Софије,
а
у
лево
је
море
са
звездом
,
која
над
њим
изгрева
.
—
Намере
Катаринине
нису
могле
остати
тајна
:
за
њих
дозна
енглески
посланик
и
одмах
је
о
томе
известио
своју
владу
.
—
Бринући
се
о
извршењу
свога
плана
,
велика
царица
почела
је
сад
прикупљати
око
себе
све
важније
и
угледније
Грке
,
а
то
је
баш
оно
,
чему
смо
и
ми
сами
тежили
.
Да
би
придобила
за
се
грчку
омладину
,
царица
,
по
нашем
плану
,
оснује
„
Грчки
кадетски
корпус
“
,
чиме
је
створена
могућност
да
наша
омладина
добије
темељно
војничко
васпитање
и
да
се
спреми
за
свој
велики
историјски
задатак
.
—
Све
грчко
почело
је
улазити
у
моду
на
двору
царице
Катарине
:
грчка
класичка
књижевност
:
грчки
живопис
,
где
се
подражава
грчком
укусу
,
па
чак
и
грчка
ношња
.
Сама
царица
смислила
је
нов
крој
женске
грчке
хаљине
,
коју
је
назвала
„
Гркињом
.
“
На
југу
Русије
,
у
покрајини
што
носи
назив
„
Нова
Србија
“
(
између
Дњепра
и
Буга
)
оснивају
се
нови
градови
с
грчким
именима
,
као
што
су
:
Херсон
,
(
Херсонесос
-
полуострво
)
,
Тирасполис
,
Олвиополис
и
др
.
Говори
се
,
да
је
Херсон
намењен
да
буде
престоница
нове
грчке
црноморске
империје
,
наравно
,
док
се
не
би
освојио
Цариград
и
предели
старе
Јеладе
.
Влашка
и
Молдавија
,
под
називом
Дакија
,
треба
да
припадну
тој
нашој
новој
црноморској
царевини
,
и
могу
вам
рећи
у
поверењу
,
да
је
план
царичин
да
те
две
покрајине
првом
приликом
прогласи
за
независне
,
али
,
наравно
,
да
их
задржи
под
својим
упливом
,
како
би
их
у
згодном
тренутку
присајединила
новој
грчкој
империји
.
Стари
Маврогени
застаде
за
тренутак
и
обазре
се
око
себе
,
као
да
се
бојао
да
га
когод
не
прислушкује
.
Затим
крочи
ближе
владици
и
,
понизив
глас
,
рече
као
у
поверењу
:
—
Имао
сам
част
да
изађем
лично
пред
велику
царицу
.
У
подужем
разговору
она
ми
рече
од
речи
до
речи
ово
:
—
„
Делећи
турску
царевину
,
морамо
у
почетку
бацити
по
који
комадић
и
другим
државама
,
нарочито
Инглеској
,
Француској
и
Шпанији
,
али
остатак
ипак
ће
довољан
бити
pour
un
cadet
de
la
maison
!
!
—
за
Константина
Павловића
.
Говоре
ми
,
да
ће
се
Турци
иселити
,
кад
ми
заузмемо
балканске
покрајине
,
у
којима
су
се
данас
они
угнездили
.
Нека
иду
Турци
куда
хоће
,
Грци
могу
и
сами
саставити
државу
за
Константина
Павловића
.
И
ако
су
дуго
угњетавани
,
Грци
ће
опет
зато
васкрснути
,
и
ја
им
још
сад
могу
честитати
.
—
„
Истина
,
велики
кнез
Константин
још
је
дете
,
али
петнајест
,
двадесет
,
тријест
на
и
педесет
година
један
су
тренутак
у
повесници
народној
.
Кроз
двајестак
година
Константин
ће
из
Севастопоља
отпловити
у
Константинопољ
да
седне
на
престо
великих
Палеолога
.
Ми
сада
рогове
ломимо
,
а
наша
деца
и
унуци
доћиће
да
уживају
.
“
—
Ово
су
речи
које
сам
тек
пре
двајестак
дана
чуо
из
уста
саме
царице
,
а
било
је
свега
ту
нас
троје
;
велика
царица
,
њен
секретар
Храповицки
и
ја
.
Да
,
господо
моја
,
могу
вас
уверити
,
да
наша
ствар
у
Русији
стоји
бриљантно
,
и
ово
што
вам
говорим
,
факта
су
поцрпена
на
самом
извору
.
Оваки
успеси
,
ја
мислим
да
нису
малена
добит
за
јелинску
идеју
.
Маврогени
ућута
,
и
за
тренутак
наста
мртва
тишина
,
коју
одмах
прекидоше
с
разних
страна
.
Прво
владика
Дионисије
,
па
онда
остали
гости
почеше
живо
претресати
ствари
,
које
овога
тренутка
чуше
од
Маврогенија
.
Сви
су
говорили
с
највећим
одушевљењем
;
прво
је
било
некога
реда
у
говору
,
а
после
је
говорио
како
ко
стигне
.
Ситни
грчки
говор
испуни
брзо
целу
оџаклију
,
и
пресипао
се
живо
и
звучно
,
као
да
бројиш
бисерна
зрна
на
сребрном
послужавнику
.
До
по
ноћи
трајали
су
ови
живи
и
занимљиви
разговори
,
а
затим
су
се
владичини
гости
,
редом
један
по
један
,
разишли
,
изјављујући
на
растанку
Маврогенију
,
да
су
у
свако
доба
готови
доћи
му
на
пријатељски
разговор
.
Он
им
наговести
,
да
још
тек
имају
да
се
разговоре
о
главној
ствари
.
Вечерас
је
ово
било
само
пријатељско
познанство
и
као
неки
увод
.
На
скоро
разиђоше
се
и
остали
.
Протосинђел
рече
,
да
мора
још
вечерас
написати
нека
прешна
писма
,
пољуби
владици
руку
,
прими
од
њега
благослов
,
пожели
лаку
ноћ
старом
Маврогенију
,
па
се
повуче
,
а
с
њим
оде
и
Рига
,
користећи
се
владичином
примедбом
,
да
је
можда
уморан
с
пута
.
Маврогени
приметив
,
да
је
младићу
сан
оно
,
што
је
детету
млеко
,
а
старцу
чаша
добра
вина
,
рече
даље
,
како
он
по
томе
најбоље
познаје
да
је
остарио
,
што
сад
нема
више
онога
крепког
,
безбрижног
и
дугог
младалачког
сна
.
Памти
кад
му
је
било
неопходно
да
у
24
сахата
спава
пуних
10
часова
,
па
се
после
та
мера
сводила
све
на
мање
,
и
сад
ако
у
24
сахата
има
3
часа
мирна
сна
,
он
сматра
да
се
веома
добро
испавао
.
У
том
разговору
он
наговести
,
да
би
радо
још
мало
поседео
,
ако
пречасни
отац
владика
није
дремован
.
Владика
услужно
прихвати
понуду
Маврогенијеву
и
рече
,
како
и
сам
пати
од
несанице
и
увек
је
рад
,
кад
се
што
нађе
,
чиме
може
прекратити
дугу
зимску
ноћ
.
Тако
остадоше
само
ова
два
старца
.
Владичин
кафеџибаша
послужи
тазе
каву
и
бејаше
се
спремио
да
у
побочној
соби
,
крај
оџака
где
је
кувао
каву
,
бди
све
дотле
,
док
му
не
легне
и
господар
.
Но
владика
роче
кавеџибаши
,
да
спреми
што
треба
и
да
пошље
малога
Ахмета
,
па
ће
он
кувати
каве
ту
у
оџаклији
на
мангалу
,
а
кавеџибаша
може
ићи
да
легне
.
Не
постоја
дуго
,
а
у
собу
уђе
мало
,
кржљаво
Арапче
,
учини
поклон
по
турски
,
прво
пред
владиком
,
коме
и
скут
пољуби
,
па
онда
тако
исто
поздрави
и
Маврогенија
,
који
га
посматраше
с
очевидним
љубопитством
и
упита
га
турски
,
како
му
је
име
.
Мали
црнојко
не
одговори
ништа
,
али
је
гледао
у
Маврогенија
,
не
скидајући
очију
с
њега
.
Владика
похита
да
објасни
,
да
је
сиромах
Ахмет
нем
,
али
да
тако
није
рођен
:
—
Та
га
је
несрећа
постигла
доцније
и
судбина
овога
детета
веома
је
дирљива
.
—
Причаћу
вам
то
,
ако
нам
кад
год
дође
на
згоду
—
рече
владика
.
Говорећи
то
,
владика
даде
руком
знак
малом
Ахмету
,
он
отрча
,
брзо
донесе
сав
прибор
,
потребан
за
кување
каве
,
намести
све
то
на
мали
сточић
крај
огњишта
,
како
ће
му
бити
згодно
да
кува
каву
на
мангалу
,
па
се
онда
,
као
верно
псето
,
сави
крај
ногу
владичиних
и
ту
се
брзо
притаја
.
—
Говорите
слободио
:
он
сиромах
не
би
ништа
чуо
,
да
се
сад
цео
свет
сруши
,
рече
владика
,
коме
се
учини
као
да
се
Маврогени
нешто
устеже
пред
малим
Ахметом
.
.
—
Рат
,
оче
владико
,
то
је
највећа
и
најсвежија
новост
,
коју
вам
доносим
из
Русије
.
Владика
се
чисто
прену
на
ове
речи
Маврогонијеве
.
—
Рат
!
...
Нека
је
заштита
свевишњега
над
нама
!
...
Рат
,
велите
,
родољубе
?
Јамачно
рат
између
Русије
и
Турске
?
—
Између
Русије
и
Турске
,
између
Аустрије
и
Турске
,
па
можда
чак
и
између
Прусије
и
Турске
.
Сврше
ли
Енглези
и
Французи
своје
домаће
невоље
с
побунама
и
американским
ратом
,
онда
могу
ући
у
борбу
и
те
две
силе
.
Шведска
и
Холандија
већ
су
ту
,
а
не
може
трпети
ни
Шпанија
да
се
у
ту
ствар
не
умеша
,
и
у
таком
случају
овај
рат
може
се
претворити
у
општи
европски
пожар
,
с
тога
је
он
веома
важан
—
рече
Маврогени
озбиљно
.
—
Дао
би
добри
Бог
да
се
та
беда
што
даље
одбије
од
нас
и
нашега
измученог
и
малаксалог
племена
—
рече
владика
побожно
.
—
Нема
од
тога
одбијања
ништа
свети
оче
!
Рат
између
Русије
и
Аустрије
с
једне
,
и
Турске
с
друге
стране
,
свршена
је
и
закључена
ствар
.
То
је
тако
сигурно
,
да
можете
сматрати
као
да
је
рат
већ
и
оглашен
.
Ту
одлуку
руског
и
аустријског
монарха
не
може
изменити
и
поколебати
ништа
на
свету
.
Рат
је
на
прагу
,
неће
проћи
ни
неколико
месеци
,
а
ваш
Београд
ће
опсести
силна
императорска
војска
.
Опет
ће
планути
цело
балканско
полуострво
.
У
осталом
,
од
тога
се
не
треба
толико
бојати
.
Ко
ништа
нема
,
најлакше
може
да
ризикује
:
ко
ништа
нема
да
изгуби
,
тај
у
таким
ризицима
може
само
да
добије
.
Наравно
,
нашем
народу
опет
предстоје
нове
жртве
,
али
без
жртава
зар
је
могуће
постићи
и
мања
дела
,
а
камо
ли
обновити
једну
изгубљену
и
пропалу
царевину
.
Не
,
не
,
свети
оче
,
ја
не
делим
ваше
зебње
,
и
не
дочекујем
овај
рат
с
проклетством
на
уснама
.
На
против
,
ја
га
изгледам
радосна
срца
,
ја
га
чекам
раширених
руку
,
ја
га
дозивам
и
поздрављам
,
јер
у
њему
гледам
васкрснуће
наше
поробљене
домовине
.
Маврогени
је
говорио
с
узбуђењем
,
а
овај
патриотски
жар
тако
је
лепо
доликовао
његовим
сребрним
власима
.
Владика
га
је
слушао
пажљиво
.
После
мале
почивке
,
Маврогени
опет
узе
реч
и
говорно
је
у
истом
правцу
.
Развијао
је
мисао
,
како
се
мирним
чекањем
ништа
не
може
ишчекати
,
како
су
Грци
и
сувише
малобројни
,
да
би
сами
својом
снагом
могли
саломити
турску
царевину
и
да
се
морају
наслонити
на
какву
велесилу
,
да
их
она
ослободи
.
Векови
су
протекли
,
док
су
се
стекле
овако
повољне
прилике
за
Грке
.
Ко
зна
када
ће
опет
на
руски
престо
сести
владалац
,
који
ће
бити
тако
срдачно
предан
грчким
интересима
,
а
који
ће
уједно
имати
снаге
и
потребне
чврстине
карактера
,
да
велико
започето
дело
и
доврши
.
Прилике
су
изредне
и
њима
се
ваља
користити
у
пуној
мери
.
Грчки
родољуби
учинили
би
самртни
грех
,
кад
би
пропустили
ове
згоде
,
које
се
у
историји
обично
непонављају
.
Рат
ће
доћи
,
жртве
ће
бити
тешке
и
велике
,
али
резултати
ће
бити
сјајни
—
стара
грчка
слава
и
величина
опет
ће
васкрснути
,
а
на
Босфору
из
мора
проливене
крви
јавиће
се
подмлађена
Византија
.
Владика
је
осећао
како
говор
Маврогенијев
и
њега
полако
одушевљава
.
Сад
устаде
,
окрете
се
Истоку
,
осени
се
крстом
светим
,
и
изговори
с
пуно
побожности
:
„
Doksa
si
,
o
teos
imon
,
doksa
si
“
(
слава
тебе
боже
наш
,
слава
тебе
)
.
Дао
би
преблаги
бог
,
драги
родољубе
,
да
се
све
ваше
лепе
наде
што
скорије
испуне
.
За
тим
је
Маврогени
причао
,
како
је
дошло
до
уговора
између
Аустрије
и
Русије
,
да
заједно
завојште
на
Турску
.
Још
1780
.
године
цар
Јосиф
ИИ
.
походио
је
царицу
Катарину
у
Петроград
и
том
приликом
између
њих
двоје
углављена
је
погодба
у
Царском
Селу
.
Аустрија
предаје
Русији
на
милост
и
немилост
Татаре
(
Крим
)
и
Турску
,
зарад
извесних
добитака
у
којима
би
Русија
полагала
Аустрији
у
Холандији
и
у
Немачком
савезу
.
За
ту
ствар
Катарина
је
умела
задобити
чак
и
прускога
краља
Фридриха
Великога
,
који
се
надао
да
помоћу
Руса
добије
од
Пољске
тврђаве
Торн
и
Данциг
.
Ово
што
је
пре
7
година
у
Царскоме
Селу
погођено
и
утврђено
,
сада
је
пре
неколико
дана
у
Херсону
свечано
обновљено
,
допуњено
и
с
обе
стране
ујамчено
.
Док
се
пре
Аустрија
обвезивала
да
даде
Русији
помоћ
само
у
том
случају
,
ако
Турска
нападне
Русију
,
сад
је
утврђено
да
Русија
и
Аустрија
заједнички
нападну
на
Турску
—
и
Аустрија
ће
имати
одрешене
руке
да
притисне
земље
до
Балкана
,
дакле
Србију
,
Босну
и
Херцеговину
,
а
пред
Русијом
стоји
Влашка
и
Молдавија
,
Бугарија
и
Цариград
.
Русима
је
до
сад
много
сметало
што
су
њихне
војске
при
свом
продирању
на
Балканско
полуострво
вазда
имале
с
левога
бока
и
у
позадности
опасна
непријатеља
кримске
Татаре
.
Сад
је
то
све
свршено
.
Крим
је
постао
руска
покрајина
,
а
велики
војвода
Поћомкин
донео
је
и
населио
тамо
преко
60
.
000
козака
.
Прилике
су
дакле
из
темеља
измењане
и
продирање
руске
војске
преко
Дунава
ићи
ће
сад
и
брже
и
лакше
.
Главно
је
,
да
хришћански
становници
балканскога
полуострва
буду
спремни
за
дочек
Руса
.
Они
треба
раширених
руку
да
дочекају
своје
ослободиоце
,
да
им
буду
у
свему
на
услузи
и
да
подвоз
и
храну
дају
руској
војсци
бесплатно
.
Најпосле
,
што
је
и
најлажније
,
хришћанско
становништво
балканског
тропоља
,
дочекујући
Русе
као
своје
ослободиоце
,
треба
пред
њима
да
се
покаже
као
поборник
велике
јелинске
идеје
,
а
сва
балканска
племена
да
поздраве
нову
грчку
империју
као
своју
рођену
домовину
.
Грчке
патриоте
опазиле
су
да
се
последњих
година
међу
балканским
племенима
почињу
јављати
струје
,
које
теже
да
исцепкају
та
племена
у
засебне
националне
групе
,
од
којих
би
свака
дерала
на
своју
страну
.
Ту
би
Срби
хтели
да
обнове
и
створе
своју
засебну
државу
.
То
исто
радо
би
прихватили
и
Бугари
.
Чак
и
сами
Арбанаси
,
подстицани
из
Италије
,
почињу
сањати
о
својој
засебној
,
независној
Арбанији
.
Ти
безумни
покрети
највећа
су
опасност
за
велику
јелинску
идеју
,
и
против
тога
треба
устати
најодсудније
.
У
првом
реду
,
то
је
дужност
родољубива
грчка
свештенства
,
које
је
утврдило
своју
власт
над
целим
балканским
полуострвом
.
Овако
,
као
што
сада
влада
црква
грчка
,
тако
мора
политички
завладати
и
мисао
грчка
,
националност
грчка
,
култура
грчка
.
Црква
је
прототип
и
углед
за
државну
организацију
.
Груба
словенска
племена
на
Балкану
могу
да
буду
добар
материјал
,
који
ће
се
узидати
у
величанствену
зграду
грчке
културе
,
али
на
Балкану
се
може
створити
само
једна
држава
,
—
грчка
држава
.
Помисли
на
стварање
некаквих
српских
,
бугарских
,
арбанашких
,
црногорских
држава
,
то
је
лудило
,
то
је
опасно
,
ђавоље
семе
,
које
ваља
у
клици
сатрти
.
Док
је
Маврогени
развијао
ове
идеје
,
владика
га
је
слушао
пажљиво
,
а
чешће
је
набирао
чело
у
боре
и
сумњиво
вртео
главом
.
Маврогени
то
примети
:
—
Шта
?
Сумњате
у
правичност
мојих
погледа
?
—
упита
он
жустро
.
—
Не
,
родољубе
,
не
сумњам
у
њину
правилност
,
али
сумњам
у
њину
практичност
,
у
могућност
њиног
извршења
.
Ваше
су
жеље
родољубиве
и
свете
,
али
дух
народне
подвојености
далеко
је
отишао
и
тешко
да
се
може
стукнути
.
Бар
овде
што
се
Срба
тиче
—
тако
је
,
а
како
је
тамо
,
дубље
у
Турској
,
не
знам
.
Маврогени
објасни
владици
,
да
њима
и
није
много
стало
о
овим
крајевима
српским
,
који
ће
јамачно
доћи
под
Аустрију
.
Главно
је
да
се
од
Београда
не
створи
српски
центар
,
а
од
београдског
пашалука
заметак
српске
државе
,
који
би
после
утицао
и
на
све
остале
пределе
,
где
су
Срби
у
већини
.
Од
овога
се
треба
бојати
у
толико
више
,
што
сама
Аустрија
може
доћи
на
мисао
,
да
створи
полузависну
Илирску
краљевину
,
која
би
била
под
њеним
утицајем
и
коју
би
могла
у
свако
доба
присајединити
својим
владавинама
,
а
која
би
као
полунезависна
ипак
била
велики
мамац
за
ове
остале
Словене
у
Турској
.
Ова
племена
за
нас
,
говорио
је
Маврогени
,
у
толико
су
опаснија
,
што
смо
ми
с
Русима
сродни
само
по
вери
,
док
су
они
и
по
вери
и
по
племену
.
Но
,
Богу
хвала
,
о
тој
племенској
једнакости
у
Русији
данас
нико
и
не
сања
.
Тај
факт
тамо
нико
и
не
узима
на
ум
,
и
том
се
околношћу
треба
користити
.
Сад
је
тако
,
али
тако
неће
остати
до
века
.
Словенски
дух
може
се
на
једаред
пробудити
,
и
онда
ће
све
ићи
куд
и
камо
теже
.
Ми
,
чија
је
дужност
да
прозиремо
у
будућност
,
морамо
том
нашом
увиђавношћу
бар
50
година
измицати
пред
догађајима
.
Поноћ
је
давно
и
давио
била
превалила
,
почела
се
већ
и
зора
помаљати
,
а
два
грчка
родољуба
још
су
седела
крај
лепа
огња
у
владичиној
оџаклији
,
а
озбиљним
родољубивим
разговорима
не
бејаше
краја
.
Мали
Ахмет
устајао
је
од
времена
на
време
,
и
на
мангалу
брзо
и
вешто
кувао
каву
,
чији
се
укус
Маврогенију
јако
допадао
.
Милујући
мала
сиротана
,
он
га
је
хвалио
како
никад
до
сад
није
пио
боље
каве
.
На
једаред
,
кроз
ноћ
,
до
ушију
ових
људи
допре
пушчани
пуцањ
.
Прво
пуче
једна
пушка
,
па
две-три
,
па
се
онда
осу
читав
плотун
.
За
тим
наста
кратак
прекид
,
па
после
опет
учеста
пуцњава
.
Маврогени
упита
усплахирено
,
шта
ли
то
може
бити
сад
у
ово
доба
?
Владика
рече
,
да
ће
то
,
по
свој
прилици
,
бити
крџалије
.
Чуо
је
,
вели
,
још
јуче
,
да
су
у
очи
тога
дана
стигле
у
Београд
из
Тесалије
нове
чете
крџалија
,
да
их
има
на
броју
више
од
200
,
да
су
се
размилели
по
целој
вароши
,
да
нападају
чак
и
на
приватне
домове
и
да
се
јуче
пред
подне
од
њинога
беса
морао
затварати
чак
и
безистан
београдски
.
Те
скитнице
једнако
тумарају
по
механама
,
једу
и
пију
џабе
,
а
ко
потражи
наплату
,
плате
му
по
грбини
.
Мора
бити
да
су
се
побили
,
или
међу
собом
,
или
с
каквом
стражом
ерлиском
или
јаничарском
.
Овај
догађај
сврати
разговор
на
друге
предмете
.
Маврогени
примети
,
да
код
њих
у
Јашу
нема
таквих
случајева
.
Владика
рече
,
да
се
у
Београд
стичу
најгоре
скитнице
из
целе
турске
царевине
,
а
да
и
сама
Порта
амо
прогони
највеће
незадовољнике
своје
.
—
С
тога
смо
ми
овде
у
Београду
увек
у
халиним
устима
.
У
целој
турској
царевини
можда
је
још
једини
Багдад
,
који
би
се
с
Београдом
могао
сравнити
у
том
погледу
.
Од
безбројних
племена
,
која
живе
у
огромној
турској
царевини
,
све
усијане
главе
и
немирни
духови
иду
у
Багдад
и
Београд
да
ту
окушају
срећу
своју
рече
владика
.
Међутим
пуцњава
пушака
прекидала
се
,
па
се
опет
обнављала
.
—
Ово
је
читава
битка
—
рече
Маврогени
.
—
Дознаћемо
сутра
шта
је
било
—
примети
владика
.
Кроз
тусту
јутрењу
зимску
маглу
на
далеком
Истоку
већ
се
почела
беласати
зора
,
кад
се
ова
два
грчка
родољуба
разиђоше
да
у
удобној
постељи
одморе
своје
старе
кости
.
ВИИ
Две
ране
Изишав
из
владичине
оџаклије
,
Рига
пође
у
своју
спаваћу
одају
,
а
Ђенадије
се
понуди
да
га
отпрати
и
да
га
упозна
с
новим
боравиштем
.
Напред
је
ишао
ћирица
са
жишком
у
руци
,
а
за
њим
ова
два
млада
пријатеља
,
јер
и
ако
је
већ
био
протосинђел
,
отац
Ђенадије
једва
да
је
имао
нешто
нише
преко
30
година
.
То
је
био
човек
одличних
способности
и
врло
симпатична
држања
.
С
Ригом
се
веома
брзо
спријатељио
и
после
оне
речи
Маврогенијеве
њих
обојица
збиља
су
се
осећали
да
су
један
другоме
блиски
,
као
да
се
од
детињства
знаду
.
Уђоше
у
малу
али
врло
пријатну
одају
,
лепо
застрвену
и
окићену
многим
молованим
и
резаним
иконама
.
Одају
је
загревала
огромна
зидана
пећ
,
с
пуно
зелених
лончића
,
узиданих
у
бокове
њене
.
Ова
је
пећ
грејала
две
собе
,
а
крај
пећи
,
поред
зида
,
остављен
је
био
читаву
шаку
широк
отвор
,
те
се
из
једне
собе
видело
у
другу
собу
.
Отац
Ђенадије
показа
Риги
,
да
у
овој
побочној
соби
спава
он
,
да
је
позади
за
њих
спаваћа
соба
владичина
,
а
одма
до
ње
спремљена
је
спаваћа
соба
за
Маврогенија
,
—
Рачунали
смо
да
му
може
ко
долазити
,
с
киме
би
желео
да
буде
на
само
,
па
смо
му
с
тога
дали
засебну
одају
—
похита
Ђенадије
да
објасни
Риги
,
зашто
су
га
одвојили
од
Маврогенија
.
Ћирица
углави
у
велики
четворокраки
тучани
светњак
две
велике
воштанице
,
спреми
велике
жуте
мумаказе
,
намести
све
то
на
мали
сточић
,
поправи
кандиоце
,
што
је
трептало
пред
иконом
светога
Ђурђа
,
обазре
се
по
соби
да
ли
је
све
у
реду
,
учини
по
турски
дубок
темен
,
и
изађе
,
желећи
гостима
мирну
,
лаку
ноћ
.
Међу
новим
пријатељима
отпочеше
се
обични
претходни
разговори
:
Одакле
је
ко
?
Од
кад
је
у
данашњем
положају
?
и
друге
сличне
ствари
,
како
то
већ
бива
при
првом
познанству
.
Но
Рига
се
пожали
,
да
га
данас
на
путу
јако
ишибао
ветар
,
да
му
глава
дрми
и
да
се
чисто
осећа
као
у
некој
грозници
.
Отац
Ђенадије
пријатељски
га
узе
за
руку
,
прислони
му
шаку
на
чело
и
рече
,
да
је
збиља
мало
у
ватри
,
па
га
понуди
да
се
свуче
и
рахатлише
и
да
се
пружи
у
кревет
,
па
се
могу
и
тако
још
мало
разговорити
,
а
брзо
и
он
ићи
јер
још
има
посла
.
Рига
се
узе
свлачити
и
кад
хтеде
променити
кошуљу
,
Ђенадије
опази
на
левој
мишици
Ригиној
огроман
ожиљак
,
на
коме
се
и
сад
распознавало
да
је
од
снажнога
ударца
јатаганом
,
који
се
оклизнуо
низ
кост
и
згулио
скоро
за
читав
чеперак
све
мишиће
до
саме
кости
.
Оца
Ђенадија
ово
изненади
.
Њему
је
досад
Рига
изгледао
више
налик
на
какву
девојчицу
но
на
јунака
,
а
гле
сад
,
какве
овај
ране
носи
на
себи
!
—
Ала
је
ово
био
мушки
ударац
!
узвикну
отац
Ђенадије
,
скочи
и
с
љубопитством
узе
загледати
Ригину
рану
.
—
Ударац
богме
,
те
још
какав
ударац
—
примети
Рига
хладно
.
—
Збиља
,
је
ли
ово
јатаган
смајсторисао
?
—
упита
отац
Ђенадије
,
гледајући
Риги
право
у
очи
,
а
прстима
је
притискивао
ону
гуку
на
ожиљку
,
и
упита
га
,
да
ли
га
то
боли
?
Рига
одговори
,
да
је
цело
то
место
неосетљиво
,
као
оно
кад
утрне
,
а
рана
је
збиља
од
јатагана
.
—
А
где
је
то
могло
бити
,
по
богу
брате
?
Кад
си
ти
тако
млад
већ
имао
времена
да
добијеш
таку
рану
?
—
Кад
се
човек
роди
под
кобном
звездом
,
онда
никад
није
сувише
млад
да
не
би
могао
бити
пунолетан
за
примање
наследства
,
које
му
оставља
његова
верна
заштитница
,
—
несрећа
—
рече
Рига
мрачно
.
—
Како
тако
,
тек
ово
је
морало
бити
вруће
,
где
се
јатаганом
овако
млатило
—
рече
Ђенадије
,
завирујући
још
једнако
око
ране
Ригине
.
Међутим
Рига
му
ћутећки
пружи
обадва
длана
своја
.
Отац
Ђенадије
погледа
и
чисто
га
прође
нека
језа
.
Ригини
дланови
и
прсти
,
уздуж
и
попреко
били
су
покривени
дубоким
зарезима
и
плавкастим
пругама
,
по
чему
се
видело
да
су
засеци
терали
до
саме
кости
.
—
К
,
ово
је
својски
истранџирано
!
—
рече
отац
Ђенадије
.
—
Да
је
ко
седео
па
навлаш
рецкао
,
не
би
више
ишарао
.
Читава
географска
карта
урезана
јатаганима
па
телу
жива
човека
!
Него
без
шале
,
родољубе
,
ово
је
морао
бити
страховити
теснац
,
кад
се
овако
за
оштро
гвожђе
хватало
;
ово
се
види
да
је
хватано
за
сечивицу
!
Млади
Рига
климну
само
жалосно
главом
и
не
одговори
ништа
.
Али
,
отац
Ђенадије
бејаше
јако
заинтересован
.
Он
узе
наваљивати
на
Ригу
да
му
проприча
штогод
из
тога
крвавог
догађаја
.
—
Ах
,
остави
добри
оче
Ђенадије
,
тужна
је
то
повест
,
те
при
самој
помисли
на
њу
,
срце
ми
се
болно
крвљу
залива
Ова
рана
што
је
с
поља
видиш
,
није
још
ништа
,
то
је
само
незнатни
ожиљак
.
Права
,
истинска
рана
,
рана
без
пребола
,
рана
отровна
из
које
вечно
чемер
цури
,
те
болом
и
горчином
трује
и
тело
и
душу
,
та
је
рана
дубоко
у
срцу
моме
,
и
кад-тад
од
ње
ће
ми
гроб
бити
.
Говорећи
то
млади
Грк
извади
из
џепа
некакву
подебљу
књижицу
,
увезану
у
фини
сахтијан
и
снабдевену
металним
копчама
,
које
су
књигу
закључавале
.
Он
отвори
ту
књижицу
,
загледа
у
њу
,
преврте
неколике
листове
,
отвори
је
на
једном
месту
,
па
је
спусти
на
сто
пред
оца
Ђенадија
.
Ту
су
на
две
стране
пером
и
црним
и
црвеним
мастилом
биле
набацане
неке
слике
.
Отац
Ђенадије
упита
је
ли
слободно
да
разгледа
слике
?
Рига
му
даде
знак
главом
,
да
слободно
гледа
.
Слика
је
представљала
море
,
а
у
даљини
се
видело
копно
.
Два
брода
била
су
закачена
један
за
други
,
и
на
њима
се
водила
страховита
борба
.
Борци
су
били
измешани
и
били
су
се
пустимице
чим
ко
дохвати
.
По
оделу
,
могло
би
се
судити
,
да
се
ово
боре
Турци
и
некакви
Европљани
,
по
свој
прилици
Талијани
,
али
се
видео
и
по
који
грчки
клефтински
фистан
.
Позади
,
око
једног
чадора
видело
се
неколико
женских
прилика
,
престрављених
и
у
највећем
ужасу
.
Обадва
брода
била
су
у
пламену
,
и
док
су
се
једни
били
,
други
су
гасили
бродове
.
Мало
даље
била
је
друга
слика
.
Десетак
чамаца
и
барака
гонили
су
се
по
мору
.
Чамци
,
у
којима
су
били
Европљани
,
бежали
су
,
а
чамци
и
барке
с
Турцима
гонили
су
их
.
Неки
су
се
чамци
били
стигли
и
ту
се
опет
водила
крваве
борба
.
У
једној
барци
било
је
четири
веслача
,
а
огромна
горостасна
људа
,
у
живописном
грчком
оделу
,
стајала
је
раскорачена
у
сред
барке
и
огромном
гвозденом
куком
смлаћивала
у
море
једнога
по
једнога
Турчина
,
који
су
из
две
барке
насртали
на
њега
.
Позади
,
иза
овога
голијата
,
лежала
је
,
но
свој
прилици
онесвешћена
,
некаква
лепотица
у
турском
оделу
,
с
просутом
косом
и
крвавом
пеном
на
устима
.
Чело
њене
главе
борио
се
некакав
младић
,
а
насликан
је
био
у
тренутку
,
када
је
левом
руком
ухватио
за
јатаган
једнога
нападача
,
а
десном
руком
сјурио
је
свој
јатаган
у
бок
другоме
нападачу
.
Даље
,
на
засебној
слици
представљен
је
тренутак
како
5—6
Турака
савлађују
огромна
голијата
,
на
коме
зјапе
многе
ране
,
хватају
га
и
бацају
у
море
.
Најпосле
,
слика
је
представила
бојно
поље
по
свршеној
борби
.
Морем
плове
мртва
телеса
,
турска
и
хришћанска
,
плове
комади
одећа
,
покрхана
весла
,
разломљени
чамци
и
две
барке
.
У
једној
од
тих
барака
,
на
којој
гори
једрило
,
лежи
полеђушке
онај
младић
,
што
се
борно
с
двојицом
,
а
крај
барке
познаје
се
у
мору
огромна
телесина
грчкога
голијата
.
Он
се
једном
руком
грчевито
држи
за
ивицу
барке
,
и
не
зна
се
да
ли
је
мртав
или
жив
.
Мало
даље
види
се
неколико
турских
чамаца
и
барака
где
измичу
,
а
у
једном
чамцу
,
на
крилу
стара
,
гадна
Турчина
,
лежи
она
млада
онесвешћена
женска
,
а
изгледа
као
да
је
онај
Турчин
повраћа
и
нечим
залаже
.
—
Ово
си
ти
,
родољубе
!
—
рече
Ђенадије
,
показујући
слику
младића
који
се
прво
бори
с
двојицом
,
а
после
лежи
полеђушке
као
мртав
.
Рига
потврди
Ђенадијево
питање
.
—
Ово
је
,
како
видим
,
некаква
битка
:
ту
су
помешане
и
женске
.
Изгледа
као
да
се
око
њих
борба
и
отпочела
.
Нешто
је
,
свакако
,
и
страшно
и
интересно
,
само
по
овом
цртежу
тешко
је
погодити
шта
је
.
Ова
женска
или
ти
је
какав
год
род
,
родољубе
Рига
,
или
је
можда
то
каква
љубав
твоја
?
Много
би
ме
обвезао
,
родољубе
,
кад
би
ми
ма
и
најкраће
испричао
ту
ствар
,
наравно
,
ако
није
каква
голема
тајна
.
Рига
је
позадуго
ћутао
,
не
говорећи
ни
речи
.
Поглед
му
је
лутао
некуд
у
даљину
,
а
његово
лепо
,
као
мрамор
глатко
и
бело
чело
,
час
се
ведрило
,
час
облачило
и
на
њему
се
могло
читати
,
како
једна
мисао
замењује
другу
,
како
тугу
за
часак
разведри
какво
светло
сећање
,
док
опет
не
наиђе
тешка
сенка
срдачне
боље
,
баш
као
оно
кад
гледаш
како
се
небом
гоне
мутни
облаци
и
како
се
обзорје
час
разведри
,
а
час
опет
стушти
и
замути
.
Овда
онда
усне
би
му
грчевито
задрхтале
,
а
из
груди
му
се
отео
испрекидан
,
дуг
уздах
.
Најпосле
Рига
махну
руком
преко
чела
,
као
да
је
хтео
одагнати
одатле
неке
црне
мисли
,
које
му
сметају
говорити
и
он
прозбори
:
—
Јад
је
то
,
мој
оче
Ђенадије
,
што
бих
ти
имао
причати
.
Упаљени
домови
,
поробљене
породице
,
поклане
невине
жртве
,
растављено
оно
што
су
љубав
и
Бог
спојили
:
насиље
,
злочини
,
—
ствари
које
су
данас
у
Турској
на
дневном
реду
.
Ето
,
то
ти
је
и
моја
прича
.
Шта
те
ту
може
интересовати
?
Срећан
си
као
и
ја
те
си
турски
поданик
,
па
си
јамачно
оваке
несреће
често
и
рођеним
очима
гледао
—
рече
Рига
мрачно
.
—
Па
ипак
,
ствар
ме
живо
интересује
,
јер
видим
да
је
сплетена
са
судбом
и
животом
твојим
—
рече
Ђенадије
.
После
подужега
ћутања
,
Рига
поче
:
—
Пре
две
године
вратио
сам
се
из
Париза
у
Цариград
,
и
пошто
сам
ту
провео
неколико
месеци
,
одем
на
острво
Паксос
,
где
сам
имао
једнога
рођака
по
матери
,
који
је
био
у
венецијанској
служби
.
(
Паксос
,
као
и
остала
јонска
острва
као
што
знаш
у
власти
су
млетачке
републике
)
.
У
Паксосу
не
нађем
мога
рођака
,
али
дознам
да
је
још
пре
два
месеца
премештен
на
острво
Крф
,
где
је
добио
нову
службу
.
С
тога
се
кренем
за
Крф
.
Ту
збиља
нађем
мога
рођака
,
који
ме
дочека
раширених
руку
.
То
је
био
млад
,
образован
човек
,
веома
веселе
нарави
и
отмена
држања
,
тако
,
да
је
био
омиљен
у
целој
околини
својој
,
и
ако
је
био
новајлија
.
—
Три
последње
године
мога
напрегнутог
штудирања
у
Паризу
прилично
су
биде
оштетиле
моје
здравље
.
Једно
дакле
потреба
,
коју
сам
осећао
да
се
одморим
,
а
друго
срдачан
пријем
мога
рођака
,
сињора
Калониди
,
(
он
је
био
млетачки
поданик
и
,
као
млетачки
васпитаник
,
готово
је
сасвим
већ
био
постао
Млечанин
)
одлуче
ме
,
и
ја
се
решим
да
останем
ту
на
Крфу
да
проведем
идућу
зиму
.
Клима
је
блага
,
а
мој
рођак
имао
је
изврсно
,
веома
пријатно
друштво
.
—
У
друштву
са
сињорем
Калониди
ја
брзо
направим
познанства
с
островљанима
,
као
и
са
странцима
који
долазе
из
свију
крајева
света
на
ово
лепо
острво
да
ту
проведу
зиму
.
—
Између
осталих
,
ја
ту
упознам
једну
скромну
породицу
,
која
је
наскоро
привукла
сву
моју
пажњу
и
приковала
цело
моје
интересовање
.
—
То
је
била
малена
породица
:
састојала
се
само
из
мајке
,
ћерке
и
сина
,
па
и
то
за
овога
последњега
управо
је
била
ствар
сумњива
,
јер
је
тај
брат
долазио
веома
ретко
и
обично
долазио
је
ноћу
,
па
је
по
ноћи
и
одлазио
,
тако
,
да
се
нико
од
познаника
није
никад
с
њим
састајао
.
Дакле
,
ту
је
била
мајка
и
ћерка
.
Ја
се
с
њима
познам
и
спријатељим
.
—
Мати
је
била
стара
,
ванредно
мудра
жена
и
имала
је
у
себи
нешто
што
улива
штовање
и
уважење
.
—
Но
главна
особа
била
је
ћерка
.
То
је
била
красна
,
млада
девојка
,
од
својих
двадесет
и
две-три
године
,
с
дивним
,
као
небо
плавим
и
ведрим
очима
,
и
с
огромном
смеђом
косом
.
—
Но
да
оставимо
спољни
изглед
,
то
је
у
опште
била
ванредно
лепа
девојка
.
Али
она
је
имала
других
неких
особина
,
које
су
од
ње
градиле
магнет
што
свакога
привлачи
.
То
је
било
чудно
,
необично
створење
.
Бистрина
њена
ума
,
дубина
њених
погледа
на
људе
и
догађаје
,
смелост
и
независност
мисли
,
чврстина
њена
карактера
,
ванредно
јунаштво
,
и
управо
нека
фанатичка
вера
у
светлију
и
бољу
будућност
,
градили
су
од
ње
управо
неко
више
створење
.
Она
је
имала
у
себи
нечега
пророчанског
,
и
збиља
је
личила
на
оне
ретке
и
велике
људе
,
који
праве
епохе
у
повесници
рода
људског
,
који
постају
пророци
и
оснивају
нове
вере
за
којима
после
милујуни
иду
.
—
Њен
утицај
био
је
управо
свемоћан
.
Она
је
све
привлачила
.
Лако
и
са
свим
природно
она
је
убрзо
постајала
центар
,
око
кога
се
скупљало
цело
друштво
из
њене
околине
,
и
сваки
је
радосно
и
вољно
признавао
то
њено
старешинство
.
—
Замисли
сад
све
те
ванредне
особине
код
једне
младе
,
веома
лепе
женске
,
која
и
по
лепоти
црта
,
и
по
сразмери
целога
кроја
представља
савршену
лепоту
,
и
ти
ћеш
лако
појмити
какав
је
утисак
та
женска
морала
направити
на
ме
,
који
сам
се
с
њом
упознао
баш
у
доба
,
када
се
код
млада
човека
први
пут
јавља
она
права
и
истинска
неодољива
потреба
младости
—
љубав
.
Рига
покри
шаком
очи
и
дуго
је
тако
ћутао
.
—
Шта
да
ти
говорим
,
продужи
он
за
тим
очајно
—
Било
је
оно
што
је
морало
бити
:
пошто
сам
два
пут
говорио
с
том
чудном
девојком
ја
сам
био
луд
...
луд
од
љубави
,
и
такав
сам
остао
и
до
данас
.
И
кад
би
се
хиљаду
година
живело
,
ја
бих
хиљаду
година
за
њом
умирао
и
лудовао
.
Али
кратак
је
,
веома
је
кратак
био
мој
први
љубавни
сан
...
—
О
овој
породици
мало
се
што
знало
позитивно
,
али
,
зато
се
о
њој
много
што
шта
причало
и
нагађало
.
На
острву
се
знало
само
толико
,
да
се
ова
породица
пре
неколико
година
искрцала
овде
на
острво
с
једног
брода
,
који
је
долазио
из
Исмида
,
и
да
од
тада
ту
живи
скромно
и
повучено
.
Да
ли
је
то
име
носила
из
раније
,
или
је
тако
прозвана
од
кад
се
настанила
на
острву
,
тек
та
је
кућа
била
позната
под
именом
Илирска
породица
.
Матери
је
било
име
Стане
,
и
кажу
да
се
код
власти
тако
записала
да
је
родом
из
далматинског
приморја
.
Она
сама
није
никад
говорила
о
себи
,
али
,
кад
се
догодило
да
што
спомене
о
својој
прошлости
,
она
је
обично
то
спомињала
тако
,
да
је
излазило
као
да
је
она
била
жена
неког
морског
капетана
,
и
као
да
је
добар
део
живота
провела
лутајући
по
разним
морима
.
—
Но
на
острву
се
шапутало
о
тој
породици
нешто
са
свим
друкчије
.
Тако
се
на
прилику
причало
,
да
је
матери
право
име
Мерџан-Бегзаде
,
и
да
је
била
прва
ханума
великога
везира
Нури
Рашид-паше
,
док
он
није
пао
у
немилост
код
султана
и
био
страховито
кажњен
.
Тада
је
,
веле
,
везирова
ханума
морала
бежати
и
дошла
је
амо
,
пошто
је
Крф
под
влашћу
млетачком
,
где
се
није
имала
од
Турака
шта
бојати
.
—
Држање
,
говор
,
цело
понашање
било
је
код
те
жене
тако
отмено
,
да
се
збиља
могло
мислити
да
је
она
била
некаква
велика
госпођа
.
Али
,
да
ли
има
чега
у
истини
од
пронесених
гласова
—
ствар
је
остала
непозната
.
—
По
тим
гласовима
Маријола
(
тако
је
било
име
ћерки
)
била
би
ћерка
великога
везира
,
али
је
мени
била
голема
неверица
,
да
би
у
харемској
тами
могао
бити
однегован
један
овако
свежи
цветак
,
подигнута
и
васпитана
једна
девојка
овако
смела
и
независна
духа
,
какав
је
голема
реткост
и
код
самих
мушкараца
.
Поред
ове
две
женске
главе
у
овој
породици
,
како
ти
рекох
,
био
је
још
један
мушкарац
.
Маријола
је
говорила
да
јој
је
то
брат
,
понекад
би
у
разговору
споменула
и
његово
име
.
Звали
су
га
Срд
,
но
ја
мислим
,
да
то
није
његово
право
име
.
—
Тај
је
човек
био
нека
загонетка
.
Он
је
непрестано
путовао
некуда
.
Одлазио
и
долазио
,
а
нико
није
знао
куда
он
иде
и
шта
ради
.
Месна
полиција
имала
га
је
на
оку
и
сазнала
је
да
почешће
прелази
на
копно
,
да
се
састаје
с
угледнијим
људима
међу
Грцима
,
Арбанасима
и
Србима
,
да
је
често
одлазио
чак
до
Скадра
,
а
тумарао
је
и
по
свим
острвима
у
Архипелагу
;
у
опште
у
целом
његовом
држању
било
је
нешто
загонетно
и
тајанствено
.
Кад
су
га
власти
узеле
о
томе
припитивати
,
он
је
одговорио
:
да
врши
улогу
трговачка
агента
и
посредника
,
да
путује
по
сваковрсним
трговачким
пословима
,
и
да
су
његови
састанци
с
људима
сваке
врсте
са
свим
природна
и
неопходна
последица
његова
занимања
.
То
сам
дознао
од
мога
рођака
.
Овај
човек
долазио
је
само
ноћу
,
бавио
се
ту
веома
кратко
време
и
опет
га
је
нестајало
да
се
по
читаве
недеље
не
појави
.
—
Маријола
и
мати
јој
живеле
доста
повучено
и
слабо
излазиле
у
свет
,
сем
што
су
обилазиле
сиротињу
,
болеснике
и
биле
помоћнице
у
многим
добротворним
друштвима
.
Али
њих
је
опет
зато
знао
цео
Крф
(
Варош
Крф
престоница
острву
Крфу
)
.
Њина
скромна
кућица
била
је
,
тако
да
рекнем
,
умна
жижа
целоме
граду
.
У
ту
кућицу
стицало
се
све
што
се
у
Крфу
бројало
у
ред
учених
и
генијалних
људи
.
Ту
су
долазили
најугледнији
професори
,
највиша
свештена
лица
,
која
су
убрајана
у
мислиоце
и
философе
.
Ту
су
се
виђали
чланови
научних
друштава
,
најчувенији
вештаци
и
најкрупнији
преставници
старога
племства
крфског
.
Поред
директора
крфскога
позоришта
ту
седи
владика
православни
,
чувар
пламенитих
моштију
св
.
Спиридона
,
а
крај
високоучена
владике
католичког
сместио
се
скромни
професор
грчке
семинарије
.
Председник
крфске
ложе
слободних
зидара
разговара
ту
пријатељски
с
фанатичким
представником
афричког
мисионарског
језуитског
друштва
,
а
поносни
огранак
племства
грчког
,
који
се
хвали
да
његова
кућа
води
порекло
чак
од
златне
вреже
царева
грчких
,
пажљиво
слуша
приче
старога
клефте
,
који
седи
ту
мирно
у
живописном
оделу
народном
,
но
од
чијих
је
хајдучких
чета
пре
30
година
трептала
цела
Румелија
,
а
од
самога
спомена
страшна
имена
његова
јаловиле
се
буле
у
Стамболу
.
—
Кад
сам
тако
по
некад
у
вече
седео
сетан
где
год
у
прикрајку
,
и
из
сумрачна
угла
посматрао
како
стара
Стане
достојанствено
служи
чајем
своје
госте
,
а
како
млада
Маријола
,
као
каква
крилата
нимфа
,
лако
и
грациозно
прискаче
од
госта
до
госта
,
од
гомилице
до
гомилице
и
свуда
уноси
живост
,
бујност
и
радосно
клицање
,
ја
сам
се
радознало
питао
:
каква
је
то
невидовна
,
натприродна
сила
,
која
скупља
и
држи
у
заједници
цело
ово
шарено
друштво
састављено
од
људи
потпуно
разноликих
и
по
раси
,
и
по
добу
,
и
по
занимању
и
по
свему
—
питао
сам
се
и
нисам
умео
сам
себи
дати
одговора
.
Питао
сам
се
тада
,
а
што
ја
седим
ту
?
Шта
ја
ту
чекам
и
шта
је
то
што
мене
прикива
за
ово
место
?
Питао
сам
се
али
и
овде
није
било
одговора
—
ја
само
осећао
сам
једно
,
да
ми
не
би
било
дуго
ни
досадно
кад
би
и
читаву
вечност
овако
провео
,
само
кад
сам
у
близини
њеној
,
кад
дишем
онај
исти
ваздух
који
она
дише
,
кад
чујем
њен
медени
глас
,
кад
гледам
онај
неугасни
сјај
њених
анђелских
очију
!
—
Једне
ноћи
опет
смо
тако
седели
у
друштву
младе
илирске
лепотице
.
О
!
никад
нећу
заборавити
ту
кобну
ноћ
.
Са
свима
несретним
појединостима
својим
она
се
тако
живо
урезала
у
памћењу
моме
,
да
ћу
је
се
и
на
страшном
суду
сећати
...
.
—
Седели
смо
тако
и
ја
сам
те
вечери
био
особито
сретан
.
Лепа
домаћица
бејаше
ми
поклонила
нарочиту
пажњу
и
упустила
се
са
мном
у
препирку
око
једног
историског
питања
.
Говорили
смо
о
последњим
царевима
византиским
и
њином
патриотизму
.
Ја
сам
их
бранио
као
људе
мудре
и
предане
интересима
свога
престола
и
своје
отаџбине
,
али
као
људе
коју
су
били
у
веома
тешким
приликама
и
који
су
се
морали
повијати
под
бременом
злих
времена
.
Ако
су
дакле
чинили
дела
која
историја
мора
осудити
-
они
су
то
чинили
из
нужде
,
то
је
била
повесничка
неопходност
и
повесница
ће
их
ослободити
од
сваке
одговорности
.
—
Маријола
је
одговарала
.
Она
је
заступала
супротно
гледиште
.
Било
је
то
баш
у
тренутку
,
кад
она
бејаше
почела
говорити
о
раскошлуку
последњих
визант
.
царева
и
о
оној
смешној
мери
,
да
се
византиска
свила
и
друге
скупоцене
византиске
тканине
не
смеју
продавати
на
страну
.
На
једаред
,
у
сред
тога
разговора
,
у
собу
уђе
стари
слуга
породични
и
рече
нешто
Маријоли
неким
мени
непознатим
језиком
.
Она
на
једаред
сва
пребледе
и
избаци
пет
шест
ужурбаних
речи
тим
истим
варварским
дијалектом
.
Слуга
јој
опет
одговори
нешто
кратко
.
И
ако
сам
цео
тај
говор
најпажљивије
слушао
,
ја
разумедох
само
толико
,
да
се
у
њему
двапут
поменуло
име
Срд
.
Лепа
домаћица
извини
се
с
две
три
речи
,
што
нас
за
тренутак
оставља
,
и
сва
усплахирена
излете
напоље
.
Стари
слуга
изађе
за
њом
полако
,
вртећи
главом
озбиљно
.
Мене
ово
прилично
збуни
,
али
остали
гости
као
да
и
неопазише
шта
се
амо
у
нашем
углу
десило
.
—
Ја
сам
чекао
с
нестрпљењем
.
Маријола
се
дуго
задржа
,
не
бејаше
је
скоро
пуна
по
часа
,
и
гости
почеше
већ
распитивати
где
је
.
Но
она
се
наскоро
врати
.
Кад
уђе
,
она
је
била
бледа
.
О
!
ја
никад
нећу
заборавити
оно
анђеоско
божанско
лице
њено
.
У
том
тренутку
она
ми
је
изгледала
још
трипут
лепша
но
обично
.
С
почетка
је
била
бледа
,
али
је
наскоро
подиђе
нежна
румен
,
а
њене
сјајне
очи
блистале
су
сад
као
две
јасне
звезде
.
—
Господо
,
имам
да
вам
саопштим
једну
велику
и
тешку
вест
.
Још
пре
но
што
наступи
ова
зора
,
на
наше
острво
наићи
ће
велико
и
тешко
искушење
!
Страшни
„
Кара-Јулук
“
(
„
Црна
Пијавица
“
)
прослављени
морски
разбојник
турски
,
напашће
наш
град
.
Он
је
само
још
две
три
миље
далеко
од
наших
обала
и
приближује
им
се
утројеном
брзином
с
три
велика
брода
и
с
преко
петнајест
великих
барака
.
Власти
су
извештене
и
оне
ће
,
нема
сумње
,
чинити
своју
дужност
,
али
опасност
је
велика
,
напад
ће
бити
ненадан
и
бесомучан
.
Ако
дође
до
потребе
,
и
ми
грађани
чинићемо
своју
дужност
(
она
у
разговору
није
никад
правила
разлику
између
мушкиња
и
женскиња
,
и
називала
је
обоје
грађанима
)
.
Предлажем
да
се
разиђемо
сваки
своме
дому
и
да
чекамо
даљи
развој
догађаја
...
.
Она
се
још
у
неколико
речи
извини
што
као
домаћица
тако
рећи
тера
своје
госте
.
—
Није
могуће
описати
изненађење
и
гужву
која
настаде
у
одајама
.
Сви
поскакаше
,
сви
потрчаше
домаћици
,
падало
је
ту
стотину
питања
,
сваки
је
хтео
да
дозна
по
нешто
:
Од
кога
је
то
чула
?
...
Можда
је
глас
измишљен
...
.
Нападај
би
био
дрзак
и
безуман
...
.
То
је
ујдурма
саме
Порте
.
—
Ти
и
стотину
других
узвика
чули
су
се
са
свију
страна
.
Неко
довикну
да
од
свега
тога
неће
бити
ништа
.
Неко
чак
предложи
да
ту
остану
до
ујутру
,
да
дочекамо
и
сам
напад
ако
га
буде
.
Мени
се
лично
највише
допадао
овај
последњи
предлог
и
ја
бејах
готов
да
га
прихватим
,
да
лепа
домаћица
не
рече
одсудно
,
да
јој
је
жао
,
али
да
то
не
може
бити
.
Њен
је
брат
ту
и
она
за
све
време
мора
бити
с
њим
.
—
Ја
не
знам
зашто
,
али
кад
чух
ту
реч
да
је
ту
брат
,
мене
нешто
непријатно
дирну
,
но
ту
се
није
имало
сад
кад
домишљати
и
разгађати
;
ми
се
брзо
разиђосмо
.
На
растанку
ја
страсно
пољубим
руку
лепе
девојке
и
пожелим
јој
мирну
и
спокојну
ноћ
.
Она
се
слатко
насмеја
и
рече
:
да
ноћас
од
покоја
и
мира
нема
ништа
,
и
да
ће
ноћас
бити
у
Крфу
као
оно
у
паклу
кад
је
тамо
вашар
.
—
Не
знам
да
ли
си
бивао
у
Крфу
,
оче
Ђенадије
,
али
тај
је
град
сазидан
по
угледу
на
Венецију
,
улице
су
му
тесне
и
често
криве
,
куће
вишекатне
и
горостасне
,
доле
са
стубовима
и
аркадама
.
Још
док
смо
излазили
из
куће
,
на
улицама
се
чула
трка
,
звека
оружја
и
довикивање
људи
.
Наскоро
одјекнуше
и
звуци
убојних
труба
и
рогова
,
а
чу
се
негде
у
даљини
и
лупа
добоша
.
На
светлећој
кули
у
пристаништу
појави
се
црвена
светлост
—
знак
узбуне
,
сигнал
да
војска
стаје
под
оружје
и
да
је
пристаниште
у
опасности
.
На
сред
централног
трга
,
пред
општинском
кућом
пуче
велики
градски
топ
абердар
,
и
тај
се
пуцањ
понови
три
пута
—
знак
да
је
град
у
озбиљној
опасности
.
—
Ја
пођох
даље
улицама
и
сретао
сам
гомиле
грађана
:
сви
су
хитали
пристаништу
и
исказивали
свакојака
нагађања
.
Негде
у
даљини
чуло
се
клопарање
тешких
товарних
кола
,
и
по
звеки
ланаца
и
бату
коњском
познадох
да
је
то
артилерија
.
Мало
дахе
сретох
петицу
војника
,
која
је
журно
хитала
пристаништу
.
Пролазећи
поред
гувернерових
двора
,
видех
да
су
страже
удвојене
.
Цео
је
град
био
у
живом
покрету
.
Мени
се
није
спавало
и
ја
узмем
шврљати
тамо
амо
.
Ишао
сам
без
икаква
циља
.
Цео
овај
догађај
није
ме
скоро
ни
мало
потресао
.
Да
ће
шака
гусара
освојити
град
,
који
читаве
војске
нису
могле
узети
,
—
то
ми
није
ни
на
ум
падало
и
ја
се
за
Крф
ни
најмање
нисам
бојао
.
Па
ипак
зато
ја
сам
на
души
осећао
неку
тешку
неодољиву
тугу
;
слутило
ми
се
неко
неочекивано
зло
,
које
ће
ми
само
срце
смрвити
.
Мислио
сам
,
откуда
то
може
долазити
,
шта
то
може
бити
и
на
моја
питања
нисам
налазио
одговора
.
На
једаред
паде
ми
на
ум
да
ноћас
може
изаћи
куд
год
Маријола
.
Како
је
дрска
и
неустрашљива
,
она
се
лако
може
изложити
опасности
и
завршити
своју
авантуру
несретно
,
фатално
.
Обузе
ме
нека
језа
,
и
под
утиском
ових
осећаја
моји
се
кораци
готово
несвесно
упутише
Маријолиној
кући
.
Баш
кад
сам
излазио
иза
последњега
угла
,
одакле
се
види
позната
капија
дома
где
седи
илирска
породица
,
ја
видех
где
пред
та
врата
стаде
коњаник
,
који
је
за
собом
водио
још
два
оседлана
коња
.
Ја
застадох
пун
радозналости
.
Наскоро
затим
из
капије
се
појавише
некакве
три
особе
.
Једно
због
мрака
,
а
друго
што
су
те
особе
биле
увијене
,
ја
их
нисам
могао
распознати
.
Прво
што
ми
наде
на
ум
било
је
,
да
је
то
брат
Маријоле
с
каквим
својим
другарима
.
Та
мисао
још
се
више
учврсти
у
мене
,
кад
угледах
како
све
три
оне
особе
појахаше
коње
.
Они
погнаше
право
к
мени
:
ја
се
бејах
спремио
да
их
добро
загледам
,
и
ако
је
жижак
над
капијом
суседнога
дома
слабо
светлуцао
,
ја
бих
их
ипак
могао
познати
.
Али
,
на
десетак
корака
преда
мном
,
незнани
коњаници
савише
у
лево
,
и
ја
чух
само
где
неко
од
њих
рече
турски
:
„
право
старом
пристаништу
“
.
Топот
се
већ
губио
у
даљини
,
а
ја
сам
још
стајао
на
месту
непомичан
...
—
На
једаред
мени
сад
сену
кроз
главу
мисао
које
се
дотле
нисам
ни
сећао
.
Ако
она
три
коњаника
буду
мати
,
ћерка
и
син
!
Па
то
ће
зацело
они
и
бити
!
И
мајка
и
ћерка
изврсне
су
јахачице
и
оне
јаше
потпуно
као
мушки
.
Ова
мисао
на
мах
ме
тако
обузе
целога
да
ја
више
нисам
ни
најмање
сумњао
да
је
моја
слутња
потпуно
истинита
.
Не
размишљајући
ништа
даље
,
ја
тада
просто
ударим
трчати
као
да
ме
гони
читав
чопор
гладних
вукова
.
Знао
сам
добро
овај
крај
града
и
,
хватајући
прече
и
ближе
улице
,
ја
се
брзо
нађох
на
пољани
ван
града
,
одакле
је
водио
пут
за
старе
пристаниште
.
Место
које
је
носило
то
име
,
служи
данас
као
затона
,
где
склањају
своје
барке
рибари
,
дрвари
који
пристају
ту
са
својим
сплавовима
,
а
међу
њима
се
нађу
и
свакојаки
кријумчари
са
својим
лакокрилим
лађицама
.
Ту
на
обали
било
је
неколико
колеба
.
Упутим
се
тамо
.
Моје
слутње
убрзо
су
се
обистиниле
.
Уз
обалу
стајао
је
брод
који
се
журно
спремао
да
се
отисне
.
Једва
с
муком
пусте
ме
унутра
.
До
пред
зору
пловили
смо
тихо
у
јужном
правцу
,
али
још
једнако
на
догледу
острва
.
У
зору
духне
повољан
североисточни
ветар
и
ми
се
отиснемо
у
широко
море
.
Ја
нисам
знао
куда
пловимо
,
али
,
судећи
по
правцу
,
рекао
бих
да
је
наш
брод
грабио
Сицилији
.
Сем
мрнара
,
на
броду
је
било
још
доста
других
људи
,
они
су
махом
биди
наоружани
.
Све
до
сванућа
ја
нисам
мого
уграбити
прилику
да
видим
Маријолу
.
Она
је
била
у
једном
чадору
на
позадњем
делу
брода
,
где
је
било
још
две-три
женске
.
Видели
смо
се
кад
је
већ
у
велико
био
дан
.
Моје
присуство
њу
је
веома
изненадило
.
Чисто
није
могла
доћи
к
себи
.
Кад
ме
је
први
пут
упитала
одкуда
ја
ту
и
куда
ћу
,
ја
сам
се
збунио
и
почео
шепртљити
и
лагати
.
Рекох
да
путујем
својим
послом
;
али
кад
ме
она
упита
куда
?
и
кад
рече
да
ово
није
обичан
путнички
брод
,
ја
јој
признам
да
сам
пошао
за
њом
онако
на
сумце
и
да
и
сам
не
знам
куда
ћу
.
Она
ме
озбиљно
прекоре
за
моју
лакомисленост
.
—
Учинило
ми
се
да
сте
ви
у
опасности
и
хтео
сам
да
се
у
том
тренутку
и
ја
нађем
поред
вас
,
правдао
сам
се
ја
.
Она
ми
захвали
за
толику
преданост
,
али
понови
да
је
то
с
моје
стране
ипак
велика
лакомисленост
.
Рига
наједаред
умуче
,
спусти
главу
међу
шаке
и
тако
је
дуго
ћутао
.
Отац
Ђенадије
очекивао
је
продужење
приче
,
али
Рига
је
још
једнако
ћутао
.
—
Јамачно
сте
дремни
,
родољубе
Рига
,
упита
га
отац
Ђенадије
чисто
бојажљиво
.
—
Нисам
,
одговори
он
,
не
дижући
главе
.
—
Па
шта
би
даље
?
упита
Ђенадије
.
—
Ништа
,
све
је
свршено
—
одговори
Рига
.
Ја
сам
се
занео
,
упустио
сам
се
у
ситнице
које
немају
за
те
никаку
важност
,
али
мени
је
света
и
најмања
ситница
из
тих
успомена
,
и
јадна
душа
налази
неко
,
жалосно
задовољство
да
што
из
ближе
загледа
ове
крваве
срдачне
ране
.
Рига
опет
мало
поћута
,
затим
настави
:
—
Да
,
све
је
свршено
.
Пола
часа
доцније
извидница
с
врха
катарке
јави
:
да
се
на
обзорју
појавила
два
брода
која
свом
снагом
јуре
за
нама
.
—
Ми
смо
били
стигнути
,
нападнути
,
разбијени
,
побијени
а
њу
су
отели
и
одвели
.
Малена
помоћ
,
која
нам
стиже
,
није
нас
могла
спасти
.
Разбојници
су
били
многобројнији
,
спремнији
и
јачи
.
Како
сам
доцније
дознао
,
међу
гусарима
више
од
половине
било
је
војника
с
турске
убојне
бродарице
.
Они
су
нарочито
послати
.
Послао
их
је
сам
капудан
паша
Мехмед-Арифи
.
Као
што
знаш
,
он
је
готово
неограничени
господар
над
свима
турским
острвима
у
Елгејском
и
Средиземном
мору
,
и
сваке
године
излази
с
бродовљем
те
обилази
острво
,
наплаћује
аренде
и
бајаги
контролише
каква
је
где
управа
.
Тако
је
учинио
и
те
године
,
па
је
ту
прилику
употребио
да
изврши
и
једну
своју
освету
.
Он
је
,
веле
,
и
Кара-Јулука
најмио
да
за
његов
рачун
нападне
на
Крф
.
По
целој
ствари
,
дакле
,
опет
излази
да
је
била
истинита
она
вест
о
пореклу
Маријолином
.
Она
је
збиља
била
ћерка
великог
везира
Нури-Рашид
паше
.
Још
као
шипарицу
од
16
година
запроси
је
Мехмед-Арифи
,
угледан
великаш
на
Порти
,
ади
она
одбије
његову
руку
.
Отац
је
није
хтео
присиљавати
.
Веле
,
да
је
доцније
његовом
паду
и
пропасти
Мехмед-Арифи
много
помогао
,
светећи
му
се
за
тај
кћерин
отказ
.
Кад
Маријола
с
матером
после
очеве
смрти
надне
у
беду
,
морала
се
склонити
из
Цариграда
на
азијску
страну
,
у
малено
месташце
Картал
.
Међу
тим
Мехмед-Арифи
постане
капудан
паша
(
баш
за
заслуге
што
је
помого
да
се
открије
Нури-Рашид
пашина
„
завера
“
)
.
У
таквим
приликама
Арифи
се
надао
да
је
некада
поносна
и
тврдоглава
ћерка
везирова
омекшала
и
да
ће
му
сад
радо
пружити
руку
.
Пошље
јој
просиоце
у
скровито
место
Картал
,
али
лепа
девојка
и
сада
одбије
Ариф-пашину
руку
.
Она
је
сад
за
то
имала
један
разлог
више
,
руке
наметникове
биле
су
попрскане
крвљу
њенога
оца
.
Капудан-паша
рикне
за
освету
.
Но
мудре
женске
знале
су
већ
шта
их
чека
,
с
тога
се
потајно
спреме
и
измакну
на
Крф
.
Капудан-паша
за
дуго
није
знао
где
су
,
али
најпосле
некако
прокљује
.
Његова
страст
била
је
неутољива
и
кад
није
могао
стећи
Маријолину
љубав
,
он
се
и
душом
и
срцем
предао
освети
.
Да
би
добио
у
своје
руке
Маријолу
,
да
јој
се
освети
и
да
је
понизи
,
капудан
паша
није
жалио
да
стави
на
коцку
и
власт
,
положај
,
на
чак
и
главу
своју
.
Просуо
је
грдан
новац
поткупљући
људе
,
који
би
украли
и
одвукли
Маријолу
.
Кад
му
то
није
испало
,
он
се
послужи
Кара-Јулуком
дајући
,
му
велику
потпору
од
својих
војника
.
Разбојник
је
требао
да
нападне
град
и
тиме
да
привуче
општу
пажњу
,
а
међутим
чета
најамника
,
узетих
ту
са
самог
Крфа
,
имала
би
да
продре
у
стан
Маријолин
и
да
је
одведе
заједно
с
матером
.
На
згодном
месту
стајао
је
нарочити
брод
који
би
их
примио
.
Дознав
за
све
то
,
Срд
похита
да
извести
о
томе
надлежне
крфске
власти
и
да
за
времена
спасе
сестру
и
матер
.
Али
судбина
је
друкчије
хтела
.
Место
да
их
спасе
он
их
је
управо
одвео
хали
у
уста
.
Да
ли
је
Кара-Јулук
слутио
овако
бегство
,
или
се
тако
десило
случајно
,
тек
ми
смо
се
нашли
међу
две
ватре
,
и
били
смо
смрвљени
.
Капудан
паша
задовољио
је
своју
ћуд
.
Дивна
девојка
била
је
,
како
кажу
,
више
од
6
мес
.
робиња
у
његовом
харему
.
Шта
је
било
даље
од
ње
—
не
зна
се
.
Једни
кажу
да
је
још
и
сад
тамо
;
други
веле
да
ју
је
грозни
Капудан
поклонио
једноме
своме
слузи
,
а
овај
је
продао
неким
алгирским
гусарима
.
Најзад
неки
воле
да
је
удављена
и
,
с
каменом
о
врату
,
ноћу
спуштена
у
Босфор
,
као
што
то
у
Цариграду
често
бива
с
јадним
харемским
робљем
...
.
—
Ах
!
ово
последње
још
је
највероватније
!
Рига
покри
лице
шакама
и
чисто
се
сави
у
клупче
од
тешка
срдачна
бола
.
По
његовом
белом
,
повијеном
врату
на
махове
су
пролазили
лаки
таласи
дрхтавице
,
бедни
младић
стресао
се
целим
телом
и
изгледао
је
као
да
јеца
.
Тако
је
по
дуже
остао
;
најзад
он
скочи
.
—
А
ја
се
бедник
још
надам
,
још
живим
у
царству
слатких
снова
из
прошлости
,
још
у
мрклој
ноћи
или
на
јасној
месечини
привиђам
њену
дивну
слику
,
а
у
глухо
доба
ноћи
допиру
до
мене
звуци
њеног
слатког
,
анђеоског
гласа
,
и
све
ми
се
чини
да
чујем
како
ме
она
виче
,
зове
ме
по
имену
,
тражи
помоћ
од
мене
,
а
ја
болник
тако
сам
немоћан
,
тако
немоћан
!
О
,
рано
љута
,
о
јадио
срце
моје
!
Блед
као
смрт
,
несретни
младић
поводе
се
,
прихвати
се
руком
за
пећ
и
стропошта
се
на
црвени
сандук
крај
зида
:
глава
му
клону
на
груди
,
очи
му
се
затворише
,
хладан
га
зној
проби
,
и
изгледало
је
као
да
га
живот
сасвим
оставља
.
Отац
Ђенадије
узе
га
на
своје
снажне
руке
и
намести
га
у
кревет
.
Зора
је
одавно
већ
завиривала
кроз
прозор
скромне
собице
у
владичином
конаку
,
а
отац
Ђенадије
,
с
бројаницом
у
једној
,
а
с
књигом
у
другој
руци
,
још
је
седео
крај
постеље
Ригине
.
Младић
је
лежао
полеђушке
.
Његово
лепо
,
измучено
лице
изгледало
је
сад
,
овако
у
сну
,
још
лепше
.
Он
је
спавао
мирним
,
дубоким
сном
праведника
.
ВИИИ
Вампирска
ноћ
Ове
исте
ноћи
,
када
су
се
у
владичином
конаку
водили
овако
занимљиви
разговори
,
у
београдској
тврђави
десило
се
нешто
необично
и
страшно
.
Око
три
часа
по
поноћи
разводник
патроле
у
доњој
тврђави
(
доњем
граду
)
крене
се
да
обиђе
страже
,
које
су
биле
вод
његовим
подручјем
.
Ту
су
спадала
сва
шиљбочна
места
од
садашње
Видин
капије
па
до
Савске
капије
.
Ноћи
су
у
то
доба
биле
веома
хладне
,
и
старешинама
стража
била
је
издата
наредба
,
да
се
страже
смењују
чешће
но
обично
,
и
место
што
се
редовно
стражарило
три
часа
да
се
сад
стражари
само
час
и
по
.
Разводник
се
крене
са
својим
људима
,
и
прво
се
упути
Дунавској
капији
.
Ноћ
је
била
мрачна
и
магловита
,
али
разводник
је
ишао
добро
познатим
стазама
:
механички
је
знао
колико
управо
корака
мора
направити
док
дође
до
ког
стражарског
места
,
и
могао
би
слободно
жмурећки
обићи
страже
а
да
нигде
не
погреши
.
Али
ево
,
он
се
примаче
Дунавској
капији
до
на
два
три
корака
,
а
од
страже
нико
не
изађе
пред
патролу
и
не
викну
јој
да
је
заустави
и
да
је
упита
ко
је
,
као
што
то
стража
обично
чини
.
—
Ови
су
поспали
—
рече
разводник
патроле
,
и
опсова
крупно
турски
.
Приђоше
још
ближе
—
Опет
никаква
јава
.
Разводник
викну
срдито
.
Његов
глас
одјекну
под
високим
сводом
градске
капије
,
али
се
опет
нико
не
одазва
.
Разводника
прође
језа
.
Овде
под
капијом
бора
вило
је
пет
јаничара
,
који
су
ноћу
наизменце
чували
стражу
,
а
сва
петорица
смењивали
су
се
једаред
у
24
часа
.
Док
један
стражари
,
остали
се
одмарају
у
стражари
,
