сетолики
крв
пролити
,
што
толики
ни
кривити
ни
дужне
жртва
пасти
!
.
.
—
Теба
ја
и
тражити
пустахија
—
загрмети
везир
па
потрзати
оба
мали
пушак
,
али
оне
не
згодити
;
а
Фејзија
јурнути
,
зграбити
он
силно
,
и
оборити
он
под
нога
замахнути
бритком
сабља
свој
,
али
као
што
сенути
у
зрака
сабља
,
тако
писнути
нежан
женски
глас
:
—
не
јунак
,
ако
бог
знати
!
—
укочити
се
десница
вођ
крџалинског
,
немати
снага
да
спустити
оштар
ђорда
...
Фејзија
се
окренути
и
углед
где
пред
он
клечати
млад
леп
булица
.
колико
јесам
леп
бити
толико
јесам
леп
чинити
онај
страх
,
она
расплести
кос
,
она
на
брз
рука
навући
вереџа
од
бео
свила
,
у
који
бити
сакрити
дичан
стас
у
цура
.
-
да
јесам
ни
речица
проговорити
,
млад
јунак
бити
она
испунити
молба
,
који
јесам
свак
моћи
најлакше
прочитати
у
онај
нежно
склопљен
рука
,
у
онај
леп
очи
,
а
камо
ли
кад
прозборити
онај
мали
уста
.
—
тако
ти
мио
што
на
свет
имати
јунак
,
моћи
ја
убити
баба
...
тако
ти
сејати
ако
јесам
имати
,
тако
се
здрав
вратити
мајка
свој
,
који
ти
жељно
чекати
,
тако
тај
јуначки
понос
,
моћи
ја
остављати
саморан
,
моћи
ја
градити
робиња
!
ох
ја
кукавица
!
...
—
—
не
плакати
леп
девојка
,
живот
ја
ники
ти
ништа
на
жао
учинити
не
смести
—
прозборити
тихо
Крџали
,
па
онда
бацити
сабља
у
корица
,
а
пружити
рука
везир
:
—
устајати
,
ти
неси
вредан
да
оваки
кћер
имати
!
...
X
.
у
срце
млад
вођ
арбанаски
,
који
до
сад
не
знати
ни
за
како
други
осећање
осим
љубав
к
отаџбина
,
осим
жеља
за
борба
,
пробудити
се
још
један
чудно
,
врло
слатко
,
а
у
један
врло
мучно
осећање
...
суров
његов
војник
веома
се
зачудити
кад
јесам
видети
како
он
постати
на
један
мах
веома
милостив
,
како
радо
опраштати
...
и
много
још
којешта
изменити
се
у
Фејзији
од
како
познати
везиров
шћерца
,
красна
Периз
.
дуго
се
мучити
не
знати
шта
хтети
да
радити
...
Чињаше
он
се
да
бити
он
живот
бити
рај
на
земља
кад
бити
он
живовати
уз
оно
лепо
харемски
чедо
,
а
да
хтети
свиснути
од
љубав
и
жудња
ако
он
не
бити
љуба
,
да
хтети
полудети
,
да
хтети
...
на
последак
ни
он
не
знати
каки
хтети
се
страхота
с
он
учинити
ако
он
од
она
одвојити
,
ако
не
моћи
да
се
грејати
онај
ватра
из
љубичаст
плав
очи
Перизиних
...
А
опет
да
јесам
измолити
у
роб
свој
?
.
.
тај
он
јесам
допуштати
понос
његов
.
Баш
кад
се
једном
тако
у
себе
борити
доћи
он
везир
.
—
Шта
мислити
ти
са
ја
охол
харамбаша
?
—
питати
он
говор
,
који
ни
најмање
не
пристајати
роб
,
зар
знати
каки
силом
он
владати
:
—-
победити
јесам
ја
,
али
зар
мислити
да
хтети
ти
ја
с
мој
ћерка
чибук
палити
,
или
коњ
водати
?
...
—
не
говорити
тако
честит
везир
...
добро
кад
доћи
,
да
који
прозборити
.
ја
с
ти
мислити
као
што
поштен
човек
мислити
моћи
,
—
говорити
кротак
крџалија
,
па
онда
прићи
и
узити
он
за
рука
:
—
Дај
ја
шћерца
твој
,
па
ја
бити
други
отац
!
...
—
Турчин
истргнути
рука
свој
:
—
То
никад
не
хтети
бити
.
мој
Периз
никада
не
хтети
бити
хајдучки
љуба
.
али
за
што
се
титрати
са
ја
?
ако
велим
да
јесам
тај
роб
,
онда
што
питати
шта
хтети
чинити
са
свој
робље
;
ако
ли
не
,
пуштати
ја
да
у
Једрене
ићи
,
и
избацити
из
глава
да
хтети
кћер
везир
од
Уруменлије
икада
бити
жена
један
харамија
!
...
да
јесам
Фејзија
видети
леп
Периз
,
да
он
кроз
срце
не
минути
она
два
оштар
ока
њезин
,
друкчије
бити
одговорити
на
овај
реч
отац
њезин
,
али
овако
само
устегнути
срце
,
па
рећи
хладно
:
—
Везира
,
тај
јесам
слободан
,
чинити
што
хтети
!
...
Перизин
се
отац
тргнути
.
он
се
јесам
надати
тај
одговор
,
али
брзо
рећи
:
—
Вида
се
да
имати
у
твој
срце
поред
толики
рђа
и
један
искра
прав
јунаштво
.
да
тај
јесам
,
никада
ти
се
ни
сетити
не
бити
,
ал
’
овако
надавати
ја
се
скоро
.
ја
хтети
се
још
у
један
бој
срести
ако
бог
да
,
а
сад
с
бог
!
—
везир
отићи
нагло
;
а
Фејзија
постајати
неколико
тренутак
не
знати
ни
јесам
шта
хтети
да
мислити
.
—
тај
шта
ја
јесам
задржати
—
забрујати
на
један
пут
шчепати
се
за
црн
густ
брада
свој
—
шта
ја
јесам
задржати
те
не
смрвити
тај
нитков
...
отац
Перизина
—
прошапутати
за
тај
,
и
рука
он
клонути
низ
тело
—
никад
,
никад
!
...
мало
доцније
проћи
поред
везиров
двор
,
не
бити
ли
само
још
један
пут
видети
тај
девојче
,
који
јесам
у
сав
свет
једино
силан
од
он
,
ко
се
он
поклонити
морати
!
али
узалуд
,
он
јесам
не
видити
,
и
премишљати
како
више
никада
у
живот
не
хтети
видети
диван
онај
лепота
враћати
се
с
оборен
глава
,
док
тек
иза
један
угао
изаћи
и
стати
пред
он
робињица
из
везиров
харем
.
Младић
се
тргнути
па
јесам
оштро
погледати
,
али
она
се
ни
најмање
од
тај
не
уплашити
,
већ
разгледати
хитро
на
сав
страна
да
јесам
ко
не
видити
,
истргнути
из
плав
свој
вереџе
неколико
цветић
што
бити
везати
красан
витица
неки
врло
леп
смеђ
кос
,
па
прошаптати
:
—
Лепа
јунак
,
овај
ти
јесам
послати
мој
госпођа
,
диван
Периз
!
—
побећи
.
Фејзија
похитати
двор
свој
не
веровати
да
јесам
доиста
онај
што
очи
видити
.
сад
јесам
моћи
и
опет
разгледати
добивен
цвеће
,
па
опет
тај
свакако
бити
бео
и
црвен
руж
поред
један
љубичица
у
мирисав
лишће
јасминов
...
—
дакле
се
не
варати
—
шапутати
младић
,
јер
јесам
разумевати
тај
појетички
разговор
,
који
и
цвеће
зборити
—
дакле
ја
свакако
чекати
бео
девојче
с
ватрен
и
страстан
жудња
у
мирисан
башча
од
јасмин
,
што
јесам
иза
харем
!
...
Фејзија
једва
дочекати
да
се
смркнути
,
па
се
одмах
опремити
,
те
поћи
везиров
двор
.
он
јесам
горети
у
чудан
неки
жар
као
што
никад
јесам
,
чешће
стезати
песница
тако
јако
да
бити
се
у
она
и
гвожђе
смрвити
.
на
сред
пут
стати
,
да
се
мало
промислити
.
као
каки
лукав
змија
,
који
се
неопазан
увући
да
покварити
туђ
срећа
,
тако
се
у
мисао
млад
крџалија
наћи
један
,
који
се
злобан
смејати
њихов
срећа
,
који
себе
створити
од
тај
састанак
.
—
будала
—
говорити
она
младић
—
куда
хтети
,
куд
јесам
навалити
?
Хоћеш
на
ашиковање
,
а
не
знати
да
хтети
ти
онај
глава
доћи
...
Чувај
се
јунак
тај
сладак
пољубац
,
с
румен
Перизиних
уста
,
јер
хтети
тај
они
отровати
.
Чувај
се
тај
занесен
загрљај
да
ти
не
удавити
од
милота
ћерка
онај
,
ко
јесам
ти
осрамотити
и
који
јесам
везирство
преотети
...
—
али
Фејзија
јесам
хтети
да
слушати
тај
сова
код
толики
славуј
што
он
опијати
сласт
,
јесам
ни
моћи
да
јесам
слушати
,
јер
у
очи
леп
Перизе
бити
толико
чистота
,
у
цео
лик
толико
добар
срце
и
простодушност
,
да
бити
крџалија
јесам
себе
размрскати
глава
ако
бити
она
збиља
што
рђаво
о
она
помислити
.
тек
што
момак
доћи
до
мали
сакривен
врата
од
харемски
башча
,
родити
се
месец
пун
и
румен
као
каки
небески
јабука
,
и
обасјати
Филиба
,
у
који
се
орити
вика
,
врева
и
песма
силан
арбанаски
војска
.
и
ако
се
Фејзији
хитити
да
час
пре
видити
жуђен
свој
Периз
,
да
час
пре
чути
умиљат
глас
њен
,
да
се
уверити
да
ли
он
јесам
доиста
онај
цвеће
послати
,
опет
јесам
се
моћи
уздржати
да
не
застати
неколико
тренутак
како
бити
се
нагледати
онај
чудан
лепота
,
који
сијнути
цео
околина
,
цео
варош
,
што
се
успављивати
у
мирисав
крило
благ
и
леп
летњи
ноћ
,
да
не
погледати
како
се
кроз
густ
јелашје
-
превијати
злаћан
зрак
месечев
,
тако
јесам
тај
лепо
бити
!
—
кад
јесам
спустити
рука
на
квака
,
чисто
се
оледи
;
у
тај
час
осетити
јесам
страх
што
он
нигда
до
сад
осетити
јесам
,
срце
он
јесам
тако
бурно
лупати
како
ни
пред
један
битак
јесам
...
али
на
последак
он
ући
у
башча
...
дуго
јесам
ићи
узак
стаза
кроз
силан
леј
од
леп
цвеће
,
али
нигде
,
нигде
јесам
моћи
да
угледати
леп
цвет
што
он
његов
поглед
тако
жељно
тражити
...
по
кад
кад
учинити
он
се
да
видити
неки
шарваре
,
који
се
белити
у
шушњар
,
и
он
бити
за
час
бити
тамо
,
али
се
свагда
преварити
.
тај
бити
месечина
.
.
—
ох
како
ја
горети
глава
!
...
уздахнути
тихо
,
па
измучити
од
силан
жудња
спустити
се
у
црн
сенка
,
који
везиров
двор
до
пол
башча
бацати
.
каки
он
мислити
несу
растрзати
!
Час
мнидијаше
да
се
харемски
слушче
с
он
смејати
хтети
па
он
набрати
и
донети
цвеће
на
име
свој
госпођа
,
али
опет
јесам
моћи
веровати
да
јесам
робињица
тако
смести
.
и
ако
тај
не
,
а
он
ваљда
не
разумети
шта
он
рећи
мирисав
цвеће
,
не
разумеде
шта
казивати
онај
јасан
бој
...
—
хеј
лудак
!
—
насмејати
се
горко
на
последак
сетити
се
шта
јесам
и
како
јесам
—
тај
зар
не
видити
да
јесам
они
отићи
,
и
да
ти
јесам
захвалан
кћер
послати
цвеће
да
ти
он
благодарити
кад
не
смети
да
се
састати
с
ти
?
А
ја
седити
овде
чекати
неко
из
пуст
двор
!
—
Поћутавши
мало
страсно
прошапутати
:
—
Дивна
Перизо
,
ја
ти
нигда
више
видети
не
хтети
,
мој
сладак
сан
нигда
се
збити
не
хтети
!
...
али
барем
да
још
једном
видити
онај
место
на
који
јесам
ја
први
пут
обасјати
зрака
прав
живот
...
Још
једном
само
да
видити
онај
место
,
где
јесам
ти
становати
!
...
и
после
тај
брзо
устати
,
тај
се
упутити
у
харем
,
у
који
се
никаки
живот
опазити
јесам
моћи
.
ни
један
свећица
јесам
светлуцати
кроз
каки
решетка
на
прозор
,
ни
какав
шушањ
не
прекидати
страшан
тишина
...
Скочивши
врло
лако
преко
шанац
,
који
бити
између
харем
и
башча
,
јер
јесам
хтети
да
стаза
обилазити
,
стати
се
пењати
уз
мермеран
стуб
.
Баш
стати
нога
на
висок
стуб
,
и
подигнути
рука
да
отворити
врата
,
а
кроз
мртав
ходник
зачути
се
на
један
пут
клепкање
мек
папучица
.
врата
се
отворити
и
леп
везиров
шћерца
,
плавоок
Периз
стајати
пред
он
.
—
ти
ја
чекати
јунак
?
хвала
ти
!
—
говорити
она
слатко
и
смешити
се
силазити
низа
стуб
,
а
Фејзија
,
који
од
чудо
који
од
сјајан
лепота
девојче
што
он
се
сад
много
лепше
учинити
,
не
знати
ни
речца
да
проговорити
.
—
опростити
силан
главар
арбанаски
—
започети
цура
поруменети
,
зар
што
она
се
учинити
зазоран
да
у
овај
необичан
доба
зборити
насамо
с
младић
,
који
она
ни
по
шта
род
јесам
—
опростити
што
ти
у
твој
посао
узнемирити
зовнути
те
у
овај
башча
.
ја
сутра
полазити
с
отац
у
Једрене
,
и
.
.
можда
се
никад
више
не
хтети
видети
.
—
млада
Крџалији
задрхтати
жестоко
срце
што
при
овај
реч
углед
у
красан
девојачки
очи
суза
...
с
тај
не
моћи
да
ти
не
захвалити
на
вељи
добро
што
ја
она
ти
учинити
.
Јуначе
,
ја
јесам
спрам
ти
онај
мајушан
зрнце
прах
,
па
за
тај
ја
моћи
замерити
што
не
умети
да
ти
захвалити
као
што
бити
требати
!
...
овде
ућутати
Периз
,
али
се
јасно
видети
да
јесам
сав
исказати
што
она
на
срце
бити
,
да
јесам
имати
још
нешто
рећи
пре
него
што
изустити
потоњи
:
с
бог
!
она
се
сагнути
па
узабрати
свезати
љубичица
да
она
се
с
она
играти
нежан
прстић
док
Фејзија
не
дизати
ока
с
леп
њен
лице
говорити
:
—
моћи
ћутати
леп
девојка
,
не
склапати
свој
леп
уста
,
диван
пупољак
од
руж
,
красан
цвет
!
говорити
,
о
говорити
,
камо
срећа
да
цео
живот
тај
говор
моћи
слушати
.
ал
’
ја
ти
не
молити
да
продужити
за
тај
што
јесам
права
казати
већ
што
само
хтети
да
слушати
тај
сладак
гукање
твој
!
—
Периз
као
да
не
разумети
овај
реч
,
наставити
полако
:
—
пре
него
што
отићи
одавде
,
морати
ти
рећи
да
твој
добро
срце
никад
не
моћи
заборавити
,
морати
ти
рећи
да
хтети
надокнадити
што
ти
сад
не
умети
захвалити
тај
,
што
хтети
се
сваки
дан
од
срце
молити
милостив
алах
да
ти
сачувати
од
сваки
зло
,
да
ти
испунити
сав
жеља
честит
срце
твој
,
како
хтети
ја
мио
бити
да
се
после
отац
у
душа
само
ти
бавити
племенит
јунак
!
...
—
буран
Фејзија
не
бити
кадар
да
се
и
даље
уздржати
,
толики
он
срећа
занети
.
страсно
зграбити
бео
ручица
кадуничине
,
гледати
она
јесам
с
пун
сладак
осећање
два
три
тренутак
у
очи
,
па
онда
промуцати
:
—
тај
исказати
,
исказати
сав
јагњенце
мој
бео
!
Што
се
устезати
да
изустити
онај
,
што
тако
јасно
једно
други
у
очи
читати
?
тај
неки
и
у
пољубац
одјекнути
тај
свет
реч
,
који
наш
срце
тако
силан
куцање
изговарати
.
—
Периз
поцрвенети
у
лице
као
небо
у
зор
,
гледати
стидљиво
предати
се
у
измрвљен
љубичица
,
а
страстан
младић
обавити
свој
јуначки
рука
око
њен
витак
танак
стас
,
па
јесам
тако
жарко
притиснути
на
груда
,
па
јесам
тако
плаховито
љубити
у
обрашчић
,
у
уста
што
тако
умиљато
зборити
знати
,
у
бео
чела
што
бео
бити
од
дан
,
под
нежно
грло
,
да
се
чинити
изгорети
обојити
у
прах
,
нестати
она
у
тај
страховит
пламен
.
тај
пољубац
бити
толико
силан
и
сладак
да
се
нежан
булица
занети
,
онесвеснути
у
наручје
млад
Крџалије
,
ко
овај
бити
сретан
тренутак
у
живот
...
...
па
колико
нежност
и
дивота
бити
у
онај
тих
обавешћавању
који
се
Фејзијино
злато
повраћати
себе
.
онај
миловање
,
онај
пољубац
,
у
који
се
чисто
не
знати
усна
да
раставити
,
тако
се
један
у
други
упијати
!
...
па
како
...
али
што
причати
онај
што
се
испричати
не
да
?
леп
Периз
први
се
тргнути
.
—
Доста
...
ох
...
доста
небо
мој
!
...
отимати
се
она
из
наручје
Фејзијиних
—
дознати
баба
,
па
хтети
ја
исећи
на
комад
,
а
зар
хтети
да
се
више
никад
не
видити
?
...
Младић
још
не
знати
да
проговорити
.
он
још
говорити
пољубац
,
од
који
се
у
залуд
отимати
леп
везиров
шћерца
.
—
Још
...
још
...
само
један
загрљај
сунашце
мој
!
...
промуцати
на
последак
и
он
кад
он
се
хурија
истргнути
из
рука
.
—
Фејзијо
!
...
корити
он
драгати
—
зар
хтети
да
бити
несрећан
?
...
овај
реч
он
се
јесам
умести
противити
.
Чудном
снага
заповедати
над
он
слаб
девојка
.
—
Добра
ја
ти
морати
слушати
.
али
време
јесам
кратак
.
спремити
се
,
ја
ти
морати
отети
у
отац
твој
...
Девојче
он
погледати
,
који
страшан
проћи
кроз
његов
срце
него
да
јесам
пројурити
сто
пушчани
зрно
.
—
ти
се
љутити
душа
мој
,
али
...
али
научити
ја
како
хтети
без
ти
да
живити
...
не
,
не
,
тако
тај
срећа
,
тако
тај
лепота
твој
,
ходити
двор
мој
.
мој
хтети
тај
мајка
као
кћер
миловати
,
мој
хтети
сеја
гинути
за
ти
,
а
ја
хтети
ти
волети
више
него
себе
.
ох
леп
Паризо
,
оставити
отац
свој
!
...
она
дрхтати
као
прут
,
али
и
кроз
плач
проговораше
:
—
не
хтети
!
...
не
моћи
!
...
—
онда
јесам
ја
варати
девојка
,
твој
јесам
пољубац
отров
бити
,
који
јесам
ја
само
живот
отровати
,
твој
страстан
загрљај
бити
притворан
само
...
ох
ја
несрећник
...
и
он
пасти
на
земља
,
па
хладити
врео
чела
свој
на
хладан
шљунак
,
који
бити
посути
стазица
,
јецати
као
мало
дете
...
леп
Периз
склопити
очајно
свој
бео
рука
,
па
поглед
у
небо
,
који
се
блистати
окићен
небројан
звезда
.
растрзати
јесам
тако
љут
мука
као
што
мало
час
бити
велик
срећа
,
који
уживати
на
јуначки
груди
Фејзијиним
...
Љубљаше
од
срце
млад
јунак
,
али
љубити
и
отац
свој
...
на
последак
клечати
поред
драг
па
он
умиљато
молити
:
—
Фејзијо
,
поносити
мој
,
ако
хтети
ја
икад
какав
молба
испунити
,
послушати
ја
овај
.
устати
па
ја
послушати
!
...
он
устати
.
—
Буда
човек
,
показати
да
јесам
јунак
и
кад
се
са
срце
борити
.
Доврши
сав
свет
посао
што
јесам
он
започети
,
па
онда
ја
искати
у
отац
мој
,
а
ја
хтети
он
умилостивити
.
добро
јесам
срце
у
он
.
па
хтети
онда
срећно
живети
,
али
отац
оставити
преко
његов
воља
—
тај
никад
не
моћи
!
...
јесам
л
’
да
хтети
ти
испунити
молба
мој
?
...
овај
последњи
реч
тако
јесам
љупко
изговорити
знати
,
да
јесам
младић
и
у
несрећа
ипак
срећа
осетити
.
—
Хоћу
диван
узвишен
душа
,
с
тај
ти
сад
много
више
миловати
,
па
за
тај
чути
свет
заклетва
мој
:
Жива
ја
земља
не
дочекати
,
а
камо
ли
мајка
и
родбина
мој
,
ако
ти
не
измолити
у
отац
твој
,
како
усрећити
народ
сав
!
...
Затрепташе
небројан
звезда
на
плав
небо
као
да
хтети
казати
како
и
оне
чути
страховит
заклетва
.
—
ох
како
јесам
добар
!
стиснути
он
срдачно
рука
леп
кадуница
—
твој
срце
у
свет
немати
,
па
зато
знати
да
хтети
само
твој
љуба
бити
,
а
ако
ја
ти
заборавити
,
сињи
стење
.
.
А
сад
?
...
ко
хтети
да
исказати
како
страшно
цепати
два
срце
,
што
се
тако
истини
љубити
,
овај
жалосне
реч
од
растанак
.
—
С
бог
небо
мој
!
...
—
—
са
срећом
рај
мој
!
...
XИ
.
да
јесам
београдски
везир
имати
толико
очи
колико
на
небо
звезда
имати
,
опет
не
бити
моћи
угледати
како
се
из
Немачка
у
Србија
превести
један
човек
,
тако
вешт
бити
возар
што
он
превести
преко
хладан
Сава
.
кад
јесам
путник
стати
на
српски
земља
,
хтети
се
заплакати
од
милина
...
А
и
морати
јесам
,
јер
помислити
како
ти
јесам
срце
кад
се
после
дуг
време
вратити
у
свој
мио
домовина
,
кад
хитети
кућа
свој
,
свако
,
ко
на
пут
срести
,
за
свој
родбина
запитати
,
и
кад
дознати
да
јесам
сав
живити
и
здравити
и
да
ти
жељно
чекати
?
...
па
још
каки
тај
красан
жеља
,
каки
божанствен
нада
облетати
,
ако
ти
код
кућа
поред
сладак
мајка
и
браћа
,
поред
род
и
пријатељ
чекати
још
како
лепо
девојче
руменити
обрашчић
,
а
чист
анђеоски
срце
,
који
ти
жудети
чекати
да
ти
један
поглед
,
један
лак
притисак
рука
,
једном
само
речца
наградити
сав
мука
што
јесам
она
препатити
на
тежак
пут
!
...
таки
мисао
бити
обузет
путник
,
ко
споменути
и
који
дању
крити
се
а
ноћу
хитно
путовати
бити
се
упутити
к
дичан
соколов
гнездо
;
китњаст
Крагујевац
.
али
како
чудно
бити
оденути
тај
путник
!
...
на
он
немати
скроман
гуњац
,
или
зелен
долама
с
извезен
џемадан
,
већ
некако
одело
...
нит
’
јесам
Немац
ни
Француз
,
већ
неки
други
вера
...
на
он
до
испод
трбух
неки
џемадан
од
плав
чоха
,
баш
од
шта
он
јесам
и
капа
,
па
још
острагу
он
висити
два
реп
од
он
...
само
што
на
он
немати
никаки
веза
,
већ
неки
сјајан
жут
зврчка
наређати
један
испод
други
од
грло
па
до
појас
,
а
око
врата
и
на
раме
жутити
се
нешто
као
лишће
по
дрвеће
под
јесен
.
испод
џемадан
имати
јесам
неки
гаће
,
па
и
онај
анатема
он
од
плав
чоха
,
а
нога
—
црн
он
се
пусник
баш
као
у
анатемњак
,
далеко
он
леп
кућа
!
па
и
сабља
он
јесам
као
у
други
људи
.
нит
јесам
као
димишћија
,
нит
као
други
јуначки
сабља
да
имати
шта
ухватити
кад
замахнути
,
већ
танк
и
права
као
прут
,
па
хајде
и
тај
ама
и
с
поље
гладак
као
стакло
,
а
корица
се
сјати
баш
као
и
сечиво
...
али
овај
шта
ја
сад
испричати
,
тај
јесам
бити
лако
видети
;
он
јесам
непрестано
ходати
замотати
у
неки
црн
кабаница
,
а
ево
како
се
тај
моћи
видети
:
он
јесам
тако
радити
кроз
сваки
нахија
,
кроз
који
јесам
проћи
,
као
кад
доћи
у
ужички
,
јер
он
ни
путовати
јесам
као
што
се
путовати
,
него
из
Београд
преко
Мачва
,
Подриње
,
Ваљево
,
Ужице
па
на
Крагујевац
!
...
еле
кад
један
ноћ
стигнути
у
један
село
близу
Ужице
,
одмах
отићи
кметов
кућа
;
спавати
сиромах
кмет
не
надати
се
у
тај
доба
гост
,
али
он
ни
пет
ни
девет
,
већ
пробудити
човек
,
па
он
стати
нешто
говорити
,
и
—
гле
чудо
!
сваки
место
да
се
љутити
што
он
јесам
овај
необичан
гост
покварити
сан
,
сваки
се
с
велик
радост
љубити
с
он
,
не
могућ
он
се
нагледати
.
сваки
он
јесам
љупко
гледати
као
озепсти
кад
он
грана
сунце
...
сваки
се
намах
облачити
на
врат
на
нос
,
да
рад
тај
путник
онако
у
глух
доба
некуда
у
село
тумарнути
...
А
сваки
домаћица
давати
он
част
и
пошта
што
јесам
знати
боље
,
јер
онај
реч
,
што
бити
она
муж
пришанути
кад
поћи
,
бити
тако
главне
,
тако
страшан
...
његов
јесам
се
заповест
тако
брзо
вршити
у
сваки
село
где
јесам
застати
,
да
док
бити
само
неколико
пута
проћи
по
соба
,
а
она
бити
се
већ
испунити
главни
сељанин
,
који
плашљиво
улазити
унутра
,
па
скинути
с
поштовање
поцепан
и
прљав
вес
свој
,
радознало
гледати
необичан
гост
...
Пошто
се
сав
искуп
,
на
његов
заповест
затворити
се
сав
врата
,
и
онда
он
збацити
са
себе
црн
кабаница
,
и
на
његов
прса
засјати
се
неколико
звездица
и
крст
,
који
још
велик
поштовање
улевати
у
сељанин
,
који
се
и
онако
бити
забленути
у
странац
због
његов
чудан
и
по
она
необичан
одећа
.
па
још
кад
бити
стати
просипати
свој
медан
реч
,
е
онда
не
дирати
.
тај
он
тако
лепо
знати
говорити
,
он
и
најмање
ситница
знати
тако
слатко
помињати
,
да
бити
он
гладан
слушати
.
Можеш
мислити
колико
занети
простосрдачан
сељанин
овај
чудан
путник
кад
она
почети
говорити
о
онај
што
као
причешће
снажити
поносит
груда
у
Србин
,
што
снажан
подигнути
душа
,
кад
она
почети
говорити
о
слобода
!
...
е
немати
,
него
план
сав
као
прати
пушчани
,
сваки
се
поносито
грувати
у
груда
као
да
она
кушати
моћи
ли
поднети
и
страшан
бура
,
тако
силан
реч
бити
у
тај
човек
.
—
за
ти
,
за
ти
и
у
ватра
и
у
вод
јуначки
синути
,
сав
хтети
изгинути
за
тај
свет
наш
избавилац
,
спасење
наш
!
—
буктети
раздраган
сељак
,
закљињући
се
па
тај
потврђивати
оно
што
говорити
.
па
после
сваки
заклетва
овај
чудан
човек
,
који
се
сваки
Србин
за
час
тако
умилити
знати
,
љубити
се
са
сав
,
па
опростити
се
одлазити
даље
,
и
свуда
јесам
он
тако
дочекивати
,
свуда
он
се
задавати
свет
српски
реч
,
да
хтети
хиљадама
српски
десница
вршити
његов
заповест
како
зажелити
.
његов
се
нада
испунити
.
његов
племенит
срце
са
свој
чист
осећај
свуда
наћи
одзив
,
и
са
сваки
корак
осећати
јесам
да
јесам
сав
срећан
.
А
кад
доћи
и
у
Крагујевац
,
па
кад
и
ту
наћи
све
живо
готово
да
он
потпомагати
светити
намера
,
онда
бити
у
рај
,
у
срећан
тренутак
свој
живот
...
он
поћи
даље
,
чисто
јесам
прелетети
стрмен
црн
врх
,
леп
Јагодина
,
док
доћи
на
један
стена
,
који
из
далек
изглед
као
суштни
лав
,
који
се
спремати
да
на
крвник
скочити
,
и
испод
који
имати
раскршће
,
за
који
јесам
путник
тако
жарко
жудети
.
он
се
испети
на
стена
па
с
милина
,
који
човек
исказати
не
умести
,
са
безмеран
сласт
и
нешто
мало
тужан
опомена
,
погледати
пред
себе
.
Месечина
јесам
бити
тако
јасан
и
леп
,
да
се
и
далек
брег
и
планина
,
што
се
тамо
далеко
белити
од
снег
,
чисто
видети
моћи
.
он
јесам
мало
стајати
,
мало
уживати
,
па
онда
скоро
срећан
сићи
низа
стена
,
па
погледати
да
он
јесам
ко
опазити
,
поћи
пут
што
водити
красан
сеоце
,
красан
Пањевац
...
како
се
изменити
красно
село
!
свуда
,
куда
год
погледити
,
видети
сам
сиротиња
и
невоља
,
свуда
сам
пустош
!
...
онај
бео
кућица
што
се
пре
чисто
осмејкивати
на
ти
,
кад
поред
она
проћи
свој
цвеће
на
прозор
и
свој
становник
,
који
весело
тумарати
по
она
,
сад
чисто
сам
онај
чађав
лице
причати
тај
небројен
јад
претрпљен
,
причати
ти
неисказан
безакоње
турски
...
Већ
бити
прилично
доцкан
,
и
само
се
по
који
пас
чути
где
се
кроз
мртав
тишина
јављати
,
а
више
ништа
неси
моћи
чути
.
незнан
путник
проћи
кроз
село
,
и
много
јесам
пута
застати
да
убрисати
горак
суза
што
јесам
спомен
изгонити
кад
бити
угледати
који
тужан
развалина
,
где
јесам
пре
срећа
цветати
,
како
страшно
легати
обасјан
месечина
,
или
кад
бити
угледати
како
се
црнити
неки
гариште
,
по
који
се
сад
место
људи
утркивати
слепити
миш
.
али
како
он
чудно
бити
кад
доћи
пред
један
кућа
на
крај
село
,
па
кад
видити
да
јесам
онаки
исти
као
и
пре
три
година
што
бити
,
и
да
турски
рука
на
тај
место
ништа
оскврнити
јесам
...
да
л
’
јесам
ту
бити
снажан
десница
,
каки
у
цео
село
јесам
,
да
се
одупрети
насилан
Турчин
,
или
да
се
ханџар
турски
несу
ломити
о
други
каки
стена
?
...
или
да
тај
несу
двор
каки
ага
,
па
јесам
тако
леп
и
оправљен
?
...
овај
мисао
нагнати
непознат
силан
крв
у
лице
,
а
рука
он
и
нехотице
обухватити
балчак
од
сабља
.
Огрнувши
се
још
боље
у
кабаница
,
пажливо
и
полако
отворити
вратница
,
ал
’
тако
полако
да
ни
мало
шкрипнути
несу
,
па
онда
на
прст
поћи
преко
простран
авлија
,
чувати
се
да
он
ники
не
опазити
;
али
опет
он
опазити
веран
чувар
,
стар
гаров
,
који
резати
и
с
надигнут
уш
скочити
са
свој
легло
,
а
ланац
,
који
везати
бити
,
чудно
зазвечати
...
али
како
јасан
месечина
бити
пасти
управо
на
лице
чудан
младић
,
тај
се
само
од
један
његов
поглед
смирити
раздражити
псето
,
па
пузити
умиљавати
он
се
,
и
радосно
цичати
махати
реп
.
незнан
јунак
помиловати
он
рука
,
па
онда
онако
исто
пажљиво
поћи
даље
.
у
цео
кућа
сав
бити
мирно
и
мрачно
,
само
у
собица
поред
коњушница
светлуцати
жижак
.
он
поћи
управо
тамо
,
али
не
хтети
одмах
отворити
врата
већ
прићи
прозор
да
видити
ко
јесам
тај
још
будан
.
крај
димњак
куњати
јесам
старац
неки
са
сед
на
рука
подупрт
глава
...
али
он
бити
прозор
леђа
окренути
,
па
он
се
лице
јесам
моћи
видети
:
за
тај
необичан
овај
гост
спустити
свој
чудан
сабља
,
и
кад
она
о
шљунак
звекнути
,
старац
ђипити
па
погледати
на
прозор
...
кад
он
младић
сагледати
лице
,
обасјати
он
вељи
радост
,
и
он
одмах
ући
у
соб
к
старац
,
који
он
с
разрогачен
очи
гледати
.
—
добар
вечер
чича
Павао
!
сиромах
Павао
задрхтати
,
па
крстити
се
узмицати
пред
странац
,
кад
углед
како
одело
на
он
сијнути
пошто
скинути
кабаница
,
и
он
престрашено
шапутати
:
—
помоћи
ја
свет
богородица
да
се
спасти
од
нечастив
!
...
Младић
се
насмејати
:
—
Шта
јесам
ти
мој
добар
чик
Паја
?
за
што
ја
не
примати
бог
?
па
не
хтети
са
ја
ни
да
се
здравити
,
а
од
кад
се
видети
несмо
!
...
тако
зборити
незнан
јунак
,
па
прићи
старац
да
се
с
он
пољубити
,
али
се
овај
од
он
као
од
каки
страшан
авет
тргнути
,
па
чак
на
други
крај
соб
побећи
хукати
:
—
Аух
,
па
још
са
два
реп
!
тај
она
јесам
ваљда
старешина
...
Кук
ја
свет
Никола
шта
ли
тај
ја
кукавац
сагрешити
!
.
.
—
странац
се
наћи
у
чудо
,
што
он
његов
стар
добар
чик
Павао
тако
довека
држати
он
за
вештац
или
за
сатана
,
па
почети
говорити
и
јесам
крстити
се
:
—
Часни
крст
!
шта
јесам
дочекати
,
да
ја
ни
мој
добар
Павао
не
хтети
да
познати
!
Већ
кад
се
вратити
из
далек
свет
,
он
ја
држати
за
нечастив
,
само
што
јесам
други
одело
на
се
вргао
!
...
—
кад
Павао
зачути
овај
реч
,
па
кад
видити
да
се
незнан
делија
,
који
јесам
он
за
сатана
држати
,
и
прекрсти
,
ослободити
се
па
он
прићи
ближе
:
—
бог
ти
добро
дати
незнан
јунак
!
—
прихватити
он
бог
старац
тек
сад
,
па
пошто
он
видити
где
сести
узањ
—
А
вера
ја
ја
ти
и
не
питати
ко
јесам
и
одакле
јесам
?
који
добро
носити
овако
доцне
?
...
—
странац
он
гледати
зачудити
:
—
Човече
,
зар
озбиљити
тако
зборити
?
тај
ја
мнидијах
да
се
ти
шалити
!
зар
ја
доиста
не
познавати
?
...
—
старац
скочити
,
па
зажмурити
као
да
бити
се
нешта
боље
сетити
молити
гост
:
—
тај
глас
...
говорити
о
говорити
још
мало
молити
ти
...
Шат
ја
уш
не
бити
издати
као
што
јесам
очи
!
...
—
Павао
!
.
.
,
зар
јесам
тако
лако
заборавити
онај
,
с
који
јесам
некад
...
у
онај
срећно
доба
чувати
стадо
у
поље
...
који
.
.
—
—
ох
!
доста
...
доста
...
—
једва
муцати
сиромах
чича
—
познати
ти
!
...
Божа
!
...
оволик
радост
из
убаха
!
...
слатко
чедо
мој
!
...
—
и
он
не
знати
шта
хтети
од
радост
.
погледати
јесам
у
небо
...
јесам
моћи
више
речца
да
проговорити
,
јер
он
она
у
грло
застајати
,
савијати
рука
на
прси
,
на
последак
раширити
она
,
и
кад
он
младић
полетити
у
наручје
,
дуго
он
грлити
и
љубити
,
док
једва
опет
проговорити
:
—
Добра
мој
господар
!
опет
доживети
радост
који
се
већ
не
надати
за
живот
...
Божа
хвала
ти
!
...
ники
тако
силно
осетити
не
моћи
ни
вељи
радост
ни
црн
туг
,
као
женски
срце
.
како
јесам
страшно
тај
срце
кад
он
потерати
несрећа
,
кад
навалити
нањ
рана
иза
рана
!
...
тај
пиштање
и
нарицање
,
тај
беснити
у
туга
нигде
немати
!
али
опет
у
колико
силан
осећати
у
толико
се
тај
осећање
лакше
истрти
,
у
толико
јак
време
он
господар
...
колико
јесам
тужити
јадан
Кочин
мајка
за
свој
јединац
,
колико
јесам
пута
хтети
себе
смрт
да
задати
,
али
кад
јесам
несуђен
снашица
сачувати
у
тај
тренутак
,
после
мало
по
мало
губити
се
сила
очајање
и
сам
.
истина
пролазити
дан
,
пролазити
месец
,
пролазити
црн
вечност
,
црн
година
а
од
Коча
ни
трагати
ни
глас
,
али
опет
сваки
се
тренутак
крепити
побожан
мисао
да
јесам
тај
морати
тако
бити
,
и
да
се
воља
божији
сваки
смртник
смерно
поклонити
морати
...
мало
по
мало
повраћати
се
у
Кочиној
кућа
сав
на
стар
ред
,
само
што
он
он
јесам
подушје
бити
сладак
сећање
,
тих
туг
место
првашњи
очајан
беснило
...
смркнути
се
.
после
вечера
скупити
јесам
се
сав
у
одаја
код
стар
Драгомир
да
провести
мало
у
разговор
,
да
тако
прекратити
дуг
ноћ
,
јер
јесам
зима
већ
у
велик
настати
бити
.
поред
Драгомир
седити
Кочин
мајка
у
црн
рухо
.
лице
она
јесам
нагрдити
многи
бора
,
горак
траг
што
она
оставити
небројен
поток
суза
...
А
на
чела
,
на
који
се
пре
тако
лепо
сијати
понос
јуначки
Српкиња
,
лако
јесам
познати
моћи
како
јесам
нацртати
силан
туг
,
црн
брига
.
она
уз
колено
седити
младица
један
,
па
прести
...
на
први
поглед
познати
бити
да
јесам
тај
красно
Драгомирово
чедо
,
диван
Лепосава
...
али
како
се
и
она
променити
!
...
тај
јесам
више
росан
пупољак
од
свеж
ружица
,
већ
јесам
тај
разлистан
руж
,
који
јесам
побледети
румен
лишће
од
силан
жега
,
и
који
хтети
брзо
са
сав
увенути
ако
јесам
не
оживити
тих
росица
...
тај
јесам
више
нежан
анђелак
,
који
ти
се
с
онај
детињски
безазленост
,
с
онај
умиљат
црн
очи
,
леп
обрашчић
чинити
,
као
да
јесам
баш
сад
слетети
на
мирисав
крило
од
дуг
црн
кос
,
с
висок
небо
да
бедан
тесати
,
већ
тај
јесам
сад
одрасти
девојка
,
који
јесам
у
образ
блед
као
љиљан
,
који
у
очи
немати
онај
некадашњи
ватра
,
онај
погледати
што
моћи
ранити
као
зрно
из
пушак
,
али
који
јесам
поред
сав
тај
јоште
леп
,
срећа
ја
,
јоште
врло
леп
...
на
спрам
леп
преља
,
тужан
Лепосава
,
седити
мргуд
.
његов
лице
бити
тако
гадно
постати
,
лакомост
његов
за
благ
бити
он
тако
силно
исказати
на
лице
,
да
он
јесам
бити
страхота
погледати
.
зар
многи
клетва
невин
жртва
,
који
прождрети
насиље
турски
по
његов
наговор
,
учинити
ти
он
се
срце
исказивати
тако
јасно
на
лице
,
да
он
ники
погледати
јесам
моћи
.
он
седити
као
што
рећи
на
спрам
Лепосава
бројити
новац
неки
,
над
који
чисто
дрхтати
са
сав
душа
,
и
час
по
час
бацати
поглед
на
девојка
гадно
смешити
се
,
али
она
он
одавно
ни
погледати
јесам
хтети
,
а
камо
ли
да
јесам
с
он
кадгод
који
прозборити
,
толико
она
мрзак
бити
...
тако
седити
разговарати
се
полако
она
троје
осим
мргуд
,
јер
он
толико
бити
занети
свој
намера
,
толико
мислити
како
хтети
боље
обедити
каки
сиромах
или
како
хтети
боље
други
који
издаја
учинити
,
који
хтети
заслужити
доста
новац
,
да
јесам
имати
кад
слушати
што
они
говорити
.
у
сред
њихов
разговор
отворити
се
врата
собњи
,
и
стар
Павао
ући
...
у
његов
очи
сијати
се
неки
необичан
радост
,
који
он
никако
не
моћи
да
сакрити
како
јесам
хтети
.
—
Која
добро
Павао
?
—
запитати
домаћица
зачудити
.
—
сав
јесам
добро
,
госпођа
кнегиња
,
тек
ево
мало
доћи
да
и
ја
с
ви
поседити
,
да
који
заједно
продиванити
!
—
одговорити
стар
слуга
па
сести
на
поњава
,
који
бити
по
под
прострети
.
Лепосава
погледати
у
помајка
,
а
овај
зачудити
слегнути
раме
.
тај
добар
Павао
никад
јесам
чинити
,
али
не
за
тај
,
што
он
јесам
допустити
бити
,
већ
што
се
јесам
стидети
да
без
посао
и
незван
доћи
к
она
у
соб
.
А
мргуд
хтети
он
прогутати
поглед
,
тако
он
јесам
гледати
,
али
јесам
смести
ни
писнути
,
јер
јесам
знати
каки
он
јесам
мајка
у
таки
ствар
.
она
јесам
свагда
и
просјак
примати
као
и
богат
гост
,
а
вамо
ли
не
хтети
слуга
свој
,
који
јесам
у
њен
кућа
одрастати
,
и
већ
постати
што
и
рођак
.
овај
уздржавање
мргудов
доста
се
чудно
чинити
,
особито
кад
се
помислити
какав
јесам
он
самовоља
постати
бити
,
али
ваљати
знати
да
он
јесам
од
онај
врлина
,
који
никада
имати
,
и
који
јесам
сад
заменити
најцрним
угурсузлуцима
,
заостати
још
један
искрица
,
а
тај
јесам
да
јесам
још
мало
поштовати
мајка
свој
...
Ела
они
,
пошто
ући
Павао
,
наставити
сав
разговор
.
Зборише
о
многи
ствар
,
а
особито
о
велик
насиље
турски
,
о
јад
српски
...
али
стар
Павао
свагда
тако
обртати
разговор
,
да
се
морати
о
Коча
зборити
.
и
када
старати
кнегиња
с
горак
уздах
помињати
свој
покојни
Коч
,
жалосно
нијати
се
,
онда
говорити
он
.
—
моћи
госпођа
да
тако
зборити
.
ко
знати
јесам
ли
умрьо
мој
добар
господар
,
мој
мио
кнежевић
Коча
!
моћи
он
покојни
звати
!
...
мајка
се
горко
насмешити
,
и
Лепосава
од
срце
уздахнути
па
подигнути
свој
леп
очи
к
небо
;
али
кад
малочас
кнегиња
опет
нешто
рећи
покојни
Коча
,
Павао
ђипити
са
земља
па
љутит
викнути
:
—
Али
не
звати
он
покојни
кад
ви
казати
!
...
он
јесам
жив
,
он
морати
жив
бити
,
јер
он
ја
за
живот
још
који
пут
видети
морати
!
...
па
онда
опет
сести
.
—
Али
—
не
моћи
се
уздржати
да
не
запитати
јадан
мајка
—
за
што
ти
тако
говорити
?
...
Павао
са
сав
мирно
одговорити
:
—
јер
ја
се
јавити
у
спати
свет
Никола
!
—
видити
да
се
они
на
тај
реч
као
у
чудо
неки
погледати
настава
:
—
моћи
мислити
да
јесам
пијан
па
да
не
знати
шта
говорити
,
а
да
лагати
не
хтети
ваљда
помислити
,
јер
знати
јесам
ли
кадгод
у
живот
слагати
.
кад
ја
се
год
нешто
чудно
десити
,
свагда
ја
се
јавити
напред
мој
светитељ
па
бити
ја
казати
,
а
такав
сан
никад
ја
јесам
преварити
.
и
ноћас
ја
се
јавити
светац
па
ја
рећи
:
синути
,
моћи
тако
много
плаката
за
мио
свој
господар
.
он
јесам
мртав
,
тај
хтети
он
видети
!
...
после
тај
реч
нестати
отац
Никола
,
и
ја
се
пробудити
-
Лепосава
пасти
на
колено
,
па
склопити
рука
шапутати
жарко
неки
молитва
,
а
мајка
Кочин
жалосно
вртити
глава
па
јецати
говорити
:
—
Божа
!
...
али
не
,
тај
ја
не
смети
ни
да
помислити
,
тај
никад
не
моћи
бити
да
ја
опет
видити
Коч
мој
!
...
—
нити
хтети
и
ја
сиромах
икад
видети
храбар
Коч
,
да
он
захвалити
што
избавити
част
јединче
мој
,
душа
мој
!
—
додати
стар
Драгомир
.
—
никад
—
прошапутати
сирот
девојка
,
али
више
ништа
јесам
смести
изустити
.
па
и
мргуд
који
јесам
дрхтати
кад
јесам
чути
шта
причати
Павао
,
јер
он
јесам
страшно
стрепити
од
помисао
да
он
брат
васкрснути
моћи
,
али
он
толико
бити
уверити
да
јесам
тај
немогућан
,
да
он
јесам
брзо
тај
страх
прелазити
,
похитити
да
уздахнути
:
—
ох
,
тај
никад
не
моћи
бити
да
ја
још
једном
загрлити
мио
брата
свој
!
...
—
Мог
бити
сладак
мајка
,
моћи
бити
драг
баба
,
мио
брата
и
сестрица
,
сав
тај
моћи
бити
!
—
зачути
се
на
један
пут
Кочин
глас
,
и
кроз
врата
што
она
Павао
смешити
се
отворити
,
улетити
млад
један
јунак
у
необичан
одело
.
не
требати
ни
спомињати
да
јесам
тај
бити
онај
исти
необичан
синоћни
гост
Павлов
.
истина
негдшње
ватрен
момак
бити
се
претворити
у
озбиљан
јунак
,
кроз
чији
се
брк
блистати
сјајан
пуца
и
украс
на
прса
,
али
он
опет
на
мах
познати
родити
мајка
по
један
крвца
.
познати
он
стар
Драгомир
,
јер
у
он
бити
још
онај
црн
очи
,
који
он
у
онај
страшан
пожар
сенути
као
спасење
.
познати
он
и
красан
Лепосава
по
срце
свој
,
а
и
мргуд
по
прегрдној
мрзост
свој
...
Павао
јесам
постигнути
што
јесам
желети
,
јер
и
ако
се
трудити
да
она
на
тај
спрема
,
опет
она
јесам
ненадан
тренутак
толико
потресати
,
да
мајка
читав
сахат
јесам
се
с
место
маћа
моћи
нити
један
речца
проговорити
од
велик
радост
,
а
Лепосава
сакривати
лице
у
крило
стар
кнегиња
немати
снага
да
погледати
драго
свој
.
само
седити
Драгомир
моћи
да
прозборити
љубити
он
:
—
где
јесам
синути
ако
бог
знати
?
где
јесам
тако
дуго
путовати
,
мајка
ти
од
жалост
умрети
хтети
!
...
ох
синути
мој
,
добро
мој
како
јесам
ти
жељно
чекати
и
на
последак
опет
доживети
да
ти
видити
.
слава
бити
бог
!
—
Пошто
се
Кочин
родбина
од
чудо
повратити
,
молити
он
да
она
причати
где
јесам
бити
,
и
шта
се
учинити
с
он
за
тако
дуг
време
.
и
он
она
причати
:
„
ви
се
сећати
онај
страшан
ноћ
,
кад
беснити
Турчин
запалити
кућа
чика
Драгомир
.
ја
јесам
тај
бити
добро
доћи
,
јер
ја
жудети
за
прилика
да
се
с
наш
крвник
побити
.
Пошто
ја
изаћи
за
рука
да
ви
спасти
из
ватра
и
да
ви
склонити
,
повратити
се
опет
да
се
на
нов
бити
,
јер
бити
тврдо
наумити
да
тај
ноћ
погинути
...
ала
у
сред
жесток
прасак
и
цактање
сетити
се
шта
обећати
неко
,
и
тргнути
се
...
„
не
питати
ја
шта
јесам
и
ко
јесам
тај
обећати
што
ја
јесам
тргнути
,
тај
ви
казати
не
моћи
.
само
знати
да
ја
у
сред
жесток
окршај
доћи
на
намет
овај
реч
:
Коча
,
Коча
,
зар
тако
брзо
заборавити
заклетва
што
јесам
дати
,
заклетва
да
хтети
Србадија
дигнути
да
се
ослободити
црн
робовање
?
тај
хтети
да
у
први
ватра
погинути
?
Шта
хтети
без
ти
сиротиња
рај
?
Спасај
се
!
—
после
тај
мисао
полетети
кроз
ред
збуњен
Турчин
.
они
ја
тражити
чудити
се
куда
се
дедох
од
један
мах
,
али
ја
као
да
хранити
неки
чудан
виша
сила
,
и
да
ви
дуго
не
причати
ја
отићи
у
Немачка
.
тамо
наћи
доста
пријатељ
,
који
ја
дати
новац
и
одело
,
који
ја
упутити
где
требати
да
се
уписати
у
ћесарски
војска
,
јер
јесам
ја
за
тај
и
отићи
бити
тамо
;
и
не
проћи
два
година
а
ја
постати
старешина
.
—
Ишао
јесам
у
многи
бој
,
и
научити
како
војевати
ваљати
,
а
сврх
тај
после
сваки
битка
красити
ја
јесам
прса
цар
немачки
нов
дар
што
јесам
се
храбро
борити
!
...
кад
бити
пре
месец
дан
,
а
ја
једном
зовнути
к
војвода
Лаудону
,
те
с
он
поћи
иа
пут
,
а
ни
јесам
несам
знати
куда
хтети
.
док
ти
ја
доћи
у
Беч
;
и
још
на
мој
велик
чудо
рећи
ја
војвода
да
хтети
пред
цар
излазити
.
мислити
ја
у
себе
шта
јесам
овај
Божа
благ
?
тек
опет
уплашити
се
несам
,
јер
јесам
знати
да
несам
ништа
скривити
.
у
вече
опремити
се
и
ја
у
стајаћи
војнички
рухо
,
па
онда
поћи
с
војвода
свој
у
царски
двор
.
“
сав
љубопитан
слушати
Кочин
прича
,
па
кад
он
допричати
довде
како
поћи
пред
цар
,
чисто
не
дисати
.
„
ја
мој
Божа
,
кад
ви
ући
у
царев
двор
,
учинити
ја
се
сушти
рај
...
сав
се
блистати
,
злато
и
кадива
,
по
који
јесам
корачати
,
па
на
сав
страна
неки
справити
сваки
с
хиљаду
свећа
...
А
кад
погледати
тамо
где
цар
седити
,
учинити
ја
се
да
јесам
ухватити
сунце
па
он
донети
у
тај
соб
,
тај
само
расипати
небројен
варница
,
а
оно
тај
тај
бити
столица
на
који
цар
седити
.
војвода
се
насмејати
кад
видити
како
јесам
се
ја
укочити
од
чудо
,
прићи
цар
говорити
он
нешто
пружати
рука
на
ја
.
у
тај
доћи
и
ја
мало
слободан
,
те
по
војнички
поздравити
цар
.
он
ти
устати
па
ја
прићи
и
запитати
ја
како
ја
јесам
име
,
из
ко
јесам
село
,
и
много
друго
којешта
,
али
јесам
тако
смешан
српски
говорити
да
бити
се
искривити
од
смех
,
само
да
ја
јесам
страх
бити
.
„
ја
он
казати
све
што
јесам
питати
,
а
кад
он
опет
стати
питати
како
живити
народ
по
српски
крајина
,
ја
он
испричати
што
јесам
боље
знати
каки
јесам
оставити
јад
што
она
Турчин
чинити
од
злосретан
рај
.
—
А
да
л
’
бити
ти
волети
да
се
ослободити
твој
земљак
тако
страшан
зулум
?
—
—
ох
господар
!
ја
само
за
тај
жив
,
ја
јесам
за
тај
и
доћи
у
твој
војска
,
како
да
ја
после
лакше
бити
кад
стати
дизати
онај
робље
на
оружје
,
ако
ја
бог
срећа
да
доживити
!
...
цар
се
насмејати
,
па
ја
потапшати
по
раме
,
и
рећи
ја
:
—
ти
јесам
ваљан
!
од
данас
јесам
капетан
!
...
па
после
ја
дати
доста
новац
и
неки
заповест
,
који
несу
за
казивање
.
и
тако
ви
здраво
и
мирно
прећи
преко
Сава
,
па
сав
ноћу
путовати
да
ја
не
опазити
Турчин
,
ето
хвала
бог
доћи
здраво
и
мирити
кућа
свој
,
и
затећи
све
добро
!
...
“
кад
Коч
завршити
причање
,
мајка
он
опет
грлити
и
љубити
,
а
Драгомир
тећи
суза
од
радост
.
млад
Лепосава
гледати
ћутети
преда
себе
,
јер
не
бити
кадар
да
издржати
жарки
поглед
свој
избавилац
...
како
јесам
жестоко
Кочино
срце
куцати
,
како
он
се
у
прса
бити
разбуктати
притуљен
пламен
што
он
запалити
леп
очи
Лепосавин
...
али
он
јесам
ћутао
,
чинити
се
невешт
,
па
јесам
хтети
да
нагнути
онде
где
јесам
понајлакше
радити
требати
.
А
мргуд
?
...
он
се
виђати
радостан
.
и
доиста
радостан
јесам
бити
,
али
не
с
тај
,
што
јесам
опет
брата
видети
,
већ
за
тај
,
што
јесам
из
његов
потоњи
реч
дознати
за
тајна
,
који
хтети
веома
мити
бити
београдски
везир
...
XИИ
.
осванути
јесам
последњи
Марат
@card@
,
тај
знаменит
дан
,
кад
јесам
први
пут
после
Косово
синути
Србин
зрачак
нада
,
кад
јесам
велик
душа
,
који
још
велик
и
огроман
мисао
обасјавати
,
кад
јесам
,
велим
,
млад
пањевачки
кнежевић
казати
јадан
робље
,
да
се
тај
страшан
ланац
моћи
скршити
,
да
се
слобода
опет
моћи
задобити
...
као
муња
у
један
мах
потрести
тргнути
се
силно
робље
из
мртвило
,
који
он
почети
обузимати
,
тргнути
се
,
јер
он
затрести
божанствен
реч
:
слобода
...
Ал
јесам
чудан
,
ала
јесам
силан
моћ
у
тај
један
реч
!
она
бити
кадар
за
неколик
тренутак
као
ватра
збрисати
онај
кукавички
страшивост
,
и
на
место
она
у
свачији
груда
улити
страховит
сила
.
затутњити
земља
,
проломити
се
плав
зрак
,
као
да
неки
силан
рука
смрвити
васељена
.
тако
јесам
страшно
бити
у
онај
тренутак
кад
кликнути
српски
народ
први
пут
после
пропаст
косовски
,
кад
кликнути
свет
реч
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
брзо
се
засјати
прадедовски
оружје
,
што
тако
дуго
сакрити
од
турски
очи
рђати
под
земља
.
ал
’
диван
бити
видети
капетан
Коч
,
који
на
сав
вранац
као
какав
сур
орао
прелетати
сав
српски
крајина
,
обилазити
сав
силан
чета
као
какав
благ
дух
,
водити
брига
да
свако
добро
бити
.
А
јуначки
чета
дочекивати
он
као
што
се
дочекивати
једина
узданица
свој
.
љубити
он
више
него
себе
,
слушати
он
као
отац
свој
;
и
по
његов
заповест
кретати
се
помаман
мета
као
какав
страшан
облак
што
на
небо
од
један
пут
искрснути
,
и
Турчин
задрхтати
кад
из
дубок
доља
зачути
потмуо
грмљавина
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
али
пре
него
што
они
од
чудо
к
себе
доћи
моћи
,
изненадан
гром
смрвити
сав
кадија
и
бег
што
по
паланка
и
село
расејати
сисати
крвца
јадан
народ
,
и
једва
нешто
утећи
у
проклет
гнездо
,
у
црн
град
свој
.
над
буран
Дунаво
и
смеран
Сава
,
разлевати
се
хоџин
песма
од
јација
,
а
на
висок
београдски
бедем
на
шамском
сиџаде
седити
везир
,
жубрећи
свој
нарђиле
,
и
замишљено
гледити
пред
себе
.
и
да
не
видити
онај
силан
џелат
што
иза
он
на
једити
десет
корак
стајати
,
па
само
његов
миг
чекати
;
и
да
не
видити
на
његов
бео
турбан
онако
окићен
звезда
и
полумесец
,
и
да
не
видити
онако
богато
извезен
самур-ћурак
,
опет
бити
по
његов
страшан
лице
познати
гадан
насилник
,
познати
бити
љут
зверка
,
који
се
само
људски
крвца
храна
...
слуга
забринути
махати
глава
и
тихо
шаптати
међу
себе
,
погађати
за
што
она
јесам
господар
тако
брижан
и
невесео
,
и
док
један
говорити
да
се
нешто
у
харем
догодити
,
а
други
уверавати
да
он
јесам
некакав
ферман
стигнути
,
приступити
везир
један
Јањичар
:
—
Славо
султанов
,
поносити
пророков
!
—
клањати
се
војник
пред
везир
.
—
један
рајетин
хтети
намах
с
ти
да
диванити
!
—
—
Која
јесам
тај
роб
што
се
усудити
...
загрмети
срдито
везир
.
—
Најхуђи
од
свити
твој
роб
,
прати
с
јеменије
твој
!
—
одговорити
онај
што
он
пријавити
,
који
завити
у
неки
кабаница
стајати
иза
јањичар
.
оволик
смелост
још
већма
ражљутити
везир
,
па
само
оштро
погледати
на
јадник
,
и
онда
се
окренути
гомилица
свој
слуга
тај
она
намигнути
.
у
тај
мах
спасти
бити
са
раме
глава
рајетин
што
се
усудити
да
проговорити
везир
,
али
он
брзо
збацити
са
себе
кабаница
,
и
везир
радосно
кликнути
:
—
ох
,
а
зар
јесам
тај
дост
;
добро
ја
доћи
.
А
што
се
намах
не
казати
болан
,
већ
хтети
да
погинути
лудо
?
—
рајетин
прићи
ближе
да
целивати
сеџада
,
на
који
везир
седити
,
да
чела
дотакнути
свет
скут
у
хаљина
свој
господар
.
кад
изаћи
из
присенак
,
а
слуга
пашин
тек
се
стати
згледати
.
њихов
око
не
бити
навикнути
да
видити
рајетин
тако
богато
обучен
.
али
они
не
знати
да
јесам
тај
мргуд
,
не
знати
који
јесам
заслуга
задобити
толики
пошта
да
он
везир
седати
себе
уз
колено
.
крвав
очи
у
везир
засијати
се
неки
необичан
ватра
кад
углед
мргуд
,
јер
он
знати
да
овај
удворица
никад
к
он
не
долазити
без
радостан
глас
,
па
хтети
тако
без
сумња
и
сад
да
он
јавити
е
хтети
скоро
напити
се
ђаурски
крвца
.
—
како
јесам
момак
?
—
пљескати
мргуд
по
раме
радостан
вук
—
шта
радити
рај
по
нахија
?
јесам
ли
ко
засврбљела
шија
?
—
па
се
онда
стати
од
срце
смејати
.
мргуд
он
се
поклонити
до
земља
па
онда
одговорити
:
—
Честита
десницо
падишин
,
сав
јесам
добро
по
нахија
.
миран
и
послушан
јесам
рај
како
јесам
никад
бити
,
али
бојити
се
да
хтети
се
за
неколико
сахат
страшан
промена
учинити
...
—
не
разумјети
ти
шта
хтети
да
казати
.
говорити
сербез
,
шта
јесам
?
—
не
смети
ти
на
овај
место
говорити
сербез
,
честит
везир
,
јер
тај
јесам
шал
—
одговорити
плашив
удворица
погледати
на
слуга
и
јањичар
,
који
моћи
добро
чути
све
што
се
говорити
—
већ
хајдемо
у
конак
,
тамо
хтети
ти
казати
што
имати
!
—
Везер
он
зачудити
мерити
од
глава
до
пета
,
не
могућ
разумети
од
куда
толики
страшивост
и
плашња
,
а
не
могућ
замислити
шта
јесам
тај
тако
важно
;
па
опет
устати
са
сиџаде
и
отићи
с
мргуд
у
свој
богат
окићен
одаја
.
—
сад
говорити
само
брзо
,
е
изгорјети
од
онај
твоијех
ријеч
што
она
на
бедем
рећи
!
—
издајица
као
да
стрепити
и
ту
,
јер
добро
разгледати
јесам
ли
врата
затворен
,
и
да
она
ко
не
прислушкивати
,
па
онда
прићи
везир
и
пришанути
он
:
—
онај
хрсуз
,
који
смакнути
Сали
Бен
-
Мујагић
,
и
ко
јесам
тако
својски
тражити
,
па
најпосле
мислити
да
јесам
погинути
,
тај
пексијан
...
—
Оживјео
!
—
грмнути
страшно
везир
па
скочити
са
шилте
.
—
и
доћи
кућа
у
Пањевац
!
—
обор
глава
на
прси
гадан
турски
удворица
.
везир
се
усплахирити
:
—
мргуд
...
тај
јесам
зло
...
побунити
ја
рај
...
зубато
јесам
тај
пашче
...
Испуниће
ја
се
нахија
хајдук
...
тај
јесам
зло
мргуд
...
—
Можда
ти
још
пети
моћи
ни
да
помислити
добро
колико
јесам
тај
зло
.
јер
почути
даље
...
везир
он
погледати
разрогачен
очи
.
—
зар
још
нешто
имати
?
—
—
Видећеш
.
за
овај
три
година
докле
ја
мнидијасмо
да
јесам
тај
гуја
размрскан
глава
,
он
се
учити
у
војска
каурски
ћесар
,
и
што
јесам
најстрашније
—
чути
везир
,
он
јесам
од
ћесар
добити
и
благо
и
џебана
,
а
још
он
јесам
обећати
ако
он
устребати
и
војска
у
помоћ
послати
,
само
да
дигнути
рај
на
оружје
!
...
сваки
мргудов
реч
бити
нож
за
везир
.
он
чисто
занемити
од
чудо
.
у
исти
мах
брзо
се
отворити
врата
на
соба
,
и
као
без
дух
полет
пред
везир
један
татарин
.
он
бити
ви
у
блато
,
а
као
мртав
од
умор
.
особито
се
овај
по
говор
познати
моћи
,
јер
он
не
моћи
ни
два
реч
заједно
да
изговорити
.
—
Аман
!
...
помагати
!
...
Честити
паша
!
—
везир
он
притрчати
:
—
Шта
јесам
,
казивати
брже
,
ти
јесам
чинити
ја
се
од
Јагодина
?
ко
ти
јесам
послати
?
—
—
муселим
ја
оправити
да
ти
молити
за
вјера
Мухамедов
.
ја
ли
не
знати
шта
се
чинити
по
вилајет
,
ја
л
’
не
хајати
више
за
царев
сиротиња
?
побити
бјесна
рај
ђегођ
који
Турчин
бити
!
—
везир
тек
шкргутнути
зуб
,
е
ти
се
чинити
поломити
она
.
—
да
тај
јесам
Кочини
хајдук
?
—
запитати
за
тај
брзо
.
—
Коч
,
господар
,
укочити
он
се
да
бог
да
она
рука
,
кад
тако
вјешто
она
јатаган
окретати
!
—
сад
прићи
везир
мргуд
,
који
с
велик
страх
слушати
Татаринов
реч
.
у
он
пакао
узаврети
бити
.
—
тај
јесам
брз
од
муња
,
али
ти
јесам
сав
узалуд
;
не
хтети
стигнути
куд
јесам
наумити
док
јесам
само
мргуд
у
живот
!
—
па
се
онда
окренути
везир
.
—
Честити
паша
—
рећи
—
и
ако
ја
ни
час
почастан
несам
кад
јесам
дознати
тајна
,
који
ти
мало
час
показати
,
опет
чинити
ја
се
да
јесам
задоцнити
.
Већ
гледати
да
се
бар
сад
не
оклевати
!
—
Још
он
у
реч
бити
,
док
дотрчати
и
други
татарин
,
мало
за
тај
и
трећи
и
четврти
.
сав
овај
гласник
бити
с
различит
страна
српски
,
и
сваки
од
она
донети
црн
глас
о
победа
Коча
и
његов
хајдук
.
везир
као
бесан
ходати
по
соба
ништа
не
говорити
,
само
што
по
који
пут
прогунђати
:
—
у
тај
јесам
влашету
сам
шејтан
!
—
он
јесам
ни
јесам
знати
шта
он
ваљати
почети
.
по
глас
што
он
она
татар
донети
,
Кочин
чета
не
бити
само
десетак
двадесет
хајдук
,
већ
јесам
тај
војска
,
кад
јесам
он
кадар
бити
из
свити
паланка
и
село
истерати
и
побити
Турчин
.
дакле
ваљати
послати
сила
да
он
ухватити
.
А
опет
не
смести
оставити
празан
град
,
јер
сваки
час
моћи
каур
прећи
Сава
па
отети
леп
алем
из
падишин
турбан
.
али
на
брзо
он
се
присетити
шта
хтети
да
радити
.
Пошто
рећи
татар
да
отићи
да
се
одморити
,
и
кад
остати
јесам
с
мргуд
,
стати
он
говорити
,
али
не
с
онај
везирски
достојанство
већ
чисто
молити
он
:
—
пријатељ
,
тај
јесам
један
кадар
избавити
ја
од
овај
невоља
.
обрећи
ја
да
хтети
учинити
што
ти
замолити
па
искати
од
ја
што
гођ
хтети
,
сав
хтети
ти
учинити
.
—
заповедати
само
,
ја
знати
слушати
и
вршити
воља
свој
господар
!
—
—
Теба
јесам
Коч
брат
,
тај
јесам
кадар
учинити
што
ники
не
моћи
,
јер
он
на
ти
ни
у
сан
не
сумњати
.
убити
хрзуса
,
честитати
хтети
ти
учинити
!
—
мргуд
задрхтати
.
и
ако
он
тај
реч
као
живот
мио
бити
,
опет
јесам
моћи
да
се
не
стрести
кад
она
јесам
везир
изговорни
.
смрт
Кочин
бити
бити
он
рај
,
али
најхуђа
кукавица
не
имати
тај
снага
да
себе
свршити
злочинство
.
—
не
...
моћи
...
господар
!
сав
други
,
само
тај
не
моћи
!
—
и
видити
где
везир
на
овај
реч
на
нов
ускипети
,
похитати
да
казати
:
—
Али
ти
јесам
се
узалуд
уплашити
од
он
.
дати
ја
хиљаду
јањичар
,
па
ако
за
недеља
дан
не
бацити
његов
глава
пред
твој
нога
,
неки
мој
иструнути
у
Небојша
!
—
Беше
пред
вече
.
Коч
једва
уграбити
неколико
тренутак
од
свој
голем
посао
,
доћи
кућа
да
видити
шта
он
радити
код
кућа
,
да
видити
јесам
ли
здраво
и
на
мир
.
Укућани
он
дочекати
као
озепсти
сунце
,
као
да
он
бог
знати
од
кад
несу
видети
.
сав
он
грлити
и
љубити
,
а
највише
мајка
и
седити
Драгомир
.
само
Лепосава
не
имати
снага
да
он
који
реч
казати
,
ал
’
не
за
тај
што
јесам
имати
шта
,
већ
што
она
срце
бити
препунити
неки
чудан
осећање
,
који
се
исказати
не
моћи
а
који
каткад
моћи
да
загушити
човек
.
она
он
јесам
само
гледати
онај
њен
леп
очи
,
гледати
он
страсно
,
жарко
,
ал
’
кад
она
се
поглед
сукоб
с
његов
,
не
моћи
издржати
већ
клонути
к
земља
.
Коч
она
прићи
,
пошто
остати
на
сам
,
узити
она
рука
у
свој
,
па
јесам
неисказан
слатко
гледати
врло
дуго
,
не
могућ
одвојити
очи
с
она
,
тако
јесам
свет
,
тако
узвишено
леп
бити
у
онај
смерноћи
свој
.
—
јесам
л
’
ја
здрав
сеја
?
јесам
ли
весео
?
—
питати
јесам
он
а
рука
он
дршћаху
као
и
реч
,
од
који
се
чисто
и
он
плашити
—
Па
за
што
не
дигнути
тај
дуг
густ
трепавица
,
зашто
не
погледати
у
ја
?
зар
ти
више
несам
мити
као
што
негда
бити
?
—
колико
сласт
,
колико
стрела
бити
за
нежно
срце
Лепосавин
у
овај
Кочиним
реч
!
она
још
већма
поруменити
и
једва
имати
толико
сила
да
промуцати
:
—
Брацо
!
...
—
и
у
тај
један
реч
бити
исказати
толико
онај
сладак
љубаван
прекор
,
да
бити
од
она
камен
задрхтати
:
—
моћи
тако
да
зборити
!
...
—
и
сакрити
свој
леп
лице
у
његов
злаћан
тока
на
прса
.
Коча
бити
као
да
јесам
на
небо
.
—
А
за
што
,
поносити
мој
?
—
питати
јесам
он
расправљати
она
небројен
витица
њен
врана
кос
—
зар
се
ти
срдити
кад
ти
ја
зборити
?
ако
јесам
тај
,
казати
ја
,
а
срећа
ја
нигда
ти
хтети
на
очи
изаћи
...
—
Лепосава
подигнути
свој
сјајан
очи
нањ
,
и
он
угледати
како
јесам
пун
суза
.
—
Кажи
ја
—
наставити
он
ватрен
,
—
ако
јесам
ти
мрзак
,
сакрити
се
где
не
допирати
ни
зрака
јарки
сунашце
,
а
камо
ли
поглед
