свилокосаи
опет
плавоока
,
врло
млада
и
лепа
девојка
,
врло
участвује
у
Бранковој
бољи
,
моли
га
да
јој
његову
судбу
наситно
исприповеди
.
Бранко
јој
учини
по
вољи
.
Свилокоса
к
срцу
прими
судбу
Бранкову
и
каже
му
да
би
му
с
драге
воље
својим
срцем
помогла
.
Дан
на
дан
све
веће
участије
,
па
наклоност
.
Бранко
је
излив
њеног
невиног
срца
за
готов
новац
примио
,
и
њеној
наклоности
и
понуди
одговорио
је
.
Она
га
моли
да
ју
проси
.
Одговарају
му
да
нипошто
засад
не
маже
бити
,
јер
пре
три
године
удавати
се
неће
.
Шта
ће
сад
?
Покуша
наново
,
опет
ништа
.
Но
Бранку
су
сати
избројени
.
Живот
је
кратак
,
а
Бранко
је
рад
и
да
каков
спомен
од
свог
живота
остави
.
Он
не
може
три
године
чекати
.
Запита
једаред
Ливију
—
тако
се
свилокоса
звала
—
да
ли
је
тврда
њена
наклоност
.
Она
одговори
:
до
смрти
њене
увек
.
Да
л
’
се
може
на
њу
поуздати
?
—
Може
.
Да
л
’
ће
она
њега
дочекати
с
тим
срцем
и
после
више
година
?
—
Хоће
.
Каже
:
»
Тако
ми
среће
,
нико
моју
руку
осим
тебе
неће
добити
,
па
ма
колико
дуго
трајало
.
«
Сад
јој
се
исповеди
,
да
он
на
велики
пут
иде
;
вратиће
се
до
пет
година
,
и
да
га
дочека
.
Она
плаче
,
моли
да
никуд
не
иде
.
Бранко
не
попушта
;
код
њега
нема
шале
.
Она
се
склони
,
тврду
му
веру
зада
да
ће
га
дочекати
.
Обећа
му
се
јошт
’
да
ником
ништ
’
неће
о
њему
говорити
.
Кад
један
дан
чекам
ја
Бранка
,
нема
га
;
други
дан
,
—
нема
га
.
Потражим
га
код
куће
,
—
нема
га
.
Трећи
дан
добијем
ја
писмо
и
новаца
.
Писмо
је
овако
гласило
:
”
Љубезни
брате
Милане
!
Провели
смо
заједно
детињство
и
младост
у
слоги
,
у
разним
бурама
живота
.
Сад
смо
већ
људи
,
па
сваки
треба
свом
определењу
да
је
ближе
.
Ни
прсти
нам
нису
равни
,
па
не
могу
нам
бити
ни
путеви
живота
сваком
једни
.
Мени
две
ствари
на
срцу
леже
,
које
ми
задатак
живота
сачињавају
.
У
једној
до
сад
нисам
био
срећан
;
сад
морам
другу
пробати
.
Ја
морам
јошт
једно
велико
и
бурно
море
препливати
,
док
у
мирно
пристаниште
дођем
.
Ти
си
твом
задатку
ближе
.
Ја
,
ако
срећан
будем
и
срећно
се
кадгод
вратим
,
бићете
и
ви
,
моја
мила
браћо
,
моје
среће
учасници
.
Поздрави
ми
Светозара
н
осталу
браћу
.
Буд’те
здрави
!
Бранко
”
Е
,
тако
нестаде
мога
Бранка
.
Разнесе
се
глас
овај
на
све
стране
.
Његови
пријатељи
из
срца
су
га
жалили
,
непријатељи
,
пак
,
—
текар
су
га
оговарали
.
Бранко
је
био
добар
човек
,
ал
’
је
имао
чудну
нарав
,
која
се
млогима
није
допадала
.
Међу
нижима
био
је
снисходителан
,
попушћао
им
је
више
нег
’
обично
;
међу
већима
од
себе
показивао
је
канда
неће
ништ
’
од
свог
човечанског
права
да
попусти
.
Зато
су
га
једни
држали
за
попустљивог
,
који
се
са
сваким
,
себи
неравним
,
дружи
;
други
,
опет
,
—
за
бесног
,
високоумног
.
Који
су
га
познавали
,
ти
су
сви
били
на
два
логора
раздељени
:
једни
су
га
јако
мрзели
,
други
би
га
на
рукама
носили
.
Није
било
који
би
га
као
мимогред
споменули
.
Млоги
су
га
мрзели
,
а
управо
нису
знали
казати
зашто
.
Млоги
,
којима
је
он
на
руку
ишао
и
потпомагао
и
’
,
оговарали
су
га
да
је
предобар
,
за
себе
рђав
итд
.
Штавише
,
нашло
се
и
такови
,
које
је
он
не
једанпут
из
блата
вадио
,
па
су
се
на
њега
блатом
бацали
.
У
хатар
веће
ствари
и
истине
,
или
у
помоћ
угњетене
невиности
,
увек
је
био
готов
и
живот
и
имање
жертвовати
.
Једном
речи
,
он
је
имао
мало
пријатеља
,
млого
непријатеља
.
Млоги
су
казали
:
»
Штета
за
Бранком
што
га
нестаде
!
«
Други
су
,
опет
,
казали
да
је
заслужио
да
га
море
покрије
.
Ал
’
Бранко
срећан
што
никог
не
чује
.
Већ
у
последње
време
могла
се
на
Бранку
велика
промена
приметити
,
премда
се
он
усиљавао
све
то
покрити
.
Он
се
у
друштву
смеши
,
а
душа
му
плаче
.
Каткад
мислио
би
небо
ће
главом
провалити
,
а
душа
му
је
спокојнија
.
Ако
је
видео
да
десеторица
неправду
бране
,
а
један
има
право
,
он
ће
са
овим
држати
,
па
куд
пукло
да
пукло
.
Увек
се
тужио
да
је
тешко
поштеним
и
добрим
човеком
бити
на
свету
,
он
вели
:
»
Савест
награђује
.
«
ВИИИ
После
неколико
дана
позове
ме
Бранкова
милостива
.
Пита
ме
шта
се
стало
Бранку
,
куд
је
отишао
;
каже
ми
да
је
њој
писмо
писао
,
да
јој
благодари
на
свему
као
својој
благодетељки
,
но
он
мора
ићи
.
Састајати
се
није
хтео
,
да
не
би
му
растанак
тежим
постао
.
Но
куда
је
отишао
?
—
Бар
да
се
зна
да
му
човек
пише
.
Ја
јој
покажем
моје
писмо
од
Бранка
.
Чуди
се
и
она
и
ја
,
ал
’
све
бадава
:
Бранку
ни
трага
ни
гласа
.
Поче
она
после
говорити
:
како
јој
је
особито
жао
за
Бранком
,
ал
’
чудна
његова
нарав
његовој
срећи
на
путу
стоји
;
да
је
могао
покрај
ње
срећан
постати
;
да
је
имао
толико
поверења
код
ње
,
да
би
му
била
све
у
руке
дала
.
Почнем
је
после
ја
тешити
да
се
не
брине
за
Бранка
,
да
је
он
одважан
,
доброг
срца
и
непоколебим
,
да
је
он
као
лутка
,
која
је
у
пола
,
одгоре
,
од
дрвета
,
а
доле
од
олова
,
па
ма
је
куд
преврну
,
свуд
стоји
.
Почне
се
сад
она
за
себе
бринути
како
ће
сад
она
без
Бранка
,
на
ког
се
јако
била
научила
.
Ја
је
једнако
тешим
.
Дозволи
ми
,
штавише
замоли
ме
,
да
јој
чешће
дођем
,
јер
има
млога
писма
,
а
нема
пријатеља
,
па
да
је
не
преваре
.
Даље
вели
,
мило
јој
је
кад
ме
види
,
јер
онда
мисли
да
Бранка
види
.
Ја
сам
често
онамо
отсад
одлазио
,
и
у
свему
сам
се
јој
услужним
показао
.
Сад
ми
је
био
задатак
какогод
умилити
се
.
Увек
сам
у
мом
животу
био
кицош
,
само
кад
сам
могао
,
а
сад
морам
до
вр’а
да
дотерам
,
ил
’
ћу
се
натраг
стрмоглавити
.
Почео
сам
се
тако
исто
носити
као
Бранко
;
иста
боја
,
иста
форма
.
Његово
држање
сам
си
присвојио
,
знао
сам
његове
обичне
изражаје
.
Па
тако
,
кад
сам
први
пут
дошао
к
милостивој
и
почео
по
Бранковом
тимару
говорити
,
а
она
кад
ме
чује
и
види
,
мал
’
не
пуче
од
смеја
.
Већ
сам
искусио
једанпут
,
кад
сам
пред
њом
клечао
,
да
да
искреним
срца
изливом
не
могу
код
ње
до
наклоности
доћи
.
Тако
сам
морао
са
друге
стране
пул
пипати
.
Мало
по
мало
она
се
научила
на
мене
,
ал
’
о
љубави
и
женидби
ни
разговора
.
Изродило
се
неко
пријатељско
одношење
међу
нами
.
Код
други
’
људи
почиње
се
одношење
од
љубави
,
па
онда
тек
љубав
пропадне
у
пријатељство
;
напротив
код
мене
,
најпре
долази
пријатељство
,
па
онда
пропаднем
у
љубав
.
Тако
сам
ја
већ
овде
у
пријатељству
пливао
.
Ако
треба
облигација
да
се
прави
,
одма
’
мене
зове
;
ако
два
дана
не
дођем
,
каже
да
се
не
може
да
насмеје
,
па
не
зна
без
мене
ни
шта
је
ново
по
свету
.
Кад
је
што
куповала
,
а
она
ме
зове
у
дућан
,
па
морам
да
густирам
,
и
то
што
је
најскупље
.
Ако
купује
шешир
,
ја
морам
с
њом
к
машамоди
,
па
онда
тешко
мени
,
ако
ми
се
какав
јефтин
допада
,
а
ја
ти
онда
све
оне
са
перјаницама
бирам
.
У
кући
морао
сам
моје
мњеније
о
свакој
ствари
давати
;
бож
’
сачувај
,
ако
јој
се
не
допада
куварка
,
да
смем
казати
да
није
хрђава
.
Но
шта
ће
од
свега
тога
да
буде
?
Пролазе
дани
и
месеци
,
а
ја
трошим
,
па
јошт
никакве
хасне
,
ни
сигурног
изгледа
.
Прође
једна
година
,
па
јошт
ништа
.
Сад
ми
већ
почну
финанције
натрашки
ићи
,
ал
’
ја
зато
нећу
да
клонем
.
Кредита
сам
имао
доста
.
Код
Фишпауховице
ја
и
Светозар
могли
смо
ићи
на
кост
,
па
ма
докле
терали
,
јер
је
ту
Светозар
све
.
Тако
исто
и
у
другим
стварима
,
опет
,
имао
сам
друге
људе
.
Каткад
изостанем
по
недељу
дана
;
милостива
ме
зове
,
а
ја
хоћу
ли
—
нећу
ли
.
Она
опет
не
може
без
мене
,
ал
’
о
љубави
ништ
’
не
говори
.
Почнем
ја
издалека
цифрати
.
Опоменем
онај
смешан
акт
,
кад
сам
клечао
,
па
и
то
додам
како
ме
онда
није
хтела
ни
добро
погледати
,
а
сад
ми
је
пријатељица
.
Она
се
само
смеје
,
но
на
ствар
ништ
’
не
говори
.
Ја
опет
изостанем
.
Већ
сам
се
јако
био
задужио
,
па
мислио
сам
:
шта
ће
бити
од
мене
,
ако
овако
устраје
?
—
Почели
су
гдекоји
кредитори
гонити
.
Особито
један
ми
се
попео
на
врат
.
Фишкал
његов
не
да
мира
,
штавише
,
дође
ми
са
персоналарестом
.
Па
да
знате
јошт
ко
је
тај
фишкал
био
?
Би
л
’
би
погодили
?
—
Мој
Здравковић
.
Он
откако
се
од
нас
откинуо
,
сасвим
се
отпадио
и
постао
филистером
.
Ја
га
молим
и
опомињем
на
наше
ђачке
године
,
а
он
тек
потсмешљиво
одговори
:
»
Мој
Господине
,
шта
се
у
ђачком
животу
не
стаје
!
Ал
’
сад
то
на
страну
.
То
не
треба
ни
спомињати
,
јер
је
детињска
ствар
,
но
сад
треба
сваки
себи
,
па
треба
добро
изрешетати
:
шта
је
моје
,
шта
је
твоје
?
Но
баш
да
не
рекнете
да
се
нећу
и
тог
да
опоменем
,
као
женерозан
негдашњи
колега
,
дајем
Вам
термина
јошт
три
дана
.
По
истеченију
нећемо
се
више
овако
разговарати
.
Збогом
!
«
Сад
ми
пали
на
памет
они
’
десет
дуката
,
што
је
добио
од
Идине
матере
,
кад
је
био
наш
локај
,
па
се
смејем
и
једим
;
но
зло
да
му
напоменем
.
На
срећу
,
опет
милостива
ме
зове
и
тужи
се
што
не
долазим
.
Извињавам
се
да
имам
млого
посла
.
Она
ми
каже
да
сама
признаје
да
ми
време
краде
;
зато
определи
ми
приличну
плату
,
као
да
пазим
на
њене
интересе
и
да
сам
јој
увек
на
расположењу
,
и
одма
’
ми
напред
да
полгодишњу
плату
.
Кад
одем
,
одма
’
потражим
господина
Здравковића
,
платим
моје
и
отпоручим
се
од
њега
са
жељом
да
се
никад
више
не
састанемо
.
Сад
сам
се
опет
мало
опоравио
,
ал
’
сам
надежду
почео
губити
код
милостиве
,
мислећи
:
да
она
има
и
у
последњој
каквој
мисли
каково
тешње
намерење
са
мном
,
не
би
ме
под
плату
бацила
,
јер
ако
ми
је
с
тим
и
помогнуто
,
ал
’
тек
сам
њен
као
некако
слуга
.
Но
нећу
да
дешперирам
,
но
све
терам
даље
.
Тако
пролазе
опет
дани
и
месеци
.
Моја
милостива
имала
је
млого
новаца
на
интересу
издати
’
.
Један
дужник
хоће
да
је
изигра
;
ја
наиђем
на
све
трагове
,
и
спасе
се
капитал
.
Она
ме
врло
пофали
и
награди
.
Неки
људи
хоће
да
је
скувају
са
неким
зајмом
.
Ја
то
прочујем
,
и
намера
им
се
осујети
.
Сад
сам
био
већ
њен
тајни
саветник
;
без
да
ме
запита
,
не
да
никоме
ни
даре
.
Но
и
мени
се
све
бољма
и
бољма
водило
.
Свуд
сам
разгласио
да
сам
залуђен
у
милостиву
,
а
и
она
на
мене
добро
гледи
.
Премда
ни
речце
није
истине
било
,
опет
је
дошло
то
њој
до
ушију
,
па
и
она
је
веровала
,
но
није
ми
се
хтела
показивати
.
Родови
њени
јој
све
доказују
и
пребацују
,
но
то
ју
тако
разјари
,
да
неће
више
од
њи
’
ни
једног
очима
да
види
.
Кад
је
куд
ишла
,
ја
сам
јој
био
чувар
,
гардмосије
.
У
друштвама
лебдио
сам
над
њом
,
да
виде
како
за
њом
гинем
.
На
друге
нисам
гледао
;
био
сам
равнодушан
.
Кад
хоће
шешир
,
а
ја
са
највећом
церемонијом
,
на
ма
у
највећем
друштву
,
—
узмем
га
у
руке
,
пантљике
лепо
раширим
,
па
са
четири
прста
,
тихо
канда
га
зефир
носи
,
дајем
га
јој
у
руке
.
Кад
није
ни
помислила
да
ће
што
требати
,
ја
сам
то
са
,
собом
носио
и
одма
’
додао
.
Једанпут
забринута
седи
милостива
.
Гледи
на
мене
подуго
,
па
рекне
:
»
Ја
не
знам
шта
ћу
с
Вама
чинити
.
Људи
о
мени
свашта
говоре
,
и
то
због
Вас
.
Научила
сам
се
на
Вас
,
а
и
задовољна
сам
с
Вашом
службом
,
но
тек
опет
:
шта
ће
свет
рећи
?
Па
јошт
не
знам
ни
од
какве
сте
фамилије
;
можда
Вам
је
отац
какав
шустер
,
а
Ви
шетате
се
са
мном
,
која
је
од
таквог
племена
.
«
»
Милостива
,
опростите
,
ја
сам
од
велике
фамилије
.
Мој
покојни
господин
отац
био
је
пургермајстер
,
но
умро
је
,
па
је
умрла
и
моја
госпођа
мати
,
па
смо
после
осиромашили
,
ал
’
карактер
смо
одржали
.
«
»
А
бога
Вам
,
кажите
ми
:
кад
Вас
ко
запита
шта
сте
Ви
код
мене
,
шта
на
то
одговарате
?
«
»
О
,
знам
си
ја
одма
’
титулу
дати
.
Кажем
да
сам
код
милостиве
госпоже
Н
.
иншпектор
свију
добара
.
«
»
То
сте
зло
казали
.
Иншпектор
не
може
бити
гардмосије
.
Отсад
то
немојте
више
чинити
.
«
»
Но
шта
ћу
казати
,
милостива
,
ако
смем
питати
?
«
»
Кажите
—
кажите
да
сте
ми
кузен
,
—
од
стрица
брат
.
Знате
?
«
»
Знам
,
милостива
,
и
за
срећу
си
држим
.
«
Е
,
тако
ја
постаде
моје
милостиве
кузен
.
То
је
већ
један
корак
ближе
.
Тако
сам
ја
у
надежди
живио
,
и
то
врло
добро
живио
.
ИX
Једанпут
био
сам
неколико
дана
на
страни
.
Кад
се
вратим
,
а
ја
идем
к
мојој
кузини
да
јој
нешто
јавим
.
Она
је
баш
у
кујњи
била
.
Кад
ступим
у
кујњу
,
а
куварка
је
баш
запрашку
правила
,
па
одма
’
к
мени
,
поче
ме
грлити
и
љубити
.
»
О
,
слатки
мој
Милане
,
фала
богу
,
кад
те
већ
једанпут
видим
.
«
Ја
се
нађо
’
у
чуду
.
Од
радости
заборавила
је
врелу
варјачу
у
руци
,
па
у
грљењу
опарила
ми
лево
уво
и
залепило
ми
се
мало
лука
на
њему
.
—
То
је
била
моја
стара
Бабика
.
Милостива
убезекнула
се
;
гледи
,
не
зна
шта
је
.
Ја
се
брзо
отрго
’
,
па
рекнем
:
»
Али
,
забога
,
фрау-Баби
!
Та
нисам
ја
више
мали
да
то
чините
са
мном
!
—
Знате
,
милостива
,
она
је
била
у
служби
код
мог
покојног
господина
оца
,
кад
сам
био
мали
,
па
је
била
моја
дадиља
,
па
ме
здраво
волела
,
канда
,
сам
јој
син
.
Је
л’те
,
фрау-Баби
?
«
Код
ови
’
последњи
’
речи
притискао
сам
Бабику
за
раме
,
а
очима
јој
дам
знак
да
то
одобри
.
Бабика
је
била
добра
и
увек
ме
слушала
,
па
прими
и
то
на
себе
.
»
Ви
,
фрау-Баби
,
имате
примити
јошт
по
тестаменти
мог
покојног
оца
сто-форинти
,
а
Ви
то
ни
не
знате
.
Отидите
јошт
данас
код
фишкала
Г
.
Н
.
Нр
.
70
.
па
ће
Вас
исплатити
.
«
Бабика
све
то
прима
и
ћути
.
Тако
сам
се
из
ове
беде
избавио
,
која
ми
је
могла
целу
будућност
покварити
.
Она
,
сирота
,
мислела
је
да
сам
дошао
њу
да
потражим
;
јер
при
последњем
нашем
састанку
и
растанку
,
кад
сам
јошт
кундшафтсамт
држао
,
обрекао
сам
јој
се
да
ћу
је
ма
гди
потражити
и
наћи
.
Милостива
се
целој
ствари
насмејала
,
ал
’
веровала
је
да
је
тако
као
што
кажем
,
јер
је
и
Бабика
сама
исто
потврдила
.
Бабика
није
никад
што
паметније
у
свом
веку
учинила
.
Да
је
знала
милостива
шта
је
Бабика
мислела
,
то
би
ми
јошт
онај
дан
дала
пасош
.
Кад
пред
вече
,
ал
’
ја
чекам
Бабику
код
Нр
.
70
,
и
то
пред
кућом
.
Кад
у
једно
доба
,
ето
Бабике
.
Дам
јој
из
далека
знак
да
за
мном
иде
.
Ал
’
она
ме
стигне
,
па
поред
мене
.
Ја
правим
веће
кораке
,
ал
’
она
за
мном
у
трапу
,
па
је
опет
поред
мене
.
Пођем
мало
помалије
ићи
,
да
буде
она
напред
,
ал
’
ме
опет
дочека
.
Наравна
ствар
,
мрзело
ме
да
поред
мене
иде
,
ал
’
она
,
сирота
,
мисли
да
кад
сам
се
у
либерији
с
њоме
шетао
,
да
могу
и
сада
.
Једва
дођем
у
мој
квартир
.
Ту
јој
исповедим
да
ја
интереса
имам
од
милостиве
госпође
,
да
јој
ништ
’
не
говори
о
прошлом
времену
,
кад
сам
либерију
носио
,
но
да
каже
да
ми
је
код
мога
оца
,
пургермајстера
,
дадиља
била
.
Она
каже
да
је
одма
’
сватила
моје
речи
у
кујњи
и
примила
,
и
обрече
да
неће
ништ
’
о
старим
стварма
спомињати
само
вели
да
јој
је
то
тешко
пало
на
срце
што
сам
казао
да
је
моја
дадиља
била
,
и
тако
сам
је
старом
начинио
.
Бар
да
то
од
мене
није
чула
,
кога
воле
и
волеће
догод
дисати
буде
.
Но
лепим
речма
утешио
сам
је
.
Дам
јој
сто
форинти
,
па
ју
замолим
да
не
служи
код
милостиве
,
па
ћу
јој
увек
додавати
,
него
,
ако
може
,
нек
се
одма
’
чисти
.
Кажем
јој
јошт
и
то
,
да
је
госпођа
чудне
нарави
,
једнако
секира
итд
.
Она
се
на
то
приклони
.
Научио
сам
је
шта
да
говори
о
мени
,
ако
би
је
госпођа
што
запиткивала
.
Сад
Бабика
врати
се
.
Но
ја
јошт
нисам
се
смирио
.
Знао
сам
какве
су
женске
,
па
приметиће
да
се
ја
около
милостиве
надеждим
,
разгореће
се
у
њој
јошт
већма
страст
љубови
и
злобе
прама
милостиве
,
па
ће
бити
параде
.
Јер
Бабика
је
имала
ту
нарав
да
би
све
за
мене
учинила
,
ал
’
само
вели
да
бар
њене
очи
не
виде
како
ја
на
другу
ил
’
друга
па
мене
очи
баца
,
јер
онда
се
заборави
,
па
би
таковој
очи
ископала
.
Ако
се
овде
узбави
четрнаест
дана
,
слабост
ће
је
победити
,
па
зло
по
мене
.
Дођем
милостивој
,
а
она
ништ
’
и
не
спомиње
о
Бабики
.
Млого
је
мања
звер
нег
’
да
мисли
о
њој
.
Два-три
дана
прођу
,
а
милостива
се
тужи
на
Бабику
да
се
напија
.
Ја
јој
кажем
да
је
тако
исто
и
у
нашој
кући
било
.
Милостива
јој
пребаци
,
а
Бабика
си
не
да
млого
казати
,
покупи
хабе
,
па
оде
без
збогом
да
каже
.
Сад
ми
је
камен
са
срца
спао
.
Сад
је
опет
добро
.
Ја
добро
живим
,
само
будућност
ме
мори
.
Један
дан
дође
к
мени
Светозар
и
каже
ми
да
је
свршио
курз
и
постао
доктором
.
Шта
ће
сад
?
Ништ
’
друго
,
но
да
узме
госпођу
Фишпауховицу
,
нашу
стару
Фанику
.
Тако
је
и
било
.
Држи
се
весеље
.
Ја
први
Светозаров
сват
.
Он
је
срећан
човек
.
Шмалц
је
умро
.
Фаника
је
лепо
наследила
.
Сад
почнем
ја
опет
измишљавати
како
би
’
могао
ја
доћи
до
моје
милостиве
кузине
.
Просити
је
не
смем
,
јер
можда
би
се
опет
за
кључаницу
фатати
морао
.
А
с
друге
стране
,
опет
,
знам
да
је
увидила
моје
намерење
,
па
се
чини
и
невешта
.
Но
једна
околност
опет
ме
к
цели
ближе
доведе
.
Милостива
кузина
јако
се
разболе
.
Хоће
већ
да
умре
.
Доктори
држе
конзилијум
.
Ја
дању
ноћу
лебдим
над
њом
.
Сам
кувам
теове
;
из
моје
руке
пије
,
благосиља
ме
.
Хоће
да
пише
тестаменту
,
па
да
се
о
мени
побрине
;
ја
ју
тешим
да
ће
оздравити
.
Она
ме
моли
да
се
молим
богу
за
њу
,
па
ако
оздрави
,
даће
ми
њену
руку
,
тојест
биће
ми
жена
,
јер
види
да
сам
јој
душом
наклоњен
.
Ја
ју
у
руку
пољубим
и
сузом
оросим
.
Она
и
двапут
и
трипут
каже
да
ће
благодарност
своју
прама
мене
с
тим
показати
,
да
ће
за
мене
поћи
.
Милостива
је
оздравила
.
Ја
чекао
да
она
што
о
том
што
је
обећала
,
прослови
,
ал
’
ћути
,
премда
ми
велико
пријатељство
показује
.
Тако
ми
већ
неколико
година
прошло
,
све
у
надежди
,
ал
’
краја
нема
.
За
ово
време
и
Бабика
ме
често
узнемиравала
.
Како
јој
се
зло
води
,
а
она
одма
’
к
мени
па
,
ако
не
дам
,
зло
:
хоће
одма
’
милостивој
да
иде
.
Тако
једаред
,
кад
ми
се
већ
досадило
,
почнем
је
одбијати
,
—
она
са
мном
у
коштац
.
Ја
потегнем
оштрије
,
ал
’
она
рече
ми
да
ће
ми
доскочити
,
па
изиђе
напоље
,
па
управо
мојој
милостивој
.
Ја
за
њом
,
и
једва
је
стигнем
код
капије
,
на
дај
опет
,
па
смири
се
.
Да
ми
она
није
била
на
врату
,
млого
би
’
мирније
живио
.
X
Једно
пред
вече
шетам
се
овамо-онамо
,
кад
шта
видим
—
мог
Бранка
.
Сав
од
сунца
испечен
,
иначе
здрав
,
дивљег
изгледа
,
рекао
би
да
је
међу
рисови
и
лавови
живео
.
Он
у
мене
,
а
ја
у
њега
гледим
.
»
Та
јеси
л
’
ти
,
брате
Бранко
?
!
«
»
Та
јеси
л
’
ти
,
брате
Милане
?
!
«
Можете
си
мислити
како
нам
је
било
.
Он
је
онај
исти
дан
стигао
.
Питам
га
гди
је
био
,
шта
је
радио
.
Он
ми
на
то
одговори
:
да
га
никад
о
томе
не
питам
,
да
он
то
само
за
себе
задржава
,
да
је
задовољан
био
,
ал
’
дошао
је
натраг
да
реч
обећану
одржи
и
да
види
своју
браћу
и
родове
,
јер
га
је
то
вукло
натраг
;
иначе
не
би
натраг
дошао
,
премда
је
свашта
доста
преко
главе
прометнуо
.
На
то
узда’не
и
ућути
.
Сирома
’
Бранко
,
млого
је
морао
страдати
.
Њега
је
туђе
сунце
јако
пекло
.
На
лицу
му
се
видиле
борбе
,
преко
који
’
је
пролазити
морао
.
Ја
сам
се
јако
обрадовао
;
,
кад
сам
га
видио
,
ал
’
само
једно
ме
почело
мучити
.
Колико
сам
већ
труда
положио
да
се
код
милостиве
умилим
,
па
све
је
забадава
,
ако
се
Бранко
покаже
.
Она
ће
одма
’
о’ладнети
прама
мене
.
Питам
ја
Бранка
шта
он
мисли
о
милостивој
.
Он
каже
,
сутра
ће
посетити
своју
благодетељку
.
Кад
сам
то
чуо
,
мал
’
ме
шлог
није
ударио
.
Питам
га
даље
,
има
ли
он
какове
даље
намере
онде
.
Каже
:
»
Ни
најмање
«
.
Он
је
сасвим
на
другој
стази
.
Онда
му
почнем
преповедати
све
шта
се
са
мном
збило
,
откако
се
видели
нисмо
.
Кажем
му
да
ми
је
пун
изглед
да
ћу
милостиву
за
супругу
добити
.
Он
каже
да
ми
је
просто
.
Но
то
мени
јошт
није
доста
.
Само
једанпут
на
сокаку
нека
га
види
,
па
збогом
,
моја
срећо
.
Замолим
га
да
не
иде
милостивој
;
кажем
му
зашто
.
Он
се
насмеје
,
па
обрече
.
Но
јошт
ни
то
није
ми
доста
.
Замолим
га
,
да
кад
је
на
сокаку
види
,
да
се
уклони
да
га
не
види
.
И
то
ће
учинити
.
Но
сад
сам
постао
тек
прави
мученик
.
Већ
ујутру
рано
ја
код
Бранка
,
јер
се
бојим
да
ће
га
милостива
,
без
да
он
хоће
,
гди
год
видети
.
Тако
сад
морам
увек
да
сам
са
Бранком
.
Кад
идемо
по
сокаци
,
а
ја
пазим
на
све
стране
,
канда
од
какви
’
кредитора
зазирем
,
па
видим
ли
из
далека
какову
тек
на
форму
милостиве
,
а
ја
вучем
Бранка
у
други
сокак
.
То
је
доста
мучно
било
за
мене
,
кад
сам
морао
тако
стражарити
Бранка
,
а
он
,
сирома
’
,
као
какав
аршитанац
,
све
по
заповести
мојој
чини
.
Тако
једанпут
опазим
наблизу
милостиву
.
Бранко
поред
мене
иде
.
Већ
смо
наблизу
били
,
но
на
срећу
,
није
нас
опазила
;
гледала
је
на
страну
,
на
неки
машамодски
дућан
,
а
ја
брзо
окрену
’
Бранка
,
па
кад
је
поред
нас
прошла
,
а
ми
смо
једно
другом
с
леђа
били
,
па
ја
поклоним
се
и
пређем
к
њој
,
а
Бранко
уклони
се
.
XИ
Једно
пред
вече
одем
с
Бранком
у
један
киоск
.
Кад
онде
,
а
оно
седи
Бранкова
свилокоса
,
фрајла-Ливија
,
са
једним
младим
,
Бранку
познатим
,
човеком
.
Он
баца
на
њу
око
,
она
на
њега
,
зарумени
се
,
па
се
опет
чини
канда
га
не
познаје
.
Бранко
ју
познао
,
па
одма
’
к
њој
,
ал
’
она
се
извињава
да
јој
је
мило
,
ал
’
да
је
већ
удата
и
да
је
за
даље
поштеди
.
Бранко
пита
младог
човека
:
»
Је
л
’
тако
?
«
Он
каже
:
»
Јесте
.
«
Сад
му
је
већ
дост
’
.
Одма
’
изиђе
напоље
,
а
ја
за
њим
.
»
Е
,
сад
помисли
само
,
брате
,
ова
ми
је
дала
реч
,
штавише
заклела
се
да
ће
ме
дочекати
,
па
видиш
шта
се
стаде
.
«
»
Е
,
шта
ћеш
!
Такве
су
женске
,
«
»
Ал
’
је
она
била
јошт
врло
млада
,
невиног
срца
,
па
како
не
би
’
таком
простодушију
веровао
?
«
»
Е
,
баш
то
је
зло
!
Била
је
млада
,
па
се
брзо
занела
,
и
брзо
опет
однела
.
На
њу
је
само
печатлења
магновење
радило
.
Онда
си
јој
ти
био
пред
очима
,
после
,
опет
,
дошао
други
,
па
те
заборавила
.
«
»
Ал
’
јеси
л
’
видио
да
баш
нема
,
воље
ни
у
разговор
се
упушћати
?
«
»
Није
јој
више
стало
до
стари
’
спомена
.
«
После
смо
чули
како
Ливија
није
ни
три
године
чекала
,
а
камоли
пет
,
и
да
је
од
своје
воље
пошла
.
Бранко
тек
узда’не
,
па
тужи
се
како
је
свет
покварен
.
Отсад
није
више
на
њу
ни
гледао
,
кад
је
прошао
поред
ње
,
а
она
је
опет
главу
од
њега
окретала
.
Распитује
за
Хермину
.
Хермина
се
већ
удала
,
и
то
за
оног
истог
који
је
код
железнице
са
каруцама
њу
дочекао
,
који
је
са
својим
сестрама
био
на
визити
код
Хермине
онда
,
у
недељу
,
кад
се
Бранко
у
кујњи
с
њом
разговарао
,
онај
исти
због
кога
је
Хермина
отпутовала
,
баш
онај
дан
кад
је
имао
код
ње
соаре
бити
.
Петар
је
,
сирома
’
,
већ
давно
умро
.
—
Ето
друге
жалости
Бранку
.
Једанпут
у
шетњи
наиђемо
на
госпођу
Лауру
.
Једва
смо
је
познали
.
Бледа
,
слаба
,
канда
је
из
гроба
устала
.
Чујемо
да
већ
доста
деце
има
,
ал
’
господин
супруг
већ
од
две
године
од
подагре
лежи
,
и
доктори
кажу
да
ће
се
тешко
излечити
,
но
да
може
јошт
дуго
живити
,
ал
’
мама
теши
Лауру
да
то
не
може
дуго
трајати
,
и
да
ће
она
добити
јошт
младог
мужа
.
Лизин
супруг
нагло
умре
.
Ливија
остаде
млада
удовица
.
Млоги
дилују
на
њу
.
Ливија
је
сад
опет
рада
са
Бранком
што
започети
,
да
за
њега
пође
.
Бранко
ни
да
зна
,
не
из
освете
,
но
зато
што
је
уважити
не
може
,
кад
је
у
стању
била
у
својој
светој
невиности
задату
реч
погазити
.
Ливија
се
на
то
јако
разљути
.
Оде
путовати
и
каже
да
ће
си
таквог
младожењу
наћи
,
да
ће
се
сваки
чудити
.
И
,
доиста
,
није
прошло
неколико
месеци
,
ал
’
она
доведе
себи
младожењу
,
да
се
оваки
чудио
.
Леп
човек
.
Прода
Ливија
што
има
,
па
оду
.
Но
наскоро
нема
ни
новаца
ни
имања
,
ишчезне
љубов
,
па
свилокоса
Ливија
остави
све
,
тојест
растави
се
од
свога
и
постане
бабицом
.
Бранко
се
сад
целој
ствари
горко
насмеја
.
Једанпут
у
театру
приметим
једну
красну
црнооку
фрајлу
;
око
јој
је
ватрено
,
да
би
рајбхелцлу
запалити
могло
.
Она
једнако
на
Бранка
гледи
.
Гурнем
Бранка
да
онамо
гледне
.
Кад
он
онамо
,
а
она
тек
пусти
очи
доле
,
па
нека
тајна
милост
јој
се
на
образу
пролила
.
Но
како
Бранко
на
страну
,
а
она
опет
овамо
стреља
.
Но
мало
помало
тако
се
ослободила
,
да
већ
није
поглед
натраг
вукла
.
Тако
је
било
сутра
,
тако
и
прекосутра
.
Питам
Бранка
шта
суди
о
целој
ствари
.
Он
рече
:
»
Ил
’
је
нека
велика
потајна
симпатија
,
ил
’
је
неисказана
кокета
.
«
Распитивамо
ко
је
,
шта
је
,
—
дознамо
гди
седи
са
својом
тетком
,
јер
другог
нема
.
Сви
је
фале
да
је
неко
особито
створење
,
да
није
кокета
,
као
што
би
ко
мислио
,
јер
не
један
гавалер
се
већ
опарио
,
кад
се
усиљавао
наклоност
и
поверење
задобити
.
Опет
одемо
у
театер
.
Она
опет
онде
,
па
не
скида
с
Бранка
очи
.
Бранко
се
јако
чуди
.
Бранко
сутрадан
напише
писмо
овако
:
„
Почитајема
фрајлице
!
Не
знам
шта
да
о
Вама
судим
:
ил
’
ми
се
јављате
као
анђео
хранитељ
,
или
као
неки
демон
,
који
ће
ме
тек
отсад
гонити
.
Ви
сте
ме
очарали
.
Ако
има
од
Ваше
наклоности
што
у
ствари
,
ја
Вам
стојим
на
расположењу
,
и
то
Вам
изјављујем
:
да
код
мене
нема
сујетни
’
тежња
,
но
озбиљно
мислим
.
Ако
сте
коме
срцем
обвезани
,
дајте
ми
на
знање
,
јер
ником
у
таквој
деликатној
ствари
нисам
рад
на
пут
стати
.
Очекујући
одговор
,
остајем
...
Бранко
”
Ово
писмо
ћу
ја
сад
онамо
носити
.
Но
по
налогу
Бранковом
тек
онда
ћу
га
предати
,
кад
видим
да
је
вредно
;
ако
се
устезати
буде
,
да
га
не
дам
.
Но
сад
како
ћу
онамо
.
Идем
да
пробам
.
Прођем
поред
куће
,
а
она
на
пенџеру
.
Ја
јој
се
поклоним
;
она
се
смеши
.
Видим
на
капији
цедуљу
,
неки
квартир
се
издаје
.
Ја
унутра
и
одма
’
,
без
да
питам
куда
,
к
црноокој
фрајли
.
Ја
извињавам
се
да
сам
квартир
пофалио
,
а
она
не
прима
за
зло
.
Познавала
ме
већ
из
театра
.
Мало
јошт
постојим
,
а
она
ме
понуди
сести
.
То
сам
једва
дочекао
.
»
Ви
,
фрајлице
,
често
у
театер
идете
?
«
»
Абонирата
сам
.
«
»
Па
млоге
ероберунге
правите
.
«
»
Ви
се
,
господине
,
само
шалите
.
«
»
Могао
би
’
Вас
о
том
уверити
.
«
»
Ал
’
,
молим
Вас
:
ко
је
онај
млад
човек
,
што
увек
поред
Вас
стоји
?
«
»
Мој
добар
друг
.
«
»
Па
откуд
је
?
«
»
Он
је
одавде
недалеко
родом
,
мој
земљак
,
ал
’
више
година
није
био
ту
,
нег
богзна
гди
по
свету
;
сад
недавно
је
дошао
из
Париза
.
«
»
Одма
’
сам
познала
да
није
сасвим
овдашњи
,
по
његовом
држању
и
свему
.
Да
сам
позната
,
узела
би
’
си
за
задатак
код
њега
добро
записана
бити
.
«
»
Он
опет
особито
чувствује
о
Вами
.
«
»
Та
,
је
л
’
могуће
?
«
Онда
ја
извадим
писмо
и
предам
јој
.
Каква
је
то
радост
била
!
Пре
нег
’
што
ће
га
отворити
,
метне
га
на
срце
,
па
онда
читај
.
Пита
ме
ко
је
и
шта
је
Бранко
.
Кажем
јој
.
Оде
у
другу
собу
и
пише
писмо
.
Изнесе
ми
га
и
преда
.
Но
мало
замисли
се
,
па
га
опет
натраг
изиште
;
каже
да
хоће
што
да
дода
.
Пише
друго
писмо
,
и
то
поквари
;
једва
треће
изиђе
за
руком
.
Каже
ми
да
је
прво
претерано
било
,
да
као
непознатом
не
може
сасвим
што
мисли
и
чувствује
у
првом
писму
писати
,
зато
га
је
прекратила
.
Ја
се
и
с
тим
задовољим
.
Поклоним
се
и
одем
.
Дам
Бранку
писмо
.
Он
га
чита
:
”
Господине
!
Ако
баш
судба
хоће
...
а
оно
нек
буде
што
.
Узела
сам
си
слободу
...
и
то
по
Вашем
такту
...
писати
.
Ја
гледим
да
од
онога
што
Ви
мислите
ништ
’
не
буде
,
тојест
,
да
други
моју
руку
не
добије
.
Па
ако
желите
да
...
наше
непознанство
избришемо
...
стоји
Вам
на
вољи
...
Паулина
”
Бранко
каже
да
ово
писмо
нема
ни
репа
ни
главе
.
Ја
му
га
тумачим
.
Кажем
му
да
је
тај
смисао
,
да
она
неће
ни
с
ким
да
се
у
удадбу
упушћа
,
ако
се
Бранко
обрече
,
и
да
иде
сам
онамо
.
Бранко
се
реши
.
Кад
онамо
,
а
њему
се
она
сасвим
допадне
,
тако
као
год
и
он
њој
.
За
неколико
дана
све
је
већ
било
у
реду
.
Бранко
јој
целу
своју
судбу
преповеда
.
Она
јако
у
том
участвује
и
каже
да
би
сто
живота
за
њега
жертвовала
и
да
га
је
бог
донео
.
Сад
навали
Паулина
на
Бранка
да
се
узмеду
.
Њему
се
опет
све
то
набрзо
чини
.
Он
хоће
да
га
и
она
сасвим
позна
.
Каже
јој
какав
је
он
;
горим
се
начини
нег
’
што
јесте
.
Она
каже
да
ће
сваку
судбу
с
њим
!
делити
.
Паулина
већ
нема
стрплења
.
Она
ово
пише
Бранку
:
„
Бранко
,
Докле
ће
овако
наш
живот
трајати
?
Ти
све
оклеваш
,
а
не
знаш
како
ми
је
.
Та
не
треба
ту
млого
церемоније
.
Један
сат
жертвуј
,
па
је
свему
крај
.
Ја
ти
искрено
исповедам
,
ако
ово
дуже
устраје
,
ја
нећу
дуго
живити
,
јер
и
овако
ми
је
горак
живот
,
и
нека
ме
не
буде
,
кад
не
могу
тебе
мојим
назвати
.
Паулина
”
Бранко
се
тада
реши
и
узме
Паулину
.
Паулина
одма
’
у
почетку
каже
Бранку
да
њој
воздух
шкоди
,
да
она
не
не
може
све
на
једном
месту
седети
.
Бранко
јој
допусти
да
прави
мало
»
лустрајзе
«
.
У
отсуствију
супруге
наиђе
Бранко
на
неке
пакете
писама
.
Могао
би
и
’
каквом
бакалу
на
фунту
продавати
.
То
су
Паулинине
корешпонденције
.
Врати
се
супруга
.
Бранко
јој
покаже
писма
.
Она
одговара
да
је
све
те
за
луде
држала
,
само
њега
не
.
Прође
неко
време
,
а
Паулина
се
иште
на
два
месеца
изван
вароши
,
да
види
економију
,
јер
,
вели
,
без
ње
ће
све
пропасти
.
Допусти
јој
и
то
.
Паулина
ишла
је
често
поред
економије
на
соарее
.
Један
дан
дође
у
руке
Бранку
једно
писмо
,
мушком
руком
писано
и
адресирато
на
Паулину
.
Бранко
га
прочита
,
па
ћути
.
Врати
се
Паулина
.
Саопшти
јој
писмо
;
она
ђипи
на
Бранка
и
каже
му
да
је
несносан
човек
,
да
се
она
поред
њега
не
сме
с
никим
ни
разговарати
.
Пребаци
му
Иду
и
Марију
.
Сутрадан
Бранко
није
већ
с
Паулином
.
Уговоре
се
да
се
растану
.
Бранко
је
опет
сам
.
Дође
к
мени
и
почне
ми
се
тужити
:
»
Видиш
,
Милане
,
какве
сам
ти
среће
!
Један
идеал
ми
је
сасвим
упропашћен
.
Са
Идом
и
Маријом
је
тај
закопан
.
Ја
не
могу
више
овде
остати
;
жао
ми
је
што
сам
се
враћао
.
Па
и
ви
међу
собом
нисте
један
другом
пријатељи
.
Завист
,
злоба
,
себичност
једе
вас
.
Зато
:
збогом
,
можда
навек
;
идем
далеко
,
далеко
!
Ласте
и
ждралови
бићеду
ми
сапутници
;
њи
’
ћете
опет
видети
,
али
мене
не
.
«
Ја
га
тешим
,
но
не
да
си
противусловити
.
Он
вели
:
»
Не
знаш
како
ме
боле
,
вас
,
моје
,
овде
оставити
,
ал
’
шта
ћу
,
и
пауку
кад
покваре
паучину
,
његов
халов
,
а
он
тражи
друго
место
;
јер
,
кад
му
млого
кваре
паучину
,
нестаће
је
,
па
неће
моћи
муве
’
ватати
,
па
ни
живити
.
Но
,
збогом
!
«
Сад
се
Бранко
са
мном
загрли
,
пољуби
,
па
се
опет
отме
.
Ја
опет
га
стиснем
к
себи
,
он
ме
пољуби
,
па
каже
:
»
Ово
је
за
све
моје
.
Фала
!
«
Па
ме
опет
стисне
и
брзо
изиђе
.
Док
ја
за
њим
,
а
он
се
изгуби
.
Тражим
га
цео
дан
:
нема
га
нигде
.
Тражим
га
сутра
,
опет
га
нема
.
Бранко
је
отишао
.
Сад
опет
остаде
ја
сам
.
Докле
је
Бранко
ту
био
,
у
празно
време
,
или
кад
мора
бити
,
ишао
сам
мојој
милостивој
кузини
.
Откако
је
болестна
била
ништ
’
не
спомиње
о
удадби
,
премда
ми
све
добро
чини
,
јер
имам
њено
потпуно
поверење
.
Ал
’
шта
ми
то
вреди
?
Зар
ћу
увек
у
неизвестности
живити
?
Морам
и
ја
већ
што
куражно
учинити
,
па
ма
ме
шта
коштало
.
Просити
ју
не
смем
,
а
знам
да
без
мене
не
може
бити
,
јер
се
сасвим
на
мене
навикла
,
Но
шта
ћу
сад
?
Макар
криминал
учинио
,
морам
цел
постигнути
.
Светозар
ми
је
десна
рука
;
он
је
за
мене
све
готов
учинити
.
Ја
му
нешто
саопштим
.
Он
најпре
мисли
се
,
па
се
после
реши
.
Ми
смо
нешто
велико
смислили
.
Нешто
ће
страшно
изићи
.
Ил
’
ћемо
цел
докучити
,
ил
’
можемо
страдати
,
ил
’
ћеду
нам
се
сви
смејати
,
а
ми
руке
на
очи
.
Хоћу
криминал
да
учиним
.
Сад
да
видите
само
шта
ће
да
буде
.
XИИ
Једно
предвече
,
баш
у
недељу
,
милостива
није
се
баш
најбоље
налазила
.
Није
била
ни
болесна
ни
здрава
,
нег
’
онако
као
велике
госпође
,
кад
не
знаду
саме
шта
им
фали
.
Доста
то
да
јој
је
нешто
фалило
.
Код
куће
није
било
никог
осим
милостиве
.
Све
сам
ја
то
знао
.
Она
се
на
диван
наслонила
,
тужи
се
да
нема
апетита
.
Наједанпут
чује
се
нека
лупњава
у
трећој
соби
.
Милостива
,
поплашена
,
каже
ми
да
видим
шта
то
лупа
.
Ја
отворим
једна
,
па
друга
,
па
трећа
врата
,
па
кад
унутра
,
а
ја
почнем
викати
:
»
Ево
лопова
!
«
Милостива
дотрчи
,
а
ја
се
већ
са
лоповом
рвем
.
Вичем
милостивој
да
ми
помогне
.
Милостива
падне
у
несвест
,
лопов
у
маски
побегне
,
а
фуруна
разваљена
.
Сад
дај
воде
,
па
милостиву
к
себи
доведи
.
Дође
к
себи
,
види
фуруну
разваљену
,
па
јадикује
да
су
је
хтели
покрасти
и
убити
.
Ја
то
исто
потврђујем
.
Падне
на
мене
,
загрли
ме
и
зове
ме
њеним
избавитељем
.
Ја
јој
кажем
:
»
Видите
,
милостива
,
Ви
имате
млого
непријатеља
,
који
Вам
о
глави
раде
«
.
»
Знам
,
знам
,
«
говори
кроз
плач
,
»
ко
је
томе
узрок
.
То
су
моји
родови
,
који
би
хтели
да
наследе
,
па
ми
јаму
копају
.
Но
нећеду
баш
зато
наследити
.
Они
ме
због
Вас
гоне
,
ал
’
баш
у
пркос
ћу
да
учиним
што
се
њима
не
допада
.
Извадите
сутра
дишпензације
,
прекосутра
се
венчавамо
и
пишем
Вам
,
после
смрти
,
да
што
је
моје
,
—
будне
Ваше
.
Ја
пољубим
јој
руку
,
па
клекнем
,
па
јој
се
заклињем
бити
веран
и
послушан
.
«
После
ове
жалосне
комедије
одма
’
сам
се
извукао
да
добијем
дишпензацију
,
јер
женске
су
променљиве
.
Богзна
шта
може
бити
за
три
дана
,
може
к
себи
доћи
,
може
је
љутина
проћи
,
па
се
покајати
.
Сутрадан
дишпензације
су
у
џепу
,
а
прекосутра
сам
већ
најсрећнији
супруг
.
Но
да
вам
кажем
шта
је
с
тим
лоповом
било
.
Тај
лопов
је
био
Светозар
.
Све
сам
ја
тако
лепо
уредио
,
да
се
милостива
мало
заплаши
.
Знао
сам
њену
слабост
,
да
се
све
од
своји
’
родова
боји
,
па
сам
све
то
са
Светозаром
испланирао
.
Добро
је
испало
,
могло
је
из
шале
и
горе
што
испасти
,
бар
најмање
какав
смеј
и
пасош
од
милостиве
.
Е
видите
,
тако
се
ја
лепо
ожени
’
.
Имам
сад
и
земаља
и
кућа
и
новаца
доста
.
У
спомен
да
се
тешко
мора
човек
борити
,
док
до
чега
дође
,
држим
слугу
,
који
таку
исту
либерију
носити
мора
,
као
што
сам
ја
носио
.
Е
,
видите
,
тако
се
свет
окреће
:
што
данас
доле
,
то
сутра
горе
!
Ја
сам
тако
најсрећнији
од
свију
који
су
са
мном
живот
проводили
.
Моја
сирота
сестра
умрла
је
већ
давно
као
виршофтерка
;
Резика
се
удала
по
други
пут
,
но
несретно
,
па
је
сад
вешерка
;
Бабика
умрла
је
од
водене
болести
;
Марија
је
умрла
од
жалости
;
Лаура
је
добила
јефтику
,
а
супруг
јој
мора
јошт
десет
година
у
подагри
лежати
;
Хермина
је
морала
побећи
од
мужа
,
јер
јој
је
једнако
Бранка
пребацивао
;
Ливија
има
на
кући
велику
таблу
да
је
славна
бабица
;
а
Паулина
—
та
се
јошт
тоциља
по
свету
,
Светозар
је
на
гласу
доктор
и
имућан
човек
;
Рудић
је
добио
на
лутрији
велико
терно
;
Зоричић
је
добио
бољу
штацију
;
а
Здравковића
је
ударио
шлог
—
у
језик
.
А
сирома
’
Бранко
!
Он
је
богзна
у
којој
части
света
;
њега
опет
туђе
сунце
пали
.
Кад
долазе
ласте
и
ждралови
,
а
мени
је
мило
,
—
то
су
Бранкови
сапутници
.
Жао
ми
је
Бранка
.
Ако
о
њему
што
чујем
,
преповедићу
вам
.
ДРУГИ
ДЕО
И
Кад
је
Милан
Наранџић
своје
житије
исприповедао
,
друштву
се
то
допадне
,
па
се
намами
и
често
Милана
моли
,
да
му
опет
што
интересантно
приповеди
.
Ал
’
нема
Бранка
,
па
нема
ни
појезије
за
Милана
.
Богат
,
ожењен
човек
,
који
се
једнако
око
госпође
врзе
и
економију
надглеђује
,
појетично
живити
не
може
.
Милан
је
био
ипак
и
без
појезије
задовољан
,
јер
ја
живио
као
бубрег
у
лоју
.
Ал
’
после
једне
године
умре
му
госпоја
без
порода
.
Милан
је
универсалан
наследник
.
Сад
без
жене
почне
,
што
’
но
кажу
,
бећарски
живити
.
Судба
га
опет
Бранку
доведе
,
па
сад
обоје
продуже
свој
чудан
живот
.
Десет
година
прохујаше
.
Но
чујмо
на
уста
самог
Наранџића
како
је
те
године
провео
.
Ево
опет
у
друштву
,
у
више
прилика
,
продужује
своју
приповетку
.
»
Кад
ми
је
покојна
госпођа
умрла
,
постао
сам
дешператан
.
Премда
сам
тим
још
бољи
изглед
пред
очима
имао
,
опет
ми
је
жао
било
за
њом
.
Да
вам
кажем
од
чега
је
умрла
.
Родови
су
је
јако
секирали
,
што
је
за
мене
пошла
:
сваки
дан
је
чула
нове
и
нове
гласове
,
сплетке
којекакве
.
Тако
и
родови
дали
су
си
труда
да
истраже
од
какве
сам
фамилије
,
па
су
нашли
да
сам
шнајдерски
син
.
То
је
била
вода
на
њи’ову
воденицу
.
Једнако
су
с
тим
вицловали
.
Од
једа
добије
,
сирота
,
запаљење
мозга
,
а
доктори
су
је
од
врућице
лечили
,
па
умре
.
Красно
сам
је
са’ранити
дао
.
Сандук
од
црне
кадифе
,
златом
исцифран
,
па
је
однесемо
у
зидану
гробницу
.
Тек
што
смо
је
са’ранили
,
већ
су
почели
о
мени
бригу
водити
,
коју
ћу
узети
за
будућу
супругу
.
Није
шала
,
богат
,
млад
човек
,
па
још
и
угледан
.
У
глави
сам
имао
конфузне
мисли
,
да
л
’
да
се
женим
,
да
ли
не
.
Пре
године
није
ни
помислити
.
Често
сам
се
мислио
:
какву
да
узмем
?
Младу
,
лепу
и
богату
?
Та
ће
казати
:
»
Капица
ми
,
капица
ти
.
«
—
Лепу
сироту
?
Може
побеснети
.
—
Матору
,
а
богату
?
И
то
је
беда
,
јербо
је
џандрљива
,
па
мужа
претерано
чува
.
Но
на
послетку
мислим
се
,
—што
бог
да
.
Ишао
сам
све
у
црним
хаљинама
,
носио
сам
широк
фрол
на
шеширу
,
капут
увек
до
грла
закопчан
,
мало
сам
говорио
,
ретко
сам
се
смејао
,
изгледао
сам
сасвим
интересант
.
Даме
,
које
су
чезнуле
за
мном
,
и
најкокетније
,
правиле
су
преда
мном
озбиљно
лице
,
само
да
ми
се
допадну
.
Ал
’
мало
по
мало
,
па
ми
се
досади
живот
на
једну
форму
,
да
се
исказујем
пред
светом
озбиљнији
,
нег
’
што
сам
,
и
да
покојну
супругу
жалим
већма
,
нег
’
што
треба
.
Ја
сам
је
истина
жалио
,
ал
’
искрено
да
исповедим
,
не
тако
као
што
је
свет
о
мени
мислио
.
Већ
сам
се
без
ње
сам
себи
привикнуо
,
па
да
се
покојна
са
другог
света
вратила
,
не
знам
како
бисмо
се
гледали
.
Падне
ми
на
памет
да
мало
пропутешествујем
.
Паде
ми
и
сирома
’
Бранко
на
памет
.
Бог
зна
гди
и
како
се
он
по
свету
мучи
!
Спремим
се
на
пут
.
Путујем
неколико
дана
и
дођем
у
земљу
Н
.
,
гди
још
никад
био
нисам
.
У
главној
вароши
пролазим
по
сокаци
тамо
амо
,
гледим
на
даме
,
а
оне
на
мене
,
па
седнем
у
једној
гостионици
,
чекам
ручак
,
а
донде
узмем
новине
па
читам
.
Дође
један
чисто
обучен
господин
и
после
обичног
поздрава
седне
за
мој
астал
близу
мене
.
Дође
и
супа
на
астал
,
бацим
новине
,
па
ручам
.
За
цело
време
док
се
ручало
,
мој
комшија
бацао
је
испод
трепавица
на
мене
поглед
,
а
ја
опет
на
њега
.
Изглед
лица
био
му
је
рафинират
;
мора
да
је
трговац
,
беамтер
ил
’
адвокат
.
Видим
да
би
рад
што
прословити
,
ал
’
се
устручава
,
ил
’
је
горд
.
Хајд
’
да
га
предварим
.
»
Опростите
што
сам
тако
слободан
.
Ви
сте
,
господине
,
по
свој
прилици
овдашњи
?
«
»
На
служби
,
а
Ви
сте
сигурно
стран
?
«
»
На
служби
,
ја
сам
Милан
Наранџић
,
земљедржац
у
М
.
«
»
Драго
ми
је
,
ја
сам
Јосиф
Шпицер
,
контролор
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
»
С
моје
стране
.
«
Комплиментирамо
се
.
»
Одма
’
сам
мислио
да
сте
стран
из
далеке
земље
.
«
»
Мало
лустрајзе
правим
.
Умрла
ми
је
супруга
,
па
хоћу
да
мало
путешествујем
,
жалост
да
растерам
.
Пре
неколико
сати
стигао
сам
у
ову
варош
,
мало
сам
се
прошетао
,
баш
ми
се
допада
.
Овде
канда
има
доста
велике
господе
?
«
»
Доста
;
овде
је
и
управитељство
овог
предела
и
млога
званија
.
«
»
Е
,
то
ћу
се
овде
дан
два
задржати
.
Има
ли
,
молићу
,
овде
какве
знаменитости
?
«
»
Има
.
Ту
Вам
има
стародревни
’
зданија
,
красни
’
башта
,
музеј
и
друго
којешта
,
ал
’
најинтересантније
је
видети
портрегалерију
његове
преузвишености
управитеља
обласног
.
«
»
Па
може
ли
се
све
то
још
данас
видити
?
«
»
Може
,
само
не
би
’
Вам
препоручио
;
да
у
галерију
идете
,
јер
управитељ
онде
седи
,
па
је
сад
врло
љут
,
и
не
мари
да
му
се
сада
улази
и
излази
,
знате
—
утекао
му
иншпектор
.
«
»
Келнер
!
Жан
!
Жан
!
«
»
Ево
ме
...
шта
заповедате
,
господине
?
«
»
Је
л
’
дошо
фришак
полицајблат
?
«
»
Јесте
,
ал
’
нема
ништа
интересантно
:
Орлић
још
није
онде
.
«
»
Па
кад
ће
га
већ
једаред
метнути
?
«
»
Молим
,
ко
је
тај
Орлић
?
«
»
Управо
да
Вам
кажем
,
то
је
једна
хуља
.
Знате
,
неки
Бранко
Орлић
,
још
млад
човек
,
из
стране
земље
,
не
знам
на
чију
препоруку
дође
код
Његове
Преузвишености
управитеља
за
иншпектора
.
То
је
велико
званије
,
веће
трипут
,
нег
’
моје
;
па
сад
има
већ
десет
дана
како
је
утекао
,
а
не
зна
се
гди
је
,
па
питам
да
л
’
га
већ
са
полицајблатом
траже
.
«
»
Па
је
л
’
што
зло
учинио
?
«
»
Без
сумње
;
засад
се
још
ништа
не
зна
,
ал
’
да
није
крив
не
би
бегао
.
Шта
мислите
,
ту
се
о
милиони
’
ради
,
а
под
његовом
руком
су
били
сви
протоколи
.
Мој
шеф
је
био
баш
синоћ
код
управитеља
,
на
вистпартији
,
па
му
је
приповедио
како
га
је
нестало
и
нема
му
ни
трага
,
па
га
је
дао
полицајно
тражити
.
Засад
не
фали
ништа
,
ал
’
богзна
шта
је
морао
учинити
;
а
друго
,
управитељ
га
мора
гонити
,
јер
би
свет
рекао
да
је
управитељ
крив
.
«
»
А
иначе
,
какав
је
био
човек
тај
Орлић
?
«
»
Никакав
.
Био
је
горд
и
у
свачем
претеран
;
кад
иде
а
он
никог
не
гледи
,
па
је
раскалашан
;
једном
речи
,
није
за
беамтера
,
него
за
каквог
ландштрајхера
.
«
»
А
то
је
лепо
званије
било
?
«
»
Шта
мислите
,
иншпектор
код
управитеља
!
То
су
ретка
званија
.
Колико
би
њи
’
желило
то
званије
постићи
!
Ту
,
знате
,
рука
руку
пере
,
па
се
млого
кроз
прсте
гледи
.
Ту
се
може
за
кратко
време
на
паметан
начин
обогатити
.
Но
Орлић
,
не
да
би
стекао
,
нег
’
растекао
;
не
зна
како
треба
с
људма
поступати
.
Но
ја
ћу
се
задоцнити
.
—
Келнер
,
да
платим
!
«
Келнер
дође
,
Шпицер
плати
.
»
Ја
се
препоручујем
,
драго
ми
је
било
.
«
»
С
моје
стране
особито
.
«
Искомплементирасмо
,
па
он
оде
.
Зарадовао
сам
се
,
кад
сам
чуо
да
је
Бранко
у
животу
.
Уверен
сам
био
да
Шпицер
из
злобе
говори
.
Но
сад
гди
ћу
наћи
Бранка
?
Платим
ручак
и
упутим
се
управитељској
палати
.
Питам
једног
слугу
,
познаје
ли
г
.
Орлића
?
»
О
,
како
га
не
би
познавао
!
Та
он
је
нами
био
добар
господин
!
«
»
Но
,
«
рече
шантајући
,
»
морао
је
утећи
,
јер
га
је
Његова
Преузвишеност
гонила
.
«
Запитам
га
с
ким
би
се
о
Бранку
најбоље
известити
могао
.
Он
ми
каже
,
да
би
најбоље
било
упитати
Бранковог
писара
.
Он
све
зна
.
У
шест
сати
одлази
из
канцеларије
у
пивару
.
Забележим
писарево
име
и
пивару
куд
одлази
,
дам
слуги
на
вино
и
одем
.
Шетам
се
горе
доле
.
Дочекам
и
шест
сати
.
Још
нису
сати
ни
изударали
,
ал
’
из
Управитељства
иде
један
млад
,
улизан
човек
;
шешир
прилично
оклоцан
,
па
кораке
убрзао
.
Знао
сам
одма
’
да
је
то
тај
писар
,
па
хити
у
пивару
.
Пређем
к
њему
.
»
Јесте
л
’
Ви
господин
Ресковић
?
«
»
На
служби
.
Шта
изволите
заповедати
?
«
»
Имао
би
’
с
Вами
нешто
разговора
.
«
Сад
се
Ресковић
нешто
мало
збунио
;
по
свој
прилици
мислио
јо
да
сам
какав
давнашњи
кредитор
.
»
Ако
изволите
у
канцеларију
?
«
»
Нећу
тамо
,
’
ајдмо
на
друго
место
.
«
»
Код
куће
ми
газдаричина
деца
вичу
.
Ако
изволите
Вами
,
или
у
кафану
?
«
»
Мислим
боље
у
какву
пивару
да
идемо
.
Знате
ли
какву
,
куда
Ви
одлазите
?
«
»
Ја
знам
једно
добро
место
,
куд
ја
одлазим
.
Ако
изволите
,
не
браним
,
ал
’
је
далеко
.
«
»
Хајд’те
ближе
гдигод
.
«
»
Е
,
то
онда
морам
ићи
кући
да
мало
више
новаца
понесем
,
јер
овде
је
све
скупље
.
«
»
Немајте
бриге
,
Ви
сте
мој
гост
.
«
Било
је
већ
при
крају
месеца
,
па
би
се
окладио
да
је
писар
пошао
да
на
конту
пије
.
Сад
веселијим
лицем
са
мном
иде
,
па
уђемо
у
једну
господску
гостионицу
.
»
Сад
Ви
заповедајте
што
је
за
нас
најбоље
,
јер
сам
ја
овде
стран
.
«
Писар
одма
’
заповеди
фришког
пива
.
Пиво
се
донесе
.
Пијемо
.
»
Сад
Вам
још
ништа
нећу
говорити
зашто
сам
Вас
тражио
,
но
мало
после
.
«
»
Ал
’
молим
с
ким
имам
срећу
?
«
»
За
име
немојте
ме
питати
.
Ја
сам
из
далеке
земље
земљедржац
,
а
за
добро
Вас
тражим
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
Писар
добро
пије
.
Понудим
га
с
вечером
:
он
се
не
одриче
.
Сад
писар
бољу
и
бољу
вољу
добија
.
Сами
смо
били
за
асталом
у
ћошку
,
па
се
тихо
разговарасмо
.
»
Ви
сте
канцелиста
код
Управитељства
.
«
»
На
служби
.
«
»
Имате
ли
добру
плату
?
«
»
Никакву
;
само
од
акциденција
живим
.
Његова
Преузвишеност
канцелисту
код
иншпектора
не
плаћа
,
јер
који
овде
служи
,
лакше
аванџира
кад
не
добије
плату
.
«
»
А
ко
Вам
је
иншпектор
?
«
»
Господин
Бранко
Орлић
;
но
сад
није
код
куће
,
отпутовао
је
некуд
.
«
»
Ја
сам
чуо
да
је
утекао
.
«
»
Није
баш
ни
тако
.
То
су
његови
непријатељи
изнели
.
Ја
знам
боље
,
нег
’
ма
ко
други
како
је
било
,
јер
сам
сваки
дан
с
њим
радио
«
.
»
Па
шта
је
у
ствари
?
«
»
Ако
ћете
ми
дати
реч
да
нећете
ником
казати
да
сте
од
мене
чули
,
казаћу
Вам
;
јер
управитељ
је
чудан
светац
,
па
да
зна
да
сам
ја
што
говорио
,
пропадо
’
.
«
»
Ја
сам
Орлићев
пријатељ
;
што
рекнете
,
закопано
ће
стати
,
само
ми
искрено
говорите
.
«
»
Управо
да
Вам
кажем
,
наш
управитељ
је
врло
тврд
господин
.
Боже
сачувај
да
га
оговарам
;
то
цео
свет
зна
.
Трошкови
су
велики
,
а
неуредно
плаћа
своје
чиновнике
и
служитеље
.
У
иншпекторату
има
доста
,
и
сувише
посла
,
а
управитељ
никад
не
пита
треба
ли
манипулација
канцелариска
трошка
,
нити
хоће
за
то
да
зна
.
Све
то
г
.
Орлић
из
свога
џепа
мора
да
даје
.
Узмите
сад
да
се
код
нас
разна
господа
окрећу
,
и
ту
иншпектор
на
млого
којешта
трошити
мора
.
Тврд
управитељ
ни
једном
просијаку
,
ни
једном
путнику
неће
уделити
,
но
све
шаље
иншпектору
на
врат
,
па
га
тако
после
гуле
,
јер
он
не
може
никог
да
одбије
.
Но
све
то
још
није
ништа
,
него
ни
редовну
плаћу
редовно
не
исплаћује
,
тако
да
иншпектор
мора
готово
о
свом
трошку
да
живи
.
Покрај
тог
управитељ
је
стар
и
секант
;
осим
себе
другога
у
ништа
не
држи
.
Њему
је
све
једно
:
саветник
,
иншпектор
ил
’
писар
.
Каткад
се
са
иншпектором
разговара
као
са
камердинером
и
хоће
да
га
понижава
.
То
се
г
.
иншпектору
досадило
,
на
јошт
к
томе
себе
истрошио
и
задужио
,
а
плаћу
не
добија
,
па
у
један
ма
’
поручи
Његовој
Узвишености
,
да
ће
зафалити
,
ако
не
добије
плаћу
заслужену
и
боље
уважење
.
Управитељ
,
као
рис
љут
,
дође
у
канцеларију
—
баш
сам
се
онде
десио
—
па
почне
г
.
иншпектора
вређати
.
Иншпектор
ћути
,
па
како
управитељ
оде
,
а
иншпектор
му
напише
и
пошље
писмо
,
у
ком
резигнира
и
јавља
да
више
у
канцеларију
неће
доћи
,
већ
ју
предаје
до
даљег
расположења
мени
,
заклетом
писару
.
Ја
то
одма
’
јавим
управитељу
,
а
г
.
иншпектор
доиста
не
дође
више
у
канцеларију
,
већ
се
из
вароши
удали
.
Сад
тек
зину
сви
непријатељи
на
иншпектора
.
Једни
су
казали
,
ваљда
је
покрао
касу
,
други
—
ваљда
је
архиву
оштетио
,
трећи
треће
,
ал
’
ни
један
није
погодио
,
ал
’
сви
су
после
застиђени
били
.
Па
макар
да
није
ништа
фалило
,
управитељ
га
поче
опет
гонити
,
а
то
ни
за
што
друго
,
већ
само
да
му
не
мора
дуг
платити
.
Кад
се
иншпектор
уклонио
,
онда
навале
његови
кредитори
.
Дуга
је
морао
имати
,
јер
је
трошак
био
велики
,
а
управитељ
није
хтео
плаћати
.
Дође
егзекуција
.
Управитељ
егзекуцији
каже
да
иншпектор
нема
ни
крајцаре
код
њега
;
а
имао
је
двапут
толико
.
Ишту
персоналарест
.
Кад
то
чује
иншпектор
,
а
он
се
не
сакрива
,
већ
баш
дође
у
персоналарест
,
јер
,
вели
,
то
је
управитеља
,
а
не
његова
срамота
.
После
неколико
дана
изиђе
оданде
,
па
баш
навали
на
управитеља
да
му
има
дуг
исплатити
.
Управитељ
се
поплаши
,
јер
је
иншпектор
готов
био
за
правду
и
белај
учинити
,
па
Његова
Преузвишеност
,
тако
велики
господин
,
који
је
толико
пута
у
свом
животу
важне
заклетве
положио
