Циганипрестану
,
одмах
удешавају
сељаци
и
то
по
двојица
:
„
Зелен
листак
са
горице
слеће
,
„
Милан
војску
са
границе
креће
„
Склон
’
се
с
пута
сејо
Иванова
„
Нек
пролази
војска
Миланова
.
—
Пиј
!
-
Доста
је
!
—
Шта
:
доста
?
Доста
је
кад
туку
!
...
И
опет
чаше
зазвече
.
—
Ама
чујеш
ти
,
кмете
!
—
Шта
је
?
—
Шта
си
ми
дон’о
онај
напрстак
(
винску
чашу
)
да
њим
пијем
!
...
Дај
ми
чашу
!
—
викну
један
комшија
.
—
Дајде
,
дијете
,
„
ђуровачу
“
!
—
викну
кмет
.
Донеше
водену
чашу
што
узима
по
оке
и
наточише
.
—
Наслужи
Вилипну
—
заповеда
кмет
.
—
А
...
јок
!
...
Ти
си
домаћин
;
ред
је
да
наздравиш
.
Он
узе
чашу
.
—
Е
...
за
здравље
моји
’
гостију
.
Бог
им
дао
што
им
срце
зажелило
:
род
,
плод
,
берићет
на
много
година
!
...
Вала
,
браћо
,
који
сте
ми
дошли
!
.
Спаси
бог
,
учо
!
...
—
На
спасеније
.
—
Кмет
испи
до
дна
.
—
Наслужише
учитељу
.
—
А
...
нећу
ја
!
...
Имам
ја
чашу
!
...
-
Реда
је
!
...
Реда
је
.
Сви
ћемо
тако
!
...
вичу
са
свију
страна
.
—
Ама
,
браћо
,
много
је
ово
!
...
Ко
ће
ово
попити
?
—
рече
он
устежући
се
.
—
Сад
,
таки
му
је
ред
!
—
викнуше
сви
из
окола
.
Он
зажмури
,
наже
и
попи
.
Цигани
отсвираше
свој
обични
„
туш
“
викајући
једни
:
—
Може
!
А
други
—
Не
може
!
...
„
Ђуровача
“
је
ишла
од
руке
до
руке
.
И
сваки
ју
је
„
поштено
“
испијао
.
Цигани
опет
почеше
стругати
по
жицама
.
Један
се
од
њих
озбиљно
наљутио
,
виче
:
—
Што
ти
је
криво
моје
шјемане
?
—
Ама
нисам
ја
.
—
Што
ниси
!
...
што
ниси
!
—
виче
Циганин
све
жешће
планувши
праведним
гњевом
.
—
И
ја
се
чудим
:
што
нисам
—
одговара
онај
несретниковић
.
—
Шта
је
то
?
—
пита
кмет
.
—
Мулим
ти
,
гмете
!
...
овај
,
ет
’
,
овај
!
...
Дош’о
,
наш’о
лој
,
па
ми
намаз’о
гудало
!
...
—
Ха
!
ха
!
ха
!
...
захори
се
смеј
са
свију
страна
.
—
Што
лажеш
,
Циганине
?
—
пита
онај
.
—
Што
да
ти
лажем
?
—
И
ја
се
чудим
:
што
лажеш
!
—
Јеси
ти
!
—
’
Ајд
’
,
не
лажи
!
—
Не
лажем
тако
ми
стреће
моје
!
.
.
Мулим
ти
,
гмете
!
...
—
’
Ајд
,
ајд
!
...
Узми
смоле
па
намасати
!
—
вели
кмет
.
—
Не
можи
,
буга
ми
!
—
Шта
не
може
!
Пробај
!
—
Не
можи
да
се
залепи
змола
,
кад
је
мазно
.
—
Де
,
свирај
једну
!
И
опет
окретоше
свирати
.
Учитељ
извади
сат
.
—
Шта
гледаш
?
Прошло
пола
ноћи
—
рече
он
.
—
Па
шта
је
?
—
Ваља
спавати
.
—
Што
више
спаваш
—
мање
живиш
.
Спаваћемо
доста
када
помремо
!
—
вели
један
чича
.
—
Тако
је
чича
Станко
!
...
Видиш
како
чича
зна
?
—
вела
кмет
учитељу
.
—
А
ја
како
ће
бити
?
—
пита
чича
.
Онда
кад
умрем
,
нећу
пити
:
по
сатљика
доста
за
во
вјеки
!
Вако
,
за
живота
’
оћу
да
„
цевчим
.
“
—
Али
овако
се
може
навући
болест
!
—
рече
учитељ
чичи
.
—
Ех
,
болест
!
—
А
после
болести
долази
смрт
,
па
бар
да
је
лепа
,
него
се
ваља
отезати
као
мачка
!
—
Шта
лепа
!
Ко
леп
!
Зар
смрт
!
...
—
викну
чича
.
—
Од
куд
смрт
може
да
буде
лепа
?
Ја
волим
и
сто
ружни
’
живота
него
једну
лепу
смрт
!
...
И
после
,
шта
:
да
умре
...
ко
да
умре
?
.
.
По
моме
рачуну
:
човек
,
јес
!
Сваки
човек
мора
да
живи
сто
година
;
ко
год
пре
умре
то
је
лењштина
;
бега
од
посла
!
...
Сви
се
насмејаше
;
и
учитељ
се
окрете
смејати
.
—
Јес
’
чуо
?
—
пита
кмет
.
—
Чуо
сам
—
рече
он
.
—
Јес
’
учио
ово
у
твојој
чколи
?
—
питају
сељаци
.
—
Нисам
.
—
Ниси
ја
!
—
вели
чича
Станко
.
—
Не
учи
се
ово
у
тим
вашим
„
благословијама
“
!
...
Ти
си
,
истина
,
свршио
дван’ест
школа
ал
’
ово
је
тринаеста
,
и
ту
си
ти
,
синко
,
букварац
!
...
Поодавна
ја
у
њој
таљигам
!
...
Него
,
спаси
бог
!
...
—
На
спасеније
,
чико
!
—
Шта
сад
велиш
,
учо
?
—
пита
кмет
.
—
Шта
ћу
рећи
?
—
Ваља
пити
—
а
?
—
Па
да
пијемо
!
—
Оћемо
ли
,
људи
,
даље
одавде
?
—
питају
неки
.
—
Можемо
,
вала
!
—
одговарају
други
.
-
Куда
!
—
’
Ајдемо
попи
!
...
—
’
Ајде
вала
!
...
И
сви
се
кренуше
поповој
кући
.
ВИ
ТАЈНИ
САСТАНАК
Учитељ
Јова
се
немаше
на
што
потужити
;
све
што
би
желео
да
стече
један
човек
у
својој
околини
—
он
је
стекао
;
свуда
су
га
дочекивали
и
испраћали
са
љубављу
и
поштовањем
.
Па
ипак
,
опет
му
је
нешто
реметило
живот
.
Оне
плаве
очи
лебдијаху
пред
њим
вазда
кад
се
осами
.
Чар
њихов
пљенио
му
је
душу
.
Он
је
стварао
пред
собом
милу
слику
;
оне
лепе
,
бистре
очи
и
свиону
плаву
косу
;
доста
пута
осећао
је
задај
њене
чисте
девојачке
душе
као
да
је
ту
;
—
али
кад
се
из
тога
леног
сна
на
јави
пробудио
,
видео
је
—
своју
бећарску
собу
и
себе
као
очајника
...
„
Та
да
бар
знам
где
је
,
или
која
је
!
...
Је
ли
Српкиња
,
или
Швабица
,
или
Еврејка
?
...
Где
живи
,
шта
ради
?
...
Али
ја
ништа
не
знам
,
а
међу
тим
лудим
за
тим
непознатим
створењем
!
...
Да
верујем
да
анђели
с
неба
силазе
—
рекао
бих
да
је
анђео
који
је
сишао
за
часак
на
земљу
да
ми
памет
узме
,
па
га
је
онда
опет
нестало
!
“
...
Па
да
би
умирио
срце
и
мисли
на
другу
страну
одвео
—
узео
би
књигу
;
али
би
му
очи
само
прелетале
преко
оних
сићаних
слова
,
а
памет
му
је
опет
остајала
код
онога
милог
девојчета
...
И
друго
нешто
сметало
је
његовом
мирном
животу
!
Он
је
хтео
да
буде
учитељ
,
не
само
деце
него
и
старијих
.
Хтео
је
да
им
отвори
очи
,
да
им
докаже
да
су
људи
који
треба
да
знају
и
своја
права
,
као
што
дужности
имају
,
и
да
се
својим
правом
користе
,
као
што
и
дужности
морају
да
испуњавају
.
Њега
је
болело
то
,
што
српски
сељак
мораше
да
стрепи
пред
једним
капетаном
или
писарем
или
чак
и
пандуром
.
У
томе
он
осећаше
да
је
српски
сељак
понижен
.
Покушавао
је
доста
пута
да
поведе
о
томе
разговор
у
друштву
;
али
,
ма
с
ким
почео
да
говори
,
онај
му
се
вешто
исклизнуо
из
руку
рекавши
само
:
—
Море
,
мани
!
Обраћао
се
више
пута
попу
Дамњану
са
питањем
:
—
Шта
је
ово
?
На
што
је
попа
само
слегао
раменима
.
—
Па
докле
ћемо
овако
?
—
питао
је
он
.
—
Не
знам
!
—
одговарао
је
попа
.
—
Је
ли
могуће
да
српски
сељак
ништа
не
осећаштга
и
ништа
не
мисли
—
ако
бога
знаш
?
!
—
Па
,
ето
види
!
—
Па
,
шта
да
радимо
?
Попа
је
опет
слегао
раменима
.
И
тад
би
ућутали
и
један
и
други
.
Дође
и
нова
1880
година
.
Трећи
четврти
дан
по
новој
години
дође
му
попа
и
донесе
новине
.
Нађоше
и
једне
нове
,
зваху
се
„
Видело
.
“
Узеше
да
читају
,
и
,
с
места
увидоше
да
те
новине
пишу
против
јада
и
чемера
,
који
онаком
владавином
трују
српски
народ
.
—
Хвала
богу
!
—
рече
Јова
.
—
Хвала
богу
кад
и
ми
дочекасмо
један
опозициони
лист
!
...
Бар
можемо
у
њему
дати
гласа
.
Обојица
беху
врло
задовољни
.
Прочитали
су
целе
новине
од
почетка
до
краја
са
највећом
слашћу
.
—
Ко
ти
је
послао
ове
новине
?
—
питао
је
попа
.
—
Мејанџија
из
вароши
код
кога
ја
обично
одседам
.
—
Знаш
шта
?
-
Шта
?
—
Да
ми
претплатимо
заједнички
ове
новине
.
—
Хоћу
—
рече
попа
.
Поседеше
мало
,
па
се
попа
диже
и
оде
у
нурију
неким
послом
.
Пред
вече
тог
дана
доби
он
два
писма
;
једно
беше
упућено
на
њега
а
друго
на
попа
Дамњана
.
Рукопис
на
оба
писмо
беше
један
.
„
Ко
ли
ће
ово
да
ми
пише
?
—
рече
он
гледајући
.
—
Дај
да
видим
!
“
Отвори
писмо
и
стаде
читати
:
„
Драги
брате
,
„
Наше
политичке
прилике
врло
су
хрђаве
.
За
то
смо
се
нас
неколико
пријатеља
договорили
:
да
склопимо
једну
малу
дружиницу
,
па
да
се
споразумемо
:
како
,
и
на
који
начин
да
се
отресемо
зла
,
који
нам
над
главом
стоји
.
Рачунамо
на
тебе
као
на
нашег
човека
.
Ако
си
вољан
да
се
нешто
ради
дођи
сутра
на
вече
Б
...
механи
.
4
.
Јануара
1880
.
г
.
у
Б
...
Искрен
поздрав
од
твог
Ж
К
...
“
Он
се
замисли
.
Ко
ће
бити
тај
Ж
.
К
...
?
Шта
ће
то
бити
?
...
Да
ли
је
то
одиста
једна
тајна
дружина
?
...
Или
,
да
то
нису
веште
полициске
замке
,
у
које
мисли
да
похвата
своје
противнике
?
...
Ту
беше
тешко
решити
се
.
Да
не
иде
није
лепо
;
казаће
да
је
плашљивац
и
кукавица
,
а
он
то
није
;
и
живот
ће
свој
дати
само
да
га
тим
именима
не
назову
.
Да
оде
—
није
паметно
...
Може
доћи
,
сести
,
а
тек
од
једаред
,
капетан
,
или
писар
,
или
какав
пред-а-њ
„
Шта
желите
,
господине
?
Да
нисте
дошли
према
овом
писму
?
Извол’те
са
мном
!
...
“
и
онда
у
бувару
и
т
.
д
...
Зар
тако
јевтино
да
се
прода
и
да
им
падне
шака
?
...
А
то
може
бити
врло
лако
.
Полицији
нису
били
свети
ии
најсветији
осећаји
једног
човека
.
Она
би
пре
пустила
лопова
,
да
се
докопа
политичара
.
Не
,
неће
да
иде
!
Најзад
реши
се
:
да
упита
попу
.
Он
ће
,
зар
,
знати
,
ваљда
,
ко
пише
.
С
нестрпљењем
је
очекивао
да
сване
.
Дође
попа
.
Он
му
даде
писмо
.
Пошто
овај
прочита
,
упита
он
:
—
Шта
велиш
?
...
Да
л
’
да
идемо
?
—
Да
идемо
.
—
Да
неће
бити
какве
подвале
?
—
Неће
.
—
Знаш
сигурно
?
—
Знам
.
—
Ко
пише
?
—
Поп
Живке
.
—
Е
,
онда
да
идемо
.
—
Чисто
му
лахну
на
души
;
само
кад
је
на
чисто
.
Пред
вече
,
тога
дана
кретоше
се
он
и
поп
Дамњан
на
коњима
у
Б
...
Ишли
су
кроз
шуму
и
разговарали
полако
.
Више
су
застајкивали
него
што
су
журили
:
да
само
доцније
стигну
,
или
,
бар
,
да
мрак
на
земљу
падне
...
Мрак
се
спустио
са
свим
и
помрчина
беше
густа
као
тесто
кад
стигоше
мејани
.
Одјахаше
и
јавише
се
мејанџији
.
Овај
посла
момка
да
коње
прими
.
—
Добро
вече
!
—
Бог
помог’о
!
—
Здраво
,
мирно
?
—
Вала
богу
!
...
Од
куд
ви
?
Ми
и
из
Шапца
.
—
Извол’те
у
собу
—
рече
мејанџија
.
Уђоше
.
У
соби
сеђаше
око
десет
људи
и
ћуте
.
Они
назваше
бога
и
поздравише
се
.
Ту
поп
Дамњан
упозна
учитеља
са
поп
Жиком
,
поп
Луком
,
Васом
Каменчићем
,
Митром
Стокићем
,
Маринком
Ракићем
,
Николом
Макси
и
осталим
.
—
Само
смо
вас
чекали
—
рече
поп
—
Ево
и
нас
.
—
Сад
можемо
почети
.
—
Можемо
,
рекоше
сви
.
Мејанџија
отвори
врата
.
—
Шта
је
?
—
упита
га
поп
Лука
.
—
’
Оће
ли
господа
нити
што
год
?
—
Дај
нам
по
каву
—
рече
учитељ
Јова
.
Мејанџија
изађе
.
—
Браћо
!
—
рече
поп
Лука
.
—
Мени
сад
не
треба
да
удешавам
беседе
,
него
ћу
вам
у
кратко
казати
:
за
што
смо
се
окупили
овде
.
Ми
смо
се
договорили
ја
и
поп
Живко
да
се
овако
окупимо
те
да
се
братски
заверимо
,
да
овом
злу
ногом
за
врат
станемо
.
Не
може
се
више
гледати
ово
чудо
и
покор
што
наша
полиција
ради
.
Ово
није
земља
уставна
,
него
земља
самовоље
,
овде
није
„
закон
највиша
воља
“
него
ћеф
једнога
капетана
,
против
кога
се
немаш
коме
жалити
.
Сада
’
вала
богу
стекосмо
једаред
и
ми
једне
новине
,
да
се
можемо
пожалити
и
другој
браћи
,
нека
виде
шта
се
од
нас
овде
чини
...
Што
имамо
да
чинимо
,
чиниме
у
кратко
,
јер
се
не
смемо
дуго
овде
задржавати
да
нас
не
би
приметили
и
олајали
.
—
Па
лепо
.
Оћемо
ли
,
браћо
,
да
дигнемо
против
овога
зла
,
путем
штампе
?
—
упита
њан
.
—
’
Оћемо
.
—
’
Оћемо
ли
да
тужимо
свету
капетана
и
началника
?
—
’
Оћемо
.
—
Лепо
.
Казујте
ко
шта
има
против
њих
!
—
Ја
имам
први
!
—
поче
поп
Лука
.
—
У
мене
кмет
кад
је
купио
реквизицију
од
четири
пет
газда
,
својих
присталица
,
није
више
ништа
узео
него
по
једно
мршаво
јуне
;
а
међу
тим
,
од
сиротиње
отимао
је
и
последње
кајише
сланине
,
последњи
омршај
,
те
је
слао
држави
...
Двадесет
тужби
има
против
њега
и
капетан
ни
на
једну
главе
не
окрете
!
—
Имам
и
ја
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Нашем
кмет
протеко
рок
и
одбор
га
разрешио
од
дужности
.
Кмет
—
ни
пет
ни
девет
—
него
капетану
:
а
овај
долази
у
општину
и
враћа
му
по
ново
печат
,
те
овај
смушењак
таре
сад
људе
који
су
што
било
против
њега
рекли
.
Има
се
,
браћо
,
доста
казивати
против
њега
,
рече
Васа
Каменчић
.
—
Ето
,
онај
наш
Пера
,
угурсуз
!
...
Не
чудим
се
,
кад
се
пре
потурчи
,
него
кад
пре
научи
чалму
завијати
!
...
Што
’
оћеш
код
њега
је
пре
него
човечанство
и
законитост
.
Дош’о
па
затворио
за
пра
бога
—
једну
сироту
по
онакој
зими
у
апс
!
...
Кад
га
је
пустио
,
он
оде
те
га
тужи
капетану
;
а
овај
,
место
да
га
—
ка
’
човек
—
саслуша
,
а
он
њему
оца
и
матер
и
вели
:
„
ако
сад
с
места
не
одеш
—
уапсићу
те
и
ја
!
...
“
Плаче
сирота
,
ка
’
киша
.
„
Идем
—
вели
—
началнику
;
шат
код
њега
буде
правде
!
“
А
знате
шта
му
је
каз’о
началник
?
...
„
Сиктер
!
“
...
Бога
ми
јес
!
...
—
Море
,
наш
кмет
Илија
Кончаревић
је
најгори
!
—
рече
Максић
.
—
Не
може
се
вама
казати
шта
тај
ради
!
...
Кад
је
све
већ
отишло
у
рат
,
он
креће
оно
што
је
остало
,
те
му
коси
на
Преображење
...
Преображење
,
браћо
!
коси
му
ливаду
—
пуста
му
остала
!
И
то
свако
о
својој
’
рани
,
јер
„
сено
—
вели
—
треба
држави
,
па
није
право
да
он
радине
’
рани
“
...
На
Велику
Госпојину
жене
купе
и
дену
;
и
кад
све
би
готово
,
он
држави
ни
„
зупке
“
!
...
Па
је
ратне
године
веш’о
жене
о
плот
што
не
дају
све
што
он
заиште
за
„
крезицију
“
;
па
је
некој
баби
Смиљани
узео
из
ушиватка
у
појасу
—
што
је
сиротица
оставила
за
сарану
—
три
дуката
,
јер
је
—
вели
—
вештица
:
купа
се
ноћу
само
да
је
не
преда
војеном
суду
,
а
овај
би
већ
—
како
он
вели
—
„
наредио
да
је
сагору
на
ватри
,
или
да
је
баце
под
воденични
камен
!
“
...
Па
је
,
браћо
моја
,
узео
седам
дуката
само
за
то
:
што
је
овај
веселник
убио
гуштера
„
зеленбаћа
“
,
јер
„
зеленбаћ
се
—
вели
—
по
закону
не
сме
убити
;
и
ко
га
убије
,
да
се
казни
—
братац
мој
љубезни
!
—
(
то
му
је
уза
сваку
реч
)
са
10
година
робије
у
тешком
гвожђу
!
“
...
И
солујијо
човека
да
га
тера
у
апс
;
а
овај
,
онда
,
тамо
овамо
,
па
њему
седам
дуката
!
...
И
жалили
се
људи
и
молили
и
—
ништа
!
...
Код
оне
пусте
канцеларије
у
дугу
дану
,
ка
’
орлушина
,
седи
онај
ћата
Арамбашић
,
па
:
ем
ти
не
пресуди
по
правди
—
ем
ти
дигне
и
оно
мало
што
имаш
,
јер
и
њему
треба
!
...
—
Није
то
могуће
?
!
...
рече
пренеражено
учитељ
Јова
.
—
Цела
истина
,
г
.
учо
!
—
Па
јесте
се
жалили
?
—
Море
,
велим
ти
свуда
!
...
—
Па
зар
ни
код
началника
ништа
?
—
Ама
,
нигде
!
...
—
И
морали
сте
да
трпите
?
—
А
које
ћу
му
јаде
?
рече
Максић
.
Врана
врани
очи
не
вади
!
...
Све
се
то
тамо
повезало
једно
за
друго
ка
’
крмећа
балега
!
На
небо
не
мо’ш
—
високо
;
у
земљу
не
мо’ш
—
тврдо
!
...
Сада
или
гутај
или
једаред
зажмури
,
па
кидиши
овом
поганом
животу
,
па
то
ти
је
!
...
Па
...
изгубити
душу
—
изгубити
;
и
овако
сам
ти
—
са
мог
језика
—
грешнији
него
тежи
!
...
—
То
је
:
сачувај
боже
!
—
Тако
је
то
,
мој
учо
!
—
Знате
шта
?
Сви
ућуташе
да
чују
учитеља
.
—
Нас
је
овде
на
скупу
свега
дванајест
—
рече
он
.
—
Браћо
!
Договор
кућу
кући
.
Да
се
не
би
цепали
овамо
и
онамо
,
ми
треба
сад
да
се
братски
споразумемо
.
Да
се
уредимо
и
да
знамо
сваки
посао
свој
.
Сад
ћемо
изабрати
себи
једнога
старешину
између
нас
.
Он
ће
разашиљати
наредбе
сваком
појединцу
шта
који
треба
да
ради
.
О
свему
он
ће
се
договарати
.
Међу
тим
нас
је
врло
мален
број
,
да
се
боримо
јавно
са
оном
силом
која
је
против
нас
.
Да
би
се
могли
одржати
—
ми
морамо
радити
тајно
,
обавештавати
људе
и
позивати
их
у
своје
коло
.
Свакоме
од
нас
нека
је
дужност
,
да
:
где
год
поштена
човека
нађе
код
њега
поради
и
око
њега
устане
.
Ми
се
боримо
за
законитост
.
Не
тражимо
ништа
више
,
него
да
се
ради
онако
,
како
закон
налаже
.
-
Тако
је
!
—
рекоше
они
.
—
Ми
се
боримо
за
права
наша
.
Сваки
је
човек
—
човек
.
Тај
капетан
,
тај
началник
,
тај
началник
,
тај
министар
—
ништа
није
бољи
од
мене
или
од
овог
или
оног
брата
!
Нема
он
дво
главе
а
ја
једну
,
или
он
три
срца
а
ја
једно
!
Нас
је
бог
све
једнаке
створио
;
па
кад
смо
једнаки
пред
богом
за
што
да
је
он
овде
бољи
од
нас
?
.
.
И
може
ли
бити
он
бољи
од
нас
само
за
то
што
је
министар
?
Он
је
данас
министар
—
сутра
није
,
а
човек
остаје
до
века
!
.
.
—
Тако
је
!
—
Дакле
,
боримо
се
за
правду
,
боримо
се
за
човечанство
.
Боримо
се
и
још
за
нешто
.
Ми
смо
се
овде
окупили
да
се
поразговарамо
;
међу
тим
сваки
час
стрепимо
да
нам
пандур
или
какви
полицајац
не
бану
на
врата
.
За
што
да
ми
стрепимо
?
Ко
је
њима
дао
право
да
они
свакад
могу
метити
руку
на
наша
уста
?
Зар
ту
није
понижен
српски
народ
,
који
је
се
четири
стотине
година
борио
,
да
дочека
слободу
,
да
сме
казати
шта
му
срце
жели
?
...
И
ко
понизи
Србина
?
—
Србин
!
Као
што
су
Турци
гусле
забрањивали
тако
и
ови
слободну
реч
забрањују
.
Зар
није
који
од
вас
већ
био
на
одговору
што
је
отишао
овоме
или
ономе
своме
пријатељу
или
рођаку
?
...
—
Ја
шта
је
брате
!
—
Дакле
,
браћо
,
—
настави
учитељ
Јова
—
кажите
сваком
брату
зашто
се
ми
боримо
!
...
И
који
не
мисли
за
ова
света
права
наша
да
погине
,
бранећи
их
,
нека
не
иде
у
наше
коло
!
...
Свакоме
поштеном
брату
,
па
био
он
богат
или
сиромах
,
слободно
је
ступити
у
наше
друштво
!
...
И
ја
мислим
да
ћемо
за
кратко
време
од
ове
мале
четице
,
што
смо
се
овде
окупили
,
имати
—
војску
...
—
Тако
је
!
Живио
те
бог
!
—
Сад
,
браћо
,
да
изаберемо
старешину
.
—
Ја
предлажем
оца
Дамњана
.
Прима
ли
се
?
упита
поп
Лука
.
—
Прима
се
!
—
Хвала
вам
,
браћо
,
на
поверењу
.
Гледаћу
да
га
оправдам
!
—
Шта
би
за
допис
?
—
упита
поп
Живко
.
—
Ко
ће
написати
?
—
Ја
ћу
!
—
рече
учитељ
Јова
.
—
Браћо
!
—
рече
поп
Дамњан
.
Кад
требамо
да
се
састанемо
,
вама
ће
се
јавити
.
Међу
тим
,
радите
сваки
у
свом
месту
и
околини
:
да
шта
више
људи
придобијете
.
—
’
Оћемо
,
Оћемо
!
...
—
Вечерас
смо
рад
свршили
рад
’
кога
смо
позвани
;
сад
се
можемо
полако
разићи
...
Неки
се
поздравише
одмах
и
одоше
.
Попови
и
учитељ
осташе
да
вечерају
.
Дуго
су
седели
и
разговарали
се
,
па
се
онда
и
они
разиђоше
.
ВИИ
.
КАПЕТАН
САВА
Родио
се
у
једноме
селу
рудничког
округа
.
Мален
је
остао
иза
оца
и
мајке
,
па
се
претуцао
од
немила
до
недрага
.
Узео
га
најпре
ујак
,
па
,
пошто
није
имао
деце
,
да
га
да
изучи
школу
.
Свршио
је
псалтир
а
ујак
га
да
у
Крагујевац
да
почне
гимназију
.
У
другој
години
учини
неку
крађу
те
га
истерају
из
школе
.
Ујаку
није
смео
на
очи
,
него
тумарне
у
свет
.
Тумарао
је
тако
неколико
година
.
Допирао
је
до
мора
,
„
са
сто
је
вуруна
’
леба
јео
“
као
што
имађаше
обичај
сам
да
каже
.
Сад
,
како
је
којим
начином
дошао
до
положаја
практикантског
—
да
ме
убијете
—
не
знам
;
тек
,
довољно
то
:
да
је
он
постао
практикант
са
60
талира
плате
у
једној
среској
канцеларији
.
Капетан
му
је
био
врло
строг
према
млађима
,
па
—-
разуме
се
—
и
према
њему
.
Међу
тим
,
њега
мука
шчеличила
,
па
—
видећи
—
како
капетан
лепо
живи
,
закуне
се
свим
на
свету
да
ће
и
он
постати
капетан
.
И
већ
је
почео
радити
на
томе
.
Мотрио
је
шта
капетан
воли
,
па
је
само
оно
и
радио
.
Н
.
пр
.
капетан
је
волио
човека
,
који
је
умео
да
се
лепо
поклони
,
да
каже
:
„
изволите
“
,
да
је
увек
чист
и
углађен
и
да
је
препокоран
покоран
.
И
он
ти
је
с
места
почео
улагивати
се
капетану
;
увек
је
гледао
у
њега
,
па
ако
се
капетан
насмеши
—
и
он
се
насмеши
;
ако
га
што
дирка
,
он
се
смеје
и
показује
,
да
му
је
бог
зна
како
мило
и
да
то
сматра
за
највећу
част
;
ако
капетан
рекне
што
год
иоле
шаљиво
он
се
зацењивао
од
смеја
.
Доста
пута
тек
би
капетан
рекао
најстаријем
ћати
:
—
Овај
наш
Сава
има
право
детиње
срце
;
нешто
ми
је
ушао
у
вољу
...
Елем
,
таким
начином
он
стече
наклоност
свог
капетана
тако
,
да
му
је
он
поверовао
да
рад
’
неких
и
неких
послова
иде
у
срез
и
да
их
изврши
.
И
он
је
ишао
и
извршивао
на
задовољство
и
свога
старешине
и
своје
,
разуме
се
да
поред
капетанове
„
јабуке
“
није
ни
своју
заборавио
.
Све
је
више
пљенио
свога
старијега
док
није
дочекао
,
да
,
на
св
.
Николу
,
славу
капетанову
,
послужује
око
софре
,
за
коју
су
засели
били
први
домаћини
из
среза
.
Само
је
жудео
за
тим
,
да
се
докопа
и
куће
капетанове
,
јер
ту
се
надао
да
ће
моћи
свој
план
остварити
.
У
капетана
су
биле
четири
кћери
све
:
ка
’
златне
јабуке
.
Он
је
се
морао
једној
улагати
,
па
на
који
било
начин
.
И
,
зајиста
,
тога
дана
,
чешљао
је
се
по
сата
пред
огледалом
и
увијао
оно
мало
брчића
;
чистио
четком
неколико
пута
своје
ново
одело
,
а
у
себи
је
говорио
:
—
Нека
,
вала
!
Ја
мислим
,
да
ми
баш
неће
проћи
на
лијо
!
...
Та
стара
сам
ја
лола
,
улагаћу
се
капетаници
,
па
ћу
ја
онда
око
Госпаве
.
Истина
,
најстарија
је
,
али
не
мари
!
...
опет
је
и
леца
и
једра
.
Неколико
сам
пута
на
њу
намигн’о
,
и
—
да
ви’ш
осмене
се
...
Сад
када
ме
види
у
овоме
мом
новом
оделу
,
па
’
вако
углађена
—
е
,
нема
јој
друге
—
него
што
’
оћу
,
оно
мора
бити
!
.
.
Они
ће
се
мало
џапати
,
али
шта
ће
—
мораће
попустити
...
Ко
сме
гледати
чудо
очима
!
...
И
задовољан
самим
собом
,
запали
цигару
и
стаде
пред
огледало
,
па
пушећи
,
посматраше
сваку
цртицу
на
своме
лицу
.
—
Нос
ми
много
велики
,
славу
му
његову
!
...
Да
је
мало
мањи
и
да
није
само
овако
покучаст
!
...
Ал
не
мари
!
.
То
је
још
препорука
ако
зна
,
а
не
може
бити
да
не
зна
...
Пошто
попуши
цигару
,
испра
уста
да
не
би
„
ударао
“
на
дуван
,
узе
капу
и
метну
на
главу
,
насмеши
се
,
и
—
тако
оде
у
капетанове
одаје
.
Како
уђе
,
скиде
капу
и
приђе
капетану
па
онда
капетаници
руци
.
—
Добро
јууро
!
—
Бог
добро
дао
,
синко
!
—
Честитам
вам
празник
!
У
здрављу
да
много
година
дочекујете
,
у
здрављу
,
срећи
и
задовољству
.
—
’
Вала
,
синко
,
’
вала
!
...
Ти
жив
и
здрав
!
...
Ви’ш
ти
обешењака
,
како
је
он
то
срочио
!
—
рече
капетан
.
И
,
милоште
ради
,
повуче
га
мало
за
уво
.
—
Седи
,
Саво
!
—
рече
капетаница
.
—
Нека
,
госпоја
,
могу
ја
и
постајати
.
—
Нека
,
нека
!
...
Не
би
’
ја
сео
кад
мој
старији
стоји
ни
за
каке
паре
!
...
—
Ето
,
лоле
!
...
А
лаже
,
знам
да
лаже
!
...
рече
капетан
.
И
опет
га
повуче
за
уво
.
Госпава
,
најстарија
кћи
капетанова
донесе
и
послужи
га
.
Он
се
само
смеши
и
тако
умиљато
одговара
:
„
благодарим
Фрајлице
“
!
да
је
Госпави
памет
стала
.
Кад
попи
и
каву
он
се
од
једаред
окрете
.
—
Куда
ћеш
?
—
Ја
ћу
да
помажем
данас
у
кујни
.
—
Испрљаћеш
одело
.
—
Не
мари
.
Има
четка
па
очисти
—
рече
он
.
—
Ја
мислим
да
је
баш
дужност
нас
млађих
да
нашег
старешину
услужимо
!
...
—
’
Вала
,
синко
,
’
вала
!
.
.
Е
,
’
ајд
—
кад
’
оћеш
—
иди
тамо
у
кујну
па
гледај
са
децом
посла
.
Тога
дана
служио
је
око
софре
.
У
вече
је
био
у
кујни
.
Цело
вече
провео
је
у
друштву
са
Госпавом
.
Беше
што
—
беше
!
...
Кад
је
се
пред
зору
спустио
на
свој
кревет
,
био
је
потпуно
са
собом
задовољан
.
Држао
је
у
тврдо
:
да
ће
бити
капетанов
зет
.
—
Што
ми
ту
ваздан
облетати
око
девојке
!
...
Овако
,
па
—
’
тели
не
’
тели
—
морају
ми
је
дати
!
Кад
ми
капетан
постане
таст
постаћу
и
ја
писар
!
...
А
красно
је
то
:
бити
писар
.
Виде
те
да
си
вредан
и
окретан
,
да
умеш
да
се
владаш
,
па
те
по
чешће
шаљу
у
срез
.
Добри
ручкови
,
добре
вечере
—
свет
луд
па
ти
још
даје
преко
плате
!
...
Баш
дивота
,
мајку
му
!
...
И
ту
се
распиштољи
његово
бећарско
задовољство
.
Дође
му
мило
да
мисли
:
о
младој
жени
на
десници
,
о
добро
намештеној
соби
,
о
каси
што
стоји
у
једноме
ћошку
,
о
великоме
уважењу
код
старијих
и
о
великом
поштовању
код
млађих
...
—
Шта
би
ми
онда
валило
?
.
.
Масан
чин
,
доста
пара
,
каруце
и
коњи
,
зекани
,
из
„
прека
“
...
Звр
!
...
Ко
ли
то
иде
?
...
Господин
ћата
или
капетан
!
Скидају
капе
па
се
преклањају
до
земље
;
а
ја
диг’о
главу
па
не
видим
ни
једног
!
...
Свет
овај
,
овај
гејак
,
кикаљ
—
он
је
само
научио
да
слуша
.
Подвикни
му
,
намршти
се
мало
,
па
,
ако
оћеш
,
даће
ти
и
ћер
и
жену
—
само
да
га
не
дираш
!
...
Што
ти
се
да
у
овоме
чину
проживети
—
то
нигде
!
...
Па
зажмури
од
задовољства
,
као
да
би
хтео
да
види
тај
срећни
живот
.
—
А
завидљивци
би
говорили
—
мишљаше
он
даље
—
Гледај
само
Саву
!
.
.
Онака
вуцибатина
,
па
ви’ш
ти
,
молим
те
!
.
.
И
стече
,
и
дође
до
чина
и
воле
га
старији
и
—
шта
’
оћеш
!
...
А
...
славу
вам
вашу
!
.
.
Одбијајте
ви
жмире
у
канцеларијама
.
Сава
уме
овако
!
...
Лепо
свану
,
а
он
се
још
по
кревету
претура
.
Кад
виде
да
од
сна
нема
ништа
,
а
већ
ни
саме
мисли
његове
не
узбуђиваху
га
више
као
што
су
мало
пре
,
он
се
диже
из
кревета
.
Обуче
се
,
углади
се
—
по
свом
обичају
—
па
се
диже
у
кафану
на
каву
.
У
канцелариско
време
био
је
на
свом
месту
.
Узео
перо
,
па
пише
ли
—
пише
!
.
.
Капетан
је
нешто
доцније
ушао
у
канцеларију
него
што
је
обично
улазио
.
Виде-га
ведра
и
весела
као
обично
,
и
упита
:
—
А
...
како
је
,
Саво
?
—
Хвала
на
питању
,
господине
,
врло
добро
!
—
одговори
он
стојећи
по
свима
прописима
учтивости
.
—
Не
жуље
те
ни
очи
?
—
Ништа
,
господине
!
—
Врло
добро
,
синко
!
’
Ајд
,
ради
сад
!
...
Другови
његови
,
практиканти
,
завидели
су
му
,
но
он
је
се
само
у
себи
смешио
.
Тако
је
живео
Сава
код
свог
капетана
;
сад
је
могао
,
кад
год
је
био
докон
,
ићи
му
и
у
кућу
,
и
—
разуме
се
—
он
је
се
тим
користио
.
Но
једаред
ухвати
га
капетан
на
„
ружном
делу
са
својом
ћерком
и
,
знате
ли
шта
је
било
онда
?
.
.
Строги
капетан
поста
још
строжији
,
намршти
се
,
скиде
лулу
са
свога
дугог
чибука
од
абоноса
и
свога
ти
веселог
будућег
капетана
„
намаза
поштено
абоносовином
...
.
—
Оца
ти
твога
!
.
.
како
си
смео
,
како
си
смео
кажи
ми
!
.
.
А
?
...
Он
осећаше
тешке
болове
од
удараца
,
али
је
стегао
срце
само
да
би
одржао
своје
достојанство
.
—
Ја
је
„
љубим
“
,
господине
—
промуца
он
.
—
И
ја
сам
видео
да
је
љубиш
;
—
рече
капетан
не
разумевајући
те
„
високе
“
књижевничке
изразе
—
али
како
си
смео
?
—
Срцу
се
не
заповеда
!
—
рече
он
одважно
и
погледа
капетану
у
очи
.
—
Ево
,
узмите
,
узмите
овај
пиштољ
,
и
убите
ме
!
И
скиде
пиштољ
са
зида
па
га
пружи
капетану
.
—
Убите
ме
к’о
бога
вас
молим
!
.
.
Убите
ме
тако
вам
свега
што
вам
је
најмилије
!
.
.
Убите
ме
—
само
ме
не
одгоните
!
...
Јер
ако
ме
отерате
,
ако
ме
одвојите
од
ваше
кћери
,
ја
ћу
се
морати
сам
убити
!
...
Капетан
се
скаменио
.
Чуо
је
да
читају
о
тој
љубави
у
„
Љубомиру
у
Јелисијуму
“
и
другим
романима
тога
доба
,
али
у
то
није
веровао
.
Сада
након
гледа
очима
,
рођеним
очима
ту
љубав
у
својој
кући
.
„
Будући
“
смотри
да
се
он
колеба
.
—
Ја
не
могу
да
живим
без
ње
!
Сав
мој
живот
нека
ђаво
носи
!
...
.
Сад
знате
све
и
реците
!
...
Бар
ћу
о
једном
трошку
и
себи
пресуду
изрећи
!
И
он
подиже
пиштољ
,
токорсе
да
га
себи
у
прси
опали
.
Капетан
га
ухвати
за
руку
.
—
Остав
’
то
!
—
викну
.
—
Па
шта
ћу
да
чиним
?
—
упита
он
,
бајаги
,
очајнички
.
—
Сутра
ћеш
знати
;
сад
иди
!
.
.
Он
виде
да
је
капетан
попустио
,
и
,
да
не
осећаше
абоносову
ватру
што
га
је
пекла
,
би
отишао
певајући
.
Задовољан
се
спустио
у
кревет
.
—
Шта
ћеш
!
Кад
’
оћемо
до
нечега
да
дођемо
—
мора
се
по
неки
пут
и
„
извући
“
—
рече
сам
себи
.
—
И
није
се
преварио
!
Капетан
не
само
да
му
даде
ћерку
,
него
у
његовој
листи
написа
:
да
је
„
отличног
владања
,
да
је
поверљив
,
вредан
,
као
мало
који
,
и
да
га
треба
предложити
за
унапређење
.
“
И
он
доби
са
ћерком
капетановом
и
нешто
новаца
уз
њу
,
и
писарско
место
у
оближњем
срезу
.
—
Први
је
корак
срећно
испао
—
рече
честитајући
себи
—
сад
,
’
ајд
даље
!
...
И
он
пође
даље
.
Знао
је
шта
му
треба
радити
:
с
тим
је
био
на
чисто
.
Прво
и
прво
:
улагати
се
старијем
да
те
препоручи
;
онда
постарати
се
за
свој
џеп
.
И
једно
и
друго
ишло
му
је
за
руком
.
Капетан
његов
био
је
рођак
неком
великом
господину
тамо
у
Београду
;
значи
могао
га
је
препоручити
.
Он
му
је
с
места
постао
најбољи
пријатељ
;
чисто
је
познао
и
вољу
његову
из
погледа
његовог
.
За
кратко
време
он
стече
љубав
и
поверење
свога
старешине
.
Било
је
старијих
чиновника
од
њега
у
истој
канцеларији
,
али
се
никоме
није
поверевало
као
њему
.
Он
поста
извршитељ
.
Ту
беше
извор
из
кога
је
могао
до
миле
воље
захватати
.
Није
да
дира
у
касу
,
то
не
;
има
се
ту
и
осим
касе
.
Није
хтео
ништа
да
изврши
док
и
он
сам
не
би
ту
добио
дела
.
Дукат
,
два
,
три
,
пет
—
како
кад
,
али
је
тек
капало
и
никад
није
засушило
...
Стекао
је
добре
коње
и
кола
;
намештај
у
соби
био
је
госпоцки
;
јео
је
и
пио
је
шта
му
је
душа
желела
.
Жена
му
је
била
одевена
као
министарка
.
Нису
имали
деце
,
али
,
како
говораху
,
и
не
требају
им
.
Могли
су
бити
без
њих
.
За
пет
година
доби
две
класе
седећи
у
истом
месту
,
и
стече
трговачки
капитал
.
Умре
му
таст
,
али
,
опет
стиже
шурак
са
наука
из
Париза
и
ожени
се
од
врло
велике
породице
.
Он
је
се
тамо
упознао
са
многим
личностима
од
„
важности
“
—
приликом
свадбе
шуракове
;
са
некима
се
још
и
тикао
.
Дакле
:
стекао
је
себи
пријатеља
и
тамо
где
је
мислио
да
неће
никад
моћи
ни
привирити
.
Ни
дотле
није
марио
за
„
кикаља
“
,
(
тако
је
он
називао
сељака
)
али
му
је
по
мало
ласкао
;
сада
пак
сматрао
је
за
потребно
да
му
окрене
леђа
.
Али
ипак
,
мислио
је
да
ће
добро
бити
,
да
се
држи
неких
отменијих
,
или
боље
да
кажем
,
богатијих
.
Међу
тим
,
овде-онде
појављиваше
се
по
неки
„
бунтовник
.
“
Таке
људе
људи
на
влади
нису
могли
трпети
;
њих
је
требало
искорењивати
или
бар
заварчити
.
За
то
је
требало
чиновника
.
Он
је
био
„
поуздан
“
човек
.
На
њега
се
је
могло
и
по
препорукама
и
по
личном
познанству
—
ослонити
,
и
њега
послаше
у
један
срез
где
по
више
таквих
„
бунтовника
“
има
,
послаше
га
,
али
као
:
капетана
.
Његов
се
сан
испуни
.
Он
говораше
жени
:
—
Видиш
сад
!
—
Видим
—
рече
она
.
—
Реко
’
ли
?
—
Тако
је
.
—
Све
се
може
,
само
кад
се
’
оће
;
ја
сам
’
тео
,
и
,
ето
:
сад
сам
капетан
!
...
—
’
Вала
је
богу
!
—
рече
она
.
—
И
власти
!
додаде
он
.
И
оде
на
своје
определење
.
Разуме
се
да
је
добио
са
„
надлежног
“
места
и
„
упутства
“
како
да
се
тамо
понаша
.
Међу
упутство
је
могло
изостати
.
Он
је
од
природе
,
мрзио
људе
који
су
хтели
да
ремете
ред
у
држави
и
да
заустављају
кола
државна
,
која
су
,
но
мњењу
његовоме
ишла
правим
путем
.
За
кратко
време
он
се
прослави
.
Сваког
је
тукао
,
као
гују
у
главу
који
је
само
зуб
обелио
.
Ако
је
тај
још
био
богатијег
стања
он
је
се
„
поштено
“
наплаћивао
.
За
даљи
његов
напредак
није
му
требала
препорука
.
Сад
је
и
он
био
моћни
да
се
сам
препоручи
.
Он
имађаше
прошлост
„
светлу
“
,
по
његовом
мишљењу
,
и
сматрао
је
да
је
у
праву
да
он
другог
препоручује
...
Као
награду
за
учињене
услуге
затражио
је
П
...
срез
и
—
добио
је
.
Раста
је
био
средњег
,
пун
,
пуних
једрих
образа
,
густе
браде
и
бркова
,
високог
и
озбиљног
чела
и
оштра
погледа
.
Могло
му
је
бити
тако
32—35
година
.
ВИИИ
ПРИШИПЕТЉЕ
Беше
то
првих
дани
месеца
Јула
1880
.
год
.
Капетан
Сава
сеђаше
сам
у
својој
канцеларији
.
Ни
у
ходнику
не
беше
никог
,
само
пандур
сеђаше
на
клупи
и
пушећи
очекиваше
да
га
капетан
звонцетом
позове
.
Капетан
читаше
новине
„
Видело
.
“
—
Опет
допис
против
мене
!
.
.
Ама
да
ми
је
знати
ко
пише
,
оца
му
његовог
!
.
.
па
,
вала
,
не
би
мајци
више
напис’о
ни
једног
!
...
У’ватиће
Сава
њега
,
па
ће
он
бечити
очи
у
моме
подруму
!
.
.
Прочита
допис
,
баци
новине
,
устаде
и
љутито
ходаше
тамо
амо
по
канцеларији
.
Пандур
отвори
врата
.
—
Шта
је
?
—
изадре
се
он
.
—
Један
сељак
жели
да
уђе
код
вас
—
одговори
пандур
.
—
Нек
,
чека
!
Пандур
затвори
врата
.
Он
прође
још
неколико
пута
тамо
амо
,
онда
седе
и
зазвони
.
Пандур
се
појави
.
—
Пусти
тог
сељака
овамо
.
Уђе
један
сељак
,
омален
и
поцепан
.
—
Помоз
бог
,
господине
!
Он
климну
главом
.
—
Шта
ћеш
?
—
Па
,
ет
,
овај
...
господине
,
дођо
’
до
тебе
неким
послом
.
—
Каким
послом
?
—
Дођо
’
.
.
’
вај
...
да
ти
се
пожалим
на
нашег
кмета
.
—
Одакле
си
?
—
Ко
,
је
л
’
ја
?
—
Јест
,
ти
!
—
рече
он
нестрпељиво
.
—
Ја
сам
ти
,
брате
мој
,
из
К
...
—
Како
ти
је
име
?
—
Питаш
мене
?
—
Тебе
јабоме
!
Не
питам
,
ваљда
мог
оца
!
.
—
Марко
.
—
А
презиме
?
—
Рајић
.
—
Па
,
којим
си
послом
дошао
до
мене
?
—
Дођо
’
,
вала
,
па
му
ти
пресуди
.
Ето
,
’
вако
сам
ја
...
То
је
у
потесу
знаш
.
А
’
вако
је
Иван
...
—
Који
Иван
?
—
Та
неки
Иван
„
Трћак
“
—
зову
га
—
позива
се
Манојловић
.
Он
је
син
онога
Симуле
што
је
умро
на
робији
па
...
.
—
Добро
,
добро
!
Што
ме
се
тиче
Симула
и
робија
?
Шта
је
било
са
тобом
и
Иваном
?
—
Ја
!
.
.
Елем
,
’
вако
сам
ја
а
’
вако
,
ка
’
то
ти
ту
,
Иванова
дуж
...
И
сад
он
меникар
лепо
туп
!
па
одбио
нека
три
откоса
’
шенице
.
И
вели
:
’
оће
да
купи
...
—
Па
?
.
упита
капетан
.
—
А
ја
не
дам
!
—
Па
не
дај
!
—
Јес
,
ал
’
он
’
оће
да
се
туче
!
—
Па
нек
се
туче
,
шта
се
тебе
тиче
?
—
Море
,
оће
да
бије
мене
на
моме
имању
!
—
Па
јеси
јављ’о
кмету
?
—
Јесам
.
—
Па
шта
ти
је
он
рек’о
?
—
Вели
:
нек
те
бије
,
право
има
!
А
што
сам
ја
иш’о
у
рат
и
што
имам
вод
’
на
бутини
рану
:
само
да
видиш
...
И
узе
засукивати
ногавицу
.
—
’
Ајд
,
остави
то
!
Имам
ја
сад
кад
гледати
твоју
рану
;
њисам
ја
доктор
!
—
осече
се
капетан
.
—
Само
сам
’
тео
да
ти
покажем
,
да
видиш
...
Па
зар
ја
иш’о
у
рат
и
био
—
да
ти
ка’м
свуда
;
и
по
Јавору
и
по
Делиграду
,
и
на
Шуматовцу
,
где
сам
и
рањен
.
И
—
да
ти
ка’м
—
ја
тамо
се
тук’о
с
Турцима
,
па
ево
и
овде
Турака
!
.
.
—
Где
су
?
—
Ето
,
код
нас
у
селу
...
Прво
и
прво
ти
је
кмет
.
Њемукар
Трћак
дао
нешто
,
’
вако
,
преко
прста
,
па
он
јако
суди
њему
по
’
атеру
;
а
мене
,
и
што
је
—
да
ти
ка’м
—
и
моја
земља
и
...
све
,
он
менекар
јако
—
да
ти
ка’м
—
неће
ни
да
види
!
.
.
Па
сам
дош’о
’
вод
,
тебе
...
—
Шта
ћеш
?
—
Да
му
ти
то
како
наредиш
.
Напиши
му
—
писали
му
„
белег
“
за
мало
дана
!
—
Ајд
иди
тамо
,
нек
те
саслушају
—
рече
и
маши
се
руком
за
звонце
.
—
Ама
ја
би
’
волио
—
рече
Марко
чешући
се
иза
врата
—
кад
би
ти
—
да
ти
ка’м
својом
руком
то
меникар
испис’о
,
па
да
би
што
и
платио
!
.
.
—
Шта
!
—
рече
он
и
намршти
се
.
—
Марко
попридиже
леву
руку
,
коју
беше
савио
у
песницу
и
кажипрстом
обухватио
дукат
,
те
му
показа
.
—
молим
ти
се
,
господине
!
...
Нужда
је
,
брате
!
Ја
сам
човек
танког
стања
,
па
не
могу
да
ти
ка’м
—
да
се
парничим
.
Он
ћути
.
—
Молим
ти
се
,
господине
!
—
Добро
,
добро
!
.
.
Изађи
тамо
те
очекај
мало
.
Марко
спусти
дукат
на
астал
па
изађе
.
Он
узе
дукат
и
мету
га
у
џеп
,
смејући
се
.
—
Ја
глупа
света
,
ако
ико
за
живога
бога
зна
!
И
,
враг
га
знао
—
сваки
има
!
,
.
Ово
је
бога
ми
,
добро
!
Бог
да
поживи
оног
чикицу
,
што
ме
упути
овамо
!
...
Пандур
уђе
и
унесе
нека
писма
те
мету
пред-а-њ
.
Он
узе
једно
,
отвори
,
поче
читати
и
намршти
се
.
—
Шта
?
...
рече
.
Прочита
писмо
и
други
пут
.
—
Није
могуће
да
има
икаких
тајних
дружина
у
моме
срезу
!
.
.
Најзад
,
шта
му
знам
!
Увидећу
,
и
онда
ће
им
пресести
тајни
састанци
!
...
Сави
писмо
и
метну
у
џеп
.
Онда
узе
разматрати
друга
писма
,
Посавија
их
као
акта
,
написа
неколико
речи
на
једноме
полутабаку
и
зазвони
.
Пандур
уђе
.
—
Однеси
ово
нека
се
заведе
.
Кажи
томе
сељаку
нека
уђе
.
Пандур
узе
акта
и
изађе
.
Мало
за
тим
уђе
Марко
.
—
Ево
.
ово
ћеш
дати
кмету
.
—
Јеси
му
ти
’
вод
напис’о
?
—
Јесам
.
—
Јеси
му
каз’о
да
ми
онај
угурсуз
више
не
смета
?
—
Све
је
ту
!
—
Е
,
’
вала
,
господине
!
—
И
наздравље
—
рече
пруживши
руку
да
се
с
њим
рукује
.
Он
се
рукова
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
,
Марко
!
Марко
оде
.
Он
запали
цигару
,
устаде
,
приђе
прозору
и
загледа
се
у
авлију
.
-
Е
ђаво
га
знао
,
од
куд
то
у
мом
срезу
!
.
.
Морам
ја
ући
у
траг
,
па
да
би
не
знам
шта
било
...
Ко
ли
ће
то
бити
?
Који
је
тај
што
то
бушкара
?
Сељак
није
.
Сви
су
они
као
овај
Марко
;
него
то
мора
бити
какав
попа
или
уча
...
Пандур
уђе
.
—
Газда
Ђока
жели
да
се
састане
с
вама
.
—
Нек
уђе
,
нек
уђе
,
—
рече
он
окренувши
се
.
Пријављени
уђе
.
Беше
то
човек
висока
раста
,
окошт
,
дуга
лица
,
великог
чела
и
уста
која
му
као
стреја
надкриваху
опуштени
бркови
,
а
он
их
је
једнако
грицкао
.
Очи
имађаше
зелене
а
ручурде
велике
као
рипиде
и
непрестано
с
њима
млатараше
или
их
мећаше
на
раздрљена
чупава
прса
.
—
Добро
јутро
,
капетане
!
—
Бог
дао
,
Ђошо
!
—
Како
си
,
капетане
?
-
’
Вала
богу
,
Ђошо
!
—
Јеси
мирно
спав’о
?
—
Добро
,
богу
’
вала
!
—
Е
ако
,
ако
!
То
ми
је
мило
чути
.
—
Седи
Ђошо
.
-
Он
седе
.
-
Пуши
—
рече
он
и
пружи
му
кутију
дуванску
.
Газда
Ђока
узе
кутију
сави
цигару
и
сву
је
упљува
лепећи
док
папир
не
прште
.
Онда
узе
други
и
опет
поче
савијати
.
Видело
се
на
њему
да
не
пуши
,
али
тек
,
—
ово
је
из
капетанове
кутије
.
—
Па
,
које
добро
,
Ђошо
?
—
Па
,
вала
,
капетане
,
није
баш
ни
добро
.
Пођо
’
’
вамо
у
твој
комшилук
,
па
велим
:
дај
да
видим
шта
нам
ради
капетан
!
—
’
Вала
,
Ђошо
,
’
вала
!
—
И
довео
сам
једног
„
нашег
“
човека
.
Ако
ти
’
теднеш
,
он
је
рад
да
се
с
тобом
састане
.
Донео
је
и
једно
јагње
.
Ја
дадо
’
пандуру
да
га
однесе
капетаници
.
Дуката
ваља
;
—
Добро
,
добро
,
рече
он
и
зазвони
.
Пандур
се
појави
.
—
Кажи
томе
сељаку
нек
уђе
—
рече
капетан
.
—
Томе
,
што
је
са
мном
дошо
—
рече
Ђока
.
—
И
реци
тамо
,
жени
,
нек
укува
три
каве
те
донеси
овамо
.
—
Разумем
,
господине
—
рече
пандур
и
притвори
врата
.
За
мало
и
уђе
сељак
.
Обучен
је
био
газдински
.
—
Ово
је
,
капетане
,
наш
Пера
Ивић
.
Красан
човек
!
—
Е
,
мило
ми
је
!
мило
ми
је
!
—
рече
капетан
.
—
А
одакле
је
?
—
Из
Б
...
—
Из
Б
...
?
—
Јесте
,
господине
,
ја
сам
из
Б
...
—
А
је
ли
теби
што
год
познато
,
да
се
неки
у
вашој
механи
тајно
састају
?
упита
капетан
.
—
Па
...
јесте
,
господине
,
одговори
Пера
.
—
А
знаш
ли
који
су
?
—
Неке
знам
.
—
Који
су
?
Газда
Ђока
зинуо
од
чуда
.
—
Та
...
попови
...
—
Који
попови
?
—-
упита
жудно
капетан
.
Та
...
ова
наша
рђа
,
поп
-Живко
,
и
поп
Дамњан
,
и
поп
Лука
и
онај
учитељ
Јова
.
—
Зар
они
?
—
Ја
!
.
.
има
и
неки
’
наши
сељака
;
и
један
мој
угурсуз
,
брат
ми
је
,
и
он
је
тамо
,
шњима
.
—
Тако
дакле
.
—
Ја
!
.
.
Па
,
веле
,
поп
Дамњан
и
учитељ
и
’
тамо
нечем
зорли
уче
,
и
,
веле
,
и
њима
су
казали
да
„
атагирају
“
код
људи
.
Веле
,
биће
онда
за
све
добро
.
—
А
чему
их
уче
?
—
А
ничему
,
бога
ти
!
...
Само
троше
речи
!
Вичу
тако
на
власт
као
:
на
вас
,
на
господин
началника
и
пишу
тамо
по
новинама
...
—
Ко
оно
пише
по
новинама
?
—
Учитељ
.
—
Дакле
он
?
—
Он
главом
.
Мени
каже
то
онај
мој
угурсуз
.
—
А
кад
се
обично
састају
?
—
Ноћу
.
—
Састају
ли
се
још
на
ком
месту
осим
у
вашој
механи
.
—
Састају
.
—
Где
?
—
Иду
свуда
по
селима
.
Синоћ
су
се
састајали
у
Л
...
код
мејане
.
—
Па
како
сељаци
,
’
оће
ли
да
их
послушају
?
—
Оће
оне
будале
.
Од
први
’
људи
нећеш
наћи
ни
једног
шњима
.
—
Што
ми
то
ниси
раније
јавио
?
—
Нисам
знао
да
је
то
важно
,
а
јавио
би
’
чим
сам
дозн’о
.
—
А
од
кад
су
се
почели
састајати
?
—
Још
од
зимус
.
—
Па
када
мислиш
да
ће
се
опет
састати
?
—
Мислим
,
скоро
ће
.
—
А
где
?
-
Питаћу
ја
то
оног
мог
;
он
ћеш
знати
.
—
Упитај
,
вере
ти
,
па
ми
с
места
јави
!
—
Оћу
,
господине
,
како
не
би
!
-
А
...
упамтиће
они
мене
!
рече
он
и
шкрипну
зубима
.
—
Научи
и
’
памети
,
капетане
,
тако
ти
среће
твоје
!
—
А
...
не
бели
ти
!
—
А
и
јесте
,
вала
,
оно
учитељче
!
.
.
Да
ми
га
је
у’ватити
за
оне
кике
,
би
’
му
показ’о
!
—
вели
Ђока
.
—
Доћи
ће
он
к’о
снаша
,
Ђошо
!
—
вели
капетан
.
—
Ох
!
...
Да
ти
’
оће
пасти
шака
,
мајку
му
његову
!
.
.
И
ја
би
’
дош’о
да
га
заједно
изударамо
!
—
То
му
не
гине
!
...
.
Него
што
ти
брате
дође
Бога
ми
,
учинио
си
ми
услугу
!
.
.
—
рече
капетан
.
—
Па
,
реда
је
,
господине
.
Ако
нећемо
власти
нашој
,
ја
коме
ћемо
,
по
богу
!
—
рече
Петар
.
У
тај
пар
пандур
унесе
каву
;
они
ућуташе
.
Пошто
пандур
изнесе
шољице
и
пошто
му
капетан
нареди
да
никог
не
пушта
,
попалише
цигаре
.
—
Па
којим
си
послом
,
брате
?
—
упита
капетан
Петра
.
—
Па
,
’
нако
,
неким
мојим
пословима
...
Имам
ту
,
код
суда
,
на
извршењу
четри
моје
облигације
,
па
дођо
’
до
вас
,
да
вас
умолим
да
наредите
да
се
што
пре
изврше
.
Знате
,
треба
ми
новац
,
рад
сам
у
неки
посао
да
се
пустим
,
где
ми
ви
опет
требате
.
А
какав
је
то
пос’о
?
—
упита
капетан
.
—
Рад
сам
,
знате
,
господине
,
да
зидам
мејану
у
селу
.
Општина
јо
добила
право
,
али
је
рок
прош’о
а
она
није
направила
,
па
кад
већ
она
није
—
онда
сам
наумио
ја
,
ако
ми
ви
будете
на
руци
.
—
И
ја
те
,
капетане
молим
,
учини
ми
то
,
ако
је
могуће
.
—
Оно
.
.
могуће
је
.
Треба
да
то
јавим
господину
министру
.
Јеси
ли
ти
начинио
какву
молбу
?
упита
капетан
Петра
.
—
Начинио
сам
,
господине
.
Извол’те
!
И
Петар
предаде
молбу
капетану
.
Он
је
прочита
дваред
узастопце
,
па
је
онда
спусти
пред-а-се
на
астал
.
—
Добро
,
Перо
;
порадићемо
код
господина
министра
.
—
За
то
сам
ја
вама
и
дош’о
.
Велим
,
ако
ви
не
порадите
код
господина
министера
,
мени
није
вајде
.
—
Тако
је
,
вели
Ђока
.
—
А
опет
вама
,
господине
,
неће
бити
џаба
.
Ја
сам
донео
једно
јагње
;
има
нешто
вина
и
ракије
у
колима
и
то
ћу
дотерати
тамо
где
ви
седите
;
а
за
то
знам
требаће
пара
;
није
вредно
да
ви
трошите
и
да
радите
за
бан-бадава
.
Ево
вама
—
јабуке
ради
—
ово
!
И
ту
спусти
један
фишечић
капетану
у
руку
.
—
Вала
,
Перо
,
вала
’
—
А
...
није
то
ништа
,
господине
.
—
Него
знаш
шта
?
—
Изволите
!
—
рече
Пера
.
—
Немој
заборавити
да
ми
јавиш
за
њи’ов
састанак
!
—
Сачувај
боже
,
господине
!
—
Ја
те
молим
!
-
Ама
,
да
ми
дете
мре
—
ја
ћу
дотрчати
да
ти
јавим
.
—
Тако
брате
,
тако
!
—
Ја
идем
,
да
оно
вина
и
ракије
однесем
госпоји
.
—
Добро
Перо
,
иди
.
—
А
ви
,
господине
,
гледајте
и
за
то
и
за
оне
облигације
.
—
Сад
ће
бити
све
наређено
,
рече
капетан
.
—
Вала
вам
,
господине
,
и
наздравље
!
—
Да
бог
да
у
здрављу
,
Перо
!
—
’
Оћеш
и
ти
,
Ђоко
?
—
Сад
ћу
и
ја
Перо
.
—
Па
можемо
заједно
.
—
Заједно
ћемо
—
рече
Ђока
.
—
И
Пера
оде
.
Кад
Ђока
оста
сам
с
капетаном
упита
га
:
—
Шта
велиш
,
капетане
?
—
Ваљан
човек
!
—
рече
капетан
.
—
Красан
,
сладак
човечић
!
—
додаде
Ђока
.
-
Бога
ми
,
јест
!
—
рече
капетан
и
тури
руку
у
џеп
.
—
Знаш
шта
мени
јутрос
рече
?
-
Шта
,
Ђошо
?
-
Вели
:
„
Ђоко
,
брате
!
Тебе
сунце
грејало
;
сушти
си
покојни
књаз
Мијаило
!
“
Бога
ми
јест
!
.
.
Красан
човек
!
—
Постарај
се
и
ти
,
те
види
,
да
нема
у
твојој
околини
који
„
бунтовник
.
“
Сви
они
,
видиш
,
сви
су
они
Карађорђевци
.
Тај
гад
треба
истребити
из
нашег
народа
!
—
А
јавићу
ја
теби
из
они
’
стопа
,
чин
дознам
!
—
И
њему
говори
.
—
Не
брини
!
.
Него
,
да
идем
и
ја
.
Због
њега
сам
ти
и
долазио
!
Наздравље
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
.
И
Ђока
оде
.
—
Бога
ми
’
вала
му
!
Десет
дуката
!
.
.
И
још
дознао
сам
и
ко
су
та
господа
!
.
.
А
попови
,
попови
!
Бре
платићете
ви
мени
!
А
ти
учо
,
дечко
,
и
ти
ћеш
знати
за
чичу
!
Скикнућеш
овде
,
а
ланућеш
тамо
негде
око
Врање
!
.
Прохода
још
мало
по
канцеларији
,
онда
узе
капу
и
изађе
.
ИX
.
СРЕЋА
ИЗ
НЕНАДА
Беше
веома
велика
врућина
,
кад
се
учитељ
Јова
крену
попу
Живку
у
Б
...
Нека
тмора
обујмила
сву
природу
,
па
кроз
њу
сунце
жеже
као
жива
ватра
.
Ваздух
претежак
.
Стока
сва
побегла
у
хладове
;
нигде
ништа
живо
,
сем
човека
,
што
га
сунце
на
раду
жеже
.
Учитељ
Јова
корачаше
најлак
;
крупне
грашке
зноја
слеваху
му
се
низ
чело
и
он
се
брисаше
марамом
.
Но
све
му
ништа
није
полагало
...
Најзад
скиде
капут
,
раскопча
дугмета
на
прснику
и
кошуљи
.
—
Овако
није
ни
у
паклу
!
—
рече
он
.
—
И
што
ја
не
пођох
раније
!
Да
ми
је
се
само
шуме
дочепати
!
...
Мука
је
то
,
кад
човек
обећа
!
Прође
поред
једне
њиве
на
којој
радише
радини
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
,
учо
!
—
рече
Арсен
,
онај
сељак
што
га
је
довезао
.
—
По
богу
,
Арсене
,
брате
,
како
можеш
радити
на
овој
врућини
!
—
А
морам
,
брате
!
Зар
и
ја
не
би
’
волео
лешкарити
у
’
ладу
,
него
да
ме
пече
звезда
и
да
ме
бије
успара
од
’
шенице
—
ал
’
треба
леба
!
—
Па
ниси
се
ни
ознојио
?
—
А
.
.
почео
сам
!
.
.
Шта
би
ти
радно
,
славе
ти
,
да
те
ко
натера
да
сад
косиш
или
вежеш
?
—
Ух
!
мани
!
.
—
Само
,
знаш
,
да
ми
је
ону
господу
мало
косом
на
ливади
да
потерам
пред
собом
,
онда
би
и
’
пит’о
:
је
ли
лако
сељаку
?
!
.
.
—
Ваљало
би
!
—
рече
учитељ
.
—
Јес
’
чуо
!
Не
би
му
дао
да
буде
„
министер
“
ко
није
ор’о
и
коп’о
...
Учитељ
се
насмеја
.
Онда
се
поздрави
и
крену
се
даље
.
Дебели
хладови
у
шуми
хлађаху
његово
врело
тело
.
Сео
је
на
зелену
травицу
,
запалио
цигару
,
(
пропушио
је
опет
)
па
се
дао
на
уживање
...
Око
подне
стигао
је
кући
поп
Живковој
.
Попа
га
дочека
весело
,
и
извињаваше
се
што
му
жена
није
код
куће
да
га
боље
угости
;
овако
ће
морати
бећарски
:
што
буде
бог
дао
.
—
Не
мари
ништа
!
...
А
где
је
госпођа
?
—
упита
учитељ
.
—
Отишла
је
пред
госте
.
Синоћ
добијем
телеграм
да
јој
данас
стиже
сестра
са
ћерком
.
Него
,
остаћеш
на
вечери
.
-
Бога
ми
,
нећу
моћи
;
кућа
ми
сама
.
—
Чудна
чуда
!
...
Баш
ће
те
погледати
жена
или
ће
плакати
деца
!
.
.
Има
,
ваљда
„
фамилијаз
.
“
—
Има
,
али
и
њега
сам
пустио
кући
да
ради
.
—
Доћи
ће
,
ваљда
,
довече
.
—
Доћи
ће
.
—
Е
