митражимо
и
што
је
тако
узвишено
,
важно
и
пресудно
,
не
може
бити
тако
просто
...
.
Везир
је
с
напрегнутом
пажњом
слушао
лепу
жену
.
Она
је
мотрила
сваки
покрет
на
његовом
лицу
и
није
јој
измакло
,
како
он
чисто
гута
сваку
реч
њену
.
Она
устаде
,
благо
узе
везира
за
руку
,
повуче
га
најлак
и
рече
нежно
:
—
Седите
,
господару
,
ствар
је
озбиљна
и
ваља
је
хладно
проценити
са
сваке
стране
.
За
оно
што
ви
хоћете
никад
није
доцне
.
Мач
је
лако
спустити
,
али
куда
он
једном
прође
,
ту
више
нема
поправке
!
...
Седите
!
...
Везир
се
покоравао
ћутећки
;
он
седе
крај
Маре
.
Она
настави
свој
говор
:
—
Питање
је
просто
.
Турска
и
Аустрија
вековни
су
непријатељи
;
њих
се
две
вековима
кољу
,
али
је
важно
да
за
ова
два
последња
столећа
турска
сила
непрестано
узмиче
пре
силом
аустриском
,
и
Аустрија
Турску
све
више
потискује
.
Сто
педесет
година
владали
су
Турци
Будимом
,
а
сад
је
Будим
стони
град
бечкога
ћесара
,
који
је
метуо
на
своју
главу
и
круну
мађарског
краља
.
Стопу
по
стопу
,
Турци
су
догурани
до
Дунава
,
Саве
и
Кулпе
.
Ту
треба
да
буде
крај
аустријској
сили
.
Турска
мора
заложити
сву
снагу
своју
да
не
да
Аустрији
даље
преко
ових
река
.
Јер
стане
ли
једном
бечки
ћесар
чврсто
ногом
на
десну
обалу
Саве
и
Дунава
,
онда
га
треба
чекати
под
зидинама
Цариграда
.
Освојење
Балканског
полострва
биће
онда
само
питање
времена
.
Од
способности
аустриских
војсковођа
зависиће
тада
,
да
ли
ће
Аустријанци
доћи
под
Цариград
за
10
или
50
година
,
али
да
ће
доћи
—
то
је
ван
сумње
.
Овде
на
Дунаву
,
дакле
,
треба
бранити
Стамбул
.
Београд
је
кључ
бар
једне
капије
цариградске
,
а
једна
отворена
капија
довољна
је
да
се
освоји
цео
град
.
Је
ли
тако
господару
?
—
Тако
,
тако
,
све
је
тако
...
Али
даље
,
даље
—
рече
везир
журно
и
настрпељиво
.
Маре
настави
.
—
Аустрија
се
дакле
не
сме
пустити
на
десну
обалу
Саве
и
Дунава
—
то
је
прво
основно
правило
,
прва
главна
тачка
,
која
се
никад
не
сме
губити
из
вида
.
—
Али
како
може
Турска
задржати
Аустрију
на
Сави
и
Дунаву
?
—
У
првом
реду
силом
,
је
ли
тако
?
И
то
доиста
треба
окушати
:
ове
земље
треба
бранити
силом
,
снагом
,
војском
.
Али
ту
сад
одмах
настаје
питање
:
како
и
докле
?
Јест
,
докле
се
треба
ограничити
само
на
силу
и
одбрану
оружјем
,
да
ли
до
краја
,
до
исцрпљења
,
до
пада
,
дотле
док
непријатељ
не
отме
Београд
и
Србију
,
и
не
уђе
у
Босну
,
или
изгледе
борбе
ваља
одмерити
и
проценити
у
напред
,
па
се
на
силу
уздати
само
дотле
,
док
има
нека
изгледа
и
вероватноће
да
се
силом
може
успети
.
Ја
држим
да
је
мудро
ово
последње
.
Не
треба
бити
упоран
и
тврдоглав
,
па
рећи
:
на
сабљи
смо
добили
,
на
сабљи
хоћемо
и
да
изгубимо
.
Сабљом
се
добијају
битке
,
али
се
царевине
чувају
поред
сабље
још
више
мудрошћу
,
вештим
доскакањем
непријатељу
,
јер
најпосле
и
памет
је
оштра
сабља
,
која
по
некад
дубље
засеца
но
најоштрији
и
најтврђи
челик
.
Да
будем
јасна
.
Турска
треба
да
брани
ове
земље
оружјем
само
тако
,
ако
имадне
сигурна
изгледа
да
их
може
одбранити
.
Чим
то
дође
у
сумњу
и
постане
вероватно
,
да
ће
непријатељ
однети
победу
,
ако
дође
до
рата
,
онда
одмах
треба
тражити
друга
средства
за
одбрану
,
и
место
оружја
послужити
се
политиком
.
Каква
би
политика
овде
могла
помоћи
?
Шта
ради
човек
кад
се
брани
од
пожара
?
Ако
може
он
гледа
да
га
угаси
—
то
је
најбоље
и
најсигурније
средство
.
То
гашење
слично
је
војничкој
оружаној
победи
.
Али
ако
је
огањ
отео
мах
,
ако
је
пожар
тако
силан
,
да
се
не
може
погасити
,
онда
се
између
пожара
и
предмета
који
хоћемо
да
одбранимо
,
ставља
каква
преграда
,
каква
препона
,
какав
други
предмет
,
који
пожар
не
би
могао
ни
прећи
,
ни
спалити
.
Такав
је
случај
и
овде
.
Ако
су
изгледи
да
Турска
неће
моћи
оружјем
сузбити
аустриску
силу
,
онда
би
мудрост
захтевала
да
Турска
за
времена
између
себе
и
Аустрије
створи
какву
преграду
,
која
би
их
одвајала
,
преграду
,
преко
које
Аустрија
не
би
могла
кидисавати
на
Турску
.
А
таква
би
преграда
била
—
подунавска
хришћанска
краљевина
,
даме
баш
оно
за
чим
тежи
и
Црни
Ратник
.
И
тако
,
баш
да
нема
Црнога
Ратника
,
Турска
би
,
у
извесним
приликама
,
имала
рачуна
и
интереса
да
створи
сама
оно
,
за
чим
сад
жуде
и
о
чему
сањају
многе
балканске
патриоте
,
с
Црним
Ратником
на
челу
.
Таква
хришћанска
држава
доиста
би
била
прави
бедем
за
Турску
против
аустриских
насртаја
.
Јер
у
име
чега
и
по
каквом
праву
наваљују
данас
Аустрија
и
Русија
на
Балканско
тропоље
?
У
ствари
оне
то
чине
из
својих
рођених
рачуна
,
јер
теже
да
рашире
своје
међе
.
Али
пред
светом
,
као
изговор
и
згодан
повод
за
рат
,
увек
се
узима
ослобођење
хришћанских
народа
на
Балкану
и
заштита
гоњене
вере
хришћанске
.
Стварањем
хришћанске
краљевине
балканске
тај
изговор
био
би
избијен
из
руку
и
Аустрије
и
Русије
.
Нарочито
кад
би
сама
Турска
,
узела
иницијативу
у
стварању
те
балканске
државе
,
де
не
изгледа
како
се
то
отело
од
Турске
силом
,
већ
да
се
види
да
је
она
то
дала
сама
добровољно
,
по
својој
рођеној
вољи
и
увиђавности
...
Маре
застаде
за
тренутак
,
после
брзо
додаде
.
—
Да
је
ово
гледиште
правилно
,
најбољи
је
доказ
то
,
што
га
деле
и
многи
увиђавни
Турци
,
људи
који
гледају
далеко
у
будућност
,
а
нису
им
погледи
утонули
у
уске
међе
мутне
свакидашњице
.
Маре
ућута
.
И
везир
је
ћутао
.
Тако
прође
неколико
тренутака
.
Најзад
везир
узе
леву
руку
Марину
,
и
,
не
говорећи
ништа
,
притиште
је
на
своје
вреле
усне
...
Тако
исто
ћутетки
он
ју
пољуби
у
чело
.
После
су
опет
ћутали
неколико
тренутака
.
За
тим
се
међу
њима
отвори
дуг
,
тих
,
пажљив
,
али
веома
искрен
и
симпатичан
разговор
.
Везир
напомену
како
би
таква
хришћанска
краљевина
на
Балкану
могла
постати
опасност
за
саму
Турску
.
Тако
би
се
могло
изметнути
,
да
је
Турска
сама
сковала
нож
којим
ће
је
заклати
.
Маре
је
обарала
то
гледиште
.
Таква
хришћанска
краљевина
не
би
могла
бити
опасна
по
Турску
већ
и
по
томе
што
је
од
ње
куд
и
камо
мања
и
слабија
,
што
с
Аустријом
већ
није
случај
.
Даље
,
створена
по
доброј
вољи
саме
Турске
,
хришћанска
краљевина
била
би
у
неколико
обвезана
Турској
,
морала
би
је
сматрати
као
своју
добротворку
и
стајала
би
под
њеним
покровитељством
.
Да
се
не
ослањамо
много
на
колебљиве
осећаје
благодарности
,
ту
би
се
много
што
шта
могло
утврдити
уговорима
и
погодбама
,
које
би
нову
краљевину
везале
за
њену
добротворку
Турску
.
А
после
,
треба
рачунати
што
и
на
стварне
заједничке
интересе
,
који
би
у
истини
постојали
између
нове
краљевине
и
Турске
.
Млада
краљевина
вазда
би
морала
бити
на
опрезу
од
алапљиве
Аустрије
,
која
очигледно
тежи
за
освајањем
на
Балкану
,
док
на
другој
страни
не
би
имала
ништа
презати
од
Турске
,
која
ју
је
својом
добром
вољом
и
створила
.
Треба
веровати
најпосле
и
у
патриотизам
и
увиђавност
родољуба
,
који
би
стојали
на
челу
младе
краљевине
.
Није
могуће
да
би
они
остали
слепи
према
тако
јасном
и
очевидном
факту
,
као
што
су
заједнички
интереси
Турске
и
такве
балканске
краљевине
.
Балканци
су
бистри
и
увиђавни
људи
,
а
сама
нас
повесница
учи
,
да
они
нису
баш
тако
слепи
приврженици
и
измећари
Запада
,
као
што
се
то
обично
мисли
.
Недавна
прошлост
даје
веома
поучне
примере
о
томе
.
Срби
су
се
у
маси
борили
против
Турака
у
редовима
ћесарско-аустриске
војске
.
Аустрија
је
остала
победилац
и
захватила
један
део
Србије
.
Али
је
довољно
било
само
двајестак
година
аустриске
владавине
,
па
да
Срби
омрзну
Аустријанце
горе
но
Турке
.
Данас
већ
није
више
тајна
ни
за
кога
,
да
је
,
пре
50
година
,
велики
везир
Елхаџ-Есад-Мехмед
паша
код
Гроцке
опако
грозно
смрвио
аустриског
фелдмаршала
Валиса
само
с
тога
,
што
су
симпатије
Срба
биле
на
турској
страни
.
И
Аустријанци
су
услед
тога
морали
напустити
целу
заузету
Србију
.
И
то
је
било
онда
,
кад
је
Србе
по
одласку
Аустријанаца
очекивао
понова
тежак
јарам
турски
.
А
како
ли
ће
изгледати
ствар
тек
онда
,
кад
Срби
буду
имали
бирати
не
између
аустриског
и
турског
јарма
,
већ
између
аустриског
јарма
и
своје
рођене
слободе
?
Упозната
с
повесницом
балканских
народа
,
чак
и
до
ситница
,
Маре
је
лако
могла
за
тренутак
навести
гомилу
примера
за
своја
тврђења
,
с
тога
је
њен
говор
био
тежак
на
ваги
разлога
и
веома
убедљив
.
Најзад
,
Маре
је
указивала
примере
на
покрајинама
,
којима
је
Турска
у
својој
големој
царевини
већ
била
дала
извесну
самоуправу
и
слободно
унутрашње
уређење
,
па
те
полунезависне
покрајине
никад
нису
биле
каква
озбиљна
сметња
и
опасност
за
Турску
.
Не
може
друкчије
бити
ни
с
новом
младом
балканском
краљевином
.
Што
се
разговор
даље
развијао
,
везир
је
све
долазио
до
уверења
да
Маре
схвата
положај
правилно
и
да
гледа
на
догађаје
с
чудном
бистрином
и
прозирањем
.
Нарочито
је
био
изненађен
дубином
њених
погледа
на
најближе
догађаје
,
који
стоје
пред
њима
и
који
ће
ускоро
навалити
с
елементарном
неодољивошћу
,
те
се
за
њих
треба
спремати
из
раније
.
На
име
,
Маре
је
узела
да
развије
,
с
колико
ће
изгледа
Турска
ући
у
рат
,
ако
на
пролеће
букне
војна
између
Турске
с
једне
,
а
Русије
и
Аустрије
с
друге
стране
.
Да
између
Аустрије
и
Русије
постоји
уговорен
војни
савез
—
Маре
је
с
тим
била
на
чисто
.
Катарина
,
прозвана
Велика
,
тек
је
била
уништила
кримски
татарски
халат
.
Почињући
од
тога
страшног
примера
,
Маре
је
живим
бојама
нацртала
састанак
царице
Катарине
с
аустриским
ћесаром
Јосифом
ИИ
.
,
изводећи
отуда
логичан
закључак
,
да
ти
састанци
нити
су
обичне
шетње
,
ни
виђења
ради
личних
потреба
већ
су
ту
морали
бити
у
игри
велики
историски
догађаји
.
А
како
су
и
Русија
и
Аустрија
напериле
погледе
на
лепе
балканске
земље
,
то
се
споразум
њиних
владалаца
једино
могао
тицати
турске
коже
.
Не
треба
се
варати
:
савез
постоји
,
и
сад
би
само
могло
бити
питање
,
—
да
ли
ће
Турска
бити
кадра
да
одоли
удруженој
сили
Аустрије
и
Русије
,
кад
обадве
груну
у
исти
мах
.
Разговор
је
бивао
час
бујнији
,
час
тиши
,
али
у
опште
вођен
је
хладно
и
прибрано
и
везир
је
све
више
и
више
улазио
у
погледе
и
планове
ове
даровите
,
ове
тако
умне
и
тако
лене
жене
.
Најпосле
разговор
је
завршен
потпуном
победом
Марином
.
Везир
је
још
ћутао
,
још
није
изјављивао
свој
пристанак
на
њене
планове
,
али
унутрашњи
прелом
био
је
већ
свршен
.
Везир
се
већ
био
помирио
с
мишљу
да
му
није
могуће
отети
се
од
утицаја
ове
чудне
жене
и
да
је
најпаметније
што
може
учинити
у
таким
придикама
,
да
пође
за
судбином
,
па
куд
га
она
одвуче
.
Маре
је
познала
овај
обрт
по
самом
погледу
везировом
.
Па
и
ако
је
он
за
овај
мах
отишао
из
харема
,
не
дав
јој
никаква
одсудна
одговора
,
опет
је
она
била
умирена
.
Потавнела
нада
почела
је
опет
просијавати
.
—
Везир
не
може
дуго
изостати
—
мислила
је
Маре
у
себи
-
он
ће
ускоро
опет
доћи
,
и
тада
ће
његов
долазак
бити
пресудан
—
он
ће
тада
донети
обрт
,
прелом
,
спас
.
Па
тако
је
и
било
.
После
два
часа
било
је
оно
чему
се
Маре
тако
с
поуздањем
надала
,
Маре
је
постала
везиру
звезда
водиља
.
Он
је
управио
кораке
оном
стазом
,
коју
су
осветљавали
зраци
њених
лепих
очију
и
њене
јасне
душе
.
XXXИИ
.
Дозивање
из
смрти
Питање
о
спасавању
живих
закопаних
хајдука
било
је
формално
решено
;
али
до
практичног
извршења
остајало
је
још
много
.
Везир
је
пристао
да
се
хајдуци
ископају
,
кад
му
је
Маре
казала
где
су
,
али
то
ископавање
требало
је
тек
извршити
.
А
то
извршење
није
било
лако
.
Пре
свега
где
да
се
отпочне
копање
да
ли
из
тамнице
,
почињући
од
засута
отвора
,
или
на
ком
другом
месту
?
Ако
се
пође
од
тамнице
,
неће
ли
засути
простор
бити
тако
дугачак
,
да
ће
сарањени
бедници
пре
поумирати
од
глади
,
но
што
поткоп
до
њих
стигне
?
...
Можда
би
било
корисније
и
брже
да
се
где
год
одозго
прокопава
узан
бунар
,
који
би
се
спустио
доле
до
у
лагум
?
Али
тада
би
ваљало
знати
у
коме
правцу
иде
зароњени
пролаз
код
земљом
,
а
то
горе
нико
није
знао
.
С
друге
стране
,
опет
,
овај
се
посао
мора
радити
кришом
,
неприметно
и
преко
поверљивих
људи
.
Јер
и
ако
је
везир
пристао
на
Марин
план
,
то
је
све
морало
остати
у
највећој
тајности
,
да
се
не
рашчује
међу
Турцима
фанатичарима
.
Та
они
би
везира
жива
појели
да
дознаду
—
како
он
пушта
ухваћене
хајдуке
и
враћа
слободу
страшноме
Црном
Ратнику
,
од
кога
је
пропиштало
Турство
на
целом
балканском
тропољу
.
Најзад
,
и
ако
се
збиљски
искрено
исповедила
везиру
,
Маре
је
опет
прећутала
факт
,
да
је
и
стари
Реџеп
члан
друштва
Ноћне
Браће
,
јер
је
осећала
да
би
то
на
крају
крајева
опет
оставило
тежак
и
неповољан
утисак
на
везиру
.
Остајало
је
да
сам
везир
тражи
згодне
људе
којима
ће
поверити
тај
поверљиви
посао
.
Маре
је
знала
да
ће
он
за
то
узети
Реџепа
;
знала
је
да
везир
сумња
на
њега
као
на
прикривена
члана
Ноћне
Браће
,
али
је
ипак
морала
оставити
све
то
да
реши
и
расправи
сам
везир
,
а
она
да
се
чини
невешта
,
као
да
и
не
зна
ништа
о
Реџепу
.
У
опште
,
тешкоће
су
биле
огромне
и
Маре
се
с
разлогом
бојала
да
ће
помоћ
закопаним
патницима
стићи
доцне
.
Услед
њенога
наваљивања
везир
је
хитао
,
али
пре
идуће
ноћи
ипак
се
није
могло
ништа
предузети
.
Но
дотле
се
успело
бар
толико
,
те
је
све
било
спремно
и
у
први
мрак
посао
је
већ
могао
бити
почет
.
Срећом
,
извршиоцима
бејаше
пала
на
ум
једна
сретна
мисао
.
Предложено
је
било
да
се
ради
с
две
стране
—
из
каземата
,
правцем
засута
подземна
ходника
,
и
ван
тамнице
,
одозго
с
површине
земље
,
али
тако
да
се
одозго
не
копа
бунар
,
као
што
се
у
први
мах
хтело
,
већ
да
се
узме
попречан
ров
,
т
.
ј
.
прокоп
који
би
се
укрштао
с
подземним
ходником
,
те
ће
тако
лакше
наићи
на
њега
,
па
било
да
савија
јако
лево
иди
десно
.
Да
би
се
заклонио
цео
овај
рад
од
радозналих
очију
,
место
где
се
копа
било
је
ограђено
високим
даскама
.
У
истини
,
у
стварном
животу
често
има
тако
чудних
случајева
и
пригода
како
никад
не
би
могла
створити
ни
најбујнија
упаљена
фантасија
људска
.
Такав
један
чувен
случај
десио
се
и
овде
.
Залутале
и
под
земљом
сахрањене
хајдуке
ми
смо
оставили
у
оном
очајном
тренутку
,
када
је
Рига
у
наступу
свирепе
љубоморе
,
као
безумник
полетео
излазу
подземна
ходника
и
на
простору
од
читавих
15
корачаји
порушио
сводове
и
за
навек
затрпао
једини
излаз
,
куда
су
могли
изаћи
из
своје
страшне
подземне
гробнице
.
Да
видимо
шта
је
било
даље
.
Пошто
је
извршио
своје
паклено
дедо
,
Рига
се
полако
и
мирно
упути
својој
дружини
.
Док
није
извршио
своју
страшну
замисао
,
он
је
осећао
неку
неодољиву
мрачну
силу
,
која
га
на
то
гони
.
Сад
пак
,
кад
је
злочин
био
извршен
он
на
мах
бејаше
изгубио
сваки
интерес
за
своје
дело
и
био
је
према
њему
равнодушан
толико
,
да
је
чисто
и
заборавио
шта
је
учинио
.
Враћајући
се
тако
мирно
дружини
,
он
је
уз
пут
мислио
о
неким
свакидашњим
ситницама
из
свог
живота
,
баш
као
и
да
није
под
земљом
,
но
где
год
на
слободи
,
у
каквој
пустој
улици
београдској
.
Ади
кад
дође
ближе
месту
,
где
су
хајдуци
остали
спавајући
,
он
срете
усплахирена
,
збуњена
лица
.
Од
силнога
потреса
неки
хајдуци
бејаху
поскакали
и
с
чуђењем
су
зверали
око
себе
,
не
знајући
чиме
да
објасне
онај
страховити
потрес
.
Тек
сад
,
кад
угледа
ове
људе
,
Риги
дође
јасно
у
главу
шта
је
учинио
.
Та
он
је
сахранио
у
једној
јединој
гробници
скоро
40
живих
људи
!
При
тој
једној
јединој
помисли
он
осети
како
му
чело
овлажи
хладан
,
мртвачки
зној
.
Бунца
ли
он
:
је
ли
ово
сан
или
јава
,
је
ли
он
,
Рига
,
он
,
човекољубиви
Рига
,
збиља
могао
учинити
тако
ужасно
,
тако
зверско
дело
,
да
закопа
преко
30
живих
људи
!
Не
,
не
,
то
не
може
бити
;
то
је
само
гадно
демонско
привиђење
.
Али
у
тај
мах
поглед
Ригин
паде
на
Црнога
Ратника
,
који
се
бејаше
подигао
и
наслонио
на
лакат
,
те
,
блед
као
смрт
,
разматраше
мрачне
,
натуштене
гомиле
хајдука
,
које
се
спремају
да
се
мало
час
сами
предаду
у
турске
руке
.
Тек
што
сагледа
свога
такмаца
,
Ригу
обузе
нека
неодољива
,
неисказана
пакосна
радост
.
—
Овај
мисли
сад
за
који
тренутак
да
изађе
одавде
,
да
угледа
опет
сунце
,
светлост
дана
,
видело
,
зрак
.
А
!
а
!
хоће
!
сад
—
сену
Риги
кроз
главу
,
и
он
осети
да
га
обузима
некаква
дивља
,
необуздана
пакосна
радост
.
Не
дајући
себи
никаква
рачуна
о
ономе
што
ради
,
он
на
један
пут
приђе
Црном
Ратнику
,
стаде
пред
њега
,
подуже
га
је
проматрао
ћутећки
,
а
за
тим
рече
подругљиво
,
изазивајући
:
—
Јамачно
мислите
да
изађете
одавде
,
да
одете
њој
,
да
се
појавите
опет
међу
живима
,
да
се
опет
говори
о
вама
,
да
опет
чујете
ваше
име
,
опет
да
бруји
ваша
слава
.
Ђитмиш
!
...
—
Све
је
то
било
и
прошло
—
рече
Рига
махајући
руком
да
покаже
како
је
то
прошло
—
ви
сте
сад
сарањени
мртвац
!
Хајд
,
идите
пробајте
,
хоћете
ли
изаћи
!
Хајд
пробајте
!
И
то
сам
вас
ја
саранио
:
ја
!
—
он
се
поносно
пљесну
по
грудима
.
„
Овај
бунца
!
—
помисли
Црни
Ратник
гледајући
Ригу
где
стоји
пред
њим
,
с
одрешеном
раном
,
с
упаљеним
очима
,
из
којих
су
сипале
варнице
,
и
с
чудним
,
фанатичким
изразом
на
лицу
—
„
јамачно
му
је
истекла
многа
крв
,
те
је
сад
у
врућици
и
забуни
„
.
У
таквим
мислима
Црни
Ратник
не
одговори
ништа
Риги
,
он
га
само
презриво
одмери
од
главе
до
пете
,
а
за
тим
се
обрати
најближем
хајдуку
и
рече
му
да
види
шта
се
то
тако
проломило
.
—
То
је
плотун
,
који
се
испаљује
у
част
твога
сарањивања
,
велики
војводо
!
—
рече
Рига
подругљиво
,
и
оста
на
месту
као
да
је
навлаш
чекао
да
види
како
ће
на
Црнога
Ратника
подејствовати
кад
му
донесу
глас
о
затрпаном
излазу
.
Међутим
хајдук
оде
и
наскоро
се
опет
врати
блед
као
окречен
.
—
Ми
смо
живи
закопани
,
војводо
,
рече
он
потресеним
,
слеђеним
гласом
.
—
Како
живи
закопани
?
—
упита
војвода
мрачно
,
не
схватајући
још
потпунице
сву
тежину
одговора
.
—
На
двајестак
корака
зароњен
је
пролаз
за
нама
.
Овај
одговор
чуше
сви
,
који
су
ту
ближе
стојали
и
утисак
је
био
ванредно
тежак
.
Црни
Ратник
устаде
.
-
И
то
сте
учинили
ви
—
обрати
се
он
Риги
.
—
Јест
,
то
сам
учинио
ја
,
и
учинио
теби
за
љубав
.
—
Радуј
се
!
Тако
велико
дело
само
је
тебе
достојно
.
Саранити
преко
тридесет
живих
људи
—
то
не
може
свако
.
Међу
присутнима
наста
бурно
комешање
.
И
ако
су
били
измирени
с
мишљу
да
одавде
иду
на
сигурну
смрт
,
јер
иду
кивним
Турцима
у
руке
,
хајдуцима
је
опет
за
то
веома
тешко
пала
ова
ужасна
вест
да
су
живи
сарањени
.
У
џелатским
рукама
умире
се
под
једним
ударцем
,
умире
се
на
зраку
,
на
слободи
,
на
ширини
.
Пре
но
што
почине
,
човек
ту
гледа
над
собом
високо
плаво
небо
,
гледа
око
себе
далеке
широке
видике
гомиле
шарена
света
,
чује
разговоре
,
узвике
,
живу
реч
.
Како
је
лака
таква
смрт
,
у
сравњењу
са
страшном
смрћу
у
густом
мраку
,
у
пустом
влажном
и
загушљивом
подземном
трапу
,
где
се
умире
од
глади
и
жеђи
и
где
пре
смрти
обично
наступа
страшно
лудило
,
човек
побесни
од
глади
те
зубима
откида
своје
рођено
месо
и
једе
иструлео
леш
свога
раније
преминулог
друга
.
Такав
страшан
свршетак
чекао
је
сад
хајдуке
и
они
су
били
кивни
и
очајни
.
Слушајући
њине
међусобне
разговоре
,
жалбе
и
вајкања
,
Риги
се
у
први
мах
учинило
као
да
чује
неко
неразговетно
лупарање
.
Али
што
је
прислушкивао
даље
овај
метеж
од
речи
и
гласова
,
њему
је
бивало
све
јасније
,
да
је
ово
скуп
некаквих
људи
,
којима
је
учињена
нека
тешка
неправда
,
да
се
они
сад
с
правом
јадају
,
да
је
с
њима
доиста
поступљено
свирепо
,
неправедно
,
гадно
.
И
код
Риге
се
будила
истинска
,
искрена
боља
и
саучешће
у
судби
ових
несретних
људи
:
он
их
је
жалио
од
срца
и
дубоко
.
Али
из
тога
саучешћа
поступно
се
будио
осећај
гнева
против
оних
,
који
су
тако
свирепо
уцвелили
ове
добре
,
ове
несретне
људе
.
У
први
мах
Риги
се
чинило
,
као
да
је
за
ову
њину
несрећу
крив
Црни
Ратник
.
Мутно
,
нејасно
,
али
тако
сећање
живело
је
у
души
Ригиној
.
У
том
тренутку
он
би
био
готов
да
убије
Црног
Ратника
само
да
освети
ове
јадне
људе
.
Но
сад
почиње
полако
да
се
разбија
овај
мрак
.
„
Откуд
Црни
Ратник
?
Како
Црни
Ратник
?
Откуда
он
да
је
крив
за
несрећу
ових
људи
?
Шта
ли
им
је
он
то
учинио
?
И
на
једаред
Риги
свану
сасвим
јасно
пред
очима
.
Он
!
он
,
Рига
!
унесрећио
је
ове
људе
,
он
их
је
живе
закопао
,
он
је
та
свирепа
звер
,
против
које
се
сад
овако
жалосно
и
овако
беспомоћно
вајкају
ови
бедни
,
унесрећени
људи
.
Рига
осети
да
му
нешто
пуче
у
грудима
:
силна
,
запенушена
крв
куљну
му
на
нос
и
на
уста
:
он
мртвачким
погледом
обухвати
све
оне
људе
,
пружи
им
руку
и
зину
,
као
да
би
хтео
што
рећи
,
па
се
онда
поведе
и
ничице
тресну
о
земљу
.
Дугачка
бара
крви
потече
од
њега
.
Црни
Ратник
даде
знак
да
га
дигну
одатле
и
наместе
где
год
у
крај
.
За
тим
сазва
све
другове
да
се
посаветују
би
ли
се
шта
могло
предузети
у
овом
очајном
положају
.
Мрачан
је
то
био
скуп
;
преко
тридесет
људи
,
обречени
да
умру
најстрашнијом
смрћу
,
стали
су
један
до
другога
и
погледали
се
мрко
и
немо
,
не
знајући
чиме
да
почну
и
шта
један
другом
да
рекну
.
Најзад
отпочета
су
саветовања
.
Мало
је
говорено
јер
нико
није
знао
шта
да
предлаже
и
саветује
.
Сви
су
се
сложили
у
томе
,
да
се
окуша
откопавање
зароњена
излаза
,
премда
нико
није
веровао
да
се
што
озбиљно
може
учинити
с
две
већ
искривљене
и
изломљене
мотичице
.
А
и
радници
су
већ
били
малаксали
и
изнурени
,
пети
је
дан
како
се
гладује
и
више
од
пола
људи
већ
је
било
болесно
,
а
2—3
од
теже
рањених
били
су
на
умору
.
Сви
су
се
дивили
да
се
Црни
Ратник
још
тако
држао
,
јер
његове
големе
ране
још
су
биле
стална
опасност
за
живот
.
Срећом
ту
под
земљом
нашли
су
воде
у
довољној
количини
и
доста
чисте
да
се
може
пити
.
То
је
много
значило
у
овако
жалосним
приликама
,
где
се
имало
умирати
од
глади
,
јер
поред
воде
могао
се
живот
продужити
бар
за
3—4
дана
.
Нећемо
описивати
даљи
ток
ових
мрачних
догађаја
.
Они
су
били
и
сувише
једнолики
да
би
се
имало
о
њима
шта
говорити
.
С
тога
ћемо
се
дотаћи
овога
мрачнога
перијода
само
с
неколико
крупнијих
потеза
.
После
очајног
последњег
збора
настала
су
натчовечна
усиљавања
,
да
се
зароњени
пролаз
откопа
,
и
покуша
,
да
се
на
којој
другој
страни
нађе
излаза
.
Док
су
једни
наизменце
неуморно
копали
у
зароњеном
ходнику
,
други
су
се
размилели
на
све
стране
по
подземном
пролазу
и
туда
су
завиривали
,
не
ће
ли
ма
где
наћи
одушке
и
изласка
.
И
ту
у
том
истраживању
десило
се
сад
нешто
кобно
и
фатално
.
Тумарајући
но
подземним
ходницима
,
двојици
од
ових
подземних
страдалника
чују
на
једаред
у
једном
попречном
ходнику
неко
одмерено
куцање
,
које
је
ишло
по
одређеном
такту
и
које
је
свакојако
требало
да
нешто
значи
.
Неразумевајући
значај
тога
куцања
они
полете
да
то
јаве
својим
друговима
који
се
одмах
досетише
,
да
ће
то
бити
познато
хајдучко
давање
знака
чему
се
необично
обрадују
и
полете
да
на
куцање
:
тик-тик
,
так
,
тик-так-так
)
одговоре
истим
знаком
.
Али
кад
дођоше
на
место
где
се
пре
тако
разговетно
чуло
ово
куцање
одоздо
под
ногама
,
њега
више
не
бејаше
;
владала
је
мртва
тишина
и
никакво
куцање
није
се
чуло
.
Читаоци
ће
се
сетити
да
су
ово
куцање
давали
тројица
Реџепових
изасланика
,
да
из
јерменинове
куће
кушају
продирање
кроз
лагум
у
тврђаву
.
Као
што
је
речено
раније
,
ови
Реџепови
изасланици
неколико
сахти
узастопце
давали
су
ове
знаке
куцањем
,
али
,
на
несрећу
зароњених
,
они
су
га
чули
тек
у
последњем
тренутку
,
онда
када
су
Реџепови
изасланици
уморени
и
обескуражени
дугим
куцањем
давали
већ
последње
знаке
.
Затрпани
очајници
под
земљом
чули
су
управо
последње
куцање
Реџепових
људи
и
док
су
се
они
вратили
с
друговима
који
разуму
та
куцања
,
три
Реџепова
изасланика
већ
су
била
легли
и
заспали
.
Хајдуци
су
одмах
,
по
доласку
на
место
,
отпочели
куцати
дајући
исти
знак
тик-тик
,
так
,
тик-так-так
.
Али
њино
лупање
било
је
у
залуд
!
Четири
пуна
часа
куцали
су
они
и
доле
у
под
од
куда
се
прво
куцање
чуло
и
горе
у
таваницу
,
и
с
обадве
стране
,
лево
и
десно
,
али
—
све
заман
!
Одговора
није
било
ни
с
које
стране
.
А
није
га
било
просто
с
тога
,
што
су
,
баш
у
то
доба
,
Реџепови
изасланици
,
грдно
изморени
,
спавали
тврдим
,
мртвачким
сном
.
Како
већ
рекосмо
,
четири
пуна
сахата
куцали
су
хајдуци
,
али
на
њино
куцање
не
бејаше
никаква
одзива
.
Малаксали
и
очајни
,
они
су
давали
још
три
последња
куцања
,
и
баш
у
тај
мах
пробудили
су
се
из
дубока
сна
Реџепови
изасланици
.
—
„
Нема
ништа
!
Или
сте
пречули
или
су
они
што
су
се
јављали
отишли
куд
год
даље
.
Није
вајде
више
куцати
.
Хајдемо
.
И
очајни
хајдуци
одоше
натраг
у
своју
очајну
дружину
.
Ах
!
како
им
не
паде
на
ум
да
оставе
овде
какву
стражу
,
макар
једнога
човека
који
би
мотрио
не
ће
ли
се
опет
чути
какво
куцање
!
Али
,
фаталност
је
тако
хтела
.
Очајни
хајдуци
отишли
су
сви
с
овога
места
баш
онда
када
су
се
Реџепови
изасланици
из
сна
будили
и
чувши
познато
уговорено
куцање
похитали
да
му
се
одазову
.
Чудноват
удес
ћудљиве
судбине
хтео
је
,
да
Реџепови
изасланици
доврше
своје
куцање
и
да
се
предаду
сну
баш
онда
,
кад
су
стигли
хајдуци
који
разумеју
ово
куцање
,
па
се
онда
та
фаталност
поновила
,
те
су
очајни
хајдуци
престали
куцати
и
отишли
баш
онда
кад
су
се
Реџепови
изасланици
пробудили
,
и
чујући
последње
куцање
похитали
да
се
одазову
.
Могло
је
бити
са
свим
друкчије
.
Лежући
да
се
одморе
,
Реџепови
људи
могли
су
на
изменце
остављати
по
једнога
да
стражари
и
пази
.
Тако
исто
одлазећи
,
после
четири
часа
у
залудна
куцања
,
хајдуци
су
могли
оставити
кога
да
стражари
и
ослушкује
.
Све
је
то
било
близу
и
памети
и
са
свим
природно
,
па
опет
зато
ни
једна
страна
није
учинила
онако
како
би
се
могло
мислити
,
већ
са
свим
супротно
.
И
то
је
оно
што
се
,
зове
коб
и
фаталност
!
Тако
дакле
,
зрачак
наде
који
се
за
тренутак
бејаше
указао
живо
сахрањеним
хајдуцима
,
убрзо
је
избледело
и
потавнео
,
те
је
остао
само
непровидни
,
страшни
мрак
и
мрачно
очајање
насилне
гладне
смрти
.
Тада
је
настао
перијод
страшан
и
ужасан
,
доба
умирања
од
гладне
смрти
.
Једна
гомилица
наелектрисаних
и
очајањем
одушевљених
јунака
неуморно
је
радила
на
откопавању
затрпаног
пролаза
.
Друга
гомилица
тако
исто
наелектрисаних
јунака
,
који
се
ни
у
најочајнијем
тренутку
нису
хтели
мирити
с
идејом
о
блиској
смрти
,
тумарала
је
по
мрачним
подземним
ходницима
,
али
већина
страдалника
већ
је
била
подлегла
и
полумртва
,
они
су
лежали
расути
око
центра
свога
страховитог
и
мрачног
подземног
боравишта
.
Четворица
већ
су
били
упокојени
,
а
с
математичком
сигурношћу
могло
се
рачунати
да
најдаље
кроз
7—8
дана
та
иста
судба
чека
и
све
остале
.
Тако
је
пролазио
дан
,
други
.
Ужасна
је
била
слика
ових
подземних
робова
.
Црни
Ратник
мрачан
и
натуштен
као
најцрња
зимска
ноћ
,
већ
пола
обамро
,
лежао
је
у
своме
куту
безнадежан
и
предан
смрти
.
Лево
,
десно
,
на
сваком
кораку
лежали
су
изнурени
полумртви
очајници
,
док
су
многи
у
полу
умном
стању
као
сенке
блудили
кроз
ове
мрачне
подземне
ходнике
.
Смрт
се
већ
била
уселила
у
ово
подземно
царство
мрака
и
сваки
дан
гутала
је
по
неку
жртву
.
Рига
за
све
то
време
лежао
је
обамро
у
свом
куту
и
тек
из
ретка
давао
је
од
себе
по
неке
знаке
жалосна
живота
.
У
тим
тренутцима
повраћаја
он
се
придизао
и
седећки
говорио
сам
са
собом
.
Његов
говор
био
је
збрке
,
безумних
и
полуумних
речи
,
без
икаква
смисла
,
или
с
чудним
фантастичким
смислом
.
Час
је
некога
нежно
мазио
и
миловао
,
тепајући
му
најслађе
речи
од
милоште
;
час
је
опет
,
шкргућући
зубима
и
стискујући
песнице
,
грмео
најстрашније
речи
од
поруге
,
обасипљући
прењом
и
поругама
невидљиво
мрачно
биће
,
с
којим
је
његова
оболела
душа
ступала
у
упоран
двобој
и
гложење
.
По
некад
је
опет
одбацивао
све
речи
,
па
је
болним
јауком
који
за
само
срце
уједа
,
тужно
и
жалостивно
јечао
.
Затим
је
опет
наступао
мир
и
летаргични
сан
и
занос
,
који
је
трајао
по
читавих
10—15
сахати
.
Ужас
и
гроза
неограничено
су
царовали
у
овој
огромној
гробници
,
која
је
прогутала
близу
до
40
људи
.
Мрачни
подземни
ходници
час
су
бивали
неми
као
да
у
њима
нема
ни
једне
живе
душе
па
их
онда
тек
на
једаред
оглашавао
по
какав
страшан
глас
—
час
самртничко
крчање
и
језовито
стењање
што
душу
истискује
;
час
очајан
јаук
који
безнадежно
виче
за
помоћ
;
час
патнички
уздах
и
кивно
проклетство
небеснима
,
а
час
опет
безуман
лудачки
кикот
од
глади
полуделих
несретника
.
И
све
то
одјекне
у
овим
пустим
подземним
ходницима
,
проломи
ваздух
,
одбије
се
од
хладних
влажних
зидова
,
па
опет
све
умукне
,
и
опет
завлада
страшна
гробовска
тишина
.
Овда
,
онда
,
чује
се
нека
тутњава
и
трка
кроз
пусте
мрачне
пролазе
.
То
у
наступу
гладна
лудила
јуре
тамо
амо
избезумљени
гладни
очајници
.
Овде
онде
леже
гомиле
измршавелих
испијених
патника
толико
малаксалих
,
да
се
већ
ни
с
места
не
могу
кренути
.
На
два
три
места
скркле
се
страхобне
гомилице
,
где
се
пријатељ
ухватио
за
пријатеља
,
један
другога
стискао
грчевито
и
самртнички
па
чисто
реже
један
на
другога
,
очима
гутају
а
вилице
се
и
саме
грчевито
стежу
—
пријатељи
су
готови
да
један
другога
жива
поједу
и
само
чекају
кад
ће
један
другога
загристи
,
када
ће
један
другом
почети
крв
да
пију
.
Четири
пуна
дана
трајало
је
ово
ужасно
беспомоћно
стање
.
Више
од
половине
страдалника
било
је
већ
обамрло
у
заносу
,
а
седморица
већ
су
били
мртви
,
и
задах
од
њиних
упокојених
телеса
почео
је
већ
досађивати
.
Међу
преосталим
било
је
и
таквих
,
који
су
покушали
да
једу
месо
од
помрлих
другова
својих
.
Али
при
првом
залогају
загрижено
месо
човечије
повраћено
је
с
гнушањем
—
од
глади
усукан
стомак
отказао
је
услугу
да
прими
у
се
живо
месо
човечије
.
Нада
на
помоћ
и
избављење
давно
је
била
већ
са
свим
утрнула
,
кад
петога
дана
после
последњег
саветовања
,
(
а
једанајестога
дана
после
ужаснога
тамновања
под
земљом
)
ненадно
сину
нов
зрачак
наде
—
у
близини
,
управо
над
главама
својим
,
неколико
очајника
чуше
неке
ударце
и
одјеке
налик
на
ударце
будака
који
копа
у
дубини
.
Већ
премрли
очајници
прибраше
последње
силе
.
Нађоше
у
близини
одломке
камења
и
почеше
њима
лупати
у
таваницу
,
старајући
се
да
им
даду
знака
живота
.
Ова
вест
брзо
је
јављена
и
свима
осталим
страдалницима
који
су
још
били
при
себи
.
И
све
што
је
имало
снаге
брзо
се
довуче
и
скупи
око
места
,
где
се
чуло
с
висине
неко
потмуло
ударање
и
копање
.
Може
се
представити
с
каквим
је
напрегнутим
осећајима
ишчекивано
даље
копање
,
које
је
бивало
све
јасније
и
разговетније
.
Најзад
,
чули
су
се
са
свим
јасно
ударци
пијука
и
разговори
људи
.
Ти
су
разговори
биди
турски
,
па
ипак
с
каком
су
слашћу
они
слушани
и
с
каквим
су
нестрпљењем
ти
Турци
изгледани
.
Ту
се
тек
видело
како
је
у
крајњој
беди
човек
човеку
близак
и
мио
,
па
ма
које
вере
био
,
и
ма
којим
језиком
говорио
!
Ови
полумртви
и
од
глади
скоро
залудели
људи
,
ови
хајдуци
,
који
су
вазда
тако
мрко
и
крваво
погледали
на
Турке
,
сад
су
били
готови
да
загрле
и
пољупцима
да
обаспу
ове
мусулмане
чији
разговор
ево
чују
сад
горе
над
собом
.
Јес
,
ови
ће
их
Турци
после
побити
,
али
то
ће
бити
после
,
после
,
а
сад
прво
даће
им
парче
хлеба
да
захране
и
да
поврате
из
мртвих
своје
већ
одбегле
душе
...
Нећемо
даље
описивати
овај
дирљиви
призор
.
Рећи
ћемо
само
толико
.
Кад
су
Турци
допрли
до
подземна
ходника
и
направили
отвор
на
њему
,
тада
се
управо
хватао
мрак
.
Још
те
ноћи
хајдуци
су
сви
били
поизношени
из
своје
подземне
гробнице
,
мртви
су
покопани
,
а
оболели
посакривани
су
по
кућама
да
се
за
који
дан
опораве
,
јер
није
било
ни
једнога
јединог
који
би
се
могао
држати
на
ногама
и
поћи
даље
.
XXXИВ
Три
љубавника
,
Опорављање
хајдука
ишло
је
брзо
,
тако
,
да
су
петога
дана
већ
могли
бити
отпуштени
.
За
чудо
,
тешке
ране
Црнога
Ратника
баш
у
овим
неповољним
приликама
ванредно
су
брзо
зарашћивале
и
оно
дуго
гладовање
чисто
као
да
је
убрзало
њино
исцељење
.
Само
је
с
повраћањем
Риге
ишло
доста
траљаво
,
он
је
био
јако
оболео
,
а
прездрављању
највише
је
сметало
то
што
његов
ослабео
стомак
није
могао
да
задржи
никакву
храну
.
Али
он
није
имао
куда
далеко
ни
ићи
,
и
могао
је
своје
лечење
довршити
у
Београду
код
владике
,
где
се
и
настанио
.
Везиру
бејаше
дошла
у
главу
чудна
мисао
.
Разабрав
да
је
и
Рига
очајни
обожатељ
лепе
Маре
,
везир
се
заинтересује
да
се
пред
растанак
види
и
с
Ригом
и
с
Црним
Ратником
,
и
да
им
рођеним
устима
исповеди
,
коме
имају
највише
благодарити
што
су
спасени
из
мрачне
подземне
гробнице
,
и
што
сад
слободни
одлазе
из
руку
његових
.
Он
је
озбиљно
жалио
ова
два
несрећна
љубавника
и
чинило
му
се
да
ће
им
дати
неке
утехе
и
да
ће
их
пустити
од
себе
охрабрене
,
кад
им
каже
да
за
све
имају
благодарити
једино
лепој
жени
,
коју
они
сва
тројица
тако
неодољиво
и
тако
безумно
љубе
.
„
Нека
понесу
утеху
да
их
се
је
сећала
,
да
је
мислила
на
њих
,
да
је
узимала
саучешће
у
њихној
судбини
,
то
ће
им
олакшати
да
дурашније
сносе
свој
велики
губитак
.
Ох
,
ја
по
себи
судим
,
како
мора
бити
сад
њима
“
...
мислио
је
везир
у
себи
.
Он
није
ни
слутио
да
ће
тиме
само
позледити
дубоке
срдачне
ране
обојице
љубавника
.
Била
је
поноћ
кад
по
заповести
везировој
доведоше
пред
њега
Црнога
Ратника
и
Ригу
.
Он
их
прими
стојећки
,
али
их
одмах
понуди
да
седну
,
што
они
никако
не
хтедоше
учинити
пре
њега
.
И
ако
су
већ
знали
нешто
о
намерама
везировим
,
опет
су
били
прилично
изненађени
овако
љубазним
дочеком
његовим
.
Још
више
их
је
изненадио
његов
издржљив
тон
но
је
тек
при
крају
тако
омекшао
,
а
у
почетку
био
је
прилично
господарски
и
заповеднички
.
—
Велики
пророк
поразио
је
најљуће
противнике
своје
и
предао
их
у
руке
мени
,
маленом
али
,
усрдном
слузи
своме
!
—
примети
везир
,
гледајући
на
страну
и
избегавајући
поглед
сужника
,
као
да
је
ово
говорио
сам
себи
,
а
не
њима
.
Црни
Ратник
одговори
одмах
као
,
да
је
унапред
знао
питање
и
у
напред
држао
спреман
одговор
:
—
Да
сам
на
месту
светлога
везира
и
да
верујем
у
пророчанску
мисију
Мухамедову
,
не
би
му
никад
чинио
ту
неправду
,
да
га
представљам
као
обична
осветника
који
се
прогони
,
парничи
и
свађа
с
људима
и
кад
му
се
укаже
згода
тера
пизму
и
освету
над
њима
!
...
У
осталом
не
знам
по
чему
смо
ми
бајаги
душмани
пророкови
,
па
још
најљући
!
,
.
.
—
Душмани
сте
обрецну
се
везир
—
душмани
сте
јер
кушате
да
оборите
оно
што
је
он
урадио
и
оставио
овде
на
земљи
,
јер
дижете
дрску
руку
против
свете
царевине
отоманске
,
која
прославља
и
кроз
свет
проноси
велико
име
његово
.
—
Ми
кушамо
да
уздигнемо
из
ропства
пали
народ
свој
и
боримо
се
за
ослобођење
своје
отаџбине
.
У
истини
то
не
би
могло
бити
противно
ни
пророку
,
ако
је
он
у
истини
учио
људе
,
да
љубе
домовину
своју
и
да
штују
праг
и
гробове
отаца
својих
!
—
рече
Црни
Ратник
.
—
Чудан
је
то
појам
ослобођавати
своју
домовину
,
ћушкајући
је
у
руке
Аустрији
!
!
—
За
нас
балканске
народе
Аустрија
је
то
исто
што
и
Турска
,
и
баш
с
тога
што
је
хришћанска
држава
она
је
још
опаснија
,
јер
лакше
јој
је
заварати
свет
спољним
варљивим
изгледима
и
ситницама
.
—
Па
с
тога
сте
јамачно
и
прионули
да
се
што
пре
оцепите
од
Турске
,
како
би
што
пре
припали
Аустрији
,
јер
ваљда
ни
сами
не
верујете
у
ту
фантасију
,
да
се
могу
обновити
старе
балканске
државе
Србија
,
Бугарска
,
Грчка
?
—
Ето
видите
,
а
баш
у
ту
„
фантасију
“
ми
верујемо
и
за
њу
живимо
!
Наравно
,
није
овде
реч
о
обновљењу
старих
балканских
држава
.
У
пређашњем
облику
своме
оне
се
не
би
могле
данас
ни
појавити
.
Но
ми
нећемо
из
ближе
ни
одређивати
њин
строј
,
ни
њину
величину
,
па
чак
ни
сам
облик
њине
владавине
.
Све
су
то
појединости
које
остају
за
практично
извршење
,
и
људи
,
којима
падне
у
део
та
завидна
улога
да
се
о
томе
брину
и
тај
узвишени
посао
да
врше
,
јамачно
ће
у
неисцрпном
врелу
свога
патриотизма
наћи
довољно
мудрости
да
то
и
изврше
како
ваља
.
Не
,
у
што
ми
данас
нарочито
полажемо
и
у
што
тврдо
верујемо
,
то
је
:
да
су
балкански
народи
горким
искушењем
у
многовечном
робовању
стекли
толико
памети
и
искуства
,
да
могу
данас
један
другом
братски
пружити
руку
,
и
заједно
један
другоме
помоћи
,
да
сви
укупно
стану
на
ноге
и
да
се
ослободе
туђега
господарења
,
стварајући
једну
балканску
заједницу
за
одбрану
и
чување
спољне
независности
—
а
изнутра
нека
се
сваки
народ
уређује
како
му
најбоље
годи
...
Везир
неверички
климну
главом
.
—
То
никад
бити
неће
:
то
никад
бити
не
може
—
рече
он
скоро
жалосно
.
Црни
Ратник
чисто
пласу
.
—
Зашто
да
неће
,
за
што
да
не
може
бити
!
Та
ове
лепе
балканске
земље
,
по
природи
и
положају
своме
спадају
међу
најсретније
земље
на
свету
.
Нигде
природа
није
тако
много
учинила
да
људи
могу
сретно
и
задовољно
живети
и
имати
све
што
им
треба
,
но
што
је
то
случај
овде
код
нас
на
Балкану
.
Ово
дивно
полуострво
има
све
што
му
треба
и
може
живети
као
какав
мали
сретни
свет
за
себе
,
може
управо
бити
рај
на
земљи
.
Ова
богата
земља
може
у
изобиљу
хранити
насељење
од
двајестак
милијуна
становника
,
па
опет
свакоме
да
буде
и
пространо
и
слободно
.
То
је
без
Влашке
и
Молдавије
,
које
истина
по
земљишту
не
припадају
Балканском
тропољу
,
али
које
су
по
историјској
судбини
својој
за
њега
нераздвојно
везане
,
и
чија
ће
судба
вазда
,
мање
више
,
тећи
истим
тоном
као
и
судба
осталих
земаља
балканских
.
Укупно
узете
,
све
те
земље
за
50—60
година
слободна
развијања
могу
умножити
своје
становништво
преко
двајестак
милијуна
.
У
земљама
,
пак
,
као
што
су
балканске
,
где
свака
здрава
и
одрасла
мушка
глава
чини
по
једног
борца
и
војника
,
то
значи
до
Балканско
тропоље
у
случају
потребе
може
избацити
преко
два
милијуна
добрих
,
јуначких
бораца
.
А
код
таке
слоге
ко
ће
поћи
тек
тако
олако
да
осваја
Балкански
полуострв
!
...
Црни
Ратник
бејаше
се
одушевио
и
распалио
;
план
за
планом
,
и
слика
за
сликом
низале
су
се
из
његова
одушевљена
,
вешта
разлагања
и
везир
је
осећао
како
овај
топли
,
срдачни
говор
и
њега
све
више
и
више
загрева
и
осваја
.
Међу
тиа
раздрагана
душа
прекаљена
борца-родољуба
узлетала
је
све
на
веће
и
веће
висине
.
Како
би
дивно
могло
процветати
Балканско
полуострво
кад
би
,
у
братској
слози
,
господарили
њиме
само
његови
народи
!
Пре
свега
какав
красни
народносни
мозаик
!
Грци
,
Арбанаси
,
Срби
,
Бугари
,
Румуни
,
европски
Турци
!
Пет-шест
разних
народа
,
готово
подједнако
бројно
јаких
,
поређали
се
један
поред
другога
,
упућени
самом
природом
да
један
другом
пруже
руку
и
да
се
помажу
.
Па
какав
диван
материјал
људски
,
каква
снажна
раса
!
Телесно
крепки
,
развијени
,
здрави
и
одарени
чудном
лепотом
обличја
и
телесна
строја
;
душевно
млађани
,
ведри
,
бистри
,
одарени
високим
способностима
ума
и
узвишеним
полетима
чисте
душе
своје
.
А
уз
то
јуначни
,
ратоборни
,
племенити
,
родољубиви
,
готови
на
свакојаке
жртве
;
најзад
велики
устаоци
,
вредни
,
жудни
знања
и
науке
,
а
способни
за
најозбиљније
умне
радове
—
ови
народи
лако
би
ми
могли
постати
пионери
културе
и
дика
целокупна
напретка
људског
,
да
цела
Европа
с
поносом
може
погледати
на
Балканско
тропоље
...
Па
за
што
,
за
што
да
ови
народи
немају
своју
слободну
домовину
и
за
што
им
чак
одрицати
и
могућност
да
ће
је
икад
стећи
,
за
што
проглашавати
као
фантасију
и
саме
тежње
за
тим
!
Не
,
не
!
то
нису
празне
сенке
и
снови
појединих
родољуба
!
Балкан
има
будућности
;
балкански
народи
морају
бити
своји
,
слободни
и
срећни
!
—
Он
,
Црни
Ратник
,
у
то
верује
и
за
то
ће
се
борити
до
последњега
даха
,
с
тврдом
вером
да
се
бори
за
добру
,
племениту
и
разумну
ствар
.
Везир
је
одавна
знао
за
Црна
Ратника
,
и
од
некога
доба
и
лично
га
је
познавао
.
Али
сад
је
видео
да
је
то
са
свим
друкчији
човек
,
но
што
га
је
он
замишљао
.
Он
је
узимао
да
је
то
један
од
опих
даровитих
и
силних
властољубаца
,
којима
жудња
за
влашћу
обузима
целу
душу
и
постаје
мета
живота
и
идол
коме
се
све
приноси
на
жртву
.
Такви
људи
обично
су
мрачни
,
ћутљиви
,
чврсте
воље
и
тврда
срца
,
неприступачни
нежним
и
благим
осећајима
из
лична
и
породична
живота
.
Једном
речи
,
то
су
железне
природе
,
у
којих
је
душа
челична
,
а
осећаји
камени
;
ретки
особењаци
,
који
живе
само
за
свој
идеал
,
а
идеал
им
је
да
господаре
над
другима
људима
потпуно
и
неограничено
.
Таквих
типова
има
почешће
међу
Турцима
,
и
понајвише
излазе
из
војничког
рода
,
а
према
приликама
постају
,
или
велике
војсковође
и
заповедници
,
који
скоро
самостално
владају
целим
покрајинама
,
или
бунтовне
паше
,
који
кушају
да
поједине
земље
оцепе
од
султана
,
или
најзад
,
дрски
разбојници
на
суху
или
мору
,
од
којих
годинама
дрхте
читави
крајеви
!
Тако
је
везир
мислио
о
Црном
Ратнику
,
а
сад
се
уверио
да
се
његова
слика
ни
мало
не
подудара
са
стварним
,
живим
војводом
хајдучким
.
Цео
разговор
,
а
,
нарочито
последње
заносне
речи
бележиле
су
Црнога
Ратника
више
као
одушевљена
,
занесена
песника
,
но
као
мрачна
и
крвожедна
ратника
.
Па
ипак
,
у
тој
мекој
,
нежној
души
,
која
сања
о
љубави
и
братству
балканских
народа
,
о
срећном
добу
,
када
ће
измирени
и
збратимљени
слабачки
народи
балкански
један
другом
пружити
руку
да
склопе
чврст
несавладљив
савез
—
у
тој
нежној
души
,
велимо
,
било
је
довољно
снаге
да
развије
огромну
енергију
,
да
окупи
око
себе
најјуначније
и
најсмелије
карактере
међу
свима
народима
балканским
,
да
своме
вођству
и
својој
војводској
власти
потчини
све
те
бујне
,
непокорне
природе
,
све
те
голе
и
бездомне
синове
,
којима
је
пушка
и
јатаган
све
добро
њино
.
Јест
,
тај
нежни
тај
осетљиви
Црпи
Ратник
био
је
кадар
да
уздрма
цело
балканско
полуострво
,
да
пробуди
учмале
и
скоро
изумрле
тежње
за
слободом
,
и
да
склопи
једну
огромну
организацију
,
која
је
као
мрежа
прекрилила
цело
балканско
полуострво
,
у
којој
раде
хиљадама
људи
разних
језика
и
разних
вера
,
и
опет
све
остаје
у
највећој
тајности
,
нити
је
икоме
до
сад
пошло
за
руком
да
похвата
конце
и
открије
скривене
планове
тајне
дружине
,
познате
на
целом
балканском
тропољу
под
чудним
именом
Ноћне
Браће
.
Да
,
овај
одушевљени
поета
,
чији
идеали
граниче
с
фантасијом
и
немогућношћу
створио
је
највећу
и
најпрактичнију
организацију
за
ослобођење
балканских
земаља
;
створио
је
управо
оно
што
се
до
њега
сматрало
немогућно
и
као
нешто
што
наткриљује
силе
човечије
.
Везир
је
чисто
као
с
неким
чуђењем
гледао
на
овога
чуднога
човека
,
дивио
се
големој
снази
духа
његова
и
оном
поетском
заносу
,
који
се
очувао
и
поред
тако
страшне
борбе
у
животу
,
кроз
какву
је
до
сада
Црни
Ратник
пролазио
.
Тада
се
сети
љубави
војводине
и
његова
заноса
за
лепом
женом
,
коју
и
он
сам
обожава
.
И
у
том
тренутку
везиру
се
учини
да
између
њега
и
Црнога
Ратника
има
некога
душевнога
сродства
и
то
баш
с
тога
,
што
заједно
воле
једну
исту
женску
.
Али
везира
је
занимала
још
једна
тачка
из
опште
политичке
ствари
,
и
он
узе
да
сврши
прво
с
њоме
пре
но
што
пређе
на
тугаљиви
разговор
о
љубави
,
која
их
обојицу
подједнако
заноси
.
—
Да
говоримо
отворено
—-
рече
везир
благим
,
знатно
мекшим
тоном
—
у
вашој
тајној
дружини
јамачно
има
много
и
Турака
?
Црни
Ратник
погледа
везира
замишљено
,
поћута
мало
па
рече
звучним
,
јасним
гласом
.
—
Има
,
царски
везире
,
има
Турака
,
Арнаута
,
мухамеданских
Срба
;
у
опште
,
у
нашој
организацији
има
много
мусулмана
,
и
они
су
можда
најратоборнији
војници
њени
.
—
Дакле
ви
збиља
верујете
да
међу
балканским
народима
може
бити
неке
везе
и
заједнице
и
ту
дајете
места
и
Турцима
,
и
ако
су
они
дошљачка
,
господарећа
класа
?
—
упита
везир
.
—
Зашто
не
би
веровали
у
тај
савез
!
Та
,
забога
,
и
саме
се
животиње
удружују
,
кад
нађу
да
им
је
то
потребно
и
корисно
?
Па
зашто
не
би
могли
паметни
и
свесни
људи
створити
једну
заједницу
,
кад
су
тако
очевидне
користи
од
ње
,
и
кад
је
тако
јасно
да
је
то
једини
пут
да
буду
слободни
на
дому
своме
и
да
живе
мирно
,
као
срећни
и
независни
народи
,
који
своју
судбу
држе
у
својој
рођеној
руци
.
Што
рекосте
о
дошљацима
,
то
је
како
се
узме
.
Сви
смо
ми
у
неку
руку
дошљаци
овде
на
балканском
тропољу
,
само
што
су
неки
дошли
раније
,
а
неки
опет
доцније
.
Не
знам
за
што
би
та
разлика
у
времену
,
кад
је
ко
дошао
,
давала
једном
већа
а
другоме
мања
права
!
Сви
смо
ми
подједнако
деца
природе
,
а
ова
лепа
земља
наша
је
заједничка
домовина
,
мила
Турцима
тако
исто
као
и
нама
Хришћанима
и
народима
другога
порекла
.
Што
се
пак
тиче
господареће
класе
,
ње
бити
не
може
,
и
наша
света
дружина
за
то
је
и
постала
,
да
уништи
то
господарење
једне
класе
над
другом
.
Турци
који
улазе
у
нашу
дружину
мудри
су
и
увиђавни
људи
.
Они
виде
да
су
Турци
истина
класа
која
данас
влада
,
али
они
прозиру
тако
исто
и
то
,
да
та
владавина
не
може
дуго
трајати
,
и
да
наступају
времена
где
би
Турци
од
класе
која
влада
,
лако
могли
постати
класа
којом
се
влада
.
С
тога
је
у
њином
рођеном
интересу
да
тога
господарења
класе
над
класом
у
опште
не
буде
,
и
место
господара
и
робова
да
се
утврди
ред
слободних
грађана
и
слободне
сложне
браће
.
—
Потиштени
вазда
сањају
о
слободи
.
Тако
је
код
свију
племена
,
па
је
тако
и
код
Турака
.
Тако
,
како
ви
велите
,
могу
мислити
само
Турци
из
нижих
радничких
сталежа
.
Такви
су
јамачно
и
ступили
у
вашу
дружину
.
Све
што
је
више
,
богатије
и
господска
рода
и
порекла
,
то
жуди
за
господством
и
тежи
за
влашћу
.
С
тога
у
вашој
дружини
јамачно
и
нема
никога
из
виших
сталежа
?
Црни
Ратник
се
осмехну
на
ове
речи
везирове
.
—
Нема
никога
—
рече
он
,
а
лице
му
чисто
просија
—
нема
никога
,
само
почињући
од
Високе
Порте
и
султанових
одаја
,
па
до
последњега
субаше
у
најзабаченијим
крајевима
балканскога
тропоља
,
сви
редови
чиновнички
дали
су
бар
по
једног
представника
свога
за
нашу
велику
тајну
заједницу
.
Мисли
ли
светли
везир
да
је
поштеђен
од
тога
бар
његов
двор
и
да
бар
одавде
нема
никога
који
је
с
нама
у
друштву
?
...
.
—
Шта
,
зар
и
међу
мојим
доглавницима
издајице
и
завереници
?
...
—
узвикну
везир
,
претварајући
се
као
да
га
је
ова
вест
грдно
изненадила
—
Зар
и
међу
мојим
доглавницима
завереници
!
Не
!
Ја
у
то
не
верујем
.
Док
је
везир
ово
говорио
,
Црни
Ратник
гледао
га
је
благо
и
с
осмејком
на
уснама
.
—
И
боље
,
и
боље
,
светли
везире
,
и
боље
је
што
не
верујете
;
тако
ћете
бита
мирнији
и
спокојнији
.
—
Да
,
да
!
„
мирнији
и
спокојнији
!
“
—
понови
везир
за
војводом
,
па
онда
заћута
и
замишљено
је
гледао
некуд
у
даљину
,
као
да
тамо
тражи
нешто
,
што
је
давно
заборављено
.
По
његовом
лицу
поступно
се
разливао
некакав
нов
израз
тихе
,
благе
туге
,
помешане
с
нечим
,
што
је
у
тој
тузи
слатко
и
пријатно
.
Сетан
осмех
на
махове
једва
је
приметно
развлачио
румене
усне
везирове
,
али
на
брзо
њега
је
опет
смењивала
обична
хладна
збиља
.
—
„
Мирније
и
спокојније
“
,
понови
опет
везир
,
и
загледа
се
у
Црнога
Ратника
,
као
да
је
тим
упорним
погледом
хтео
да
привуче
к
себи
сву
пажњу
војводину
.
За
тим
на
једаред
продужи
брзо
и
живо
,
као
да
је
хитао
да
га
ко
не
претекне
.
—
А
и
зашто
не
бих
био
ја
миран
и
спокојан
,
кад
ме
окружују
људи
,
који
играју
угледну
улогу
у
завереничкој
тајној
дружини
,
кад
имам
у
харему
кадуна
,
које
преобучене
одлазе
ноћу
на
тајне
хајдучке
састанке
;
кад
је
моја
најмилија
жена
,
харемско
сунце
моје
,
кад
је
лепа
Маре
,
духовни
вођ
и
душа
тајне
дружине
,
и
то
њено
поглаварство
признају
не
само
млади
завереници
,
кроз
чије
жиле
јури
бујна
млада
крв
,
већ
и
старе
седе
главе
,
оћелавиле
под
бременом
и
стопама
многих
година
,
што
су
прошетале
преко
глава
њиних
.
Ове
речи
везирове
ударише
као
гром
.
Рига
,
који
је
дотле
седео
мирно
и
непомично
,
сад
на
једаред
побледи
као
крпа
,
сав
задрхта
и
јамачно
би
клонуо
,
да
не
наслони
главу
на
јастук
,
уз
који
је
седео
.
Црни
Ратник
плану
;
његове
усне
грчевито
уздрхташе
,
као
да
је
хтео
што
рећи
,
а
преко
образа
сукну
му
пламен
,
који
одмах
за
тим
замени
самртно
бледило
,
па
онда
опет
удари
пламен
.
—
Ви
као
да
се
обојица
интересујете
за
ту
женску
,
рече
везир
,
старајући
се
да
буде
хладан
.
Рига
није
могао
изустити
речи
;
он
је
само
бленуо
у
везира
разрогаченим
замућеним
очима
,
а
његове
бледе
запечене
уснице
на
махове
су
грчевито
дрхтале
.
Црни
Ратник
оберучке
стиште
срце
,
као
оно
што
чини
човек
,
кад
га
љуто
ране
,
па
рукама
стеже
рањено
место
,
да
утиша
страшни
бод
.
Из
његових
груди
оте
се
тежак
уздах
и
он
прошапута
промуклим
,
храпавим
гласом
:
—
Аман
,
Турчине
!
Не
зледи
ту
отровну
рану
.
—
Па
ипак
,
за
вас
не
може
бити
без
интереса
,
да
чујете
што
год
о
жени
,
чијој
великодушности
имате
захвалити
,
што
ћете
из
мога
ропства
изаћи
слободни
и
извести
сву
дружину
вашу
.
То
је
њена
заслуга
и
жртва
;
она
ме
је
молила
за
вас
и
она
вас
је
управо
искупила
.
Ја
сам
пристао
да
вам
вратим
живот
и
слободу
,
по
цену
њене
љубави
...
—
Змија
!
...
—
цикну
Црни
Ратник
као
да
је
по
сред
груди
добио
дубоку
рану
.
—
Неправедан
си
и
незахвалан
—
рече
везир
хладно
.
—
Хулиш
на
анђела
,
који
је
подметнуо
груди
,
да
тебе
заклони
...
—
И
тебе
,
додаде
везир
указујући
руком
на
Ригу
.
—
Дакле
,
чула
је
за
ме
!
.
,
.
Зна
да
сам
овде
!
...
—
прошапута
Рига
,
као
да
се
сам
са
собом
разговарао
.
—
А
зар
има
што
,
шта
она
не
зна
?
Она
све
зна
,
она
све
види
,
она
све
може
,
она
је
свемоћ
,
она
је
провиђење
,
она
је
Бог
!
...
—
рече
везир
узбуђено
и
као
у
некој
екстази
.
Црни
Ратник
диже
своје
закрвављене
и
зажарене
очи
и
погледа
везира
кивно
и
душмански
.
—
И
ти
си
,
дакле
,
идолопоклоник
!
И
ти
клањаш
пред
њом
!
Царски
везир
љуби
ђонове
на
папучи
једне
ђаурске
робиње
.
—
Идолопоклоник
!
Јест
,
ја
сам
идолопоклоник
пред
њом
;
она
је
моје
божанство
,
мој
рај
,
моје
спасење
!
И
зар
може
бити
греха
у
томе
,
што
слабо
срце
људско
пада
у
прашину
пред
светлом
искром
божанске
љубави
,
оличене
у
једном
анђелском
створу
!
...
Јест
,
ја
сам
идолопоклоник
и
сто
вечности
мало
би
ми
било
,
да
прославим
њену
анђелску
лепоту
и
божански
сјај
њен
!
...
—
Срећни
Турчине
,
узвикну
војвода
болно
.
Те
речи
изговорене
су
таким
гласом
,
да
везира
доиста
у
срце
дарнуше
.
Он
узе
за
руку
Црнога
Ратника
.
—
Па
и
ти
си
срећан
,
војводо
,
њене
мисли
око
тебе
се
врзу
,
њена
уста
са
слашћу
помињу
име
твоје
,
њене
очи
тебе
погледају
,
а
из
наручја
мога
њени
уздаси
често
к
теби
лете
!
...
Моја
је
јава
,
али
твоје
привиђење
предмет
је
њених
снова
.
Ја
имам
тело
,
али
душа
и
дух
њен
за
тобом
лутају
;
ти
си
срећнији
од
мене
.
Оно
што
ја
изнудим
,
теби
се
пружа
вољно
.
О
!
...
кад
би
уз
владу
телом
могао
завладати
душом
њеном
,
бар
у
оноликој
мери
,
у
коликој
ти
њоме
владаш
!
Ја
сам
господар
њен
,
али
љубавник
душе
њене
,
то
си
ти
!
...
Црни
Ратник
скочи
.
Сад
он
оберучке
дохвати
везира
за
мишицу
и
убрзано
,
насртљиво
стаде
говорити
,
стискајући
непрестано
везира
и
дрмусајући
га
.
-
Шта
?
!
...
Шта
рече
?
...
Реци
опет
...
Кажи
...
Понови
...
Она
мене
љуби
,
...
она
за
мном
уздише
,
...
она
о
мени
сања
,
...
она
је
моја
.
Је
ли
збиља
тако
?
!
...
Говоре
ли
истину
уста
твоја
?
!
...
Моја
...
Она
је
моја
,
...
па
што
ће
онда
она
код
тебе
,
откуда
у
харему
твоме
?
Ти
си
је
отео
,
заробио
,
купио
,
да
је
држиш
у
ропству
и
сужањству
;
ти
си
мучитељ
и
џелат
њен
!
...
Говорећи
то
,
бедни
војвода
вукао
је
за
руку
везира
и
дрмусао
га
,
стискајући
га
за
мишицу
из
све
снаге
.
Везир
је
ћутао
,
пуштајући
занесена
несрећна
љубавника
да
му
протутњи
прво
узбуђење
.
Кад
војвода
најпосле
умуче
и
стаде
опет
мирно
,
упирући
на
везира
свој
расејан
,
мрачни
поглед
,
он
му
рече
нежно
и
пријатељски
:
прибери
се
,
џанум
!
Судба
је
судба
,
шта
кога
снађе
,
треба
јуначки
да
сноси
.
Сви
ми
имамо
једнако
право
да
се
отимамо
за
срећу
.
И
ти
да
си
на
мом
месту
,
не
би
друкчије
чинио
.
Ја
нисам
крив
што
је
у
души
мојој
букнуо
овај
љубавни
пожар
за
лепом
женом
.
Провиђење
,
које
је
упалило
у
срцу
моме
овај
огањ
,
већ
тим
самим
дало
ми
ја
и
право
да
га
гасим
и
да
тражим
помоћи
,
да
ми
на
њему
не
изгори
и
душа
,
и
тело
,
и
срце
,
и
ум
.
Црни
Ратник
слушао
је
овај
разговор
,
али
он
је
чуо
само
некакав
звук
,
а
смисао
ових
речи
био
му
је
потпуно
нејасан
;
знао
је
само
толико
да
везир
говори
нешто
,
са
чим
се
душа
његова
не
може
никад
измирити
.
Везир
је
то
приметио
;
он
је
опазио
да
га
војвода
не
разуме
,
и
знајући
да
оваке
болове
само
време
лечи
,
он
га
остави
и
окрете
се
Риги
.
—
Младићу
,
и
твоја
се
душа
огрејала
на
сунцу
љубави
,
које
је
нас
спржило
.
Ти
си
најмлађи
и
теби
ће
бити
најлакше
да
преболеш
ове
ране
.
Твоја
