башта.
један
по
један
део
варош
јесам
нестајати
.
најзад
се
видети
само
још
бео
торањ
Богородичине
црква
и
црн
јабланов
алеја
у
парк
,
и
изгледати
јесам
страшан
.
као
откинути
од
земља
.
Шум
јабланов
се
чути
кроз
подлу
неки
тишина
.
А
око
торањ
јесам
ужурбано
летети
тица
.
бегати
из
сив
магла
у
жутило
зао
неки
облак
,
и
стрмоглављивати
се
оданде
,
у
клупчадма
,
опет
натраг
.
трговац
јесам
позатварати
радња
раније
,
чиновник
се
разбегнути
из
канцеларија
пре
време
,
деца
се
склонити
са
улица
.
утвара
болест
и
гњев
божји
јесам
пролазити
по
варош
,
а
немоћ
људски
јесам
покорно
чекати
ударац
.
Нешто
хуја
.
Звиждуци
супротан
ветар
почињати
да
се
сећи
,
и
први
судар
сила
се
свршавати
потмуо
мумлав
,
који
се
чути
најпре
високо
над
глава
,
па
затим
дубоко
испод
нога
.
Нешто
тешко
се
ваљати
.
долазити
,
а
ники
он
не
видити
.
долазити
да
згњечити
,
да
угушити
,
да
запалити
.
ко
знати
.
Нешто
се
проламати
.
Стиг
.
Шум
,
бук
и
писка
олуја
,
пун
обестан
снага
и
пустошење
...
силан
ветрина
дохват
магла
,
смотавати
јесам
у
клуб
,
и
хитати
у
вис
као
лопта
крпа
.
у
исти
мах
рушити
и
лупати
.
и
у
један
правац
котрљати
сав
предмет
и
њихов
крњадак
.
Прашину
дигнути
са
земља
као
чаршав
,
и
застирати
облак
.
пребијати
млад
воћка
,
изваљивати
дрво
,
обарати
фењер
и
клупа
.
Камичцима
калдрма
разбијати
окно
на
спрат
,
а
ораница
земља
засипати
таван
.
олуј
јесам
доћи
сув
и
хладан
,
без
капљица
киша
.
и
јесам
дуже
трајати
од
пол
сат
.
али
јесам
за
тај
време
исисати
из
земља
и
из
ствар
сав
топлу
душа
,
и
пресећи
лето
тако
одједаред
као
што
нож
пресецати
жила
.
као
да
јесам
цео
земља
на
пречац
увенути
и
збабати
се
.
нестати
жив
бој
,
нестати
летњи
дах
.
настати
јесам
часом
страшан
тишина
неживот
.
али
мало
после
,
као
да
се
из
тај
тишина
почети
ослобађати
сав
оно
што
јесам
малочас
прогутати
,
јавити
се
кретање
и
проговарање
неки
нов
душа
у
ваздух
.
спустити
се
ледено
хладан
киша
.
црн
неки
вод
,
који
јесам
у
пенушав
свој
бујица
носити
рашчерупан
сав
летњи
помпа
,
и
давити
сав
летњи
жар
.
у
мокар
галоп
јесам
стигнути
јесен
.
тај
суров
непогода
јесам
имати
задатак
да
на
крило
ветар
обићи
читав
један
крај
,
да
што
брже
извршити
последњи
берба
венац
и
круна
.
Још
исти
вече
јесам
стигнути
и
у
резиденција
стар
епископ
.
у
мали
салон
владичин
јесам
бити
сасвим
тихо
.
два
калуђер
јесам
ћутала
.
Шиштала
јесам
само
вод
у
самовар
.
и
тај
на
прекид
,
са
редак
кипутцима
,
као
да
хтети
да
причекати
зима
пре
него
што
проврити
.
самовар
јесам
бити
наместити
,
као
и
пре
,
на
засебан
мермеран
столић
,
и
чекати
,
као
и
пре
,
да
монах
Иринеј
спремити
и
разлити
чај
.
владика
јесам
седети
у
старачки
,
јако
дубок
наслоњача
,
завалити
,
потонути
,
увити
до
струка
вунен
плед
.
А
монах
Иринеј
,
нагнути
над
сто
,
писати
јесам
писма
.
уједно
јесам
пазити
и
на
самовар
,
а
при
сваки
окрет
глава
бити
умиљато
погледати
и
свој
поочим
.
Осећао
јесам
да
јесам
старац
угодно
и
добро
.
да
у
он
тињати
фин
она
срећица
смирен
стар
људи
који
се
моћи
разњежити
за
сваки
маленкост
.
да
,
стар
епископ
јесам
годити
тај
вече
све
.
и
јесен
,
и
завеса
ноћ
,
и
студ
и
тишина
.
—
Иринеје
!
монах
Иринеј
јесам
скочити
са
столица
,
притрчати
владика
,
и
послушно
сагнути
чекати
шта
хтети
он
рећи
.
—
Ништа
,
синак
.
Ида
,
писати
—
смешити
се
старац
,
ослушкивати
задовољно
како
у
дуг
ред
његов
самачки
соб
одјекивати
интиман
разговор
.
и
затварати
очи
над
бог
знати
какав
визија
породичан
срећа
.
монах
Иринеј
се
враћати
за
сто
.
А
старац
се
чинити
да
бити
моћи
седети
,
тако
,
у
тај
столица
,
гледати
како
рука
Иринејев
летити
по
хартија
,
до
крај
живот
свој
.
и
онда
,
попити
чаша
топлог
чај
и
умрети
.
мало
после
опет
,
већ
по
трећи
пут
:
—
Иринеје
!
Ђакон
јесам
сада
већ
разумети
да
се
тај
стар
владика
,
као
дете
,
играти
свој
мио
игра
:
да
кобајаги
јесам
епископ
,
и
да
кобајаги
не
живити
у
двор
.
и
јесам
се
одазивати
,
и
јесам
устајати
са
столица
.
само
јесам
,
крадом
,
и
сасвим
тихо
,
уздахнути
.
тај
исто
јесам
,
мало
после
,
урадити
и
епископ
.
пробудити
се
.
осетити
јесам
старост
.
препознати
јесам
намештај
око
себе
.
и
видети
јесам
Иринеј
који
он
јесам
задавати
брига
.
—
јесам
ли
готов
с
писање
,
Иринеје
?
—
јесам
.
—
Нећеш
,
наравно
,
скоро
ни
бити
.
јести
?
—
Ђакон
се
задовољно
смешити
.
—
онда
ти
молити
да
прекинути
,
и
да
приредити
чај
.
зима
ја
јесам
.
монах
Иринеј
јесам
скочити
као
веверица
,
примакнути
сточић
за
сервирање
чај
,
отварати
брзо
разнети
фијока
и
орманчић
,
и
спремити
послужење
леп
и
гладак
као
добар
домаћица
у
свој
кућа
.
Владица
јесам
по
мало
дрхтати
сед
брада
,
а
звецнути
јесам
неколико
пут
и
кашика
о
шоља
.
после
се
угрејати
и
смирити
.
—
Хоћеш
ли
се
љутити
ако
ти
замолити
да
ја
Анина
писма
још
једаред
прочитати
?
Ђакона
јесам
,
напротив
,
сав
облити
безазлен
радост
и
благодарност
.
опрезно
јесам
вадити
из
портфеј
тврд
бео
хартија
,
и
пријати
он
јесам
она
шуштавина
при
развијање
.
таман
јесам
хтети
започети
читање
,
кад
он
владика
задржати
.
—
ето
тај
човечји
живот
.
два
калуђер
,
у
кућа
који
јесам
дом
усамљеност
и
одрицање
,
један
зид
раставити
од
капела
и
олтар
,
читати
љубаван
писма
жена
...
да
ли
обојица
грешити
против
завет
?
—
владика
јесам
слегнути
раме
.
—
ја
јесам
савест
миран
.
тај
писма
јесам
тако
безазлено
и
чисто
,
да
јесам
боље
од
молитва
.
и
ја
бити
он
и
у
црква
спокојан
дух
прочитавати
...
А
према
ти
,
сада
,
кад
љубав
већ
носити
у
срце
,
како
да
се
понашати
!
зар
да
ти
пожелити
да
ти
Ана
Недићев
јесам
заволети
!
тај
ко
бити
моћи
бити
довољно
суров
и
страшан
,
те
пожелити
да
твој
младост
,
Иринеје
,
проћи
без
љубав
!
ко
бити
моћи
на
љубав
Ана
Недићев
бацити
анатема
!
ко
бити
,
после
Ана
Недићев
,
још
смести
тврдити
да
јесам
љубав
сваки
жена
без
разлика
руж
у
који
се
укотурати
змијати
крити
!
...
—
о
Божа
мој
!
моћи
ли
,
па
и
смети
ли
што
против
љубав
рећи
,
кад
сваки
човек
само
за
љубав
и
живити
!
природа
човечји
јесам
такови
да
негде
,
у
скривен
кут
,
оплакивати
сваки
онај
дан
који
јесам
без
љубав
и
миловање
проћи
...
волити
јесам
,
волити
јесам
,
Иринеје
,
колико
јесам
игда
у
стање
да
волити
узвишено
и
лепо
!
-
...
она
ваш
црква
јесам
први
истинит
дом
божји
који
јесам
у
дуг
сав
живот
видети
.
А
она
јесам
тај
с
тај
,
што
се
ви
двоје
тако
жарко
,
тако
небески
лепо
волети
,
и
кроз
љубав
бог
и
песма
служити
.
ви
двоје
јесам
два
струка
цветати
.
бити
и
остати
као
цвет
,
као
биљка
.
ићи
за
сунце
и
за
закон
који
јесам
у
срце
ваш
,
и
бити
чедан
и
невин
!
...
—
Али
,
да
ли
сав
тај
што
јесам
казати
...
ах
!
...
Иринеје
,
тако
ти
један
бог
,
признати
ја
,
да
ли
јесам
срећан
,
да
ли
јесам
несрећан
?
...
не
,
не
!
—
склапати
јесам
старац
рука
као
да
се
нешта
неизбежно
страшан
плашити
.
—
не
говорити
ништа
,
не
говорити
!
монах
Иринеј
јесам
међутим
осећати
да
немати
разлог
да
ћутети
.
Ускиптила
јесам
у
он
тај
срећа
у
који
владика
сумњати
,
и
он
јесам
,
узбуђен
,
узети
старчев
рука
,
и
клети
се
над
она
,
свечано
и
радосно
,
да
јесам
срећан
и
пресрећан
у
чист
љубав
свој
.
—
Срећан
јесам
!
Срећан
јесам
бескрајно
,
јер
с
љубав
мој
добро
у
ја
расти
!
ја
служити
бог
,
црква
и
веран
истински
служба
слуга
који
љубити
свој
господар
,
који
место
бео
погача
бео
свој
душа
дробити
пред
она
!
ја
хтети
баш
кроз
љубав
према
тај
девојка
доћи
до
савршен
монаштво
!
ја
видити
да
јесам
плод
мој
љубав
лепота
и
жив
црква
!
...
ја
волити
леп
љубав
на
свет
!
благослов
,
Оче
,
заљубљен
калуђер
,
примити
к
себе
срећно
твој
дете
!
...
Ана
,
мој
Ана
,
јагње
мој
бео
!
—
заплакати
јесам
монах
Иринеј
у
крило
владичин
,
срећан
у
свој
суза
.
кроз
дуг
ред
епископов
соб
одјекивати
јесам
јецање
.
владика
јесам
држати
глава
свој
љубимац
,
и
шаптати
нешто
у
себе
.
—
у
тежак
час
јесам
,
драг
Иринеје
,
сав
без
разлика
само
нејак
људи
.
Шта
да
ти
казати
?
Дража
јесам
ја
од
рађен
дете
,
па
јесам
на
твој
страна
,
не
знати
да
ли
добро
чинити
.
бог
неки
ти
штитити
.
А
затим
,
да
бити
мало
развеселити
и
ђакон
и
себе
,
владика
јесам
упрети
прст
у
фин
сат
од
севрски
порцелан
на
полица
камин
.
сат
јесам
бити
украсити
фигура
дечко
који
преко
тараба
не
моћи
да
дохватити
руж
.
А
донети
јесам
тај
сат
монах
Иринеј
,
један
прилика
,
владика
на
поклон
.
Међутим
,
сав
два
дан
касније
јесам
баш
он
јесам
одбити
дечко
оба
испружен
рука
.
наравно
да
јесам
са
тај
рука
отићи
и
сав
лепота
предмет
,
али
владика
јесам
наредити
да
сат
имати
остати
на
почастан
свој
место
.
монах
Иринеј
се
дабогме
насмејати
.
и
такав
,
сузан
и
насмејан
у
исти
мах
,
изгледати
јесам
као
какав
леп
намучен
анђео
.
—
Прочитај
ја
сада
Анин
писма
.
А
ако
јесам
много
узнемирити
,
додавати
ја
наочаре
да
он
јесам
прочитати
.
Ђакон
јесам
читати
:
„
Још
јесам
недеља
.
али
ја
већ
сада
знати
какав
хтети
бити
служба
божји
тај
дан
.
као
зелен
маховина
по
сив
камен
попасти
хтети
живити
траг
биће
ваш
по
наш
самоћа
.
и
ја
хтети
,
као
номад
,
са
мали
шатрица
свој
срце
селити
се
за
тај
траг
свежина
,
лепота
и
незаборав
.
Жива
траг
,
разумети
ја
добро
!
не
сећање
!
ја
се
успомена
бојити
,
и
хтети
да
она
имати
.
зато
јесам
ваљда
и
провести
цео
сав
живот
као
дете
,
јер
деца
јесам
без
успомена
.
први
мој
доживљај
јесам
мој
чаробан
и
свет
љубав
,
до
који
јесам
се
попети
по
кристалан
степеница
музика
и
обожавање
господњи
.
и
тај
доживљај
морати
трајати
жив
до
гроб
мој
.
А
у
шта
јесам
ти
живити
траг
биће
ваш
?
у
свирац
,
у
смисао
леп
,
у
журба
и
приближавање
повратак
ваш
који
ми
већ
ићи
.
сиромах
стар
владика
!
онај
тренутак
кад
јесам
стигнути
,
ви
јесам
се
почети
враћати
.
ви
јесам
више
тамо
.
ви
јесам
на
пут
ваш
црква
,
ја
и
ми
.
деца
и
икона
ви
чекати
,
и
тужан
јесам
.
мајка
богородица
,
у
жежен
злато
и
драг
камење
,
чекати
ви
,
и
сирот
јесам
.
Душа
мој
,
мали
гладан
тичица
,
чекати
ви
и
богат
јесам
.
тај
јесам
,
видити
,
живити
траг
вољен
биће
,
који
не
моћи
отићи
,
чији
срце
живити
и
ударати
у
сваки
растанак
.
А
успомена
,
сећање
?
о
,
тај
јесам
бледо
прозирати
један
лептирак
,
уморан
,
смрт
и
мир
жељан
крилце
,
који
испловити
,
тамо
негде
из
ћутање
и
даљина
прошлост
,
и
који
сваки
пут
сав
веће
и
велик
провалија
имати
да
прећи
док
до
ми
доћи
.
и
онда
,
додир
његов
с
душа
наш
јесам
тако
туђ
и
плашљив
,
и
сваки
пут
сав
кратак
и
кратак
...
о
,
како
се
ја
бојити
и
грозити
успомена
!
мртав
,
покојни
део
живот
наш
,
који
долазити
,
као
сабласт
,
из
други
свет
,
долазити
да
ми
казати
да
јесам
сав
у
човек
лешити
...
али
,
ето
,
и
у
мој
љубав
имати
меланхолија
.
видити
и
ја
хладан
један
месец
,
који
ја
вући
,
и
у
чији
мртвачки
литија
знати
да
имати
и
мој
место
.
и
тек
кад
он
заћи
,
онда
јесам
ја
живот
и
љубав
сладак
,
онда
имати
снага
за
срећа
и
уживање
.
или
можда
само
зато
и
имати
сласт
,
што
имати
меланхолија
,
само
зато
и
имати
снага
,
што
имати
смрт
.
.
.
Магдалена
јесам
наслонити
образ
сав
на
мртво
плетати
Исусов
.
Најлепша
њен
љубав
јесам
пасти
на
Велика
петак
.
Кажите
ја
,
о
казати
ја
,
ако
бог
и
милост
имати
,
казати
ја
:
зар
ни
у
чист
човечји
живот
нем
светиња
који
смрт
не
претити
?
зар
немати
пламен
који
се
не
гасити
?
зар
немати
веровање
у
човек
као
што
имати
веровање
у
бог
и
у
лепота
уметност
?
имати
,
јесам
л
'
те
да
имати
?
Напишите
да
имати
,
исповедити
да
имати
,
обећати
да
хтети
доказати
да
имати
,
доћи
да
се
уверити
да
имати
!
Дођите
и
ући
у
одјек
песма
ваш
,
који
јесам
вечан
у
црква
ваш
и
у
ја
“
.
XИX
.
вод
у
самовар
јесам
уврила
и
ућутати
.
Нешто
јесам
попасти
по
сјај
Анин
писма
.
мали
,
интиман
срећица
два
монах
на
пречац
јесам
умрети
.
Ђакон
јесам
зарити
глава
у
хартија
,
а
на
слеп
очи
он
се
видети
сенка
брига
.
А
владика
јесам
понирати
некуда
далеко
,
у
Анин
слутња
и
у
свој
искуство
.
али
монах
Иринеј
се
одједаред
исправити
.
у
израз
и
држање
његов
огледати
се
опет
само
љубав
,
љубав
који
осећати
у
себе
моћ
да
јак
учинити
срце
љубити
жена
.
—
како
хтети
се
сав
тај
свршити
,
Иринеје
?
—
Свршити
?
да
ли
хтети
тај
да
казати
да
хтети
један
дан
умрети
?
него
?
да
хтети
неко
од
ми
двоје
изневерити
?
—
ни
тај
не
.
него
хтети
да
казати
да
јесам
љубав
страст
,
који
до
крај
не
моћи
живети
у
црква
.
не
моћи
,
Иринеје
,
јер
јесам
љубав
телесни
пожуда
.
Безбожна
,
демонски
један
сила
.
сласт
,
који
човек
испијати
у
црн
мрак
ноћ
,
и
,
врло
често
,
пошто
се
одрећи
спаситељ
свој
.
зар
ти
сав
тај
не
осећати
,
синак
?
...
како
хтети
ви
двоје
,
два
украс
род
људски
,
који
јесам
љубав
свој
положити
један
у
други
као
да
јесам
драг
камен
драг
камен
опточити
,
како
хтети
ви
двоје
проћи
кроз
тај
велик
искушење
живот
човечји
!
како
хтети
проћи
,
а
да
се
ниједан
од
ви
не
унесрећити
,
а
да
ниједан
од
ви
црква
не
изгубити
!
како
,
како
,
Иринеје
!
—
понављати
јесам
старац
питање
тако
узбудити
,
као
да
јесам
понор
сасвим
близу
.
монах
Иринеј
јесам
стојати
горд
уздигнут
глава
,
прав
као
копље
.
кроз
леп
,
као
буктиња
осветлити
његов
очи
,
који
никада
ништа
јесам
крити
,
летети
јесам
,
муњевит
брзо
,
слика
дух
његов
.
један
поносит
од
други
,
један
светао
од
други
.
груда
он
се
дизати
широко
и
споро
.
усна
се
развлачити
у
осмејак
.
—
Калуђер
јесам
,
Иринеје
!
—
додавати
јесам
владика
чудан
глас
,
желити
казати
одлучан
реч
,
а
поколебан
и
чисто
хипнотисати
охоло
победнички
држање
ђаконов
.
—
Калуђер
јесам
!
—
грмнути
јесам
одједаред
из
ђаконов
груда
као
велик
звоно
,
од
чији
се
јек
облак
плашити
.
—
Калуђер
јесам
сав
душа
и
љубав
свој
!
Калуђер
хтети
остати
до
крај
живот
свој
!
Калуђер
јесам
зато
јер
јесам
хтети
и
морати
тај
бити
,
јер
јесам
калуђерски
душа
у
ја
!
и
Ана
јесам
калуђер
,
и
тај
опет
зато
што
калуђерски
душа
у
себе
носити
.
Што
не
моћи
друкчије
него
онако
како
чинити
,
кад
сав
сјајан
око
себе
претпостављати
ћелија
рад
и
вишег
живот
...
Чега
се
дакле
бојити
?
тело
наш
?
!
Ђакон
јесам
пребледети
.
стегнути
јесам
зуб
онај
страшан
стисак
који
имати
људи
што
све
прегоревају
.
—
бојити
се
и
веровати
да
хтети
и
ми
двоје
изгубити
свест
и
понос
,
да
хтети
се
укаљати
,
пасти
,
у
пијанство
ишчупати
један
други
душа
,
преварити
бог
,
завет
,
црква
и
један
друго
!
?
никада
!
никада
!
или
хтети
пљуснути
поган
мој
крв
по
калдрма
,
и
црн
семе
њен
хтети
разбити
коњ
копита
!
...
А
ако
она
?
...
не
,
не
,
не
!
—
викати
јесам
ђакон
као
поплашити
.
али
одједаред
се
смирити
.
Нешто
надчовечански
јако
он
јесам
уздржати
.
Пређашњи
буктав
његов
занос
увући
се
некуда
дубоко
унутра
,
и
од
жара
и
пламен
у
себе
стојати
јесам
као
прекаљен
челик
,
тврд
и
вечит
у
жесток
ватра
.
—
А
ако
она
размонашити
душа
свој
—
настављати
јесам
горд
—
остати
ја
јесам
да
дозидати
црква
над
пропаст
њен
...
јер
хтети
јесам
волети
и
тада
,
јер
цео
свет
волити
,
јер
јесам
чист
калуђерски
душа
у
ја
,
јер
живот
мој
легати
на
понос
,
а
понос
!
о
,
понос
моћи
заменити
сваки
срећа
...
стар
владика
се
трзати
између
разних
осећање
.
Час
јесам
са
одушевљен
радост
гутати
сјајан
,
горд
реч
свој
љубимац
.
Часом
се
опет
питати
:
да
ли
јесам
његов
Иринеј
збиља
фанатичар
један
недостижан
циљ
,
несрећник
један
који
хтети
ужасан
страст
за
идеја
кљувати
и
јести
док
он
не
појести
.
А
најзад
јесам
почети
очајавати
,
јер
,
сав
оно
што
јесам
у
храбар
,
силан
ђаконов
глас
изгледати
лако
и
природно
,
постати
јесам
одједаред
,
у
тишина
,
сумњив
,
тежак
и
кобан
.
Страшна
неки
слика
се
почети
склапати
пред
очи
старчев
.
детаљ
по
детаљ
,
брзо
и
живо
,
ређати
се
момент
трагичан
монашки
љубав
,
који
усред
први
страстан
пољубац
смрт
требати
да
угушити
.
смрт
!
владика
се
стресати
,
и
окренути
глава
од
ђакон
.
али
лице
његов
Иринеј
,
са
знак
неправедан
страдање
на
чела
,
једнако
он
јесам
излазити
пред
очи
.
—
Иринеје
,
Иринеје
!
—
хватати
јесам
старац
ђакон
под
рука
,
и
вући
он
у
други
соб
—
ти
ни
у
који
тренутак
хтети
заборавити
на
бог
,
на
душа
,
и
на
ја
,
стар
несрећник
,
који
јесам
сав
радост
и
утеха
на
овај
и
на
онај
свет
?
јесам
ли
да
хтети
?
дати
ја
рука
.
Обећај
.
Обећај
још
једанпут
.
молити
ти
као
бог
што
се
молити
.
Необичан
,
скоро
трагичан
тренутак
.
јаз
неки
усред
велик
хармонија
.
старац
дрхтати
од
нешта
што
не
знати
шта
јесам
,
а
младић
обећавати
нешто
што
не
знати
шта
јесам
.
А
између
узрок
,
који
јесам
већ
ту
,
и
посљедица
,
који
требати
тек
да
доћи
,
церити
се
судбина
.
—
отпратити
ја
сада
до
спаваћи
соб
.
уморан
јесам
.
А
требати
и
тај
да
легнути
.
недеља
јесам
сутра
,
имати
посао
.
Међутим
,
наслонити
на
мишица
ђаконов
,
владика
јесам
једнако
оклевати
.
јесам
он
се
улазити
.
пријатан
он
јесам
некако
доћи
шетња
ходник
,
између
спаваћи
соб
и
салон
.
пријатно
он
јесам
бити
мали
,
згрчен
свој
сенка
сравњивати
са
краљевски
стас
Иринејев
.
Иринеј
он
јесам
одједаред
изгледати
као
цезар
нов
један
племе
који
тек
долазити
.
као
бог
изабран
херој
,
који
не
смести
паста
,
који
хтети
остати
да
видити
и
насљедити
победа
снага
свој
.
А
Ана
?
владика
бити
опет
тешко
.
Трагична
судбина
жена
уопште
,
па
и
према
монаштво
,
стати
пред
он
у
сав
крвав
величина
свој
.
кад
црн
калуђерски
вео
пасти
на
чела
младићев
као
покров
,
негде
у
кут
јаукати
и
сести
свој
кос
чупати
старати
један
жена
.
А
када
тај
црн
вео
пасти
на
чела
младићев
као
победа
,
негде
у
кут
јаукати
и
свилен
свој
кос
чупати
млад
један
жена
.
—
Лака
ноћ
,
Иринеје
!
—
зауставити
се
најзад
владика
.
—
и
бог
неки
ти
јесам
у
помоћ
данас
и
увек
.
Знаш
како
у
откривење
Јованов
стајати
:
бити
веран
до
сам
смрт
,
и
дати
ти
венац
живот
.
—
Ђакон
јесам
зазвонити
по
момак
,
пољубити
епископ
у
рука
,
и
отићи
у
противан
правац
ходник
,
у
свој
одељење
.
Чим
јесам
ући
у
соб
,
сести
јесам
за
сто
,
извадити
из
касета
свеска
дневник
,
и
записати
у
она
песмица
растужен
дух
свој
:
„
Глорија
сан
један
,
богат
као
два
млад
живот
,
подигнути
се
тај
дан
кроз
свод
црква
небо
у
висина
.
тај
дан
,
они
јесам
доћи
једно
други
у
загрљај
,
тесан
загрљај
тело
уз
тело
,
и
док
се
усна
њихов
приближавати
на
пољубац
,
на
чело
њихов
јесам
стојати
светлост
,
бео
као
снег
.
и
цео
свет
,
и
живот
са
сав
мрља
свој
,
узмакнути
јесам
далеко
од
она
,
и
у
крило
чедан
усамљеност
,
једва
један
,
тај
дан
,
уста
њихов
се
у
пољубац
наћи
.
али
једно
од
она
јесам
бити
мртво
тај
дан
“
.
дуго
после
тај
још
седети
јесам
монах
Иринеј
,
не
осећати
сан
,
и
превртати
полагано
лист
свој
запис
.
интензиван
као
никада
јесам
осећати
и
чемер
и
сласт
живот
и
позивати
свој
.
дневник
живот
мој
—
говорити
јесам
у
себе
—
тај
јесам
дугачак
,
још
недовршен
псалам
.
царски
песма
,
али
пун
скрушеност
и
туга
.
хвала
ти
,
Божа
,
и
не
оставити
ја
кад
до
туга
доћи
.
Ђакон
се
побожно
прекрстио
,
затварати
књига
живот
свој
.
XX
.
недеља
после
онај
јак
непогода
осванути
јесам
јесењи
.
гле
како
јесам
сав
зарђан
,
као
да
јесам
октобар
—
мислити
јесам
монах
Иринеј
,
спремати
се
на
јутрење
.
—
како
јесам
сав
пун
сенка
.
како
болестан
срце
куцати
данас
и
живот
—
говорити
јесам
Ана
,
седати
с
родитељ
за
доручак
.
—
Шта
јесам
,
Божа
,
са
Светислава
директор
Васић
.
као
да
јесам
чути
Анин
жеља
,
закуцати
јесам
на
прозор
доктор
Пашковић
.
—
не
,
не
,
да
ући
нипошто
хтети
,
да
се
руковати
такође
хтети
.
само
да
ви
казати
да
јесам
Светислав
Васићев
још
жив
,
да
он
јесам
сасвим
мало
боље
,
али
ипак
боље
,
и
да
се
у
сав
невоља
свој
сетити
чик
Јов
Недић
,
и
ждребе
,
који
хтети
он
,
кад
оздравити
,
да
крстити
.
Ана
засузити
очи
,
а
Недићка
јесам
скоро
кроз
плач
говорити
:
—
бог
јесам
велик
,
бог
јесам
милостив
.
—
бог
,
мој
драг
госпођа
,
јесам
велик
.
тај
ја
лекар
боље
знати
него
ико
на
свет
.
али
бог
јесам
милостив
.
него
јесам
живот
људски
тако
чемерно
бедан
,
да
се
понеки
пут
и
он
ражалити
...
А
ви
?
ви
јесам
сав
добро
?
Госпођица
Ана
?
моћи
бити
баш
изоставити
црква
док
криза
не
проћи
.
Шта
?
немати
ништа
од
тај
?
знати
јесам
.
е
,
ја
хтети
сад
,
и
с
ваш
дозвола
,
кућа
на
одмор
.
од
четири
у
јутро
јесам
на
нога
.
Ана
јесам
,
пре
но
што
хтети
затворити
прозор
,
испружити
рука
да
осетити
сипа
ли
киша
и
јесам
ли
хладно
.
јесам
падати
киша
,
и
јесам
бити
тако
хладно
као
синоћ
,
али
јесам
бити
ни
топло
.
калдрма
јесам
стојати
уплакан
влажан
.
земља
,
омекшао
,
еластичан
од
мокрота
,
угибати
се
чисто
под
стопа
,
и
свачији
ход
јесам
бити
нечујан
.
Звиждук
фабрички
јесам
звучати
меланхоличан
.
Исцеђена
светлост
се
увлачити
у
соб
као
неки
сироче
.
око
пола
десет
јесам
нешто
мало
пробити
сунце
.
али
звезда
јесам
одмах
опет
затрпати
тмаст
облачина
.
црн
,
са
бео
поруб
,
као
строг
одежда
у
време
велик
постати
.
са
звоник
Богородичине
црква
јесам
зазвонити
на
служба
.
Жалосно
.
са
јесењи
неки
модулација
,
као
да
и
из
бронза
хладан
киша
сипа
.
Подсећа
на
звоњење
из
неки
давни
прохујао
хришћански
столеће
.
кад
јесам
људи
ваљда
са
потпуно
миран
савест
ићи
у
црква
.
кад
још
јесам
слутити
да
човек
цео
ноћ
моћи
провести
понављати
име
један
човек
,
и
моћи
се
пробудити
,
у
свет
недеља
,
блед
и
са
немиран
душа
.
такав
јесам
бити
мисао
Анина
док
се
спремати
за
полазак
у
црква
.
обући
јесам
црн
јесењи
одело
,
и
метнути
на
глава
црн
сомоцки
шешир
.
Нешто
тешко
она
јесам
лежати
на
срце
.
болестан
људи
,
јесен
,
самоћа
њен
...
Ишла
јесам
лагано
,
застајкивати
.
Осећала
јесам
часом
неки
спољашњи
,
часом
унутрашњи
празнина
.
Душа
њен
се
расипати
у
небројен
покушај
да
усамљеност
свој
начинити
весео
.
прво
јесам
пожелети
да
фантазија
чежња
њен
претворити
у
једину
велик
базилика
,
са
једином
служба
и
молитва
,
цео
простор
између
она
и
монах
Иринеј
.
затим
,
напротив
,
хтети
јесам
да
сав
тај
простор
,
па
и
сам
Богородичина
црква
,
бити
пустити
и
хладнети
као
гроб
,
и
да
се
она
расплакати
за
драг
свој
,
и
бити
несрећан
без
он
.
најзад
јесам
молити
од
бог
да
све
тај
,
и
трагичан
и
блажен
слика
отклонити
од
она
,
да
она
да
снага
да
свет
гледати
у
онај
боја
у
који
он
божји
дан
пружати
,
и
да
љубав
свој
оделити
од
осталог
живот
свој
,
тако
,
као
што
црква
,
иако
јесам
општи
кућа
свити
,
стајати
подигнут
,
засебан
и
сам
међу
сав
осталим
зграда
.
Стигавши
пред
црква
,
Ана
се
загледати
у
лак
,
провидан
ограда
порта
,
који
јесам
уједно
и
дебео
непробојан
зид
између
два
разна
свет
.
с
овај
страна
,
жагор
и
профан
тутањ
.
с
онај
страна
,
мир
светиња
и
духован
снага
,
који
кроз
танак
ограда
пред
себе
гледати
комешати
живот
,
љупко
се
смешити
,
волити
,
разумети
и
опраштати
,
али
ниједан
жеља
оданде
не
жети
.
на
улазак
у
порта
јесам
Ана
застати
.
као
на
међа
,
на
борбен
тачка
између
тај
два
свет
,
чији
видљив
разлука
она
јесам
тако
годити
.
Нешто
јесам
сувише
утући
данас
—
помислити
јесам
у
себе
.
—
Велика
она
синоћњи
непогода
утицати
јесам
на
ја
сасвим
необично
.
као
да
јесам
олуј
и
кроз
ја
проћи
.
збиља
,
Ана
јесам
скоро
са
неки
непосредан
контакт
посматрати
први
преврат
,
ломњава
и
ударац
,
који
јесам
без
разлог
или
кривица
падати
,
крњити
и
уништавати
,
а
после
тај
сређивање
,
смиривање
и
свеж
дах
нов
живот
у
нов
ваздух
.
и
пожелети
јесам
,
одједаред
,
да
и
кроз
она
проћи
један
такав
вихор
.
силан
и
слеп
.
да
и
она
проживети
неколико
тренутак
као
олуј
,
са
целокупан
и
распуштен
сила
и
воља
живот
.
да
видити
тај
сав
живот
раставити
у
комад
и
саставни
део
свој
.
јер
она
се
већ
поодавно
чинити
да
он
не
познавати
сасвим
.
да
оно
што
тако
мирно
легати
покрај
њен
нога
,
слушати
музика
и
ћутети
,
да
тај
јесам
сав
живот
њен
,
цео
,
са
олуј
у
себе
заједно
.
Сећајући
се
јучерашњи
свој
мисао
,
Ана
јесам
покушавати
да
она
омаловажити
,
чак
да
она
се
наругати
.
тај
јесам
можда
бити
онај
познат
мамац
демон
?
она
стародреван
,
досадан
посластица
,
који
ђаво
нудити
човек
на
угао
онај
стародреван
,
досадан
љубаван
путања
,
који
,
казати
,
свако
морати
проћи
.
Ана
се
ирочно
и
скоро
изазивачки
гордо
насмејати
.
царство
страст
!
вртлог
сласт
!
—
наводити
јесам
у
себе
подругљиво
.
—
и
после
мир
.
мир
над
потрошен
човек
.
који
немати
више
лепота
у
себе
,
да
бити
моћи
правити
царство
,
и
немати
више
снага
у
себе
,
да
бити
моћи
правити
вртлог
...
не
.
никада
.
мир
морати
стојати
на
цео
и
здрав
снага
немир
.
на
олуја
морати
стојати
.
као
што
црква
стајати
на
земља
,
који
јесам
рат
,
братоубијство
,
блуд
,
механа
и
зеленашки
јазбина
...
Чуло
се
појање
.
Служба
јесам
дакле
већ
почети
.
али
Ана
јесам
оклевати
да
ући
.
бити
јесам
одвише
расејати
.
Почела
се
забављати
посматрање
људи
који
јесам
силазити
низ
степеница
у
порта
.
гле
како
тужно
изгледати
данас
тај
богомољац
.
котрљати
се
као
развејан
јесењи
лишће
.
А
тамо
унутри
?
стајати
један
крај
други
,
сићушан
,
страшљив
,
пролазан
,
смртан
,
као
хрпица
прах
који
ветар
случајно
још
јесам
раздувати
...
људи
јесам
сирот
и
бедан
,
живот
јесам
тако
кратак
,
у
староста
и
после
смрт
јесам
сав
свеједно
,
и
опет
се
човек
толико
отимати
,
пенушати
,
грабити
,
и
разбијати
глава
о
тај
да
ли
јесам
срећан
или
несрећан
...
ето
,
поред
сав
филозофирање
,
и
ја
сад
ценити
и
дан
господњи
,
и
служба
у
храм
,
и
судбина
човечанство
из
двоумица
:
да
ли
хтети
срећан
или
несрећан
бити
кад
ући
на
молитва
,
а
он
на
молитва
немати
?
како
јесам
тај
двоумица
ситан
и
недостојан
.
како
подсећати
на
царство
страст
,
који
јесам
земаљски
,
немонашки
царство
...
Хоћу
ли
,
Божа
,
и
ја
онај
путања
свити
?
да
ли
јесам
збиља
сав
људи
потпуно
исти
семе
,
из
ко
ницати
потпуно
исти
биљка
?
да
ли
живот
човечји
,
растући
из
корен
који
јесам
у
земља
,
раније
или
касније
морати
довести
до
потпуно
исти
облик
и
конац
?
Можда
човек
заиста
морати
живети
као
и
сав
други
?
Можда
бог
баш
тако
хтети
?
Можда
јесам
калуђерство
заблуда
,
а
помонашење
се
само
насилан
смрт
моћи
извршити
?
Ана
јесам
сићи
низ
степеница
.
али
она
јесам
пасти
на
ум
да
још
обићи
црква
.
Можда
јесам
отворити
и
врата
са
противан
страна
.
врата
с
противан
страна
јесам
бити
затворен
.
огроман
,
тежак
брава
и
тежак
гвозден
полуга
затварати
она
јесам
тако
као
да
јесам
за
сав
време
залупити
и
урђала
.
Ана
се
тај
допасти
.
како
бити
тај
лепо
бити
да
јесам
тако
неприступачан
затворен
и
онај
други
врата
,
и
у
црква
да
јесам
празан
и
тишина
,
а
људи
само
с
поље
да
обилазити
око
она
,
и
да
чистити
свој
душа
клечати
,
убог
грешник
,
на
неосвећен
земља
пред
црква
,
и
замишљати
да
јесам
тамо
унутри
будно
око
божји
,
и
гњев
његов
,
који
хтети
стигнути
сваки
грех
,
сваки
превелик
срећа
,
сваки
грамзивост
и
похотљивост
тело
...
Дошавши
поново
пред
отворен
црквен
улаз
,
Ана
јесам
спазити
да
низ
степеница
силаз
доктор
Пашковић
.
Зачудила
се
.
он
јесам
обично
долазити
у
црква
само
о
велик
празник
,
и
кад
јесам
нарочито
појање
или
свечаност
.
Иначе
не
.
Шта
хтети
дакле
сада
,
у
овај
мртав
,
облачан
јесењи
дан
,
и
кад
јесам
у
црква
једноставније
него
икад
.
осетити
јесам
неки
досада
од
докторов
неочекиван
појава
,
и
убрзати
корак
,
да
он
само
поздрав
и
пре
он
ући
.
Журба
њен
јесам
међутим
бити
сасвим
непотребан
.
Пашковић
као
да
јесам
и
сам
тај
хтети
што
јесам
она
хтети
,
застати
јесам
на
степеница
,
поклонити
она
се
тихо
,
и
мирно
она
јесам
пратити
очи
доклегод
јесам
ући
.
Ана
се
сад
опет
збунити
.
доктор
она
се
чинити
и
досадан
ухода
,
а
у
исти
мах
и
неки
виша
добронамерност
,
који
знати
за
борба
и
лутање
њен
,
и
стајати
ближе
уз
она
зато
што
и
одсудан
тренутак
долазити
ближе
...
да
,
она
јесам
јасно
осећати
да
јесам
љубав
њен
баш
тај
дан
престати
бити
цео
и
неслућен
тајна
.
и
осећати
јесам
,
са
пун
извесност
,
да
јесам
тај
дело
доктор
Пашковић
.
Нешто
јесам
морати
рећи
њен
отац
.
отац
јесам
гледати
дубок
,
брижан
,
тужан
поглед
.
А
доктор
се
необично
понашати
.
тако
необично
,
да
она
чисто
он
сам
не
познавати
,
а
камо
ли
да
бити
моћи
познат
са
какав
мишљење
јесам
упозорити
отац
њен
на
љубав
њен
.
у
црква
,
Ана
јесам
дочекати
нешто
ненадано
.
црква
јесам
додуше
изгледати
безграничан
и
хладан
пространство
,
али
далеко
од
тај
да
бити
празан
.
напротив
,
у
она
јесам
сад
хујати
онај
јучерашњи
олуј
.
од
први
крок
Анин
у
црква
бацити
она
се
око
врата
,
стегнути
она
јесам
,
гушити
она
јесам
,
кричати
она
јесам
у
уш
да
он
немати
,
да
јесам
место
његов
на
амвон
празан
,
да
хор
запомагати
за
његов
песма
,
да
јесам
и
лето
умрети
зато
што
јесам
он
далеко
.
Ана
јесам
дохватити
и
ломити
силан
чежња
.
Осећала
јесам
узбурканост
у
прса
,
бура
у
памет
,
светлац
у
очи
,
ломљење
у
мишица
.
стојати
јесам
у
дрзак
неки
љубаван
занос
,
и
радовати
се
што
хтети
идући
недеља
тај
чежња
још
велик
и
још
страшан
бити
.
Пашће
на
она
,
не
као
данас
,
не
као
сестра
,
него
као
љут
гуја
,
који
хтети
она
тело
кидати
и
духати
испијати
тражити
он
,
он
,
краљ
младост
и
лепота
!
А
она
хтети
сав
тај
бити
тако
угодно
и
тако
лако
.
сав
тај
глад
хтети
она
нахранити
и
стишати
,
и
опет
хтети
стојати
богат
и
срећан
,
и
пун
он
,
његов
лепота
и
милота
,
његов
поносит
уметнички
биће
.
—
и
молити
ти
сјати
Божа
наш
!
—
певати
јесам
хор
,
звонити
јесам
звонце
у
олтар
,
лежати
јесам
свештеник
,
с
чела
на
под
,
пред
Часном
трпеза
,
клањати
се
дубоко
и
скрушено
доктор
Пашковић
.
не
крстити
се
,
не
отварати
молитвеник
,
са
очи
који
јесам
заспати
на
амвон
,
стојати
јесам
Ана
као
скаменити
.
појање
,
реч
свештеник
,
слабачак
сунчан
млаз
,
осмејак
неки
који
јесам
лутати
по
црква
,
шапат
срећа
,
сав
јесам
тај
кружити
око
она
,
а
време
јесам
одмицати
као
одјек
даљни
неки
музика
.
пред
велик
тренутак
литургија
пред
онај
Вонмем
,
који
јесам
само
он
умести
отпевати
,
Ана
јесам
дохватити
жеља
да
потрчати
пред
степен
олтар
,
да
чела
и
усна
свој
положити
на
траг
његов
стопа
,
и
да
завапити
бог
све
могућан
да
чудо
вратити
чудотворан
певач
,
за
часак
један
,
само
дотле
док
не
извршити
дело
светиња
и
лепота
.
Ана
јесам
бити
свестан
свој
занос
,
али
јесам
имати
моћ
да
се
умирити
.
Осећала
јесам
да
она
по
чела
буктети
,
да
јесам
она
уста
полуотворен
,
да
јесам
она
груда
широм
раскриљен
,
и
да
се
видити
гњездо
љубав
њен
.
тек
пошто
се
служба
свршити
,
клекнути
јесам
,
и
почети
бог
да
се
молити
.
истински
побожан
,
она
јесам
имати
моћ
да
увек
,
за
време
молитва
,
наћи
око
божји
над
себе
.
Нашла
он
јесам
и
сад
.
али
јесам
око
божји
гледати
у
она
као
и
око
отац
њен
.
невесео
умиљат
,
забринут
.
као
да
јесам
тај
дан
бог
хтети
она
нешто
да
молити
.
Ана
се
скрушити
.
искрено
,
детињски
потанко
јесам
шаптати
бог
свој
љубав
.
од
почетак
до
први
растанак
,
од
први
поглед
до
последњи
скривен
мисао
.
и
са
раширен
очи
и
побледео
усна
јесам
питати
божји
око
:
да
ли
јесам
грешан
тај
љубав
,
да
ли
хтети
бог
узети
од
она
монах
Иринеј
?
у
божји
ока
јесам
бити
ни
трагати
гњев
.
пун
,
препун
љубав
и
суза
,
гледати
јесам
у
Ана
као
и
око
отац
њен
.
Ана
се
умирити
дигнути
са
молитва
.
свет
се
већ
разићи
.
напољу
се
међутим
опет
саставити
облак
,
небо
јесам
изгледати
досадно
сив
,
и
падати
јесам
кишица
,
ситан
као
зрнце
мокрити
неки
прашина
.
јесењи
хладноћа
јесам
годити
Ана
.
дисати
јесам
отворен
уста
,
и
кишљив
ваздух
јесам
тако
пријатно
освежавати
топло
и
суво
њен
грло
.
XXИ
.
Гор
,
на
угао
улица
,
стојати
јесам
доктор
Пашковић
.
Очигледно
јесам
бити
да
јесам
чекати
Ана
.
—
имати
јесам
три
сат
одмор
,
па
јесам
доћи
и
ја
да
се
помолити
бог
—
почети
јесам
доктор
без
икакав
уобичајен
поздрав
.
—
Такође
јесам
желети
и
ви
да
видити
,
т
.
ј
.
да
се
с
ви
поразговорити
.
Страшна
мој
служба
у
данашњи
околност
тако
ја
јесам
растројити
,
да
ја
само
ви
моћи
помоћ
.
ја
се
већ
једва
савлађивати
од
узбуђење
.
ја
јесам
у
чељуст
страшан
несрећа
.
пред
ваш
мати
јесам
хтети
рећи
,
али
ви
требати
да
знати
да
се
дифтеритис
почињати
компликовати
са
шарлах
,
и
да
ми
помор
претити
.
тамо
,
у
петој
шести
кућа
до
ви
,
умрети
јесам
јутрос
двоје
деца
за
два
сат
,
а
трећи
,
последњи
,
ако
још
јесам
мртво
,
онда
он
јесам
само
господ
бог
излечити
...
Ужасно
,
ужасан
!
Ужасно
јесам
гледати
како
се
невин
,
бог
и
људма
недужан
дечица
давити
и
у
крут
лешина
претварати
...
и
јесам
довољно
смрт
што
деца
гут
.
од
синоћ
имати
већ
трећи
случај
одрастао
.
један
девојка
и
два
човек
у
мој
година
.
сав
компликовано
и
тешко
.
сав
хтети
тај
за
неколик
дан
поумирати
.
серум
против
шарлах
канда
не
вредити
много
,
а
код
одрастао
јесам
тај
болест
и
иначе
опасније
него
код
деца
.
—
ја
јесам
знати
да
јесам
тако
страшно
—
шаптати
јесам
Ана
усплахирити
,
осећати
у
савест
да
се
у
црква
ниједан
тренутак
јесам
сетити
болесник
.
—
Ужасно
јесам
.
откад
јесам
лекар
,
никад
још
јесам
бити
тако
потрести
и
осетљив
.
јутрос
,
кад
јесам
умирати
онај
мали
девојчица
,
плакати
јесам
.
веровати
ја
,
грцати
јесам
као
дете
.
Докторов
глас
јесам
и
сад
бити
пун
жалосног
уздисање
.
Ана
јесам
гледати
у
Пашковић
,
не
знати
што
се
тај
с
он
дешавати
,
и
не
познавати
он
такав
ни
из
један
случај
његов
лекарски
пракса
.
—
Ужасно
,
ужасан
!
не
моћи
тај
детенце
никако
да
заборавити
...
у
мали
његов
груди
,
нежан
као
у
тиче
,
нешто
јесам
мучно
дрхтати
и
трести
се
.
глава
,
тежак
као
од
камен
,
једнако
се
бацати
с
лев
на
десно
,
и
заривати
у
јастук
као
да
се
крити
од
смрт
.
А
смрт
јесам
већ
држати
млитавети
онај
вратић
,
и
стезати
он
све
јаче
и
јаче
.
крв
,
отрован
и
врео
као
узаврео
,
заливати
јесам
мозак
јадан
дете
,
и
причињавати
он
страховит
привиђење
и
бол
.
рука
и
нога
се
трзати
и
увијати
као
црв
,
као
да
детенце
хтети
да
се
испети
из
неки
страшан
јама
,
а
ипак
се
све
на
један
место
мучити
,
кидати
и
напрегнути
.
и
усред
тај
мука
гледати
мајка
,
и
ја
,
несрећник
.
мати
.
тај
јесам
тај
свемогућан
жена
,
који
јесам
кроз
цео
његов
живот
моћи
од
сав
да
он
одбрана
и
заштита
.
доктор
.
тај
јесам
тај
свемогућан
доктор
,
ко
јесам
зато
звати
,
што
још
више
моћи
и
знати
него
његов
мајка
.
А
ја
стајати
,
немоћан
и
бедан
,
и
плакати
.
и
бог
стајати
.
Чекамо
сав
троје
да
доћи
хирург
.
да
донети
нож
и
да
извршити
онај
што
јесам
последњи
покушај
...
ах
,
како
јесам
ужасно
изгледати
онај
црвен
капља
на
грло
детињи
.
крв
.
мајка
јесам
напољу
и
не
видити
крв
.
не
видити
да
нож
пролазити
кроз
хрскавица
,
и
да
крв
тећи
.
дете
замирати
,
стресати
се
.
цев
,
сав
крвав
,
улазити
у
врат
.
одједаред
,
у
грло
престајати
шиштање
.
Чује
се
слободан
дах
.
смрт
се
склонити
.
Божа
,
Божа
!
дете
легати
мирно
,
одмарати
се
ручица
.
али
лице
јесам
блед
,
и
модар
сенка
почињати
да
се
шарати
по
он
.
доктор
Пашковић
јесам
говорити
као
да
бунцати
.
брзо
и
без
прекид
,
као
да
морати
неко
сав
тај
рећи
,
а
као
да
у
исти
мах
не
знати
ко
говорити
.
Ана
јесам
опет
сав
дрхтати
.
слика
јесам
бити
у
толико
ужасан
,
што
јесам
бити
само
слика
.
Девојчица
тај
,
са
сав
тај
мука
на
чела
,
легати
ту
негде
,
сасвим
близу
,
на
овај
земља
љубав
и
лепота
,
међу
онај
који
ништа
не
бости
,
и
који
се
добра
и
радост
надавати
.
утисак
од
Пашковићев
реч
држати
јесам
Ана
као
кљеште
.
нити
се
усуђивати
да
он
тесати
као
лекар
,
нити
јесам
знати
како
да
он
тесати
као
човек
.
Осећала
јесам
да
јесам
несрећа
јачати
од
његов
снага
.
Осећала
јесам
да
се
у
он
кренути
нешто
из
дубок
дубина
видети
јесам
да
он
очи
постајати
сав
веће
и
веће
,
сав
леп
и
леп
,
и
да
јесам
пун
препун
суза
.
и
имати
јесам
за
рапав
,
тврд
доктор
много
симпатија
.
—
Хоћете
ли
овуда
?
Можемо
заједно
—
казати
он
јесам
врло
љубазан
тон
,
тон
позив
,
који
јесам
Пашковић
једва
и
дочекати
.
благодаран
јесам
погледати
Ана
,
и
поћи
онамо
куда
јесам
она
поћи
.
—
Мог
бити
да
јесам
ви
и
досадан
с
тај
разговор
о
свој
душеван
стање
?
—
настављати
јесам
.
—
Али
,
осећати
да
се
неко
морати
исповедити
,
а
ники
деликатан
ствар
не
стајати
тако
близу
као
ви
,
госпођица
Ана
.
ја
јесам
у
криза
један
,
и
ја
требати
саслушати
,
и
помоћи
ја
,
као
и
сваки
човек
у
нужда
.
ја
немоћ
свој
никад
јесам
тако
осећати
као
сада
.
ја
никад
јесам
бити
тако
несрећан
због
тај
немоћа
као
сада
.
ја
туђ
,
божји
или
човечји
помоћ
никад
јесам
тако
желети
као
сада
.
ја
се
никад
јесам
бог
молити
као
данас
.
ја
тако
осећати
као
да
јесам
сав
тај
болестан
деца
мој
деца
,
и
да
бити
ја
са
велик
готовост
сав
смрт
из
њихов
мали
гушица
удахнути
у
себе
,
и
двадесет
пута
један
за
други
умрети
,
само
да
се
збити
нешто
тако
лепо
као
што
бити
бити
оздрављење
тај
невин
мали
мученик
...
—
веровати
ли
ви
ја
,
госпођица
Ана
?
погледати
ја
,
молити
ви
,
тај
чист
и
безгрешан
свој
очи
права
у
душа
,
и
рећи
ја
да
ли
јесам
истина
да
истина
говорити
?
—
Пашковићев
глас
јесам
подрхтавати
чистота
прав
исповест
,
и
дирати
јесам
Ана
у
срце
.
—
Често
се
питати
:
шта
јесам
тај
самном
?
бог
јесам
,
или
живот
јесам
,
или
,
ја
не
знати
,
можда
јесам
у
ја
сам
негде
готово
чекати
лепо
један
чудо
.
ја
јесам
пре
бити
диваљ
лоз
који
никад
цветати
немати
.
А
сада
,
усред
овај
несрећа
,
усред
велик
јад
,
када
бити
требати
да
јесам
више
камен
него
што
јесам
икад
бити
,
сада
се
каменит
тле
у
ја
претварати
у
нежан
мирисан
башта
.
веровати
ли
ви
тај
,
госпођица
Ана
?
веровати
ли
ви
,
баш
ви
,
да
у
доктор
Пашковић
имати
башта
,
да
у
башта
имати
славуј
,
и
у
славуј
имати
песма
?
веровати
ли
?
у
глас
доктор
Пашковић
јесам
трептати
нота
чист
,
прав
дух
,
прав
један
славуј
који
јесам
у
бодљикав
,
сув
шума
бивши
докторов
цинизам
и
аналитичарства
у
толико
чежњив
певати
песма
леп
неки
чар
.
—
ја
видити
,
доктор
.
—
не
,
видити
.
видети
,
тај
јесам
ништа
.
многи
можда
видити
да
се
у
ја
нешто
дешавати
,
али
ники
од
она
не
схватати
извор
и
значај
промена
у
ја
.
да
ли
ви
осећати
,
да
ли
ви
веровати
да
јесам
ја
добар
и
друкчији
него
штола
јесам
бити
?
Ана
јесам
опажати
да
ентузиазам
тај
човек
потпуно
искрено
и
спонтано
долазити
,
али
он
јесам
знати
побуда
и
постање
,
и
пренеражено
јесам
гледати
у
потпуно
преображен
очи
и
лице
Пашковићев
.
бити
јесам
у
неприлика
шта
да
одговорити
.
али
се
иначе
видети
по
она
да
схватати
мучно
стање
сирот
доктор
,
да
жети
нешто
симпатичан
да
он
казати
,
и
нешта
леп
тежња
његов
духати
да
задовољити
.
Пашковић
јесам
тај
читати
из
њен
збуњеност
,
и
бити
јесам
тај
потпуно
задовољан
,
и
трудити
се
да
Ана
ослободити
неприлика
.
—
не
тражити
одлучан
одговор
.
ја
знати
да
јесам
исповест
мој
чудан
,
да
јесам
обрт
у
ја
силан
и
невероватан
,
и
да
јесам
с
тај
на
сав
мој
питање
немогућан
одговорити
.
али
ви
јесам
добар
,
ви
јесам
утеха
,
госпођица
Ана
,
ви
јесам
анђео
на
земља
!
Саслушајте
ја
до
крај
.
ви
,
ви
који
људи
преобраћати
,
дух
исцељивати
,
чудо
и
величина
из
људи
мамити
,
песма
свој
мртво
камење
потресати
,
да
ли
ви
слутити
откуда
јесам
доћи
препорођење
и
кајање
у
ја
,
да
ли
знати
ко
јесам
запалити
ватра
у
црн
мрак
мој
саможив
усамљеност
?
...
да
ли
душа
ваш
осећати
:
да
јесам
и
тај
тешко
и
скоро
изгубљен
дело
њен
дело
!
ви
,
госпођица
Ана
,
ви
једина
,
у
ред
толики
заслужан
људи
с
који
јесам
у
дуг
сав
живот
имати
додир
,
у
ред
толики
жена
који
јесам
подцењивати
и
мрзио
,
ви
,
један
и
једина
,
ви
јесам
и
ја
светлост
обасјати
и
лепота
улепшати
...
Мимопролазећи
јесам
постепено
почети
опажати
да
се
ту
не
водити
обичан
разговор
.
Задржавали
јесам
корак
,
и
пажљиво
одмеравати
добро
познат
фигура
доктор
Пашковић
.
гле
,
он
,
ко
ништа
на
свет
досада
јесам
бити
много
важно
,
а
жена
најмање
,
гле
како
он
сад
к
небо
подигнут
очи
и
на
срце
положен
рука
уверавати
о
нешта
госпођица
Ана
Недићев
.
—
ах
,
госпођица
Ана
,
опраштати
ли
ви
сав
тај
стар
ваш
доктор
?
Човеку
који
ви
јесам
као
мали
девојчица
толико
пута
лечити
,
који
јесам
ту
недавно
,
с
ваш
родитељ
заједно
,
претрпети
опет
брига
и
страх
за
ваш
леп
и
корисни
живот
.
опростити
он
,
и
почути
он
још
мало
.
ја
не
знати
прав
почетак
када
јесам
до
сав
тај
доћи
.
по
стар
,
зао
свој
навика
,
ја
јесам
боље
видети
у
ваш
душа
,
него
у
свој
.
видети
јесам
да
у
тај
ваш
душа
имати
нешто
необично
,
неслућен
лепо
.
пехар
један
,
који
чувати
тајна
леп
лепота
.
и
варати
јесам
се
да
се
само
надвиривати
над
тај
пехар
,
док
јесам
,
бог
знати
откад
већ
,
покорно
очекивати
један
капљица
од
његов
благо
.
један
капљица
онај
чистота
који
он
прашина
земља
прскати
.
видети
јесам
у
душа
ваш
љубав
један
,
о
који
анђео
не
сневати
и
о
који
песма
не
певати
.
први
љубав
који
јесам
се
дивити
,
и
који
јесам
и
ја
нагонити
да
љубити
...
—
ја
волити
,
госпођица
Ана
!
али
,
веровати
ја
као
што
се
човек
на
самрт
веровати
,
да
не
знати
:
јесам
ли
заволети
ви
,
или
само
тај
љубав
у
ви
.
тај
љубав
,
љубав
жена
,
који
јесам
ја
,
женомрзац
и
познавалац
жена
,
одрицати
цео
живот
и
цео
живот
,
а
који
сада
видити
стваран
,
идеално
истинит
,
видити
јесам
нов
очи
,
видити
јесам
у
ви
као
јарко
црвен
жижа
у
бео
алабастерски
кандило
.
тај
пламен
у
ви
,
тај
јесам
луч
победа
над
злост
у
ја
!
знак
од
бог
,
који
ја
јесам
стигнути
кроз
ви
пре
него
што
бити
сасвим
касно
...
—
ја
мислити
,
госпођица
Ана
,
да
се
не
варати
кад
казати
да
јесам
заволети
ваш
живот
и
ваш
љубав
.
победа
ваш
надамном
,
победа
жена
над
жена
,
победа
баш
тај
победоносан
жена
над
леп
божји
створење
на
овај
земља
.
ја
мислити
да
јесам
тај
оно
што
волити
...
али
,
човек
јесам
,
моћи
бити
да
јесам
због
сав
тај
у
ви
заволити
и
ви
сам
.
Мог
бити
...
Међутим
,
тај
се
љубав
моћи
плашити
...
тица
један
,
са
сед
ћуба
на
глава
,
доћиће
понекад
,
од
тих
,
сутонски
запад
,
да
пролепршати
мало
кроз
ваш
подне
.
доктор
Пашковић
јесам
држати
шешир
у
рука
да
се
опростити
.
са
сед
ћуба
на
чела
,
са
жалосном
ватра
у
очи
,
са
необичан
исповест
на
усна
,
Ана
се
тај
дрвен
,
рапав
и
чворновит
човек
одједаред
учинити
као
неупознат
један
благо
,
као
несрећно
створење
,
као
жртва
рђав
и
лажан
суд
свити
људи
,
па
и
њен
.
срце
Анина
се
испунити
немоћан
,
горак
сажаљење
.
Сажаљењем
,
који
више
бости
онај
ко
жалити
,
него
што
тесати
онај
ко
се
пружати
.
стојати
јесам
пред
доктор
утучен
и
леп
.
идеалан
слика
први
пут
заљубљен
жена
,
који
јесам
сав
однети
и
узабрати
,
који
не
осећати
и
не
знати
више
ниједан
свој
чар
и
привлачност
,
који
за
човек
пред
себе
,
иако
она
јесам
драг
,
ништа
немати
.
Ништа
на
свет
.
Испружена
Анина
рука
јесам
стидљиво
дрхтати
.
као
дете
,
она
јесам
одједаред
почети
плаката
зато
што
не
знати
шта
хтети
да
казати
.
А
сирот
Пашковић
јесам
дохватити
скоро
побожан
неки
занос
пред
једноставан
,
чист
срце
те
девојка
,
и
пред
тај
суза
који
јесам
прво
љубаван
благо
његов
живот
.
он
се
чинити
да
цео
небо
плакати
с
Ана
,
и
да
јесам
тај
срећа
који
он
не
моћи
издржати
.
узети
јесам
Анин
рука
,
стегнути
јесам
,
и
побећи
.
А
успут
јесам
молити
бог
да
се
Иринеј
што
пре
вратити
.
прво
осећање
Анина
,
пошто
се
сабрати
,
бити
јесам
страх
.
како
јесам
моћи
и
смести
до
крај
саслушати
исповест
човек
,
који
,
иако
тај
ниједан
реч
јесам
казати
,
ипак
можда
жети
да
на
неки
начин
ући
у
мисао
њен
и
у
живот
њен
.
Анина
дубок
,
љубав
испуњен
очи
,
окретати
се
некуда
за
даљина
.
одрицати
јесам
нешто
глава
.
срце
она
јесам
грцати
од
пуноћа
.
никада
.
ники
.
он
,
само
он
.
диван
сан
лепота
.
песма
,
који
јесам
почетак
у
он
а
свршетак
у
ја
.
у
велик
као
мора
љубав
мој
,
који
пити
,
пити
,
и
у
дубина
свој
вући
последњи
талас
његов
глас
.
као
и
обично
после
служба
,
Ана
јесам
заобилазан
пут
ићи
кућа
.
свугде
се
осећати
морати
болест
.
пуста
и
тишина
.
или
нерасположен
,
сасвим
кратак
разговор
.
пред
многи
капија
стражара
,
на
многи
капија
црн
табла
.
људи
утучен
.
млитав
корак
свршавати
свој
посао
,
јер
она
сав
смрт
стајати
за
врат
.
гле
,
и
код
судија
Ристовић
црн
табла
!
—
тргнути
се
Ана
.
—
А
његов
три
диван
мушкарац
!
Божа
,
који
јесам
болестан
?
Можда
сав
тројица
.
Можда
само
њен
љубимац
,
стар
,
Бошка
,
озбиљан
,
паметан
дечко
,
који
са
свој
бео
огрлица
на
црн
сомоцки
блуза
већ
сада
изгледати
као
учити
доктор
у
талар
.
Ана
јесам
застати
преко
пут
кућа
,
али
се
јесам
усуђивати
прићи
ближе
,
или
стати
крај
прозор
.
Можда
се
сад
баш
гушити
у
страшан
мука
,
можда
умирити
,
можда
јесам
већ
мртав
,
можда
он
—
она
пасти
на
ум
страшан
приказ
доктор
Пашковић
,
и
она
осетити
јака
неки
бол
у
слеп
очи
,
и
осетити
како
се
много
моћи
волети
туђ
дете
.
и
зато
она
јесам
бити
јасно
да
на
тај
место
стојати
све
дотле
,
док
не
доћи
какав
порука
од
мали
њен
...
љубимац
.
стајати
јесам
и
чекати
и
стрепити
.
груда
јесам
она
бити
пун
Бошков
име
.
хтети
јесам
да
он
викати
.
Душа
његов
,
ако
јесам
поћи
,
с
пут
да
вратити
.
не
,
за
бог
не
,
Бошка
,
Бошкице
!
одједаред
се
сетити
монах
Иринеј
.
Прекрстила
се
.
благодарити
јесам
бог
што
јесам
ту
.
зараза
хтети
до
његов
долазак
можда
опасти
.
Иначе
,
требати
он
јавити
...
ах
,
он
јесам
здрав
,
али
Бошка
...
можда
и
браћа
Бошков
...
Божа
свемогућан
...
а
отац
њен
и
мати
...
не
,
они
јесам
већ
сасвим
стар
људи
...
али
доктор
Пашковић
казати
...
дунути
јесам
ветар
и
треснути
нешто
тешко
.
капија
Ристовићев
.
из
кућа
јесам
излазити
непознат
господин
.
један
од
стран
лекар
сигурно
.
ники
он
не
испраћати
.
тај
значити
да
јесам
унутри
зло
.
Анин
срце
почети
преплашити
да
трептети
,
и
она
,
не
знати
права
шта
чинити
,
потрчати
за
лекарем
.
—
опростити
,
господин
.
ви
јесам
сигурно
доктор
.
смети
ли
ви
запитати
,
да
ли
јесам
стар
дечак
у
овај
кућа
болестан
?
тај
јесам
мој
мали
пријатељ
,
и
мој
љубимац
—
дрхтати
јесам
она
усна
.
—
болесно
јесам
стар
и
млад
дете
.
Најмлађи
дечко
имати
лакше
обољење
,
а
стар
,
жао
ја
јесам
госпођица
,
врло
јесам
тешко
болестан
.
али
,
не
требати
губити
нада
.
серум
јесам
на
време
убризгати
.
Ана
јесам
стојати
све
на
исти
место
.
Ристовићев
кућа
она
јесам
изгледати
као
ружан
,
космат
страшило
,
а
пред
његов
нога
јесам
видети
Бошка
,
удављен
,
мртав
.
озбиљан
његов
очи
,
сада
,
у
смрт
,
смејати
се
.
смејати
се
серум
.
Шкрипнула
јесам
врата
.
неки
јесам
излазити
у
баштица
.
Ана
јесам
зажмурити
.
кроз
капак
очи
јесам
видети
како
у
баштица
цветати
шарен
георгина
.
одједаред
,
грозан
плач
.
махнути
урлик
човек
који
јесам
све
изгубити
.
Ана
јесам
вриснути
и
почети
бежати
.
А
страшан
лелек
несрећан
Ристовић
пузити
јесам
за
она
и
вити
она
се
око
нога
.
одгоре
,
с
противан
крај
улица
,
трчати
јесам
Ана
у
сусрет
доктор
Пашковић
.
—
одакле
ићи
?
Шта
се
десити
?
Госпођице
Ана
,
дати
ја
рука
!
ко
јесам
болестан
?
Шта
ви
јесам
,
за
бог
!
—
Бошка
,
мали
Бошка
Ристовић
—
грцати
јесам
Ана
.
Пашковић
јесам
гледати
с
неразумевање
.
—
Бошка
?
Бошка
се
код
ви
разболети
?
сада
јесам
Ана
пребледети
као
крпа
.
—
код
ми
?
—
ја
не
разумети
.
ја
јесам
из
болница
звати
да
одмах
к
ви
доћи
.
Страшних
стотина
корачај
јесам
прећи
Ана
са
доктор
Пашковић
.
на
постеља
јесам
лежати
,
црвен
од
ватра
и
мутан
очи
,
адвокат
Недић
.
XXИИ
.
црн
табла
јесам
дакле
обесити
још
на
један
кућа
више
.
за
трен
ока
,
Недићев
се
наћи
затворити
,
одсећи
од
спољашњи
свет
,
усамљен
дубок
и
кобан
онај
самоћа
у
који
се
огртати
кућа
пред
тежак
породичан
катастрофа
.
Једини
човек
,
који
јесам
смести
отворити
мали
гвозден
вратанца
,
који
јесам
имати
и
кључ
од
тај
врата
,
да
и
ноћу
,
ма
у
који
доба
,
и
ма
колико
пута
смести
доћи
,
бити
јесам
доктор
Пашковић
.
и
он
јесам
долазити
.
долазити
често
,
и
сатима
дуго
седети
и
крај
болесник
и
крај
утући
његов
породица
.
красти
јесам
време
од
јела
и
одмор
,
и
састављати
дан
и
ноћ
у
дуг
и
мучан
један
служба
,
у
који
јесам
,
више
но
икад
,
давати
цео
себе
други
.
доктор
Пашковић
јесам
трпети
.
Жалио
јесам
свој
добар
пријатељ
,
потресати
јесам
он
очај
Недићкин
и
туг
Анина
,
и
,
најзад
,
у
час
,
кад
јесам
доспевати
да
и
на
себе
мислити
,
осећати
јесам
да
он
се
по
душа
разливати
горчина
,
скоро
огорчење
.
први
пут
,
и
једва
једном
јесам
и
он
доживети
лепота
и
срећа
,
и
одмах
,
у
исти
тренутак
још
,
слетати
на
тај
доживљај
коб
несрећа
и
покривати
он
црнина
жалост
.
Недићка
јесам
тешко
бити
погледати
.
слаб
здравље
и
мек
природа
жена
,
одједном
се
наћи
очи
у
очи
пред
растанак
од
муж
и
други
свој
,
од
стуб
и
име
кућа
њихов
,
од
старатељ
незбринут
дете
њихов
„
као
махнитати
јесам
прелазити
из
соб
у
соб
,
ширити
рука
,
и
склапати
она
опет
,
и
ударати
се
у
груда
старински
,
вечит
онај
геста
,
који
,
кад
тад
,
погодити
сваки
жена
,
јер
сваки
жена
сав
добро
и
сав
царство
свој
у
груди
носити
.
Ана
јесам
раздирати
два
разна
осећање
.
једноставан
и
дубок
детињи
жалост
,
што
немоћан
и
апатичан
легати
онај
који
јесам
њен
живот
више
волети
од
свој
,
и
што
се
можда
на
вечит
одлазак
спремати
онај
,
чији
бити
јесам
у
темељ
њихов
кућа
,
у
сваки
ситница
њихов
намештај
,
у
последњи
пребивен
играчци
детињство
њен
.
А
с
други
страна
опет
горд
,
отпоран
огорчење
створење
,
који
јесам
увек
имати
удобан
,
леп
,
и
виши
живот
,
који
јесам
дужност
свој
према
људма
и
хвала
свој
према
бог
одавати
на
срдачан
,
али
и
на
отмен
начин
,
и
ко
се
сад
усудити
доћи
,
разбојнички
нагло
и
бруталан
,
несрећа
умирање
,
доћи
да
покупити
страшан
онај
порез
живот
који
и
срећан
човек
давати
у
скрушеност
,
без
достојанство
,
с
прашина
раван
,
последњи
црв
једнак
.
у
момент
туга
Ана
јесам
заривати
глава
свој
у
крило
материн
,
и
плакати
горко
,
и
остајати
тако
док
она
топлота
крило
не
бити
осушити
лице
.
у
онај
други
случај
,
Ана
се
знати
подигнути
са
столица
скок
,
као
увређен
,
намрштен
и
срдито
блед
,
и
поћи
некуда
као
на
јуриш
,
и
онда
,
одједаред
,
ударити
и
смрвити
страшан
оружје
факт
,
на
пречац
стати
.
А
затим
још
дуго
стојати
и
размишљати
,
увиђати
и
сламати
се
,
и
најзад
опет
заплакати
,
али
плакати
неосушан
разуман
,
у
живот
далековидан
жена
.
Ана
јесам
сада
јасан
бити
сав
слабост
,
сав
незнатност
и
безначајност
усамљен
жена
.
и
имати
у
очи
страшан
слика
свој
мати
,
несрећан
удовица
,
она
се
са
страх
у
душа
освртати
по
живот
,
и
тражити
на
ко
хтети
се
ослонити
она
,
да
бити
се
на
она
моћи
ослонити
стар
,
жалосна
мајка
.
Иринеј
?
ах
,
Иринеј
!
тај
висок
,
моћан
,
поносити
Иринеј
,
тај
господар
над
хиљадама
људи
—
како
јесам
он
сада
удаљити
,
недостижан
удаљити
од
она
и
од
судбина
њен
...
иако
се
вратити
пре
рок
,
иако
она
писати
,
и
допраћати
Пашковић
до
кућа
и
стајати
на
улица
док
не
дочекати
веста
о
несрећан
пријатељ
свој
—
ипак
,
од
она
јесам
тако
ужасан
,
ужасно
далеко
...
и
тај
не
због
болест
и
затворен
капија
,
не
,
јер
он
се
не
бојити
и
молити
да
он
примити
,
него
због
нешта
други
...
због
тај
што
јесам
монах
,
због
тај
што
јесам
њен
.
он
јесам
мој
—
шаптати
јесам
Ана
,
а
суза
јесам
тећи
.
он
морати
чувати
од
зараза
људи
у
црква
,
и
деца
у
гимназија
,
и
сваки
голог
,
болестан
просјак
на
улица
,
јер
јесам
њихов
,
јер
јесам
калуђер
,
јер
јесам
дужност
његов
широк
милост
цео
свет
.
да
,
завет
његов
,
који
ми
јесам
у
дан
срећа
бити
срећа
,
који
ми
јесам
водити
лепота
да
са
растављен
живот
и
тело
неговати
јединство
дух
и
дух
,
тај
завет
,
сада
,
у
несрећа
