,у
ноћи
,
појавила
у
дворишту
,
обвијена
црнином
,
изгледала
ми
је
у
оној
тами
,
кроз
коју
је
промицала
,
као
неко
више
биће
,
као
она
госпа
која
се
у
средњевековним
романима
диже
ноћу
из
зидина
стародревних
и
напуштених
замака
и
обилази
развалине
прошлости
.
Ја
и
нехотице
устадох
на
ноге
када
госпа
прође
мимо
наше
ватре
и
понудих
јој
своје
место
.
Она
ми
одговори
само
једним
благодарним
погледом
и
седе
мирно
крај
ватре
да
пробдије
са
нама
ноћ
.
Није
проговорила
ни
речи
и
ја
сам
са
неким
страхопоштовањем
избегавао
да
је
узнемирим
.
Киша
је
и
даље
ромињала
и
ноћна
тишина
већ
почела
да
се
простире
над
умореним
народом
.
Чује
се
само
ркање
спавача
под
једним
колима
,
преживање
стоке
,
јечање
некога
озго
са
доксата
куће
,
коме
под
влажним
оделом
севају
жглавкови
и
кости
те
не
може
да
лежи
.
Из
далека
,
с
друма
,
једноставан
ромор
гомиле
као
жубор
реке
и
по
где
кој
узвик
,
дозивање
загубљених
који
траже
своју
гомилу
а
који
се
кроз
густ
ваздух
чује
као
из
подрумских
дубина
.
Пламен
са
наше
ватре
пробија
се
и
игра
кроз
милијарде
кишних
иглица
,
које
су
наквасиле
пепео
око
ватре
и
догорела
дрва
.
Из
једне
гламње
,
која
букти
,
пишти
вода
;
далеко
негде
из
ноћи
арлуче
пас
.
Све
већ
око
наше
ватре
задремало
и
оборило
главе
.
Један
се
наслонио
на
зид
од
куће
,
други
спустио
главу
на
груди
,
трећи
је
наслонио
другу
на
колено
.
Наредник
се
пружио
по
земљи
и
подметнуо
под
главу
једну
цепаницу
;
други
један
војник
наместио
камен
као
узглавље
.
Већ
сви
спавају
,
само
је
она
будна
.
Будан
сам
и
ја
и
са
зебњом
ослушкујем
;
поноћ
је
већ
давно
превалила
те
ме
страх
чућу
сад
већ
оних
шест
пушака
које
значе
крај
живота
онога
несретника
,
чија
ми
се
слика
не
може
никако
да
избрише
из
душе
.
Да
избегнем
глас
тих
пушака
,
радије
сам
пристао
да
узнемирим
госпу
која
се
беше
сва
предала
себи
и
својим
мислима
.
—
Ви
сами
путујете
?
—
запитах
је
бојажљиво
,
обазриво
.
—
Сама
!
—
одговори
она
тихо
и
уздану
тешко
.
Нисам
умео
даље
да
наставим
;
изгледало
ми
је
да
сам
у
самом
почетку
поставио
врло
несретно
питање
које
је
код
ње
можда
изазвало
бол
и
тргох
се
не
настављајући
разговор
.
Побуђена
ваљда
питањем
и
болом
,
који
јој
је
оно
изазвало
,
њој
наиђоше
и
сузе
на
очи
,
те
извади
из
недара
црно
оивичену
мараму
и
убриса
очи
.
Ћутала
је
дуго
а
затим
одједном
сама
настави
:
—
Не
путујем
сама
,
путујем
са
боловима
својим
а
то
је
највернији
пратилац
на
путу
.
—
Нисам
мислио
да
вам
их
вређам
,
хтео
сам
...
—
О
,
вређајте
их
,
не
избегавајте
то
.
Ја
волем
,
ја
желим
да
се
они
не
успавају
у
мени
,
да
су
увек
будни
;
ја
их
дражим
чак
,
не
би
ли
ме
што
више
мучили
!
—
додаде
она
живо
и
као
мало
узбуђена
.
—
Ох
,
госпо
,
сви
их
имамо
,
сви
их
носимо
!
—
Знам
!
—
одговори
она
са
саучешћем
—
Знам
!
Ућутасмо
затим
,
па
она
опет
диже
главу
и
прекиде
тишину
:
—
Хоћете
ли
да
чујете
,
да
вам
исповедим
све
своје
болове
.
Ја
тако
проводим
ноћи
на
овоме
путу
,
казујем
их
коме
или
их
казујем
сама
себи
.
Тако
се
са
њима
ја
забављам
као
што
сам
се
некада
са
својом
дечицом
забављала
.
И
драги
су
ми
,
осећам
да
су
моји
;
да
ми
их
нико
не
може
отети
.
—
Радо
ћу
слушати
,
госпо
,
ако
вас
то
не
умара
,
ако
вас
то
још
више
не
мучи
.
—
И
мучи
ме
и
умара
ме
али
,
то
ми
чини
добро
,
то
ме
држи
.
И
госпа
у
црнини
поче
мирно
,
тихо
,
прибрано
да
казује
много
,
много
,
много
...
Казивала
је
тихо
,
гдекад
шапатом
а
гдекад
узбуђено
;
гдекад
јој
је
изумирала
реч
у
грлу
а
гдекад
задрхтао
глас
и
затреперио
као
струна
.
Казивала
је
смишљено
,
приповедачки
,
литерарно
.
Упоређења
су
јој
често
била
тако
нађена
да
би
их
у
свакој
другој
прилици
забележио
и
сачувао
.
Па
ипак
,
све
то
казивање
ја
нећу
успети
да
изложим
њеним
речима
,
јер
те
су
речи
често
пута
биле
испрекидане
уздахом
или
сузом
,
често
раздробљене
и
искидане
.
Морам
их
својим
речима
а
у
њено
име
поновити
по
непоузданоме
сећању
,
старајући
се
,
колико
могу
,
да
не
озледим
целину
њенога
казивања
које
је
код
мене
оставило
тако
дубок
утисак
.
XX
Београд
Ватра
се
притајала
,
ноћ
наметала
мир
узбуђеној
природи
и
узнемиреним
душама
;
све
уморно
спава
и
кроз
ту
тишину
,
као
тихи
жубор
потока
,
теку
речи
Госпе
у
црнини
,
испрекидане
где
кад
уздахом
,
где
кад
почивком
за
време
које
је
прибирала
сећања
.
—
Био
је
леп
дан
,
недеља
.
Последњи
леп
дан
,
јер
је
већ
у
понедељак
почело
да
се
мути
и
затим
је
цела
недеља
била
влажна
и
кишна
.
Пропустила
сам
јуче
,
у
суботу
,
да
одем
на
гробље
па
пођох
данас
,
да
запалим
свећу
за
мртве
и
за
живе
.
И
ако
је
био
леп
дан
,
Београд
ми
није
правио
ведар
утисак
кад
сам
изашла
на
улицу
.
Лица
,
која
сам
сретала
,
изгледала
су
ми
забринута
,
улице
прилично
пусте
.
У
цркви
једва
пет
шест
душа
и
свако
се
предао
искрено
,
одано
молитви
.
Изгледало
ми
је
као
да
и
свештеници
певају
песме
нарочитим
,
тронутим
гласом
којим
се
певају
песме
растанка
.
Да
ли
ми
је
одиста
тада
тако
изгледало
или
ми
то
сад
изгледа
,
кад
се
свега
тога
сетим
,
ја
не
знам
?
Излазећи
из
цркве
,
срела
сам
једнога
старога
знанца
мога
покојнога
мужа
.
Запитала
сам
га
:
има
ли
чега
?
Он
ме
чудновато
погледа
и
не
одговори
ми
,
већ
он
мене
запита
:
—
Што
се
ви
,
госпођо
,
не
склоните
где
год
из
Београда
?
Имате
мало
дете
на
рукама
а
с
дететом
је
тешко
кад
већ
дође
до
чега
.
Свакога
тренутка
може
отпочети
напад
.
Ја
не
верујем
да
ће
освојити
Београд
али
је
извесно
да
га
неће
штедити
.
Што
не
би
отишли
ма
где
у
околину
,
у
Младеновац
на
пример
?
—
Имам
рођаке
у
Аранђеловцу
.
—
Е
па
ето
,
отидите
тамо
.
Лако
ћете
се
вратити
!
Кад
сам
се
растала
од
њега
,
размишљала
сам
о
томе
.
Истина
,
тешко
би
ми
било
оставити
кућу
ал
опет
,
боље
је
склонити
дете
.
Дете
је
мало
,
тек
прешло
две
године
,
тек
стало
на
ноге
,
па
би
тешко
било
с
њим
кад
би
настала
већа
невоља
.
Мислила
сам
да
се
посаветујем
још
с
ким
,
да
се
спремим
,
па
од
недеље
једног
дана
да
пођем
.
Пред
подне
прешла
сам
једној
познаници
,
госпођи
која
седи
у
истој
кући
из
авлије
,
да
чујем
шта
она
мисли
,
јер
и
она
има
ситну
децу
.
Она
је
била
безбрижна
.
—
Може
да
буде
мало
бомбардовања
и
ништа
више
.
Склонићу
се
с
децом
у
подрум
,
као
и
прошле
године
,
па
ето
ти
!
Волем
то
него
да
се
крпам
и
мучим
по
рђавом
времену
.
—
А
ако
пређу
?
—
Неће
!
—
одговори
она
поуздано
.
—
Баш
сам
јуче
разговарала
са
мојим
девером
(
њен
девер
је
виши
официр
)
па
ми
каже
да
Немци
мисле
на
прелазак
на
Морави
,
а
овде
ће
код
Београда
само
маневрисати
.
Вратила
сам
се
мало
умирена
и
ако
све
то
што
ми
је
рекла
није
било
Бог
зна
шта
.
Али
је
мој
мир
за
мало
трајао
.
Тек
што
је
прешло
подне
,
дотрча
к
мени
та
иста
госпођа
.
—
Чујете
ли
?
—
рече
.
—
Шта
?
—
Пуцају
!
Изађемо
заједно
у
двориште
а
већ
на
свима
квартирима
отворени
прозори
и
жене
и
деца
на
њима
ослухују
.
Пуцањ
се
топова
наизменично
чуо
отуда
,
од
Остружнице
.
Цело
после
подне
пробавили
смо
тако
напољу
,
слушајући
и
шапћући
забринуто
међу
собом
.
Они
који
су
били
на
горњем
спрату
,
на
прозорима
,
узвикивали
су
сваки
час
:
„
Ено
,
шрапнел
!
“
и
пратили
су
пуцњаву
објашњењима
.
Ми
смо
само
слушали
немиле
звуке
.
Ту
ноћ
сам
провела
врло
немирно
.
Нисам
могла
дуго
да
заспим
;
стегла
сам
дете
на
груди
,
молила
сам
се
Богу
и
решавала
се
час
овако
,
час
онако
.
Тако
скоро
целу
ноћ
,
све
до
зоре
.
Сутра
дан
је
свануо
мутан
понедељак
.
Изашла
сам
одмах
у
двориште
да
се
распитам
има
ли
чега
.
Нико
ништа
није
знао
,
рекоше
ми
само
да
преко
ноћи
није
било
пуцњаве
.
На
улици
је
био
редован
живот
али
се
ипак
говорило
само
о
јучерањем
пуцању
.
Једни
су
тврдили
да
је
гађана
Чукарица
и
да
су
наши
одговарали
са
Бановог
брда
,
а
други
опет
да
су
Немци
тукли
остружничке
положаје
где
имају
намеру
да
пређу
.
Док
смо
тако
,
сабрани
у
гомилице
,
разговарали
о
догађају
и
распитивали
се
,
чу
се
опет
један
метак
.
Мало
затим
још
један
.
Целога
тога
дана
,
у
понедељак
,
чули
су
се
тако
с
времена
на
време
,
топовски
пуцњи
.
Појавио
се
и
један
непријатељски
аероплан
а
затим
још
један
,
па
још
један
.
Прелетали
су
изнад
нас
и
њихов
језиви
шум
продирао
нам
је
дубоко
у
душу
.
Решила
сам
се
да
што
пре
напустим
Београд
.
Не
бих
хтела
сама
,
да
ми
је
да
нађем
још
кога
.
Чула
сам
за
једну
познату
ми
породицу
да
одлази
у
неко
село
.
Отићи
ћу
сутра
до
њих
.
Ма
да
је
било
више
разлога
за
бригу
но
ноћас
,
ту
сам
ноћ
измеђ
понедеоника
и
уторника
провела
ипак
мирније
но
прошлу
.
Да
ли
што
сам
већ
имала
одлуку
или
је
то
био
умор
који
ме
је
савладао
?
И
уторак
је
свануо
мутан
и
облачан
.
Тешко
ми
је
нешто
било
на
души
,
да
л
’
што
је
дан
био
тако
суморан
или
што
су
прилике
биле
такве
?
До
подне
све
је
било
мирно
али
,
око
једнога
сата
по
подне
,
појавио
се
један
аероплан
над
Београдом
и
почео
је
да
шестари
.
Наши
топови
узеше
да
га
гађају
али
се
јавља
и
други
тамо
над
Чукарицом
и
Циганлијом
.
На
оба
аероплана
наши
топови
пуцају
нештедимице
.
Грмљавина
топова
поче
с
обе
стране
;
наши
су
тукли
аероплане
и
бежанијску
косу
а
њихови
Баново
брдо
,
Ново
гробље
и
Калемегдан
.
Пролазници
неки
рекоше
да
је
онај
први
аероплан
тукао
Бањицу
митраљезом
.
Деца
нека
која
протрчаше
улицом
,
рекоше
да
су
Немци
код
Калемегдана
покушали
и
прелаз
.
Веле
како
је
велика
магла
пала
на
Дунав
наши
нису
ни
опазили
,
до
на
два
три
метра
од
обале
,
шалупу
са
Немцима
која
се
из
магле
као
из
какве
заседе
на
један
пут
појавила
.
Свет
се
већ
преплашио
и
почео
да
збира
у
брижне
гомилице
.
Многи
не
дочекаше
ноћ
него
пођоше
из
Београда
.
Ја
не
знам
шта
сам
чекала
,
зашто
нисам
пошла
већ
тога
дана
.
Ишла
сам
,
распитивала
сам
се
и
рекоше
ми
да
могу
у
воз
ући
у
Топчидеру
или
Раковици
или
...
нико
у
ствари
није
знао
тачно
.
Донде
треба
имати
кола
.
Сутра
ћу
рано
поћи
да
тражим
кола
.
Те
ноћи
мало
је
ко
спавао
у
Београду
и
,
ако
га
је
сан
савладао
,
пробудили
су
га
топовски
пуцњи
који
су
се
с
времена
на
време
чули
.
У
јутру
нам
рекоше
да
су
то
пуцали
Руси
,
чије
су
батерије
биле
на
граду
и
Французи
,
који
су
били
у
београдским
виноградима
.
А
то
јутро
,
то
је
било
у
среду
23
.
септембра
,
свануо
је
страшан
и
крвав
дан
.
Тог
дана
се
преломила
судбина
Београда
и
свих
нас
који
од
тога
дана
лутамо
као
бескућници
и
нигде
,
широм
Србије
,
не
можемо
да
нађемо
ни
мира
ни
утехе
...
Госпа
у
црнини
ућута
.
Величина
и
множина
сећања
која
навалише
на
њу
при
помену
тога
дана
,
узбудише
је
и
изведоше
из
тока
причања
,
који
је
дотле
мирно
и
лако
текао
,
као
да
је
цело
казивање
читала
из
какве
записнице
у
коју
је
свакодневно
записивала
своје
утиске
и
догађаје
.
Она
се
дуго
загледа
у
један
пањ
у
ватри
који
је
,
потпуно
прегорео
,
сачувао
цео
свој
облик
из
пепела
.
У
унутрашњости
прегорела
пања
још
је
тињала
неугашена
румен
;
онако
као
што
у
обамрломе
телу
,
које
је
смрт
већ
загрлила
,
још
тиња
самртникова
душа
.
Седина
,
која
је
покрила
догорели
пањ
,
све
се
јаче
истиче
својом
белином
осветљеном
светлошћу
ведрога
пламена
који
су
давале
младице
бачене
на
ватру
,
младице
које
су
се
дуго
опирале
снази
пламена
и
пискале
а
под
свежом
им
кором
врио
млади
сок
,
као
млада
крв
оних
што
борећи
се
падају
и
гину
прскајући
,
руменом
крвљу
наша
поља
и
горе
.
Да
ли
је
Госпа
у
црнини
,
посматрајући
замишљену
слику
,
која
се
пред
њом
развијала
,
размишљала
о
каквој
сличности
њеној
са
животом
или
су
њене
мисли
лебделе
далеко
тамо
међу
догађаје
о
којима
је
казивала
и
које
је
вероватно
прибирала
и
сређивала
,
да
би
их
била
кадра
наставити
?
Нисам
је
узнемиравао
већ
—
обгрливши
рукама
од
ватре
усијана
колена
—
стрпељиво
сам
очекивао
да
настави
своја
казивања
.
Ноћ
већ
дубока
и
тишина
,
мукла
тишина
,
која
ти
се
причиња
као
онај
мир
који
настаје
кад
самртника
ухвати
сан
.
Далеко
негде
чује
се
само
бат
секире
,
то
неко
сече
дрва
да
подложи
дотрајалу
ватру
.
Небо
мутно
и
све
светиљке
на
њему
погашене
.
Она
настави
;
—
Тога
дана
,
у
среду
,
био
је
дан
као
и
јуче
суморан
;
сваки
час
је
требала
да
кане
киша
и
где
кад
је
и
пала
по
која
кап
али
све
до
пред
вече
мучило
се
небо
да
тек
о
ноћи
пролије
кишу
.
Требала
сам
да
намирим
дете
па
да
пођем
за
кола
.
Кажу
тешко
их
је
наћи
ал
тражићу
ипак
.
Сама
сам
с
дететом
на
крилу
па
ће
ме
можда
и
примити
когод
у
кола
.
Али
нисам
стигла
ни
да
пођем
од
куће
.
Већ
од
осам
сати
у
јутру
отпочела
је
грмљавина
,
необична
,
нечувена
до
сад
.
Чудан
неки
шум
пролетао
је
ваздухом
,
као
да
се
нешто
гломазно
,
огромно
ваља
и
гази
,
рушећи
све
собом
и
као
да
нешто
страховито
букти
.
И
то
све
јаче
,
све
јаче
...
Сви
смо
напустили
собе
и
двориште
и
изашли
на
улицу
,
прибили
се
једно
уз
друго
и
ослухујемо
.
Шум
све
јачи
,
буктање
све
ближе
,
као
да
нешто
кркља
и
стење
,
као
да
се
нешто
ломи
.
У
једанпут
,
из
доњих
улица
,
зачуше
се
измешани
људски
гласови
и
сви
обратисмо
пажњу
на
ту
страну
.
Мало
затим
и
навали
свет
да
куља
отуд
.
Забрађене
жене
натоварене
бошчама
и
дечица
за
њима
,
која
се
већ
уморила
носећи
свако
по
какав
мали
свежањ
или
какву
стварчицу
.
Стари
људи
,
забринута
и
преплашена
лица
,
једва
се
ослањајући
на
своје
већ
малаксале
ноге
,
па
онда
деца
,
деца
,
деца
и
жене
,
сиротиња
и
богаташи
,
сви
подједнако
брижна
и
преплашена
лица
,
сви
подједнако
одевени
или
боље
једва
одевени
.
Види
се
да
се
разбегло
из
гнезда
изненађено
неочекиваном
силом
,
као
оно
кад
пожар
на
мах
обухвати
кућу
па
се
становници
њени
спасавају
дочепавши
узгред
ма
коју
,
ма
какву
,
често
и
најнезначајнију
ствар
.
То
је
збег
са
Дорћола
који
се
очајно
спасава
.
Припитујемо
их
али
њима
није
до
одговора
.
Сваки
занет
својом
невољом
и
бригом
жури
у
горње
више
делове
вароши
,
верујући
да
ће
се
тамо
моћи
склонити
.
Ипак
по
неко
,
онако
успут
,
без
везе
и
неодређено
,
добаци
по
какав
одговор
и
жури
даље
.
—
Туку
Дорћол
и
град
!
—
Прелазе
!
Једној
се
жени
,
мало
више
наше
капије
,
одвеза
бошча
и
просуше
ствари
.
Приђосмо
да
јој
помогнемо
и
том
приликом
чусмо
и
нешто
више
.
—
Туку
се
—
вели
—
већ
по
улицама
.
Испод
кафане
„
Шарана
“
и
код
стругаре
.
Видела
сам
очима
својим
наше
жандарме
како
гину
.
Испод
моје
куће
,
на
педесет
метара
,
видела
сам
мртвог
нашег
жандарма
.
Ми
се
збунили
и
не
знамо
шта
да
почнемо
.
Поче
гласно
саветовање
,
преко
улице
.
—
Шта
је
могло
да
их
пређе
,
педесет
,
шесет
,
ништа
више
.
И
јуче
су
прелазили
па
изгинули
!
—
говори
с
оне
стране
улице
један
бакалин
,
који
је
ту
скоро
изишао
из
болнице
,
пошто
је
прележао
рану
,
те
добио
поштеду
па
се
сад
занима
по
мало
у
дућану
док
му
не
истекне
поштеда
.
—
Ови
са
Дорћола
мора
да
се
склоне
али
ми
палилулци
не
морамо
.
До
нас
неће
стићи
—
одобрава
му
испред
својих
врата
један
фијакериста
,
чије
су
коње
реквирирали
а
он
због
старости
поштеђен
.
—
А
може
ли
граната
овамо
?
—
пита
једна
жена
за
чију
се
сукњу
обесило
четворо
деце
.
—
Не
може
!
—
одговара
бакалин
са
својих
врата
—
Може
да
туче
Ново
гробље
па
тамо
до
палилулске
основне
школе
и
до
Позоришта
,
али
ми
смо
овде
мало
заклоњени
.
У
том
се
над
нашим
главама
чу
зврјање
у
ваздуху
.
Сви
дигосмо
главе
и
видесмо
аероплан
.
—
Наш
!
—
узвикнуше
неки
.
—
Није
наш
!
—
одговори
бакалин
—
Њихов
је
!
Деца
запазише
негде
далеко
још
један
,
па
одма
још
један
.
—
Склањајте
се
,
бацаће
бомбе
!
—
узвикну
неко
и
свет
се
пови
те
се
за
час
очисти
улица
и
све
се
сручи
у
подруме
и
под
кровове
.
А
кад
се
изгуби
онај
злослути
звук
у
ваздуху
,
који
се
као
сврдло
забада
у
душу
,
све
опет
потеже
на
улицу
.
Бегунци
са
Дорћола
и
даље
куљају
и
не
обзирући
се
на
опасности
од
аероплана
.
Наиђе
и
један
чичица
,
рука
му
сва
огрезла
у
крви
.
Превио
је
прљавом
марамом
кроз
коју
је
пробила
крв
.
—
Где
је
најближа
болница
?
—
пита
.
—
Варошка
—
одговори
му
једна
жена
—
али
морао
би
да
се
враћаш
а
ко
зна
да
и
тамо
већ
не
туку
топови
.
Него
овуда
,
преко
Грантовца
,
па
у
војну
болницу
.
—
Бојим
се
далеко
је
!
—
одговори
чичица
узбуђено
и
престрављено
—
Бојим
се
да
ми
не
зазебе
.
—
А
хоће
и
да
се
угади
,
ето
,
везао
си
прљавом
марамом
.
—
Можете
ли
да
ми
дате
једно
чисто
парче
крпе
?
—
замоли
чичица
кроз
сузе
.
Уведосмо
га
у
авлију
и
сви
се
позабависмо
њиме
.
Једне
донеше
врућу
воду
да
му
оперу
рану
,
друге
платно
а
нађе
се
однекуд
и
чиста
памука
.
Чичица
је
сео
на
сред
авлије
,
на
једну
столичицу
која
је
ту
остала
како
су
се
деца
играла
.
Он
нам
је
испрекидано
казивао
по
где
што
али
мало
,
колико
је
он
видео
.
А
ми
смо
хтели
више
,
хтели
смо
да
знамо
све
шта
се
дешава
тамо
.
—
Бију
се
,
бију
се
по
улицама
—
говорио
је
чичица
док
му
ми
перемо
рану
—
Ја
сам
стајао
пред
кућом
кад
ме
удари
тане
.
Стојим
па
гледам
и
мислим
се
да
л
’
да
оставим
кућу
...
мислим
се
,
па
ето
ти
!
...
Где
мене
баш
да
нађе
!
...
А
није
само
мене
,
има
их
много
,
много
рањених
а
...
има
и
мртвих
.
—
Грађана
?
—
упита
неко
,
управо
сви
питамо
и
сви
га
укрштамо
питањима
на
која
чичица
не
стиже
ни
да
одговори
.
—
Грађани
,
дабоме
...
жене
,
деца
,
људи
,
леже
по
улицама
и
по
кућама
.
—
Је
ли
их
много
прешло
?
—
Не
знам
...
мора
бити
много
јер
су
отерали
наше
из
шанчева
.
Ја
кад
сам
измако
до
Позоришта
,
они
су
већ
били
у
Душановој
улици
.
—
Немци
?
—
Па
они
...
не
знам
колико
их
је
,
али
је
Дунав
преплављен
чамцима
а
и
из
тих
чамаца
бљује
пушка
не
да
ти
ока
отворити
.
—
Па
има
ли
наше
војске
?
—
Има
,
жандармерија
и
пограничне
трупе
и
вардарци
.
Добро
се
туку
,
али
не
помаже
.
Чичици
је
рана
већ
била
лепо
опрана
и
добро
обавијена
памуком
и
чистим
платном
те
топло
заблагодари
и
крете
даље
.
Грмљавина
топова
поче
нешто
јаче
и
ближе
да
се
чује
.
—
Туку
Палилулу
!
—
узвикну
неко
и
свет
се
ускомеша
.
Једна
комшика
,
са
двоје
деце
,
изађе
из
своје
капије
,
натоварена
бошчама
,
и
крете
за
бегунцима
са
Дорћола
.
—
Право
има
—
одобравају
једни
—
што
да
чека
последњи
час
.
—
Море
,
преплашила
се
!
—
одговарају
други
—
Па
нек
се
и
преплаши
;
има
жена
децу
а
сама
је
,
нема
ко
да
јој
помогне
кад
загусти
.
У
том
стиже
у
авлију
,
сав
задуван
и
зајапурена
лица
,
дечко
,
гимназиста
,
чија
мајка
од
јутрос
већ
,
још
од
ране
зоре
,
крши
руке
бринући
се
где
је
.
Дечко
је
још
синоћ
казао
мајци
да
он
неће
да
бега
,
он
хоће
с
браћом
да
погине
,
бранећи
Београд
,
али
је
мајка
мислила
то
су
само
голе
речи
неискуснога
детета
од
шеснаест
година
када
је
младост
,
још
нетакнута
грубошћу
стварности
,
тако
лепа
,
бујна
и
свежа
.
И
када
је
мајка
,
милујући
му
бујну
косицу
,
пуних
очију
суза
рекла
:
—
А
ко
ће
мајку
да
брани
?
Младост
,
неоскрнављена
животом
а
опијена
славом
оружја
,
одговори
јој
без
милости
:
—
Зар
си
ти
једина
мајка
?
Кад
би
сваки
Србин
мајку
бранио
,
ко
би
Србију
?
Али
је
то
био
обичан
разговор
,
често
понављан
у
свакој
кући
где
понос
недозрела
мушкарчића
казује
прву
мушку
реч
.
На
то
смо
ми
мајке
навикнуте
,
али
се
увек
заваравамо
да
су
то
само
детиње
,
непромишљене
речи
.
Тако
је
и
ова
сиротица
синоћ
још
легла
мирно
а
јутрос
осванула
очајна
.
Док
смо
ми
све
остале
ослухивале
топовске
метке
или
дизале
главе
да
видимо
злокобне
тице
које
су
прелетале
Београд
,
дотле
је
несретна
мајка
извиривала
из
капије
и
освртала
се
лево
и
десно
,
излазила
до
угла
улице
и
погледала
на
све
стране
,
неће
ли
угледати
сина
који
се
јутрос
рано
,
неопажен
,
извукао
из
куће
и
којега
нема
ево
све
до
подне
и
ако
се
кроз
београдске
улице
ваља
смрт
и
обара
коса
њена
.
У
само
подне
,
кад
зајапурена
лица
и
задуван
улете
дечко
у
авлију
,
матери
свану
сунце
и
заборави
на
бригу
и
своју
и
ону
општу
коју
је
с
нама
делила
,
те
опроштена
злослутих
мисли
које
су
је
до
сад
мучиле
,
загрли
сина
и
обли
га
сузама
.
А
он
кликну
:
—
Био
сам
тамо
!
—
Где
?
—
врисну
мајка
.
—
Тамо
где
се
бију
,
све
сам
видео
,
све
...
и
испрси
се
дете
светла
лица
,
осећајући
да
се
умило
славом
и
на
младоме
му
се
,
ведром
челу
,
исписа
тога
тренутка
понос
.
Сви
се
искуписмо
око
њега
а
он
,
мушкарац
,
поче
нам
казивати
:
—
Био
сам
баш
код
„
Славије
“
кад
стиже
с
Бањице
десети
кадровски
пук
и
поче
да
се
расипа
у
ланац
.
—
Ланац
?
—
цикну
мајка
престрављена
том
војничком
речју
која
за
нас
жене
и
мајке
значи
исто
што
и
смрт
.
—
Јест
,
ланац
!
—
потврди
гимназиста
осећајући
сву
своју
надмоћност
при
изговору
ове
речи
.
—
Зар
си
смео
,
дете
моје
?
—
опет
ће
брижна
мајка
.
—
А
зашто
?
Нико
се
није
плашио
.
Свет
код
„
Славије
“
гледа
са
прозора
и
са
тротоара
.
Војници
их
опомињу
да
се
склоне
а
свет
стоји
убезекнут
и
гледа
.
Па
онда
настави
,
још
задихан
од
трчања
:
—
Два
млада
поручика
са
два
вода
и
два
митраљеза
,
почеше
наступање
ка
Теразијама
.
И
ја
сам
пошао
за
њима
.
Код
кафане
„
Албаније
“
један
вод
упути
се
ка
„
Рускоме
цару
“
а
други
ка
„
Коларцу
“
.
Ту
узеше
бомбе
у
руке
и
онда
онај
први
вод
кроз
позоришну
улицу
а
онај
од
„
Рускога
цара
“
поред
Управе
фондова
,
па
кроз
доситијеву
улицу
.
Само
чујеш
„
ура
!
“
и
водови
се
сручише
доле
на
ниже
и
поче
да
прашти
бомба
.
Немци
потисли
већ
оне
трупе
које
су
се
бориле
на
Дорћолу
и
у
Душановој
улици
,
заузели
су
већ
улицу
Страхињића
бана
,
полегали
у
ланац
па
сипају
ватру
.
Ја
сам
остао
код
позоришта
и
сишао
сам
полако
,
крај
зидова
,
заклањајући
се
иза
кућа
,
доле
до
велосипедског
плаца
.
Жестока
се
борба
отворила
,
грокће
куршум
и
пљаште
бомбе
и
тек
чујеш
„
ура
!
“
Видим
Немци
узмичу
,
наши
освајају
Страхинића
бана
улицу
и
ја
сиђем
за
две
три
куће
доле
.
Уђем
у
једну
удубљену
капију
па
само
промаљам
главу
и
гледам
шта
се
дешава
.
Борба
се
већ
води
у
Душановој
улици
,
па
и
одатле
Немце
отераше
наши
и
сручише
их
доле
,
на
Јалију
.
Али
ту
наше
дочека
паљба
плотуна
са
чамаца
.
Пролазе
рањеници
па
их
питам
а
они
веле
:
„
Не
може
им
се
ништа
.
Отерасмо
их
колико
смо
могли
али
нас
сатиру
они
са
чамаца
!
“
Тражио
сам
од
једног
рањеника
пушку
али
није
хтео
да
ми
да
!
На
ове
речи
цикну
мајка
и
благослови
у
души
рањеника
који
јој
не
посла
дете
у
смрт
.
Затим
нам
је
дечко
причао
и
многе
друге
појединости
.
—
Много
рањених
и
мртвих
—
вели
—
на
путу
,
на
вратима
,
на
кућнем
прагу
.
Болничари
,
наши
и
француски
,
већ
не
могу
више
,
дигли
руке
,
јер
су
почели
и
они
да
гину
.
Не
могу
од
куршума
да
се
приближе
рањенику
.
Свет
бега
на
све
стране
и
пада
од
куршума
.
Жене
вриште
,
деца
плачу
...
Њихове
батерије
не
туку
Дорћол
,
ваљда
због
својих
,
али
туку
Чукарицу
и
савиначки
крај
.
Младић
би
и
даље
продужио
причу
,
коју
је
у
главном
исцрпео
,
али
сви
обратише
пажњу
на
велики
број
аероплана
који
се
почео
њихати
изнад
наших
глава
.
То
је
било
читаво
јато
које
је
прекрилило
небо
од
Вишњице
до
Жаркова
.
Нико
није
знао
да
је
већ
превалило
подне
,
нико
није
ни
помишљао
на
време
,
јер
у
то
доба
ватра
поче
да
узима
све
већи
мах
.
Сад
смо
већ
знали
да
туку
и
Топчидерско
брдо
и
Баново
Брдо
,
Топчидер
,
Савинац
,
Ново
гробље
,
све
,
све
,
све
...
Сад
већ
крену
бежанија
и
из
свију
осталих
крајева
вароши
и
поче
свет
да
се
тиска
и
гуши
.
Било
је
ваљда
око
два
сата
по
подне
,
ватра
све
јача
и
све
страшнија
,
изгледало
нам
је
као
да
дршће
земља
под
нама
.
Не
говорећи
,
не
споразумевајући
се
,
немо
,
пођоше
и
из
наше
куће
да
се
крећу
бегунци
.
И
,
у
један
мах
,
нас
обухвати
све
страх
.
Цело
до
подне
провели
смо
на
улици
и
на
дворишту
и
нико
у
оној
узбуђености
није
помишљао
на
себе
а
сад
,
чим
први
крете
па
за
њим
и
други
,
а
нас
обухвати
страх
и
хитно
,
узбуђено
,
потегосмо
што
нам
је
најдраже
,
закључасмо
врата
на
својим
становима
и
упутисмо
се
за
гомилом
.
Ја
сам
носила
свој
најдражи
терет
,
свога
синчића
...
Госпу
у
црнини
обли
читав
поток
суза
и
прекиде
причање
.
Изгледало
је
као
да
више
неће
ни
наставити
.
Ја
је
не
узнемирих
питањем
зашто
се
тако
горко
заплака
при
спомену
свога
детета
,
јер
сам
још
мало
час
уочио
кад
је
поменула
дете
,
да
га
не
носи
собом
.
Оставио
сам
је
њеној
тузи
,
пун
,
горкога
искуства
да
је
у
тузи
најбоље
оставити
ожалошћенога
самоме
себи
и
своме
болу
.
Сви
други
осећаји
дају
се
донекле
и
делити
,
туга
је
осећај
који
се
не
да
ни
с
ким
делити
.
Саучешће
у
тузи
је
често
пута
увредљива
фраза
,
кад
се
каже
зато
што
је
то
ред
,
кад
се
каже
из
учтивости
.
Учтивост
је
у
најчешће
случајева
неискреност
обучена
у
лепу
форму
а
неискреност
је
порок
у
моментима
туге
...
Оставио
сам
је
самој
себи
,
нека
у
њој
превре
бол
и
одиста
,
кад
после
извеснога
времена
обриса
влажне
очи
,
она
дубоко
уздану
,
диже
главу
и
сама
настави
:
—
Нисам
знала
на
коју
ћу
страну
,
ишла
сам
за
гомилом
.
Једни
рекоше
да
бегамо
ка
Топчидеру
,
тамо
ћемо
моћи
да
се
укрцамо
у
воз
и
потегосмо
сви
тамо
.
—
Какав
воз
,
какав
Топчидер
!
—
узвикну
неко
други
.
—
Тамо
је
прави
пакао
.
Тамо
граната
сипа
као
киша
,
прашти
дрво
и
земља
,
камен
пуца
а
шљунак
се
расипа
.
Под
воз
да
легнеш
па
ћеш
пре
остати
жив
но
у
Топчидер
да
одеш
.
Пошао
сам
ја
био
,
па
ево
вратио
сам
се
.
И
ми
се
сви
вратисмо
.
Кренусмо
за
осталим
светом
ка
Бањици
.
Кад
смо
прошли
„
Славију
“
те
се
испели
код
Опсерваторије
,
пред
нама
је
доле
,
крагујевачким
друмом
,
загустио
свет
.
Гмиже
пешак
као
мрав
а
кола
загустила
те
се
просто
закрчио
друм
.
А
све
нови
и
нови
бегунци
придолазе
из
уличица
око
Карађорђевог
споменика
,
потоком
који
води
измеђ
луднице
и
Вајфертове
пиваре
и
са
разних
других
страна
,
преко
њива
,
кроз
потоке
,
кроз
винограде
.
Бегало
се
очајно
,
бегало
се
као
за
време
поплаве
кад
река
пробије
бране
па
њени
вали
немилостиво
плаве
.
Када
би
се
осврнули
за
собом
,
чули
би
само
лом
,
прасак
и
тресак
.
Наше
батерије
бију
са
Торлака
више
нас
,
гађајући
аероплане
а
њихове
туку
на
све
стране
.
Доле
негде
са
Дорћола
уздизао
се
грдан
дим
.
Доцније
,
кад
је
пало
вече
/
видело
се
да
је
то
пожар
и
то
велики
пожар
.
Тек
смо
сишли
низ
друм
а
почеше
да
нас
надлећу
и
аероплани
.
Неко
рече
да
дају
и
знаке
и
одиста
,
мало
за
тим
а
њихове
батерије
почеше
да
туку
у
наше
гомиле
.
Настаде
врисак
и
цика
и
заљуља
се
она
маса
и
прште
на
све
стране
,
као
кад
камен
бациш
у
воду
.
Граната
за
гранатом
поче
да
сипа
у
редове
несретних
бегунаца
.
Коњи
почеше
да
се
пењу
у
пропац
,
кола
да
се
преврћу
,
ствари
се
расуше
по
друму
,
светина
суну
у
јендеке
и
грађани
београдски
већ
облише
крвљу
друм
и
зачу
се
јаук
и
запомагање
рањених
људи
и
жена
,
врисак
мајака
и
писак
деце
.
Гранате
су
падале
једна
за
другом
,
увек
у
гомилу
,
увек
пропраћене
вриском
престрављених
и
јауком
све
нових
и
нових
жртава
.
Било
је
ужасно
,
слика
коју
не
могу
никада
заборавити
.
По
друму
су
лежали
окрвављени
људи
,
жене
,
деца
,
побијени
коњи
и
поломљена
кола
.
Дечица
вуку
рањенога
оца
с
друма
,
да
га
не
прегази
светина
или
љубе
мртву
мајку
и
праштају
се
од
ње
за
навек
јер
ће
је
оставити
ту
,
у
јарку
,
а
они
морају
даље
,
без
ње
.
Један
коњ
лежи
на
друму
ударен
гранатом
а
на
копити
му
виси
мртво
дете
.
Он
је
у
бесу
,
отргнут
а
рањен
,
тешком
ногом
згазио
дете
које
је
лежало
на
друму
,
пробио
му
копитом
утробу
,
па
и
сам
пао
.
Тамо
опет
фијакер
поломљен
и
читава
породица
сатрвена
;
мртва
мајка
,
мртва
деца
,
мртав
кочијаш
,
мртви
коњи
,
само
отац
,
кога
је
неким
чудом
мимоишла
смрт
,
стоји
запањен
и
гледа
у
ту
гомилу
меса
која
лежи
под
поломљеним
колима
.
А
мало
даље
,
једна
мајка
сва
у
крви
и
детенце
,
које
још
и
не
ходи
,
грчевито
се
држи
за
материн
скут
и
зове
је
и
вришти
јер
му
се
не
одзива
.
Свет
пролази
крај
овога
очајнога
детета
и
нико
се
не
обзире
на
његову
трагедију
,
јер
свако
носи
своју
невољу
;
свет
пролази
и
нико
дете
не
прихвата
и
оно
остаје
на
друму
окрвављених
руку
од
материне
крви
,
обливено
кишом
која
је
с
вечери
почела
да
лије
и
засуто
гранатама
које
на
све
стране
праште
.
Свет
се
расуо
по
кукурузима
,
па
кроз
њиве
,
кроз
винограде
,
кроз
потоке
,
све
нагло
ка
Торлаку
и
Бањици
.
Донде
нису
достизале
гранате
,
тамо
ће
се
спасти
.
Где
ћу
донде
с
дететом
у
наручју
а
киша
му
натопила
хаљинице
те
дрхће
јадниче
и
припија
ми
се
страшљиво
на
груди
разрогачених
очију
и
забленута
погледа
,
јер
престрављено
гомилом
,
вриском
и
грмљавином
топова
?
Бојала
сам
се
промрзнуће
од
влаге
од
које
је
дрхтало
а
дрхтала
сам
и
сама
уморена
страхом
,
ужасом
призора
који
сам
видела
и
бригом
за
дететом
.
А
почела
је
и
нека
магла
да
се
спушта
.
Сутон
који
је
све
више
освајао
,
магла
која
се
спуштала
и
дим
,
који
се
надносио
над
жалосним
разбојиштем
београдских
грађана
,
освајаше
све
више
.
Видех
једну
кућицу
нешто
даље
од
топовских
шупа
где
би
се
могла
склонити
и
ако
се
већ
силан
свет
сабио
у
њу
.
Све
те
куће
пут
Торлачкога
друма
биле
су
пуне
света
који
је
ту
склонио
главу
од
граната
и
кише
.
Домаћини
су
вољно
и
невољно
примали
под
свој
кров
бегунце
,
не
знајући
да
ће
се
мало
за
тим
и
они
придружити
општој
невољи
.
Једва
сам
добила
места
,
пустили
су
ме
из
обзира
према
прокисломе
детету
.
Добила
сам
и
један
сув
војнички
шињел
те
сам
свукла
с
детета
мокре
хаљинице
да
их
просушим
крај
ватре
.
Свет
се
сабио
у
кућу
као
преплашене
овце
у
тору
,
једва
се
дише
од
запаре
и
врућине
...
Разговор
један
и
исти
о
ономе
што
се
тек
преживело
и
што
се
још
и
овога
тренутка
преживљује
.
Свако
казује
како
је
за
мало
избегао
смрт
или
како
је
видео
туђу
смрт
,
како
је
оставио
кућу
,
како
је
изгубио
своје
.
Невоља
за
невољом
,
трагедија
за
трагедијом
,
не
зна
се
која
тежа
,
не
зна
се
која
већа
.
Међу
светином
сабијеном
у
кућици
и
један
војник
.
Упао
да
се
за
час
склони
од
кише
,
па
ће
поћи
даље
.
И
он
нам
казује
своју
невољу
.
Београђанин
је
и
има
у
Београду
породицу
а
војник
је
у
В
.
дринском
пуку
.
Тај
пук
је
био
у
Малој
Моштаници
и
добио
је
наредбу
да
иде
у
Велику
Моштаницу
,
да
прихвати
и
поткрепи
једанаести
пук
,
шумадијске
дивизије
трећега
позива
,
који
је
био
на
Железнику
те
потиснут
,
јер
је
и
Жарково
већ
било
пало
.
Ту
се
умолио
команданту
да
оде
до
Београда
и
обиђе
кућу
,
у
којој
су
сами
жена
и
четворо
деце
.
Командант
му
је
дозволио
на
часну
реч
да
ће
се
вратити
,
те
се
он
од
Железника
спустио
преко
Булиних
винограда
и
ушао
у
варош
баш
у
тренутку
кад
је
сву
околину
његове
куће
засипала
већ
непријатељска
граната
и
кад
је
очигледно
било
да
се
тај
део
вароши
више
не
може
одржати
.
Граната
је
за
гранатом
сипала
а
он
се
провлачио
уз
зидове
и
пажљиво
заклањао
за
углове
улица
,
док
није
допро
до
своје
куће
.
Ушао
је
у
двориште
и
видео
све
пусто
,
кућа
затворена
.
Побегли
су
,
помислио
је
и
забринуо
се
где
ће
са
малом
дечицом
.
И
док
је
он
сузних
очију
посматрао
своју
кућицу
,
гнездо
у
коме
су
у
миру
он
и
жена
отхрањивали
тичиће
,
чу
као
из
гроба
пригушен
дечји
глас
:
„
Тата
,
тата
!
“
Глас
детињи
и
срце
очинско
поведе
му
поглед
и
спази
на
подрумском
прозорчету
љупку
дечју
главицу
и
светле
очице
пуне
радости
и
поуздања
,
што
су
виделе
татицу
који
ће
их
сад
бранити
,
који
ће
им
помоћи
,
који
ће
одагнати
страх
са
некада
тако
ведрих
детињих
чела
.
Он
полете
у
подрум
,
у
једну
мрачну
и
тесну
подземну
избу
и
тамо
нађе
целу
своју
породицу
.
Само
,
жена
је
лежала
у
несвести
,
наслоњене
главе
на
песак
којим
је
посут
под
,
а
мања
дечица
око
ње
,
држећи
је
за
сукњу
и
будећи
је
.
На
улазак
очев
деца
као
чавчићи
наједан
мах
кликнуше
:
„
Тата
,
тата
!
“
и
обгрлише
га
чврсто
,
као
мали
дављеници
.
Отац
овлажи
дечје
косице
потоком
суза
а
затим
приђе
жени
,
која
се
још
не
дизаше
и
пољуби
је
у
чело
,
другарски
,
пријатељски
,
братски
.
С
поља
се
борба
све
више
ближила
и
он
је
по
звуку
пушака
осетио
да
наши
већ
напуштају
његову
улицу
а
по
узвицима
разумео
да
се
непријатељ
већ
ближи
.
Он
не
сме
бити
заробљен
,
дао
је
часну
реч
команданту
да
ће
се
вратити
а
шта
би
заробљен
и
могао
помоћи
својој
жени
и
својој
дечици
.
Слободан
може
пре
.
Последњи
је
тренутак
био
већ
и
он
још
једном
загрли
децу
.
Најстарије
врисну
очајно
у
име
целе
незаштићене
породице
:
—
Тата
,
спаси
нас
!
Он
не
проговори
ни
реч
,
ижљуби
децу
,
пољуби
још
једном
жену
,
која
се
није
ни
будила
да
види
свога
друга
и
немо
изађе
из
подрума
,
притварајући
врата
,
иза
којих
су
деца
и
даље
врискала
и
очајно
довикивала
:
„
Тата
,
тата
!
“
...
Био
је
већ
на
улици
,
где
је
праштала
граната
и
фијукао
куршум
,
где
је
крхање
и
праштање
заглушивало
сваки
други
глас
,
па
су
ипак
кроз
ту
целу
хуку
допирали
до
његових
ушију
очајни
гласови
:
„
Тата
,
тата
!
“
...
Када
је
војник
завршио
своје
тужно
казивање
,
један
омален
,
средовечан
човек
заурлика
као
рањен
и
груну
се
у
груди
.
—
А
ја
?
А
ја
?
—
запишта
неким
пригушеним
,
животињским
гласом
.
Кад
сви
обратисмо
пажњу
на
њега
он
узе
наричући
казивати
:
—
Јуче
ми
умро
син
...
јединац
...
седамнаест
година
...
Јутрос
сам
требао
да
га
сахраним
...
Неће
нико
...
нема
кола
,
нема
свештеника
...
нико
не
сме
на
гробље
,
тамо
сипа
граната
...
Шта
ћу
,
куд
ћу
с
њим
?
...
А
наишло
ово
...
туче
граната
,
засипа
куршум
а
они
освајају
улицу
по
улицу
...
Треба
да
бегам
...
кукавица
,
до
бегања
ми
је
било
,
до
себе
ми
је
било
!
...
И
шта
сам
радио
...
скинуо
сам
мртво
тело
у
подрум
,
оставио
га
тамо
а
ја
несретник
побегао
да
се
спасем
,
као
да
ја
требам
коме
,
као
да
ваљам
чему
?
...
И
сад
кад
дођу
они
,
провалиће
подрум
и
избациће
га
као
стрвину
...
Ко
зна
где
ће
га
бацити
?
—
Нећу
му
ни
гроба
знати
!
...
А
ја
пошао
да
се
спасавам
,
тешко
мени
!
Идем
,
идем
натраг
,
идем
тамо
!
...
И
пре
но
што
стиже
ко
од
нас
ма
једну
реч
утехе
да
каже
очајнику
,
он
отвори
врата
и
суну
у
ноћ
,
суну
у
смрт
!
XXИ
Пуста
кућа
Причу
о
војнику
,
из
петога
дринскога
пука
и
ону
другу
о
несретноме
оцу
испричала
је
Госпа
у
црнини
са
пуно
осећаја
и
топлине
.
Да
ли
што
је
у
њиховој
очинској
недаћи
осетила
саучешће
у
своме
материнском
болу
или
што
јој
је
годило
да
своју
искрвављену
душу
претрпава
и
туђим
боловима
?
У
великој
тузи
то
није
непозната
појава
;
онај
који
пати
,
жели
што
више
болова
који
га
драже
као
заљубљенога
љубомора
.
А
туђ
бол
често
и
помаже
да
се
сноси
свој
.
И
на
мене
остави
дубок
утисак
судбина
оне
дечице
од
које
се
отац
немилосрдно
откида
и
која
сад
,
без
очеве
заштите
,
преживљују
већ
прве
дане
ропства
.
И
мене
заболе
несретна
судбина
онога
оца
,
који
се
вратио
своме
мртвоме
детету
.
Госпа
у
црнини
ућутала
је
,
те
сам
ја
мислио
завршила
је
своју
причу
о
последњим
данима
Београда
,
ма
да
сам
запазио
код
ње
намеру
да
ми
све
о
себи
каже
.
И
одиста
,
она
након
дуге
паузе
,
коју
ја
нисам
ни
једном
речју
прекидао
,
настави
сама
:
—
С
поља
су
допирали
све
ређи
звуци
што
се
вече
више
спуштало
.
С
времена
на
време
само
чуле
су
се
овде
и
онде
гранате
,
а
из
даљине
—
рекоше
на
Дорћолу
и
на
Граду
—
и
даље
су
топови
гроктали
.
У
том
је
и
киша
престала
,
па
се
појави
међу
свима
намера
да
крећемо
даље
.
Боље
је
веле
по
ноћи
.
Детиње
се
хаљине
биле
осушиле
а
оно
се
у
шињелу
било
загрејало
те
га
обучем
и
узмем
у
наручје
па
и
ја
кренем
.
Изашла
сам
из
куће
и
ушла
у
ноћ
,
најстрашнију
ноћ
у
моме
животу
.
Небо
је
било
мутно
и
облачно
,
ни
једне
звезде
на
њему
.
Мрак
густ
као
тесто
.
Кроз
тај
мрак
промицале
су
сенке
несретних
избеглица
,
натоварене
стварима
и
децом
.
Тамо
,
из
Београда
,
допирао
је
још
увек
тутањ
топова
и
тежак
прасак
а
небо
се
у
даљини
зажарило
,
ваљда
са
онога
пожара
на
Дорћолу
,
те
се
догледала
мрачна
слика
престонице
.
Тек
сам
измакла
,
не
умем
ни
сама
да
кажем
колико
,
а
топови
опет
почеше
на
све
стране
да
бију
,
као
да
се
уједанпут
отвори
ватрени
казан
пакла
.
У
оној
ноћи
,
на
друму
,
са
дететом
на
рукама
,
изгледала
ми
је
ова
грмљавина
још
страшнија
.
Као
да
се
земља
расточила
,
као
да
се
небо
проломило
,
као
да
су
се
срушила
брда
и
планине
.
Почеше
опет
гранате
да
падају
међу
нас
.
Неко
зајаука
на
друму
,
неко
писну
и
зацика
у
јарку
.
И
Бог
се
придружи
непријатељу
.
Поче
киша
опет
да
промиче
а
затим
да
пада
све
јача
и
најзад
се
проли
као
да
се
небо
провалило
.
Ја
не
знам
да
ли
се
варам
али
ми
се
чинило
да
је
и
небо
грмело
натичући
се
са
грмљавином
на
земљи
.
И
једнога
тренутка
ја
се
осетих
усамљена
на
друму
;
да
ли
су
други
бегунци
измакли
а
ја
их
не
могла
стићи
,
или
се
склонили
од
непогоде
?
И
та
усамљеност
изгледала
ми
је
ужасна
.
Ја
ништа
страшније
не
знам
,
ја
се
ничега
страшнијега
не
сећам
.
Сећам
се
да
сам
такве
сцене
гледала
намештене
,
на
позорници
,
па
и
тада
ме
је
,
у
пријатноме
седишту
,
увек
језа
обузимала
.
А
сад
ја
преживљујем
то
.
Дете
ми
се
узнемирило
,
преплашило
се
и
заценило
од
плача
.
Стегла
сам
га
јаче
и
тешила
бришући
му
шаком
лице
мокро
од
кише
.
Киша
се
и
са
њега
и
са
мене
цедила
у
млазевима
и
ја
сам
већ
почела
да
дрхћем
од
зиме
.
Гранате
су
још
једнако
грувале
и
ја
сам
одиста
неколико
пута
осетила
како
је
задрхтала
земља
подамном
.
Дете
је
и
даље
плакало
и
ничим
га
нисам
могла
да
умирим
.
А
нисам
више
имала
ни
снаге
ни
речи
.
Поред
зиме
,
поче
и
страх
да
ме
мори
,
јер
још
никога
нисам
срела
коме
би
се
придружила
;
никога
замном
,
никога
предамном
.
Да
л
’
се
разбегао
свет
,
да
л
’
се
скрио
,
или
да
нисам
ја
у
оној
тмини
залутала
ван
друма
?
И
кад
би
се
бар
могла
склонити
где
,
јер
се
више
није
могло
издржати
?
Нити
сам
имала
снаге
да
носим
себе
и
терет
,
нити
сам
имала
храбрости
да
идем
даље
у
пусти
мрак
,
ма
да
сам
била
већ
ван
домашаја
граната
које
су
тамо
доле
,
замном
,
још
исписивале
небо
светлосним
линијама
.
Једва
сам
догледала
кроз
таму
једну
кућу
и
похитала
сам
,
уверена
да
ће
ме
примити
.
Ко
не
би
примио
једну
мајку
с
дететом
,
која
по
овако
пакленој
ноћи
бега
испред
Бога
и
испред
непријатеља
?
Журила
сам
се
,
журила
сам
,
шибана
кишом
и
ношена
страхом
и
што
сам
била
ближе
кућици
све
ми
се
даље
чинила
.
Најзад
сам
стигла
...
Госпа
у
црнини
одану
,
као
да
је
овога
тренутка
преживела
све
што
казује
и
доспела
до
куће
у
којој
ће
се
заклонити
од
кише
и
спасти
страха
.
Мало
затим
она
настави
:
—
Обузе
ме
још
већи
страх
кад
спазих
да
је
то
пуста
и
порушена
кућа
,
без
врата
и
без
прозора
,
ма
да
је
на
њој
остало
нешто
мало
крова
који
би
ме
могао
заштитити
.
У
причама
наших
старих
,
тако
сам
ја
на
пустоме
месту
замишљала
усамљену
кућу
где
су
се
ноћу
збирале
вештице
и
недузи
.
Тада
,
у
топлој
соби
,
седећи
на
крилу
материном
,
која
би
ми
то
причала
,
страх
ми
је
дизао
косу
у
вис
а
детиња
уобразиља
замишљала
је
оваку
исту
ноћ
,
буру
,
пљусак
и
грмљавину
.
Доцније
,
кад
су
ми
до
руку
долазиле
мрачне
књиге
,
које
тако
годе
младој
,
сањалачкој
души
,
ја
сам
овако
замишљала
место
где
ће
се
о
поноћи
разбојници
састати
и
опет
оваку
ноћ
,
буру
,
пљусак
,
грмљавину
.
У
другом
случају
ни
дању
не
бих
смела
ући
у
напуштену
и
усамљену
кућу
на
друму
а
сад
сам
у
њој
гледала
драго
прибежиште
које
нуди
спасење
моме
детету
.
Ушла
сам
у
густ
мрак
и
претрнух
на
уласку
кад
чух
унутра
људске
гласове
.
Учини
ми
се
као
да
ступам
у
скровиште
нечастивих
,
у
змајеву
пећину
,
у
вештичину
кућицу
.
Из
кућице
је
допирао
женски
јаук
који
ми
је
продирао
кроз
душу
,
кроз
срце
и
кроз
кости
.
Изгледало
ми
је
као
да
чујем
глас
несретнице
коју
разапињу
на
крст
или
јој
вештице
кидају
месо
усијаним
кљештама
.
А
то
и
беше
одиста
жена
којој
се
откидала
душа
као
да
су
је
кљештама
чупали
.
У
кућицу
се
збило
још
неколико
њих
,
који
су
стигли
овамо
пре
мене
,
и
једва
се
у
мраку
назирали
као
сенке
.
Жена
једна
међу
њима
,
ваљала
се
по
поду
,
и
пискала
грувајући
се
песницама
у
груди
и
чупајући
косе
.
—
Проклета
ми
душа
и
овога
и
онога
света
!
—
нариче
кукавица
а
они
око
ње
је
теше
без
уверења
,
без
топлине
,
те
им
утеха
студена
ко
позна
јесен
.
—
Умири
се
,
можда
ће
доћи
,
можда
ћеш
га
наћи
!
Таква
утеха
само
дражи
и
несретна
мајка
настави
своју
запевку
.
Запитала
сам
оне
око
себе
шта
јој
је
.
—
Изгубила
дете
несретница
—
одговори
ми
један
од
оних
,
дрхћући
и
сам
од
влаге
којом
му
је
ваљда
натопљено
одело
.
—
Једно
носила
а
друго
водила
па
...
пала
граната
испред
ње
,
дете
се
ваљда
преплашило
,
откинуло
се
од
ње
а
преплашила
се
и
она
те
стукнула
у
јарак
а
после
,
нигде
детета
...
—
Ко
зна
сироче
—
нариче
несретна
мајка
—
Ко
зна
где
је
,
лута
можда
само
по
друмовима
,
по
њивама
или
га
прегазили
или
граната
?
...
цикну
кукавица
као
рањена
.
Нисам
је
хтела
узнемиравати
у
болу
а
и
да
сам
хтела
,
нисам
имала
речи
,
не
би
их
умела
наћи
.
—
Је
ли
га
тражила
?
—
обратих
се
ономе
који
ми
је
казао
њену
злу
судбину
.
—
Тражила
,
до
сад
је
лутала
друмом
и
пољима
,
на
све
стране
па
...
нема
.
Кажемо
јој
баш
,
нек
се
склони
овде
,
под
овај
кров
,
док
не
зазори
,
нек
онда
пође
опет
да
га
тражи
.
—
А
дотле
?
—
писну
несретница
.
—
Е
дотле
,
шта
можеш
—
настави
онај
обраћајући
јој
се
—
стегни
срце
па
трпи
,
кад
ти
је
таква
судбина
!
—
Идем
опет
да
га
потражим
!
—
рече
жена
и
диже
се
,
узе
у
наручје
оно
друго
дете
и
пође
.
Ја
хтедох
да
је
уставим
,
али
ме
задржа
онај
малочашњи
мој
саговорник
.
—
Нека
је
—
вели
,
кад
она
изађе
у
мрак
—
сваки
час
тако
излази
,
иде
по
пољима
,
дозива
дете
па
се
опет
врати
.
Нека
,
лакше
јој
је
кад
тако
чини
!
—
Прођи
овамо
,
снахо
,
ту
кисне
!
—
рећи
ће
ми
други
глас
из
мрака
.
И
одиста
,
ја
тек
сад
приметих
да
је
на
месту
где
сам
стајала
киснуло
кроз
кров
.
Раскопчах
се
,
не
би
ли
нашла
који
доњи
део
хаљина
сув
да
избришем
дете
,
коме
је
косица
и
лице
било
мокро
од
кише
,
али
све
,
све
на
мени
било
је
подједнако
влажно
;
киша
је
била
продрла
до
самога
тела
.
Узех
руком
да
избришем
детиње
лице
и
чело
а
оно
опет
писну
и
расплака
се
.
—
Никад
није
толико
плакало
!
—
правдам
се
ја
пред
новом
својом
околином
.
—
Никад
није
толико
ни
патило
!
—
одговори
ми
једна
жена
из
таме
,
коју
дотле
нисам
ни
запазила
.
—
Само
ако
није
назебло
?
—
додаће
један
.
—
Тога
се
и
бојим
—
узданух
ја
и
опипах
опет
чело
детиње
које
је
још
увек
било
влажно
од
кише
.
Један
од
присутних
узе
кресати
жигицу
да
би
упалио
цигару
,
али
овлажена
жигица
није
хтела
никако
да
упали
и
он
је
псујући
настаљао
посао
.
Најзад
,
у
једном
тренутку
сену
жигица
али
се
опет
угаси
док
је
он
донео
до
висине
цигарете
.
—
А
што
ти
је
тако
крвава
рука
,
снахо
?
—
упита
ме
она
жена
,
која
је
ваљда
при
тој
моменталној
светлости
опазила
то
.
—
Мени
?
—
пренух
ја
и
посече
ме
по
души
осећање
слутње
.
—
Мало
пре
,
кад
сину
,
спазих
,
па
реко
да
ниси
рањена
?
—
Ја
...
нисам
...
не
осећам
да
сам
рањена
!
—
али
ми
у
тај
час
паде
на
памет
детињи
врисак
и
плач
,
паде
ми
на
памет
да
сам
му
том
руком
мало
час
брисала
чело
и
очице
и
претрнух
.
—
Дете
,
да
није
дете
?
—
вриснух
очајно
и
почех
му
љубити
косицу
,
очи
,
образе
.
Оно
се
расплака
.
—
Како
ћу
да
видим
,
како
могу
да
видим
...
?
—
Чекај
,
ако
упали
...
—
рече
онај
који
је
још
увек
без
успеха
кресао
жигице
.
Ја
сам
међутим
узбуђено
и
усплахирено
завлачила
детету
руку
у
груди
,
пипала
му
ножице
,
чело
и
нигде
нисам
могла
опипати
ни
трага
од
ране
.
Ипак
сам
осетила
да
му
тело
гори
као
у
грозници
.
Најзад
,
упали
се
једна
жигица
и
кад
је
принесмо
видесмо
да
је
лице
детиње
све
окрвављено
,
ваљда
како
сам
га
брисала
те
размазивала
крв
.
А
млада
,
румена
крв
,
цурила
је
и
даље
под
уветом
где
је
била
прилично
велика
и
дубока
раница
.
Вриснула
сам
,
као
да
сам
тог
тренутка
ја
била
рањена
;
почела
сам
да
дрпам
са
себе
хаљине
,
не
би
ли
нашла
ма
једно
суво
парче
којим
би
му
превила
раницу
и
најзад
,
здрах
са
груди
део
своје
кошуље
те
парче
крпе
,
превијене
неколико
пута
,
наслоних
детету
на
раницу
не
би
ли
стала
крв
.
Ја
не
знам
кад
је
рањено
,
ја
се
ни
сад
не
сећам
кад
је
то
могло
бити
.
Била
сам
два
три
пут
у
близини
гранате
која
се
распрсла
али
нисам
осетила
ни
једно
парче
да
нас
се
дотакло
.
Превијала
сам
се
од
болова
,
као
малочас
она
мајка
што
оде
у
ноћ
да
тражи
изгубљено
дете
;
тешили
су
ме
они
око
мене
,
исто
онако
и
истим
речима
,
као
мало
час
ону
несретну
мајку
.
Притисла
сам
дете
на
груди
као
да
ми
га
је
од
нечега
требало
отети
;
засипала
сам
му
уста
пољупцима
као
да
му
је
требало
удахнути
нове
снаге
.
А
оно
је
плакало
и
дрхтало
је
целим
телом
а
чело
му
и
ручице
гореле
су
као
жеравице
.
—
Изгубила
сам
га
,
изгубила
сам
га
!
—
вриштала
сам
ја
.
—
Не
,
снахо
,
не
бој
се
;
то
је
само
грозница
од
ране
,
проћи
ће
то
!
—
тешили
су
ме
они
исти
и
истим
оним
гласом
као
мало
час
ону
несретну
мајку
.
Тамна
ноћ
је
испуњавала
пусту
кућу
.
Ох
,
како
је
то
била
дуга
ноћ
!
Изгледала
ми
је
читава
вечност
!
Целога
свога
живота
нисам
преживела
толико
догађаја
колико
од
првога
сутона
па
до
сада
.
Изгледало
ми
је
све
што
сам
преживела
као
огромна
,
пространа
прошлост
,
које
сам
требала
да
се
досећам
,
да
је
прибирам
у
памети
.
И
нико
не
зна
које
је
доба
ноћи
,
нити
ико
зна
колики
нас
још
догађаји
очекују
до
прве
зоре
?
Ох
,
како
сам
жудно
погледала
на
ту
зору
;
гушила
ме
је
ноћ
,
нисам
могла
да
дишем
...
!
Ватра
код
детета
нија
попуштала
,
грозница
му
је
обухватила
цело
тело
и
тресло
се
као
шибљика
.
Она
жена
крај
мене
нађе
у
својој
бошчи
једно
парче
суве
крпице
и
даде
ми
.
Је
ли
било
чисто
или
није
,
ко
ће
то
у
мраку
видети
;
тек
ваљало
је
заменити
ону
прву
крпу
на
рани
која
се
сва
натопила
млаком
,
детињом
крвљу
.
Око
мене
се
водио
разговор
шапатом
,
ја
га
нисам
слушала
,
јер
кад
нисам
могла
оком
ја
сам
ухом
бдила
над
дететом
.
Слушала
сам
му
дах
и
бројала
му
ударе
срца
.
Зашто
су
људи
око
мене
шаптали
,
не
знам
.
Нити
нас
је
овде
где
смо
,
непријатељ
тражио
;
нити
је
тако
близу
да
би
нас
могао
чути
.
Могли
смо
викати
из
свега
гласа
и
не
би
нас
нико
чуо
.
Да
ли
се
шапутало
из
обзира
према
моме
болу
,
као
што
се
уопште
око
тешкога
болесника
шапће
или
је
ту
потребу
изазвало
само
ово
пусто
место
,
тако
тајанствено
и
тако
усамљено
?
Мало
затим
и
чу
се
ход
друмом
.
—
Неко
иде
?
—
рећи
ће
један
у
мраку
.
—
Омалила
киша
па
ваљда
кренула
бежанија
,
да
их
зора
не
ухвати
на
домашају
граната
—
рећи
ће
други
.
Један
од
ових
изађе
на
врата
и
чусмо
га
да
разговара
с
неким
.
—
Сврати
,
војниче
,
овде
има
мало
крова
!
—
виче
наш
с
врата
.
—
Нека
,
жури
ми
се
а
и
престала
је
киша
!
—
одвикује
војник
из
ноћи
.
—
Одакле
идеш
?
—
Отуд
,
из
Београда
.
—
Шта
је
тамо
,
бога
ти
?
—
Пређоше
!
—
Не
могосте
их
отерати
?
—
Пређоше
!
—
одговори
војник
и
настави
даље
у
мрак
.
—
Их
!
—
учини
овај
с
врата
.
Па
се
мало
затим
присети
и
узвикну
за
војником
,
који
је
већ
био
одмакао
:
—
Знаш
ли
,
бога
ти
,
војниче
,
-
које
је
доба
ноћи
?
—
Прође
давно
поноћ
!
—
одазва
се
војник
из
даљине
.
Онај
се
врати
с
врата
у
нашу
гомилу
да
нам
понови
вест
,
коју
смо
и
сами
чули
.
—
Е
баш
мишљах
овај
пут
неће
ући
!
—
рећи
ће
пошто
нам
је
саопштио
свој
разговор
са
војником
.
—
А
што
да
не
уђе
,
сила
је
па
му
се
може
;
а
тешко
нама
што
ту
силу
плаћамо
кожом
!
—
одговори
му
један
мрзовољан
глас
.
—
Рекох
—
онај
ће
први
—
прошли
пут
знаш
,
били
смо
сами
,
сами
испустисмо
Београд
па
га
сами
и
повратисмо
,
а
сад
...
Руси
на
Калемегдану
,
Французи
на
Топчидерском
брду
,
па
онда
енглески
адмирали
,
па
француски
аероплани
...
—
И
Немци
са
оне
стране
Дунава
и
Саве
—
додаје
онај
мрзовољни
.
—
Па
јес
...
Немци
!
—
учини
овај
као
убеђено
,
па
ће
мало
за
тим
—
Питам
ја
нешто
господина
директора
(
по
даљем
разговору
видела
сам
да
је
то
био
момак
у
неком
новчаном
заводу
београдском
)
:
Како
то
?
—
Које
?
—
пита
онај
мрзовољни
.
—
Па
то
,
за
Немце
и
за
Русе
и
Енглезе
и
Французе
.
Он
те
ствари
зна
,
говори
француски
и
прима
неке
стране
листове
са
сликама
и
,
кад
се
скупе
пријатељи
код
њега
у
канцеларији
,
увек
говоре
само
о
политици
и
убрљали
су
црвеном
писаљком
целу
карту
што
виси
на
зиду
.
Па
,
питам
ја
њега
,
како
то
,
а
он
каже
:
Немци
,
Томо
,
имају
једну
политику
а
наши
,
Французи
,
Енглези
и
Руси
другу
.
Немци
кад
освоје
једну
варош
они
упознаду
њену
вредност
а
Французи
,
Енглези
и
Руси
кад
изгубе
једну
варош
,
они
упознаду
њену
вредност
.
—
Готово
!
—
Тако
ће
и
Београд
,
видићеш
!
—
наставља
Тома
—
Изгубиће
га
,
па
ће
тек
онда
да
напрегну
све
силе
да
га
поврате
.
Неће
Београд
остати
ни
недељу
дана
у
непријатељским
рукама
.
Док
ми
измакнемо
до
Младеновца
,
толико
...
Друмом
се
опет
чу
неки
разговор
и
пљаскање
ногу
по
блату
,
као
да
читава
гомилица
пешачи
.
Радознали
послужитељ
новчанога
завода
изађе
опет
на
врата
и
позабави
се
дуже
напољу
.
Нисмо
чули
разговор
који
је
водио
,
јер
није
остао
на
вратима
него
сишао
на
друм
.
Тек
кад
се
врати
саопшти
нам
га
.
—
Истина
—
вели
—
прешли
су
.
Ево
проведоше
три
Немца
заробљеника
.
—
А
шта
је
тамо
,
шта
кажу
?
—
Не
кажу
ништа
,
слежу
раменима
!
—
Па
јеси
питао
?
—
Питао
,
веле
,
прешли
,
шта
има
друго
да
кажу
.
—
Па
онда
...
и
ми
треба
да
крећемо
,
а
?
—
Оно
...
ето
је
и
киша
престала
.
Шта
знамо
хоће
ли
их
наши
моћи
уздржати
да
не
крену
још
ноћас
даље
.
Да
пођемо
бога
ми
!
—
А
на
коју
страну
?
—
запитаће
она
жена
.
—
Па
овако
,
на
Ресник
.
Тамо
ћемо
можда
наћи
воз
.
—
Је
л
’
далеко
Ресник
?
—
Стићи
ћемо
до
зоре
.
Ја
нисам
ни
речи
говорила
.
Кренули
су
,
кренула
сам
и
ја
са
њима
.
Морала
је
одавно
превалити
поноћ
,
морала
је
већ
бити
близу
зора
али
је
још
увек
владала
дубока
тама
и
студ
.
Покрила
сам
боно
дете
чим
год
сам
стигла
и
притисла
га
чврсто
на
груди
,
не
би
ли
га
што
више
загрејала
.
Ишли
смо
дуго
,
ишли
смо
тешко
по
густоме
блату
и
носећи
терете
на
рукама
а
бол
на
души
.
Ја
сам
успут
сваки
час
