.
А
кад
јесам
бити
код
баштенски
врата
,
Даница
позвати
унутра
свој
нов
друга
.
Беше
тек
почетак
јесен
.
поред
стаза
и
овде
и
онде
између
леха
бити
још
шарен
и
свеж
цвеће
.
—
Ал
у
ви
имати
много
цвеће
!
приметити
мали
Гргур
,
пошто
јесам
мало
одахнути
од
мучан
утисак
први
школски
поука
.
—
Хоћеш
да
ти
узбрати
?
—
не
.
тај
јесам
туђ
,
а
учитељ
рећи
:
ко
у
туђ
дарнути
...
—
овај
јесам
туђ
,
прекинути
он
говор
мали
Даница
;
овај
јесам
наш
,
овај
јесам
мој
мати
садити
.
ту
се
сагнути
и
узабрати
неколико
стручак
.
—
Ева
овај
јесам
каранфил
,
овај
леп
човек
,
а
овај
жут
не
знати
како
се
звати
.
гле
како
овај
бео
каранфилић
лепо
мирисати
.
Рекавши
тај
,
пружити
узабран
цветић
.
Гргур
се
једва
осмелити
да
она
се
дотакнути
.
А
кад
се
она
сагнути
да
откинути
још
један
бокорић
црвеножут
цвеће
,
а
он
она
врло
хитро
спустити
у
недра
,
бојити
се
ипак
да
тај
учитељ
не
видити
.
—
Ева
овај
јесам
зевалица
,
а
овај
попин
капица
,
наставити
мали
вртарка
,
пошто
се
усправити
и
пружити
свој
другар
оба
поменут
цветак
.
он
се
устезати
да
она
дотакнути
.
—
Шта
,
ти
не
волити
цвет
?
—
волити
.
—
Па
што
она
не
узети
?
...
рећи
тај
,
опазити
мали
Даница
да
и
онај
цветић
немати
у
његов
рука
.
—
А
где
јесам
ти
?
он
се
мало
збунити
па
тихо
шапнути
:
—
Ева
она
.
једва
изустити
тај
,
показати
она
недро
свој
бео
кошуљица
.
—
така
да
јесам
она
извадити
!
викнути
мали
вртарка
мало
оштар
глас
.
—
не
смети
;
устезати
се
плашљиво
Гргур
,
не
смети
.
—
Кажем
ти
да
она
извадити
!
—
не
смети
.
—
не
смети
?
—
не
смети
.
—
не
смети
ни
кад
ти
ја
казати
?
—
не
смети
.
она
он
погледати
још
један
пут
мало
љутит
,
бацити
оба
цветак
што
она
држати
у
ручица
,
напрћити
танак
свој
усничица
,
„
ићи
!
“
рећи
он
полуподругљиво
,
па
окренути
леђа
и
одскакутати
из
баштица
,
преко
школски
двориште
,
права
у
кућа
.
и
Гргур
,
стидан
,
изаћи
из
башта
.
А
кад
бити
сунце
искочити
на
подне
,
сетити
се
и
он
глад
и
глад
он
снужден
,
па
ући
у
собица
где
јесам
ђачки
сандучић
,
те
на
дно
свој
сандучић
,
под
други
пар
свој
кошуљица
,
сакрити
сав
три
цветак
,
што
она
дотле
носити
у
недра
.
у
тај
мах
ударити
стар
ђак
у
гвозден
„
звечка
"
,
што
висаше
о
један
дрвен
стуб
школски
ходник
.
знак
да
јесам
на
учитељев
сат
куцнути
дванаест
и
да
ваљати
сести
за
обедни
сто
.
сав
,
па
и
мали
Гргур
,
отићи
у
соб
где
јесам
бити
дугачак
прост
софра
,
који
јесам
обично
звати
трапезарија
.
поседати
око
сто
прво
стар
,
па
млад
,
па
онда
млад
.
фамулус
,
који
јесам
у
исти
време
и
кухар
,
изнети
неколико
пун
чинија
пасуљ
кухати
са
сланиница
,
а
затим
разделити
сав
позамашан
кришка
проха
,
који
мало
пре
извадити
из
пећ
,
пушити
се
и
мирисати
.
после
онаки
строг
опомена
одрастао
младић
дуго
се
не
бити
сетити
ни
јела
ни
пиће
,
али
у
мален
деца
и
жалост
и
радост
кратак
јесам
век
.
кад
она
гледати
како
живо
веслати
онај
дрвен
кашичица
и
час
пооткидати
замашан
залогај
онај
топле
проја
,
и
сам
бити
,
ма
да
јесам
таман
од
сто
,
добити
воља
да
сести
поред
она
,
па
да
се
ситити
накусати
њихов
прост
,
али
тако
укусан
ручак
за
гладан
дечји
стомачић
.
по
јела
сав
отићи
доле
на
поточић
,
опрати
умашћен
ручица
,
испљускати
уста
и
умити
се
.
тај
јесам
старати
учитељев
заповест
,
који
,
као
свет
предање
,
предавати
стар
нараштај
млад
колено
ученички
.
после
умивање
настајати
кратак
одмор
,
па
одмах
затим
сваки
свој
књижица
:
који
под
орах
,
који
под
брест
,
који
тамо
код
кош
,
док
не
огласити
звечка
школски
час
.
кад
јесам
се
враћати
с
поток
,
мали
Гргур
поизостати
мало
од
свој
друг
,
стати
онде
на
ливадица
и
дуго
,
дуго
гледати
тамо
низ
вод
:
вод
струјити
већ
онај
тајанствено-тужним
јесењи
жубор
,
а
тај
звук
дотакнути
се
његов
разнежен
срце
,
пробудити
у
он
и
отац
,
и
мајка
,
и
кућа
,
и
вочић
,
и
онај
питом
овца
што
пландовати
у
онај
брснат
шумарак
изнад
кућа
њихов
.
видити
она
све
,
већ
да
пружити
рука
да
она
дотакнути
,
али
у
тај
исти
мах
чути
где
он
неки
шумски
дух
викнути
по
име
.
Трже
се
,
и
погледати
изнад
себе
.
на
брдашце
,
преко
који
се
белити
утапкан
стазица
,
који
се
слазити
на
поток
,
стајати
мали
Даница
.
—
ја
ти
,
ја
ти
звати
,
Гргур
!
викнути
она
још
јак
глас
,
не
мицати
се
с
камен
,
на
који
се
готово
вртити
на
један
ножица
.
Гргур
поћи
корак
лаган
,
неодлучан
,
још
пун
онај
чист
анђеоски
срамежљивост
,
који
јесам
себе
донети
из
свој
планина
.
—
Брза
,
брзо
!
викати
поново
.
Видиш
како
ја
!
тај
рећи
,
па
као
тица
летна
низ
брдо
,
и
за
тренутак
два
већ
бити
стрчати
пред
он
.
—
Ева
јесам
ти
донети
,
рећи
,
а
рука
,
у
који
бити
дар
,
држати
назад
...
погодити
шта
!
он
јесам
само
благо
погледати
,
па
опет
спустити
очи
предати
се
,
и
стидно
прошапутати
:
не
знати
,
—
Донел
јесам
тај
уштипак
.
погле
колик
јесам
!
Највећи
јесам
уграбити
из
чинија
,
кад
јесам
сам
остати
код
сто
.
загризнути
само
,
пун
јесам
пекмез
.
Волеш
ли
пекмез
?
—
ја
не
знати
шта
јесам
тај
.
—
зар
твој
мати
не
кувати
пекмез
?
—
не
кувати
.
—
А
у
ми
имати
још
пун
пунцат
оволик
ћуп
.
ту
она
показати
ручица
ширина
и
висина
тај
тако
важан
и
омиљен
суд
,
а
он
јесам
морати
у
два
мах
покушавати
,
док
се
најпосле
одважити
,
те
принети
к
уста
и
појести
уграбљен
уштипак
.
—
хтети
јесам
ти
донети
и
један
криланце
од
пиле
,
али
ја
не
марити
.
.
.
.
а
волити
ли
тај
живина
?
—
волити
,
рећи
Гргур
доста
нагло
,
и
,
можда
у
тај
мах
први
пут
,
насмехнути
се
с
пун
задовољство
.
—
Ал
’
да
видити
наш
кокица
,
па
наш
матор
петао
са
оволик
(
показивати
ручица
)
креста
,
па
наш
патак
,
па
патак
кад
потрчати
за
ми
!
...
имати
ли
ви
патка
?
—
ја
немати
патка
,
али
кокошији
пун
авлија
.
да
јесам
лисица
,
имати
бити
и
више
.
—
ја
имати
мој
кокица
,
оба
бео
,
па
питом
.
зовнути
она
само
:
трцава
,
гарав
!
а
оне
оба
у
крило
,
па
она
миловати
.
кадгод
она
хранити
,
ја
само
пружити
рука
,
а
оне
сам
са
длан
кљуцати
.
кокица
мој
,
кокица
мој
!
викнути
кад
јутром
стрчати
у
ходник
,
а
а
оне
око
ја
:
какоко
,
какококо
!
сад
јесам
сав
тамо
испод
кош
,
али
сутра
кад
прнути
са
седло
,
изаћи
у
трем
,
па
хтети
ти
показати
оба
мој
кокица
.
Још
јесам
се
неколико
тренутак
позабавити
на
тај
мали
чот
;
она
јесам
причати
,
торокати
,
а
он
јесам
само
озбиљно
гледати
и
слушати
.
Међутим
звечка
огласити
школски
час
,
и
обојити
се
журно
упутити
школа
.
Даница
јесам
напред
скакутати
.
кад
јесам
бити
на
заход
сунце
,
звоно
с
дрвен
црквен
звонара
огласити
вечерњи
,
јер
бити
субота
.
Пошто
се
на
глас
звоно
сав
прекрстише
,
узвикнути
заједнички
:
„
Свјат
господ
бог
наш
“
,
кренути
се
,
сав
два
и
два
,
преко
школски
двориште
у
простран
порта
,
а
из
порта
у
црква
.
Гргур
јесам
само
једанпут
с
родитељ
долазити
црква
на
причест
.
онда
јесам
бити
мален
;
што
јесам
видети
,
готово
јесам
мање
више
и
поборавити
.
кад
јесам
ући
у
храм
,
учинити
он
се
,
да
јесам
сав
другчије
него
што
бити
тамо
пре
два
година
.
кад
јесам
с
осталим
друг
стати
око
певница
и
очитати
„
Оче
наш
“
,
јесам
се
моћи
сит
да
нагледати
онај
леп
дрвен
свод
од
клис
,
онај
чист
патос
од
велик
четвороугаони
цигља
,
онај
висок
сто
од
бео
дрво
,
па
онај
иконостас
,
са
многи
икона
и
коситерни
кандило
,
у
који
баш
у
тај
мах
црквењак
Стеван
припаљивати
витиљце
у
румен
чашица
.
гледати
јесам
и
гледати
,
а
у
мали
главица
почети
он
свитати
,
разгаљивати
се
маглица
,
који
она
јесам
дотле
обузимати
.
на
безазлен
срдашце
навалити
утисак
,
који
он
у
онај
мах
не
раздрагати
,
али
он
мало
по
мало
испунити
свет
страх
,
дивљење
,
нешта
што
кроз
сав
он
прелазаше
,
нешта
што
јесам
мирно
и
свечано
као
онај
лик
спаситељев
,
с
који
дуг
очи
не
скидати
,
а
тако
пријатан
и
миомиран
,
као
кад
од
измирна
и
задах
светао
босиок
,
који
још
проћи
недеља
сеоски
баба
окитити
целивати
икона
.
Међ
мушки
деца
бити
и
Даница
,
али
час
гледати
у
ђак
тамо
с
други
страна
код
леви
певница
,
час
се
освртати
у
стар
ђак
,
рука
прекрстила
,
али
врх
свој
прстић
непрестано
чупкати
свој
шарен
кецељица
.
А
кад
почети
вечерњи
,
мали
Гргур
не
моћи
да
се
наслушати
читање
и
певање
.
Чудио
се
поп
,
који
пред
двери
на
глас
,
не
гледити
у
књига
који
држати
,
изговорити
толики
дуг
јектенија
.
поп
кадити
по
црква
,
а
он
очи
за
он
,
догод
се
опет
не
врнути
у
олтар
.
А
кад
се
отпевати
и
она
последњи
песма
Упованије
мој
отац
и
поћи
напоље
,
он
још
једном
погледати
на
сав
четири
страна
црква
.
кад
бити
у
порта
,
дуго
не
моћи
да
се
прибрати
.
у
душа
он
и
свечано
и
слатко
,
и
ведро
и
светло
,
и
опет
некако
превући
ружични
,
тајанствено-прозрачним
маглица
.
Рађаше
се
у
он
осећање
,
онај
готово
цео
век
на
чисто
неизведен
,
и
разумљив
и
опет
колико
бити
хтети
непојаман
,
осећање
страх
божји
,
осећање
који
многи
крити
,
многи
он
угушити
и
постати
демон
,
а
многи
као
добар
вођ
светлити
кроз
сав
дан
превртљив
живот
.
Учитељ
јесам
с
поп
отићи
школа
,
а
ђак
се
расути
по
порта
.
Гргур
,
како
јесам
стати
подаље
од
црквен
врата
,
тај
јесам
и
остати
.
с
пажња
јесам
пратити
игра
свој
друг
,
међу
који
јесам
,
као
бубати
,
скакати
и
трчати
мали
Даница
.
Још
јесам
почети
сутон
отимати
мах
,
а
звечка
већ
огласити
време
вече
.
за
неколик
тренутак
ни
један
не
бити
у
порта
.
мали
Гргур
изаћи
последњи
,
али
много
пун
дух
него
што
бити
пре
улазак
у
порта
и
црква
.
Ћутећи
сести
јесам
за
сто
,
али
тај
вече
јесам
знати
шта
јесам
вечерати
.
толико
се
занимати
слика
свој
пријемљив
дух
.
ИИИ
мало
по
мало
,
па
већ
и
дубок
јесен
настати
.
са
липа
и
брест
час
мање
час
више
опадати
лист
,
а
хладан
ветар
учестати
отуд
с
планина
.
Већ
много
пријатније
у
заветрина
школски
,
а
у
школски
соба
тако
утушкати
и
угодно
,
да
чисто
милина
бити
седети
у
скамија
и
слушати
кад
учитељ
говорити
о
Света
Јована
,
о
Христа
,
о
Немања
,
о
Света
Сава
,
о
Цар
Душана
.
Дође
и
божићни
пост
.
у
школски
трапезарија
укинути
се
мрс
.
али
зато
,
место
проха
,
настати
хлебац
пшенични
.
у
школа
,
пре
и
после
подне
,
певати
се
:
Тјело
Христов
примити
.
Дође
и
шести
дан
по
подне
постати
без
зејтин
;
сутра
јесам
причест
и
почетак
постати
са
уље
.
кад
бити
око
вечерњи
звоно
,
отворити
се
школски
врата
и
ући
поп
,
с
књига
и
епитрахиљом
под
пазухо
.
сав
усташа
,
и
као
из
један
грло
заорити
се
:
„
поздрављајем
!
“
Свештеник
бацити
на
себе
епитрахиљ
,
па
онда
,
ракнути
мало
по
сав
обичај
,
почети
опширан
придика
о
важност
свет
„
причашченија
“
,
о
свет
тајна
„
покајанија
"
,
о
„
очишченију
грјехова
"
,
о
грешник
који
чекати
страшан
час
„
смерти
“
,
и
о
праведник
,
који
хтети
,
у
слава
небески
,
седети
с
десни
страна
бог
отац
.
затим
јесам
казати
да
сагнути
глава
и
очитати
она
покајан
молитва
.
сав
он
пажљиво
слушати
,
гледати
у
његов
дуг
мало
разбарушен
кос
,
у
црн
џуба
до
колено
,
или
у
онај
антерија
од
вишњев
ђезија
.
кад
отићи
поп
,
одмах
затим
ударити
звоно
на
вечерњи
.
Међа
ђак
настати
свечан
тишина
,
а
особито
мали
Гргур
дуго
не
моћи
да
размрсити
нов
укрштен
осећање
,
који
навалити
на
његов
топлу
,
радознао
душа
.
говор
свештеников
јесам
разумети
ни
он
,
ни
његов
друг
,
а
најмање
она
мали
Даница
;
али
он
се
ипак
учинити
,
да
иза
тај
магловит
реч
имати
нешто
озбиљно
,
нешто
велик
.
Ћутао
јесам
,
а
млад
душа
његов
богатити
се
,
једрати
јесам
тај
нов
утисак
.
сутрадан
,
на
крај
литургија
,
причестити
се
сав
.
Чисто
он
се
скратити
нога
,
кад
она
учитељ
упутити
да
редом
,
један
по
један
,
прилаз
к
„
царски
"
двери
.
једва
јесам
смести
да
подигнути
очи
,
кад
јесам
бити
пред
свет
путир
.
сав
се
променити
у
лице
,
кад
јесам
примити
у
себе
причест
.
дуго
после
јесам
моћи
отворити
уста
да
узети
нафора
,
који
јесам
по
причешће
добити
.
Осећао
јесам
опет
нешто
нов
и
велик
у
свој
душа
,
нешто
,
шта
не
знати
похватати
крај
свој
недовијаран
,
тако
мало
докучљив
мисао
.
Замишљен
изаћи
јесам
из
порта
,
не
гледати
око
себе
,
чинити
ви
се
зажмирити
,
па
сањати
,
сањати
сан
,
који
бити
зацело
бити
сан
,
да
он
час
по
не
уверити
остати
живот
око
он
,
да
јесам
сав
тај
јава
,
никакав
варљив
опсена
,
него
исто
тако
истински
живот
као
и
онај
горе
у
његов
село
.
—
Гргур
,
Гргур
!
пробудити
он
неки
мити
глас
из
тај
занос
,
баш
кад
јесам
ступити
у
школски
двориште
.
Диже
свој
замишљен
главица
и
видити
Даница
,
који
он
трчати
у
сусрет
.
кад
јесам
стигнути
до
он
,
дати
он
половина
лепињица
,
у
који
бити
сир
.
Устезаше
се
,
али
јесам
ипак
примити
.
—
Данас
немати
школа
,
Грга
;
хајдмо
тамо
на
брдо
да
трчати
горе
и
доле
...
рећи
тај
Даница
,
залетети
се
и
претрчати
један
дуж
.
А
кад
видити
да
за
она
немати
њезин
дивљашан
другар
,
стати
,
намрштити
се
,
узити
кецељица
међ
прст
и
сав
јесам
изгужвати
.
не
обртати
свој
леп
очешљан
главица
,
отићи
лаган
корак
у
школа
.
Гргур
јесам
ни
гледати
за
она
.
занимати
се
свој
мисао
,
свој
нов
душеван
тековина
.
Отишао
јесам
у
школа
,
сести
јесам
у
скамија
,
отворити
пред
себе
букварић
,
задубити
се
у
свој
лекција
,
вежбати
се
у
читање
,
затим
,
загледати
се
у
мапа
Европа
,
на
који
ништа
јесам
моћи
прочитати
,
ћутао
јесам
и
мислити
.
Смешно
јесам
рећи
:
мислити
,
али
јесам
,
ма
како
нејасан
и
изукрштан
,
ипак
мислити
.
из
мали
,
блед
,
магловит
мисао
ницати
сјајан
и
велик
.
поступно
расти
тело
,
поступно
јак
дух
.
тако
јесам
расти
и
напредовати
мали
Гргур
.
и
он
чинити
све
што
и
остати
деца
,
али
јесам
ипак
бити
неко
особито
дете
.
ма
колико
да
јесам
оно
у
школа
бити
таман
и
коштуњав
,
опет
јесам
он
тај
брижљиво
проучавати
,
непрестано
се
занимати
онај
што
јесам
учитељ
Макса
говорити
и
препоручивати
.
сваки
појав
у
школа
,
и
онај
најмањи
,
обичан
,
он
јесам
бити
читав
мали
свет
,
код
који
јесам
вредно
зауставити
се
,
испитати
он
.
А
највећма
волити
у
слободан
час
бити
јесам
,
седети
у
празан
школа
,
или
се
попети
на
она
дрво
на
дрвљаник
с
књижица
на
колено
,
или
сићи
доле
у
поток
,
па
шврљати
горе-доле
по
онај
самоћа
.
кад
јесам
зима
настати
,
после
два
три
месец
,
Гргур
јесам
већ
седети
на
први
место
међу
свој
друг
,
а
читати
и
писати
као
онај
добар
другоразредац
.
А
тај
зима
бити
јесам
зима
оштар
и
снегопадан
.
Још
у
први
половина
децембар
снег
навејати
читав
таван
по
вис
и
до
.
многи
јесам
пут
бити
завејан
или
непроходљив
са
многи
смет
,
што
се
отискивати
са
околни
брдо
.
и
курјак
се
појавити
око
тор
,
раније
и
жесток
него
обично
;
свет
се
збити
у
село
;
ники
живити
не
слазити
амо
црква
и
школа
;
у
сеоски
механа
ники
осим
викач
и
кмет
,
а
често
ни
кмет
,
него
само
викач
с
крчмар
претрес
сеоски
политика
:
до
подне
се
грејати
код
онај
велик
ластрен
пећ
насред
соб
,
а
по
подне
спавати
сваки
на
свој
клупа
.
А
учитељ
Макса
затворити
се
у
сав
педагогијум
,
па
по
два
дан
не
обувати
ципела
,
него
тамо
амо
у
дубок
папуча
,
као
какав
старозаветни
првосвештеник
.
кад
довршити
дневни
час
,
он
се
вратити
у
свој
,
обично
прегрејан
соб
,
преглед
пропис
,
писаљка
написати
велик
добра
или
нула
,
или
друго
који
дотични
слово
према
изврсност
рукопис
,
па
онда
узети
Плутарх
или
Доситеј
или
Чокеове
Часове
благоговјенија
,
намакнути
великоокнаст
наочари
на
мало
заседласт
нос
,
скупити
појаче
смежуран
усна
,
уздигнути
навише
велик
некако
вунаст
обрва
,
пребацити
нога
,
збацити
с
горњи
нога
папуча
,
и
—
читати
.
сат
тиктакати
,
мачак
под
сто
прести
,
у
велик
пећ
овда-онда
праснути
разгорео
ћутак
,
а
ветар
на
мах
треснути
у
оба
прозор
,
па
опет
се
замајати
тамо
низ
брдо
преко
снег
,
у
бестраг
.
из
кухиња
чути
се
учитељкин
глас
,
који
спремати
ручак
,
а
још
више
онај
танак
гласић
Даничин
,
који
,
као
пиленце
поред
квочка
,
скакутати
поред
мати
,
забагљивати
свој
прљав
прстић
свуда
где
не
требати
,
торокати
све
што
не
знати
,
или
певати
онај
танак
гласић
почетак
или
свршетак
какав
сеоски
песма
,
или
изопачен
одломак
какав
тропар
,
који
јесам
чути
у
школа
и
црква
.
А
ђак
у
школа
сести
на
свој
место
и
учити
.
од
њихов
гласић
брујити
школски
соб
као
кошница
.
из
тај
жубор
,
сложен
из
разних
ситан
и
крупан
дечји
глас
,
дремљив
фамулус
у
трема
непрестано
зујати
у
уш
:
„
Докоље
,
господити
,
забудеши
мја
?
до
конац
“
,
или
„
Вид
,
слух
,
вкус
,
мирис
и
осећање
“
,
или
„
број
који
се
множити
,
звати
се
множитељ
“
,
или
„
Стеван
Немања
имати
јесам
три
син
:
Стевана
,
Вукана
и
Растко
“
,
или
„
прво
гладан
нахранити
,
второ
жедан
напојити
“
,
или
који
трећоразредац
баш
немирно
викати
да
сав
надвикати
:
„
сав
ствар
који
јесам
бог
створити
,
а
људи
јесам
предругојачити
,
звати
се
природан
ствар
“
.
А
кад
по
који
несташко
ударити
још
у
јак
декламација
:
„
здрав
пиће
јесам
добар
хладан
вод
“
,
или
онај
до
он
:
„
Пет
заповест
гласити
:
шти
отац
твојего
и
мати
твој
“
итд
.
,
онда
се
дигнути
у
школа
толики
граја
,
тако
велегласан
и
досадан
концерт
,
да
се
фамулус
Степан
сасвим
расанити
,
а
и
учитељ
Макса
у
свој
соба
постати
нестрпљив
,
бунити
се
у
свој
читање
,
чисто
видити
онај
,
што
јесам
ототањити
у
онај
несносан
танак
писак
,
или
онај
Глишић
,
што
увек
кресати
онај
„
Прву
знање
“
као
да
се
с
неки
препирати
,
или
онај
Дабишу
,
Бошњинога
унука
,
што
јесам
одрастати
у
гора
,
па
док
не
заувинути
цео
гласина
—
не
ићи
.
па
кад
учитељ
Макса
већ
до
грло
доћи
тај
корални
речитатив
,
а
он
за
тренутак
оставити
књига
,
полако
,
као
стар
мачор
,
приближити
се
школски
врата
,
застати
мало
,
застати
још
малко
,
па
онда
изненада
отворити
врата
и
стати
на
праг
,
свој
заповеднички
ока
пресећи
сав
члан
кор
,
а
они
,
нем
и
миран
као
бубица
,
ни
лево
ни
десно
,
већ
сав
,
као
слика
од
восак
,
забости
носић
у
књижица
,
не
мицати
се
,
не
дисати
.
само
по
гдекоји
из
стар
разред
,
преко
ивица
од
онај
отворен
књижица
пред
себе
,
крадом
бацити
по
који
поглед
,
па
опет
брже
боље
у
књига
.
знати
,
као
човек
од
искуство
,
да
у
учитељ
Макса
немати
циле-миле
,
већ
,
као
познати
добар
дисциплинатор
,
одмах
:
„
положити
!
“
кад
бити
Макса
тако
васпоставити
мир
међу
свој
питомац
,
свратити
бити
се
у
кухиња
,
тај
бити
према
стање
онај
што
јесам
у
шерпења
и
лонац
одлучити
:
да
ли
хтети
до
ручак
моћи
бити
готов
са
започет
глава
у
књига
,
или
хтети
јесам
морати
довршити
тамо
по
вече
.
па
онда
бити
узети
с
познат
место
на
полица
стакло
с
комовица
и
однети
у
соб
:
један
од
велик
карактеристика
овај
васпитатељ
младеж
бити
тај
:
шљивовица
никад
свој
век
јесам
окусити
.
Зашто
,
тај
никад
јесам
докучити
ни
један
од
његов
биограф
,
по
који
он
и
ја
данас
приказивати
.
тај
дан
бити
четвртак
,
сретан
дан
,
кад
цео
по
подне
„
влада
слобода
"
.
Учитељ
јесам
Макса
спавати
по
ручак
дуже
него
обично
.
Ђаци
јесам
,
док
јесам
он
спавати
,
седети
и
ћутали
онде
,
где
се
који
затећи
,
а
после
јесам
се
разићи
по
кућа
и
око
кућа
.
Гргур
јесам
бити
у
школа
и
с
Даница
разгледати
дотле
невиђен
књига
,
у
који
,
усред
слово
,
бити
и
по
који
сличица
:
квочка
с
пилић
;
или
гусак
који
јесам
вијати
некакав
несташко
који
дирати
гушчић
;
или
дерлад
што
јесам
красти
јабука
,
па
један
газда
ухватити
и
прашити
он
тур
;
или
двоје
сирочад
,
озепсти
и
гладнети
,
како
сести
поред
гроб
материн
.
Гргур
гледати
слика
,
гледати
и
чудити
се
,
а
мали
Даница
хвалити
он
се
,
како
и
она
умести
намоловати
лутак
и
коњ
,
узити
креда
,
па
шарати
по
табла
.
тај
вече
бити
се
необично
рано
смркнути
.
кад
се
упалити
свећа
у
учитељев
соба
,
опазити
ђак
кроз
прозор
да
јесам
још
један
свећа
запаљен
на
сто
школски
.
Зачудише
се
,
јер
обично
школски
соб
,
како
се
пред
мрак
почистити
и
притворити
,
више
јесам
до
сутра
ники
не
отварати
.
Премишљају
ђак
,
шта
тај
моћи
бити
,
кад
ето
тај
међу
она
учитељ
:
„
Паун
Милетић
,
Крста
Влајић
,
Јанићије
Пешић
и
Гргур
Обрадовић
!
"
на
овај
прозив
сав
четворица
задрхтати
срце
испод
кошуљица
,
па
се
одвојити
од
осталих
свој
другар
.
Учитељ
напред
,
а
они
за
он
,
права
у
школа
.
Учитељ
стати
код
сто
,
на
који
јесам
свећа
горети
.
Ђаци
стајати
мало
поиздаље
па
радознало
гледати
.
на
сто
неколико
табак
хартија
,
али
не
онаки
бео
,
по
који
се
,
од
како
јесам
виргаза
и
ђак
,
писати
пропис
.
не
веровати
деца
свој
очи
:
хартија
плав
,
хартија
црвен
!
А
шта
јесам
оно
тамо
,
тако
,
одвојено
?
готово
бити
хтети
да
протрти
очи
,
да
боље
видити
,
да
она
како
не
варати
.
гледати
један
пут
,
гледати
два
пут
,
гледати
још
један
пут
,
и
још
два
пут
:
што
злато
—
злато
,
што
сребро
—
сребро
.
питати
бити
учитељ
:
јесам
ли
тај
доиста
сребрн
,
и
златан
хартија
,
али
јесам
,
синак
,
зуцнути
ако
смети
!
само
се
малко
помицати
,
испружати
врат
,
издизати
се
на
врх
опанчић
да
боље
видити
,
гледати
,
ћутети
и
чудити
се
...
осим
шарен
хартија
,
бити
јесам
на
сто
дугачак
липов
цепљика
,
савитљив
танак
врбов
прутић
,
чанчић
укухан
штирак
,
и
гомила
ексерчић
,
мали
чекић
,
мало
сврдло
и
кљештанце
.
Учитељ
сести
на
свој
обичан
место
за
сто
,
до
он
јесам
стајати
и
мали
Даница
.
он
се
окренути
свој
ученик
:
—
Кажи
ми
ти
,
Гргур
,
како
се
звати
велик
празник
који
ми
долазити
?
—
Велика
празник
који
ми
долазити
звати
се
Божић
!
—
Кажи
ти
,
Јанићије
,
продужити
учитељ
:
ко
се
родити
на
Божић
?
—
на
Божић
се
родити
господ
наш
,
Исус
Христос
,
откресати
Јанићије
.
'
—
тако
јесам
.
А
ко
јесам
бити
мати
Христа
спаситељ
,
казати
ми
ти
Крста
!
—
Мата
Христа
спаситељ
бити
јесам
преблагословена
дјева
Мари
,
осоколити
Крста
као
из
топ
.
—
на
који
се
место
родити
господ
наш
Исус
Христос
,
неки
ми
казати
Паун
!
—
господ
наш
Исус
Христос
родити
се
у
Витлејем
јудејски
,
исповртети
Паун
свој
богословија
.
—
А
где
се
родити
Христос
спаситељ
?
—
Христос
спаситељ
родити
се
у
јасле
,
рећи
сав
у
један
мах
,
осим
Гргур
,
који
јесам
о
тај
само
мало
слушати
,
али
још
ништа
јесам
учити
.
—
у
јасле
,
поновити
учитељ
задовољно
;
а
знати
ли
како
се
звати
онај
место
где
јесам
бити
јасле
?
Ђаци
у
први
мах
не
одговорити
,
али
Даница
дигнути
два
прст
десни
ручица
,
па
палацати
ли
,
палацати
.
—
Добра
,
рећи
ми
ти
!
—
То
место
звати
се
:
вертеп
!
отац
јесам
пољубити
.
—
дакле
,
звати
се
вертеп
.
А
знати
ли
,
деца
,
шта
значити
вертеп
?
вертеп
јесам
сувота
,
у
који
говеда
ноћивати
.
сад
хтети
ја
ево
од
овај
хартија
и
овај
дрво
да
направити
вертеп
.
ви
хтети
ја
помагати
,
јер
хтети
он
ви
четворица
и
носити
...
ти
хтети
,
Пауна
,
бити
чобанин
,
ти
,
Јанићије
,
Ирод
,
а
ти
,
Крста
,
цар
Валтазар
,
а
ти
,
Гргур
,
мали
цар
Петар
.
—
А
шта
хтети
бити
ја
,
отац
?
упитати
нестрпљив
Даница
.
—
ти
јесам
бити
и
остајати
мој
диваљ
пила
.
тај
јесам
,
расрђен
,
учитељ
Макса
,
противно
свој
педагошки
начело
,
мало
помиловати
.
она
,
незадовољан
,
почети
плаката
,
обор
свој
леп
главица
и
поћи
.
отац
јесам
задржати
,
па
опет
помиловати
.
—
Гргур
хтети
бити
мали
цар
Петар
,
а
ти
хтети
бити
мој
мали
царица
.
Даница
се
насмејати
,
па
почети
наново
савијати
глава
,
испод
ока
гледати
,
смешкати
се
и
мазити
.
али
се
у
Макса
опет
пробудити
учитељ
,
озбиљан
,
следствен
,
строг
.
Сава
Даница
свој
маза
,
ђачић
у
фронт
,
а
Макса
ти
узити
свој
наочари
,
па
с
она
на
нос
.
—
дакле
,
деца
,
на
посао
.
ходити
ближе
.
ја
хтети
сећи
,
кројити
и
прикивати
,
а
ви
хтети
лепити
и
како
требати
придржавати
.
данас
и
сутра
правити
вертеп
,
а
у
субота
круна
и
царски
жезао
.
кад
јесам
бити
рад
у
велик
јек
,
отворити
се
врата
и
ући
поп
.
Пошто
јесам
,
с
јак
лупа
(
а
бити
јесам
у
онај
рибарски
чизма
)
,
стресати
снег
с
џубе
и
обућа
,
узити
свој
читакиња
за
дугме
и
скинути
.
поздрав
се
и
сести
до
учитељ
.
—
Почео
јесам
у
име
бог
?
упитати
поп
.
—
А
шта
знати
.
—
ако
,
ако
.
ваљан
хартија
.
само
клобук
мало
повеће
—
бар
два
прст
више
него
ономлани
.
А
круна
—
круна
ти
,
вала
,
ни
цар
не
бити
замерити
.
као
смислити
.
Чиј
јесам
ти
,
мали
?
запитати
поп
Гргур
.
Гргур
се
застидити
.
—
но
,
но
,
но
.
не
бојити
се
,
чедо
,
јесам
,
не
бојити
;
поп
питати
само
...
знати
,
у
црква
јесам
свагда
миран
...
А
шта
хтети
ти
бити
?
—
он
хтети
бити
мали
цар
Петар
,
а
ја
мали
царица
,
одговорити
Даница
полумазно
,
који
се
некако
једва
виђати
иза
попов
џубе
.
—
ехе
,
сав
сам
цар
и
царица
,
наставити
поп
шаљиво
,
издизати
обрва
...
како
хтети
ја
уз
ви
овако
у
чизма
.
добро
,
добро
,
само
пре
сав
лекција
!
Попин
јесам
деца
само
добар
ђак
...
ко
ништа
не
знати
...
—
Ништа
и
не
вредити
,
додати
Даница
.
—
Стоја
у
буквар
,
приметити
поп
,
смешити
се
,
а
у
Света
писма
стајати
:
дрво
,
који
род
не
носити
,
сећи
се
и
„
во
огањ
вержет
сјати
!
“
Ђак
без
наука
,
дрво
без
род
.
—
е
да
црквењак
с
новина
?
упасти
учитељ
поп
у
реч
.
—
Добра
ти
ја
подсетити
.
ево
обадва
последњи
број
српски
новина
.
дакле
ја
,
учитељ
,
имати
права
.
Учитељ
Макса
погледати
он
радознало
,
држати
маказе
међу
палац
и
прст
кажипут
.
—
Севастопољ
пасти
.
Макса
испустити
маказе
и
пасти
на
столица
.
деца
притрчати
и
подигнути
маказе
на
сто
.
—
То
јесам
истина
!
викнути
учитељ
сасвим
одлучно
.
—
Шта
јесам
истина
,
ево
новина
...
—
новина
лажа
!
—
ама
на
што
да
лажа
?
—
ја
казати
да
лажа
!
—
да
лажа
...
хајде
неки
лажа
,
само
чути
...
—
Нећу
да
чути
.
—
ама
...
—
никакав
:
ама
!
—
Ал
’
кад
цео
свет
писати
...
—
цео
свет
лагати
...
—
А
зашто
да
цео
свет
лагати
?
осећи
се
поп
,
у
који
јесам
стрпљење
већ
превршити
мера
.
—
Зашто
цео
свет
лагати
...
зато
што
лагати
.
—
Што
лагати
!
јесам
тај
доста
само
рећи
;
што
лагати
.
Докажи
да
лагати
,
доказати
,
де
!
ту
се
учитељ
Макса
доиста
мало
збунити
,
па
онда
,
дошав
себе
,
поглед
озбиљан
свој
помагач
,
и
јесам
наставити
маказе
сећи
шарен
хартија
.
Поп
отићи
к
велик
мапа
Европа
,
шарати
прст
по
Русија
,
па
он
зауставити
на
Крим
.
замерати
школски
власт
,
што
јесам
назначити
место
Севастопољ
:
—
кад
се
искати
школски
прирез
—
нај
!
а
кад
писати
мапа
,
као
да
хтети
она
рука
отпасти
...
Знаш
ли
ти
,
учитељ
,
где
легати
Севастопољ
?
питати
поп
.
сав
јесам
он
тражити
по
мапа
,
али
он
не
наћи
.
—
е
видити
,
говорити
учитељ
Макса
и
резати
црвен
хартија
,
ето
видити
,
да
јесам
сав
онако
као
што
јесам
ја
казати
.
—
А
шта
јесам
ти
казати
?
упитати
он
поп
,
упрети
у
он
радознао
поглед
.
—
казати
јесам
да
јесам
Шваба
нитков
.
—
То
знати
и
бог
и
људи
.
—
казати
јесам
,
да
јесам
заклети
непријатељ
православија
.
—
Били
и
остајати
.
—
казати
јесам
,
да
Аустрија
не
требати
веровати
.
—
зар
јесам
ти
тај
казати
,
зар
тај
јесам
казати
ја
?
запитати
поп
.
—
не
,
ја
јесам
казати
,
а
,
ја
,
говорити
учитељ
с
велик
брзина
резати
хартија
.
ја
јесам
казати
и
казати
,
ако
хтети
,
и
пред
сам
Књазем
...
А
који
се
ја
бојити
?
јесам
ли
ја
чути
,
поп
!
бог
ја
се
не
бојити
ни
књаз
,
ники
,
баш
ники
,
па
ако
хтети
баш
ни
сам
директор
...
шта
ја
моћи
директор
?
—
тај
јесам
ни
директор
митрополит
,
упасти
он
у
реч
поп
.
—
Па
шта
бити
бити
и
да
јесам
митрополит
!
—
Знаш
митрополит
јесам
митрополит
...
понављати
попасти
мало
као
незадовољан
.
—
митрополит
јесам
поп
,
к'о
и
ти
...
—
Јес
’
чути
,
учитељ
,
оканити
се
митрополита
.
—
А
што
да
он
се
оканути
,
као
шта
ја
јесам
он
велик
него
други
људи
...
—
Мор
,
учитељ
,
ја
ти
опет
велим
:
архијереј
јесам
архијереј
...
—
Па
и
ја
не
казати
да
јесам
попечитељ
...
—
ако
јесам
попечитељ
,
он
јесам
душепопечитељ
.
—
за
мој
душа
не
требати
ники
да
се
пећи
,
говорити
мало
јак
учитељ
Макса
.
—
зато
хтети
јесам
много
пећ
и
жећи
на
онај
свет
...
али
се
ту
попасти
умерити
,
па
окренути
дечица
:
хајдете
,
деца
,
мало
у
трем
,
протеглити
нога
.
Изађоше
деца
,
изаћи
и
мали
Гргур
.
Поп
и
учитељ
Макса
упустити
се
дубље
у
политика
.
—
Мор
учитељ
,
учитељ
,
баш
јесам
покаткад
горети
од
дете
.
—
јесам
горети
од
ти
,
обрецнути
се
Макса
.
—
Учитељу
!
—
Поп
!
—
С
ти
се
баш
не
да
данас
говорити
.
—
ни
с
ти
.
—
Па
шта
велим
ја
?
—
А
шта
велим
ја
?
—
ти
вређати
мој
власт
,
а
власт
јесам
власт
!
—
Сит
јесам
ја
свити
власт
и
мој
и
твој
,
на
част
ти
све
!
—
А
што
хтети
ја
сав
белосветски
власт
?
опирати
се
поп
.
—
да
ти
веселити
,
кад
јесам
ти
тако
од
срце
отпасти
.
—
ти
јесам
,
учитељ
,
махнит
.
—
ти
јесам
диваљ
поп
!
—
Шваба
остајати
Шваба
!
'
—
А
гејак
гејак
!
—
пити
!
ракнути
поп
.
—
пити
!
пљунути
учитељ
на
школски
тле
.
устати
учитељ
,
устати
поп
.
поглед
поп
учитељ
,
поглед
учитељ
поп
.
Намрштио
се
један
,
намрштити
се
други
.
на
једанпут
прсни
поп
у
смех
,
прснути
у
смех
и
учитељ
.
ходити
сваки
на
други
страна
,
ухватити
се
за
трбух
,
и
трести
се
од
смех
,
Учитељка
отворити
школски
врата
,
гледати
она
и
крстити
се
.
иза
њен
леђа
надвиривати
се
фамулус
Степан
и
чудити
се
.
А
онај
обадвојица
права
један
други
,
стати
,
погледати
се
,
насмејати
се
.
—
Учитељу
!
—
Поп
!
па
се
загрлити
и
пољубити
.
Одоше
у
учитељев
соб
и
сести
за
готов
софра
.
тако
јесам
врло
често
постајати
,
развијати
се
и
свршавати
њихов
политички
дишпут
!
таман
поп
узити
чашица
комовица
,
подигнути
јесам
према
себе
,
прекрсти
се
и
рећи
:
помоћи
Божа
!
а
врата
се
отворити
и
ући
црквењак
.
црквењак
Васа
бити
стасит
људина
,
Херцеговац
,
из
околина
манастир
Житомишљић
,
служити
црква
и
поп
,
чувати
државни
магацин
,
примати
плата
од
српски
књаз
,
а
недеља
пред
механа
хвалити
свој
књаз
са
Цетиње
,
причати
о
бој
на
Грахово
,
и
плакати
.
кад
јесам
Васа
пружити
„
писма
“
учитељ
и
попити
чаша
,
који
учитељка
пружити
,
удалити
се
,
по
стар
добар
обичај
,
сав
назадак
ходити
.
А
учитељ
Макса
устати
,
узити
наочаре
са
онај
столић
,
распечатити
писма
,
развити
он
,
узити
он
и
леви
и
десни
,
па
,
скупити
обрва
,
почети
он
стојећки
пажљиво
читати
.
Поп
и
учитељка
ћутети
и
гледати
он
.
уједанпут
учитељ
Макса
задрхтати
леви
страна
доњи
усна
,
борити
на
чела
већма
се
набрати
према
намрштен
обрва
,
грчевито
стиснути
хартија
рука
,
који
јесам
почети
све
јаче
и
јаче
дрхтати
,
па
онда
мало
,
побледети
,
клонути
на
столица
.
Поп
и
учитељка
скочити
са
свој
место
и
притрчати
он
.
он
,
доћи
мало
к
себе
после
први
узбуђење
,
хукнути
из
дубок
дубина
и
гласно
повикати
:
—
пропаст
!
—
Шта
јесам
,
ако
бог
знати
?
викати
учитељка
.
—
не
бојити
се
,
учитељ
!
храбрити
он
поп
.
—
збогом
српство
!
збогом
православије
!
уздахнути
учитељ
Макса
из
дубина
свој
измучити
дух
и
пружити
поп
овај
злокобан
и
злогласан
писма
.
—
Почем
се
,
читати
узбуђен
свештеник
,
почем
се
у
наш
отечество
при
ношење
вертеп
показати
разна
злоупотребленија
,
и
пошто
тај
обичај
никакав
добра
не
водити
,
тај
се
ношење
вертеп
у
будући
строг
и
безуслован
забрањивати
!
...
забрањивати
,
поновити
поп
,
па
и
он
пасти
на
столица
.
обојица
се
скаменити
,
сести
један
према
други
,
и
чудо
чудити
се
гледати
се
,
па
она
се
чинити
да
већ
чути
како
падати
брвно
с
клис
с
црвен
кров
,
звоно
сам
звонити
и
заједно
са
посрнуо
звонара
рушити
се
доле
на
одграђен
порта
,
по
који
сеоски
марва
шврљати
,
а
на
један
изваљен
камен
седити
антихрист
и
кезити
се
.
тај
вече
ни
једно
више
нити
сркнути
нити
куснути
.
само
јесам
деца
у
спаваћи
соба
џакати
,
а
мали
Гргур
,
под
свој
поњава
,
удубити
се
у
свој
паучинаст
мисао
,
размишљати
о
вертеп
,
о
себе
као
цар
Петар
,
и
о
Даница
као
свој
царица
.
Ив
.
сутрадан
јесам
осванути
ведар
небо
по
мали
и
студен
зимски
сунце
,
али
јесам
учитељ
Макса
устати
мутан
и
од
онај
облачан
и
мочаран
дан
из
дубок
јесен
.
на
забрана
„
попечитељство
просвјештенија
"
јесам
смести
ни
помислити
,
али
јесам
проћи
много
кратак
дан
и
дуг
ноћ
,
док
јесам
кроз
тај
магла
просинути
један
јасан
мисао
,
као
онај
усамљен
звезда
,
кад
се
о
вече
