.Јуре
разгради
и
уљезе
у
своју
ограду
.
На
лази
обрне
се
к
Иви
и
рече
му
да
не
улази
,
јер
ће
се
укаљати
.
По
винограду
плива
вода
,
к’о
да
је
море
.
Иво
засве
загрне
ногавице
и
уљегне
.
Јуре
попође
по
саду
и
разгрташе
вијовину
на
трсима
.
—
Гледајте
!
—
рече
и
подвири
у
израњене
гроздове
.
Зрње
је
сатрвено
,
из
распуцане
језгре
још
се
циједи
сок
.
На
Шестима
налазе
од
гроздова
отргнуте
читаве
чевуље
.
„
Силна
је
штета
“
мишљаше
Иво
.
А
Јуре
с
тугом
у
души
тек
што
обилази
и
гледа
свој
уништени
труд
.
Сестра
га
прати
,
и
обојима
к’о
да
се
смрзава
у
срцу
:
не
могу
никако
да
се
тјеше
.
Брат
,
први
проговори
:
—
’
Ајдемо
!
А
Иво
иде
све
с
њима
.
Бијаше
пошао
весео
у
поље
,
а
сада
се
враћа
растужен
.
Он
не
проговори
ни
ријечи
.
Чинило
му
се
да
би
којом
му
драго
бесједом
оскврнуо
њихов
бол
.
Сада
схваћаше
што
је
то
рад
и
патња
,
и
у
души
га
љуто
заболи
њихова
несрећа
.
Уходу
поглед
му
и
нехотице
пада
на
њихова
обличја
и
уставља
се
на
њима
,
к’о
да
истражива
колика
ли
се
туга
скрива
под
тим
,
наоко
пријегорним
лицима
.
И
,
ходајући
тако
успоредо
с
њима
,
осјети
силно
самиловање
и
љубав
.
Он
се
примакну
к
дјевојци
да
чује
ако
ће
и
циглу
ријеч
из
њених
уста
...
А
са
западне
стране
проби
уто
чиста
ведрина
.
Показа
се
и
сунце
,
па
кроз
прочишћени
ваздух
сину
жарком
свјетлошћу
...
—
Видите
,
—
опази
Јуре
,
—
око
села
још
је
горе
млатило
.
Ове
зиме
биће
сваке
невоље
,
а
од
никуд
помоћи
!
—
Од
никуд
?
—
Тако
је
,
вирујте
!
—
прихвати
младић
.
—
Док
је
свит
давао
,
било
је
лако
...
—
Даваће
и
отсле
...
—
У
што
?
—
равнодушно
изусти
Јуре
.
—
Бог
нас
неће
запустит
’
,
—
јави
се
и
дјевојка
.
Иво
није
знао
што
да
рече
,
а
тутња
му
бијаше
тешка
.
Он
преврну
разговор
:
—
А
је
ли
оцу
боље
?
—
Увик
исто
—
одговори
дјевојка
.
—
А
биће
и
горе
!
—
надода
брат
.
Иву
потресоше
пошљедње
ријечи
и
чисто
се
смути
.
—
Ако
вам
је
потреба
коју
малу
ствар
,
дао
бих
вам
ја
...
—
сметено
изрече
и
скоро
се
засрами
,
—
вратићете
ми
...
—
Нисте
нам
дужни
,
и
фала
вам
!
—
захвали
младић
и
к’о
за
се
рече
:
—
Потриба
је
увик
...
И
они
шутке
ходаху
даље
,
ни
не
опазивши
да
се
небо
бијаше
већ
на
више
мјеста
прогалило
,
па
док
дођоше
поврх
кућа
,
испод
села
засја
дуга
.
Између
танког
облака
и
сунца
лебдијаше
небесни
знак
у
раскошноме
сјају
,
и
пружаше
се
све
до
модрих
,
испраних
прекоморских
голети
.
Иво
часком
застаде
.
Силна
чежња
и
туга
јављаше
му
се
из
душе
.
Не
знадијаше
јој
узрока
,
тек
је
лијепо
осјећао
да
му
трга
груди
.
И
њих
двоје
зауставише
се
и
погледаше
правце
куда
је
он
гледао
.
Њихова
млада
лица
засјаше
на
сунцу
,
засве
што
је
из
њих
избијао
очај
...
Уоколо
пустош
још
се
јаче
истицала
,
а
из
села
до
њих
допирали
су
раскидани
тугаљиви
гласови
...
—
’
Ајдемо
!
—
трже
га
из
снатрења
Јурин
глас
.
У
дузи
привладало
је
црвенило
;
каже
:
обилато
вино
,
—
опази
нехотице
Марија
.
—
Није
вироват
’
!
—
одговори
сухо
Јуре
и
крену
даље
.
По
селу
врвио
свијет
што
се
из
поља
враћаше
.
Из
њихових
разговора
и
уздаха
разабираше
се
да
је
град
,
бар
понешто
,
посвуда
допро
.
Код
своје
куће
Јуре
и
Марија
растадоше
се
с
Ивом
.
Он
их
погледа
умилно
и
понесе
их
у
свом
срцу
,
а
пред
очима
претстављаше
му
се
у
то
слика
пустоши
и
невоље
људске
.
Када
опази
мајку
у
дворишту
,
чисто
му
дође
да
је
загрли
.
У
њеним
добрим
очима
запази
бригу
.
Знадијаше
да
је
она
била
благодарна
и
добра
сиротињи
,
и
њих
двоје
нијемо
разговараху
.
—
Јеси
ли
окиса
?
—
упита
га
разблажено
.
—
Нисам
,
заклонио
сам
се
,
—
одговори
он
и
униђе
за
њом
у
кућу
.
Летошња
јаматва
била
је
још
слабија
од
свих
пошљедњих
година
.
Најбољи
виногради
издадоше
,
и
село
се
навикну
на
невољу
.
Прођоше
нетрагом
она
блажена
времена
када
се
пуниле
бачве
вином
к’о
да
си
их
морем
наљевао
.
Тих
година
тежак
олахнуо
,
није
га
„
морила
брига
како
да
се
прехрани
...
По
селу
никоше
удобније
и
бјеље
кућице
,
превраћа
чистија
и
вртови
уреднији
.
У
паљу
претресаху
се
међе
,
дизаху
срушени
зилови
и
рашириваху
путови
.
„
Бог
је
да
,
па
је
добро
чагод
и
сарчит
“
,
говораху
имућнији
људи
.
Старији
свијет
бијаше
рахатлији
и
свјетлији
,
а
младост
јача
и
објеснија
...
Босиљак
и
мажурана
,
уз
дјевојачка
лица
,
избијаше
веселије
по
прозорчићима
,
и
пјесма
је
селом
снажније
одјекивала
,
уз
ватру
гусле
милије
гудиле
.
Прави
правцати
срећни
сеоски
живот
—
живот
који
је
доносио
обиље
благослова
.
Настала
јагма
за
радом
.
Људи
почеше
уз
које
му
драго
услове
узимати
земље
на
кметство
.
На
трећу
,
на
злу
пету
,
и
још
горе
!
И
опћински
пашњаци
крчили
се
редом
.
А
за
те
необичне
радње
требало
је
новца
,
на
тако
они
који
се
страшијаху
дуга
—
рђавога
друга
—
ипак
посуђиваху
да
га
уложе
у
харну
земљу
.
Надаху
се
:
рађаће
к’о
,
и
досле
,
а
да
буду
цијене
и
за
трећи
дио
мање
,
опет
ће
се
исплатити
труд
.
Људи
занијели
се
трудом
и
добићем
,
не
увиђајућ
’
да
срћу
у
пропаст
.
Приходи
родних
обилних
година
падоше
у
руке
каматника
.
„
Ча
је
да
дам
двије
каце
маста
(
четири
хектолитра
)
добити
на
сто
фиорини
,
кад
и
мени
доста
остаје
!
“
испрвице
говораху
дужници
,
задовољни
само
да
дођу
до
новца
...
И
тако
тих
благословених
година
помогоше
се
и
каматници
и
посједници
и
опћине
и
цркве
—
и
засве
тежаци
бијаху
задовољни
:
само
нека
рађа
,
а
они
ће
и
даље
трудити
...
Док
је
трајала
та
благодјет
,
трговци
зануђали
:
„
Узми
,
пријатељу
...
драги
мој
,
узми
колико
хоћеш
,
платићеш
,
у
јаматви
,
у
масту
!
Лако
за
те
...
“
Ну
наједном
свега
тога
нестаде
,
окрену
се
срећа
и
заредаше
болести
на
винограду
.
Вино
паде
у
бесцијен
,
а
дугови
се
не
платише
.
Иво
је
разумијевао
невољу
у
своме
селу
,
и
његова
душа
сваким
даном
трпјела
је
на
догледу
безнађа
у
боље
.
Тражио
је
утјехе
у
дугим
шетњама
по
отученом
пољу
,
сабирући
мисли
и
слатке
и
болне
дојмове
.
Тако
дочека
јаматву
...
Више
није
било
првашњега
весеља
,
стрке
и
гоњачеве
пјесме
.
Село
се
сневеселило
.
„
Није
нам
ни
потриба
измршкат
’
се
“
,
говорили
тргачи
и
мечари
...
Па
и
на
оно
мало
насрнули
звани
и
непозвани
.
Људи
намиривали
како
су
могли
,
брзо
увидјеше
да
није
могуће
свакому
угодити
.
„
Нй
за
сиромака
живљење
,
ваља
да
ишћемо
друге
земље
!
“
чуо
се
опћи
глас
.
И
збиља
,
те
године
у
већем
броју
нагнуше
у
Америку
.
Младост
на
друго
и
не
мишљаше
него
да
се
дочепа
новаца
,
па
да
стругне
и
остави
ове
нехарне
земље
.
Новац
од
првашњих
исељеника
у
Америци
редовито
долажаше
и
бијаше
пошљедња
узданица
сиромашних
породица
.
Зато
полажаху
сви
к’о
на
пир
у
тај
туђи
свијет
,
остављајући
на
изгладњеломе
кућноме
прагу
своју
немоћну
старчад
.
Иво
је
тужним
срцем
слушао
гласове
о
исељивању
,
и
још
се
више
ражалио
кад
му
једне
вечери
Јуре
рече
да
ће
и
он
са
сестром
Маријом
у
оне
далеке
крајеве
.
—
Па
није
ти
зар
жао
?
—
упита
га
.
—
Вирујте
да
и
није
!
—
одговори
он
невесело
.
—
Ваља
да
и
ми
сиромаси
гледамо
како
ћемо
живјет
’
!
...
У
то
вријеме
од
ранијих
исељеника
бануше
у
село
и
фотографије
.
Свако
у
селу
зажели
да
их
види
.
Зачудише
се
како
господски
изгледају
.
„
Гледај
како
су
обучени
,
и
штапић
им
у
руци
,
а
овди
од
невоље
ниси
их
ни
видит
могао
!
“
све
тако
говорило
једно
другоме
.
Иво
посматраше
њихова
насмијана
обличја
што
нађоше
срећу
далеко
од
свога
краја
и
сјећаше
се
двојице
с
којима
је
у
дјетињству
друговао
.
„
Биће
они
већ
заборавили
своје
сиромашно
село
“
,
помисли
младић
,
„
гдје
их
свака
невоља
гонила
,
па
се
подали
другоме
,
туђему
животу
“
.
Њему
пак
сваким
даном
бијаше
све
то
јаснија
тајна
живота
и
он
нагињаше
све
то
више
чим
примитивнијему
схваћању
те
тајне
.
С
очију
му
к’о
да
опадаше
омаглица
што
му
прво
није
дала
да
себи
у
душу
завири
и
да
се
смири
.
На
догледу
труда
и
рада
тога
измучена
људства
и
свакидашњих
брига
за
издржавање
,
будила
се
у
њему
све
то
више
самилост
и
љубав
прама
патницима
.
И
доживљаји
од
онога
доба
,
откада
га
отргоше
од
његова
села
,
губљаху
се
постепенце
из
његове
душе
,
и
он
се
је
мишљу
скрушено
враћао
у
доба
свога
дјетињства
.
Од
тог
доба
хтједе
да
отпочне
даље
живовање
.
Он
се
тако
посве
приљубио
своме
селу
и
трпељиво
и
утјешљиво
подавао
се
животу
,
па
јављао
се
он
у
којем
му
драго
облику
.
И
данас
тако
,
ходајући
по
пољу
,
прислушкује
тајинствене
гласове
и
ужива
у
снатрењу
.
Посматра
веселе
гоњаче
и
предљиве
мазге
,
уставља
се
код
малих
,
заобљених
стогова
грожђа
,
веселећи
се
журби
раденика
.
Засве
што
је
година
зло
понијела
,
једнако
осјећа
се
пољем
живи
тежачки
рад
,
и
свијет
живи
тим
дахом
,
не
хтијући
да
се
преда
очају
;
та
ваља
покупити
оно
што
провидност
даје
,
јер
живити
се
мора
!
...
И
ходаше
даље
,
отпоздрављајући
гоњачима
,
па
се
још
не
би
био
уставио
да
до
њега
није
допро
из
ближње
ограде
пркошљив
женски
глас
.
Он
коракну
неколико
пута
и
угледа
свога
оца
,
трговца
шјор—Бепа
и
пријатеља
Пиера
,
сина
начелникова
из
вароши
.
Обојицу
познаваше
отприје
добро
.
С
трговцем
шјор—Бепом
говорио
је
неколико
пута
у
његову
дућану
.
Бијаше
то
човјек
живолазан
,
свијетлих
,
избуљених
очију
што
су
се
к’о
на
жеравици
вртјеле
,
трбушаст
и
пун
сувишне
претилости
.
Од
тежака
слушао
је
толико
пута
да
је
врагу
из
мреже
утекао
.
Они
се
добро
сјећаху
како
је
отраг
двадесетак
година
срдјеле
продавао
,
да
се
прехрани
,
а
сада
му
се
иметак
рачуна
на
четири
стотине
хиљада
форинти
.
Пиера
познаваше
још
из
дјетињства
и
послије
са
свеучилишта
.
Додуше
,
ријетко
су
се
у
граду
виђали
но
бијаху
домороци
,
па
су
се
добро
пазили
.
Син
богата
оца
трошио
је
силан
новац
,
био
је
благе
руке
,
а
између
ђака
један
од
првих
спортмана
.
Неколико
година
повлачио
се
по
разним
свеучилиштима
и
није
осјећао
потребе
да
се
кући
поврати
,
док
га
отац
није
на
то
приморао
.
Једном
вративши
се
,
прилагоди
се
животу
у
вароши
и
бијаше
отада
десна
рука
свому
оцу
.
Он
први
угледа
Иву
и
усрдно
му
се
јави
.
—
А
хтједох
да
питам
оца
ти
куд
си
...
Нема
те
у
вароши
,
—
и
притрча
к
њему
све
до
лазе
.
Иво
коракну
и
рукова
се
.
Онај
пркошљиви
женски
глас
часом
замукну
.
Трговац
подаље
разговараше
с
оцем
му
,
па
се
и
не
осврну
.
Но
онај
глас
,
наново
,
наближе
,
јави
се
,
и
он
,
обрнувши
се
,
угледа
Јурину
мајку
.
За
њом
пристајаху
Јуре
и
Марија
и
неки
странац
кога
није
познавао
.
—
Је
ли
право
да
све
однесете
?
—
викаше
жена
сипутљивим
,
промуклим
гласом
.
—
Даћу
чагод
шјор—Луки
,
а
ви
притрпите
се
!
...
—
Шта
је
ово
?
—
устрнувши
упита
Иво
и
погледа
на
чељад
.
—
Ништа
!
Мене
је
отац
послао
да
се
придружим
секвестру
.
Ми
смо
први
укњижени
на
све
имање
...
Вражји
посао
,
имам
поћи
још
на
неколико
мјеста
.
.
—
А
шта
раде
остали
?
—
Знаш
како
је
...
Шјор
Бепо
,
а
и
твој
отац
,
биће
укњижени
,
ма
им
не
ваља
...
Видиш
,
секвестратур
је
онај
странац
,
—
и
показа
му
га
руком
,
—
он
треба
да
ради
како
му
нареде
...
Ну
оставимо
то
!
—
и
насмија
се
.
—
Дакле
,
како
је
?
Шта
радиш
толико
вријеме
у
селу
?
—
Обикао
сам
...
—
И
код
нас
је
досадно
,
ну
прођемо
се
...
По
подне
и
навече
учини
се
партија
,
а
гдјекад
,
знаш
,
замијеша
се
и
мало
жешће
...
Пролази
се
.
Браво
!
Ових
дана
походило
нас
је
једно
талијанско
друштво
...
Једна
женска
...
не
лоша
за
наша
мјеста
...
—
Ола
,
Пиеро
,
дођи
симо
!
—
повика
дебели
трговац
.
—
Опет
ме
зову
,
а
знаду
да
не
могу
у
ничем
попустити
.
Мој
отац
у
том
је
чудноват
;
волио
би
изгубит
хиљаду
форинти
него
пустит
’
новчић
...
’
Ајдемо
!
—
рече
безбрижно
.
—
Дакле
,
како
ћемо
?
—
навали
трговац
на
Пиера
.
—
Нагодимо
се
!
—
и
чисто
га
у
очи
погледа
.
—
Апсолутно
не
могу
...
Још
да
сам
ја
господар
...
—
И
као
смисли
се
:
—
Не
могу
никако
!
Трговац
се
намршти
,
окрену
се
од
њега
и
као
да
га
је
сада
тек
видио
,
поздрави
Иву
.
Уто
се
јави
и
Ивин
отац
:
—
Бар
да
ми
се
плати
модра
галица
и
оно
ча
сам
им
да
за
обрадит
’
...
—
И
бог
зна
да
је
право
!
—
запишти
наново
жена
.
—
Ча
је
ово
настало
?
...
Грабе
један
испред
другога
...
А
ча
ће
мени
остат
’
?
Муж
ми
немоћа
јема
годину
дан
’
...
Ух
!
Ча
је
ово
дошло
?
—
Не
бишете
се
дужит
’
!
—
Јесам
ли
да
,
оли
нисам
?
—
плану
трговац
.
—
Дали
сте
...
—
Па
?
—
Дакле
,
мени
ништа
!
—
блаже
рече
жена
.
—
Ча
би
и
ти
?
!
—
срђаше
се
шјор
Бепо
.
—
Срамуј
се
и
питат
’
...
Пропашће
и
мени
...
Да
се
по
богу
срамујем
,
а
од
кога
?
Зар
од
вас
?
—
безобзирно
успали
се
она
.
—
А
како
сте
давали
?
!
Јо
,
да
је
рећ
’
,
па
утећ
’
;
колико
је
само
кадац
маста
дало
се
с
ове
ограде
за
оно
мало
дуга
!
У
за
’
час
смо
се
на
вас
намирили
!
Боље
би
било
да
нас
је
море
свих
измећало
,
—
очито
и
све
живље
јадаше
се
жена
.
—
То
ми
је
фала
!
—
дрско
се
смијаше
трговац
.
—
Право
ми
је
кад
сам
луд
!
Ма
продаћу
до
трса
,
док
до
свога
дођем
!
Хоћу
,
вируј
!
—
Продаћете
,
а
муж
ми
се
за
вас
криво
клео
...
Не
спомињите
се
...
Патија
,
патија
и
душу
изгуби
ја
,
све
за
вас
,
а
сад
ћете
га
немоћна
и
бетежна
на
пут
бацити
!
—
очајно
викаше
жена
,
машући
жестоко
дугим
сухим
рукама
.
—
Ала
,
мучи
!
—
нареди
жени
главар
.
Жена
се
мало
одмаче
,
но
свеједно
испаљеним
очима
прождираше
друштво
...
Пиеро
гледаше
преда
се
,
као
да
га
се
ствар
нимало
не
тиче
.
А
Иво
криомице
посматраше
брата
и
сестру
.
Стајаху
подаље
од
мајке
и
устрпљиво
ишчекиваху
да
препирка
једном
сврши
.
Он
се
је
свега
тога
стидио
и
неколико
пута
суне
му
да
отиђе
.
Па
онда
паде
му
на
памет
да
се
за
њих
заузме
,
да
их
пусте
у
миру
.
Бијаше
му
већ
ријеч
на
устима
,
но
не
изрече
је
;
бојао
се
оца
и
опет
знао
је
да
им
не
би
ништа
помогао
,
већ
што
би
их
још
грђе
понизио
.
И
да
забашури
унутарње
узбуђење
,
стаде
да
гледа
стог
росног
грожђа
око
којега
летијаху
шарене
лептирице
,
једва
дотичући
га
се
.
С
једне
стране
сунце
га
захваташе
,
па
почеше
налијетати
пчеле
и
пољске
мухе
.
Уз
пиркање
лахора
,
отпоче
зујање
и
бренцање
.
—
Дакле
,
хоћемо
ли
тргат
’
?
—
јави
се
Ивин
отац
.
—
Ча
ћемо
дангубит
?
...
Други
се
згледаше
.
—
Нека
слободно
тргају
!
—
истанчалим
гласом
одазове
се
судбени
секвестратор
.
—
А
хоћете
ми
ча
оставит
’
?
—
пријегорно
још
једанпут
упита
жена
.
—
Нима
теби
ништа
!
—
једва
што
се
осврну
на
њу
.
—
Ни
данашње
наднице
?
—
Ако
будете
радит
’
,
биће
;
ако
не
...
—
Дицо
,
амо
ћа
!
Ево
вам
све
,
грабите
!
—
И
раздражена
жена
крену
пут
излаза
.
Дјеца
се
упутише
за
њом
.
—
Останите
!
—
смисли
се
секвестратор
.
Боље
је
да
добијете
ви
него
други
...
Платиће
вам
се
надница
на
разлог
дана
.
.
—
Нека
остану
!
—
јави
се
трговац
.
—
Фала
вам
!
—
окрете
се
жена
.
—
Ваља
нећемо
сами
себи
гроб
копат
’
...
А
ето
вам
све
,
кад
нас
је
већ
закон
пустио
у
ваше
руке
!
Друштво
се
разилажаше
.
Ивин
отац
и
трговац
шјор
Бепо
пођоше
журно
да
обаве
друге
послове
.
Пиеро
остаде
са
секвестратором
;
ваљало
је
да
се
договоре
због
тргања
винограда
.
—
Није
друге
,
оставимо
за
сутра
,
и
тако
данас
тргача
у
селу
не
би
нашли
!
...
Момка
оставићемо
на
стражи
,
а
ми
ћемо
друго
посвршавати
—
свјетоваше
га
он
и
надода
:
—
Не
бојте
се
,
ово
је
било
најзамршеније
...
—
Хоћеш
ли
с
нама
?
—
обрне
се
Пиеро
к
Иву
.
—
Нећу
,
брате
!
—
одговори
он
обловито
.
—
Нису
лијепи
посли
!
—
и
усиљено
се
насмија
.
—
Што
ћеш
?
Тако
свијет
иде
.
Свако
гледа
своју
корист
!
Е
па
,
до
виђења
!
—
и
пружи
му
руку
.
Како
је
младић
сам
остао
у
пољу
,
заокупише
га
свакојаке
мисли
.
Живо
помишљаше
на
јадну
чељад
што
им
се
,
ето
,
отима
из
уста
и
задњи
комад
круха
...
А
пољем
наоколо
осјећа
се
пун
дах
живота
,
здрав
и
јак
.
Његов
младићки
жар
будио
се
и
подавао
тој
слаткој
снази
;
ну
у
тај
час
пред
очима
у
сунчеву
свјетлу
показали
би
се
Марија
и
Јуре
,
онако
мучаљиви
и
пријегорна
лица
.
Смућивала
га
њихова
обличја
,
и
у
души
чисто
га
нешто
жацнуло
.
У
ходу
сусреташе
гоњаче
,
који
га
весело
поздрављаху
,
ну
он
им
се
слабо
одзиваше
бијаше
узбуђен
и
не
могаше
се
отети
маху
њихове
невоље
,
а
да
није
ни
размишљао
о
правичности
,
нити
се
упуштао
у
расуђивања
.
Он
осјећаше
напрама
њима
неодређено
чувство
љубави
,
које
се
од
њега
одвајало
и
лутало
цијелом
околином
.
Већ
бијаше
на
догледу
села
,
мимоиђе
и
сеоско
гробље
,
и
загледа
се
у
остарјела
,
посушена
стабла
,
између
којих
складно
,
као
из
земље
,
ницаху
камени
крстови
.
Синуше
му
памећу
старачка
обличја
,
која
познаваше
из
дјетињства
,
а
већ
их
по
,
селу
и
под
мурвом
није
било
видјети
,
пак
сажално
погледа
на
бујну
траву
испод
које
леже
редимице
мртва
сеоска
тјелеса
...
Попође
.
На
раскршћу
бијаше
живље
него
обично
.
Гоњачи
га
почешће
стизаху
.
Бахат
мазга
,
весела
пјесма
и
дозивање
одјекиваху
звонко
селом
.
И
веселије
дизаше
се
дим
поврх
кућа
,
провлачећи
се
између
смокових
грана
.
У
јаматви
живот
и
рад
живље
се
јављаху
.
Младић
се
упути
према
мјесту
откуда
се
чуло
понајвише
гласова
.
Чинило
му
се
да
је
то
негдје
близу
саме
цркве
.
У
ходу
сретне
Мрсу
,
ну
обори
очи
и
не
смједе
да
погледа
у
мрко
му
лице
.
Мишљаше
да
га
његове
уједљиве
очи
непрестано
с
нечега
прекоравају
.
Но
Мрсе
,
као
и
досада
,
када
прође
мимо
њ
,
закиде
га
ријечима
:
—
Ча
нисте
на
стражи
?
Гријота
да
се
без
вас
отрга
!
Он
му
не
одговори
,
већ
се
силом
насмија
и
прослиједи
путем
.
Испред
„
братимске
“
конобе
устави
се
код
гоњача
који
су
распрћивали
пуне
мјешине
.
Угледа
жупника
и
још
једнога
црковинара
,
који
је
биљежио
маст
што
су
га
тежаци
доносили
.
—
Видиш
,
ваља
да
ти
оца
измијеним
!
—
рече
му
жупник
кад
га
спази
.
—
То
ти
служи
за
забаву
,
—
шаљиво
одговори
Иво
.
—
Да
,
лијепа
забава
!
Пустио
бих
другоме
...
Па
да
је
бар
к’о
прошлих
година
;
вјеруј
,
сваке
године
долази
на
мање
и
по
који
изостаје
...
је
ли
тако
?
—
окрете
се
дон
Фране
црковинару
.
—
Тако
је
!
—
одговори
он
,
биљежећи
кредом
по
вратима
.
Међутим
гоњачи
распртише
и
повратише
се
из
конобе
с
празним
мјеховима
.
—
Забилижите
људски
,
—
рече
један
од
двојице
прковинару
,
—
да
посли
не
буде
смутње
!
—
Не
бој
се
ти
!
Нима
у
мене
фала
!
—
Ето
,
ви
сте
се
споменули
,
—
похвали
их
жупник
.
—
А
ча
ћемо
?
...
Ми
свакога
прво
намиримо
,
а
нам
ча
остане
...
И
пођоше
задовољни
и
весели
што
им
је
једна
брига
мање
на
глави
.
Иво
часом
гледаше
за
њима
и
некако
замишљен
обрну
се
к
жупнику
:
—
Како
се
они
прилагођују
,
—
рече
с
увјерењем
,
—
а
једнако
рђаво
им
је
!
—
Ово
задњих
година
осиромашише
,
издала
их
земља
,
—
рече
озбиљно
дон
Фране
...
—
А
вино
је
за
ништа
,
—
надода
црковинар
,
—
и
двоструко
арчи
се
за
обрадит
’
лозја
...
—
Нека
само
раде
и
буду
поштени
!
—
примјети
жупник
.
—
Него
,
ваља
да
нас
бог
казни
,
кад
је
све
пошло
наопако
.
Иво
не
одговори
.
Поздрави
их
,
па
се
упути
прама
својој
кући
.
У
ходу
размишљаше
о
жупниковим
ријечима
:
„
Нека
раде
и
буду
поштени
!
“
Као
да
ти
људи
нису
и
досада
радили
,
и
као
да
сви
други
,
осим
њих
,
обилују
поштењем
!
И
он
се
горко
насмјехну
,
не
могавши
појмити
разлог
такова
савјета
.
Јаматва
се
примицала
крају
.
По
селу
још
гдјегдје
турњало
се
и
налијевале
се
бачве
цијелим
вином
и
половником
.
Вјеровници
,
каматници
и
остала
дружина
,
незадовољни
и
овогодишњим
родом
,
повукоше
се
у
варош
до
друге
јаматве
.
Мишљаху
да
ће
накупити
више
маста
,
да
није
баш
тако
рђаво
како
се
тежаци
туже
.
Но
увјерише
се
да
није
више
оних
берићетних
година
,
кад
су
се
бачве
пуниле
мастом
и
вином
као
морем
.
Прођоше
у
неповрат
,
а
није
било
наде
да
ће
боље
надоћи
.
И
стискоше
се
по
својим
варошким
кутићима
!
„
Друге
су
сада
године
“
,
говораше
трбушаст
трговац
шјор
Бепо
,
вирећи
на
улицу
из
свога
дућана
.
„
Прво
си
мога
’
дат
’
тежаку
ча
му
драго
...
Било
је
сигурно
к’о
у
цркви
.
А
сад
?
...
“
И
у
души
смутио
би
се
...
Након
киша
,
натопљена
земља
лежаше
мртво
и
опочиваше
иза
плода
и
толиких
непогода
.
Јесења
трава
тек
што
зене
,
жути
се
:
жега
попушташе
,
мухе
цркавале
и
животиња
се
окријепила
.
Младост
се
ипак
подала
доброј
вољи
и
животу
.
Само
домаћине
уби
брига
;
забринути
питаху
се
како
ће
се
те
зиме
прехранити
.
Свако
се
стискао
у
се
.
И
,
не
могавши
наћи
одговора
,
пријегорно
приклањаху
се
своме
удесу
,
у
својој
невољи
оправдавајући
друге
:
„
Како
ће
нам
ко
ча
и
дат
’
,
кад
више
ништа
нимамо
!
...
“
Иво
се
међутим
сасма
пустио
у
живот
с
омладином
...
Дружио
се
са
својим
врсницима
,
разговарајући
о
свем
и
уживајући
као
и
они
.
Често
се
сијело
заметало
пред
Јурином
кућом
и
дивље
весеље
буктило
би
у
друштву
.
Па
,
ако
би
погдјекад
из
уста
којега
старијег
човјека
пала
ријеч
о
неродици
и
другим
невољама
,
млађарија
би
безбрижно
прекинула
такове
разговоре
:
„
Брига
нас
,
док
се
буде
могло
радити
,
неће
се
умират
’
од
глади
!
...
'
И
одмах
затим
селом
разлијегала
се
најкрепча
мушка
пјесма
,
и
док
младићи
још
пјеваху
,
Иво
их
остављаше
и
враћаше
се
кући
.
У
ходу
размишљаше
о
једноставности
мисли
и
жеља
својих
младих
сељана
,
који
се
јоште
не
подаваху
бригама
живота
.
Чисто
је
жалио
што
се
с
дана
у
дан
његова
дружина
расељује
у
непознате
крајеве
.
Оне
што
полазе
неће
више
видјети
младе
,
или
,
ако
се
и
поврате
,
биће
мишљу
и
душом
далеко
од
свога
роднога
села
...
А
бијаше
наступила
блага
јесен
.
Чисто
би
устрнуо
док
би
му
пало
на
памет
да
се
мора
повратити
у
град
,
на
свеучилиште
.
Он
се
бијаше
навикао
на
море
и
поље
,
на
младост
и
њихово
весеље
и
на
бриге
и
невоље
цијелога
села
...
Подао
се
нехају
и
простоме
животу
,
па
тешко
му
бијаше
отргнути
се
наново
од
њега
.
А
онда
,
јесењи
дани
бијаху
тако
санљиви
,
благи
и
спокојно
замирући
,
да
је
он
у
њима
уживао
унутрашњом
слашћу
.
Они
се
редом
с
њиме
низаху
,
као
да
је
и
он
један
њихов
вјечити
дио
,
па
се
подаваше
њима
да
га
повлаче
све
до
краја
.
Једнога
јутра
пође
раздраган
к
мору
.
Полагано
корачаше
зараслим
путељком
,
провлачећи
се
кроз
мирисаве
џбунове
да
дође
до
свога
залива
на
жало
.
Дан
бијаше
пун
.
У
ваздуху
као
да
се
скањиваше
дрхћући
осмјех
проблијеђела
јесењега
сунца
.
Над
морем
у
ведрини
повлачили
се
на
оријетко
свијетли
,
рашчешљани
облачићи
као
вунено
руно
и
одрисиваху
се
на
пучини
у
трептавим
сјенкама
,
које
тек
примјетљиво
одмицаху
к
сјеверу
.
На
махове
,
иза
оних
танких
облака
провирило
би
сунце
,
засинула
би
околина
и
,
док
би
плаветнило
уоколо
заблистало
,
плачне
би
сјенке
јаче
отскочиле
и
на
лопте
застирале
јасну
пучину
.
У
Ивиној
души
одбијаху
се
осјетљиво
те
промјене
;
младић
их
је
осјећао
и
пратио
погледом
,
па
,
ганут
,
ослушкиваше
шапат
и
дрхтаје
мора
што
му
се
ритмички
јављаху
у
души
.
Пред
њим
се
простирало
оно
безмерје
,
заокружено
њеним
брдинама
,
чији
су
голи
кукови
у
шарама
плаветнила
,
рекао
би
—
управо
висе
у
ваздуху
.
За
тим
неоскврнутим
висинама
што
их
људска
нога
не
гази
,
када
се
каде
у
свјетлу
и
жару
,
чезнула
је
његова
душа
,
преносила
се
тамо
и
ишчезавала
у
неодређеној
сласти
.
И
данас
наслађује
се
на
догледу
свеопћега
живота
,
кад
му
се
,
ето
,
причиња
да
све
дише
опћим
заједничким
дахом
.
И
он
ужива
и
све
јаче
озвања
се
у
њему
сваки
природни
осјећај
,
док
наједном
изнебуха
не
осјети
као
да
га
из
оних
мрких
сјена
нешто
опомиње
—
и
из
дна
душе
појављала
се
болна
слутња
,
захватајући
га
мало
помало
.
Тако
се
нађе
над
заливом
и
побрза
низ
боровик
к
жалу
.
Часом
застаде
;
занио
се
,
тек
што
дише
.
Око
му
блуди
даљином
,
граби
отворену
пучину
до
краја
—
све
до
тамо
гдје
се
тек
назире
у
прозирној
магли
и
продире
у
небо
...
И
цијело
му
биће
постепено
подаје
се
околишу
,
изједначује
се
с
њиме
и
откуцаји
живота
лагано
стапају
се
са
шумом
мора
у
благи
спјев
смирености
...
Ну
када
му
се
изнебуха
докотурао
вал
до
самиха
ногу
и
враћајући
се
закотрљао
по
пијеску
,
осјети
себе
;
наново
га
нешто
опомену
,
јави
се
слутња
,
и
под
њеним
притиском
гасила
се
слободна
природа
онако
како
се
мисао
силомице
јављала
.
Маче
се
и
осјети
као
да
га
је
неко
силом
отргао
од
тога
мјеста
.
Када
је
погледао
нада
се
у
боровик
,
упозна
на
прогалици
Марију
.
Како
се
је
журила
низа
стрмину
,
пред
њом
котрљало
се
ситније
камење
.
Када
га
дјевојка
спази
,
часом
застаде
,
ну
махом
прослиједи
...
На
жалу
стадоше
сучелице
,
једно
прама
другоме
.
—
Ти
си
сама
?
—
Дошла
сам
начупат
’
мало
траве
,
—
одговори
дјевојка
мирно
и
погледа
у
руке
.
—
Како
су
ми
се
опалиле
од
траве
!
—
проусти
.
—
Испраћу
их
...
И
пође
до
на
крај
,
пригне
се
и
урони
их
у
море
...
Затим
се
поврати
онако
мокрих
руку
,
с
којих
се
је
циједило
море
,
и
пљесне
њима
.
—
Сад
ме
мање
сврби
...
Стојте
добро
!
—
и
хтједе
да
крене
.
Ну
,
погдедавши
нада
се
,
спази
козу
наврх
камена
,
над
понором
.
—
Кш
,
кш
!
—
јави
се
и
рече
као
за
се
:
—
Да
сврата
,
никад
је
више
не
би
моје
очи
видјеле
!
Коза
се
наднијела
над
простор
и
надвирује
се
.
Брада
јој
подрхтава
како
миче
њоме
.
Нагињући
главу
к
листу
и
не
могавши
досећи
струк
дивље
лозице
,
погледа
доље
и
умилно
замекеће
.
Уто
дјевојка
попође
узбрдицом
.
Иво
се
упути
за
њом
.
Она
,
осјетивши
га
за
собом
,
окрену
се
,
ну
не
рече
ни
ријечи
.
Ишли
су
неким
путељком
кроз
боровик
.
Лица
им
бијаху
на
махове
сад
свјетлија
,
сад
тамнија
,
како
су
били
у
сјенци
или
на
сунцу
.
На
привији
она
застаде
уз
бор
.
—
Прођите
први
!
—
рече
му
,
и
тек
осјетљиво
осмјехну
се
.
Иво
без
приговора
мити
је
.
У
врху
,
на
узвисици
,
осврну
се
младић
прама
мору
и
причека
дјевојку
.
—
На
моја
,
на
!
—
јави
се
она
кози
кад
стиже
,
и
пружи
јој
длан
.
Коза
накрену
главу
и
погледа
је
сјајним
очима
,
па
се
мирним
ходом
приближи
руци
.
Дјевојка
је
шчепа
за
оглаву
и
привуче
к
себи
.
Затим
је
поглади
и
окрену
се
к
Иву
:
—
Видите
,
—
рече
озбиљно—
откад
су
поља
издала
,
она
је
очева
хранитељица
.
Добра
је
на
млику
...
Сваки
дан
даје
по
двије—три
литре
.
—
А
је
ли
боље
оцу
?
—
упита
Иво
.
—
Биће
,
кад
умре
!
—
пријегорно
одговори
дјевојка
.
Обоје
ућуташе
часом
.
Он
се
наслонио
на
самац
камен
,
сав
обрастао
уоколо
бршљаном
,
а
она
је
пред
њим
стајала
и
гледала
доље
на
море
.
—
Хоће
ли
ти
брат
у
Америку
?
—
очито
с
натегом
отпоче
Иво
.
—
Хоћемо
и
ја
и
брат
,
—
одговори
мирно
дјевојка
и
притегне
к
себи
козу
.
Та
га
вијест
љуто
жацну
:
—
И
ти
?
—
рече
сухо
.
—
Е
,
да
ча
ћемо
овдје
?
!
Брзо
ће
нам
све
однит
’
,
а
брат
пише
да
је
посла
’
пинезе
.
—
А
оно
двоје
старих
?
—
измаче
се
Иву
.
—
Остаће
...
Ако
нам
бог
провиди
,
нећемо
их
запустит
’
.
—
Па
никад
већ
амо
!
—
истргну
се
Иву
из
душе
.
—
Ко
зна
!
Ако
ча
стечемо
,
вратићемо
се
;
и
други
се
враћају
...
Ма
грем
ћа
...
—
Остани
часом
!
—
замоли
је
он
и
забринуто
је
упита
:
—
Па
ни
ти
жао
оставити
село
и
све
?
...
—
—
Ако
ћете
,
и
није
!
...
Ча
ћемо
?
Ваља
да
и
ми
живимо
...
—
Ма
овдје
сте
се
родили
...
—
Свуди
је
живот
ди
се
живе
од
својих
труди
,
—
с
очитим
увјерењем
одврати
дјевојка
.
И
опет
обоје
се
замислило
,
као
да
ослушкују
лагани
шум
будећег
се
мора
и
шуштање
залелујаних
борових
грана
.
А
Иво
сврну
оком
на
њу
и
из
њенога
предљивога
погледа
увиди
да
би
га
хтјела
нешто
упитати
.
—
А
што
би
ми
хтјела
рећи
?
—
предусретну
је
.
—
Далеко
је
то
у
Америку
,
а
?
—
с
натегом
изусти
она
.
—
Далеко
...
—
Је
ли
чак
тамо
прико
мора
?
—
и
погледа
правце
прама
широкој
пучини
,
па
надода
:
—
Пуно
трибује
времена
док
се
тамо
дојде
?
.
—
Мјесец
и
по
—
два
,
како
у
коју
Америку
...
—
Далеко
је
то
!
—
притрже
га
она
замишљена
.
—
А
ти
не
иди
!
—
Ваља
да
грем
!
—
одазове
се
живље
...
—
Брат
пише
да
сам
потрибна
за
посао
...
—
А
како
ћу
ја
без
тебе
?
—
истргну
се
Иву
нагло
и
нехотице
,
те
се
одмах
силом
насмија
да
ублажи
силу
тих
ријечи
.
—
Ча
вам
је
стало
,
—
одврати
она
као
нузгредице
и
упита
га
:
—
Каки
су
онамо
људи
?
...
—
К’о
и
други
,
одврати
он
бесвјесно
и
продре
очима
у
њене
зјенице
.
Спопала
га
силна
туга
.
Из
душе
хтједоше
да
му
навру
слатке
ријечи
,
пуне
чежње
и
осјећаја
„
ну
ниједна
се
не
испољава
,
већ
заостају
у
њему
.
Хтио
би
да
претргне
тешко
ћутање
,
ну
тек
мишљу
собом
се
разговара
.
И
надође
му
да
се
упита
:
„
Може
ли
се
она
досјетити
мојој
тузи
?
...
“
А
она
је
стајала
ондје
близу
,
мишљу
сигурно
далеко
од
њега
—
далеко
тамо
преко
мора
,
гдје
ће
да
живе
међу
туђим
свијетом
.
И
наједном
,
изнебуха
,
као
да
се
смислила
,
рече
:
—
Исто
није
ми
драго
поћ
’
...
—
А
ти
остани
!
—
очито
живо
упаде
јој
у
ријеч
Иво
.
—
Није
могуће
,
ваља
слушат
’
!
—
одговори
Марија
одлучно
.
У
тај
час
он
осјети
како
му
у
душу
силази
силни
млаз
жалости
и
некако
као
да
га
је
свега
ватра
обрвала
.
Погледа
јој
у
очи
да
сазна
сву
истину
,
но
оне
блуде
загонетно
по
широкој
пучини
...
И
он
све
даље
једнако
у
њу
гледа
и
мучи
се
да
затаји
јак
излив
.
Тада
и
она
часом
сврне
очима
на
њ
,
ну
,
не
могавши
да
издржи
његов
успаљени
поглед
,
сметена
их
обори
к
земљи
.
—
Збогом
!
—
поздрави
,
попритегну
козу
,
постави
сноп
траве
на
главу
и
оде
.
Он
гледаше
за
њом
нетренимице
;
боли
га
,
а
нема
ријечи
да
је
задржи
,
док
она
,
закриљена
сноповом
сјенком
,
полагано
одмиче
у
сунцу
.
Сутрадан
ујутро
,
када
је
Иво
растворио
прозоре
,
кишило
је
напољу
.
Са
свих
страна
продирала
је
јесења
мокрина
.
Он
се
прислони
уза
зид
и
загледа
се
у
напуштени
простор
.
Улицом
,
докле
му
око
допираше
,
није
било
вид
јети
жива
,
створа
,
а
магла
се
вукла
,
тек
што
је
прекидало
једнолико
лијевање
...
Пошто
ослушкиваше
неколико
времена
монотоно
падање
и
одмјерено
ударање
јачих
капи
што
се
с
крова
спуштаху
,
науми
да
чита
.
Но
тога
часа
предомисли
се
,
среди
се
посвема
и
кроз
кућу
сиђе
у
дућан
.
У
дућану
нашао
је
много
чељади
—
пођоше
да
узму
нешто
хране
и
да
уреде
раније
рачуне
.
Отац
се
загледао
у
дугу
,
дебелу
књижурину
и
с
ње
задуго
није
дизао
главе
.
Људи
су
стајали
као
укопани
и
нетренимице
гледали
у
њ
и
у
књигу
.
—
Дајте
и
мени
мало
муке
(
брашна
)
!
—
јави
се
стари
Анте
и
приближи
се
.
—
Не
дајте
ништа
!
—
викну
иза
њега
Рого
и
насмија
се
,
као
да
говори
у
шали
,
па
,
озбиљно
застригнувши
по
људима
јасним
живим
зјеницама
,
надода
:
—
Зар
њима
ко
мукте
даје
?
...
—
Мукте
,
да
!
—
подиже
трговац
главу
с
књиге
.
—
Ја
ваља
да
плаћам
када
питају
,
а
мени
кад
ко
хоће
и
никад
!
—
Платићу
!
—
умиљавао
се
стари
Анте
.
—
Платићу
!
...
Тако
свак
говори
...
А
још
ниси
ни
лањско
намирио
...
—
Провидиће
бог
!
А
ето
,
и
мучимо
се
...
—
Ча
ми
је
брига
кад
ни
користи
!
—
љутио
се
трговац
.
—
Ето
,
све
сте
изили
...
Ма
,
ча
се
је
дало
—
дало
,
јур
ни
друге
!
Без
пинез
не
дам
ни
своме
оцу
...
—
Јемате
правицу
!
—
Претргну
га
Рого
.
—
Зач
ти
петљаш
,
кад
нису
твоји
посли
?
—
окрене
се
к
њему
стари
Анте
.
—
Не
гледај
друге
;
обазри
се
на
оца
ча
ти
проси
...
—
Боље
да
он
проси
него
ја
!
—
мирно
одговори
Рого
.
—
Бише
радит
’
...
—
И
чагод
друго
,
—
јави
се
неко
од
људи
.
И
наста
мўк
,
а
људи
са
спуштеним
рукама
наново
једнако
гледаху
у
књигу
и
у
трговца
што
се
закопао
у
рачуне
,
док
изнебуха
диже
главу
.
—
Залуду
је
свима
.
Не
дам
ништа
!
Кад
се
буде
радило
,
даћу
...
—
Фала
богу
,
кад
на
моје
труде
не
могу
наћ
’
ни
шаку
муке
!
—
рече
стари
Анте
и
први
изиђе
...
За
њим
изиђоше
све
један
по
један
.
—
Нека
греду
!
—
рече
Рого
.
—
Ча
ћете
ви
за
њих
поћ
’
у
просјаке
?
—
Доста
су
ми
изили
,
—
забрину
се
Ивин
отац
.
Људи
се
путем
нису
журили
,
као
да
им
није
брига
да
покисну
.
На
раскршћу
,
стари
Анте
окрете
се
к
своме
другу
:
.
—
Да
смо
им
све
изили
!
Ми
радимо
дан
и
ноћ
,
нимамо
ништа
,
а
њима
у
рукама
све
село
!
—
рече
пријегорно
и
закрену
уличицом
к
својој
кући
.
Иво
кроз
све
вријеме
не
проговори
ни
ри
јечи
.
Бијаше
се
загледао
у
ону
тужну
чељад
,
и
тек
каткада
сметено
би
се
насмијао
,
хијући
зар
тако
да
ублажи
’
јужну
очеву
запјевку
.
И
он
схвати
све
бриге
те
чељади
што
се
с
невољом
бори
;
искрено
их
сажали
и
гледаше
свога
оца
како
се
мучи
и
трпи
,
а
да
ни
у
чем
не
нађе
утјехе
.
Вишепут
сам
собом
мишљаше
да
за
све
што
га
трзавица
за
радом
управо
изједа
,
тај
рад
не
носи
му
користи
—
ни
њему
ни
другому
.
Он
се
сјети
дражбе
коју
суд
,
на
тражбу
трговаца
из
вароши
,
отпоче
водити
по
селу
и
паде
му
на
памет
Јурин
болесни
отац
и
његово
имање
што
се
имало
до
који
дан
продати
на
дражби
.
Пред
очима
искочи
му
цијела
породим
и
,
онако
све
у
тужним
мислима
,
изиђе
из
дућана
.
—
Куд
ћеш
по
киши
?
—
јави
се
за
њим
отац
му
.
Ну
он
га
није
чуо
,
и
,
као
да
је
тако
већ
прво
одлучио
,
упути
се
к
Јуриној
кући
.
Нашао
их
све
на
окупу
.
Јуре
је
крпио
раскидану
обућу
.
Марија
је
плела
бјечве
,
а
мајка
им
потстицала
огањ
.
Иву
одмах
на
улазу
загуши
дах
влаге
.
Кућа
је
задавала
старежем
и
неугодним
задахом
,
јер
се
ђубриште
за
кишних
дана
разливало
до
самога
кућнога
прага
.
Док
је
уљегао
,
није
могао
ни
ријечи
да
проговори
.
Нашао
се
у
неприлици
.
Напокон
рече
:
—
Не
може
се
човјек
нигдје
од
кише
ни
макнути
...
—
Па
сте
дошли
к
нама
се
заклонит
’
?
—
рече
,
шалећ
’
се
,
Јуре
.
—
Сидите
!
—
и
показа
му
трупић
до
себе
.
—
Фала
,
нека
ме
на
ногама
!
Брат
и
сестра
наставише
рад
,
а
мајка
им
пригну
се
над
огњиште
.
—
Ко
је
то
дошао
?
—
зачу
се
танки
,
као
дјетињи
,
глас
с
краја
куће
.
Нико
не
одговори
,
ну
онај
глас
наново
се
јави
.
Иво
немирно
погледа
на
ону
страну
и
сјети
се
да
је
то
стари
Јурин
отац
.
Он
га
није
видио
откада
се
је
повратио
кући
,
јер
је
већ
тада
лежао
болестан
.
—
Пустите
га
!
—
рече
нехајно
Јурина
мајка
.
—
Ја
бих
га
желио
вид
јети
;
—
одговори
сметено
Иво
.
—
Ча
ћете
видити
?
Бидан
,
доша
’
је
кост
и
кожа
!
И
жена
попође
и
разгрне
платнени
,
пожутјели
застор
што
је
дијелио
кућни
простор
.
Крај
застора
задржи
у
руци
да
Иво
прође
први
.
За
њим
дође
Марија
.
Овај
дио
куће
бијаше
попођен
,
пространији
и
мало
надигнут
.
У
зиду
био
је
пробијен
један
прозорчић
.
Видило
се
да
се
је
хтјело
тај
дио
боље
уредити
;
ну
да
је
радња
остала
недовршена
.
Уз
окречене
,
већ
запрљане
зидове
стајаху
ту
упоредо
једна
до
друге
три
постеље
.
На
једној
повећој
лежао
је
немоћни
старац
.
Капци
бијаху
отворени
,
да
свјетлост
допре
унутра
;
стакала
ионако
не
бијаше
.
Напољу
још
је
кишило
,
а
низ
уличицу
верала
се
мутна
вода
.
Кад
вјетар
завије
,
пљускавица
само
што
заспе
кроз
отвор
у
кућу
,
па
прсак
допре
и
до
саме
старчеве
постеље
.
—
Доша
вас
је
наћи
,
—
прво
се
огласи
Марија
.
Старац
се
с
натегом
надигну
и
протаре
очи
,
а
онда
рече
танким
грамом
:
—
Добро
дошли
!
—
и
наново
се
наузначице
завали
.
—
Пита
’
сам
ко
је
...
—
Чинија
ми
се
је
туђи
глас
...
Ма
,
ето
,
ви
нисте
туђ
,
—
говораше
полакше
,
као
сам
собом
.
—
Како
сте
?
—
упита
Иво
.
—
Како
бог
хоће
!
...
Ну
нима
добра—
и
промешкуљи
се
по
постељи
.
Онда
се
наново
надигне
,
подметне
под
леђа
блазину
и
тако
остаде
сједећке
.
—
А
никад
није
било
овако
,
надода
,
уздахну
и
заврти
упалим
очима
.
—
Почеја
си
опет
јадат
’
,
—
скоро
осорно
јави
се
жена
му
.
—
Ко
је
узрочан
?
Твоја
луда
памет
!
—
Ча
вам
је
!
—
одазва
се
за
оца
Марија
.
Иво
погледа
на
дјевојку
.
Њихови
се
погледи
укрстише
;
једно
се
другоме
тужно
осмјехну
,
и
,
након
што
им
се
зјенице
засвијетлише
,
оборише
их
у
исти
мах
к
земљи
—
зближише
се
као
нехотице
.
Уто
и
Јуре
приђе
к
њима
.
Сви
остадоше
на
ногама
.
Задуго
нико
није
говорио
,
а
кроз
прозор
видјело
се
је
како
сипи
киша
и
назријевало
се
натуштено
небо
.
—
А
бићете
чули
,
—
наново
проговори
стари
,
—
како
ће
нас
посвема
уцвилити
...
До
који
дан
поћ
’
ће
све
...
—
Све
?
!
—
бесвјесно
понови
Иво
.
—
Е
,
кућа
је
подвржена
,
вашем
оцу
,
—
једва
чујно
изговараше
старац
.
—
А
жена
јема
срца
мене
бидит
’
,
—
нагласи
јаче
.
—
Никако
пропало
,
боже
прости
,
к’о
проклето
...
—
Која
корист
да
говорите
?
—
прекиде
га
Јуре
.
—
Жа
ми
да
свит
не
вирује
како
је
...
Работа
сам
дан
и
ноћ
и
крваво
се
патија
...
—
За
друге
!
—
упаде
жена
.
—
Је
,
ма
ја
сам
мислија
да
свак
јема
душу
ка
и
ја
...
Ча
нисам
чинија
за
шјор—Бепа
,
па
ме
први
меће
на
пут
...
Фала
богу
!
—
И
старац
се
замисли
.
Тако
настаде
часом
тајац
,
док
се
наново
јави
болесник
:
—
Видите
,
—
рече
изнемоглим
гласом
,
—
да
вам
прављам
,
не
би
вировали
...
Исти
онй
шјор
Бепо
ча
сам
га
прво
споменуо
метнија
ме
је
у
’
расап
,
а
да
би
зашто
]
...
Заја
.
.
ја
у
њега
двадесет
фиорини
и
подвеза
му
ждрибића
,
ну
ждрибе
се
у
зими
завалило
и
погинуло
,
а
до
уреченога
рока
нисам
га
исплатија
...
Потле
,
кад
сам
носио
пинезе
,
издере
се
на
ме
,
и
не
’
тије
примит
’
...
да
је
рок
митија
,
да
му
придам
ждрибе
...
Прављам
му
све
по
души
,
како
је
било
,
ну
он
неће
да
слуша
...
Би
ли
вировали
!
„
Плати
“
,
говори
,
„
колико
би
сада
ваљало
“
—
и
ја
с
њим
учинија
друго
писмо
—
за
дуг
од
седамдесет
фиорина
...
Друге
године
узеја
сам
још
ча
у
роби
,
ча
у
јићу
,
тако
сравнало
се
до
стотине
...
И
онда
никада
из
дуга
,
—
заврши
с
натегом
стари
.
—
Па
још
то
прављаш
!
—
прикори
га
жена
.
—
А
зашто
не
?
Али
се
је
то
самом
мени
догодило
?
...
други
ники
,
који
су
подвеживали
винограде
,
давали
су
за
сто
фиорини
по
четири
каце
(
осам
хектолитра
)
маста
,
и
никад
из
дуга
...
—
А
што
вам
син
из
Америке
пише
?
—преокрену
Иво
разговор
,
јер
за
оно
што
му
је
старац
приповједао
он
је
већ
давно
знао
.
—
Да
ни
њега
,
не
би
нас
ни
било
!
—
одговори
жена
и
настави
:
—
Пише
да
шаље
пинезе
за
пут
обома
.
Чекамо
дан
по
дан
.
Нека
греду
!
...
Остаћемо
сами
...
—
Неће
моја
дица
мене
запустит
’
—
с
увјерењем
прихвати
старац
,
смирено
положи
главу
на
блазину
и
заклопи
очи
...
Иво
сврне
погледом
на
његово
окошчасто
,
искипјело
лице
.
У
свој
невољи
чинило
се
спокојно
...
—
Брзо
ће
подне
,
—
прекиде
тишину
Јуре
.
—
Није
још
звонило
,
—
одговори
Марија
.
Иво
науми
да
изиђе
,
ну
није
знао
шта
да
рече
староме
;
стога
се
скањивао
.
—
Збогом
!
—
рече
напокон
изненада
.
—
Пошли
здраво
!
—
прену
се
стари
и
боље
се
опружи
.
Иво
покрочи
к
излазу
.
Старац
погледа
за
њим
и
наново
се
јави
:
—
Поздравите
оца
!
...
Све
ће
моја
дица
платит
’
,
нека
се
не
брине
...
Иво
побрза
.
Очи
му
се
бијаху
замутиле
.
С
кућнога
прага
загледа
се
у
поље
,
у
што
му
драго
неодређено
.
А
прво
него
ће
изићи
,
осјети
њих
иза
себе
.
Он
се
окрену
да
их
поздрави
и
скоро
му
се
нададе
да
заплаче
,
но
у
час
кад
их
угледа
,
жалост
му
се
некако
умали
.
На
њиховом
обличју
не
опази
никакове
бриге
ни
узбуђења
.
Жена
простодушно
дочека
његов
поглед
,
а
брат
и
сестра
смјештали
се
да
наставе
посао
.
Иво
потражи
Маријине
очи
,
па
и
нађе
сада
у
њима
нешто
што
га
упокоји
.
И
он
их
поздрави
и
изиђе
.
Цијели
дан
падала
је
киша
,
и
младић
није
могао
да
се
по
обичају
прохода
пољем
.
По
подне
стајао
је
налакћен
на
прозору
и
гледао
у
кишу
.
Бијаше
се
подао
нехају
.
Ослушкиваше
падање
капаља
са
крова
и
шуштање
лишћа
на
оближњем
дрвећу
.
Није
му
било
мрско
ни
досадно
.
У
души
озвањао
му
као
лака
пјесма
ритмички
склад
тајанственог
шума
,
и
док
блага
киша
напајаше
тешку
земљу
,
његово
биће
прилагођивало
се
слатким
осјећајима
,
у
којима
се
мисао
тек
споро
зачињала
,
толико
да
му
се
душа
сасма
не
утопи
у
једноличноме
шуму
и
сипању
...
Мислио
је
на
болесна
старца
,
и
пред
очи
долазило
му
Маријино
и
болно
и
насмијано
лице
.
Сви
досадашњи
мирни
састанци
с
њоме
приказиваху
му
се
живо
пред
очима
.
Гледао
их
је
сасма
онакове
какови
су
били
.
У
тим
тренуцима
засјало
би
му
сунце
и
море
би
бљеснуло
у
шарама
.
На
махове
лучио
је
себе
у
два
бића
,
и
љубав
што
је
осјећао
за
Марију
није
била
као
друге
.
Није
то
била
хировита
путена
страст
,
већ
је
то
била
далека
чежња
за
нечим
што
је
било
изван
њенога
женскога
бића
.
Ту
љубав
све
више
и
више
натапале
су
моћне
капље
братског
учешћа
и
давале
јој
снажни
осјећај
изједначења
.
Његова
чула
,
живци
,
не
бијаху
разиграни
и
успаљени
као
у
оним
часовима
када
је
он
у
првој
младости
тражио
женскиње
да
утоли
природну
страст
здрава
живота
.
У
мисли
о
њој
душа
се
увијек
снажно
јављала
,
страствени
пориви
би
се
утолили
и
њему
се
чињаше
да
је
тек
тако
прочишћен
вриједан
оне
вјечности
за
којом
је
сваким
даном
све
више
тежио
...
Бијаше
му
у
тим
часовима
лагодније
и
боље
...
И
сада
је
мислио
на
Марију
,
здраву
и
изабрану
,
и
осјећао
је
да
његова
душа
складује
с
њеном
,
пак
се
подавао
припросто
уживању
,
којему
—
чинило
му
се
—
не
би
нигда
ни
било
конца
.
А
ипак
,
док
би
помислио
на
живот
и
свијет
,
утрнуо
би
и
чисто
је
знао
да
њену
младост
неће
никада
привезати
уза
своју
.
Никада
још
у
животу
није
видио
као
сада
сву
невољу
што
је
нанаша
људима
друштвени
начин
и
поредак
.
Сјети
се
намргођена
очева
лица
,
својих
недовршених
наука
,
туђе
воље
и
свега
онога
што
га
је
као
зла
коб
већ
од
рођења
гонило
и
увијек
било
проти
његових
простих
жеља
.
И
он
се
одмакну
од
прозора
,
па
брзим
кораком
ушета
се
по
соби
.
Након
неколико
времена
сјети
се
да
ће
бити
донијели
из
града
пошту
,
те
сиђе
у
дућан
.
Збиља
,
затекао
је
доље
оца
гдје
отвара
листове
и
одуље
омоте
,
из
којих
је
вадио
службене
списе
.
Њему
као
главару
,
слала
их
је
опћина
странкама
на
уручење
.
Отац
погледа
сина
испод
себе
и
наново
,
не
рекавши
ни
ри
јечи
,
пребира
по
списима
.
—
Ево
и
позив
од
суда
за
удовицу
и
сина
јој
:
платиће
ори
је
!
—
задовољан
,
као
собом
рече
главар
.
—
Зар
сте
их
тужили
?
—
измаче
се
Иву
.
—
Дакле
!
—
Паљетковали
су
...
—
Не
зановетај
!
—
подиже
отац
главу
.
Иво
ућута
,
примаче
се
к
вратима
и
загледа
напоље
...
Уто
уљезе
у
дућан
,
протркујућ
’
,
боса
дјевојчица
.
Бијаше
покисла
,
са
минђуша
циједила
јој
се
вода
.
Умилно
муцајућ
’
,
пружи
врећицу
да
купи
кукурузова
брашна
.
—
Рекли
су
матер
да
ће
платит
’
...
—
Ох
,
дошла
си
,
а
!
—
и
диже
се
.
—
А
ди
ти
је
била
матер
кад
сам
је
зва
на
радњу
?
!
—
љутио
се
главар
.
—
Реци
да
не
дам
ништа
!
Дијете
се
омињало
и
у
сметњи
преврћаше
по
рукама
врећицу
,
док
наново
једва
измуца
:
—
Рекли
су
да
нам
дате
бар
чагод
за
вечеру
.
—
Ништа
;
одмах
ћа
!
А
да
,
реци
шјори
мами
да
ће
платит
’
мулту
;
дошло
је
ради
скуле
...
Добро
си
ти
дите
?
А
ча
не
греш
,
ди
се
скиташ
кад
је
скула
,
а
?
Дијете
се
уплаши
и
обори
очи
.
—
Кажи
,
ди
се
скиташ
?
—
понови
главар
.
Напокон
дијете
поцрвени
и
,
оборених
очију
,
рече
:
—
Чувам
малога
брата
док
је
матер
за
послом
...
—
Не
знају
они
за
то
!
Оли
платиће
,
оли
у
пржун
,
не
бој
се
...
А
сада
,
ај
ћа
!
Дјевојчица
,
поплашена
,
изиђе
на
кишу
.
Иво
гледа
за
њом
;
бјеше
покрила
главу
врећицом
,
да
се
одбрани
од
кише
,
па
,
поскакујући
боса
,
брзаше
блатном
уличицом
...
Он
се
узбуђено
окрте
к
оцу
и
хтједе
да
зажали
што
малој
није
дао
бар
шаку
брашна
,
да
јој
мајка
скуха
пуре
за
вечеру
,
ну
у
тај
час
сусрете
се
његов
поглед
са
оштрим
очевим
и
замукну
.
Трговац
се
досјетио
синовљевој
мисли
,
и
,
како
је
био
раздражен
,
плану
:
—
Ча
си
тија
рећ
’
?
...
Ча
би
ти
дилија
?
...
Бићеш
прво
стећ
’
!
...
—
Па
,
која
вам
корист
?
—
рече
Иво
узбуђен
.
—
А
од
тебе
ми
је
корист
!
...
Да
си
бија
други
,
мога
си
досада
свршит
’
и
подизат
’
плаћу
...
—
Свршићу
...
—
Ма
кад
?
Боље
би
ми
било
да
сам
ти
да
мотику
у
руку
...
—
И
за
ме
би
било
боље
...
одговори
замишљено
Иво
.
—
Нисам
никада
задовољан
пошао
из
села
...
—
Ти
би
сад
оста
дома
,
—
љутио
се
отац
,
—
сад
кад
сам
за
те
...
—
и
ту
га
стаде
права
вика
.
Иво
хтједе
изићи
,
ну
тога
часа
дође
мајка
у
дућан
.
—
Је
ли
доша
слуга
?
—
окрену
се
нагло
к
жени
.
—
Још
није
,
ча
ћеш
?
—умиљава
се
жена
.
—
Ма
ча
чини
,
гром
га
убија
!
...
Још
вечерас
конат
,
па
нека
гре
,
и
тако
није
за
нишће
!
—
Киши
...
—
рече
сметено
жена
.
Ну
Иво
није
знао
што
да
ради
,
те
гледаше
на
отворена
врата
у
мутно
вријеме
...
И
,
док
је
напољу
падао
сутон
,
он
је
једнако
стајао
на
вратима
,
а
како
се
све
више
мрак
хватао
,
тако
му
је
на
душу
слазила
туга
и
на
догледу
оца
још
га
јаче
захватала
...
Да
му
буде
лакше
,
гледао
је
с
врата
људе
како
се
журе
кући
.
Најпослије
иза
себе
ос
јети
свјетло
нажгане
свијеће
.
Блиједи
траг
допираше
до
на
пут
.
Пошто
пак
бијаше
заноћило
,
престаде
да
киши
,
само
што
још
с
крова
једнолично
падаху
јаке
капље
.
У
дућан
униђе
млађи
му
брат
Марко
.
Отац
га
,
док
је
ушао
,
стаде
испитивати
о
неком
пољском
послу
.
Домало
и
у
дворишту
зачу
се
звека
поткова
и
животињски
топот
.
—
Стопру
је
сад
дошао
...
Грем
баш
да
видим
ча
је
донија
,
—
рече
напрасито
главар
,
диже
се
и
пође
у
двориште
.
—
Ча
си
чинија
досад
?
—
упита
слугу
.
—
Китило
је
,
—
одговори
он
.
—
А
јеси
ли
ча
напртија
?
—
Ништа
!
—
Ни
мало
дрв
’
?
—
Мокра
су
...
—
Добро
,
—
рече
господар
.
Сит
сам
те
...
Дођи
учинит
’
конат
,
па
пут
под
ноге
!
Ма
одмах
сад
!
—
настави
жешће
.
—
Господар
сте
!
—
отсијече
слуга
.
А
господар
пође
у
дућан
и
преврташе
по
књизи
.
Домало
,
пошто
намири
живину
,
дође
и
слуга
и
застаде
насред
дућана
,
ишчекујући
господареву
ријеч
.
Он
диже
главу
с
књиге
и
погледа
га
:
—
Равних
си
осам
мисеци
код
мене
...
—
И
осам
дана
,
таман
сам
сада
срачунавао
.
—
А
ниси
немоћао
?
...
—
Три
дана
,
да
сте
здраво
!
—
Ча
балиш
!
...
У
све
,
симо
и
тамо
,
осам
;
а
то
ти
одбијем
,
како
је
и
право
...
—
Па
добро
!
—
потврди
и
слуга
.
Он
срачуна
и
предаде
му
новац
.
Слуга
преброји
и
нађе
да
је
у
реду
,
те
хтједе
да
изиђе
.
—
Чекај
!
Е
,
да
!
Свуци
обућу
,
па
онда
’
ајде
!
...
Нима
ни
недиљу
дан
’
да
сам
ти
их
да
...
—
Свући
ћу
,
кад
хоћете
...
Ма
знам
ја
што
је
’
...
Да
су
липа
вримена
,
не
би
ви
мене
гонили
!
—
рече
сасма
мирно
.
—
Не
зановетај
.
Свуци
,
па
’
ајде
!
—
Не
бојте
се
,
оставићу
их
!
—
заврши
момак
и
упути
се
к
вратима
.
—
Ди
ћеш
по
овом
времену
?
Приноћи
код
нас
!
—
рече
му
благо
господарица
.
—
Хоћу
,
кад
је
вама
по
вољи
,
па
се
обрати
господару
:
—
Ну
ти
,
не
знам
што
скривих
...
Радио
сам
што
сам
могао
...
Ма
право
веле
у
селу
да
с
вама
није
могуће
изасебице
два
Божића
учинити
—
заврши
слуга
по
загорску
.
—
Муч
’
!
...
—
окоси
се
на
њ
Марко
.
—
Шта
?
—
прогунђа
Загорац
,
застриже
очима
и
мучке
изиђе
.
Још
мало
времена
прође
,
и
шјор
Лука
затвори
дућан
.
Породица
,
сва
на
окупу
,
изиђе
у
кућу
.
У
кухињи
горила
је
свијећа
,
а
код
испирене
ватре
вртјела
се
времешна
жена
,
слушкиња
.
Из
кухиње
ишло
се
у
благоваоницу
,
на
челу
које
је
испред
слике
блажене
дјевице
,
окићене
ишараном
хартијом
,
тињао
жижак
.
—
А
ди
је
Павле
?
—
упита
за
слугу
господар
.
—
Бија
је
сад
овде
,
—
одговори
најамница
.
—
Зови
га
!
Слушкиња
кроз
ходник
иза
кухиње
униђе
у
мали
кућерак
и
јави
се
Павлу
.
Мало
су
га
ишчекивали
,
док
најпослије
дође
.
—
Увик
гледаш
да
се
измакнеш
кад
је
за
молиг
’
,
—
укори
га
господар
.
—
Прокисо
сам
,
па
бих
се
осушио
...
—
Осушићеш
се
посли
...
Ала
,
Маре
!
—
јави
се
жени
...
—
Ето
,
сад
ни
ње
ни
!
Кад
се
бог
слави
,
никад
их
ни
!
Најпослије
поклекоше
пред
сликом
.
Најамница
наглас
отпоче
молити
„
Госпину
круницу
“
;
други
одговараху
,
а
тако
се
је
свако
вече
пред
вечеру
молило
.
Иво
само
часом
попостане
,
па
са
стола
дохвати
свијећу
,
нажге
је
и
пође
у
своју
собу
.
—
Ти
не
хајеш
за
бога
!
—
добаци
за
њим
отац
,
прекидајућ
„
Здраву
Марију
“
.
Иво
постави
свијећу
на
сто
,
приђе
к
прозору
и
гледаше
у
свјетло
,
оближњих
кућа
.
Младићу
бијаше
у
души
некако
празно
;
бесвјесно
је
дуго
тако
стајао
,
ослушкујући
гласно
молење
.
И
преко
пута
,
из
других
кућа
,
допирали
су
гласови
молитава
,
а
он
једнако
није
могао
да
се
смири
и
нађе
жељене
утјехе
...
Тако
стајаше
док
га
не
зовнуше
на
вечеру
.
При
вечери
за
столом
нашао
је
једнога
очева
госта
.
Жандар
,
у
службеноме
послу
,
сврнуо
к
њима
.
Главар
га
часом
придржа
да
се
заложи
и
напије
.
Иво
га
поздрави
.
При
вечери
слушао
је
њихове
разговоре
.
Жандар
се
тужио
на
силу
посла
.
—
Видите
,
—
говорио
је
,
—
сад
је
све
на
нама
...
Дошле
су
наредбе
и
ради
ђубришта
и
загона
...
—
Па
ди
ћемо
с
гнојем
?
—
прекиде
главар
.
—
Треба
га
у
поље
износити
,
па
га
тамо
закопати
.
—
Не
можемо
то
ми
,
земље
су
плитке
...
—
Е
,
бриге
њих
!
...
Они
ће
глобити
,
—
одврати
жандар
.
Послије
,
дошао
је
и
Крње
,
опћински
лугар
,
да
се
с
главаром
поразговори
о
сеоским
пословима
,
јер
је
сутра
у
вароши
имала
бити
опћинска
сједница
.
И
запрео
се
живљи
разговор
.
Жандар
се
тужио
на
раскалашну
младост
,
која
по
ноћи
пјева
—
како
је
жупник
јавио—
погдјекад
и
срамотне
пјесме
.
Лугар
је
одобравао
и
говорио
да
нема
„
грдобасније
чељади
нигдје
ча
у
њихову
селу
“
,
па
закључи
:
.
—
Наопако
,
ако
се
нашем
свиту
пушча
!
Ча
ти
њега
грђе
бијеш
,
он
је
све
то
бољи
...
Најзад
се
младић
опрости
