„с
Лазаром
”
.
)
Не
,
мајко
!
...
Ја
се
волим
и
у
паклу
пећи
него
бити
жена
ономе
одљуду
!
Крунија
занеме
.
—
Кажи
ти
баби
нека
ме
слободно
убије
!
Ја
ћу
на
небу
искајати
грех
његов
...
И
пре
ће
му
опростити
бог
да
ме
убије
наједаред
,
него
кад
би
ме
убијао
дајући
ме
у
онај
мрски
народ
!
...
Немој
да
прокунем
утробу
која
ме
је
носила
!
...
Говорила
је
слободно
стално
;
ни
сузе
јој
не
ударише
,
ни
глас
јој
не
задрхта
.
Из
очију
јој
се
могло
видети
да
је
тврдо
решена
поднети
и
највеће
муке
,
само
да
не
пође
за
Лазара
.
Крунија
се
диже
са
кревеца
,
приђе
јој
и
ухвати
је
за
руку
,
па
,
не
гледећи
јој
у
очи
,
поче
говорити
очајно
:
—
Али
,
мора
то
бити
!
...
Знаш
ли
ти
ко
је
твој
отац
?
...
Зар
ти
мислиш
да
ће
он
слагати
?
...
Он
кад
једаред
рекне
—
речено
је
!
...
Сву
ће
те
исећи
ако
му
се
успротивиш
!
...
А
он
је
рекао
Ивану
да
дође
сутра
навече
!
...
Зар
ћеш
ти
срамотити
нашу
кућу
и
његову
реч
?
...
Немој
,
ћери
,
тако
ти
моје
хране
којом
сам
те
одранила
!
...
Па
,
дете
моје
,
така
је
твоја
судбина
!
...
А
од
судбине
се
не
може
побећи
!
...
Што
ти
је
суђено
—
суђено
!
...
Слушај
!
Чуј
мајку
кад
моли
!
...
А
грехота
је
мајку
не
послушати
!
...
Јело
!
...
Рано
!
...
И
она
диже
главу
...
Али
је
следи
поглед
Јеличин
.
Она
заћута
.
Наједаред
је
обузе
љутина
.
Дође
јој
па
би
да
сможди
Јелицу
.
Упршти
погледом
у
њу
:
—
А
што
нећеш
?
—
упита
.
—
Нећу
зато
што
сам
дала
реч
другоме
!
—
одговори
Јелица
мирно
.
—
А
коме
?
—
Станку
.
—
Дала
реч
Станку
!
—
очајно
узвикну
Крунија
.
—
И
она
даје
реч
!
...
А
ко
си
ти
кад
тако
дајеш
реч
?
...
И
зар
је
преча
твоја
реч
од
очеве
,
а
?
...
И
коме
си
дала
реч
?
...
Лопову
!
...
И
то
...
Јелица
сену
оком
.
Од
погледа
њеног
задрхта
срце
мајчино
.
—
Он
није
лопов
!
—
Али
је
хајдук
!
—
Морао
је
!
...
Није
се
дао
везати
за
прабога
!
...
Он
није
лопов
!
...
И
ја
ти
кажем
:
не
зови
га
лоповом
!
—
Ти
претиш
?
—
Не
претим
.
Али
он
није
лопов
!
...
Ја
то
не
дам
никоме
рећи
!
Крунија
диже
руку
на
њу
,
али
је
она
стојала
мирно
као
колац
.
Ни
мрднула
није
...
Крунија
трже
руку
,
па
,
ван
себе
,
рече
:
—
Одох
да
ти
кажем
оцу
.
И
као
вихор
изиде
из
вајата
...
Јелица
оста
непомично
.
Замало
врата
се
отворише
.
Крунија
промоли
главу
и
рече
некаквим
тупим
гласом
:
—
Зове
те
отац
...
Њу
прође
нека
језа
.
Али
се
крете
за
матером
...
Што
се
ближе
примицала
кућњем
прагу
,
све
јој
кораци
биваху
мањи
.
Осећала
је
,
управо
слутила
је
да
јој
је
ту
крај
...
И
она
се
предала
као
јагње
кад
га
на
клање
воде
...
Уђе
у
очеву
собу
.
Осети
мирис
босиока
за
гредама
.
Отац
је
стајао
крај
кревета
и
гледао
у
авлију
.
Кад
она
уђе
,
он
се
осврте
.
—
А
...
дошла
си
?
—
рече
готово
мирно
.
Она
не
одговори
ништа
.
—
Ама
,
чујеш
ли
,
теби
се
јављају
просци
.
Она
опет
ћути
.
—
Иван
те
проси
за
Лазара
,
и
ја
им
рекох
да
дођу
.
Тајац
...
—
Али
ми
твоја
мати
рече
:
да
ти
нећеш
за
Лазара
.
—
Нећу
!
—
рече
она
и
погледа
му
отворено
у
очи
.
—
Шта
рече
,
шта
?
Зар
има
неко
у
мојој
кући
ко
сме
рећи
нећу
,
кад
ја
то
хоћу
?
...
Јеси
ли
ти
то
?
...
Не
бих
ти
то
саветовао
!
...
Него
,
ти
ћеш
поћи
за
Лазара
!
—
Али
,
бабо
...
—
Ни
речи
више
!
Одлази
!
—
Убиј
ме
!
...
—
Ти
ћеш
поћи
за
Лазара
...
—
Нећу
,
па
да
си
ми
отац
по
сто
пута
!
—
рече
она
пркосно
.
Милош
се
забезекну
.
Хтеде
јој
притрчати
и
удавити
је
,
али
се
прибра
и
притајеним
гласом
рече
:
—
Купи
твоје
прње
,
па
напоље
!
...
Под
мојим
кровом
нема
више
места
за
тебе
!
...
—
Хвала
,
бабо
!
—
рече
она
и
пође
му
руци
.
—
Натраг
,
не
погани
ми
руке
!
...
Напоље
!
...
Она
се
окрене
и
изиде
из
собе
...
Стриц
Младен
сеђаше
крај
ватре
.
Она
га
пољуби
у
руку
и
изиде
у
авлију
.
На
самом
прагу
чу
речи
очеве
:
—
Младене
!
Иди
Ивану
Миражџићу
,
па
му
поручи
да
не
долази
.
Прошевине
неће
бити
,
јер
ја
немам
више
ћери
...
Посрћући
,
Јелица
дође
до
капије
,
отвори
је
и
изиде
из
авлије
.
Нико
за
њом
да
би
речи
...
Њој
се
сви
туга
на
срце
.
Она
ледена
стена
што
јој
на
срцу
беше
као
да
поче
копнити
...
Ударише
јој
сузе
и
полише
оне
лепе
,
једре
образе
...
—
Куд
ћу
сад
?
—
пролети
јој
мисао
кроз
главу
.
10
.
БЛАГОСЛОВ
БОЖЈИ
Станко
је
спавао
и
сањао
леп
сан
.
Као
за
руку
држи
Јелицу
,
а
она
оплела
венац
од
ружа
,
метнула
себи
на
главу
,
па
се
смешка
на
њ
...
Никад
му
лепша
није
била
.
Као
да
је
свему
на
белом
свету
позајмила
своје
лепоте
,
тако
све
беше
лепо
око
њих
...
Наједаред
пуче
пиштољ
.
Он
се
трже
.
—
Устај
!
—
викао
је
Ногић
.
Он
скочи
и
погледа
нада
се
.
—
Шта
је
,
што
ме
будиш
?
—
Дева
те
тражи
.
—
Шта
ће
?
—
Да
ти
нешто
каже
.
—
Јесте
,
ја
те
тражим
.
Курјаци
су
солујили
јагње
са
свију
страна
.
—
Каки
курјаци
,
како
јагње
?
—
Јелицу
ти
просе
за
Лазара
.
Ако
се
у
се
можеш
поуздати
—
иди
,
стани
на
пут
!
—
Кад
?
—
Сутра
навече
.
—
То
неће
бити
!
—
рече
Станко
,
а
месо
му
заигра
.
—
Зато
ти
и
јавих
.
Ако
тамо
не
будеш
сутра
навече
,
онда
ње
ради
не
иди
више
.
Лазар
хоће
,
Иван
хоће
,
Турчин
хоће
!
...
И
она
мора
бити
Лазарева
,
мањ
да
умре
!
...
—
Док
Станко
живи
,
она
неће
бити
Лазарева
!
—
рече
он
и
устаде
.
—
До
данас
сам
слушао
харамбашу
,
али
га
сутра
послушати
нећу
,
тако
ми
живога
бога
!
...
Сав
је
цептео
као
у
грозници
.
—
Пробратиме
!
Неће
она
бити
Лазарева
док
ми
живимо
!
—
рече
Зека
ухвативши
га
за
руку
.
—
А
како
си
ти
то
сазнао
?
—
упита
Ногић
Деву
.
—
Ех
,
како
!
...
Ја
морам
знати
!
...
Чуо
сам
!
...
Све
на
белом
свету
,
све
што
ова
моја
уста
кажу
,
ја
или
чујем
или
видим
!
...
Ја
не
лежем
без
велике
нужде
;
а
кад
ме
нужда
снађе
,
ја
слажем
,
па
онда
спавам
мирно
,
не
гризе
ме
ништа
...
—
Па
причај
нам
...
како
?
—
Лепо
.
Или
станем
за
грм
па
видим
,
или
прислоним
уво
па
чујем
.
Лепих
сам
се
ствари
наслушао
!
...
Црну
Бару
ће
Турчин
закрвити
.
А
кад
легне
крв
,
Турчин
ће
по
њој
табати
и
мирити
!
...
Тешко
теби
,
Црна
Баро
,
кад
имаш
и
онаких
као
што
је
Маринко
Маринковић
!
...
Он
Турчину
седи
уз
колено
и
саветује
га
како
ће
браћу
завадити
...
Алексу
Алексића
одгурнуо
од
свију
,
Ивана
Миражџића
оцепио
од
браће
и
пријатеља
.
Сад
хоће
и
Милоша
Севића
...
Ја
мислим
да
би
један
метак
шарин
учинио
добро
оном
јадном
народу
...
—
Ја
ћу
га
убити
!
—
рече
Станко
.
—
Лакше
,
лакше
,
Станко
!
Знаш
ли
шта
рече
харамбаша
?
...
—
Знам
.
Али
харамбаша
није
знао
за
ове
јаде
и
чемере
...
Аја
...
—
Ти
много
имаш
посла
у
Црној
Бари
—
рече
му
Дева
.
—
Док
ти
пречистиш
рачуне
са
свима
који
ти
дугују
,
много
ће
воде
Дрином
протећи
!
...
Знаш
ли
шта
ти
код
куће
раде
?
...
Па
и
не
питаш
?
...
Станко
обори
главу
.
—
Не
смем
!
—
прошапута
он
.
—
Јеси
ли
гледао
кошницу
кад
замре
?
...
Е
,
тако
је
твоја
кућа
замрла
!
...
Оној
седој
коси
треба
вратити
образ
,
то
ја
не
треба
ни
да
ти
казујем
!
...
Ено
га
,
расплео
косе
,
запалио
чибук
па
ћути
.
Једино
је
небо
куда
погледа
...
Он
од
бога
само
смрти
тражи
.
Станка
облише
сузе
.
—
Јадни
мој
бабо
!
...
Јадна
моја
мајко
!
...
—
Жене
јаучу
,
људи
се
стиде
суза
!
...
Него
...
чујеш
Ногићу
?
—
Шта
?
—
Још
данас
иди
у
Црну
Бару
.
Иди
правце
кући
попа
Милоја
и
кажи
му
ово
што
си
од
мене
чуо
.
Кажи
му
да
чува
људе
од
Турчина
,
Ивана
и
Маринка
.
А
Ивана
слободно
нека
не
враћа
себи
—
он
је
пропао
за
Црну
Бару
!
...
Ако
те
поп
запита
откуд
ти
то
знаш
,
ти
реци
да
си
све
чуо
под
Крушкиним
прозорима
...
Сад
збогом
!
Станко
,
не
пуштај
јагње
међ
курјаке
!
...
И
Дева
оде
.
Хајдуци
осташе
оборених
глава
...
Станку
је
врило
у
грудима
.
Та
он
ће
опет
видети
Јелицу
!
...
Да
ли
ће
она
пристати
да
пође
за
Лазара
?
...
Мора
,
натераће
је
...
Не
,
неће
!
Видео
је
он
онај
оштри
поглед
њезин
,
који
је
речитије
говорно
од
сваке
беседе
...
Неће
,
неће
!
...
Али
,
опет
,
где
је
то
било
да
се
девојка
противи
оцу
?
...
Он
скочи
и
стаде
ходати
по
качари
.
Био
је
врло
узрујан
и
немиран
;
није
се
могао
стањити
на
једном
месту
...
Ногић
наже
чутуром
,
устаде
и
скиде
шару
.
—
Ја
идем
.
—
И
ја
ћу
с
тобом
!
...
—
рече
Станко
.
—
Немој
ти
!
—
Али
ја
не
могу
данас
преседети
овде
!
...
Лакше
би
ми
било
да
ме
метнеш
на
жеравицу
да
преседим
него
да
сваки
час
ослушкујем
да
ли
ти
идеш
!
...
Молим
те
...
да
пођем
и
ја
с
тобом
!
...
Ја
нећу
ићи
кућама
.
Лугове
црнобарске
знам
као
својих
пет
прста
...
Молим
те
!
...
—
Добро
,
најпосле
.
—
А
зар
ја
да
сједим
као
бабетина
овдје
?
—
упита
Зека
.
—
Нећеш
,
нећеш
.
И
ти
ћеш
с
нама
...
—
рече
Ногић
.
—
Опремај
се
.
И
док
длан
о
длан
,
све
је
било
под
оружјем
.
Напише
се
још
по
једном
ракије
,
па
се
кренуше
...
—
Вала
,
људи
,
слути
ми
се
да
не
идемо
џаба
!
—
рече
Зека
.
—
И
мени
!
—
рече
Ногић
.
Станко
је
сагао
главу
и
ћутао
.
Био
је
веома
узбуђен
.
Срце
му
је
нагло
лупало
,
као
да
би
и
оно
хтело
напоље
из
груди
...
Мисао
за
мишљу
пролетала
му
е
кроз
главу
...
—
Побратиме
!
—
викну
га
Зека
.
—
Шта
је
?
—
Шта
би
било
кад
би
ми
сада
срели
твога
Лазара
?
...
—
Откуд
је
мој
?
...
Колико
мој
,
толико
божји
!
...
А
већ
шта
би
било
то
само
—
сами
бог
зна
!
...
Не
бих
ја
пружао
пушке
на
њега
!
Ја
бих
га
лепо
зубима
заклао
!
...
Очи
су
му
севале
.
—
Право
веле
!
—
рече
Ногић
.
—
Кад
неког
волеш
,
па
кад
те
уједе
за
срце
,
горе
га
мрзиш
од
најљућег
душмана
!
...
И
Станко
опет
обори
главу
,
и
опет
се
подаде
својим
мислима
.
Јелица
му
није
силазила
с
очију
.
Откад
је
није
видео
,
па
опет
она
стојаше
у
машти
његовој
права
правцата
...
Он
је
видео
како
се
она
брани
,
опире
,
не
стрепећи
ни
од
гнева
очева
ни
од
клетве
материне
...
„
О
,
девојко
,
—
мислио
је
он
—
да
ми
је
да
ти
могу
сваку
твоју
речцу
позлатити
!
...
Па
,
опет
,
моје
би
злато
било
ђубре
!
...
”
—
Вас
двојица
идите
Бездану
и
тамо
ме
чекајте
!
—
рече
Ногић
.
—
А
ја
одох
попу
...
И
оде
.
Станко
и
Зека
осташе
сами
.
—
Је
ли
,
побратаме
,
а
гдје
је
Бездан
?
—
Тамо
!
—
рече
Станко
расејано
и
пружи
руку
те
показа
.
—
Па
хоћемо
ли
ићи
?
—
Можемо
.
—
Ја
знам
шта
би
ти
хтјео
...
Станко
је
ћутао
.
—
Ти
би
хтјео
њу
видјети
,
је
ли
?
...
Па
добро
,
добро
!
Не
мореш
се
ти
трзати
,
ја
сам
твој
добро
...
Видјећемо
је
!
—
Хајде
!
—
рече
Станко
журно
.
—
Добро
,
хајдмо
.
Али
пази
!
—
Не
брини
!
—
рече
Станко
.
И
упутише
се
Севића
кући
.
Станко
је
летео
,
а
не
ишао
.
Зека
,
иако
је
био
онако
кракат
и
лак
,
једва
га
је
могао
сустизати
.
—
Ама
лакше
,
човјече
!
...
Што
журиш
?
—
Само
пожури
!
...
Све
ми
се
нешто
слути
...
Све
ми
се
чини
да
ћу
данас
нешто
доживети
,
нешто
од
чега
сам
срећан
и
при
самој
помисли
...
Пожури
,
побратиме
!
...
Иако
беху
прокисли
до
кости
,
иако
им
ноге
клизаху
по
раскаљеној
земљи
,
они
су
опет
журили
...
И
стигоше
на
домак
кући
баш
у
онај
час
кад
Јелица
изиде
из
авлије
...
—
Је
л̓
она
?
—
упита
Зека
.
Али
није
требало
ни
питати
.
То
је
на
први
поглед
по
Станку
могао
видети
.
У
први
мах
,
кад
је
виде
,
Станко
пребледе
...
Затим
му
румен
обли
образе
,
снага
задрхта
...
Он
не
одговори
Зеки
ништа
,
јер
му
се
реч
узе
...
—
Куда
ли
ће
?
—
пита
Зека
.
Станко
стојаше
као
колац
.
Поглед
му
се
стопио
у
Јелицу
.
Наједанпут
јурну
као
кобац
.
Зека
га
не
може
ни
сустићи
...
И
у
тренутку
стојао
је
пред
Јелицом
...
Она
је
била
толико
изненађена
да
посрте
кад
га
смотри
.
—
Јелице
!
Јело
!
...
Па
је
дохвати
за
обе
руке
и
стаде
их
стезати
и
трести
.
—
Откуд
ти
?
!
—
запита
она
,
долазећи
себи
од
изненађења
.
—
Не
могох
срцу
одолети
,
дођох
да
те
видим
!
...
Јелица
пребледе
.
Она
виде
човека
да
прилази
к
њима
.
—
Шта
ти
је
?
—
упита
Станко
.
Она
показа
руком
Зеку
,
који
им
се
приближавао
.
—
Не
бој
се
!
То
је
мој
друг
,
побратим
!
...
—
Бежи
!
...
—
шапну
Зека
.
—
Неки
људи
иду
овамо
!
...
И
док
се
Јелица
осврте
,
њих
двојица
већ
беху
засела
иза
два
грма
.
Неки
сељаци
прођоше
,
назваше
бога
Јелици
,
па
одоше
даље
.
Станко
позва
Јелицу
себи
.
—
Па
шта
радиш
?
...
Што
си
плачна
?
—
Не
знам
куда
ћу
!
—
Како
не
знаш
?
!
—
Отац
ме
је
истерао
из
куће
.
—
Истерао
?
!
Баш
зато
што
ниси
хтела
за
Лазара
,
а
?
—
Зато
!
Станко
скочи
од
радости
.
—
Знао
сам
то
!
...
Ко
?
...
Ама
зар
она
поћи
за
Лазара
?
...
Да
јој
дају
меда
и
шећера
,
она
би
опет
окренула
главу
!
...
Знао
сам
!
...
Јеси
чула
,
Јело
!
...
Ти
си
баш
права
правцата
девојка
!
...
И
што
је
мени
на
бога
тешко
?
Та
,
он
је
мени
дао
што
никоме
није
!
...
Хвала
ти
,
Господе
!
...
И
он
скиде
капу
и
прекрсти
се
.
—
Је
ли
?
—
окрете
се
Јелици
.
—
Па
баш
те
отера
чича
Милош
,
а
?
...
—
Отера
ме
!
...
Био
заказао
Ивану
да
дође
,
а
кад
ја
рекох
нећу
,
он
ме
отера
.
—
А
није
те
мучио
?
—
Није
.
—
Ни
грдио
?
—
Ни
грдио
.
—
Хвала
му
!
...
Да
то
није
учинио
,
бог
зна
да
ли
бих
те
ја
видео
.
—
Знам
—
рече
Зека
—
али
куда
ће
она
?
—
Мојој
кући
.
—
Шта
велиш
?
—
упита
Јелица
.
—
Ти
ћеш
мојој
кући
,
и
то
сад
одмах
!
...
Јелица
се
покори
и
пођоше
.
—
А
хоће
ли
ме
примити
?
—
упита
она
.
—
Само
кажи
да
сам
те
ја
послао
...
Алекса
је
седео
крај
огњишта
,
Петра
је
спотицала
ватру
око
лонца
у
ком
се
ручак
готовио
,
кад
Јелица
пређе
праг
њихов
и
рече
:
—
Помаже
бог
!
Пренеражени
,
изненађени
,
обоје
се
окретоше
.
Јелица
им
приђе
руци
.
—
Жи-жи-жива
била
!
—
грцао
је
старац
...
—
Откуд
ти
?
—
Дошла
—
рече
Јелица
и
обори
главу
.
—
Па
три
месеца
псето
неће
да
прекорачи
овога
прага
...
—
Ја
сам
дошла
...
—
Је
ли
те
бог
послао
да
ми
будеш
разговор
?
И
кад
то
рече
,
старац
заплака
.
А
Петру
су
полевале
сузе
још
кад
је
видела
жива
створа
да
пређе
праг
.
—
Ја
сам
дошла
...
Ја
немам
куд
!
...
Хоћете
ли
ме
примити
?
—
Још
питаш
?
...
Ходи
!
...
Па
ти
си
ми
први
створ
који
ми
праг
прекорачи
!
...
Ти
си
ми
благослов
божји
!
...
Тебе
је
сами
бог
послао
!
...
Ходи
!
...
Ходи
,
прво
моје
добројутро
!
И
старац
тетурајући
приђе
јој
,
узе
је
за
главу
,
па
је
стаде
љубити
,
а
Петра
јој
узела
обе
руке
па
стискава
...
—
Бабо
!
...
Нано
!
...
—
викну
Станко
обливен
сузама
,
и
улете
у
кућу
,
па
им
стаде
љубити
дрхтаве
смежуране
руке
...
Старац
посрте
,
а
Петра
се
сроза
низа
зид
...
Радости
беше
и
сувише
за
њих
.
11
.
СКИДА
СЕ
ВЕО
Кад
се
одвојио
од
Станка
и
Зеке
,
Ногић
окрете
кући
поп
Милојевој
.
Ишао
је
полако
,
премишљајући
шта
све
да
му
каже
.
Угледа
попову
кућу
,
види
како
се
мирно
вије
дим
из
баџе
.
Он
се
осврну
опрезно
на
све
стране
,
да
га
ко
не
гледа
,
па
заобиђе
иза
куће
.
Дође
до
врата
,
ослушну
да
ли
има
кога
,
па
кад
не
чу
никаква
разговора
,
он
отвори
врата
.
У
кући
не
беше
никога
.
Он
се
упути
у
собу
.
Попа
је
седео
на
столичици
,
поднимио
се
,
па
се
замислио
.
—
Помози
бог
!
—
рече
хајдук
отварајући
врата
.
Поп
се
трже
,
румен
му
обли
лице
од
изненађења
...
—
Бог
ти
помогао
!
—
Ја
дођох
до
тебе
,
попо
,
—
рече
хајдук
благим
гласом
.
—
А
ко
си
ти
?
—
рече
поп
и
загледа
се
у
њ
.
—
Зар
ме
не
познајеш
?
Скоро
у
исти
мах
и
поп
рече
:
—
Ногић
!
Шта
ћеш
ти
овде
?
—
Свештеничка
су
врата
сваком
отворена
!
—
рече
хајдук
,
па
стаде
мирно
мерити
попа
од
главе
до
пете
.
—
Јесу
...
јесте
...
—
рече
поп
збуњено
.
—
Сваком
су
отворена
...
ко
тражи
савета
...
ко
...
—
Ја
не
дођох
да
ти
тражим
ни
молитве
ни
савета
,
него
дођох
да
саветујем
...
И
Ногић
гледаше
сталним
и
мирним
погледом
.
—
Да
саветујеш
,
а
кога
?
—
Тебе
,
седа
главо
,
седи
свештениче
!
—
Али
ја
не
тражим
савета
од
...
—
Хајдука
,
је
л̓
?
...
Није
то
ништа
.
И
ти
дајеш
савете
ономе
ко
те
не
пита
!
—
рече
Ногић
,
па
се
насмеја
.
Попу
је
збуњивао
онај
стални
и
мирни
поглед
...
—
Добро
,
па
шта
хоћеш
?
—
Не
може
се
то
казати
у
две-три
речи
!
...
Треба
мало
да
седнем
...
да
разговарамо
.
—
Па
,
добро
,
седи
!
Ногић
прислони
шару
у
запећак
,
узе
столичицу
,
па
се
посади
према
домаћину
.
—
Је
ли
,
попо
?
Ти
познајеш
попу
из
Белотића
?
—
Познајем
.
—
А
Стојана
Чупића
?
—
И
њега
познајем
.
—
Катића
Симу
?
—
И
њега
.
—
Какви
су
то
људи
?
—
Добри
,
поштени
.
—
Видиш
,
и
ја
тако
мислим
.
И
ја
се
с
њима
добро
познајем
.
—
А
што
питаш
?
—
Ништа
.
Колико
тек
да
видим
да
ли
их
познајеш
...
Онда
,
кад
ти
познајеш
те
људе
,
да
ти
кажем
да
се
сви
љуте
на
те
.
—
Зашто
?
—
упита
поп
и
устаде
.
—
Зато
што
си
пустио
Турчина
да
барата
по
твојој
Црној
Бари
.
—
Ко
пустио
?
—
Ти
.
—
Па
шта
барата
?
—
Ево
,
видиш
!
...
Па
ти
,
болан
,
и
не
знаш
шта
се
тако
рећи
на
твоје
очи
догађа
!
...
Каки
си
ти
поп
?
Поп
се
љутну
:
—
Немој
ти
грдити
!
—
Не
грдим
,
иако
би
требало
да
те
грдим
.
Зар
онај
ваш
медоња
,
онај
Крушка
,
хоће
да
вас
закрви
,
а
ти
то
и
не
знаш
?
...
—
Како
да
нас
закрви
?
—
Па
,
ето
!
...
Није
ли
оцепио
од
вас
два
прва
човека
?
...
Па
,
ето
,
теби
на
очи
,
хоће
и
трећег
!
...
—
Ама
,
кога
то
?
—
Зар
вас
није
навратио
да
пљунете
у
лице
једном
од
најчеститијих
људи
,
Алекси
Алексићу
?
А
?
...
—
Али
,
Алексин
...
—
Срамота
,
попе
!
Хоћеш
да
рекнеш
да
је
Алексин
Станко
лопов
!
...
А
то
је
дете
,
болан
,
расло
на
ваше
очи
!
...
Знате
га
од
повоја
!
...
И
он
лопов
!
Кад
је
шта
дотле
украо
?
—
Није
ништа
.
—
Па
како
то
наједаред
лопов
?
—
Али
нашла
се
кеса
...
—
То
вам
је
рекао
онај
измет
српски
,
онај
Маринко
...
А
зар
он
,
турски
измећар
,
није
могао
сам
онде
,
по
заповести
Турчиновој
,
паре
закопати
?
...
Поп
зину
од
чуда
...
—
Знам
,
али
разбијен
сандук
,
па
онда
...
—
поче
поп
.
—
Зар
Лазар
није
могао
разбити
сам
свој
сандук
?
...
Зар
си
заборавио
да
је
он
тога
дана
пуцао
на
Станка
?
...
И
пуцао
на
човека
,
и
могао
га
је
убити
,
па
му
опет
не
би
нико
ништа
...
Попу
се
окретала
соба
око
главе
...
И
што
је
више
мислио
,
све
му
се
чинило
вероватније
ово
причање
Ногићево
...
—
Ама
откуд
ти
то
знаш
?
—
упита
поп
,
пришавши
му
сасвим
близу
.
—
Да
то
није
причао
сам
Станко
,
који
је
како
чујем
,
с
тобом
у
дружини
?
—
Није
.
Није
ни
сам
знао
.
А
да
је
знао
,
он
би
се
друкчије
с
вама
разговарао
.
—
Па
ко
ти
је
казао
?
—
Онај
који
је
оне
ноћи
,
кад
је
Лазар
на
Станка
пуцао
,
видео
Маринка
и
Лазара
код
Турчина
,
који
је
слушао
њихов
разговор
и
знао
све
што
ће
сутра
бити
,
све
...
—
Па
што
онај
није
казао
?
—
Онај
не
казује
.
Али
буди
уверен
да
он
зна
сваку
речцу
која
се
проговори
у
Црној
Бари
.
—
Дева
!
—
викну
поп
.
—
Јест
,
он
!
Он
је
све
чуо
!
...
—
Чекај
,
молим
те
!
—
рече
поп
,
па
изиде
из
собе
.
Не
прође
много
,
а
он
се
врати
и
седе
на
своје
место
.
—
О
,
брате
!
—
рече
радосно
.
—
А
хоћеш
веровати
:
ја
сам
веровао
да
ће
Станко
свашта
пре
учинити
него
што
ће
украсти
.
—
Видим
како
си
веровао
!
—
рече
Ногић
пребацујући
.
—
Онда
,
кад
се
она
кеса
нашла
,
није
се
могло
ништа
рећи
.
Ево
,
сад
ће
доћи
кмет
Јово
.
Ја
баш
волим
да
и
он
чује
све
,
зато
сам
га
и
позвао
...
—
Добро
!
...
Много
ћете
данас
чути
!
...
И
ја
баш
волим
што
ће
кмет
доћи
!
...
Чуше
се
врата
на
кући
,
онда
неки
разговор
,
и
онда
се
отворише
собна
врата
.
Кмет
се
појави
на
прагу
.
Он
назва
бога
,
приђе
попу
и
по
обичају
затражи
благослова
,
па
се
онда
поздрави
с
Ногићем
.
—
А
откуд
ти
овде
?
—
рече
мало
изненађено
кад
познаде
Ногића
.
—
Море
,
Јово
,
он
мени
чудни̓
ствари
наказива
.
И
поп
Милоје
стаде
причати
кмету
све
што
му
Ногић
малочас
рече
.
—
Ама
,
да
л̓
је
истина
?
—
упита
кмет
чудећи
се
.
—
Истина
је
,
мој
кмете
!
А
што
је
још
горе
,
то
је
што
онако
обрукасте
и
одгурнусте
онога
поштеног
човека
.
Куд
ће
вам
душа
,
болан
?
Зар
не
видите
да
вам
је
Турчин
ухватио
у
своје
канџе
већ
и
самога
Ивана
?
—
То
имаш
право
!
—
рекоше
у
глас
и
поп
и
кмет
.
—
Па
ено
вам
хвата
и
Милоша
Севића
.
Он
собом
проси
Милошеву
кћер
за
Лазара
.
И
онда
не
може
боље
бити
!
Алексу
осрамотио
,
Ивана
дограбио
,
па
сад
жари
и
пали
по
Црној
Бари
,
а
вас
двојица
седите
скрштених
руку
...
—
Не
седимо
,
Ногићу
!
...
Али
,
брате
,
нисмо
знали
.
Ко
може
знати
шта
је
у
оној
ђаволској
души
?
...
Ја
сам
,
истина
,
с
Јовом
заједно
одбијао
људе
од
њега
...
—
Сад
,
шта
сте
ви
радили
,
ја
не
знам
,
али
тек
то
знам
да
ћете
са
ви
овде
покрвити
!
...
Него
,
не
дајте
!
...
Одреците
се
Ивана
,
он
је
већ
ђаволи
.
Он
се
сад
,
и
да
хоће
,
не
може
отрести
Турчина
!
Зато
се
сад
склањајте
од
њега
.
А
Алексу
призовите
.
Он
је
,
сиромах
,
жељан
људи
и
њихова
разговора
.
—
Хоћемо
,
Ногићу
,
хоћемо
!
—
Мислио
сам
да
је
требало
да
вам
ово
кажем
.
А
сад
,
збогом
!
Ако
вам
устребам
,
потражите
ме
код
моје
куће
;
а
ако
ме
тамо
не
нађете
,
ви
призовите
Деву
и
припитајте
.
Он
свакад
зна
где
смо
ми
.
Збогом
!
...
Рукова
се
с
њима
,
па
полако
и
опрезно
као
мачка
дохвати
се
луга
.
Поп
Милоје
и
кмет
Јова
седеше
оборених
глава
.
—
Е
,
ово
то
је
чудо
!
—
рече
поп
после
дужег
ћутања
.
—
Чудо
!
—
рече
кмет
.
—
Ја
се
не
бих
никад
сетио
да
је
то
тако
,
а
сад
што
више
мислим
,
све
ми
се
чини
истинитије
,
и
само
се
чудим
како
ми
то
још
онда
није
на
памет
пало
!
...
О
,
брате
,
где
се
огрешисмо
о
човека
?
—
Па
шта
ћемо
сад
?
—
Ништа
...
Сад
нам
се
ваља
мирити
с
њим
.
—
Знам
,
али
како
ћемо
?
—
Јест
,
како
ћемо
?
Обојица
сагоше
главе
.
Поћуташе
,
поћуташе
,
док
тек
рече
поп
:
—
Хајдемо
њему
!
—
Коме
?
—
Алекси
.
—
Алекси
?
—
рече
кмет
и
погледа
зачуђено
у
попа
.
—
Зар
се
ми
не
одрекосмо
оне
куће
?
—
Нисмо
имали
право
.
Ми
убисмо
човека
ни
крива
ни
дужна
.
Хајдемо
!
...
—
Кад
ти
велиш
...
И
дигоше
се
старине
Тек
Станко
беше
прекорачио
праг
очев
,
баш
у
оном
тренутку
кад
се
Алекса
сроза
од
радости
низа
зид
,
бахнуше
поп
Милоје
и
кмет
Јова
преко
прага
.
—
Добро
јутро
!
Кућани
,
кад
их
видеше
,
занемише
од
чуда
.
И
они
се
узјазбише
кад
видеше
Станка
,
који
је
плачући
љубио
руке
старих
родитеља
.
Станко
се
осврте
,
скочи
,
узе
пушку
,
коју
уза
зид
беше
прислонио
,
и
стаде
готов
да
пуца
на
њих
.
—
Стој
!
—
рече
му
Зека
.
—
Не
пуцај
на
свештеника
!
Станко
их
пресече
оком
.
—
Шта
ћете
ви
?
—
упита
их
он
.
Питање
беше
оштро
,
поглед
још
оштрији
...
Они
ушепртљише
—
Па
,
ето
...
дођосмо
...
—
Видим
,
али
зашто
?
Јесте
ли
дошли
мене
да
хватате
?
—
Нисмо
!
—
рече
поп
озбиљно
.
—
Нисмо
дошли
тебе
ради
него
ради
ових
старих
гробова
...
Попине
речи
разбудише
Алексу
.
Оне
падоше
на
његову
душу
као
блага
дажда
на
суву
земљу
...
И
проплака
старина
росним
сузама
,
зајеца
као
мало
дете
.
—
Шта
,
да
нећете
да
их
мучите
мене
ради
?
...
—
викну
Станко
.
—
Попо
!
...
—
и
глас
му
поче
претити
...
—
Попо
!
...
Ту
сам
руку
пољубио
небројено
пута
,
али
ако
само
такнеш
ма
једног
од
њих
,
осећи
ћу
ти
је
!
...
—
Не
,
синко
,
—
рече
попа
мирно
и
благо
—
моја
се
рука
маша
само
благосиљајући
...
Љуби
!
...
И
поднесе
му
руку
.
Станко
се
загледа
у
оне
бистре
очи
,
у
тај
извор
љубави
и
милоште
;
рука
му
сама
пође
и
смаче
капу
...
И
он
прихвати
руку
старчеву
,
па
је
ороси
сузама
...
Попа
га
пољуби
у
оба
образа
.
—
Људи
смо
,
па
грешимо
.
Од
праоца
нашег
грех
нам
је
остао
.
И
ми
се
огрешисмо
о
тебе
.
Али
нам
је
Господ
дао
савест
,
па
кад
увидимо
грех
свој
,
ми
се
покајемо
...
Огрешисмо
душу
о
тебе
,
сине
мој
,
о
тебе
ни
крива
ни
дужна
,
и
о
ове
неопојане
гробове
!
...
Онда
приђе
Алекси
,
такну
се
његова
рамена
,
па
тихо
рече
:
—
Устани
.
Алекса
се
диже
,
докопа
руку
свештеникову
,
па
је
стаде
љубити
...
—
Еј
...
сузе
!
...
—
јецао
је
он
.
—
Та
престаните
!
...
Доста
сте
капале
!
...
Станите
,
да
видим
људе
!
...
Жељан
сам
их
као
травка
росе
!
...
Станите
!
...
Стари
попа
се
заплака
,
кмет
Јова
тако
исто
...
Зека
стискао
песнице
па
гледа
по
ћошковима
,
а
сузе
га
облевају
...
Алекса
обриса
очи
,
па
приђе
Јелици
и
загрли
је
:
—
Радости
моја
!
Добројутро
моје
!
...
Ти
ми
врати
сина
,
ти
ми
доведе
људе
под
кров
,
за
који
сам
мислио
да
је
проклет
!
...
Срећо
моја
!
...
И
наједанпут
старац
занеме
.
Поглед
му
се
укочи
и
заста
на
самим
вратима
...
Сви
се
окретоше
и
погледаше
.
Једна
прилика
замаче
,
и
изгуби
се
међ
дебелим
храстовима
...
—
Шта
је
?
...
Ко
то
би
?
—
упиташе
сви
.
Старац
само
прошапута
:
—
Маринко
!
12
.
ЛОМ
Младен
оде
Ивановој
кући
да
однесе
поруку
Милошеву
.
Дочекаше
га
тамо
не
може
боље
бити
.
Одмах
га
посадише
да
седне
и
донеше
ракије
да
га
услуже
.
Жене
припитују
за
здравље
жена
,
а
Иван
устурио
тунос
,
па
тек
ће
рећи
:
—
Па
,
пријатељу
,
шта
ми
ради
пријатељ
Милош
?
Тешко
,
боже
,
Младену
,
казати
се
не
може
!
Дао
би
да
му
осеку
десницу
до
рамена
,
само
да
не
мора
казати
оно
ради
чега
је
дошао
!
...
Али
му
не
бива
друго
!
Он
затресе
главом
и
процеди
кроз
зубе
:
—
Та
...
добро
је
...
—
Нада
ли
се
гостима
?
...
Спрема
ли
вечеру
?
...
Младен
махну
руком
.
—
Шта
је
?
!
...
—
Не
питај
!
Све
се
очи
окренуше
на
њ
.
—
Збиља
,
шта
је
?
...
—
Немој
долазити
...
—
Да
не
долазим
!
...
А
што
?
...
—
Он
нема
више
ћери
.
—
Да
није
умрла
?
!
...
—
привикаше
сви
пренеражени
.
—
Горе
!
...
—
А
шта
?
—
Она
неће
за
Лазара
.
А
Милош
ти
је
лепо
за
рамена
,
па
напоље
!
...
—
А
што
неће
?
—
упита
Иван
,
а
осети
како
је
осрамоћен
.
—
Рече
да
неће
,
а
бог
би
је
знао
зашто
?
...
Лазару
се
окретала
кућа
око
главе
.
Он
осети
као
да
му
нека
ледена
рука
ухвати
срце
...
Језа
га
прожма
свега
од
главе
до
пете
.
—
Лепо
,
богами
!
Каки
ми
је
то
отац
што
му
ћерка
у
очи
каже
да
неће
да
га
слуша
?
...
Срамота
!
...
Младен
сагао
главу
,
па
ни
беле
.
У
дубини
душе
осећао
је
да
Иван
има
право
.
—
Па
где
му
је
девојка
?
—
Не
знам
.
Како
је
истера
,
она
изиде
из
авлије
,
па
као
да
у
земљу
пропаде
.
Јадна
снаша
Круна
уби
се
!
...
Лазару
дође
па
не
може
да
дахне
.
Он
је
осећао
како
му
се
живот
узима
...
Он
виде
да
ако
му
Јелица
сад
измакне
,
више
никад
неће
бити
његова
...
А
то
не
сме
бити
!
...
Њему
ће
живот
бити
црна
развалина
ако
му
она
измакне
...
Грозница
га
чисто
поче
трести
...
Он
не
може
више
у
кући
остати
него
јурну
као
бесомучан
напоље
.
Осећао
је
потребу
да
се
коме
повери
,
да
се
пред
ким
исплаче
...
Кућани
му
нису
оно
што
би
он
желео
...
Бабо
се
сад
и
сам
наљутио
...
Јако
и
да
му
Милош
понуди
девојку
,
он
би
му
пљунуо
у
очи
...
И
он
јурну
Турчину
.
Посртао
је
и
клизао
по
оној
рескаљаној
земљи
.
Није
знао
где
главом
удара
...
И
стиже
тамо
баш
тад
кад
Крушка
издаваше
неке
наредбе
својим
пандурима
.
—
А
,
гле
Лазе
?
...
Откуд
ти
?
—
упита
га
он
зачуђено
.
—
Дођох
до
тебе
...
—
Добро
,
добро
,
хајде
тамо
у
одају
,
сад
ћу
ја
.
Лазар
уђе
у
одају
...
Не
потраја
дуго
,
а
ето
ти
и
Крушке
.
—
Па
,
шта
ми
радиш
,
Лако
?
—
Зло
,
мој
ефендија
!
—
А
што
?
...
—
Од
нашега
посла
ништа
!
—
Како
ништа
?
—
Ништа
.
Девојка
неће
...
—
Ха-ха-ха
!
Па
ако
неће
нека
је
силом
нагнају
.
—
Њу
је
отац
отерао
.
—
Па
где
је
?
—
Не
зна
нико
...
Нестаде
је
као
да
је
у
црну
земљу
пропала
!
...
Крушка
се
беше
узјазбио
...
Он
виде
како
нека
невидљива
рука
брља
и
квари
му
његове
планове
.
—
Ама
,
како
то
неће
?
—
Неће
!
—
Па
шта
вели
Иван
?
—
Он
се
сад
разгоропадио
.
Само
што
не
пљује
на
Милоша
.
И
све
ми
се
чини
да
,
ако
би
сад
Милош
и
пристао
—
он
је
неће
просити
!
...
—
Па
...
готово
,
вала
...
—
Шта
готово
?
—
И
не
треба
му
!
—
Њему
не
треба
,
али
треба
мени
!
...
Ја
нећу
више
живети
ако
она
буде
ма
чија
!
...
Ја
бих
волео
да
си
на
мене
опалио
пиштољ
него
што
си
то
рекао
...
И
полише
га
сузе
.
Турчин
га
поче
миловати
по
глави
.
—
Немој
плакати
!
...
Срамота
је
!
...
А
она
мора
бити
твоја
,
већ
ако
јој
бог
узме
живот
!
...
—
Али
,
бабо
?
...
—
То
је
моја
брига
.
А
ја
ти
велим
:
не
брини
ти
моју
бригу
!
...
Хајдмо
из
овијех
стопа
Ивану
.
Ти
знаш
да
он
мене
слуша
.
Лазару
се
разгали
лице
.
Он
се
није
толико
плашио
непристанка
Јеличина
колико
срдње
и
поноса
очевог
.
Њему
се
чинило
да
ће
се
ствар
добро
свршити
.
И
он
пољуби
Турчина
у
руку
.
Турчин
направи
нежно
лице
.
Загледа
се
у
Лазара
,
па
рече
:
—
Лазо
,
Лазо
!
...
Ти
ћеш
ме
начинити
дјететом
.
У
теби
гледам
своју
младост
!
...
И
све
ћу
за
те
учинити
!
...
Хајдмо
твојој
кући
...
И
кренуше
се
.
Кишне
капи
са
оголелих
грана
падаху
на
њихово
руво
.
Крушка
је
тешио
Лазара
:
—
Не
брини
!
Кад
се
ја
чега
прихватим
,
оно
мора
ићи
.
Мени
је
неки
мерак
да
та
цура
буде
твоја
...
и
биће
!
...
Кад
стигоше
кући
,
они
затекоше
лом
.
Иван
је
праскао
и
викао
.
Зар
он
,
Иван
Миражџић
,
па
да
буде
одбијен
?
...
Да
му
је
то
ко
јуче
казао
,
он
би
му
,
као
највећој
људи
,
у
очи
пљунуо
!
...
А
данас
,
ето
,
дочека
човека
на
своме
огњишту
,
и
он
му
у
очи
рече
:
„
Неће
девојка
у
твој
дом
и
за
твога
сина
!
”
Жене
по
ћошковима
накиселиле
лица
,
отпустиле
усне
,
па
скоро
да
плачу
...
Младен
је
био
отишао
.
Крушка
назва
бога
.
Младеж
му
по
обичају
поче
прилазити
руци
,
а
Иван
се
диже
на
ноге
и
отпоздрави
стојећи
...
—
Што
си
се
ти
развикао
?
—
упита
га
Крушка
.
—
Море
,
ма̓ни
ме
!
Ја
бих
волео
да
сам
умро
него
што
сам
дочекао
овај
покор
!
...
И
још
се
јадно
спремам
!
Велим
:
бог
зна
хоћу
ли
дочекати
још
које
весеље
,
дај
да
се
бар
сад
провеселим
са
добрим
људима
.
А
кад
оно
,
ето
...
—
А
шта
је
?
—
Девојка
неће
.
—
Нека
је
нагнају
!
—
Ко
?
—
Отац
.
—
Каки
отац
?
...
Зар
је
оно
отац
?
Да
је
мени
које
од
моје
чељади
онако
рекло
,
ја
бих
га
убио
!
—
Немој
се
жестити
.
Остави
ти
то
мени
...
—
рече
Турчин
благо
.
—
Не
треба
ми
!
...
Зар
ти
мислиш
да
бих
ја
,
после
ове
бруке
,
прекорачио
праг
Милошев
?
...
О
,
не
дао
ми
мој
бог
!
—
А
...
то
мора
бити
.
Иван
сену
оком
.
—
Никад
!
—
рече
он
.
—
Али
ја
велим
:
то
ће
бити
!
—
Не
могу
!
—
Моћи
ћеш
,
моћи
!
За
љубав
свога
дјетета
отац
може
!
...
Видиш
,
Лазо
је
добро
дијете
.
Он
њу
воли
.
Грјехота
је
раставити
оне
што
се
воле
!
...
А
...
најпослије
,
зар
си
ти
једном
учинио
њешто
преко
своје
воље
?
...
Иван
обори
главу
.
Видело
се
на
њему
како
се
бори
сам
са
собом
.
Овамо
понос
,
онамо
човек
који
му
је
само
добра
чинио
,
моли
га
,
и
то
га
моли
за
његова
сина
.
Сви
су
погледали
и
очекивали
реч
Иванову
,
али
нико
тако
жељно
као
Лазар
.
Његове
се
очи
стопиле
у
лице
очево
.
Иван
диже
главу
.
Лазарево
се
лице
разведри
...
—
Добро
!
—
рече
Иван
.
—
Ово
чиним
за
твоју
љубав
,
драги
ага
!
...
Лазар
осети
ластак
на
души
;
њему
се
учини
да
је
Јелица
већ
његова
...
—
И
онда
идемо
вечерас
!
—
рече
Турчин
.
—
Знам
,
али
нема
девојке
!
—
рече
Иван
.
—
Како
најма
!
—
Младен
ми
рече
да
је
он
њу
напоље
истерао
,
и
да
је
после
тога
нису
видели
...
—
То
је
шала
!
—
рече
Турчин
.
—
Наћи
ће
се
она
.
—
Неће
се
наћи
!
—
рече
Маринко
,
и
као
бесомучан
улете
у
кућу
.
Сви
се
убезекнуше
.
Лазар
полете
к
њему
,
а
Иван
се
диже
на
ноге
.
—
А
што
?
—
Више
је
нећете
наћи
.
Она
је
у
Алексиној
кући
.
Као
да
је
гром
међу
њих
ударио
.
Занемише
,
па
нико
да
би
речи
...
Турчин
први
дође
к
себи
.
—
Шта
говориш
ти
?
—
рече
он
и
погледа
оштро
Маринка
.
—
Истину
,
ефендија
.
Ти
знаш
да
сам
ја
добро
видео
.
—
Па
?
...
—
Сад
,
ништа
.
—
Како
ништа
!
—
цикну
Лазар
.
—
Отећемо
је
!
—
То
нећемо
моћи
.
—
Што
?
—
упиташе
сви
.
—
Зато
што
је
тамо
Станко
.
Настаде
тајац
...
Све
обамре
.
Крушка
осети
као
да
га
неко
ухвати
за
врат
.
—
Станко
?
!
...
—
Јесте
,
Станко
са
дружином
.
Пуна
кућа
хајдука
!
...
Тамо
је
и
поп
,
и
кмет
...
Поп
благосиља
и
хајдуке
и
гнездо
хајдучко
!
...
Крушка
ухвати
Маринка
за
прси
и
протресе
га
.
—
Ама
,
шта
говориш
ти
?
—
Истину
.
—
Идем
да
је
отмем
!
—
рече
Лазар
и
полете
напоље
.
—
Да
се
нијеси
макнуо
!
—
цикну
Турчин
као
гуја
и
погледом
укочи
Лазара
на
месту
.
Све
ухвати
страх
од
оног
грозног
погледа
Крушкиног
.
Очи
му
у
часу
закрвавише
,
па
сипају
ватру
по
оном
народу
.
—
Нико
да
ми
се
није
макнуо
!
...
Маринко
!
...
Иди
лагано
,
прикрадај
се
,
те
види
да
те
старе
очи
нијесу
превариле
...
—
Ама
...
—
поче
Маринко
.
—
Иди
!
...
Знаш
ли
шта
говориш
ти
?
...
Усред
бијела
дана
пуна
кућа
хајдука
!
...
Ти
си
луд
!
...
—
Али
,
драги
...
—
Иди
!
...
И
Маринко
изиде
на
врата
.
—
Ако
то
буде
истина
,
тешко
теби
,
Црна
Баро
!
...
—
јекну
Турчин
.
—
Тешко
теби
,
попе
Милоје
!
Твоја
ће
се
брада
мрсити
на
голијем
гранама
првог
дрвета
!
...
Објесићу
те
,
нека
се
приповиједа
!
...
Страшан
је
био
Турчин
.
Маринко
се
вукао
од
дрвета
до
дрвета
опрезно
као
мачка
.
Кад
је
већ
могао
погледати
кроз
отворена
врата
иза
једног
дрвета
,
он
се
запрепасти
.
У
кући
није
било
никога
...
Алекса
је
седео
расплетен
на
своме
обичном
месту
,
гологлав
и
с
чибуком
у
руци
.
Петра
је
стојала
уз
огњиште
и
загледала
се
у
баџу
...
Маринко
стаде
трљати
очи
.
Та
,
је
ли
могућно
да
га
очи
варају
?
...
И
опет
стаде
гледати
.
Прикрадао
се
све
ближе
и
ближе
...
Да
су
они
коју
реч
проговорили
,
он
би
чуо
,
тако
је
близу
био
!
...
Али
не
виде
никога
!
...
—
Ама
то
је
лаж
!
...
—
шаптао
је
он
.
—
Ја
сам
их
све
ту
видео
:
и
попа
,
и
кмета
,
и
Станка
и
још
једног
хајдука
!
...
То
је
лаж
!
...
Они
су
у
кући
прикривени
!
...
Али
како
не
може
видети
ништа
,
он
се
реши
да
наговори
Турчина
да
претресе
кућу
Алексину
.
Турчин
је
већ
излазио
из
стрпљења
,
кад
се
Маринко
врати
.
—
Шта
је
?
—
упита
он
.
Маринко
слегаше
раменима
:
—
Драги
ага
,
ја
те
нисам
слагао
!
—
Па
јесу
ли
тамо
?
—
Сад
их
нема
ниједног
...
Али
тамо
су
!
...
Они
су
прикривени
.
Ја
дам
главу
ако
нису
прикривени
!
—
А
гдје
?
—
У
Алексиној
кући
,
згради
,
авлији
,
ма
где
,
само
су
ту
!
...
—
Ти
си
будала
!
...
Још
сам
ти
отоич
рекао
да
си
се
преварио
...
Не
будали
више
,
доста
је
било
.
Турчин
мишљаше
да
тим
пресече
сваки
даљи
разговор
о
тој
ствари
;
али
се
грдно
преварио
.
Јер
Маринко
је
као
тврдоуст
коњ
:
кад
узме
на
зуб
—
не
задржа
га
.
—
Али
ти
ми
мораш
учинити
ово
:
ти
мораш
претрести
кућу
Алексину
!
Турчин
се
насмеја
.
—
Али
,
молим
те
!
—
Батали
ћорава
посла
!
—
Али
...
кад
те
молим
!
...
—
Нећу
!
—
рече
он
.
Маринко
се
реши
да
га
натера
.
Он
прибеже
лукавству
:
—
Па
немој
!
...
Ја
те
то
молим
тебе
ради
.
Хајдуци
у
селу
,
хајдуци
у
пољу
,
хајдуци
свуда
!
...
Под
носом
,
а
ти
нећеш
само
да
пружиш
руку
...
Ја
те
молим
!
...
Турчин
ћуташе
.
—
Жива
згода
да
их
похватамо
,
драги
ага
!
Само
да
пружиш
руку
,
па
си
их
већ
спопао
за
врат
!
Помисли
,
болан
,
ко
год
наиђе
и
чује
дивиће
се
твојој
куражи
и
твојој
памети
!
...
Реч
је
учинила
своје
.
Маринко
је
знао
где
треба
дирнути
.
—
Добро
,
хоћу
!
—
Али
сад
!
—
После
може
бити
доцкан
!
—
Сад
!
...
Хајдмо
из
овијех
стопа
!
...
Хоћеш
И
ти
,
Лазо
?
—
Хоћу
!
—
А
ти
,
Иво
?
Турчин
је
тако
мило
погледао
Ивана
да
се
овоме
не
може
на
ино
,
него
рече
:
—
Хоћу
!
...
И
кренуше
се
сви
хану
.
Брзо
су
се
опремили
.
Крушка
опаса
оружје
,
пандури
,
наоружани
до
грла
,
очекиваху
заповести
.
—
Полази
!
—
заповеди
Турчин
.
И
кад
бише
близу
куће
Алексине
,
онда
Крушка
нареди
те
опколише
кућу
,
а
он
са
Иваном
,
Лазаром
и
Маринком
право
на
праг
.
—
Ниједно
да
се
није
макло
!
—
продера
се
он
.
Које
од
чељади
беше
почело
какав
посао
,
оно
се
закаменило
на
њему
...
Алекса
је
седио
оборене
главе
,
гологлав
и
расплетен
.
Само
диже
главу
,
па
кад
виде
ко
му
је
гост
,
он
је
опет
саже
.
—
Мехо
!
...
Ибро
!
...
Асо
!
...
—
викну
Крушка
.
Пандури
притрчаше
.
—
Све
претурите
!
...
Турци
се
разиђоше
по
одајама
и
зградама
...
—
А
је
ли
ти
,
матори
?
—
рече
Крушка
Алекси
.
Алекса
диже
главу
.
—
Ко
ти
је
био
овдје
?
—
Није
нико
.
—
Лажеш
!
—
рече
Турчин
.
Алекса
не
одговори
ни
речи
.
—
Је
ли
,
бре
?
Алекса
ћути
.
—
Умијеш
ли
ти
говорити
?
Никаква
одговора
...
Турчин
га
стаде
дрмусати
.
—
Одговарај
!
—
Ја
сам
ти
казао
!
—
рече
Алекса
и
погледа
га
неким
леденим
погледом
.
—
Али
ја
знам
да
су
овдје
били
хајдуци
...
—
Ето
па
тражи
!
—
рече
Алекса
и
махну
руком
око
себе
.
Пандур
се
врати
из
собе
,
пошто
је
све
претурио
,
а
ништа
није
нашао
.
—
Шта
је
,
Усо
?
—
Нејма
никог
.
—
Потражи
,
потражи
!
...
—
Овдје
нејма
!
...
Ако
нијесу
на
тавану
...
—
Потражи
на
тавану
.
Донеше
стубе
и
Турчин
се
препе
на
таван
.
Пошто
је
у
сваки
ћошак
завирио
,
он
се
врати
.
—
Никог
?
—
Никог
!
Утом
се
вратише
и
они
што
су
по
зградама
тражили
,
те
јавише
да
никог
нема
.
—
А
је
ли
овдје
био
поп
?
—
упита
Крушка
Алексу
.
—
Није
.
—
А
гдје
ти
је
Јелица
Милошева
?
—
Која
Јелица
?
—
Та
немој
ми
ту
твоје
лудорије
причати
!
Јелица
Милоша
Севића
.
Она
је
ту
.
Добјегла
је
у
твоју
кућу
.
—
Ја
је
нисам
видео
.
Турчин
му
погледа
у
очи
.
Али
очи
старчеве
ништа
нису
казивале
.
—
Лажеш
!
—
Јок
!
...
Ти
ме
питаш
,
ја
ти
одговарам
!
...
Од
оног
дана
кад
ме
онај
твој
измећар
и
онај
балавац
онде
(
и
он
показа
на
Маринка
и
Лазара
)
осрамотише
и
обрукаше
—
моја
кућа
поста
страшило
и
псима
црнобарским
!
...
Нико
од
онда
није
прекорачио
овога
прага
до
ви
данас
!
...
Па
што
онда
да
те
лежем
?
...
Турчин
погледаше
час
у
њега
,
час
у
Маринка
.
—
И
баш
нико
није
био
?
!
—
Нико
.
Крушка
приђе
Маринку
,
погледа
му
оштро
у
очи
,
па
рече
:
—
Ти
си
будала
!
Онда
се
окрете
осталима
:
—
Хајдмо
дома
!
Па
окрете
леђа
и
изида
.
Маринко
је
био
као
убијен
.
Та
није
могућно
да
се
он
преварио
,
кад
је
лепо
својим
рођеним
очима
видео
кмета
,
и
попа
,
и
Станка
,
и
оног
другог
хајдука
,
коме
имена
није
знао
.
Он
покуша
да
још
једном
увери
Турчина
да
је
истина
видео
те
људе
у
кући
Алексиној
.
—
Молим
те
...
—
Оступи
!
—
рече
Крушка
мрко
...
—
Не
гурај
ме
од
себе
,
драги
ага
!
...
Ти
знаш
да
ћу
се
ја
убити
кад
твоју
милост
изгубим
!
...
Ја
тебе
никад
нисам
слагао
!
...
Ти
то
и
сад
добро
знаш
!
—
Па
,
лијепо
,
а
гдје
су
?
—
Били
су
у
кући
!
—
Па
гдје
су
?
—
То
не
знам
...
можда
су
се
склонили
!
...
Али
,
тако
ми
свега
на
свету
,
ја
ћу
их
наћи
!
...
—
Па
је
ли
све
испретурано
?
...
—
Опет
они
нису
далеко
.
Турчин
само
слеже
раменима
...
Све
заћута
.
Сваки
је
премишљао
своје
мисли
...
Никоме
не
беше
баш
ласно
на
души
.
Крушка
се
озбиљно
замислио
.
Све
ово
,
ово
зближавање
попово
и
кметово
са
Алексом
,
упорност
Јеличина
,
ова
привиђења
Маринкова
,
све
то
некако
чудно
,
тешко
,
паде
му
на
душу
.
Он
је
видео
како
се
руше
његови
планови
које
је
годинама
зидао
,
као
да
их
руши
нека
невидљива
рука
.
И
глава
му
поче
падати
на
прса
...
Иван
,
опет
,
пошто
је
видео
Алексу
,
никако
да
се
смири
.
Он
је
видео
тек
сад
колико
је
тај
човек
пропатио
и
колико
још
пати
...
И
нешто
хладно
прожма
му
сву
снагу
...
А
Лазар
?
...
Није
се
баш
ни
он
тако
лепо
осећао
.
Нестанак
Јеличин
,
Станков
долазак
(
јер
се
њему
све
слутило
да
ће
Станко
доћи
,
и
он
је
једини
веровао
да
је
Станко
дошао
)
...
Он
се
сети
оне
страшне
ноћи
кад
је
гором
бегао
...
Сети
се
оних
страхота
,
оног
обамирања
...
па
му
пође
капа
увис
...
—
Он
је
ту
!
...
Он
је
ту
!
...
шапутао
је
Лазар
и
нехотице
...
—
Шта
ли
ћу
,
боже
,
радити
ако
се
сукобим
с
њим
?
...
Ја
знам
,
он
ме
мрзи
...
Оно
,
и
ја
њега
мрзим
,
и
дабогда
му
бог
био
онолико
пријатељ
колико
ја
!
...
Али
ако
се
сукобимо
...
И
њему
сину
једна
мисао
кроз
главу
.
Он
приђе
Турчину
.
—
Молим
те
!
—
рече
он
.
Турчин
превали
очима
на
њ
.
Лазара
подиђе
нека
језа
од
тога
погледа
.
—
Шта
ћеш
?
—
Ја-ја-хтедох
...
—
ушепртљи
Лазар
.
—
Шта
?
—
Да
те
нешто
замолим
.
—
Говори
!
—
Да
ми
одобриш
да
носим
оружје
.
—
Што
ће
ти
?
—
Знаш
...
нека
се
нађе
...
Турчин
се
јетко
насмеја
.
—
Бојиш
се
Станка
?
—
рече
заједљиво
.
—
Па
,
драги
ага
,
ко
носи
не
проси
...
—
Бојиш
ли
се
Станка
?
—
рече
Турчин
и
погледа
га
оштро
.
—
Због
њега
то
и
тражим
.
—
Онда
носи
.
И
гдје
га
видиш
,
гдје
га
сретнеш
—
убиј
!
...
Јеси
разумио
:
убиј
пса
!
—
Добро
—
рече
Лазар
.
У
том
стигоше
кући
Ивановој
.
Иван
позва
Турчина
и
његову
пратњу
да
се
презалогаје
,
али
Крушка
одмахну
главом
и
оде
замишљен
.
Маринко
пође
с
њим
,
али
га
он
врати
.
—
Иди
и
пази
!
—
Добро
,
ага
.
—
Хајде
,
Маринко
,
попиј
штогод
!
—
рече
Иван
.
—
Ниси
ништа
ни
пио
ни
јео
од
јутра
.
—
Хоћу
,
Иво
,
хоћу
!
...
Баш
сам
гладан
.
И
уђе
у
кућу
.
Пошто
је
мало
пио
ракије
и
доручковао
,
он
се
поздрави
са
кућанима
...
Лазар
изиде
за
њим
.
—
Чика
Машо
!
—
Ој
,
роде
.
—
Право
ми
кажи
;
јеси
ли
видео
Станка
?
—
Као
ово
тебе
сад
!
—
А
је
ли
и
она
била
у
кући
?
—
Јадни
мој
Лазо
!
...
Волео
бих
ти
казати
да
није
,
али
шта
ћу
кад
је
била
!
...
Лазару
се
напрегоше
прса
.
Он
рече
,
више
за
себе
:
—
Ја
њега
морам
убити
!
—
Мораш
.
—
Или
он
мене
!
...
—
Како
буде
!
...
Јер
,
упамти
!
Ако
не
убијеш
ти
њега
,
он
ће
тебе
насигурно
!
...
А
што
се
Јелице
тиче
...
није
ништа
ни
било
!
...
Она
је
за
те
прошла
!
...
Збогом
!
...
И
оде
...
Као
да
су
главе
погубили
у
кући
Ивановој
...
Нека
слутња
о
некој
великој
несрећи
обујми
све
оно
што
је
умело
размишљати
...
Озебао
,
окисао
до
коже
,
сав
мокар
врати
се
Крушка
у
хан
.
Али
ни
сав
сумор
дана
не
беше
налик
на
сумор
душе
његове
.
Тамо
тек
беше
пакао
...
Па
и
није
било
лако
!
...
Мада
никог
није
затекао
у
кући
Алексиној
,
опет
му
се
чинило
да
је
све
оно
истина
што
је
Маринко
видео
...
Не
вара
се
Маринко
!
Његово
око
види
у
најгушћој
тами
...
И
сад
,
хајдуци
у
селу
.
Поп
,
кмет
и
сви
виђенији
људи
су
с
њима
.
Он
је
већ
гледао
како
се
Црнобарци
купе
око
куће
Алексине
и
мире
се
с
њим
...
И
онда
...
све
му
се
чинило
да
је
то
због
њега
,
да
је
неко
завирио
у
његове
тајне
и
да
је
све
конце
похватао
...
Уђе
у
одају
да
се
свуче
.
Нареди
да
му
се
донесе
кава
.
Па
,
пошто
се
преобуче
,
узе
чибук
и
задими
...
Кроз
ове
колутове
провириваху
главе
његових
душмана
.
Он
је
видео
лица
како
се
смешкају
,
као
да
би
хтели
рећи
:
„
Узалуд
мука
,
Турчине
!
...
”
И
то
га
толико
наљути
да
скочи
као
опарен
са
дивана
и
стаде
тумарати
по
одаји
...
Гнев
прекипео
.
Он
је
смишљао
муке
којима
би
мучио
те
гнусне
људе
.
Хиљадама
мисли
укрстило
се
у
оној
јадној
глави
...
И
то
само
сене
као
муња
,
па
је
за
час
нестане
...
Он
се
удари
руком
по
челу
.
—
Али
ја
морам
њих
надвладати
!
...
То
мора
преда
мном
пасти
на
кољена
и
молити
ме
!
...
Мора
то
бити
!
Али
како
?
...
Јест
,
баш
у
томе
је
била
сва
несрећа
!
...
Он
хоће
,
и
душа
му
хоће
—
ама
како
да
уради
то
?
...
Сваки
план
што
му
кроз
главу
прође
учини
му
се
бедан
...
—
Полудјећу
,
тако
ми
дина
!
—
рече
,
па
се
опет
спусти
на
диван
...
„
Не
...
не
може
!
...
Никако
не
може
!
...
Тај
поп
!
...
Као
какав
чобан
што
чува
своје
стадо
,
тако
он
чува
своје
Црнобарце
...
Још
ће
ми
и
Ивана
вратити
!
”
—
Нећеш
,
попе
!
—
дрекну
наједанпут
.
—
Не
дам
!
...
Па
му
дође
у
главу
да
призове
Милоша
Севића
.
И
учини
му
се
да
ће
то
моћи
...
Удари
длан
о
длан
.
Пандур
промоли
главу
.
—
Ибро
,
иди
Севића
кући
,
па
ми
зовни
Милоша
.
Врата
се
затворише
.
13
.
СТРАШНИ
СНОВИ
Њему
нешто
лакну
на
души
.
Учини
му
се
то
срећна
мисао
.
Оцепио
је
Ивана
,
сад
још
и
Милоша
.
То
су
два
виђена
човека
,
могу
и
кметовати
.
—
Ха
!
...
кметовати
!
То
,
то
!
...
Ја
ћу
натјерати
онога
маторог
да
баци
штап
.
То
ће
ићи
врло
лако
.
Онда
ћу
гледати
да
им
натурим
Ивана
.
А
Иван
је
мој
!
...
Како
му
ја
рекнем
онако
ће
кметовати
!
...
Лице
му
се
разгали
...
Нешто
мило
и
топло
разли
му
се
по
грудима
,
срце
му
залупа
брже
...
—
Баш
сам
побудалио
!
—
мислио
је
.
—
Чега
сам
се
плашио
?
...
Стотину
начина
имам
ја
да
завадим
Црнобарце
...
Па
ако
ми
баш
не
пође
за
руком
,
смета
ми
кмет
или
поп
—
мој
Асо
има
сигурно
око
и
добру
руку
да
га
склони
с
пута
!
...
Баш
сам
будала
!
...
Потражи
још
једну
каву
;
истресе
лулу
,
па
је
онда
напуни
...
Дим
се
изви
изнад
његове
главе
...
И
он
поче
сркати
каву
...
Није
дуго
чекао
Милоша
.
Ибро
га
је
одмах
нашао
,
јер
је
био
код
куће
.
Јавише
му
да
је
већ
ту
.
—
Нека
дође
амо
...
—
рече
он
пријатним
гласом
...
Милош
уђе
сав
блед
као
крпа
.
Колена
му
клецаху
,
а
онај
се
хан
окретао
око
њега
...
Као
што
рекох
,
био
је
то
миран
домаћин
;
никад
се
он
ни
с
ким
није
парбио
нити
пред
суд
излазио
.
Крушка
се
подиже
са
дивана
,
па
приђе
Милошу
и
осмехиваше
се
на
њ
.
—
Добро
ми
дошао
!
—
рече
.
—
Боље
тебе
нашао
!
—
рече
Милош
,
више
из
навике
да
тако
отпоздрави
него
што
би
му
то
на
памет
пало
.
—
Сједи
,
добри
човјече
,
сједи
!
—
Нека
,
могу
и
постојати
...
—
рече
Милош
,
а
зуби
му
готово
зацвокотали
.
—
Ама
,
сједи
човјече
!
—
Па
да
седнем
—
рече
Милош
и
спусти
се
лагано
иа
диван
.
—
Како
је
здравље
?
—
упита
Крушка
.
—
Хвала
богу
...
—
Како
на
дому
?
—
Хвала
богу
!
—
Ако
,
ако
!
...
Здравље
,
најприје
здравље
,
па
онда
друго
.
Милош
не
одговори
ништа
.
Срце
му
је
бурно
лупало
.
Да
је
Крушка
хтео
ослушнути
,
он
би
чуо
како
лупа
.
—
А
је
л̓
?
—
упита
Турчин
.
Милош
прену
.
—
Шта
?
—
Надаш
ли
се
ти
гостима
?
...
Спремаш
ли
вечеру
?
...
Ми
ти
се
,
богме
,
спремамо
...
Милош
да
пропадне
у
земљу
.
Волео
би
него
бог
зна
шта
да
га
Крушка
само
то
није
запитао
!
...
Ушепртљи
,
па
поче
лупати
којешта
:
—
Та
...
надам
се
...
добрим
прошевинама
...
Хоћу
рећи
девојкама
...
онај
...
кад
се
жене
девојке
...
Више
није
видео
никога
пред
собом
