иуморним
погледом
,
као
да
је
то
неки
нахерени
дирек
од
општинског
фењера
,
а
не
витка
и
лепа
Зона
хаџи-Замфирова
!
...
А
њу
је
то
силно
љутило
,
понос
јој
вређало
.
Јер
,
док
је
сваки
други
забленуто
,
изненађено
и
с
неком
тихом
чежњом
погледа
—
на
Манчи
се
то
никад
није
могло
приметити
.
А
чезнуо
је
за
њом
,
те
како
чезнуо
,
—
само
је
био
јогуница
и
није
никако
дао
да
се
то
и
опази
!
—
Колико
само
пута
,
кад
она
прође
тако
некуд
са
својим
стринама
или
теткама
крај
његова
дућана
,
а
он
у
дућану
ради
и
опази
је
,
а
зна
отприлике
куда
ће
и
којим
ће
се
улицама
вратити
,
—
колико
пута
скочи
са
седишта
и
остави
рад
и
дућан
на
момку
и
шегрту
и
рекне
им
само
:
„
Саг
ћу
сам
туј
!
”
па
полети
другим
пречим
улицама
,
с
другога
краја
,
само
да
се
сретне
с
њом
,
да
је
види
!
А
кад
се
сретну
,
а
он
се
учини
као
да
је
и
не
види
,
па
хита
крај
ње
,
као
да
му
је
богзна
какав
посао
за
вратом
!
...
Или
опет
тако
ради
у
дућану
,
а
посао
навалио
као
никад
;
ради
,
удубио
се
у
посао
,
мислиш
и
на
ручак
ће
заборавити
при
тако
силном
послу
,
па
се
заборави
тек
и
запева
тихо
и
полако
:
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
,
где
се
премењуваш
,
Где
се
премењуваш
,
леле
Зоне
,
у
твоја
градина
;
Где
се
премењуваш
,
Зоне
,
у
свилена
риза
,
У
свилена
риза
,
леле
Зоне
,
у
чичек-антерија
!
Ој
,
хој-хој
,
леле
Зоне
,
у
чичек-антерија
...
Па
тек
скочи
,
не
знаш
ни
зашто
ни
крошто
.
Остави
дућан
на
калфи
,
а
он
се
жури
кући
,
као
да
му
гори
.
Мало
после
излети
из
куће
у
другим
,
опет
свечаним
хаљинама
,
али
не
оним
маслинове
боје
,
него
у
оним
чоханим
гугуткине
боје
,
али
исто
тако
богато
ишараним
гајтаном
.
Пало
му
нешто
тако
одједаред
на
памет
да
се
пресвуче
;
и
он
се
нагиздио
као
да
је
први
дан
Ускрса
,
и
нагиздан
тако
удари
сокацима
,
па
,
наравно
,
и
Зониним
сокаком
.
Пролази
и
звиждуће
,
жури
се
,
као
да
је
погодио
да
изради
полелеј
од
сребра
,
па
сад
хита
у
дућан
и
тражи
краћи
пут
и
пречи
сокак
!
А
међутим
и
не
оде
у
дућан
,
него
удари
опет
кроз
неке
друге
сокаке
;
а
накривио
фес
,
па
га
кићанка
све
бије
и
куцка
по
плећима
,
па
се
ломи
чапкунски
.
Али
једнако
иде
куд
год
га
ноге
носе
,
и
тек
кад
натрапа
на
Пашин
Чаир
,
и
кад
једини
обитници
паша-чаирски
,
преплашени
од
нарушитеља
ове
њихове
тишине
,
жапци
,
као
по
некој
команди
,
у
густим
редовима
поскачу
и
главачки
бућну
у
воду
,
—
тек
тада
трза
се
Мане
и
гледа
око
себе
,
као
да
се
пита
:
откуд
он
чак
ту
?
!
—
и
враћа
се
натраг
!
...
Тако
,
ето
,
почесто
ради
Мане
.
Али
да
призна
да
све
то
ради
Зоне
Замфирове
ради
—
то
ни
за
живу
главу
неће
,
јер
онда
не
би
он
био
„
чапкун-Мане
”
!
Само
се
једаред
десило
да
је
прошао
крај
Зоне
,
па
га
неки
ђаво
натентао
—
и
он
се
окренуо
за
њом
.
Погледи
им
се
сукобише
,
јер
се
и
она
окренула
за
њим
,
али
је
Мани
ипак
врло
криво
било
што
се
преварио
и
окренуо
.
Но
ипак
је
брзо
поправио
ту
своју
погрешку
,
доскочио
је
и
томе
:
ословио
је
сироту
Калину
,
једно
комшијско
девојче
,
а
на
Зону
и
не
погледа
више
.
И
како
је
ова
била
кокетна
,
поуздана
и
поносита
са
своје
лепоте
,
било
јој
је
ужасно
криво
!
Уједе
се
за
усну
,
јер
јој
се
учини
да
ће
Мане
још
моћи
лако
помислити
да
се
она
за
њим
окренула
и
њега
да
је
гледала
!
...
ГЛАВА
СЕДМА
У
њој
ће
читатељ
наћи
све
раскошно
шаренило
и
лепоту
једног
скупа
младежи
обојега
пола
,
који
се
скуп
зове
оро
;
а
том
ће
приликом
већ
помало
моћи
и
завирити
у
душу
и
скривене
осећаје
Зоне
Замфирове
.
Али
сада
,
у
ово
време
кад
се
развија
ова
наша
приповетка
и
кад
је
Зона
у
шеснаестој
својој
години
,
Зона
је
друкчија
:
није
више
оно
џигљасто
чупе
што
блене
по
сокацима
једући
кокице
из
кецеље
или
дубоких
џепова
својих
шалвара
.
Сада
иде
поносито
,
држи
на
себе
,
јер
зна
надмоћност
и
своју
и
своје
куће
над
осталим
другарицама
и
њиховим
кућама
...
Толико
пута
је
слушала
да
су
слабе
и
ретке
за
њу
прилике
овде
у
месту
.
Зато
се
само
и
играла
са
сваким
,
тек
колико
да
ужива
у
триумфу
.
Кретала
се
у
кругу
своје
родбине
,
својих
тетака
,
стрина
и
ујни
,
и
по
чорбаџиским
кућама
.
У
—
тако
да
рекнем
—
„
плебеје
”
ретко
је
излазила
,
или
,
боље
рећи
,
силазила
.
А
и
кад
је
долазила
,
владала
се
потпуно
чорбаџиски
.
Долазила
би
обично
праћена
својом
измећарком
,
Васком
,
и
снисходљиво
би
ословила
понеку
сиромашну
девојку
,
заборављала
би
врло
често
како
се
која
зове
,
а
и
разговор
би
трајао
врло
кратко
,
тек
у
неколико
речи
.
Понекад
би
долазила
и
до
места
где
се
игра
оро
,
али
никад
сама
,
већ
увек
с
понеком
другарицом
и
праћена
измећарком
.
Случајно
највише
је
долазила
ту
где
је
долазио
и
Мане
,
или
управо
где
се
најдуже
бави
,
јер
он
је
имао
обичај
да
за
једно
такво
после
подне
промени
по
неколико
места
.
Стала
би
,
па
би
гледала
како
играју
и
зевала
од
времена
на
време
.
Али
би
ипак
кришом
пратила
очима
Манчу
,
и
није
јој
право
било
кад
је
овај
не
би
опазио
,
или
кад
би
отишао
на
друго
место
да
игра
,
а
ово
оставио
...
То
је
вређало
њен
женски
понос
.
Једнога
дана
је
чак
планула
и
заборавила
се
,
тако
се
заборавила
да
је
грдну
лекцију
извукла
од
својих
стрина
и
тетака
,
и
није
могла
довољно
да
се
накаје
што
се
није
могла
да
одржи
на
дојакошњој
даљини
и
висини
од
„
фукаре
”
.
А
то
је
било
једне
недеље
,
баш
Беле
недеље
,
кад
је
по
тим
местима
најживље
,
кад
леп
дан
измами
све
живо
на
улицу
—
старије
на
разговор
,
млађе
на
ашиковање
,
а
дечурлију
на
јурење
;
када
оживи
испод
дрвећа
од
оних
силних
љуљашки
,
па
једни
се
овамо
љуљају
,
а
други
им
певају
,
а
други
онамо
играју
,
а
Цигани
им
свирају
.
Скупио
се
свет
.
Кога
ти
све
нема
ту
:
дечурлије
,
момака
и
девојака
из
махале
,
који
ашикују
очима
.
Дошао
је
и
неизоставни
наредник
Перица
,
наредник
и
писар
у
штабу
,
названи
„
лепи
Перица
”
због
оног
белог
лица
и
због
она
два
младежа
на
образу
испод
десног
брка
.
Витак
у
струку
,
са
лагираним
каишем
око
паса
,
на
коме
је
висио
тесак
,
са
шиљастим
ципелама
и
још
шиљастијом
шишком
испод
накривљене
француске
качкете
,
чинио
је
врло
пријатан
утисак
на
женски
свет
,
нарочито
на
онај
који
се
проводи
на
кромпир-баловима
.
Кад
он
прође
сокаком
са
својим
врсним
побратимом
,
апотекарским
или
фармацајтским
помоћником
Пајицом
,
кад
овај
има
свој
„
аузганг
”
,
—
само
чујеш
како
лете
,
да
се
посатру
,
девојке
на
авлиска
врата
;
понека
се
забатрга
,
па
јој
излети
папуча
или
налуна
чак
преко
сокака
,
а
лепи
Перица
само
глади
своје
брчиће
и
пусти
извештаченим
басом
(
а
говорио
је
обично
са
пола
уста
)
:
„
А
јој
,
побратиме
,
пусти
ме
да
умрем
!
...
”
па
иде
даље
другим
сокаком
,
где
опет
тако
нешто
викне
или
вели
:
„
Овим
шором
,
Лазо
,
еј
,
девојака
нема
!
”
А
побратим
Пајица
му
одговара
:
„
За
кога
,
море
,
газимо
ово
блато
,
а
побратиме
?
!
...
”
А
бацао
је
око
—
није
шала
,
толики
триумфи
!
—
и
на
Зону
Замфирову
,
али
још
није
предузимао
ништа
.
Налазио
је
да
није
време
још
.
Осећао
је
да
још
није
прилика
за
њу
,
док
не
постане
официр
.
А
дотле
се
трудио
да
јој
бар
падне
у
очи
;
зато
је
и
продужио
бестрага
свој
лаковани
каиш
од
тесака
,
па
му
сад
треска
о
калдрму
тесак
,
о
који
се
и
иначе
врлој
вешто
саплиће
ногама
,
као
да
је
већ
официр
,
као
да
му
је
тесак
сабља
!
А
због
тога
ваљада
и
није
се
упуштао
у
озбиљне
,
„
поштене
намере
”
с
осталим
девојкама
.
Све
је
залудео
,
али
ниједној
се
није
предао
.
Уживао
је
у
трофејима
као
сваки
добар
војник
;
а
такав
један
не
мали
трофеј
била
је
и
она
песма
о
њему
и
лепој
Катарини
и
она
нова
игра
,
,
која
се
уз
ту
песму
играла
,
—
а
та
је
песма
:
Игра
оро
код
гробљиште
,
И
у
оро
Катаринке
,
А
до
њума
млад
наредник
,
Леле
,
туго
,
млад
наредник
...
А
на
таквим
местима
се
увек
десе
и
понеки
странци
,
понеки
из
престонице
.
Ту
се
увек
десе
и
дођу
и
понеки
трговачки
агенти
,
понеки
агент
осигуравајућег
друштва
или
трговачки
помоћници
из
Београда
,
који
купе
вересију
по
паланкама
—
људи
обично
врло
шаљиви
и
духовити
,
а
што
је
најлепше
,
људи
снисходљиви
,
то
јест
,
спуштају
се
и
у
масу
,
јер
не
полажу
много
на
своје
престоничко
порекло
.
Па
хоће
и
да
се
пошале
.
Кад
год
ту
тако
стану
,
увек
питају
и
моле
да
им
се
да
штампан
ред
игара
,
питају
где
је
гардероба
за
ствари
,
одакле
се
поручује
сладолед
за
даме
,
—
и
већ
,
увек
нешто
тако
шаљиво
избаце
,
што
се
после
запамти
,
остане
ту
и
циркулира
дуго
као
нека
пословица
...
Али
ипак
,
кад
се
махну
шале
,
озбиљно
признају
да
се
диве
родољубљу
тога
света
,
који
може
да
живи
без
толиких
ствари
,
без
Благоја
танц-мајстора
,
без
паркова
с
гарнизоном
бандом
и
без
Пашонине
сале
!
...
Сврате
се
ту
понекад
и
застану
и
неки
вредни
професори
,
спајајућ
’
пријатно
с
полезним
,
шетњу
са
студијом
.
Њих
гони
амо
чисто
филолошко
и
фолклористичко
интересовање
,
то
јест
хоће
да
наставе
онде
где
је
отац
наше
новије
књижевности
,
Вук
,
стао
.
Али
,
наравно
,
ту
највише
има
момака
и
девојака
;
девојака
и
чорбаџиских
и
сиротињских
—
прве
да
убију
време
,
а
ове
друге
да
се
наиграју
.
Ове
целе
недеље
као
роб
трпе
псовке
и
грдње
,
али
све
то
радо
сносе
при
самој
помисли
на
недељу
после
подне
,
при
помисли
на
игру
и
ашиковање
.
Дођоше
већ
и
Цигани
.
Чувена
дружина
,
снабдевена
разним
музикалним
инструментима
.
Међу
Циганима
одмах
на
први
поглед
пада
јако
у
очи
један
са
трумбетом
,
с
косом
и
брадом
жућом
и
од
саме
трумбете
.
То
је
пан-Франћишек
,
брат
Чех
,
који
је
пре
неколико
година
дошао
са
конзерваторије
право
у
Србију
,
с
врло
лепим
сведоџбама
и
мањим
партитурама
.
Кад
је
дошао
у
Србију
,
он
је
прво
концертирао
:
свирао
је
Паганинијеву
фантазију
„
Мојсеј
”
на
жици
Г
,
и
био
бурно
поздрављен
.
Па
се
одмах
показао
и
стварачким
даром
својим
:
одмах
је
компоновао
једну
нову
игру
,
„
Апотекарско
коло
“
,
које
је
посветио
своме
земљаку
пану
Цицули
,
апотекару
тога
места
.
Тако
леп
почетак
и
напредак
прекинут
је
,
а
узрок
су
томе
,
тако
да
се
изразим
,
„
месне
околности
”
.
Пан-Франћишек
,
који
је
до
доласка
у
Србију
само
пиво
као
пиће
познавао
,
упознао
се
овде
и
с
вином
;
потреба
државна
изискивала
је
те
је
дошао
баш
у
онај
крај
где
је
црно
жупско
вино
било
мало
скупље
од
воде
.
И
какво
чудо
онда
што
је
пан-Франћишек
оставио
пиво
и
посветио
све
остале
дане
свога
живота
само
жупском
вину
,
резонујући
да
на
тај
начин
добија
и
у
новцу
и
у
времену
:
пиво
је
скупље
,
а
вино
јевтиније
,
и
,
што
је
главније
,
не
дангуби
—
добива
у
времену
,
јер
се
од
жупског
вина
много
раније
опије
него
од
оног
глупог
швапског
пива
.
И
сада
се
лепо
виде
на
њему
обе
те
периоде
пића
:
од
пива
је
сачувао
трбух
,
а
од
жупског
вина
стекао
нос
црвене
,
као
бакар
,
боје
.
Али
га
тада
издаде
композиторска
и
стварачка
моћ
;
то
се
одмах
опазило
на
једној
компонованој
„
Херувици
”
,
која
је
само
једаред
отпевана
у
цркви
,
а
после
је
следовала
оштра
опомена
његовог
високопреосвештенства
свештенству
:
да
ће
их
све
обријати
,
ако
се
само
још
једном
запева
таково
„
Иже
херувими
!
...
”
После
тога
није
пан-Франћишек
ништа
компоновао
.
И
кад
су
једном
у
неком
друштву
у
разговору
запитали
га
:
компонује
ли
што
?
приметио
је
,
и
непитан
,
заједљиви
колега
и
земљак
његов
,
пан-Цибулка
:
да
,
пан-Франћишек
и
сада
компонује
,
и
то
једнако
компонује
соду
с
вином
,
и
да
му
је
та
композиција
још
понајбоља
!
...
Иако
је
пакосно
и
заједљиво
то
било
,
било
је
,
на
жалост
,
истина
.
Пан-Франћишек
не
компонује
више
ништа
;
чак
не
компонује
ни
то
,
ни
вино
са
содом
,
него
пије
вино
онако
„
клот
”
,
како
га
је
Бог
створио
.
Сада
је
веран
и
сталан
члан
те
компаније
циганске
.
Пре
је
свирао
у
ћемане
,
али
сада
више
не
може
:
дршћу
му
мало
руке
,
што
је
,
уосталом
,
—
како
он
тврди
—
фамилијарна
болест
код
његових
у
фамилији
.
И
он
,
који
је
некад
на
виолини
концертирао
и
изводио
Паганинијеву
фантазију
„
Мојсеј
”
на
жици
Г
,
свира
сада
у
неку
олупану
и
изгужвану
трумбету
,
какве
се
могу
видети
и
наћи
под
билијаром
само
за
сезоне
такозваних
„
кромпир-балова
”
,
кад
настане
обавештавање
,
или
,
простије
речено
,
кад
се
касапи
споречкају
због
дама
с
ковачима
или
шлосерима
,
и
кад
полиција
,
с
чланом
кварта
на
челу
,
стигне
на
лице
места
и
викне
:
„
Фајерунт
!
Даме
назад
,
господа
напред
!
...
”
Тако
је
пан-Франћишек
почео
с
концертирањем
а
свршио
са
циганском
дружином
,
у
којој
чини
чудан
контраст
с
оним
његовим
белим
трепавицама
међу
оним
гаравим
лицима
.
Но
он
је
задовољан
међу
њима
,
а
они
га
,
опет
,
пазе
и
чест
му
одају
(
зову
га
пањ-Бељац
)
,
и
не
пуштају
га
лако
,
баш
и
кад
би
он
сам
хтео
:
што
је
он
једини
конзерваторист
међу
њима
,
и
друго
:
што
им
даје
паре
на
чување
или
на
зајам
без
интереса
,
па
он
њима
не
тражи
интерес
,
а
они
њему
,
опет
,
ни
главно
не
враћају
...
Тако
је
добродушни
пан-Франћишек
обезбедио
своју
будућност
:
оставља
за
црне
дане
,
и
Цигани
то
чувају
.
После
ручка
поче
се
шаренити
сокак
од
момака
и
од
девојака
,
од
минтана
и
фустана
,
од
јелека
и
шалвара
,
па
изгледа
као
цветна
башта
.
Ту
дођоше
и
они
што
продају
петлиће
и
свирајке
од
шећера
,
и
они
што
точе
лимунаду
,
и
они
што
продају
кокице
,
а
ту
се
нађе
увек
и
по
једна
мирна
и
доброћудна
будала
,
без
које
није
ниједно
такво
место
,
с
којом
се
обично
деца
смеју
и
забављају
,
а
девојке
се
окупе
око
њега
,
па
изјављују
да
су
у
њега
заљубљене
,
и
кажу
му
да
бира
коју
хоће
,
а
он
опет
вели
да
их
све
воли
и
да
ће
их
све
узети
за
жене
...
Отпоче
оро
.
Одиграше
неколико
игара
,
и
„
Криву
бањку
”
и
„
Бербатовску
”
и
„
Тедену
”
и
„
Заплањку
”
;
и
наизменце
водише
коло
редом
први
момци
из
махале
.
Мане
дао
Циганима
динар
,
а
Нацко
баштованџија
и
они
други
дадоше
мање
—
по
стопарац
.
Ту
је
у
близини
и
нишаљка
(
љуљашка
)
,
и
око
ње
пуно
света
.
Љуљају
се
и
певају
„
Чије
перо
на
нишаљку
,
гајтане
мој
!
”
Они
из
кола
иду
па
љуљају
друге
или
се
сами
љуљају
,
а
они
са
нишаљке
иду
и
хватају
се
у
коло
.
Дође
мало
после
,
и
Зона
са
другарицом
својом
,
Геном
Кривокапском
,
онако
исто
као
што
су
пре
три-четири
године
као
деца
долазиле
,
само
што
Зону
сада
прати
измећарка
њихова
,
Васка
.
Стале
једна
до
друге
,
па
гледају
како
свет
игра
.
Зона
гледа
равнодушно
,
уморно
и
као
мало
потсмешљиво
по
овом
шаренилу
и
весељу
;
гледа
,
као
да
јој
је
дуго
време
.
Цигани
засвираше
„
Потресуљку
”
,
омиљену
игру
Манину
.
Мане
узе
за
руку
и
поведе
на
игру
младу
лепу
Калину
,
комшиницу
своју
,
једну
пуку
сиротицу
,
која
неће
своме
мужу
донети
ништа
више
до
две
нове
асуре
,
и
два
јастука
,
и
чисту
душу
,
и
ропску
послушност
.
Заиграше
.
Калина
весела
,
блажена
—
румен
је
сву
облио
,
а
крупне
црне
очи
светле
јој
се
од
суза
,
од
силне
среће
данашње
...
—
„
Леле
,
што
су
пристали
једно
за
друго
!
...
Ја-ги
!
”
„
Асли
како
плави
зумбул
и
зелена
када
!
“
...
—
оте
се
многима
узвик
,
кад
их
видеше
једно
до
другог
како
играју
.
И
сви
само
Ману
и
Калину
гледају
;
сви
их
гледају
задовољно
с
пријатељским
осмехом
на
лицу
,
као
кад
се
нешто
мило
,
своје
гледа
...
Зони
неправо
.
Само
она
не
гледа
на
ту
страну
;
почела
је
да
зева
...
Криво
јој
...
Не
треба
њој
тај
Мане
;
неће
и
не
може
њен
никад
бити
,
али
не
трпи
да
може
још
која
—
код
ње
ту
,
живе
!
—
привући
погледе
ичије
,
а
нарочито
Манине
погледе
!
...
Не
би
играла
,
али
кад
виде
Калину
како
је
срећна
и
како
се
заруменила
и
ознојила
,
па
се
брише
јаглуком
,
кад
се
пустила
игра
,
дође
и
њој
воља
да
поигра
,
па
иако
је
чорбаџиска
ћерка
,
па
макар
и
отрпела
резилук
кад
оде
кући
.
Али
ипак
замоли
измећарку
Васку
да
не
каже
ништа
код
куће
.
Васка
се
обећа
да
ће
пре
пристати
да
је
убију
него
да
каже
то
,
а
заклела
се
и
у
очи
Гмитраћа
,
грнчара
,
вереника
свога
!
...
Засвира
се
„
Јелка
тамничарка
”
,
лепа
игра
,
уз
коју
се
и
пева
,
управо
уз
коју
се
песму
игра
.
Ту
је
игру
јако
волела
Зона
и
због
игре
,
а
још
више
због
песме
,
која
је
њој
много
казивала
и
сетом
је
неком
милом
испуњавала
...
Зона
узе
за
руку
Гену
,
приђоше
и
ухватише
се
међу
играче
.
Цигани
свирају
,
а
играчи
играју
и
певају
:
Нане
,
кажи
тајку
,
Да
ме
младу
дава
За
Раде
комшијче
!
...
За
Раде
комшијче
,
За
наше
сељанче
!
Јелке
,
тамничарке
!
Јелке
,
зулумћарке
!
Ела
да
играмо
!
Ела
да
трупамо
!
Престаде
замало
песма
,
а
игра
траје
и
развија
се
још
лепше
и
још
бујније
;
чујеш
како
звецкају
ђердани
и
дукати
,
и
трупкају
кондурице
и
папучице
и
шуште
свилене
шалваре
,
а
мирис
од
ђулијака
се
пресуо
по
сокаку
,
па
,
као
магла
земљу
,
притисну
мирис
гледаоце
.
Па
опет
поче
песма
уз
игру
:
За
Раде
комшијче
,
За
наше
сељанче
,
За
наше
сељанче
,
За
младо
чобанче
!
Јелке
тамничарке
!
Јелке
зулумћарке
!
...
Ела
да
играмо
!
Ела
да
трупамо
!
Опет
умукну
песма
и
певање
,
а
играње
и
даље
траје
уз
свирку
Цигана
.
Мане
стоји
,
не
игра
,
гледа
играче
.
Гледа
у
Зону
,
види
Зонине
свилене
шалваре
и
лагиране
кондурице
;
чује
шуштање
свилених
шалвара
и
осећа
мирис
,
дах
њен
осећа
,
помешан
с
ђулијаком
из
Казанлика
,
—
и
не
могаде
да
се
уздржи
више
!
И
кад
Цигани
хтедоше
да
престану
,
даде
им
Мане
знак
да
свирају
даље
исту
игру
,
па
приђе
и
ухвати
се
с
леве
стране
до
Зоне
.
Зона
га
само
овлаш
погледа
,
даде
оком
знак
Васки
,
измећарки
својој
,
и
ова
се
одмах
ухвати
у
коло
и
растави
Манчу
од
Зоне
.
Зона
више
и
не
погледа
на
Ману
,
игра
и
даље
и
све
гледа
у
Манулаћа
чорбаџи-Ранђеловог
,
а
кад
Мане
дође
у
игрању
према
њој
,
а
она
га
и
не
гледа
,
него
само
пући
уста
...
А
Ману
стегло
нешто
у
грлу
;
заболеле
га
слепе
очи
,
а
у
устима
му
горко
и
суво
.
Једва
је
чекао
да
престану
Цигани
.
Кад
се
свршила
игра
,
повукао
се
до
капије
једне
и
брисао
чело
дуго
.
Зарекао
се
да
се
више
неће
хватати
до
Зоне
,
а
није
му
то
ни
требало
,
јер
Зона
више
није
играла
;
остала
је
и
само
гледала
.
Кад
засвираше
„
Нишевљанку
”
,
Манча
се
ухвати
до
Калине
.
Зона
више
није
играла
.
Гледала
је
како
играју
,
а
није
испуштала
из
очију
Ману
и
Калину
;
гледала
је
како
играју
,
како
је
Калина
снажно
и
грчевито
ухватила
руком
његову
руку
,
па
од
времена
на
време
брише
знојаву
руку
јаглуком
и
брзо
га
опет
хвата
и
чврсто
држи
,
док
јој
се
опет
не
исклизне
рука
из
његове
;
гледа
како
се
разговарају
;
чује
како
Калини
дршће
глас
,
и
како
га
меко
и
дубоко
погледа
својим
великим
и
као
јунска
поноћ
црним
и
топлим
очима
!
...
И
другу
игру
,
опет
,
„
Јелку
тамничарку
”
,
играли
су
,
једно
до
другог
,
Калина
и
Мане
.
И
Зони
дође
нешто
тешко
.
Наслонила
се
на
Гену
,
другарицу
своју
,
па
се
изгубила
.
Гледа
бесвесно
по
оном
шаренилу
које
промиче
испред
ње
,
слуша
свирку
,
трупкање
кондурица
по
калдрми
и
слуша
песму
,
чује
сребрни
девојачки
глас
Калинин
,
где
пева
:
Да
ме
младу
дава
За
наше
комшијче
!
А
Мане
и
Калина
су
комшије
!
...
То
јој
паде
на
памет
,
и
она
погледа
Калину
како
је
срећна
и
блажена
!
И
Зони
постаде
нешто
тешко
и
досадно
.
Све
јој
беше
досадно
,
а
најдосаднији
јој
се
учини
баш
онај
Манулаћ
—
кога
је
малопре
онолико
гледала
—
кад
јој
приђе
и
понуди
је
шаком
кокица
!
...
Није
знала
ко
јој
је
у
тај
пар
црњи
—
Манулаћ
,
или
она
фукара
Калина
!
...
Силно
угризе
доњу
усну
,
и
још
силније
стезаше
за
руку
Гену
,
другарицу
своју
,
на
коју
се
од
силна
дерта
и
карасевдаха
наслонила
...
Свршила
се
и
ова
игра
.
Одмарају
се
и
играчи
—
неки
иду
„
нишаљци
”
,
да
се
љуљају
.
Разлеже
се
песма
с
нишаљке
,
разговор
на
све
стране
,
само
се
другарице
ућутале
.
—
Васке
,
море
!
—
зовну
Зона
измећарку
своју
,
а
ноздрве
јој
се
силно
шире
на
напрћеном
носићу
њеном
.
—
Што
искаш
,
Зоне
?
—
одазва
се
и
притрча
јој
Васка
.
—
Отиди
си
до
онуја
...
де
...
како
се
вика
...
до
онуја
,
ете
Калину
,
и
рекни
гу
:
Вика
те
Зоне
Замфирско
!
...
—
Туј
сам
!
Што
ти
требам
?
—
запита
је
Калина
,
кад
дође
.
—
Вика
’
те
...
ете
...
—
поче
Зона
,
а
сва
бледа
,
сувих
усана
,
а
истурила
изазивачки
десну
ногу
...
Ти
си
сиротиња
...
Кад
ручаш
,
ти
таг
не
вечераш
...
Та
,
викам
...
ако
искаш
...
—
и
ту
подиже
Зона
глас
и
настави
јачим
гласом
,
да
би
и
Мане
чуо
—
викам
...
да
дођеш
,
ете
,
да
се
цениш
у
татка
ми
...
Васка
ни
се
удава
...
та
...
да
се
цениш
,
хизмет
да
ни
чиниш
у
кућу
!
...
—
Ете
,
што
па
да
се
ценим
?
...
—
одговори
јој
Калина
.
—
Имам
си
мајку
и
брата
...
Измећарка
нећу
сам
!
...
Сал
при
мајку
хизмет
ћу
да
чиним
...
—
И
при
мужа
...
—
упаде
јој
у
реч
заједљиво
Зона
.
—
Па
,
ако
дадне
Господ
и
к’смет
ми
бидне
...
и
при
њег
’
...
—
Код
Манчу
ли
?
—
прекиде
је
Зона
јетко
,
шапатом
.
—
Фукаро
!
...
—
Како
рече
?
...
Не
чу
те
добро
!
...
—
запита
је
благо
и
погледа
благим
погледом
,
а
сузних
очију
,
Калина
.
—
Па
...
нећеш
да
ми
будеш
измећарка
?
—
Јок
!
—
рече
поносито
Калина
.
—
Несам
за
вашу
кућу
...
—
А
,
за
оро
ли
си
?
Ах
,
што
си
па
девојче
за
оро
!
...
—
рече
пакосно
и
погледа
је
презриво
од
главе
до
пете
.
—
Зоне
,
мори
!
...
Не
слушај
гу
,
Калино
,
што
збори
!
Иди
си
!
—
упаде
Гена
у
реч
и
повуче
силно
Зону
за
руку
.
—
’
Ајд
’
—
дом
да
си
идемо
!
...
Било
је
и
време
већ
.
Краве
се
већ
враћаху
с
паше
,
фењерџија
општински
већ
пролази
с
мердевинама
да
пали
фењере
,
и
патролџије
лепим
редом
пролазе
главним
сокаком
;
и
из
гомиле
се
мало-мало
одваја
један
по
један
у
побочне
сокаке
,
да
,
поткрепљен
,
целе
ноћи
бди
над
имањем
и
чашћу
уморних
и
заспалих
грађана
...
Почеше
се
разилазити
и
с
„
нишаљке
”
и
с
играња
...
Све
их
је
мање
и
маље
.
Они
даљи
се
раније
кренуше
,
а
ови
ближи
мало
доцније
.
И
место
на
коме
су
малочас
играли
и
кикотали
и
подврискивали
остаде
празно
и
пусто
и
и
изгледаше
тужно
с
оним
погаженим
раним
пролећним
цвећем
,
које
се
откидало
и
отпадало
с
играчица
!
...
И
Зона
пође
зловољно
кући
.
Осврте
се
још
једном
,
и
виде
како
Мане
и
Калина
пођоше
и
упутише
се
заједно
,
и
чу
како
се
Мане
нуди
Калини
да
је
допрати
до
њених
авлиских
врата
,
а
она
га
благодарно
погледа
,
али
га
ипак
одбија
и
моли
га
загушеним
гласом
:
—
Немој
,
Мане
,
две
ти
очи
!
...
Остави
ме
!
...
Сама
ћу
си
идем
!
...
Врни
се
!
Жива
ти
ја
!
Ће
ме
види
бата
!
Срамота
оди
човеци
!
...
Врни
се
,
Мане
,
две
ти
очи
!
...
Гледала
их
Зона
,
али
замало
;
заклонише
их
и
захватише
међу
се
гомиле
веселе
омладине
...
Похватале
се
девојке
испод
руке
у
дуг
ред
,
а
иза
њих
други
ред
загрљене
момчадије
,
и
,
идући
тако
кућама
својим
,
певају
сложно
оба
реда
...
Дан
на
умору
,
издахнуо
већ
;
звезде
трепере
с
неба
,
тихо
вече
се
спушта
на
земљу
,
а
из
грла
срећна
и
весела
млада
света
разлеже
се
кроз
тихо
пролетње
вече
сетна
песма
,
у
којој
се
исказује
бескрајна
туга
,
стара
туга
,
вечна
као
и
човечанство
:
Да
знајеш
,
моме
мори
,
да
знајеш
,
Каква
је
,
туго
мори
,
жалба
за
младос
’
!
...
ГЛАВА
ОСМА
У
њој
је
један
,
за
Мана
врло
пријатан
извештај
из
уста
Васке
измећарке
,
после
којег
је
извештаја
Мани
—
као
што
би
то
песници
казали
—
сунце
лепше
сијало
,
цвеће
пријатније
мирисало
и
птичице
лепше
певале
.
Недељу
дана
после
овога
испричанога
у
прошлој
глави
,
кад
је
измећарка
Зонина
,
Васка
,
прошла
крај
Манина
дућана
,
а
он
сам
био
у
њему
,
добацила
му
је
у
пролазу
:
„
Бата-Мане
,
поздравила
ти
се
Зоне
!
”
тако
брзо
,
да
Мане
није
имао
времена
ни
да
дође
к
себи
,
а
још
мање
да
јој
каже
хвала
и
да
врати
поздрав
.
Тога
дана
је
Мане
био
сав
блажен
.
А
како
и
не
би
,
кад
му
се
целе
недеље
од
тешког
дерта
није
милило
ни
да
седи
,
акамоли
да
ради
у
дућану
,
јер
му
је
једнако
била
у
памети
Зона
и
њено
понашање
,
и
онај
туњави
Манулаћ
,
којега
је
толико
гледала
Зона
.
И
да
Манулаћ
није
био
онакав
какав
је
,
да
није
једнако
чувао
дућан
и
седео
пред
дућаном
и
с
оцем
се
разговарао
,
Мане
би
га
ма
како
изазвао
—
како
је
љут
био
на
њега
—
и
потукао
се
с
њим
,
чим
би
га
први
пут
срео
и
нашао
.
Али
овако
није
могао
то
,
него
се
морао
задовољити
тим
што
му
је
у
пролазу
,
онако
као
случајно
,
избио
лактом
цигару
из
муштикле
,
кад
је
Манулаћ
седео
пред
дућаном
и
пушио
(
а
пушио
је
ретко
:
дваред
или
триред
у
години
сетио
би
се
да
запали
цигару
,
и
то
обично
онда
кад
би
му
татко
добар
пазар
свршио
)
.
И
после
неколико
таквих
тешких
дана
и
такве
душевне
утучености
како
су
га
морале
обрадовати
и
оживети
и
освежити
ове
слатке
речи
:
„
Бата-Мане
,
поздравила
ти
се
Зоне
!
”
које
му
једнако
брујаху
у
ушима
као
најмилија
песма
мајског
славуја
!
...
И
већ
одмах
га
није
држало
место
:
досадно
му
било
у
дућану
,
и
чим
се
вратио
шегрт
Поте
скочи
и
диже
се
да
иде
.
Рђаво
сам
рекао
„
да
иде
”
—
полетео
би
он
,
како
му
је
мило
било
.
И
баш
у
тај
пар
,
кад
је
он
наређивао
нешто
шегрту
,
уђе
у
дућан
једна
муштерија
и
затражи
нешто
.
Мане
му
нервозно
изнесе
тражене
ствари
;
учини
му
се
да
се
и
сувише
отегао
пазар
,
одмери
муштерију
од
главе
до
пете
,
па
рече
:
—
Море
,
неси
муштерија
!
...
Немаш
те
паре
!
...
—
па
узе
испред
носа
забезекнутом
муштерији
поређане
ствари
и
изиђе
брзо
из
дућана
.
Заредио
је
по
сокацима
и
мањим
и
већим
,
па
чак
и
по
оним
по
којима
ни
ђаво
не
пролази
,
по
којима
чак
ни
општински
инжењер
по
дужности
не
пролази
,
Дваред
је
тако
тога
дана
пролазио
сокаке
,
дваред
се
враћао
у
дућан
,
али
се
посла
није
лаћао
,
него
је
само
правио
цигаре
,
пушио
,
пуштао
колуте
дима
и
задовољно
гледао
у
њих
.
Напослетку
је
дохватио
пушку
,
ухватио
се
поља
и
лутао
тако
до
мрака
,
и
тада
се
тек
вратио
кући
;
а
да
тога
дана
ништа
није
уловио
,
чак
ни
пуцао
,
није
ваљда
нужно
ни
да
кажем
!
...
Целога
дана
је
само
на
то
мислио
,
и
једнако
му
у
памети
зујале
и
звониле
Васкине
речи
:
„
Поздравила
ти
се
Зоне
!
”
И
зато
није
ни
чудо
што
није
успут
приметио
буљуке
сељанака
и
сељанчица
у
њиховом
живописном
оделу
како
промичу
путем
крај
њега
.
Други
пут
би
их
задевао
или
се
бар
искашљао
пролазећи
крај
њих
,
а
сад
их
није
ни
приметио
,
иако
су
се
кикотале
гласно
и
гуркале
се
пролазећи
крај
њега
и
задевајући
оне
њега
.
Тако
је
силна
љубав
и
тако
силно
заноси
она
човека
!
...
Ништа
од
свега
тога
није
он
приметио
,
нити
га
се
то
тицало
!
Само
једна
слика
му
је
лебдела
пред
очима
,
само
један
поздрав
му
се
једнако
понављао
у
ушима
,
и
он
га
једнако
шапатом
изговарао
...
И
то
је
охрабрило
Манчу
.
И
први
пут
,
кад
прође
Васка
крај
дућана
,
а
он
био
сам
,
зовну
је
.
—
На
дом
ете
,
здраво
ли
су
ви
?
—
запита
је
Мане
.
—
Здраво
!
—
одговара
му
Васка
,
а
гледа
минђуше
које
јој
је
Мане
поклонио
.
—
Што
работи
чорбаџија
...
здраво
ли
је
?
—
Здраво
!
...
—
А
чорбаџика
,
што
работи
она
?
...
—
И
она
си
је
здраво
!
—
А
ти
што
работиш
?
Здраво
ли
си
?
—
Здраво
сам
си
!
—
одговара
Васка
.
Ту
Мана
застаде
.
Привуче
своју
табакеру
,
отвори
је
,
лизну
десни
палац
и
извади
један
папир
и
дуван
,
у
који
хукну
,
па
поче
савијати
цигару
.
Кад
је
запали
,
засука
бркове
,
па
се
искашља
тихо
,
као
кад
човек
хоће
нешто
важно
да
превали
преко
усана
.
Али
ипак
не
рече
ништа
,
него
стаде
размештати
испред
себе
оне
алате
и
пушташе
густе
димове
.
После
дуже
паузе
,
запитаће
Мане
:
—
А
...
ете
...
Зоне
...
здраво
ли
је
?
Што
работи
?
—
Па
,
седи
си
...
—
Знам
де
...
Може
и
да
лежи
.
—
Хехе
,
—
осмехну
се
Васка
.
—
Леле
,
бата-Мане
,
како
збориш
па
и
ти
!
...
—
Што
си
збори
?
Збори
ли
?
—
Збори
,
кад
гу
питују
...
—
Ћути
си
?
...
—
Па
ћути
!
—
А
што
мисли
кад
си
ћути
?
—
Е
,
кој
гу
знаје
!
...
—
А
може
ли
да
поје
?
—
Па
и
поје
...
—
Е
,
што
си
поје
?
—
Па
песне
си
поје
...
—
Ех
,
песне
!
Ама
,
које
песне
?
—
Срамујем
се
да
ти
,
ете
,
кажем
!
—
вели
Васка
намештајући
у
уши
добивене
минђуше
.
—
Ама
,
какво
срамување
!
—
храбри
је
Мане
.
—
У
појење
нема
срам
ни
па
срамување
...
Што
си
поје
?
—
Па
,
ете
...
—
поче
Васка
,
-
поје
си
песне
,
онеја
што
су
од
љубав
и
ашиковање
.
Поје
си
оно
моме
Еврејче
,
што
си
чешља
косу
и
клне
мајку
си
што
гу
роди
да
је
Еврејка
...
Ете
,
на
туја
песну
гу
саг
кеф
;
сал
туј
песну
поје
ели
гони
мене
та
гу
ја
појем
...
—
Е
,
зашто
да
клне
мајку
,
кад
неје
Еврејка
?
!
—
пита
је
Мане
.
—
Рисјанка
је
,
та
што
гу
треба
веће
?
!
...
—
Ех
,
а
ти
па
бајађим
не
знајеш
,
бата-Мане
,
зашто
!
—
Жива
нана
,
не
знам
си
,
Васке
.
—
Ама
разбира
се
убаво
на
шта
прилега
таја
песна
!
вели
Васка
.
—
Није
,
демек
,
Зоне
жална
што
је
Еврејка
,
веће
то
се
за
друго
ништо
разбира
...
—
Е
,
што
је
па
то
друго
?
—
Ете
,
жална
је
што
је
чорбаџиска
керка
;
а
има
,
ете
,
ники
што
није
чорбаџиски
син
,
а
њој
гу
па
много
мило
за
њег
’
...
а
њојни
викају
...
неје
,
ете
,
прилика
.
—
За
мен
’
збори
ли
што
?
—
Збори
.
Мане
опет
ућута
и
стаде
савијати
другу
цигару
.
Опет
настаде
пауза
,
коју
прекиде
Мане
.
—
Море
,
ти
ме
л’жеш
,
Васке
?
—
Не
л’жем
те
,
бата-Мане
...
Две
ми
очи
!
...
Како
смем
да
те
л’жем
?
!
...
—
Па
истин
’
ли
збори
си
за
мен
’
?
...
Што
си
збори
?
—
Збори
си
...
И
плаче
си
.
—
Плаче
?
Зашто
да
плаче
?
—
Мори
,
—
одмахну
руком
Васка
,
—
ти
ништо
не
знајеш
,
бата-Мане
!
Тараф-тараф
се
напраји
код
нас
дом
...
Живот
си
нема
од
некња
!
...
—
Што
,
море
?
—
вели
запрепашћено
Мане
и
остави
цигару
.
—
Ете
за
оно
оро
,
и
за
играње
,
—
изеде
си
резилак
,
ем
знајеш
как’в
резилак
!
...
—
Па
кој
ги
рече
за
оро
?
Ти
ли
?
—
Јок
ја
!
...
Казаше
ги
ники
из
ма’алу
.
Та
сви
скочише
сас
резилење
...
Викају
:
не
прилега
на
чорбаџиску
керку
у
оро
играње
по
ма’але
...
—
Е
,
а
зашто
па
играше
?
—
Па
теб’-те
видела
...
па
не
мога
да
си
седи
да
не
игра
,
веће
се
уфати
у
оро
и
она
...
—
Она
ти
каза
то
?
—
Ба
!
Не
каза
ми
ништо
.
Што
треба
да
ми
казује
?
...
—
вели
поносито
Васка
.
—
Знам
си
ја
убаво
,
зашто
:
„
куде
си
она
топрв
иде
,
ја
се
отутке
враћам
”
,
бата-Мане
!
Зар
малко
поруча
ћутеци
од
татка
ми
заради
Митка
?
!
...
—
А
збори
си
нешто
за
мен
’
?
—
Па
...
ете
...
збори
:
демек
,
много
гу
мило
за
теб
’
...
Из
даљег
разговора
дознао
је
Мане
од
Васке
да
је
по
чорбаџи-Замфировој
кући
прави
лом
због
играња
Зониног
,
за
које
и
стари
Замфир
зна
,
а
још
више
због
Зонине
наклоности
према
Ману
,
о
чему
Замфир
и
не
слути
,
јер
сви
крију
то
од
њега
.
Стара
,
искусна
и
речита
тетка
Таска
узела
је
на
себе
ту
тешку
и
части
пуну
дужност
да
опет
избије
из
Зонине
главе
Ману
Кујунџију
.
Зато
тетка
Таска
и
долази
сваки
дан
,
савесно
и
тачно
као
хирург
ради
операција
,
и
саветује
и
теше
Зону
:
хвали
Манулаћа
,
а
куди
Мана
.
Куди
му
сталеж
,
а
још
више
владање
и
поведење
његово
.
Почела
је
чак
од
оца
Манина
,
Ђорђије
;
ни
њега
није
оставила
на
миру
.
Управо
,
није
ни
спомињала
ни
претресала
Ману
,
него
Ђорђију
,
додајући
:
нека
се
Зона
сети
оне
речи
која
вели
да
ивер
не
пада
далеко
од
кладе
,
и
:
што
мачка
омаци
,
да
то
мишеве
лови
,
—
па
тако
је
и
овде
с
Ђорђијом
и
сином
му
,
Маном
.
Причала
јој
је
о
покојном
Ђорђији
—
како
је
био
кријумчар
,
убојица
,
ноћник
и
весељак
;
причала
јој
читаве
романе
Ђорђијине
с
неком
ченгијом
Зумрутом
,
која
је
у
своје
време
и
„
у
песму
турена
”
због
лепоте
,
и
протеривана
и
хапшена
због
честих
туча
ради
ње
;
која
је
некада
била
лепа
,
била
омиљена
играчица
,
а
која
се
сада
смирила
,
и
зато
сада
нити
иде
у
апс
,
нити
је
мећу
у
песму
;
сад
мирно
и
савесно
носи
фењер
и
амбреле
,
и
као
казначеј
је
у
некој
чочечкој
дружини
.
Чак
је
тетка
Таска
шанула
Зони
на
ухо
једну
страшну
ствар
,
коју
је
дуго
крила
и
чувала
и
као
последњи
метак
избацила
,
а
та
је
:
да
исти
Мане
има
брата
(
по
оцу
)
међу
Циганима
!
...
И
сад
,
какав
је
био
Ђорђија
,
такав
му
и
син
Мане
,
тврдила
је
тетка
Таска
и
уверавала
Зону
.
А
то
се
помало
могло
и
веровати
,
јер
Мане
је
доста
често
јутром
био
предмет
разговора
са
својих
ноћних
подвига
.
А
у
исто
време
кад
је
кудила
Ману
,
хвалила
је
оног
Манулаћа
чорбаџиског
.
Хвалила
га
је
и
она
и
све
тетке
и
стрине
,
а
и
мајка
јој
Ташана
,
чији
је
он
најозбиљнији
кандидат
био
,
јер
је
био
јединац
,
једини
наследник
огромног
имања
,
а
,
сем
тога
,
пример
послушности
,
скромности
,
стидљивости
,
целомудрености
,
—
дакле
,
такорећи
,
скуп
врлина
и
права
противност
оном
Митки
чорбаџи-Петракијевом
,
описаном
у
једној
од
ранијих
глава
ове
приповетке
.
И
да
се
ту
није
питао
и
хаџи-Замфир
,
као
отац
,
удадба
Зонина
за
Манулаћа
била
би
давно
свршена
ствар
.
Али
,
како
се
Замфир
баш
никако
није
одушевљавао
том
комбинацијом
Ташанином
,
јер
му
се
никако
није
Манулаћ
допадао
,
иако
је
син
и
јединац
и
једини
наследник
његовог
иначе
доброг
пријатеља
,
то
је
врло
често
било
чак
и
речи
и
свађе
између
Замфира
и
Ташане
.
Зато
неће
бити
згорег
—
чак
писац
мисли
да
је
то
неопходно
потребно
—
да
у
неколико
потеза
оцрта
тога
Манулаћа
,
који
је
ушао
у
комбинацију
,
био
љубимац
свију
стрина
,
ујни
и
тетака
Зониних
,
и
био
предмет
и
повод
непријатних
сцена
између
родитеља
Зониних
.
Прича
о
добром
детету
Манулаћу
,
која
је
прича
права
супротност
оној
ранијој
причи
о
Митки
чорбаџи-Петракијевом
Манулаћ
је
био
син
чесних
и
богобојазних
родитеља
,
Јордана
и
Персиде
,
и
никада
ваљда
ни
у
Старом
ни
у
Новом
завету
ни
за
једно
дете
није
се
тако
с
правом
могло
казати
и
написати
да
је
васпитано
у
страху
Господњем
и
да
је
ишло
стазом
добродетељи
—
која
,
као
што
се
зна
,
није
никад
примамљива
,
ни
лепо
утрвена
—
и
било
радост
и
утеха
родитеља
својих
,
као
што
се
то
могло
казати
за
Манулаћа
.
С
њим
је
био
задовољан
и
отац
и
мајка
још
од
најранијег
детињства
његовог
.
Отимали
су
се
и
кошкали
међу
собом
око
тога
чији
је
Манулаћ
више
.
Мајка
каже
:
мој
је
Манулаћ
,
а
отац
каже
:
није
него
мој
;
мајка
каже
:
то
је
моја
ћерка
,
отац
каже
:
то
је
мој
син
,
наследник
и
престолонаследник
мој
.
Зато
је
Манулаћ
дуго
био
загонетка
—
у
махали
задуго
нису
знали
је
ли
мушко
или
је
женско
!
Јер
,
кад
је
с
оцем
ишао
,
био
је
обучен
у
плундре
,
а
кад
га
је
мајка
изводила
,
плела
му
је
курјучић
и
облачила
га
у
фустанчић
.
И
како
га
је
она
више
изводила
него
отац
,
то
су
по
другим
махалама
многи
задуго
мислили
да
чорбаџи-Јордан
има
ћерку
.
Као
оно
што
се
прича
за
ону
стару
Римљанку
,
племениту
Корнелију
,
мајку
браће
Граха
,
да
је
децу
своју
сматрала
за
најлепши
и
најскупоценији
свој
адиђар
,
тако
је
исто
и
Персида
сматрала
свога
Манулаћа
као
најлепши
и
најмилији
адиђар
свој
,
и
зато
се
није
нигда
и
никуда
макла
без
њега
.
А
он
је
то
и
заслужио
,
јер
је
,
и
онако
мали
,
већ
био
десна
рука
у
домазлуку
својој
мајци
.
Он
јој
је
чувао
од
живине
тарану
и
резанце
,
спремане
за
зимницу
,
кад
се
то
сушило
у
авлији
;
он
је
држао
конац
,
кад
би
га
намотавала
на
клупче
,
чувао
веш
,
кад
се
суши
преко
авлије
,
хранио
живину
,
и
знао
увек
тачно
колико
има
петлова
,
кокошака
,
пилића
,
па
чак
и
снесених
јаја
и
од
својих
и
од
туђих
,
комшиских
кокошака
,
и
то
све
без
икаквог
дуплог
трговачког
књиговодства
!
Из
дугог
и
савесног
надгледања
постао
је
прави
—
тако
да
га
назовем
—
психолог
,
па
је
чак
умео
да
опази
кад
је
која
кокошка
,
да
простите
,
у
вољи
петлу
,
„
Гигану
”
названом
;
с
којом
кад
најрадије
дели
зрно
на
буњишту
,
а
према
којој
је
опет
охладнео
,
па
је
тера
од
себе
;
даље
,
тако
исто
није
се
могло
измаћи
његовом
паметном
оку
ни
то
,
кад
која
њихова
кока
погреши
,
па
снесе
јаје
у
комшиској
авлији
,
или
обратно
,
кад
је
и
где
је
опет
комшиска
снела
у
њиховој
авлији
.
Све
је
он
то
знао
и
имена
свима
њиховим
и
многим
комшиским
кокошкама
.
Тек
улети
усплахирен
пред
мајку
и
почне
испрекидано
:
—
Нане
,
„
Гиган
”
саг
стаде
,
ете
,
мерак
и
ашик
на
„
Гаћанку
”
!
—
Ако
,
сине
,
ако
...
—
вели
му
мајка
гледајући
га
мило
.
—
Тој
си
је
његово
петалско
знање
...
А
наша
„
Трша
”
,
ете
,
и
„
Кундака
”
опуштиле
жално
главу
...
—
Туго
,
—
смеје
му
се
мајка
,
—
осташе
си
удовице
и
сиротице
...
Та
што
да
чине
!
...
Или
други
пут
,
опет
тако
,
улети
сав
задуван
с
по
једним
јајетом
у
свакој
руци
.
—
Нане
,
наша
„
Титинка
”
и
„
Пирга
”
снесоше
јајца
у
Тодорчине
,
а
ја
ги
узедо
’
и
донесо
’
!
—
вели
мали
Манулаћ
,
олизну
нос
и
предаде
мајци
скоро
снесена
и
још
врућа
јаја
.
—
Што
да
се
арчи
мал
?
!
...
Паре
су
то
!
...
Несу
крушке
дивјаке
!
...
—
додаје
и
погледа
у
оца
.
А
родитељи
га
гледају
пуни
милоште
,
а
из
погледа
им
се
разговетно
да
прочитати
како
благодаре
небу
што
их
је
обдарило
таквим
паметним
и
чуварним
дететом
.
Па
још
када
им
он
,
онако
задуван
,
стане
да
грди
„
Титинку
”
и
„
Пиргу
”
што
арче
њихов
мал
по
комшилуку
,
и
дода
:
да
су
саг
скупе
паре
,
—
отац
се
просто
топи
од
силне
среће
!
—
Саг
су
скупе
паре
!
—
понавља
мали
Манулаћ
.
—
Саг
је
оскудација
!
...
Кад
чу
реч
„
оскудација
”
,
чорбаџи-Јордан
се
само
лупи
шаком
по
колену
од
силна
чуда
,
па
се
просто
заблену
у
сина
.
Не
могаде
више
да
одоли
свом
очинском
срцу
него
га
дочепа
оберучке
,
па
га
стаде
љубити
и
шопати
.
—
Ах
,
сарафче
и
банћерче
ти
татино
!
...
Овој
ће
куче
,
Персо
,
банћер
да
ми
бидне
.
Откуд
га
извади
па
тај
реч
,
магаре
Јорданско
?
!
—
кликну
блажени
Јордан
.
—
Како
га
каза
онуј
реч
,
ешеку
ниједан
?
...
—
навађа
га
отац
да
још
једном
каже
...
А
,
што
је
саг
за
паре
?
А
...
како
га
рече
?
—
Оскудација
!
—
понавља
мали
Манулаћ
олизнув
носић
,
а
турио
прст
у
уста
,
па
се
стиди
.
—
Аха
,
магаренце
татино
!
—
заценио
се
од
силна
смеха
задовољни
Јордан
...
—
Оскудација
.
Па
бре
,
дете
,
ја
сол
три
товара
полиза
,
па
си
не
знадо
’
за
тај
реч
,
а
оно
,
пази
колицно
је
,
па
веће
знаје
!
Бре
,
бре
,
бре
,
бре
!
—
чуди
се
Јордан
и
једнако
се
шета
уздуж
и
попреко
по
соби
,
погледа
свога
синчића
,
врти
главом
и
једнако
пушта
узвике
:
Бре
,
бре
,
бре
,
бре
!
Овој
ће
магаре
,
—
наставља
одушевљено
Јордан
—
кад
буде
голем
,
с
чаршију
—
ем
београдску
—
да
дрма
;
убаво
да
запантиш
овај
мој
сагашњи
реч
,
Персо
!
...
Оскудација
!
...
Кад
гу
научило
,
бре
?
!
—
чуди
се
једнако
Јордан
речи
коју
је
доиста
сад
први
пут
чуо
(
иако
се
сваки
дан
тужио
како
„
нема
старе
године
и
стари
пазар
”
)
,
па
се
диже
у
чаршију
међу
трговце
с
младим
банћерчетом
коме
мајка
увуче
пешкирић
и
закопча
тур
.
Срећни
и
блажени
отац
поведе
сина
да
види
чаршија
једно
чудо
од
детета
—
да
Манулаћ
пред
трговцима
понови
реч
оскудација
...
И
сад
тако
паметно
дете
,
које
је
тако
много
обећавало
већ
у
најранијим
годинама
,
када
је
оца
усхићавало
—
како
је
онда
тек
мајку
Персиду
срећном
и
поноситом
чинило
!
И
зато
није
никакво
чудо
што
га
је
она
свуд
водила
са
собом
,
да
се
подичи
њиме
.
На
славе
,
на
патарице
,
поступаонице
,
на
женске
празнике
—
свуда
га
је
водила
од
најранијег
детињства
његовог
,
откад
се
почео
у
патицама
од
шест
гроша
батргати
уз
мајку
преко
калдрме
,
па
све
до
осамнаесте
своје
године
,
кад
му
је
отац
плаћао
четрдесет
гроша
за
потковане
ексерима
и
потковицама
кондуре
.
Свуда
га
је
водила
,
само
га
је
у
хамам
престала
раније
водити
са
собом
.
Ту
га
је
водила
до
његове
дванаесте
године
,
а
престала
је
да
га
води
тек
кад
све
жене
скочише
у
интересу
јавнога
морала
,
и
кад
је
наишла
на
сложан
и
једнодушан
отпор
и
протест
посетитељака
хамама
.
А
то
је
било
онда
кад
јој
је
Јунус-агина
ханума
једном
приметила
:
—
Па
ти
,
чорбаџике
,
како
поче
...
дабетер
!
...
Па
што
си
берем
не
поведеш
сас
теб
’
и
чорбаџи-Јордана
,
те
га
не
доведеш
помеђу
нас
у
хамам
?
...
—
Отада
га
мајка
није
више
водила
собом
,
и
тако
је
Манулаћ
проглашен
дефинитивно
за
мушко
.
Од
тога
доба
водио
га
је
више
и
отац
.
У
осамнаестој
години
купио
му
је
џепни
сахат
и
златан
ланац
.
Тога
дана
,
кад
је
први
пут
обесио
златан
ланац
и
сахат
,
Манулаћ
се
осетио
сасвим
мушко
.
Чак
је
,
пролазећи
Лесковачком
улицом
,
намигнуо
на
три
младе
Чивутке
,
које
су
се
шетале
испод
руке
,
али
с
оба
ока
и
тако
невешто
,
да
су
Чивутке
прснуле
у
смех
,
јер
им
се
учинило
да
је
Манулаћ
хтео
да
кине
...
И
то
је
ваљада
једини
несташлук
и
ђаволство
из
Манулаћеве
младости
,
која
се
обично
бујном
и
бурном
зове
.
Једини
,
велим
,
јер
он
је
иначе
увек
био
стидљив
и
неспретан
,
кад
би
се
,
случајем
,
нашао
у
близини
женскога
света
.
Најтеже
му
је
било
што
није
знао
шта
ће
с
рукама
;
срећом
се
тада
сећао
сахата
,
вадио
га
и
навијао
или
гледао
колико
има
сахата
на
њему
.
С
вршњацима
својим
се
слабо
дружио
;
зато
је
најрадије
седео
с
оцем
и
с
очевим
друштвом
и
слушао
њихове
разговоре
,
пуне
мудрости
и
искуства
.
Кад
би
седео
,
увек
би
простр’о
најпре
своју
мараму
,
повукао
мало
ногавице
навише
од
колена
,
па
би
онда
сео
,
и
не
би
се
дигао
док
му
се
прво
његов
татко
не
дигне
;
само
у
кафани
би
он
прво
оца
опомињао
да
се
дигну
и
иду
.
С
кокошкама
је
легао
,
с
петловима
устајао
.
Био
је
штедљив
.
Новац
му
никад
није
потребан
био
,
јер
никад
није
имао
прилике
да
га
потроши
.
Чак
му
се
и
мајка
љутила
што
иде
тако
без
новаца
,
као
да
није
чорбаџиски
син
!
А
ако
понесе
,
он
колико
понесе
,
толико
и
врати
,
—
некад
чак
донесе
и
више
него
што
је
понео
.
Једном
,
кад
је
пошао
у
„
Апеловац
”
на
стрелиште
,
дао
му
отац
седам
гроша
.
Манулаћ
попије
пиво
за
грош
,
при
повратку
купи
јагњећу
кожу
за
шест
гроша
и
одмах
успут
је
прода
за
девет
,
—
и
тако
донесе
два
гроша
више
него
што
је
понео
!
...
Ето
,
тога
и
таквога
Манулаћа
хвалила
је
Зони
тетка
Таска
,
а
Мана
кудила
.
Али
то
све
није
јој
ништа
помогло
код
Зоне
.
Јер
,
слушајући
тетку
,
Зони
је
Мане
због
таквог
његовог
живота
само
изгледао
интересантнији
,
а
због
сталежа
његовог
само
милији
и
симпатичнији
!
...
—
Ела
,
Васке
,
запој
ми
ону
жалну
еврејску
песну
!
—
рекла
би
Зона
Васки
,
седећи
тако
често
тужна
на
доксату
,
и
,
отуривши
ђерђеф
,
наслонила
би
се
тада
на
белу
своју
руку
,
а
другом
би
се
играла
са
дугим
и
бујним
курјуком
својим
,
гледајући
својим
великим
сањивим
очима
преко
ниских
кровова
околних
кућа
негде
далеко
.
А
Васка
би
тада
запевала
ту
песму
,
у
којој
је
Зона
видела
себе
и
свој
зао
удес
што
је
рођена
у
чорбаџиској
кући
...
Запевала
би
песму
коју
је
већ
толико
пута
певала
Зони
,
кад
год
би
ову
опхрвали
слатки
осећаји
и
тужне
мисли
и
она
пала
у
меланхолију
.
-
Ела
,
Васке
,
запој
!
...
Жална
сам
,
—
жалну
ми
песну
запој
!
...
А
Васка
запева
:
Излегох
да
се
пошетам
Низ
тоја
пуста
Битола
,
Низ
Еврејското
махало
,
Низ
тија
тесни
сокаци
.
—
Там
видов
моме
Еврејче
,
На
висок
чардак
стојеше
,
Русе
си
косе
чешљеше
,
Дробне
си
солзи
ронеше
,
И
жалну
песну
појеше
,
У
песну
мајку
колнеше
:
Зашто
ме
роди
Еврејка
?
Што
ме
не
роди
рисјанка
?
!
...
—
Туго
,
Васке
,
што
да
прајим
?
!
—
уздахне
Зоне
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
Она
је
пуна
бурних
сцена
и
крупних
речи
.
У
њој
је
испричана
једна
пропала
мисија
тетка-Докина
,
или
,
боље
рећи
,
„
Пошљи
лудо
на
војску
,
па
седи
те
плачи
“
.
Бата-Таско
је
одржао
реч
.
Распитивао
је
и
прокљувио
све
,
и
сад
дошао
да
јави
то
Јевди
,
Маниној
мајци
.
Све
што
је
сазнао
,
он
јој
је
савесно
и
тачно
реферисао
.
Јевда
се
просто
изненадила
.
То
не
би
никад
ни
слутила
,
а
ни
у
сну
јој
не
би
дошло
тако
што
!
Оно
чега
се
она
бојала
,
од
чега
је
стрепила
—
то
није
било
,
али
је
испало
изненада
ово
,
а
ово
је
за
њу
било
нешто
скоро
још
горе
!
Знала
је
она
поноситост
те
старе
чорбаџиске
куће
,
претстављала
већ
унапред
себи
како
ће
се
то
тамо
чути
,
како
пропратити
и
с
каквим
потсмехом
све
то
узети
.
И
одмах
одлучно
рече
да
то
никако
није
прилика
и
да
од
тога
неће
бити
баш
ништа
!
Дуго
су
се
још
живо
разговарали
,
кад
уједаред
упаде
тетка-Дока
међу
њих
баш
кад
су
јој
се
најмање
надали
и
најмање
је
желели
.
Кад
је
она
ушла
,
нису
одмах
пресекли
разговор
,
него
су
га
полако
приводили
крају
избегавајући
све
оне
речи
по
којима
се
могло
познати
о
чему
говоре
;
али
све
им
то
није
помогло
:
тетка-Дока
је
,
као
и
свака
радознала
женска
,
могла
и
инстинктивно
,
а
и
из
дугог
искуства
,
сазнати
о
чему
је
реч
била
...
—
Ласно
,
мори
,
за
тој
!
—
умеша
се
тетка-Дока
,
и
на
велико
запрепашћење
њихово
додаде
:
—
Чорбаџиске
куће
много
су
,
а
наш
Мане
—
један
си
је
помеђу
момци
и
трговци
и
чаршилије
!
...
—
Ама
неје
то
!
...
—
љутну
се
Јевда
.
—
Мори
,
и
не
знаваш
зашто
си
зборимо
...
—
Мори
,
сал
дор
ве
видим
—
знајем
си
све
убаво
.
Од
мен
’
ли
ће
скутате
ништо
?
!
...
—
Их
,
какво
је
брљиво
!
—
вели
јој
Јевда
.
—
Мори
,
ништо
ти
не
знајеш
!
...
—
Како
да
си
не
знајем
?
!
Бата-Таско
зашто
искочи
до
теб’-те
?
...
—
Ама
не
знајеш
ти
ништо
!
—
брани
се
бата-Таске
.
—
Вика
ме
снајка
,
ете
,
заради
нику
тапију
и
ливаду
...
—
Заради
некосену
ливаду
,
—
знам
де
!
Сол
ручам
,
мајке
...
—
уверава
их
тетка-Дока
,
а
они
се
обоје
љуте
.
—
Бре
,
бре
,
бре
!
—
наставља
Дока
.
—
Видосте
ли
,
мори
,
нашога
Манчу
како
си
знаје
убаво
што
ваља
?
!
...
Е
,
што
је
човек
кујунџија
,
па
се
разбира
у
злато
!
...
Знаје
што
је
злато
,
и
како
се
,
ете
,
злато
топи
!
...
Машалах
,
Манчо
,
—
неси
забадава
син
на
Ђорђију
!
...
Ђорђијина
крв
!
...
Ашкољс’н
!
...
—
Ама
неје
ништо
било
!
—
одвраћа
је
Јевда
.
—
За
друго
ништо
зборисмо
!
Како
да
бидне
!
...
—
Леле
,
Јевдо
!
Што
ће
да
бидне
убавиња
,
кад
се
узму
!
Убав
Манча
,
а
убаво
,
ете
,
и
Замфирче
,
оној
Зоне
,
—
та
што
ће
деца
да
ги
бидну
убава
,
све
на
татка
и
на
мајку
!
...
А
ти
,
баба
ги
,
па
ги
држиш
на
крило
!
...
—
Их
,
црна
Доко
!
—
викну
очајно
Јевда
,
—
кад
ће
памет
да
си
спечалиш
веће
?
...
Што
си
не
ћутиш
веће
?
!
...
Што
си
не
ћутиш
,
несрећо
,
кад
ти
никој
ништо
не
каза
,
ни
те
па
питује
?
!
...
—
А
што
кој
да
ми
казује
,
кад
си
сама
све
знајем
,
и
све
видим
?
Замилуваше
се
деца
,
та
што
...
саг
га
је
време
...
—
Ама
,
Доке
,
памет
си
бери
!
Башка
су
Замфирови
,
башка
па
Ђорђијини
!
...
Ми
си
зборимо
за
друго
ништо
,
а
ова
,
погле
гу
,
куд
га
искарује
!
...
—
Мори
,
знајем
си
ја
!
Ласно
за
тој
!
Мен-ми
сал
оставите
...
бригу
не
берите
,
а
ја
ћу
сама
убаво
да
дуздишем
целу
работу
!
Ја
ћу
да
заобиколим
малко
,
па
ће
да
искочи
убаво
,
како
под
инџилирски
план
!
...
—
рече
и
оде
као
олуја
.
—
Што
,
што
!
—
викну
запрепашћено
Јевда
и
хукну
:
—
Тугооо
!
Што
гу
пуштисмо
?
!
’
Оће
да
ни
напраји
нику
муку
и
резил
!
А
лудо
је
,
лудо
—
па
сто
оке
је
лудо
!
!
—
Дено
,
—
викну
Јевда
,
—
брго
по
њума
,
викни
гу
да
се
врне
,
рекни
гу
на
један
реч
.
—
Али
,
на
несрећу
,
Дена
није
била
ту
.
Јевда
полете
,
али
не
могаде
стићи
Доку
,
која
је
јурила
као
ветар
.
Јевда
се
врати
у
кућу
с
тешком
слутњом
.
И
наслутила
је
.
Тетка
Дока
полете
одмах
право
у
Замфиров
крај
.
На
улици
срете
баш
као
поручену
Васку
измећарку
,
заустави
је
и
стаде
распитивати
о
овоме
и
ономе
.
Васка
се
изнајпре
ишчуђавала
,
снебивала
и
отимала
,
али
тетка
Дока
—
онако
како
је
Бог
дао
—
подвикну
јој
и
развика
се
на
њу
тако
,
да
се
ова
уплаши
горе
него
што
се
икада
уплашила
од
оних
који
је
плаћају
—
и
признаде
јој
све
,
ама
све
од
аз
до
ижице
.
А
Дока
је
не
само
заплашила
,
него
и
вешто
питала
:
постављала
јој
је
тако
вешто
обична
и
унакрсна
питања
,
да
је
ова
све
казала
,
и
не
знајући
шта
је
све
изблејала
.
И
тако
је
Дока
дознала
и
одмах
схватила
и
јасно
јој
било
да
ствар
по
Ману
стоји
врло
повољно
,
и
да
је
право
чудо
што
се
већ
и
свршило
није
.
И
љута
на
невештину
и
јавашлук
Манин
,
крене
се
одмах
из
тих
стопа
Мани
у
дућан
.
—
А
,
такој
ли
је
?
—
викну
му
тетка-Дока
још
с
врата
улазећи
у
дућан
.
—
Што
је
?
—
пита
је
Мане
.
—
Што
сам
ти
ја
тебе-ти
,
а
бре
,
магаре
?
!
...
—
Де
,
море
!
—
чуди
се
Мане
.
—
Ешеку
ниједан
!
А
што
ми
не
збориш
?
!
...
—
Што
да
ти
зборим
?
—
пита
је
Мане
.
—
Оно
да
ми
збориш
што
си
је
за
зборење
!
—
Е
,
што
си
је
за
зборење
?
—
Ја
што
сам
ти
?
Тетка
ли
сам
ти
,
што
ли
сам
?
!
Што
си
ћутиш
како
немак
?
Род
смо
си
...
Кому
ће
да
кажеш
муке
и
дертови
,
ако
на
тетку
си
нећеш
да
кажеш
?
!
...
—
Ама
,
што
да
си
зборим
?
Што
да
казујем
?
—
викну
љутито
Мане
.
—
За
кога
да
ти
казујем
?
,
.
.
—
Ете
,
за
чорбаџиске
да
казујеш
...
Што
бре
!
Ја
траву
пасем
,
сол
не
ручам
,
—
та
несам
чула
за
твоје
работе
!
...
—
Е
што
си
чула
