увод,
спремање
за
ту
важну
и
једва
очекивану
расправу
.
Пило
се
мостарско
вино
,
позната
жилавка
жуте
боје
,
јасна
и
чиста
као
зејтин
,
која
брзо
ствара
добру
вољу
и
савлађује
човјека
.
Ово
је
вино
домаћин
набавио
баш
за
данашњу
прилику
,
до
сто
ока
,
а
донио
га
је
већ
и
зато
,
што
је
то
домородно
вино
.
У
другој
великој
соби
,
с
десне
стране
од
велике
гостинске
собе
,
сједела
је
омладина
:
дјевојке
и
момци
.
Ту
је
била
домаћица
Драгица
,
данас
чисто
узбуђена
од
многих
гостију
.
Дјевојке
су
све
биле
на
окупу
,
само
некоји
позвани
мушкарци
не
као
да
су
чекали
да
се
друштво
најпре
развесели
.
Но
од
мушкараца
су
ту
били
:
млади
доктор
из
болнице
,
др
.
Влада
,
прозвани
Владица
,
Лука
,
нови
суплент
на
једној
средњој
школи
,
прозвани
Лукица
,
судски
вјежбеник
Ђока
,
прозвани
Ђокица
,
млади
правник
Никола
,
син
једне
угледне
Сарајевске
породице
,
позвани
Никица
.
Ова
четири
младића
су
за
сада
забављали
дјевојке
,
махом
све
прије
,
родице
и
пријатељице
Драгицине
,
међу
којима
је
ту
била
Јелка
,
најбоља
,
пријатељица
Драгицина
,
па
Јања
прозване
Јелкица
и
Јањица
.
То
бијаху
махом
једна
другој
једнаке
дјевојке
,
да
се
ни
говором
ни
мишљењем
ни
животом
не
разликоваху
.
Мушкарци
су
се
трудили
,
да
укажу
овим
дјевојкама
сву
учтивост
,
све
лијепе
форме
љубазног
,
нежног
понашања
већ
из
разлога
,
да
сперу
са
себе
многу
и
многу
срамоту
,
коју
им
је
по
гдјекоји
поган
језик
нанио
.
У
читавом
друштву
,
у
све
три
одаје
,
владао
је
један
дух
,
старински
дух
,
јер
се
пазило
на
бабу
и
на
домаћина
,
који
су
тако
научили
.
Како
је
који
нови
гост
или
гошћа
ушли
у
велику
гостинску
собу
,
послије
поздрава
су
их
ту
дочекале
двије
дјевојке
,
нудиле
са
слатким
,
ракијом
,
колачима
и
кавом
,
а
мушке
и
са
цигаретлама
,
љубазно
се
нагињући
према
гостима
и
стидљиво
шапћући
:
„
изволите
!
“
С
почетка
се
мало
говорило
,
као
да
је
неко
ноге
прекрстио
,
али
се
послије
већ
слободније
говорило
.
Ова
нова
мушка
омладина
васпитана
у
Бечу
,
Биограду
,
Загребу
и
другим
већим
градовима
,
донијела
је
и
нешто
свјетских
обичаја
,
но
то
су
за
сада
примале
само
дјевојке
,
е
,
а
зато
је
било
доста
разлога
.
Јер
што
је
судски
вјежбеник
Ђокица
говорио
,
то
је
Јањица
жељно
слушала
и
гутала
његове
ријечи
и
то
не
само
данас
,
већ
на
сваком
сијелу
гдје
год
су
били
заједно
,
а
неко
се
већ
побринуо
,
да
тамо
гдје
је
Јањица
,
да
некако
буде
и
Ђокица
позват
.
Исто
је
тако
било
и
са
Лукицом
и
Милом
,
Никицом
и
Јелкицом
и
још
некојом
господом
и
госпођицама
.
Господа
су
са
финим
манирима
,
нежним
понашањем
,
парфимисаним
још
тамо
пријеко
,
умјели
вјешто
да
освоје
онај
мали
кутић
у
женским
грудима
,
који
тако
много
пута
умије
да
ствара
буре
у
мислима
и
осјећању
тих
дјевојака
,
прољеће
или
ладну
зиму
,
страшну
празнину
...
Мало
потраја
унутра
уђе
млад
човјек
,
правник
десете
године
,
прозвани
Стевица
.
Он
сједне
у
друштво
неколико
дјевојака
.
Ово
друштво
се
звало
друштво
за
извјештавање
новости
сарајевских
.
Стевица
је
био
предсједник
тог
друштва
,
јер
је
знао
све
шта
се
у
граду
дешава
и
одмах
овоме
друштву
јављао
,
које
се
састојало
из
самих
родица
његових
,
неколико
старијих
дјевојака
.
Ово
је
друштво
знало
о
свему
,
шта
се
у
Сарајеву
дешава
,
све
сплетке
,
све
свађе
,
интриге
и
оговарања
,
и
о
томе
су
ширили
гласове
по
граду
.
Они
су
стварали
мишлење
о
појединим
људима
.
Ту
им
је
ишао
посао
најлакше
,
двије
три
ријечи
,
два
три
погледа
на
човјека
и
за
један
трен
је
појам
о
свима
способностима
,
својствима
дотичног
лица
готов
.
О
једном
су
рекли
да
је
глуп
,
о
другом
да
је
већма
глуп
,
а
што
год
су
о
њему
казали
,
то
су
сами
разносили
по
граду
.
За
сад
се
највише
мотрило
из
обе
собе
на
собу
момака
и
дјевојака
,
гдје
се
још
мирно
разговарало
,
сједило
на
миндерлуцима
.
Сваки
од
мушкараца
је
забављао
онај
ужи
круг
дјевојака
,
гдје
се
његова
„
наклоност
“
налазила
.
Дјевојке
су
ишле
за
тим
да
имају
што
више
забављача
,
а
оно
,
да
освоје
једног
,
то
ће
већ
по
себи
доћи
.
На
оваким
сијелима
је
то
најзгодније
,
јер
ту
нијесу
само
дјевојке
и
момци
имали
ријеч
,
ко
се
коме
допада
,
већ
све
бабе
,
тетке
,
стрине
,
куме
,
прије
и
друге
рођаке
.
Старог
српског
обичаја
,
да
млађи
свуд
имају
слушати
старије
,
па
и
у
удаји
,
ове
женске
се
нису
могле
тако
лако
одрећи
па
ма
колико
ови
младићи
баш
модерно
образовани
и
неке
нове
модерне
мисли
овамо
доносили
.
Зато
ништа
није
могло
проћи
без
њихове
;
дух
тих
жена
,
лебдео
је
над
читавим
овим
друштвом
,
њихово
љубопитство
,
жеље
,
бриге
за
њихову
будућност
,
лебделе
су
као
духови
над
овим
дјевојкама
и
момцима
.
Ново
зачело
.
Ове
су
жене
већ
на
двадесет
дана
у
напријед
одредиле
ко
је
чији
.
Но
и
то
се
баш
није
радило
тако
на
памет
,
и
ту
је
неко
други
такођер
играо
улогу
,
још
нечије
жеље
,
мисли
и
—
срце
;
не
да
су
дјевојке
саме
изрекле
:
„
Овога
хоћу
“
то
су
бабе
,
тетке
,
стрине
већ
саме
знале
докучити
од
некуд
.
Зато
су
ти
младићи
и
дјевојке
као
зачарани
непрестано
једно
крај
другог
сједели
,
па
и
кад
је
дошао
ред
на
игру
,
морали
су
ови
парови
бити
скупа
,
па
и
послије
игре
су
морали
бити
бар
сваких
пет
минута
заједно
,
јер
савјет
оних
баба
,
стрина
и
тетака
,
на
друго
не
пристаје
.
Када
су
тетке
и
рођаке
на
тај
начин
пожњеле
први
успјех
,
онда
се
казало
паровима
:
ви
сте
своји
!
и
као
очарани
на
идућим
сјелима
траже
они
једно
друго
и
сами
они
сада
не
могу
ни
да
помисле
на
коју
другу
или
другог
.
Савјет
жена
је
победио
.
По
савјету
тетака
,
стрина
и
осталих
рођакиња
је
Драгица
,
домаћица
данашњег
друштва
,
била
додијељена
доктору
Владици
.
Овај
млади
господин
је
то
сматрао
и
за
част
и
за
најпријатнију
забаву
,
да
вазда
седи
уз
њу
,
да
јој
говори
лијепе
ријечи
,
па
чак
да
употреби
по
које
јаче
средство
,
да
је
освоји
.
Драгица
му
се
свиђала
по
њеној
благој
нарави
,
стидљивим
понашањем
,
још
више
неком
сетом
,
замишљеношћу
,
а
са
вазда
благим
осмјехом
,
да
је
и
сам
више
пута
падао
у
двоумицу
,
били
то
било
савјесно
ову
дјевојку
задобити
,
пак
јој
не
испунити
жеља
.
Но
ипак
ју
је
толико
познавао
,
да
се
Драгица
не
би
била
у
стању
тако
лако
освојити
,
и
то
увјерење
га
је
тјешило
,
да
се
до
извјесне
,
границе
већ
смије
с
њоме
забављати
,
јер
по
доктор
Владицином
укусу
,
који
је
изоштрен
тамо
у
Аустрији
нису
одговарале
више
ове
овако
мирне
и
кућевне
дјевојке
са
вазда
једнаким
,
једноликим
осмијехом
и
говором
,
који
,
по
њему
,
не
показује
свјетско
образовање
.
Драгица
је
пак
знала
да
доктор
Владица
свакуд
иде
за
њом
,
чисто
је
свуд
осјећала
његову
близину
и
иза
леђа
;
чак
јој
је
и
годило
,
да
овај
углађени
младић
свуд
иде
за
њом
,
да
јој
чак
по
коју
ласкаву
ријеч
шапне
;
ту
би
се
и
насмијала
,
али
је
послије
опет
постајала
озбиљна
и
замишљена
но
са
оним
вјечитим
осмјехом
на
лицу
,
који
је
по
мишљењу
доктора
Владице
био
тако
„
стереотипан
.
“
—
Госпођице
Драгице
,
код
идућег
кола
да
играмо
заједно
—
ослови
је
др
.
Владица
—
Баш
ако
желите
,
немам
ништа
против
—
гласио
је
кратак
одговор
.
Доктор
застане
мало
и
промисли
се
.
Било
је
нечега
у
овијем
ријечима
што
му
није
ласкало
.
-
—
Зар
само
зато
,
што
ја
желим
?
—
Па
мушки
има
право
да
зове
женску
на
игру-
—
Али
ће
ипак
доћи
један
,
за
чију
љубав
ћете
сами
из
своје
побуде
то
учинити
—
рече
он
изазивајући
је
.
—
Мислим
да
не
.
—
—
А
ако
се
неко
заљуби
у
вас
?
—
У
мене
се
не
ће
нико
заљубити
јер
ником
не
дам
повода
за
то
.
Ово
није
био
одговор
по
жељи
докторовој
,
но
он
је
био
увјерен
,
да
ће
то
већ
ићи
касније
,
јер
је
данас
тек
први
дан
,
први
покушај
послије
одлуке
баба
,
тетака
и
стрина
.
6
.
У
једаред
се
ускомјешаше
сви
гости
у
све
три
собе
,
за
час
наста
жагор
,
па
тишина
.
Неки
питаху
:
Шта
је
?
Ко
је
?
но
међу
тим
се
Боривој
Хаџи-Костић
и
Душан
Трифковић
већ
бијаху
поздравили
са
бабом
,
а
домаћин
им
је
весело
ишао
на
сусрет
.
Послије
првог
поздрава
их
одведе
у
собу
гдје
је
он
био
домаћин
.
Овде
наступи
весео
жагор
и
зачуше
се
усклици
радости
и
одобравања
.
Сви
мушки
поустајаше
и
очито
указиваху
љубав
и
поштовање
првој
српској
омладини
ових
земаља
,
која
је
свршила
свеучилишне
науке
,
а
и
као
омладини
,
која
се
у
народној
борби
задњих
година
борила
уз
народ
и
народне
вође
.
Већина
сматраше
за
част
руковати
се
у
њима
и
рећи
им
:
Бог
ти
помогао
,
докторе
!
Ту
су
и
сами
били
поносом
испуњени
,
да
своје
синове
могу
докторима
да
зову
.
Наста
жагор
у
омладинској
соби
,
и
међу
самим
дјевојкама
.
Жагор
не
престајаше
,
и
ако
су
видјели
ко
је
дошао
.
Све
се
утиша
када
два
нова
госта
уђоше
у
омладинску
собу
.
Прво
је
ушао
Душан
а
за
њиме
Боривој
.
Понашање
Душана
Трифковића
се
зачас
промјени
,
лице
му
доби
полу
одушевљен
полу
елегантани
уздржљив
израз
са
примјесом
лукавства
.
Лако
се
Поклони
и
са
неколико
елегантних
тако
слободних
покрета
уђе
у
ово
друштво
,
као
да
је
већ
одавно
ту
.
Још
се
једаред
насмија
,
очи
му
сјевнуше
онамо
у
страну
,
гдје
је
стајала
једна
госпођица
,
која
је
очито
нањ
гледала
.
—
Госпођице
Анђице
,
јесте
ли
већ
давно
овдје
?
рече
јој
ласкаво
,
приступи
јој
,
пружи
јој
руку
,
ухвати
њезину
,
стисне
је
и
дигне
да
је
пољуби
,
дубоко
гледајући
дјевојци
у
очи
.
Она
отме
своју
руку
и
учини
лицем
,
да
се
он
не
срди
зато
на
њу
.
Читаво
друштво
примјети
ово
и
стајаше
под
утиском
овога
поздрава
.
Младић
и
Анђица
—
шаптаху
у
друштву
једно
другом
,
јер
су
Душана
у
оваквим
друштвима
звали
младић
,
у
бољем
случају
госп
.
младић
.
Боривој
Хаџи-Костић
бијаше
ушао
сасвим
мирно
нешто
застрашен
од
многог
,
нарочито
женског
друштва
,
и
изгледаше
много
мањи
и
ужи
,
као
да
се
за
половицу
смањио
.
Када
два
госта
уђоше
,
од
свих
женских
једина
Драгица
бијаше
као
домаћица
оставила
своје
мјесто
и
изишла
пред
оба
госта
.
При
поздрављању
је
поцрвенила
.
Додуше
бијаше
устала
сасма
слободно
,
са
облигатним
љубазним
осмијехом
,
али
у
свима
покретима
се
огледала
неукост
и
стидљивост
дјевојке
,
која
још
није
стекла
ону
неусиљеност
друштвеног
опхођења
,
које
долази
само
од
великог
додира
с
друштом
.
Послије
поздрава
са
свима
познатима
,
Душан
сједне
крај
госпођице
Анђе
,
прозване
Анђице
у
овом
друштву
,
Боривоја
посадише
крај
друге
двије
госпођице
,
које
још
нијесу
имале
удварача
,
а
домаћица
сједе
крај
др
Владице
.
Доласком
ова
два
госта
престаде
стари
говор
у
друштву
,
прекиде
се
стара
забава
и
морадоше
се
сви
стрпити
,
да
започне
читаво
друштво
једном
душом
мислити
и
осјећати
.
Када
ова
двојица
уђоше
у
собу
дјевојака
и
момака
,
ускомјеша
се
и
заталаса
се
и
у
себи
жена
;
све
похиташе
на
врата
и
баба
Јока
и
све
тетке
стрине
,
куме
и
родице
,
некоје
чак
уђоше
у
собу
и
саме
живо
учествоваху
у
поздрављању
,
нарочито
тетка
са
Кошева
,
она
се
чак
и
смјешила
заједно
са
младићима
и
дјевојкама
,
како
се
ко
смјешио
,
чак
се
и
клањала
нехотице
,
као
што
се
ови
клањаху
кад
се
поздрављаху
.
Но
уједаред
зашушта
нешто
на
пољу
:
жене
,
које
су
стајале
на
вратима
,
размакоше
се
и
унутра
чисто
улети
млад
пар
,
госпођица
и
млад
господин
као
привезани
једно
за
друго
.
—
Милкица
,
Ђорђо
!
кликнуше
и
женске
и
мушки
као
у
један
глас
.
Када
ово
двоје
уђоше
,
зашушта
,
замириса
и
засја
дворана
,
као
да
је
цвјетно
и
мирисно
прољеће
на
лаки
крили
долетјело
у
овај
салон
.
Она
се
звала
Милена
,
у
овом
друштву
названа
Милкица
,
висока
и
танка
струка
,
напарфимисана
и
блажено
насмијана
,
при
поздраву
ословљаваше
све
мушке
и
женске
именом
,
у
знак
нарочите
искрености
и
наклоности
.
Он
,
Ђорђо
,
био
је
углађен
и
очешљан
,
са
брижно
послаганом
косом
с
лијева
на
десно
,
као
да
му
је
фризер
длаку
по
длаку
једну
поред
друге
слагао
.
Читава
његова
укусно
удешена
статура
,
одјело
,
коса
и
бркови
говораху
,
да
су
чешљеви
,
четкице
,
бркомази
и
парфими
ревносно
вршили
своју
службу
.
Послије
поздрава
Милкица
изабере
једно
мјесто
у
крају
на
миндерлуку
,
као
стријела
се
брзо
створи
ондје
,
за
њом
се
лепршао
боа
до
земље
,
а
Ђорђо
за
њим
,
сједоше
једно
поред
другог
,
као
да
су
још
непрестано
везани
једно
за
друго
.
Савјет
тетака
,
стрина
и
рођакиња
је
ликовао
,
јер
ова
љубав
,
то
је
био
плод
њихове
бриге
,
заузимања
,
вјештине
.
Овим
двама
бијаше
још
прошле
зиме
суђено
,
да
најпре
једно
крај
другог
сједе
,
да
се
заједно
забављају
,
да
се
заљубе
и
буду
једно
другог
.
И
ето
савјет
тетака
и
других
родица
је
побједио
,
од
то
доба
се
овај
млади
пар
у
друштву
не
растаје
и
када
се
о
њима
говори
у
друштву
,
вазда
се
каже
:
Милкица
Ђорђо
,
као
да
је
једно
име
крштено
име
а
друго
презиме
једног
и
истог
лица
.
Друштво
се
лагано
загријевало
,
само
са
чекало
,
да
се
добром
расположењу
даде
маха
.
Када
отпоче
игранка
,
похваташе
се
парови
једно
крај
другог
,
као
што
су
спочетка
били
једно
другом
додијељени
.
Но
већ
код
друге
игре
се
почеше
некоји
парови
растављати
и
с
другијем
мјешати
.
Боривој
Хаџи-Костић
се
отресао
оне
прве
стидљивости
и
везаности
,
поче
чак
и
своју
бригу
за
час
да
заборавља
.
Када
је
по
трећи
пут
дошао
ред
на
игру
,
сам
је
потражио
младу
домаћицу
и
с
њоме
почео
играти
.
Обоје
су
играли
с
вољом
,
а
то
су
им
приметили
сви
гости
и
на
покретима
и
на
држању
тијела
,
и
ако
за
вријеме
игре
нису
ништа
говорили
.
Драгица
је
при
игри
ухватила
лијевом
руком
за
своје
сукњице
тамно
плаве
боје
,
које
се
упиле
уз
њено
пуначко
тијело
и
свуд
се
лагано
,
тихо
и
без
шума
повијале
заједно
са
високим
стасом
,
који
се
прегибао
и
чисто
таласао
када
је
правила
ситне
кораке
,
када
су
се
мале
ципелице
нечујно
промаљале
испод
доњег
дијела
сукње
и
опет
се
сакривале
заједно
са
пуначким
доњим
дијелом
тијела
.
Она
је
брижно
држала
сукње
,
да
јој
не
скачу
тамо
амо
,
јер
је
вазда
осјећала
стид
,
када
би
се
когод
од
мушких
загледао
у
њу
или
на
ма
који
дио
одијела
на
њој
.
Боривој
је
опрезно
држао
њену
руку
,
гледао
лијево
десно
,
па
и
на
њу
,
већ
да
се
не
би
с
ким
год
сукобила
,
но
и
у
том
летимичном
погледу
видео
је
њен
читав
стас
и
главу
,
умотану
увојцима
црног
прамења
бујне
косе
,
и
ситне
власи
,
које
се
упиле
уз
чело
јој
.
Црна
врпца
јој
се
тик
упила
уз
врат
,
и
све
то
скупа
стапаше
се
у
Боривојевој
души
,
када
би
скинуо
поглед
с
ње
,
у
једну
хармоничну
слику
,
коју
је
тако
радо
имао
пред
собом
.
Све
ове
ствари
и
одијело
Драгица
није
дуго
удешавала
,
нико
то
није
ни
опазио
,
док
није
почела
ево
играти
.
Сада
сви
гледаху
на
њу
и
чуђаху
јој
се
.
—
Коју
игру
играте
радо
?
—
упитаће
је
Боривој
—
Све
.
—
А
најрадије
?
—
Српске
,
кад
их
код
куће
играм
.
—
Зар
не
би
волели
на
једној
великој
забави
играти
?
—
Ви
знате
,
да
ми
Сарајке
нисмо
на
то
научиле
.
—
Тако
је
на
жалост
—
одмахну
Боривој
у
повлад
и
обоје
се
удубе
у
једне
мисли
.
Српски
се
народ
града
Сарајева
са
иступањем
из
цркве
мораде
одрећи
сваког
јавног
давања
забава
.
Већ
неколико
година
како
српска
нога
није
заиграла
ни
на
једној
јавној
забави
.
—
Но
зато
ето
играмо
на
сијелима
,
овако
још
волијем
—
рече
Драгица
замишљена
.
—
Не
заборављајте
на
сусједа
—
чује
мушки
глас
,
гдје
јој
у
игри
и
окретању
у
колу
говори
.
Она
спази
др
.
Владицу
,
насмија
се
и
лукаво
му
добаци
:
—
Не
,
не
,
не
.
Послије
игре
је
и
опет
Владица
сједио
крај
ње
.
Док
се
с
њим
разговарала
,
Боривој
је
сједео
њојзи
преко
пута
.
Он
опази
нешто
што
га
је
изненадило
.
Драгица
је
често
бацала
поглед
нањ
,
при
том
била
удубљена
у
мисли
.
Она
га
је
испрекидано
погледала
,
по
некад
га
пажљиво
проматрала
и
опет
се
удубљивала
у
мисли
.
—
Сусједо
,
сад
ћемо
нас
двоје
једну
игру
—
умиљавао
се
др
.
Владица
око
ње
.
—
Разумије
се
одговори
Драгица
,
више
шаљивим
но
веселим
гласом
.
—
Не
потраје
дуго
,
она
и
нехотице
подуже
задржа
поглед
на
Боривоју
и
при
том
бијаше
врло
мирна
.
То
примјети
неколико
жена
.
—
Што
тако
гледаш
на
њ
?
—
Корела
је
тетка
са
Кошева
смијешећи
се
.
Тетки
је
у
осталом
све
једно
било
,
ма
ког
,
само
нека
буде
сватова
.
—
На
кога
?
А
,
може
бити
!
—
одговори
Драгица
чисто
узнемирена
у
мислима
.
Мислим
шта
га
гоне
.
Послије
тога
је
престала
гледати
на
Боривоја
,
брзо
заборави
шта
је
мало
час
казала
,
и
оде
играти
са
др
.
Владицом
.
Када
је
послије
тога
сјела
,
била
је
необично
мирна
и
у
се
удубљена
.
Њене
се
велике
грахорасте
очи
бијаху
загледале
у
страну
,
поглед
јој
је
био
пун
благе
чежње
без
страсти
и
похотљивости
.
Када
се
Боривој
сада
загледа
у
те
велике
очи
,
и
сам
се
удуби
у
мисли
и
непрестано
тамо
гледајући
у
ове
широке
растворене
очи
,
створи
му
се
у
души
слика
,
као
да
ту
пред
собом
види
велику
непрегледну
пољану
а
изнад
ње
се
наднијело
свијетло
плаво
небо
,
са
ведрине
отуд
од
горе
запљускује
благ
вјетар
недогледну
пољану
покривену
плавим
цвијећем
,
све
се
таласа
,
повија
тихо
и
нечујно
...
Поједини
гости
су
непрестано
долазили
опажени
или
неопажени
,
с
њима
се
поздрављало
љубазно
,
више
учтивости
ради
и
онда
се
опет
прелазило
на
забавни
део
.
Но
у
једаред
дође
један
гост
,
млад
човјек
,
који
се
прво
поздрави
с
домаћином
.
Овај
га
доведе
у
омладинско
друштво
и
прикаже
га
.
—
Милош
Симић
,
судски
вјежбеник
.
—
Ко
је
овај
?
питаху
сви
гости
шапућући
једно
другом
.
С
почетка
нико
не
знађаше
о
њему
ништа
рећи
.
—
Ко
је
овај
?
—
упиташе
три
госпођице
у
једаред
.
Док
се
овако
распитивало
,
домаћица
га
приказиваше
гостима
.
У
оном
куту
,
гдје
је
сједио
биро
за
извјештавање
,
живо
се
говорило
.
—
Један
из
пријека
—
шапну
Стевица
,
председник
бироа
за
извјештавање
.
На
свима
лицима
се
указа
лак
подсмијех
,
и
овај
подсмјешљиви
израз
иђаше
са
лица
на
лице
,
док
не
освоји
скоро
половицу
друштва
.
Сви
погледаше
некако
туђе
господина
„
из
пријека
“
.
—
Знам
ко
је
—
шапну
Стевица
друштву
око
себе
.
—
Молим
вас
,
јуче
иде
овај
исти
главном
улицом
па
пита
:
Које
су
овдје
српске
радње
?
Неко
га
упита
:
Какве
радње
?
—
Српска
галантеријска
радња
,
гдје
се
могу
четке
добити
?
Сви
се
насмијаше
—
Овај
дошао
у
Сарајево
да
четке
купује
—
шапну
једна
госпођица
и
опет
се
сви
насмијаше
.
—
Батали
брате
—
из
пријека
—
и
Стевица
одмане
руком
.
—
Дошао
у
Босну
да
једном
нашем
детету
отме
љеб
.
Да
је
поштен
не
би
ни
долазио
овамо
;
оставио
карактер
пријеко
,
када
је
прелазио
преко
Саве
,
пак
сад
дошао
да
нас
у
срећи
.
—
Но
Стевица
и
његов
биро
за
стварање
мишљења
о
људима
и
за
распростирање
истих
ипак
поче
проматрати
тог
господина
,
кога
данас
познаваху
под
именом
:
„
из
пријека
“
,
узеше
му
у
претрес
понашање
,
и
пронађоше
,
да
је
исти
господин
доста
углађен
и
фини
,
и
створише
о
њему
појам
,
да
,
када
би
узео
коју
родицу
или
у
опште
једну
Сарајку
,
могао
стећи
симпатије
све
родбине
и
пријатеља
родбине
.
Када
су
Милоша
Симића
приказали
Боривоју
и
Душану
,
ови
бијаху
сасма
ладни
према
њему
.
Душан
помисли
:
да
видимо
колико
ће
овај
чекати
на
своје
унапређење
,
увјерен
да
је
владин
човјек
,
и
да
ће
га
влада
гурати
напријед
мимо
њега
и
осталих
Срба
домородаца
,
а
већ
зна
се
зашто
.
Осјети
неодељиво
презирање
према
том
из
пријека
.
Мало
касније
приступи
му
Боривој
доста
резервирано
.
-
Чујемо
,
да
се
тамо
код
вас
пријеко
све
напријед
креће
,
нове
и
напредне
мисли
освајају
свуд
у
друштву
,
па
и
на
пољу
привреде
.
—
То
је
зрело
,
то
је
зрело
—
наставио
је
разговор
Боривој
и
лице
му
поче
губити
ону
везаност
и
укоченост
.
-
Јест
силно
се
кренуло
напријед
,
јер
се
увидјело
да
,
ако
се
за
времена
не
пође
на
посао
,
да
се
спасе
оно
што
се
има
,
да
би
могло
бити
опасно
за
читаво
Српство
тамо
пријеко
у
Војводини
и
Хрватској
.
Симић
за
вријеме
овог
говора
изли
сву
љубазност
и
предусретљивост
,
коју
је
његова
љубазна
нарав
у
себи
крила
.
—
Нека
,
нека
,
и
ми
ћемо
се
на
вас
угледати
ако
Бог
,
да
морамо
и
ми
покушати
ово
спасти
,
ово
мало
,
што
нам
је
преостало
.
Но
Боривој
се
није
хтио
даље
упуштати
с
њиме
у
разговор
,
и
ако
га
је
ова
тема
силно
занимала
.
Баба
Стака
,
која
је
имала
унуку
за
удају
,
такођер
се
приближила
том
господину
из
пријека
и
из
далека
почела
разговор
.
Све
је
било
залуд
.
Питања
:
одакле
та
је
дјед
?
па
остала
родбина
?
нијесу
помогла
;
баба
Стака
није
могла
да
пронађе
ни
најмањих
родбинских
веза
.
Долазак
новога
госта
је
за
мало
задржао
ток
весеља
и
забаве
,
но
друштво
се
брзо
поврати
у
старо
расположење
.
Све
три
собе
дођоше
у
међусобан
додир
,
а
када
се
почеше
пјевати
пјесме
,
онда
су
сви
гости
сачињавали
једно
друштво
.
Мушкарци
се
били
прилично
развеселили
крај
вина
,
разговор
је
био
дошао
на
српско
питање
у
овијем
земљама
,
и
за
чудо
,
сви
су
вјеровали
,
да
народ
у
овој
борби
са
туђинском
управом
мора
побједити
.
И
када
паде
здравица
домаћину
,
као
једном
од
народних
вођа
и
првака
,
и
мушко
и
женско
и
старо
и
младо
похита
да
се
поздрави
са
домаћином
.
Ту
се
загријао
и
стари
Алекса
Стефановић
,
последњи
своје
,
лозе
,
самац
.
Када
га
запитају
:
шта
ти
раде
твоји
код
куће
?
он
ће
тек
преко
рамена
погледати
некако
чудно
смијешећи
се
:
Нема
брате
код
мене
никога
,
нит
ко
кашље
,
нит
ко
плаче
.
Некада
богате
и
имућне
породице
,
имање
му
је
све
пропало
при
оном
случајном
пожару
Сарајева
год
.
1878
,
који
је
у
пепео
претворно
силне
српске
хиљаде
.
Алексу
Стефановића
су
сви
познавали
,
а
када
њега
није
било
у
друштву
,
сви
су
осећали
да
нешто
недостаје
друштву
.
Зато
је
Алекса
Стефановић
био
на
сваком
весељу
,
свадби
,
бокарушама
,
крсној
слави
,
крштењу
и
свуд
,
гдје
се
јело
и
пило
,
здравило
и
пјевало
.
Само
нека
се
даде
прилика
,
он
запјева
,
омладина
се
насмије
а
они
се
стари
сјете
своје
младости
и
веле
:
онда
је
било
боље
.
Газда
Алекса
је
учествовао
у
свима
састанцима
првака
,
његов
суд
је
важио
као
ријеч
савјести
Србинове
,
а
зато
су
га
звали
„
савјест
Сарајева
“
.
Алекса
Стефановић
запјева
својим
старачким
гласом
,
који
је
дрхтао
од
узбуђења
и
потавнио
али
силно
чувство
преносио
на
све
присутне
.
Као
да
је
оплакивао
у
себи
прошлост
свог
кољена
,
а
ове
младе
бодрио
на
нова
дјела
.
Веселте
се
браћо
на
све
стране
,
Сад
су
с
пута
уклоњене
гране
,
Не
ће
нико
више
трпит
муке
,
Сад
су
свима
одрјешене
руке
.
Има
дрва
са
седам
планина
,
Из
Московске
из
земље
Молдавске
И
кресиво
славне
Горе-Црне
,
Љути
челик
из
наше
Србије
,
Оружија
и
тополивница
,
У
средини
бјела
Крагујевца
.
Сад
смо
добру
ватру
наложили
,
Да
чувамо
да
се
не
угаси
;
Нико
нам
је
угасити
неће
,
Ако
собом
ми
не
угасимо
.
7
.
Баш
када
је
весеље
,
раздраганост
и
одушевљење
постигло
врхунац
,
када
се
клицало
домаћину
у
здравље
и
у
славу
српског
народа
,
усред
тог
весеља
српске
куће
,
уједаред
се
деси
нешто
неочекивано
.
По
свима
собама
сви
ућуташе
,
као
да
им
је
неко
уста
запушио
.
Наста
тајац
.
На
улазу
у
велику
гостинску
собу
појави
се
једна
углађена
појава
,
сва
званична
.
У
свом
званичном
одијелу
са
гипким
корацима
и
насмијаним
лицем
уђе
у
нутра
Виљем
Улрих
,
савјетник
земаљске
владе
за
Босну
и
Херцеговину
.
Кад
савјетник
земаљске
владе
уђе
,
он
чисто
зачкиљи
,
баци
један
кратак
орловски
погледио
друштву
,
али
у
маху
показа
љубазно
лице
према
домаћину
.
У
први
мах
бијаху
сви
изненађени
овом
посјетом
,
јер
до
данас
није
још
ни
један
владин
званичник
прекорачио
праг
Митровићеве
куће
ни
на
један
празник
.
И
сам
се
домаћин
збунио
,
јер
је
знао
,
да
је
ова
посјета
указивање
наклоности
од
стране
земаљске
владе
.
Сви
остали
сада
разумједоше
значај
ове
посјете
.
У
први
мах
овлада
узбуђење
свима
,
но
брзо
за
тим
огорчење
,
да
земаљска
управа
ове
земље
,
која
је
до
данас
само
ударала
по
образу
српски
народ
овијех
несрећних
земаља
,
а
и
нанијела
му
више
удара
,
пораза
и
штете
,
него
петстогодишњи
непријатељ
,
да
та
влада
смије
да
пошаље
свога
савјетника
на
српску
крсну
славу
,
и
то
једном
од
народних
вођа
.
—
Желим
сваку
срећу
на
данашњи
дан
ваш
велики
празник
вами
,
вашој
кући
и
оној
ствари
,
којој
ви
на
челу
стојите
,
честитао
је
владин
савјетник
домаћину
крсну
славу
.
Овај
бијаше
скинуо
фес
за
вријеме
честитке
и
био
је
изненађен
на
овијем
ријечима
.
Остали
сви
стајаху
нијемо
и
не
могаху
да
вјерују
у
истинитост
ових
жеља
.
—
Хвала
вам
,
лијепа
вам
хвала
што
сте
ме
посјетили
.
Одговори
домаћин
и
понуди
госта
да
сједна
.
За
часак
наста
потпун
мир
.
Нико
није
говорио
ништа
.
—
Ви
Срби
треба
да
се
поносите
,
што
имате
овако
лијеп
народни
обичај
,
који
нема
ни
један
образован
народ
—
прекине
савјетник
ћутање
.
Домаћин
се
насмијешио
од
милог
чувства
,
што
данас
први
пут
чује
признање
Србину
и
то
у
својој
кући
из
уста
једног
странца
,
чиновника
владиног
.
За
мах
заборави
оно
немило
чувство
,
које
га
обузе
,
када
виде
овога
човјек
у
својој
кући
.
—
Ја
се
поносим
,
господине
,
што
ми
моји
стари
,
вазда
дични
Срби
,
оставише
овај
свети
обичај
у
аманет
—
одговори
домаћин
са
пуно
поноса
и
ватре
,
као
да
протестује
против
неке
неправде
.
Било
је
нечега
у
овим
ријечима
,
што
савјетнику
земаљске
владе
није
годило
.
—
Јесте
,
јесте
,
то
су
ваши
стари
обичаји
—
одврати
савјетник
,
а
непрестано
је
мислио
на
ријечи
:
вазда
дични
Срби
,
—
ми
оваких
празника
немамо
.
Домаћин
се
код
изговора
послиједњих
ријечи
бијаше
занио
,
поблиједио
и
унутарња
ватра
као
да
је
прешла
,
али
је
још
био
блијед
.
—
Господине
савјетниче
,
ви
опет
имате
имендан
и
рођендан
,
као
ми
крсну
славу
и
да
немам
крсне
славе
,
ја
бих
вам
завидјео
,
што
ви
опет
онако
лијепе
славе
славите
—
одговори
домаћин
,
али
је
при
том
мислио
:
не
дам
ти
крсне
славе
за
десет
швапских
имендана
.
И
разговор
се
тако
и
даље
кретао
непрестано
око
међусобног
хвалисања
и
облагивања
.
Домаћину
је
било
ово
тешко
,
но
савјетник
је
био
неисцрпив
у
измишљавању
комплимената
.
Напослетку
поче
хвалити
мостарско
вино
.
-
Ово
вам
је
најбоље
вино
,
што
га
Југ
има
—
хвалио
је
савјетник
мостарску
жилавку
,
држећи
чашу
у
руци
.
Домаћин
мишљаше
:
има
и
бољег
на
југу
,
но
не
хтједе
вријеђати
свог
госта
Нека
понесе
што
љепши
утисак
из
српске
куће
.
—
Добро
вино
још
боље
грије
и
кријепи
—
превали
домаћин
некако
тешко
преко
језика
.
—
То
све
даје
наша
дична
Босна
и
Херцеговина
—
одговори
савјетник
мало
усиљено
,
да
се
то
већ
опазило
на
њему
.
Сви
су
остали
гости
стајали
око
домаћина
и
новог
госта
у
кругу
,
живо
учествоваху
у
овом
рату
ријечи
осјећаху
са
домаћином
док
је
ово
говорио
,
страховаху
за
све
оно
,
што
треба
да
каже
и
радоваху
се
,
када
је
онако
вјешто
одговарао
и
што
умије
све
онако
да
одбија
,
па
чак
и
да
каже
својим
понашањем
,
лицем
,
погледом
овом
странцу
,
који
се
ето
увукао
на
српску
славу
незван
,
и
хоће
нешто
.
Управо
шта
хоће
са
овом
посјетом
?
Сви
се
питаху
,
и
то
их
питање
узнемириваше
.
Када
савјетник
оде
,
све
одахну
све
се
погледа
љубазно
,
као
да
спаде
камен
с
груди
,
као
да
су
се
послије
дугог
растанка
опет
састали
.
Но
све
је
било
ускомјешано
;
узбуђење
не
престајаше
.
Све
их
је
увриједило
,
да
она
управа
,
која
је
до
данас
само
угњетавала
народ
,
српску
цркву
и
све
српско
,
да
свог
човјека
—
шаље
амо
.
Наста
жагор
,
све
се
окупило
у
мале
групе
и
расправљаше
;
највише
их
се
окупило
око
домаћина
.
—
Е
људи
,
никад
нијесам
до
сада
лагао
,
а
сада
ето
под
старост
морам
да
лажем
—
говорио
је
домаћин
бришући
зној
са
чела
,
смијешећи
се
,
као
да
је
срећно
одбио
неки
непријатељски
нападај
на
кућу
.
—
Побједили
смо
браћо
!
—
гласно
је
говорио
савјест
Сарајева
,
Алекса
Стефановић
.
—
Ово
је
добар
знак
за
народну
ствар
.
Живио
те
Бог
,
брате
Јово
!
Волијем
што
сам
ово
данас
доживио
,
него
да
си
ми
све
имање
вратио
натраг
.
—
И
настави
полу
вичући
,
полу
пјевајући
;
Сад
смо
добру
ватру
наложили
,
Да
чувамо
,
да
се
не
угаси
,
Нико
нам
је
угасити
не
ће
,
Ако
собом
ми
не
угасимо
.
—
Живио
,
брате
Јово
!
хиљадили
се
народни
борци
—
и
пољуби
га
у
чело
,
а
сузе
му
наквасише
старачко
и
изнемогло
лице
.
—
Добро
је
,
добро
је
—
соколио
је
домаћин
све
госте
и
омладину
,
али
није
хтио
све
да
каже
,
што
је
мислио
.
Но
омладина
је
разумјела
стари
обичај
,
да
се
слуша
ријеч
старијег
.
Не
хтједе
ни
један
ни
примједбама
ни
говором
да
у
оваким
часовима
неугодно
утиче
на
друштво
.
—
Ал
не
смједе
ни
једном
ријечју
да
спомене
црквено
питање
—
рече
стари
Алекса
Стефановић
.
Он
је
у
ћутању
савјетникову
видио
неки
кукавичлук
.
—
Тај
зна
гдје
ће
говорити
о
црквеном
питању
,
—
умјеша
се
Стевица
,
и
лице
му
поста
строго
према
старом
Алекси
Стефановићу
.
Стари
га
погледа
и
не
разумјеле
довољно
онај
нијеми
говор
на
лицу
.
—
Јест
,
не
смије
пред
нами
да
говори
,
док
се
не
ријеши
ствар
—
одврати
стари
.
—
Јест
,
боји
се
вас
,
умјеша
се
Стевица
иронишући
.
Овај
тон
све
изненади
.
Ту
се
нађе
и
остала
омладина
.
—
Па
—
мене
—
не
баш
мене
,
већ
свију
нас
.
—
Мој
драги
„
газда
“
Алекса
—
поче
Стевица
,
иронички
изговарајући
ријеч
„
газда
“
.
То
ми
не
знамо
,
шта
је
он
мислио
,
када
је
дошао
данас
амо
?
Домаћин
је
био
озбиљан
,
али
је
чуо
ове
ријечи
,
које
су
старог
Алексу
већ
биле
извеле
из
мирног
расположења
,
но
као
домаћин
се
није
хтио
да
упушта
у
расправу
,
да
не
би
изазвао
какво
негодовање
.
До
сад
су
сви
знали
да
угоде
домаћину
и
да
му
погоде
мисли
,
само
ове
ријечи
између
Стевице
и
старог
Алексе
дођоше
му
некако
нејасне
и
неразумљиве
.
—
Знамо
сви
зашто
је
дошао
,
умијеша
се
један
из
народа
.
Требају
нас
,
пак
нас
траже
.
—
Ама
шта
се
плећеш
еснафу
у
разговор
!
скоро
се
издера
Стевица
на
њ
.
Откуд
ти
можеш
говорити
о
тим
стварима
.
Онај
из
народа
прогута
увреду
.
—
Знаш
брате
,
свако
се
од
нас
по
мало
разумије
у
тим
стварима
,
јер
смо
одрасли
с
њима
—
правдао
се
стари
Стевановић
,
а
погледајући
Стевицино
лице
,
које
је
било
пуно
ироније
,
скоро
да
се
увјерио
,
да
се
мало
разумије
у
политици
.
—
Ама
шта
се
плећете
у
та
питања
—
говорио
је
Стевица
са
висине
.
—
Шта
се
имају
у
политику
мијешати
аршинлије
,
шећерлије
,
еснафи
,
ћифте
и
та
багра
.
—
Он
одмахну
руком
,
онако
лако
,
без
пакости
,
али
подругивајући
се
,
тако
рећи
,
са
свима
.
—
Но
знаш
,
баш
ако
нисмо
сркали
кашиком
велико
знање
тамо
на
великим
школама
као
ти
,
оно
,
знаш
,
нешто
смо
и
ми
видјели
и
доживјели
за
ово
мало
годиница
,
говорио
је
онај
из
народа
тресући
главом
,
и
читавим
тоном
говора
и
држањем
,
протестовао
је
против
туторства
Стевициног
.
—
Ваљада
и
народ
умије
и
знаде
нешто
—
доврши
као
стресајући
се
.
—
Па
ко
је
тај
народ
?
упита
Стевица
—
и
застане
.
—
Ми
омладина
,
ми
смо
народ
,
јер
на
нами
је
будућност
,
глас
омладине
је
глас
народа
—
довикне
Стевица
свима
.
Ту
се
узнемирише
сви
присутни
да
се
старији
са
омладинске
стране
баш
ништа
не
цијене
.
Ту
се
умијеша
и
домаћин
.
Он
није
желио
да
се
у
његовом
дому
оваким
начином
расправља
,
што
би
могао
довести
до
сукоба
и
свађе
.
-
Право
има
наш
млади
Србин
-
поче
домаћин
весело
са
висине
једног
ауторитета
,
који
љуби
и
управља
.
-
На
омладини
остаје
оно
да
изврши
,
што
смо
ми
почели
,
али
док
је
омладина
,
омлдина
,
мора
учити
и
слушати
.
Омладина
под
команду
!
—
заврши
он
тоном
,
да
нико
више
није
могао
настављати
расправе
у
овом
питању
.
Сва
омладина
је
била
присутна
овој
препирци
.
Боривој
Хаџи-Костић
и
Душан
Трифковић
стајаху
у
крају
и
као
из
далека
слушаху
еве
.
Њихов
опношај
према
Стевици
им
не
дозвољаваше
,
да
се
упусте
са
њиме
у
озбиљну
дебату
.
Са
Стевицом
се
упустити
у
озбиљну
препирку
значило
је
за
њих
:
духовно
се
понизити
и
изложити
се
оправданој
осуди
.
Стевица
је
ово
још
одавно
осећао
и
зато
их
је
обојицу
мрзио
,
нарочито
Боривоја
,
који
му
је
већ
више
пута
,
када
се
хтио
с
њиме
упустити
у
расправу
,
онако
тек
преко
рамена
добацио
неколико
ријечи
,
које
су
иначе
уљудне
,
али
из
њих
све
говораше
:
мани
се
будалаштина
!
Мржња
Стевицина
је
долазила
из
оне
тамне
стране
људске
душе
гдје
станује
завист
,
злоба
,
пакост
и
њихове
сестре
суревњивост
и
страх
,
да
је
други
бољи
.
Према
Душану
је
ову
мржњу
мање
гајио
,
јер
је
овај
према
њему
био
углађенији
,
па
по
некад
се
баш
упустио
и
у
разговор
с
њиме
,
што
Боривој
никад
није
чинио
.
—
Стевица
се
силно
изненадио
,
када
му
послије
,
кад
се
утишали
духови
,
приступи
сам
Боривој
сасма
учтиво
,
чак
са
пуно
интереса
и
запитао
та
нешто
најљубазније
.
—
Како
то
,
ти
спомињеш
овдје
неку
омладину
,
говориш
у
име
њено
,
а
и
не
кажеш
ко
је
та
омладина
,
ко
спада
у
њу
?
—
упита
Боривој
сасвим
озбиљно
.
—
Сви
спадамо
у
ту
омладину
,
или
би
бар
морали
у
њу
спадати
и
ја
и
ти
и
сви
,
но
на
жалост
видим
,
да
је
и
омладина
постала
конзервативна
—
одговараше
Стевица
,
утишавајући
глас
,
да
не
обрати
домаћинову
пажњу
на
себе
.
Међутим
се
почеше
купити
око
њих
многи
,
већином
омладина
.
—
Знам
,
знам
сви
треба
да
припадамо
тој
омладини
,
али
постоји
ли
та
омладина
и
ко
јој
је
на
челу
;
то
нами
пак
мора
бити
познато
,
и
онда
шта
хоће
та
омладина
?
питао
је
Боривој
с
таким
нагласком
,
да
се
Стевица
потпуно
увјерио
,
да
ово
није
спрдња
,
већ
да
овај
с
правим
интересовањем
пита
.
—
Та
омлмдина
није
организирана
,
али
ће
и
то
бити
ускоро
—
говораше
Стевица
,
бацивши
се
у
говорничку
позу
,
пошто
се
заиста
увјерио
,
да
га
како
Боривој
,
тако
Душан
и
сва
остала
омладмна
са
интересовањем
слуша
.
—-
Јер
,
господо
,
наш
се
народ
у
Босни
налази
у
летаргичном
сну
,
од
како
су
вође
народне
сав
наш
живот
концентрисали
у
црквеном
питању
.
Све
нам
друго
стоји
,
и
просвјета
и
привреда
и
сељак
и
аграрно
питање
,
све
.
Вође
су
народ
завели
!
3ар
је
то
зрела
политика
?
—
Шта
овај
бенави
овдје
!
добаци
један
из
омладине
.
.
-
Танка
су
ти
ребра
,
господичићу
—
добаци
му
чика
Алекса
.
—
Господо
,
немојте
пресуђивати
,
док
не
чујете
све
—
рече
Боривој
озбиљно
.
Када
су
сви
видјели
на
Боривојеву
лицу
,
да
се
озбиљно
интересује
за
Стевицине
исказе
,
сви
се
утишаше
и
пустише
Стевицу
,
да
настави
свој
говор
и
покаже
свој
говорнички
дар
.
—
Господо
,
ко
не
ће
да
ме
слуша
,
ено
,
отворена
су
врата
.
Ја
говорим
своје
најдубље
увјерење
,
господо
,
а
и
то
у
одсудним
и
историјским
данима
по
наш
народ
у
Босни
и
Херцеговини
.
Народне
вође
су
отели
себи
право
и
повели
народну
ствар
странпутицом
.
Вође
су
скроз
неспособни
!
Гдје
су
стекли
знање
?
!
—
То
је
лаж
!
довикиваше
неко
.
Шта
бенавиш
младићу
—
додаде
један
други
;
да
те
не
знам
ко
си
,
и
ја
би
ти
казао
да
лажеш
.
Турио
песницу
у
џеп
,
па
има
пун
џеп
.
Но
Боривој
утиша
отпор
само
једним
покретом
.
Када
га
погледаше
они
што
почеше
галамити
,
лице
Боривојево
им
говораше
,
да
он
има
нешто
друго
у
виду
.
—
Нека
те
газде
,
народне
вође
,
купе
у
ћуп
новац
и
о
новцу
нека
и
даље
воде
бригу
,
а
нека
се
ману
народне
ствари
—
настави
Стевица
сасвим
љутито
,
да
тиме
сугерира
,
задобије
и
увјери
присутне
.
Вође
нису
свршили
никаквих
великих
школа
,
ни
универзе
,
ни
академије
,
па
откуд
им
онда
оно
потребно
знање
,
да
могу
у
најодлучнијим
тренутцима
народну
ствар
узети
у
руке
?
Онај
који
није
великих
школа
учио
не
може
овако
важне
ствари
,
животна
питања
једног
народа
заступати
.
Наше
вође
су
неспособни
,
њихово
је
мишљење
застарјело
,
они
су
конзервативци
,
зато
ми
омладина
не
можемо
даље
радити
с
њима
.
Нека
нами
омладини
предаду
вођство
,
пошто
не
умију
сами
да
раде
у
свима
правцима
,
на
свима
пољима
,
да
нам
народ
не
заостане
.
Народне
су
вође
заварали
читав
народ
са
црквеним
питањем
,
одвели
народ
из
цркве
,
сав
живот
везали
у
врећу
,
све
нас
духовно
заробили
.
Ето
то
су
нам
криви
народне
вође
!
—
Је
ли
то
све
?
упита
га
Боривој
сасвим
мирно
и
тако
озбиљно
,
да
Стевица
већ
поче
поштовати
Боривоја
.
—
Само
сам
вам
главне
ствари
казао
,
а
имао
би
читав
дан
говорити
,
када
бих
хтео
све
подробно
излагати
.
Ми
омладина
би
се
морали
од
вођа
еманципирати
,
ослободити
читав
народ
од
њихове
тираније
.
То
је
дужност
омладине
да
то
учини
.
—
Која
омладина
?
Постоји
ли
та
омладина
?
питаше
Боривој
.
—
То
смо
ми
,
ја
,
ти
,
сви
.
—
Када
мене
убрајаш
међу
ту
омладину
,
која
треба
да
ствара
нов
програм
,
онда
ти
морам
своју
рећи
,
прије
него
што
би
се
споразумјели
,
јер
као
што
знаш
,
без
договора
нема
споразума
,
без
споразума
нема
странке
,
па
ни
заједничког
народног
рада
.
—
Као
што
је
нами
свима
,
тако
ће
и
теби
бити
позната
историја
нашег
народа
,
од
како
је
дошла
Аустрија
у
нашу
земљу
—
поче
Боривој
мирно
.
С
почетка
ништ
нисмо
имали
.
Је
ли
тако
?
Онда
смо
почели
по
мало
схваћати
народне
потребе
.
На
челу
тих
првих
покрета
,
ето
стајали
су
па
и
данас
стоје
прваци
,
народне
вође
.
—
Али
ништа
нијесу
учинили
.
Гдје
им
је
статут
,
гдје
уређење
цркве
и
друге
ствари
?
!
прекиде
га
Стевица
.
-
Кад
сам
ја
могао
тебе
слушати
чуј
и
ти
мене
—
настави
Боривој
,
када
онај
све
изговори
,
ништа
не
губећи
своју
мирноћу
.
—
Народна
је
борба
почела
из
ничега
,
с
почетка
ни
од
кога
не
слушани
,
данас
о
нама
свуд
воде
рачуна
.
Почело
се
са
личном
обраном
,
а
данас
бранимо
читав
народ
свој
и
његова
права
;
данас
се
боримо
за
цркву
и
школу
,
вође
су
већ
почели
рад
на
аграрном
питању
,
пак
на
привредном
и
све
ће
то
доћи
једно
за
другим
,
све
,
неће
бити
ни
једног
питања
,
кога
се
народне
вође
неће
латити
да
га
ријеше
и
у
живот
приведу
.
А
што
до
данас
нијесмо
ни
на
једном
пољу
успјели
,
том
је
кривица
тамо
горе
.
—
Ха
,
то
је
баш
оно
!
упаде
Стевица
сав
разјарен
,
једва
дошавши
до
тачке
,
гдје
ће
моћи
опонирати
.
Да
ти
ја
одговерим
на
ово
питање
.
Зато
нијесмо
нигдје
успјели
,
нити
ћемо
успјети
,
што
немамо
опозиције
у
народу
.
Један
енглески
политичар
је
казао
,
да
је
опозиција
потребна
у
земљи
и
да
без
ње
нема
напретка
—
изговори
Стевица
декламаторским
патосом
.
—
Наша
јадна
земља
има
и
сувише
странака
,
све
су
против
нас
,
а
на
челу
тих
странака
стоји
земаљска
управа
рече
Боривој
.
Српска
народна
странка
је
на
челу
са
вођама
народним
опозиција
,
и
од
како
је
српски
народ
стао
на
становиште
опозиције
,
ево
и
народне
ствари
иду
на
боље
—
доврши
мирно
Боривој
.
—
Српски
народ
као
опозиција
има
своје
вође
,
има
свој
правац
,
готов
програм
,
по
коме
ради
и
сви
смо
се
до
сада
слагали
,
сав
српски
народ
у
овијем
земљама
,
читаво
Српство
.
Ако
тражиш
ту
опозицију
,
без
које
нема
напретка
,
онда
је
ево
,
ево
читавог
српског
народа
као
опозиције
српских
непријатеља
и
угњетача
.
Зар
у
овој
нашој
народној
борби
и
опозицији
смије
да
буде
противника
међу
нами
?
То
могу
бити
само
непријатељи
народни
.
—
Ко
хоће
да
напредује
,
тај
мора
имати
опозиције
у
себи
—
тврдокорно
остаде
Стевица
при
своме
.
-
Јел
ти
то
сав
разлог
против
оног
,
што
сам
казао
?
—
И
још
много
друго
шта
!
—
Шта
друго
?
—
Наступи
ћутање
.
—
Оно
друго
је
,
мој
драги
,
твоја
срамота
.
Сви
су
се
противници
Српства
у
овој
земљи
до
данас
сакривали
под
скут
земаљске
управе
ове
земље
,
пак
се
тиме
знало
ко
су
—
а
ти
тражиш
заклона
иза
нечега
,
које
ако
није
владин
скут
,
оно
је
срамота
по
српски
образ
.
—
Тако
говори
срдита
немоћ
—
ха
,
ха
,
ха
—
а
ја
јој
се
само
могу
смијати
изговори
Стевица
и
поче
се
смијати
,
али
и
остали
ударише
у
смјех
.
На
крају
се
сви
смијаху
гласно
,
дуго
,
заједљиво
,
подругљиво
—
само
Стевица
поносито
.
Заједљив
,
подругљив
смијех
међу
омладином
,
којој
се
међу
тим
придружише
и
многи
старији
и
даље
трајаше
дуго
,
дуго
,
као
да
му
не
ће
бити
краја
,
док
најзад
први
не
престане
Стевица
.
Остали
се
још
смијаху
.
—
Ма
што
се
смијете
будали
!
—
шапну
чика
Аекса
,
али
тако
,
да
су
сви
чули
,
па
и
сам
Стевица
.
Сад
овлада
свима
грохотан
смјех
,
е
изгледаше
,
да
ће
сви
попуцати
.
И
Стевица
се
поново
поче
смијати
,
омаловажавајући
смјех
омладине
,
а
чинећи
се
,
као
да
није
чуо
шта
онај
из
народа
рече
.
Сада
изгледаше
да
смјех
нема
краја
,
док
најзад
и
опет
Стевица
први
не
престаде
и
не
изгуби
охоло
држање
.
Ту
се
тек
поче
смјех
утишавати
,
али
они
пакосним
кикотом
,
који
умије
гдјекоје
људе
,
на
које
се
односи
,
до
бијеса
да
доведе
,
но
и
то
је
још
дуго
трајало
,
док
се
сасвим
не
утиша
.
Друштво
смијача
се
поче
разилазити
.
Поче
се
расправљати
о
овом
догађају
.
Озбиљнији
људи
питаху
један
другог
:
шта
је
овом
младићу
,
је
ли
пијан
,
или
будала
?
Некоји
у
омладини
почеше
сумњати
у
поштење
Стевицино
.
Један
шапну
:
шпијун
!
—
Господо
,
немојте
оваке
ријечи
набацивати
на
човјека
без
разлога
—
рече
стари
Алекса
Стефановић
.
Све
се
може
купити
само
добар
глас
не
.
Поштен
омладинац
у
ово
судбонасно
доба
за
српство
не
смије
ни
помислити
на
тако
што
,
а
камо
ли
одвргнути
се
од
народа
.
Ријечи
старог
Алексе
као
благе
жеље
поштена
човјека
одјекнуше
у
срцима
неколицине
,
но
нијесу
могле
сумњу
отклонити
.
Ова
омладина
је
брзо
живила
,
и
брзо
стварала
појмове
о
људима
и
догађајима
.
За
вријеме
овијех
разговора
у
мушкој
соби
,
женске
бијаху
саме
себи
остављене
.
Већина
тетака
,
стрина
и
баба
се
већ
бијаше
разишла
.
Дјевојке
још
бијаху
све
на
окупу
.
Боривој
Хаџи-Костић
се
вратио
сасма
мирно
у
друштво
дјевојака
,
а
држање
му
сада
бијаше
стално
;
он
сигурно
корачаше
и
дошавши
у
нутра
,
нешто
га
узмути
.
Није
знао
ни
сам
зашто
.
Приступи
Драгици
,
но
не
умједе
да
се
разговара
с
њоме
,
као
што
је
то
хтио
.
Друштво
се
поче
разилазити
.
Боривој
се
опрости
са
домаћима
и
отиде
кући
.
Са
Душаном
Трифковићем
је
удесио
,
да
се
још
вечерас
састану
.
Душан
је
пратио
Анђицу
кући
.
Доктор
Владица
још
остаде
непрестано
се
умиљавајући
око
Драгице
.
—
Господине
—
викнула
је
баба
Стака
господину
из
пријека
при
поласку
.
—
Пронашла
сам
,
пронашла
сам
!
—
Шта
?
—
питаше
господин
из
пријека
.
—
Јел
ваш
дјед
из
Митровице
на
Сави
?
—
Јесте
.
—
—
Па
је
онда
био
биљежник
у
Сријему
.
—
Јест
.
—
Јесам
ли
ја
казала
да
смо
род
.
Он
је
брат
од
тетке
жене
зета
брата
мога
мужа
!
8
.
Сутрашњи
дан
је
требао
бити
значајан
за
српску
омладину
,
која
је
потписала
меморандум
.
Један
од
вођа
ће
ићи
у
земаљску
владу
,
да
тражи
разјашњења
.
Душан
Трифковић
се
пак
одлучио
,
да
сам
иде
у
својој
ствари
да
тражи
објашњења
.
Када
је
народни
вођа
ступио
у
чекаоницу
земаљске
поглавице
,
овај
га
врло
љубазно
дочека
,
а
по
саслушању
му
одговори
у
кратко
,
да
земаљска
управа
никога
не
запоставља
,
дакле
ни
Србе
,
она
их
шта
више
цијени
,
јер
су
домородци
.
—
Да
влада
не
запоставља
Србе
,
доказујем
вам
наименовањима
од
послиједњаг
мјесеца
.
Наименована
су
два
Србина
на
судској
струци
за
вјежбенике
,
један
Србин
суплент
трговачке
школе
је
постао
правим
учитељем
,
један
Србин
суплент
на
гимназији
је
наименован
за
правог
учитеља
у
привременом
својству
,
два
Србина
писара
порезног
уреда
су
са
првог
степена
дигнути
на
други
степен
,
три
Србина
су
добили
мјеста
вратара
на
разним
заводима
Босне
и
Херцеговине
—
Вјерујем
вам
цијењени
господине
да
је
све
тако
,
као
што
сте
извољели
рећи
,
но
то
су
све
службе
нижег
реда
—
говорио
је
народни
вођа
учтивим
али
озбиљним
тоном
,
да
се
са
лица
могло
читати
незадовољство
.
—
А
камо
мјеста
за
ову
омладину
,
што
је
већ
свршила
,
па
чека
гладна
и
неодјевена
?
—
Сада
нема
упражњених
мјеста
.
—
Велите
нема
,
али
ето
баш
прије
неки
дан
сте
наименовали
једног
странца
на
мјесто
,
за
које
ми
имамо
једно
наше
дијете
.
—
Оно
је
само
званичан
акт
изашао
прије
неки
дан
,
док
је
његова
молба
била
у
ријешавању
прије
него
што
је
тај
млади
Србин
свршио
.
—
Па
како
да
имате
за
Србе
мјеста
само
у
малим
званијима
.
Ето
наименовасте
у
послиједњој
години
око
двадесет
виших
званичника
,
а
ни
једног
Србина
.
Земаљска
поглавица
се
намршти
.
Он
овоме
не
би
одговарао
да
није
нешто
знао
,
наиме
,
да
ако
овоме
овдје
не
да
така
одговора
,
да
га
заћутка
,
да
ће
се
покренути
какова
нова
депутација
у
Беч
цару
и
министру
,
па
чак
и
на
делегације
изнијети
,
што
му
не
задаје
иначе
великих
брига
,
али
му
само
намеће
нов
посао
.
Преко
министра
и
преко
делегација
се
најлакше
даје
јавност
оманути
.
Зато
је
боље
укратко
усмено
свршити
.
—-
Но
и
на
то
Вам
баш
могу
одговорити
—
и
погледа
га
значајно
—
ако
баш
желите
.
Када
вођа
даде
нијем
знак
да
жели
,
земаљска
поглавица
уозбиљи
лице
још
већма
и
настави
.
—
То
се
већ
одмах
у
почетку
државног
рада
показало
,
да
Срби
слабије
подносе
труд
,
муке
,
а
нарочито
тачност
званичну
.
То
вам
морамо
исјавити
,
да
су
Срби
лош
материјал
.
—
И
земаљска
поглавица
окрете
главу
према
прозору
,
а
намрштено
лице
му
је
требало
да
каже
:
жао
ми
је
што
вам
ту
горку
истину
морам
да
кажем
,
али
и
то
треба
да
знате
.
—
То
се
још
нигдје
није
показало
.
—
То
се
ето
баш
у
Босни
показало
—
строго
га
прекиде
земаљска
поглавица
.
Срби
су
лош
материјал
,
слаба
интелигенција
,
још
слабија
спрема
,
и
зато
морамо
са
стране
да
доводимо
званичнике
,
да
имамо
кога
мећати
на
виша
мјеста
,
гдје
се
тражи
већа
спрема
—
говорио
је
осорно
поглавица
,
и
ове
ријечи
изговорене
строго
,
с
презрењем
али
уздржане
од
љутине
,
говориле
су
народном
вођи
:
срамота
је
,
што
је
тако
,
а
о
овом
нашем
резултату
и
увјерењу
си
не
дамо
ни
контролирати
ни
интервенисати
,
јер
бих
инача
изнијели
још
горих
ствари
о
слабој
интелигенцији
Срба
,
и
лошем
материјалу
међу
званичницима
,
које
нам
ви
Срби
дајете
.
Вођа
застаде
мало
,
не
даде
се
збунити
,
већ
настави
даље
.
—
Па
шта
ће
бити
са
овом
омладином
,
која
је
ето
свршила
,
а
молбенице
им
враћене
?
Земаљска
поглавица
се
удуби
мало
у
мисли
и
постаја
тако
.
Оно
што
је
земаљска
управа
одлучила
за
омладину
,
која
је
демонстровала
против
управе
земаљске
,
то
му
није
могао
рећи
,
али
је
једно
морао
учинити
,
а
то
је
:
дати
такав
одговор
,
који
ће
моћи
умирити
духове
и
онемогућити
протесте
бар
за
извјесно
вријеме
.
—
И
тој
омладини
ће
се
дати
мјеста
—
и
погледа
га
значајно
,
да
га
увјери
—
и
то
онда
,
када
будемо
имали
мјеста
за
њих
на
расположењу
.
Нека
наново
пошаљу
молбенице
на
земаљску
владу
,
пак
ће
мо
видјети
шта
се
даде
,
ако
се
буде
могло
што
и
за
њих
учинити
.
Када
је
вођа
хтио
да
отвори
уста
са
новим
питањем
,
земаљска
поглавица
се
поклони
у
знак
,
да
је
аудијенција
свршена
...
.
Душан
Трифковић
је
истог
дана
дошао
у
9
сати
у
званије
,
узбуђен
из
два
разлога
,
прије
свега
што
није
био
добро
испаван
,
а
друго
,
што
га
је
Боривој
Хаџи-Костић
доста
рано
дигао
из
кревета
са
ријечима
:
данас
мораш
земаљској
поглавици
да
протестујеш
против
запостављања
.
Душан
је
обећао
да
ће
ићи
,
но
уз
пут
до
званија
га
је
та
мисао
,
да
сада
мора
,
хтио
не
хтио
,
тражити
разјашњења
због
запостављања
,
па
чак
и
протестровати
,
у
тако
немио
и
неугодни
положај
бацила
,
да
га
је
спопало
силно
узбуђење
и
страх
.
Кад
је
дошао
у
званије
,
утишао
се
мало
тиме
,
што
се
ријешио
,
да
иде
шефу
секције
,
а
не
поглавици
,
као
што
је
удесио
био
с
Боривојем
.
Око
девет
сати
уђе
у
канцеларију
начелник
,
Њемац
из
Аустрије
,
озбиљан
,
са
погледом
,
који
непрестано
посматра
,
тражи
и
испитује
у
човјековој
души
из
погледа
му
,
држања
и
израза
на
лицу
,
да
сазна
неку
тајну
,
у
опште
,
шта
мисли
.
Као
да
има
посла
са
кажњеницима
у
казниони
,
тако
посматрајући
поглед
баци
на
све
у
дворани
,
а
нарочито
на
Душана
Трифковића
.
Но
уједаред
паде
да
тавна
копрена
са
лица
му
,
и
лице
му
чисто
доби
благ
,
љубазан
,
природан
израз
;
као
да
је
лажну
маску
скинуо
са
себе
.
—
Но
како
сте
се
провели
ноћас
?
запита
љубазно
Душана
.
Душан
се
зачуди
,
да
овај
то
већ
брже
боље
знаде
.
—
Врло
добро
,
захваљујем
на
питању
.
—
Затим
је
разговор
текао
најљубазније
.
—
Молим
данас
дозволу
,
да
у
11
сати
могу
походити
господина
шефа
секције
.
Начелниково
се
лице
опет
намргоди
,
као
да
опет
на
њ
паде
иста
она
копрена
од
мало
час
.
—
Нашто
вам
та
посјета
?
Упита
онај
озбиљно
,
званично
.
Душан
Трифковић
му
мирно
исприча
,
но
начелник
прочита
из
израза
лица
му
,
да
овај
нешто
друго
мисли
,
ван
онога
што
је
казао
.
—
Можете
ићи
.
Шеф
секције
је
у
10
сати
већ
знао
,
да
ће
га
данас
походити
Душан
Трифковић
,
судбени
вјежбеник
.
Већ
унапријед
извештен
,
да
ће
га
данас
походити
један
потчињени
Србин
званичник
,
шеф
секције
Хрват
,
бијаше
дубоко
депримиран
.
Намргођен
и
смрачен
,
очекивао
је
тај
непријатни
час
.
Суд
шефа
секције
,
о
Србима
је
био
исти
,
као
и
суд
земаљске
поглавице
.
Рђав
суд
шефов
о
Србима
имао
је
коријен
у
његову
осјећању
,
антипатији
према
том
сељачком
народу
,
а
осим
тога
у
самој
дужности
,
да
служи
систему
против
српског
народа
у
овој
земљи
.
Зато
на
Србину
види
само
зло
,
а
у
души
му
не
види
никакових
способности
.
Ову
мржњу
је
према
Србину
претворио
у
инстинкт
.
Чује
ли
само
име
Србин
,
он
се
сав
стресе
,
накостријеши
,
бесвјесно
овлада
његовом
душом
презирање
и
мржња
,
обрве
му
се
наборе
,
читаво
лице
помрачи
и
дуго
не
зна
да
каже
ријечи
.
Када
му
пријавише
Душана
Трифковића
,
он
сав
ускомјешан
скочи
са
столице
;
но
опет
се
врати
натраг
,
сједе
за
сто
,
отвори
нека
акта
пред
собом
,
да
га
достојанствено
и
званично
дочека
.
Душан
Трифковић
уђе
унутра
.
Шеф
секције
бијаше
натакао
наочари
,
ништа
не
одговарајући
на
поздрав
,
посматраше
га
од
горе
до
доле
.
-
Шта
хоћете
?
Душан
Трифковић
је
био
силно
узбуђен
,
у
њему
бијаше
клонула
отпорна
снага
још
кад
је
угледао
са
зеленом
чохом
превучена
врата
шефовог
одјелења
,
а
када
сад
видје
ово
лице
,
које
додуше
сада
није
било
намрђено
,
али
које
својим
страшио
ладним
изразом
просипаше
мраз
и
зиму
из
себе
,
Душаном
Трифковићем
овлада
немоћ
,
поче
дрхтати
и
заборави
шта
је
све
спремио
да
говори
.
—
Дошао
сам
да
вас
замолим
за
моје
унапређење
—
изговори
најзад
сасвим
другачије
,
него
што
је
био
саставио
говор
.
—
Јесте
ли
већ
послали
молбеницу
?
—
Јесам
,
још
прије
четири
године
.
—
Но
,
па
шта
хоћете
онда
?
—
осорно
се
продера
нањ
шеф
секције
.
—
Али
нема
ријешења
и
ако
сам
од
оно
доба
трипут
обнављао
молбеницу
.
Шеф
секције
га
попријеко
погледа
,
као
да
је
осјетио
упреду
у
овим
ријечима
.
—
Па
шта
хоћете
саде
?
Молбенице
су
вам
све
овдје
код
нас
?
Је
ли
?
Па
шта
сте
онда
дошли
?
—
Баш
због
тога
сам
и
дошао
—
настављао
је
Душан
Трифковић
још
непрестано
збуњен
.
—
Мени
се
чини
,
да
мој
началник
о
мени
доноси
много
субјективно
мишљење
.
Можда
га
какови
други
разлози
руководе
.
—
Код
нас
нема
никакових
„
других
разлога
“
рече
шеф
ове
последње
ријечи
изговарајући
са
развлачевим
устима
.
—
Код
нас
нема
ни
других
разлога
ни
политике
.
—
Можда
личне
симпатије
или
антипатије
.
—
Код
нас
нема
личних
питања
;
о
томе
немате
ви
ништа
говорити
,
—
строго
прекине
бирократа
свог
потчињеног
—
Није
само
ваш
поглавица
ту
,
већ
смо
и
ми
ту
,
а
ми
ће
мо
већ
знати
стварно
ријешити
ваше
питање
.
—
Па
ако
смијем
питати
,
да
ли
ће
се
моја
ствар
скоро
узети
у
претрес
и
смијем
ли
се
надати
повољном
ријешењу
?
—
То
ја
не
знам
;
може
бити
повољно
и
неповољно
,
како
се
за
добро
нађе
а
ријешиће
се
онако
,
како
треба
.
Ту
се
шеф
секције
,
управник
и
свемоћник
бироа
механички
поклони
,
као
знак
,
да
овај
може
ићи
.
Ове
двије
посјете
сачињаваху
предмет
разговара
читаве
идуће
недјеље
дана
.
Душан
се
с
почетка
устручавао
казати
,
шта
је
све
сам
рекао
и
шта
му
је
шеф
секције
одговорио
,
но
на
наваљивање
својих
,
језик
му
се
некако
одријешио
.
О
говору
поглавице
се
није
много
дебатовало
.
Ријешило
се
,
да
Душан
Хаџи-Костић
и
сви
остали
свршени
великошколци
,
који
су
меморандум
потписали
,
а
нијесу
им
молбе
биле
одбијене
,
наново
пошаљу
молбенице
земаљској
управи
,
па
нека
земаљска
поглавица
јавно
слаже
,
и
јавно
пљуне
себи
у
образ
,
народ
ће
се
задовољити
у
први
мах
с
тиме
.
Но
тим
се
више
говорило
о
Душанову
пријему
код
шефа
секције
.
Овдје
су
се
мишљења
разилазила
.
Некоји
су
мислили
да
се
овдје
показала
обијест
Хрвата
званчника
и
мржња
према
Српству
,
и
да
се
заповјести
управе
из
Беча
баш
сасвим
у
том
смислу
не
издају
,
већ
да
се
овдје
нашао
један
бесавјестан
човјек
,
који
у
својој
националној
мржњи
прекорачује
границе
непријатељске
политике
,
према
доле
штитећи
се
својом
влашћу
а
према
горе
лажју
.
Већина
је
ипак
овај
поступак
схватила
као
сталну
непријатељску
тактику
аустријске
управе
према
Србима
.
Та
већина
је
била
увјерена
,
да
и
сам
поглавица
тако
мисли
,
само
је
