самурас
великом
свиленом
китком
.
Иначе
остало
одело
било
му
је
много
налик
на
старо
српско
војводско
одело
,
како
су
га
носиле
наше
војводе
и
како
је
описано
у
нашим
народним
песмама
,
нарочито
у
оној
где
се
описује
Кајица
војвода
.
Долама
му
је
била
од
зелене
чохе
,
богато
извезена
вишњевом
бућмом
и
местимице
прешрана
златом
.
На
ногама
је
имао
кратке
,
лаке
чизме
од
сахтијана
.
О
бедрима
му
је
висила
сјајна
богато
искићена
сабља
,
а
поврх
свега
огртао
је
велики
трокатни
огртач
од
црне
дибе
,
који
му
се
спуштао
до
саме
земље
.
Прво
се
водио
разговор
онако
у
опште
,
војвода
је
распитивао
људе
о
разним
приватним
пословима
,
док
мало
по
мало
реч
не
пређе
на
опште
народне
ствари
,
а
као
повод
за
то
послужи
скорашња
смрт
качерског
обркнеза
Станка
из
Накучана
,
који
тих
дана
бејаше
мучки
убијен
,
кад
се
подоцкан
у
вече
враћао
с
Рудника
кући
.
—
Од
некога
доба
тако
су
се
грдно
прозлили
и
похасили
,
да
баш
не
дају
живети
,
дао
би
бог
да
им
ово
буде
пред
главу
—
рече
отац
Мелентије
,
говорећи
о
злочинима
,
које
су
Турци
починили
у
последње
доба
.
Војвода
устаде
,
међ
дружином
наста
мртва
тишина
.
Он
прође
два
три
пут
горе
доле
поред
ватре
,
а
испод
ока
је
погледао
на
људе
што
су
седели
у
наоколо
.
—
Да
ли
смо
сви
на
окупу
?
упита
он
.
Глас
му
је
био
снажан
,
пун
,
гладак
.
Говорио
је
брзо
и
кратко
.
Људи
се
згледаше
око
себе
.
Бројали
су
се
и
рачунали
по
међу
се
и
нађоше
да
им
мало
ко
недостаје
,
готово
су
сви
туна
.
Тада
узе
реч
војвода
.
У
говору
он
напомену
како
је
амо
долазио
пре
три
године
и
како
су
тада
држали
један
збор
налик
на
овај
.
Реч
је
тада
вођена
о
истој
ствари
,
о
којој
ће
се
водити
и
сад
,
само
што
сад
имају
три
године
искушења
више
,
и
о
чему
се
онда
само
нагађало
,
сада
се
зна
посигурно
.
У
суштини
пак
и
тада
и
сада
питање
је
једно
и
исто
;
оно
је
просто
и
јасно
:
Хоће
ли
овај
народ
да
се
бије
или
неће
;
другим
речима
,
да
ли
му
је
насиље
турско
додијало
толико
,
да
га
више
не
може
подносити
,
и
да
му
је
лакше
изложити
се
ризику
да
погине
с
оружјем
у
руци
,
но
гинути
сигурно
без
заштите
и
одбране
,
гинути
као
стока
коју
премлаћује
где
ко
стигне
.
Пре
три
године
рекло
се
,
како
је
насиље
Турака
зулумћара
досадило
и
самим
мирним
Турцима
,
како
се
спрема
велика
молбеница
султану
,
коју
ће
потписати
и
многи
Турци
,
како
ће
ту
молбеницу
однети
у
Цариград
два
угледна
Турчина
и
два
угледна
Србина
,
како
на
Порти
има
сад
један
моћан
човек
,
који
је
родом
одовуд
из
наших
крајева
и
који
ће
се
радо
заузети
за
праведну
ствар
народну
.
Говорило
се
како
ће
и
сам
ћесар
аустријски
помоћи
народне
молбе
,
како
су
најлепши
изгледи
за
успех
,
како
би
оружан
покрет
у
народу
све
то
покварио
,
и
како
због
свега
тога
треба
ствар
оставити
да
легне
и
да
се
још
очекне
.
Сад
је
и
очекнуто
и
причекнуто
и
све
се
видело
.
Видело
се
да
од
свију
тих
надања
нема
ништа
,
да
су
сва
та
уздања
напразно
,
и
сад
само
остаје
питање
:
Шта
ће
бити
даље
?
А
избор
је
кратак
:
или
се
треба
одрећи
сваке
наде
на
неку
олакшицу
и
спасење
,
па
повити
врат
и
трпети
зло
,
или
се
ухватити
с
њим
у
коштац
,
па
што
бог
да
.
Војвода
је
ово
излагао
јасно
,
разумљиво
,
позивао
се
на
примере
,
указивао
је
на
људе
који
су
тако
гледиште
заступали
и
који
су
од
то
доба
или
главом
платили
,
или
на
својој
рођеној
кожи
искусили
,
како
је
велика
била
њина
обмана
,
па
свој
дуг
говор
заврши
овим
речима
:
—
Сви
знате
шта
је
било
пре
три
године
.
Као
ово
сада
,
ја
сам
и
тада
кастиле
био
дошао
да
чујем
шта
сте
ви
наумни
.
Ви
сте
тада
сви
били
да
се
очекне
.
И
очекнули
сте
.
Три
је
године
од
тога
доба
.
Да
ли
сте
што
ишчекали
ви
то
најбоље
знате
.
Сад
су
опет
настале
прилике
где
би
се
устанак
могао
дићи
с
неким
изгледима
на
успех
.
И
сад
је
опет
ред
да
ви
кажете
шта
мислите
и
да
се
одлучите
на
једну
страну
.
Војвода
стаде
и
за
тренутак
његов
строги
,
готово
мрачни
поглед
прелетао
је
с
једнога
на
другог
од
присутних
гостију
.
Тада
се
диже
средовечан
човек
,
у
долами
,
с
дугим
,
на
широко
оплетеним
перчином
,
који
му
је
висио
низ
леђа
.
То
је
био
кнез
Теодосије
из
Орашца
.
Он
се
прокашља
,
изађе
мало
напред
из
гомиле
,
и
погледа
по
сакупљеној
браћи
па
рече
:
—
И
пре
три
године
ја
сам
се
највише
заузимао
да
се
кавга
не
замеће
,
па
се
уздам
да
ми
браћа
неће
замерити
,
ако
и
сада
први
узмем
реч
,
а
ноћ
је
дуга
казаће
и
други
шта
мисле
.
За
тим
је
кнез
живим
бојама
узео
цртати
жалосно
и
беспомоћно
стање
у
коме
се
народ
налази
,
и
које
није
било
ни
мало
повољно
за
устанак
,
нити
је
обећавало
какав
успех
.
Турци
бесни
и
осиони
,
а
сиротиња
заплашена
,
застрашена
и
углаву
утуцана
.
Научени
искуством
из
прошлих
година
,
Турци
су
по
свима
крајевима
,
скоро
у
сваком
селу
,
подигли
јаке
чардаке
,
у
којима
држе
спремне
,
ратоборне
,
до
зуба
наоружане
и
оружју
врло
веште
крџалије
или
јаничаре
,
у
опште
људе
бећаре
,
који
живе
за
ћар
и
пљачку
и
којима
није
ништа
погинути
...
.
Слободни
од
посла
и
бриге
за
комад
хлеба
,
јер
им
раја
мора
спремити
све
што
им
је
потребно
за
угодан
живот
,
Турци
проводе
све
време
у
лову
,
у
веџби
с
оружјем
,
у
пројахивању
добрих
коља
,
у
обилажењу
околних
села
.
На
тај
начин
они
сада
знају
у
свакоме
селу
све
путове
и
распутице
,
све
стазе
и
богазе
,
сва
скровита
места
и
од
њих
је
данас
тешко
ма
шта
за
дуже
време
сакрити
.
Сем
тога
они
познају
све
угледније
домове
,
знају
све
отреситије
људе
и
при
првом
покрету
похватаће
их
и
потрпати
у
градске
тамнице
,
или
ће
их
просто
исећи
...
.
Код
Турака
је
сила
,
али
код
њих
је
и
богатство
.
Што
не
могу
силом
,
они
достижу
новцем
.
Где
год
се
у
народу
појави
какав
отреситији
и
смелији
човек
,
човек
убојник
,
они
,
или
га
смакну
,
или
га
придобију
за
се
,
добро
га
плате
,
начине
од
њега
свога
послушника
,
који
им
врши
крвави
измет
и
по
њихној
заповести
тамани
своју
браћу
.
На
тај
начин
на
све
стране
размножили
су
се
и
шпијуни
,
потказивачи
и
дошаптавала
,
од
којих
се
не
можеш
својски
ни
богу
помолити
,
а
да
се
то
не
дошане
и
не
докаже
Турцима
на
чардаку
.
У
ову
гадну
службу
уврбоване
су
чак
и
неке
женске
.
Млади
Турци
имају
по
селима
своје
младе
јаранице
,
које
им
све
доказују
,
и
своје
старе
ђувендије
,
старе
вештице
,
које
ће
за
добар
бакшиш
прокљувити
и
где
је
синоћ
враг
вечерао
...
Услед
тога
сви
бољи
и
отреситији
људи
живе
у
вечитом
страху
,
и
,
што
но
реч
,
склањају
се
и
од
сенке
своје
,
само
да
их
каква
напаст
не
снађе
...
Зло
је
од
људи
,
па
је
зло
и
од
Бога
.
Ово
је
већ
трећа
година
како
летина
обмањује
.
Тек
је
половина
зиме
а
већ
је
нестало
хране
и
за
стоку
и
за
људе
.
Уз
то
су
удариле
и
страшне
болештине
.
Полане
је
морила
чума
,
а
сада
арапске
богиње
већ
скоро
читава
година
дана
како
не
избијају
из
сељачких
домова
.
Најзад
још
се
памти
како
је
народ
грдно
пролазио
што
је
у
ранија
времена
пристајао
и
бунио
се
,
па
је
сад
ушла
нека
страва
у
свет
те
никоме
не
верује
и
од
свакога
се
боје
.
Турци
су
покупили
и
последњу
бритвицу
од
народа
,
те
,
што
но
реч
,
нема
чиме
дрвце
зарезати
да
зуб
прочачка
,
а
камо
ли
изаћи
у
отворен
бој
!
Грдне
глобе
пребиљушиле
су
и
последњу
парицу
;
не
би
имали
за
шта
купити
праха
ни
колико
човек
може
на
длану
сагорети
.
Све
је
то
ређао
кнез
Теодосије
,
па
свој
дуги
говор
заврши
овим
речима
:
—
На
једној
страни
стоје
одморни
и
за
бој
орни
,
сити
и
напити
,
смели
и
јуначни
,
спремни
и
наоружани
,
богати
,
јаки
и
удружени
Турци
,
а
на
другој
страни
гола
,
распојасана
,
престрављена
,
пометена
,
од
бога
и
од
људи
напуштена
раја
.
Или
,
ако
хоћеш
друкчије
:
на
једној
страни
стоји
оштра
турска
сабља
,
а
на
другој
подбријана
српска
глава
.
Дигне
ли
се
глава
,
на
њу
ће
пасти
сабља
,
па
што
ко
повуче
.
Ко
ту
сме
примити
грех
на
душу
,
да
крене
народ
на
сигурну
погибију
!
Хајдуцима
је
лако
!
Они
огледају
,
па
ако
пође
добро
,
добро
је
!
Окрене
ли
зло
,
они
гурну
у
шуму
...
данас
су
овде
,
а
сутра
на
другом
крају
:
било
па
их
није
,
и
шта
им
ко
може
.
Али
тако
се
не
може
са
сиротињом
.
Цео
народ
не
може
се
одметнути
у
планину
.
За
то
ја
и
нисам
да
се
махнита
већ
да
се
мирује
,
па
ако
се
може
што
лепим
начином
—
добро
,
а
ако
се
не
може
,
боље
трпети
и
ово
,
но
узмутити
народ
да
после
са
свим
с
главе
пропадне
!
Тако
ја
мислим
,
а
ето
и
друге
браће
,
па
нека
и
они
говоре
.
Пошто
је
довршио
свој
говор
,
кнез
Теодосије
повуче
се
међу
људе
.
Црни
ратник
саслушао
га
је
ћутећки
,
па
је
ћутао
и
сад
,
погледајући
озбиљно
и
мрачно
по
сакупљеној
дружини
.
У
пећини
завлада
гробна
тишина
.
Чуло
се
само
како
ватра
пуцкара
.
—
Да
чујемо
и
другу
браћу
—
рече
Црни
ратник
,
видећи
да
се
нико
не
јавља
да
говори
.
Устаде
омален
,
прићос
човек
,
живих
,
ватрених
очију
.
Војвода
га
није
познавао
,
те
улита
погледом
Бритву
:
он
се
примаче
и
шану
му
,
да
је
то
Дамњан
Матовић
,
прозвани
Крџа
,
из
села
Лочевна
(
сад
у
срезу
црногорском
)
,
добар
домаћин
а
и
добар
јунак
:
код
Турака
на
доста
добром
гласу
.
Крџа
рече
да
ће
он
после
казати
што
има
,
сад
,
овако
узред
,
хоће
да
допуни
само
нешто
од
онога
што
кнез
Теодосије
мало
час
помиња
о
спреми
турској
.
Он
,
Крџа
,
има
Турчина
побратима
,
Суљагу
Реџепалиагића
,
спахију
из
Горњих
Бранетића
.
Ово
дана
побратим
Суљо
звао
га
је
к
себи
на
чардак
,
на
пријатељски
еглен
и
разговор
,
и
том
!
приликом
рскао
му
:
—
„
Море
,
побратиме
Крџо
,
неки
наши
опет
спремају
да
гурну
угарак
у
вилајет
.
“
Крџа
му
примети
да
он
о
томе
ништа
не
зна
:
на
шта
ће
му
ага
рећи
:
—
Нисам
те
ја
ни
звао
амо
,
побратиме
,
да
те
испитујем
знаш
ли
ти
то
или
не
знаш
,
већ
да
ти
кажем
,
да
ја
то
све
знам
,
а
да
то
знају
,
богме
,
и
други
Турци
,
и
да
ти
,
као
моме
доброме
досту
и
побратиму
рекнем
,
да
не
умачеш
твоје
прсте
у
то
варзило
и
да
се
чуваш
махнитих
људи
,
којима
је
,
место
мозга
,
ветрина
у
глави
.
Све
што
је
до
сад
било
,
све
то
иде
у
један
ћитап
,
а
ово
што
ће
сад
бити
то
ће
имати
са
свим
други
хесап
!
...
.
И
ту
је
сад
Суљо
испричао
своме
побратиму
,
како
су
се
Турци
спремили
да
мету
све
под
нож
,
ако
се
најмањи
покрет
осети
у
народу
.
Где
год
букне
пламен
,
крвљу
ће
се
погасити
.
Села
ће
бити
попаљена
и
до
темеља
порушена
.
Што
год
се
живо
ухвати
,
биће
поклано
или
у
ропство
отпрћено
—
такав
је
изун
од
цара
изнађен
,
да
се
с
овим
бунтовним
и
непокорним
народом
један
пут
тако
сврши
.
Цар
се
дуго
одупирао
,
али
,
видећи
како
раја
у
свакој
прилици
пристаје
уз
бечке
ћесаре
,
и
буни
се
против
свога
законита
цара
,
решио
је
да
се
један
пут
истреби
све
што
се
назвало
хајдучко
и
бунтовно
.
Овуда
ће
се
после
населити
други
народ
,
доћи
ће
Татари
те
ће
царевина
бар
с
ове
стране
бити
мирна
и
сигурна
од
Швабе
.
А
ваши
крштени
краљићи
први
су
показали
да
то
тако
може
бити
,
да
се
један
народ
који
од
памтивека
живи
на
једном
месту
,
одатле
прогна
и
разјури
,
а
ту
да
се
доведе
други
народ
и
друго
племе
.
Тако
је
недавно
урадила
с
Татарима
у
Криму
она
„
пјана
московска
роспија
“
Катарина
,
а
помоћник
јој
је
био
ови
„
змијоглави
бечки
ускогаћа
.
“
(
Цар
Јосиф
други
)
.
Падишах
се
,
бива
,
затекао
да
им
овде
врати
жао
за
срамоту
.
Него
ће
изаћи
оно
:
„
биле
се
јетрве
преко
свекрве
“
!
Док
се
они
горе
накусурају
,
дотле
ће
остати
многа
капа
пуста
.
Но
ја
ка
велим
,
ми
који
смо
се
испилили
у
једном
гнезду
,
(
Суљага
је
старином
био
из
Новог
Пазара
)
требало
би
да
заклонимо
вилајет
од
те
напасти
.
Зато
сам
те
и
звао
да
чујеш
каква
сабља
над
Шумадијом
виси
.
Од
кад
је
овога
краја
и
овога
народа
овуде
,
никад
страшнија
хала
није
зијала
на
овај
вилајет
.
Ово
шала
није
,
а
сиграчка
није
,
с
тога
сад
ваља
брати
памет
у
главу
—
рекао
је
Суљага
.
После
је
додао
:
Што
ћемо
,
Турци
смо
,
и
морамо
се
држати
заједно
и
један
другог
заклањати
,
али
,
ето
,
на
—
пет
прстију
на
руци
,
па
ни
два
нису
једнака
.
Има
међу
нама
Турака
који
би
једва
дочекали
да
се
сутра
што
закува
,
па
да
они
жаре
и
пале
по
својој
.
И
да
могу
чисто
би
сами
духнули
у
огањ
,
само
да
што
пре
плане
.
То
ти
казујем
као
рођеном
брату
своме
,
као
што
ми
и
јеси
брат
но
богу
.
С
тога
се
чувај
данас
више
но
икада
.
И
сенци
својој
немој
веровати
.
Глава
је
само
једна
,
а
врат
није
као
врбов
пањ
:
ове
године
га
сасечеш
,
а
до
године
избију
нови
младари
.
Тако
је
Суљага
говорио
своме
побратиму
Крџи
.
Па
да
би
га
уверио
како
је
то
све
сушта
истина
,
водио
га
је
свуда
но
чардаку
и
у
поверењу
му
показао
,
каква
је
спрема
учињена
за
сваки
случај
.
Чардак
је
обновљен
и
утврђен
;
одоздо
је
ударен
нов
зид
с
мазгалима
,
коме
без
топова
нико
ништа
не
би
могао
учинити
.
Има
навучена
оружја
,
и
свакојаке
војничке
спреме
и
оправе
.
Само
ту
могло
би
се
наоружати
преко
двадесет
људи
,
а
захире
имају
месецима
да
се
држе
.
Да
би
се
за
све
обезбедили
,
чак
је
у
чардаку
,
доле
у
подруму
,
ископан
бунар
.
За
случај
да
буду
опседнути
у
чардаку
,
имали
би
се
чиме
и
појити
,
а
да
им
опсадници
не
могу
пресећи
воду
.
Из
свега
,
дакле
,
излази
:
Турци
нешто
слуте
,
они
се
нечему
надају
и
спремају
се
да
буду
готови
за
сваки
случај
.
Суљага
је
на
растанку
рекао
побратиму
Крџи
:
—
Чујеш
,
побратиме
крџо
,
ове
ће
године
бити
више
крви
него
вина
и
више
меса
него
круха
.
С
тога
припази
и
на
се
и
на
све
своје
,
а
ја
ћу
мотрити
да
ти
на
време
дам
хабер
с
које
се
стране
примиче
холујина
.
После
ове
приче
Крџине
опет
наста
кратко
ћутање
.
Но
наскоро
из
гомиле
се
јави
сед
,
ћелав
,
крупан
човек
,
у
црвеном
копорану
.
Он
није
устајао
.
Говорио
је
с
пања
,
онако
седећки
како
се
затекао
.
Није
беседио
дуго
,
али
оно
што
рече
,
било
је
кратко
,
јасно
и
сабијено
.
Његов
се
говор
сводио
на
оно
:
Све
је
онако
како
вели
кнез
Теодосије
,
али
опет
зато
он
се
не
би
бојао
Турака
,
и
био
би
за
то
да
се
сутра
на
њих
устаје
,
кад
би
знао
да
ћемо
имати
посла
само
с
овим
нашим
домаћим
Турцима
.
Ма
како
да
су
они
јаки
,
спремни
и
јуначни
,
а
ми
голотрби
а
неспремни
,
опет
смо
ми
од
њих
увек
јачи
,
и
свакад
можемо
с
њима
пречистити
рачуне
.
Али
као
год
што
је
јасно
и
без
двоумице
да
би
с
овим
нашим
Турцима
могли
изаћи
на
крај
,
исто
је
тако
јасно
и
без
двоумице
,
да
против
целе
турске
царевине
ми
сами
не
можемо
учинити
ништа
.
А
кад
је
тако
,
онда
је
ту
лако
ухватити
хесап
,
ваља
ли
ризиковати
и
дизати
се
на
устанак
,
или
не
ваља
.
Ако
има
какво
веће
силе
,
какве
царевине
или
краљевине
,
која
ће
се
ухватити
с
Турском
у
коштац
,
да
се
ова
забуни
о
своме
јаду
,
а
нас
да
остави
да
се
сами
искусурамо
с
овим
нашим
домаћим
Турцима
—
ако
то
има
,
онда
се
може
устајати
,
јер
се
можемо
надати
неком
успеху
и
тековини
.
Али
ако
тога
нема
,
ако
ћемо
бити
остављени
сами
себи
,
онда
о
устанку
не
треба
ни
помињати
,
пошто
би
то
значила
чиста
и
сигурна
погибија
,
без
икакве
славе
и
користи
.
Разложив
то
,
старац
је
тражио
од
војводе
да
он
каже
,
како
стоји
та
ствар
,
и
да
ли
је
прилика
,
да
би
каква
крштена
а
јака
држава
хтела
и
могла
помоћи
јадном
српском
народу
да
стресе
турско
ропство
и
да
прогледа
својим
очима
.
Старац
је
рекао
даље
,
да
они
,
сељаци
,
из
оних
гудура
и
планина
,
не
могу
ништа
знати
,
ни
видети
даље
од
свог
носа
,
и
да
је
њих
узалуд
о
томе
запиткивати
.
С
тога
нека
каже
војвода
што
зна
,
и
то
ће
бити
пресудно
за
целу
ствар
.
Многи
одобрише
старцу
.
Но
црни
ратник
опет
не
узе
реч
.
Он
примети
само
толико
да
ће
говорити
доцније
,
и
ту
ће
казати
све
што
има
,
а
сада
да
се
још
саслушају
друга
браћа
.
Неко
из
дружине
примети
:
—
Јавните
се
који
од
духовника
!
Но
духовници
су
се
згледали
,
али
нико
не
узе
реч
.
Отац
Мелентије
примети
само
полугласно
другу
до
себе
:
„
Лако
ћемо
казати
ми
шта
мислимо
;
но
овде
је
ствар
војничка
;
ту
треба
да
говоре
прво
људи
ратници
,
а
за
нас
је
лако
.
И
опет
у
пећини
наста
гробна
тишина
.
Било
је
очевидно
да
говор
нешто
запиње
,
да
саветовања
не
иду
живо
,
да
говорници
нису
толико
заинтересовани
колико
би
се
могло
очекивати
према
огромном
значају
,
који
има
ствар
о
којој
су
се
саветовали
.
Видећи
да
се
људи
снебивају
и
оћуткују
,
Црни
Ратник
узе
сам
запиткивати
једног
по
једног
.
—
Какво
је
твоје
суђење
у
овој
ствари
,
буљубаша
Ломо
?
—
упита
он
омања
,
висока
,
крупна
човека
у
долами
,
подугих
а
ретких
бркова
,
смеђа
и
с
плетеницом
иза
леђа
.
—
Хвала
ти
,
војводо
,
на
сећању
—
одговори
Ломо
танким
,
звучним
гласом
—
ја
оћуткујем
,
ка
’
велим
има
старије
браће
,
да
њих
прво
саслушамо
.
Али
вољан
си
ме
питати
и
ја
ћу
рећи
што
ми
је
на
души
.
Моја
је
кратка
,
војводо
!
Ја
сам
за
то
да
се
орјати
гоне
из
ове
лепе
земље
,
да
се
куга
треби
:
нека
је
један
Турчин
мање
,
па
је
заувар
—
рече
Ломо
живо
.
После
додаде
мало
мирније
.
—
Кнез
Теодосије
вели
„
ако
се
што
може
учинити
лепим
начином
“
!
Ко
би
од
тога
бежао
,
кад
би
се
то
могло
!
Ко
би
се
без
нужде
лаћао
силе
и
оружја
,
кад
би
се
мирним
начином
и
споразумом
могло
постићи
бар
толико
да
нас
Турци
не
убијају
као
стоку
без
суда
и
пута
!
Али
ево
јада
где
се
то
не
може
.
Ја
управо
и
не
разумем
како
то
и
мисли
кнез
Теодосије
,
кад
вели
„
лепим
начином
“
?
Какав
би
то
био
„
леп
начин
“
с
Турцима
?
Мени
то
излази
на
ону
прилику
,
као
кад
би
јагањци
тражили
да
се
на
„
леп
начин
“
споразуму
с
вуковима
,
да
их
више
не
кољу
.
Не
зна
курјак
шта
је
„
леп
начин
“
и
споразум
,
већ
њега
треба
коцем
уз
ребра
!
Док
је
Лома
ово
говорио
,
иза
њега
се
осети
неки
покрет
и
шушкање
.
То
је
кнез
Теодосије
нешто
шапутао
с
омлађим
црномањастим
човеком
,
веома
карактеристична
,
обележена
лица
.
Видело
се
како
тај
човек
одобрава
Ломи
,
а
кнез
Теодосије
му
нешто
спори
.
Но
Ломо
продужи
:
—
Кнез
Вићентије
опет
каже
,
ако
нас
се
прими
каква
крштена
краљевина
онда
може
што
и
бити
од
нас
,
друкчије
нема
ништа
.
Од
ових
наших
домаћих
Турака
ми
смо
истина
јачи
и
могли
би
се
од
њих
отети
,
али
султан
отуд
из
Цариграда
пратиће
на
нас
другу
војску
и
праћаће
их
све
дотле
,
докле
нас
не
истреби
сасвим
.
Шта
хоће
и
шта
може
султан
,
ја
не
знам
.
Он
је
цар
,
а
до
цара
је
далеко
.
Ко
може
погађати
шта
је
цару
у
памети
.
Али
што
ја
знам
,
то
је
,
да
ми
је
за
врат
засео
зулумћар
и
да
ме
без
престанка
туца
маљицом
но
темену
.
Могу
ли
ја
само
да
га
свучем
,
и
да
му
проспем
утробу
,
богме
ћу
ја
то
учинити
,
па
да
бих
знао
да
ће
ме
одмах
сутра
други
закорачити
.
Трпети
ја
бесна
пса
у
кући
,
само
за
то
што
сутра
може
доћи
други
ако
онога
првог
отерам
—
ја
то
бога
ми
никад
не
бих
чинио
.
С
тога
ја
и
нисам
да
се
много
мудријаши
,
но
да
се
договоримо
овде
како
ћемо
и
шта
ћемо
,
па
чим
зене
пролеће
а
ми
да
напунимо
планине
,
па
шта
бог
да
.
С
неколико
страна
чу
се
одобравање
,
али
оно
је
долазило
од
млађих
и
средовечних
људи
.
Црни
Ратник
,
као
с
неким
задовољством
,
баци
летимичан
поглед
на
ове
људе
.
Његово
чело
као
да
се
за
тренутак
мало
разведри
,
али
се
брзо
опет
врати
онај
обични
строги
израз
.
Кнез
Теодосије
примети
гласно
:
Лако
је
Ломи
,
Лома
је
и
сам
хајдук
,
а
уз
то
има
два
старија
брата
код
куће
.
Они
већ
не
би
тако
говорили
,
а
Ломи
је
лако
!
Кутње
слеме
није
на
његовим
плећима
.
—
Немој
тако
,
кнеже
,
—
љутну
се
Лома
.
—
Лако
није
никоме
,
али
кад
нешто
мора
бити
!
Црни
Ратник
упре
поглед
у
оца
Мелентија
;
—
Оче
духовниче
,
шта
ти
велиш
?
—
Ствар
се
тиче
боја
и
мегдана
,
војводо
,
с
тога
сам
мислио
ред
је
да
прво
говоре
људи
убојници
,
што
те
послове
разуму
.
Ја
сам
немоћни
старац
и
ближи
сам
гробу
него
дому
.
Служитељ
сам
света
олтара
,
и
по
чину
и
позиву
своме
требало
би
да
проповедам
мир
и
братску
љубав
мећу
људима
.
Али
наши
свети
олтари
стоје
данас
поругани
а
са
њина
подножја
пуши
се
невина
крв
српска
.
Наше
су
светиње
обесвећене
,
наша
је
вера
погажена
,
наше
свештене
утвари
оскврњене
су
,
наш
је
закон
наложен
стиду
и
подсмеху
,
а
наши
храмови
личе
данас
више
на
црне
рушевине
где
совуљаге
певају
поноћне
злослуте
песме
своје
,
но
на
богомоље
хришћанске
,
одакле
се
небесима
шиљу
смерне
молитве
смерних
служитеља
и
испосника
.
—
Сви
ви
,
браћо
,
живи
сте
сведоци
ове
големе
беде
и
ових
страшних
искушења
,
у
која
је
дошла
света
вера
наша
.
Пре
три
месеца
бесни
буљубаша
Дост-ага
с
коњем
је
улетио
у
малени
храм
наш
и
трагови
његове
безбожне
руке
стоје
још
и
данас
по
светим
иконама
.
У
грудима
пречасне
Богородице
стоје
и
данас
три
куршума
синџирлије
,
које
је
овај
безбожник
набио
из
пиштоља
свога
.
Од
иконе
св
.
Јована
Крститеља
још
стоји
отцепљена
широка
иверица
,
засечена
оштром
сабљом
турском
.
Светом
одеждом
,
која
се
облачи
страсне
недеље
,
покриван
је
коњ
свирепа
безбожника
и
сутра
дан
нађена
је
уваљана
у
мокраћи
коњској
.
Листови
са
света
јеванђеља
цепани
су
и
усукивани
,
да
њима
Дост-ага
пали
лулу
своју
,
и
тај
измет
морао
је
својом
руком
вршити
један
служитељ
олтара
.
Из
светог
путира
крвник
је
,
у
подсмех
,
шикао
ракичину
,
па
га
је
онда
бацио
далеко
,
те
и
данас
стоји
улубљен
и
нагрђен
.
Само
срце
у
мени
плаче
а
грешна
душа
моја
,
као
беспомоћни
црв
,
у
мукама
се
вије
са
немоћи
и
јада
свога
,
јер
види
беду
,
а
не
може
да
је
отклони
,
јер
чује
плач
,
а
не
може
да
га
утеши
,
и
види
крваву
сузу
сиротиње
српске
,
али
је
слабачка
и
нејака
рука
да
је
убрише
.
—
На
шта
да
чинимо
у
овој
вељој
беди
и
претешкој
невољи
нашој
?
Да
ли
да
ћутимо
,
да
трпимо
,
и
без
роптања
да
подносимо
страховите
ударце
бича
варварскога
?
Ја
тај
грех
не
бих
смео
узети
на
душу
да
икоме
то
саветујем
.
Држим
да
би
тиме
само
то
доказали
,
да
смо
равнодушни
према
светињама
својим
,
да
не
маримо
за
веру
праотаца
својих
и
да
нас
не
тиште
ране
њене
.
А
ја
осећам
да
те
ране
мене
тиште
.
Она
три
куршума
синџирлије
,
у
грудима
пречасне
богородице
,
мене
тиште
као
да
су
у
мојим
рођеним
грудима
.
Кад
се
ноћу
тргнем
из
сна
,
ја
осећам
бол
,
ја
осећам
како
ти
куршуми
шкргућу
у
овим
старим
,
раздробљеним
грудима
мојим
.
А
плачно
лице
плачне
богоматере
јавља
ми
се
тада
у
сумраку
на
колебљивој
светлости
слаба
кандиоца
,
и
ја
чујем
дубоке
уздахе
њене
,
и
видим
крв
како
лопи
из
разјапљених
рана
њених
,
и
чујем
болно
цвиљење
:
—
„
Зар
нема
хришћанске
руке
да
исцели
прострељене
груди
моје
!
“
Тада
у
страви
скачем
с
тврде
постеље
испосничке
,
припадам
на
колена
и
тражим
утехе
у
топлим
молитвама
.
У
тим
страшним
тренутцима
неки
паклени
огањ
,
или
можда
неки
свештени
огањ
сажиже
груди
моје
.
У
тим
тренутцима
долази
ми
помисао
да
збацим
обућу
с
ногу
својих
и
капу
с
главе
своје
,
да
се
одрекнем
сна
и
одмора
да
се
одрекнем
дома
и
крова
,
да
заборавим
на
јело
и
пиће
,
да
осмудим
ове
седе
пласи
,
да
разгребем
и
нагрдим
лице
своје
,
поспем
главу
пепелом
покајничким
и
место
путничке
палице
да
узмем
велики
крст
пустињака
Јована
,
па
да
пођем
по
селима
и
градовима
,
да
закуцам
на
свачија
врата
,
да
обиђем
и
последњу
убогу
колебицу
,
да
прегазим
брда
и
долине
,
да
посетим
сваки
скуп
где
год
се
и
два
хришћанина
састану
,
и
на
свима
улицама
,
са
свију
раскрсница
,
на
свима
праговима
,
са
свију
брежуљака
да
довикујем
:
„
На
оружје
!
На
оружје
!
За
веру
и
отаџбину
!
“
—
Јес
,
„
На
оружје
!
На
оружје
!
За
веру
и
отаџбину
“
!
—
тај
свети
узвик
треба
да
одјекне
с
краја
на
краја
Србије
,
треба
да
прозвучи
кроз
поља
и
дубраве
и
да
прохучи
кроз
брда
и
гудуре
српске
.
Као
пламени
дах
он
греба
да
загреје
смрзнута
срца
српска
,
и
да
открави
залеђену
крв
у
грудима
србиновим
.
Он
треба
да
запали
свети
жар
родољубља
и
пожртвовања
,
и
као
огањ
очишћења
да
се
разбукти
по
свима
крајевима
српским
,
да
спржи
и
уништи
све
што
је
грешно
и
ниско
,
а
да
остану
само
чисте
и
прекаљене
врлине
једнога
јуначког
племена
.
—
А
мој
слабачки
проповеднички
глас
да
је
да
се
претвори
онда
у
громовиту
рику
,
која
ће
будити
успавани
дух
српски
,
оживљавати
и
подизати
обамрла
срца
српска
,
као
што
анђеоска
груба
из
гробова
дозива
и
диже
давно
иструнуле
мртве
,
да
изађу
пред
последњи
страшни
суд
бога
праведнога
.
—
Али
и
то
је
још
мало
:
да
ми
је
глас
који
ће
надвикати
целу
природу
,
који
ће
надрикати
бесну
холујину
,
надјачати
хуку
помамне
планинске
реке
,
надсилити
и
бескрајно
шуштање
столетне
планине
,
и
вијук
вејавице
,
и
арлук
гладна
вука
,
и
кликтање
орла
,
и
песму
славуја
,
и
све
звуке
у
природи
.
Јес
,
све
да
надсили
,
све
да
наткрили
,
па
да
цела
природа
проговори
једним
јединим
гласом
,
да
кроз
њу
одјекне
само
та
једна
једина
лозинка
.
„
На
оружје
,
на
оружје
,
за
веру
и
отаџбину
!
“
—
Јес
,
те
свете
речи
треба
да
одјекну
у
сваком
звуку
природином
,
у
сваком
гласку
,
у
слаком
шумору
њеном
;
њих
да
чујемо
свуда
и
на
сваком
месту
,
увек
и
у
свако
доба
;
њих
да
нам
збори
и
рика
бесне
холујине
,
кад
срдито
тресе
брда
и
планине
,
и
хука
шумне
реке
,
која
с
вртоглавих
висина
,
запенушена
у
беснилу
своме
,
џиновским
скоком
јури
у
мрачне
поноре
,
ширећи
на
далеко
вечити
шум
свој
;
њих
да
нам
збори
вијук
мећаве
,
кад
кроз
поноћ
свира
самртничку
песму
своју
,
и
арлук
гладна
вука
,
кад
на
окрајку
пусте
шуме
јавља
околном
стаду
страшно
присуство
своје
,
и
кликтање
сура
орла
,
кад
на
пустој
литици
гракће
једнолику
песму
своју
;
њих
да
чујемо
и
у
милој
песми
мала
славуја
,
кад
се
у
прозорје
дремовно
љушка
на
гранчици
,
испредајући
у
заносу
свилене
гласе
своје
,
и
у
блејању
малена
јањца
,
кад
престрављено
тражи
изгубљену
матер
своју
,
и
у
плачу
одојчета
на
грудима
материним
,
и
у
лаком
поветарцу
,
што
у
сутон
тихо
жубори
кроз
брснате
гране
и
зелено
лишће
,
и
у
оном
заносном
мирису
од
цвећа
,
што
се
у
сутон
с
росних
пољана
до
нас
подиже
,
и
у
оном
благом
трептању
сићаних
звездица
,
што
нам
у
тихој
ноћи
из
даљних
даљина
,
из
простора
без
краја
и
имена
шаљу
нејасне
поздраве
споје
.
—
Јес
,
цела
природа
да
одјекне
једним
јединим
јеком
и
да
прозбори
једном
једином
речју
:
„
На
оружје
!
На
оружје
!
“
И
онда
нека
настане
страшни
суђени
дан
,
нека
букну
у
пламену
градови
и
села
,
.
нека
врели
куршуми
и
оштри
јатагани
испарају
груди
људске
и
отворе
обилна
врела
крви
,
нека
крв
проври
из
сваке
стопе
ове
мученичке
земље
,
нека
буде
један
страшни
суд
овде
на
земљи
,
па
или
нека
се
утре
српско
племе
,
да
га
више
никако
нема
,
или
нека
ова
лепа
земља
буде
очишћена
од
азиска
гада
и
проклетства
,
па
,
окупано
у
пламену
и
умивено
крвљу
,
нека
поново
сијне
светло
лице
мајке
Србије
!
.
.
Седи
отац
Мелентије
дубоко
се
закашља
,
загрцну
се
,
окрете
се
на
страну
и
избаци
велику
лопту
крви
.
Људи
га
придржаше
.
Окренув
се
дружини
,
он
притиште
обадве
руке
на
споје
сухе
,
шупље
груди
,
изгледао
је
блед
као
смрт
и
грдно
измучен
,
поглед
му
се
отимао
горе
небесима
,
а
он
полако
изусти
:
—
Ето
,
такав
сам
ја
!
Не
могу
да
се
сетим
ових
пексијана
,
не
могу
да
говорим
о
њима
а
да
ми
се
сва
крв
не
узмути
.
Опростите
ми
,
намучио
сам
вас
мојим
говором
!
Говорио
сам
и
што
не
треба
,
али
такав
сам
ја
!
.
.
Старац
се
опет
закашља
и
спусти
се
на
једну
кладу
.
Људи
су
га
са
жаљењем
погледали
.
Отац
Мелентије
био
је
човек
уважен
и
љубљен
у
целом
крају
.
Турке
је
мрзио
страсно
,
а
био
је
на
месту
,
где
је
ради
манастира
морао
много
што
шта
да
трпи
и
много
које
чему
да
гледа
кроз
прсте
.
То
га
је
страшно
мучило
,
и
обично
би
рекао
,
да
ће
му
од
тога
и
гроб
бити
.
Говор
оца
Мелентија
изазва
живљи
покрет
у
друштву
.
Млађи
су
му
страсно
одобравали
.
Кнез
Теодосије
рече
,
како
отац
Мелентије
лепо
говори
,
дивно
говори
,
али
би
тај
говор
згодно
пристао
за
какву
песмарицу
,
могао
би
се
ако
хоћете
и
уз
гусле
певати
,
да
људе
одушевљава
,
али
где
се
решава
о
глави
и
имаћу
,
ту
оваки
разговори
не
вреде
много
.
Неки
су
налазили
,
да
је
ова
оцена
кнеза
Теодосија
врло
строга
и
узеше
га
корети
.
Он
се
смешкао
и
пецкао
је
Мелентијев
говор
даље
.
Изроди
се
жив
жагор
.
Црном
Ратнику
очевидно
су
се
допадале
ове
препирке
.
Он
их
је
пажљиво
слушао
,
корачајући
ћутећки
ту
пород
ватре
.
Овај
кратки
жагор
боље
му
је
показао
какво
расположење
веје
овом
дружином
,
но
сви
досадашњи
дуги
говори
.
Проматрајући
ко
држи
страну
Мелентију
,
а
ко
Теодосију
,
брао
се
видело
да
је
на
Мелентијевој
страни
огромна
већина
.
Но
нарочиту
пажњу
Црнога
Ратника
свратио
је
онај
црнпурасти
омлађи
човек
,
маркирана
лица
,
што
се
налазио
у
близини
Теодосијевој
и
још
раније
нешто
се
препирао
с
њим
.
Није
га
познавао
,
али
му
се
овај
човек
веома
допадао
.
Бејаше
чуо
од
њега
,
онако
узгред
,
неке
разлоге
,
који
су
се
и
њему
веома
допали
.
Упита
ко
је
и
дознаде
да
га
двојако
зову
:
Ђока
Вишевац
или
Ђока
Тополац
.
Црни
Ратник
употреби
ову
прилику
,
окрете
се
Ђорђу
и
упита
га
шта
он
мисли
,
је
ли
прилика
да
би
се
могло
устати
на
Турке
?
Ђорђе
је
дотле
махом
ћутао
,
али
је
све
говоре
пажљиво
слушао
.
Кад
су
кнезови
на
широко
разглабали
како
је
устанак
опасан
,
на
Ђорђу
се
видело
големо
нестрпљење
,
премештао
се
с
места
на
место
,
вртео
се
и
нестрпљиво
је
грицкао
нокте
.
Упитан
,
он
сад
одговори
,
готово
срдито
.
Говор
му
је
био
испрекидан
,
глас
јасан
,
али
танак
као
у
жене
,
и
ако
је
он
сам
био
веома
снажна
и
развијена
људа
.
—
Ово
се
гата
и
бенета
,
као
код
казанице
,
као
да
смо
негде
на
сабору
,
на
гозби
а
не
у
планини
,
у
усташком
логору
,
на
војничком
договору
.
Чудим
се
теби
,
војводо
,
што
ти
пушташ
,
те
се
толико
мрљави
,
кад
се
овде
јасно
види
шта
је
.
Кнез
Теодосије
,
кнез
Арсеније
нису
за
устанак
,
они
то
никад
неће
ни
бити
,
њима
је
,
Бога
ми
,
лепо
и
овако
:
Старешине
су
,
господари
су
,
нека
се
сутра
окрене
на
најбољу
што
може
бити
,
они
не
могу
добити
више
но
што
имају
сад
.
С
тога
њих
ја
не
бих
у
ове
ствари
ни
мешао
.
Од
њих
је
доста
нек
седе
с
миром
,
и
ако
неће
помагати
народу
,
бар
пека
не
иду
ни
Турцима
на
руку
,
да
народ
варају
и
застрашавају
.
Док
је
Ђорђе
ово
говорио
,
Теодосије
га
је
прекидао
и
упадао
му
у
реч
.
Код
примедбо
да
њих
није
требало
ни
питати
,
Теодосије
рече
срдито
:
—
Није
,
но
ће
се
питати
хајдучки
харамбаша
,
куд
ваља
повести
народ
.
За
харамбашама
иду
хајдуци
,
али
народ
иде
за
кнезовима
.
И
војвода
,
који
хоће
да
ради
с
народом
,
мудро
чини
кад
пита
кнезове
.
Теодосије
би
јамачно
и
даље
затракивао
,
да
Ђорђе
не
шкргутну
зубима
и
да
га
не
прострели
својим
малим
,
ако
као
жеравица
живим
очима
.
—
Кнеже
,
кад
си
ти
говорио
добро
пола
сахата
ја
сам
ћутао
.
После
ових
речи
кнез
Теодосије
се
умири
,
и
Ђорђе
продужи
говор
.
Говорио
је
љутито
,
викао
је
,
изгледало
је
као
да
се
свађа
с
неким
.
—
Узели
нас
људи
разбрајати
и
резати
у
рабош
колико
има
нас
,
а
колико
Турака
,
и
да
л
ће
једна
страна
моћи
да
подмери
другу
!
Баш
као
да
су
то
вепрови
и
да
се
мере
на
кантару
,
па
који
су
дебљи
и
има
их
више
они
и
претежу
.
Кад
би
то
тако
било
како
би
могло
бити
да
често
једна
добра
сложна
и
јуначка
дружиница
од
сто
људи
разбије
и
као
плеву
развије
читаву
војску
од
три-четири
хиљаде
.
Кад
би
тако
било
,
како
би
се
онда
вековима
могла
одржати
мајушна
Црна
Гора
,
према
толикој
сили
турској
,
која
се
око
ње
склопила
са
свију
стана
.
Па
Црна
Гора
,
богу
хвала
,
ето
,
опет
живи
.
Нема
је
ни
колико
једна
наша
нахија
,
па
је
опет
за
400
година
Турска
није
могла
прогутати
.
Ђорђе
је
говорио
све
даље
и
даље
у
том
истом
правцу
:
напомињао
је
како
по
оном
хесапу
ових
кнезова
мале
државице
не
би
у
опште
могле
ни
постојати
.
И
кад
се
овако
напамет
рачуна
,
онда
увек
излази
,
да
држава
два
пут
већа
,
мора
освојити
и
заузети
државу
два
пут
мању
.
А
у
истини
,
државе
по
десетак
пута
мање
вековима
живе
поред
држава
по
десетак
пута
већих
,
па
ништа
.
Спомену
Млетке
,
које
у
ствари
нису
ништа
друго
,
до
један
град
на
води
,
па
су
мало
по
мало
постали
велика
сила
,
која
се
,
ево
,
вековима
коље
са
силном
турском
царевином
.
На
примедбе
ранијих
говорника
,
да
код
Турака
има
много
оружја
,
Ђорђе
рече
да
је
баш
то
врло
добро
,
јер
ће
то
оружје
Срби
отети
од
Турака
и
онда
ће
имати
чиме
да
се
боре
.
Тако
је
и
са
џебаном
,
с
хатовима
и
сваком
другом
опремом
.
На
напомену
кнезова
,
како
се
цео
народ
не
може
одметати
у
планину
,
Ђорђе
рече
како
је
народ
и
сад
махом
у
планини
.
Оно
мало
кровињара
што
их
је
по
селима
,
а
било
,
а
не
било
,
ништа
много
не
значи
.
Сваки
сељак
за
3—4
дана
може
опет
направити
такву
кућу
,
а
други
неки
мал
и
имање
где
му
је
?
Кад
мете
секиру
на
раме
и
задене
дуванкесу
за
појас
,
онда
је
кренуо
готово
све
покућанство
своје
што
га
има
у
јадноме
дому
свом
.
Све
што
преко
тога
претече
може
жена
понети
преко
руке
,
и
то
још
преко
једне
руке
,
јер
неће
имати
шта
да
метне
преко
обадве
.
Наравно
,
друкчија
је
ствар
код
кнезова
.
Код
њих
су
простране
и
лепе
куће
шиндралије
;
ту
су
подруми
пуни
вина
и
ракије
,
тр
су
коњушнице
,
торови
,
обори
,
кошеви
,
вајати
и
друге
згоде
.
Ту
се
има
богме
шта
и
оставити
,
и
има
се
за
чим
и
пожалити
.
Ђорђе
се
ограђивао
да
он
овим
никога
неће
да
коре
и
да
коме
што
пребацује
:
лепо
је
кад
се
човек
има
,
и
камо
среће
да
сви
имају
.
Али
он
набраја
само
како
је
у
истини
,
и
налази
да
од
кнезова
не
треба
ни
тражити
да
они
предњаче
у
бунама
и
устанку
.
Свој
говор
Ђорђе
је
завршио
овако
.
Како
је
по
другим
крајевима
он
не
зна
,
али
што
се
тиче
овуда
Шумадије
,
па
горе
уза
Саву
,
па
уз
Дрину
,
уз
Босну
,
уз
Уну
,
чак
горе
до
Увца
,
па
преко
кршне
Херцеговине
доле
до
Скадра
и
Бојане
,
па
уз
Црни
Дрим
и
низ
Вардар
до
реке
Црне
и
Струмице
,
па
отуда
преко
планина
чак
на
балканске
врхове
и
доле
до
Дунава
прека
Искру
и
Никопољу
,
и
горе
после
уз
Дунав
до
Београда
—
сав
тај
огромни
простор
он
је
лично
обишао
,
свуда
се
подуже
бавио
,
и
слободно
момо
рећи
,
само
добрих
и
јуначких
вођа
,
па
да
се
за
два-три
месеца
цео
тај
крај
упали
,
да
све
огрезне
у
пламену
и
да
за
неколико
месеци
нигде
више
не
буде
Турчина
у
отвореном
пољу
,
сем
што
би
се
збежало
у
касабе
и
поједине
утврђене
градове
.
Раји
је
осуда
прекипело
,
она
и
овако
сваки
дан
гине
,
и
људи
су
готови
на
очајну
и
упорну
борбу
,
борбу
на
живот
и
смрт
.
Тако
стоји
ствар
у
истини
!
Пошто
је
све
ово
побројао
,
Ђорђе
на
једаред
умуче
и
сви
су
мислили
да
је
он
завршио
и
да
више
нема
шта
ни
говорити
.
Међу
тим
чуло
се
се
баш
с
те
стране
неко
шуштање
.
То
је
Ђорђе
срдито
гунђао
.
На
једаред
он
се
истаче
напред
,
примаче
се
војводи
и
чисто
подвикну
својим
танким
,
готово
женским
гласом
:
—
Којекуде
,
јес
;
...
.
Све
је
онако
како
сам
рекао
.
Али
ја
не
умем
да
говорим
као
из
књиге
и
да
намештам
да
ти
се
свака
реч
лепи
за
уста
као
медена
.
Но
ја
теби
кажем
војводо
ово
:
„
Ако
ти
је
истина
до
устанка
и
битке
,
и
ако
си
се
решио
да
газиш
и
гинеш
,
немој
више
ништа
никог
питати
.
Сутра
разви
барјак
и
сутра
ће
се
хиљаде
стећи
под
њега
.
Људма
је
превршио
већ
овај
зулум
турски
,
и
нико
живи
неће
више
трпети
ону
њину
обест
.
А
што
ови
кнезови
овде
зановетају
те
но
знам
како
се
може
погинути
,
то
како
ће
се
села
попалити
,
те
како
народ
може
пострадати
,
то
су
све
залудице
и
злослутне
тртмртице
...
.
Може
се
изгинути
?
А
да
како
,
да
ће
се
гинути
!
Те
још
како
ће
се
гинути
!
Хоће
Тура
да
зашиљи
колац
па
ће
још
живе
на
колац
да
напрца
!
Зато
се
и
бирају
јунаци
,
који
ће
поћи
на
онакав
посао
.
Зар
Турци
нису
гинули
,
док
су
ово
освојили
и
придобили
?
Али
ко
ти
води
рачуна
о
погибији
?
—
Зар
се
не
умире
и
овако
сваки
дан
:
ко
ће
остати
да
довека
живи
?
боље
чувати
образ
,
а
живот
и
смрт
у
божијој
су
руци
.
Тако
мислимо
ми
прости
људи
,
а
,
богу
хвала
,
нас
је
у
овој
земљи
више
но
кнезова
.
—
С
тога
ти
опет
велим
,
војводо
,
ако
истински
што
мислиш
,
гази
!
Оваких
као
ја
,
доћи
ће
ти
их
хиљаде
.
Ја
нисам
ни
за
нокат
на
малом
прсту
некима
и
некима
,
каквих
има
јунака
.
На
то
ти
и
опет
слободно
кажем
:
Сеци
без
двоумине
!
Та
бићемо
Туркуше
да
им
смрдљива
трага
не
остане
у
овој
лепој
земљи
.
Ваљада
ни
они
нису
од
не
знам
чега
,
већ
од
меса
и
костију
и
ваљада
од
њих
тече
крв
!
—
Јадна
им
мајка
њина
!
А
кнезове
?
њих
ти
остави
.
Они
би
хтели
и
да
направо
кајгану
а
да
не
лупају
јаја
.
Кнежевска
су
посла
бош
посла
.
Него
право
вели
отац
Мелентије
:
„
На
оружје
“
„
за
вјеру
и
отаџбину
.
“
„
Смрт
турцима
!
“
Ђорђе
умуче
,
али
пећина
одмах
за
тим
одјекну
од
бурних
узвика
:
—
На
оружје
за
веру
и
отаџбину
!
На
оружје
!
Црни
ратник
приђе
Ђорђу
,
загрли
га
десном
руком
и
пријатељски
и
срдачно
се
с
њим
рукова
.
Узвици
„
на
оружје
“
и
„
смрт
Турцима
“
,
јасно
су
показивали
какво
расположење
влада
у
овој
дружини
.
Ова
вика
и
живи
жагор
растресоше
и
старце
.
Неки
од
млађих
прекорно
су
приговарали
старијима
.
„
Ми
се
млађи
снебивамо
:
као
велимо
,
ред
је
да
говорите
прво
ви
старији
,
а
ви
ћутите
као
заливени
:
боже
прости
,
чисто
сте
подремали
,
као
да
се
овде
не
пресуђује
судбина
цела
вилајета
.
“
Старци
су
се
правдали
:
„
Баш
зато
је
мучно
и
говорити
,
децо
,
што
сви
знамо
и
видимо
да
је
реч
о
тако
крупном
и
важном
послу
.
Не
ћутимо
ми
са
немара
,
већ
са
тешке
двоумице
,
јер
није
лако
прегнути
ни
на
једну
ни
на
другу
страну
.
“
У
том
се
зачу
:
пст
!
.
.
пст
!
.
.
говори
војвода
,
војвода
говори
.
И
збиља
,
Црни
ратник
бејаше
узео
реч
.
Он
није
говорио
дуго
.
Напомену
одмах
у
почетку
то
,
како
он
не
би
ни
долазио
амо
у
овај
крај
,
да
су
прилике
редовне
,
и
да
није
на
прагу
важан
догађај
,
који
би
грехота
било
упустити
да
протутњи
,
а
да
се
не
окуша
,
може
ли
се
што
учинити
за
бољитак
овога
народа
.
Тада
још
једном
баци
поглед
по
целој
дружини
,
као
да
је
неког
тражио
,
па
примети
:
Овде
нас
има
подељених
у
мишљењу
,
да
ли
Турчину
ваља
изаћи
отворено
у
коштац
,
или
га
треба
бити
из
заседе
.
Разилазимо
се
дакле
у
начину
како
га
ваља
бити
.
Али
мислим
да
нема
ни
једнога
међу
нама
који
би
мислио
да
Турчина
не
треба
бити
и
који
би
могао
Турчину
пријатељовати
.
Са
свију
страна
повикаше
:
„
Нема
!
нема
!
“
—
а
уз
то
су
се
још
чуле
,
по
неке
кратке
ади
оштре
псовке
против
Турака
.
Црни
ратник
саопшти
онда
сакупљеним
људима
ову
важну
и
значајну
вест
:
да
ће
још
ове
године
Аустрија
с
једне
а
Русија
с
друге
стране
завојштити
на
Турке
.
Радосни
усклици
одјекнуше
кроз
пећину
.
Сељаци
су
скидали
капе
и
побожно
су
се
крстили
,
погледајући
благодарно
горе
у
висине
,
где
борави
вечни
и
праведни
судија
и
створитељ
светова
,
од
кога
је
и
дошла
ова
милост
угнетеном
српском
роду
.
Код
свију
ових
људи
у
тај
мах
била
је
у
глави
једна
једина
мисао
,
сви
су
они
веровали
да
је
куцнуо
последњи
час
српскоме
спасењу
и
да
је
рат
Аустрије
и
Русије
избављење
Србије
.
Да
их
је
ко
у
том
тренутку
упитао
,
зашто
и
по
чему
тако
верују
,
они
не
би
умели
казати
.
Сви
су
они
знали
да
је
Русија
и
пре
војштила
на
Турску
,
да
је
аустријска
војска
и
пре
упадала
у
ове
крајеве
,
понекад
и
побеђивала
и
на
далеко
освајала
,
али
за
мало
па
се
опет
враћало
све
старо
—
јест
,
сви
су
они
то
знали
,
и
опет
зато
сви
су
у
овај
мах
искрено
веровали
,
да
сада
неће
бити
тако
,
да
ће
сада
бити
друкчије
и
боље
.
Но
Црни
ратник
не
бејаше
довршио
још
свој
говор
.
Кад
се
прва
граја
мало
утиша
,
он
продужи
.
Сад
је
говорио
о
томе
,
како
су
разне
балканске
земље
,
Србија
;
Бугарска
,
Грчка
,
некада
имале
своје
самосталне
,
доста
напредне
државе
и
да
би
то
очувале
и
до
данас
,
да
су
хтеле
и
умеле
бити
сложне
.
Али
оне
су
се
отимале
да
једна
другу
покоре
,
да
једна
другу
надвлада
.
У
тој
међусобној
борби
час
су
побеђивали
једни
,
час
други
,
али
тиме
су
сви
јако
малаксали
и
своју
снагу
истрошили
.
Кад
је
дошао
непријатељ
с
поља
,
кад
су
нагрнули
Турци
,
три
главна
балканска
племена
,
Срби
,
Грци
и
Бугари
били
су
већ
изнурени
и
редом
једни
за
другима
сви
троје
су
постали
робови
турски
.
И
ево
,
већ
има
четири
века
како
робују
,
и
бог
свети
зна
да
ли
ће
се
више
икада
ослободити
и
повратити
своју
негдашњу
самосталност
.
На
последње
речи
Црнога
ратника
чу
се
жалостан
одзив
са
разних
страна
:
„
Богме
не
ће
!
“
говорили
су
људи
тужно
,
и
за
тренутак
опет
потавни
оно
пређашње
радосно
расположење
.
Војвода
је
говорио
даље
:
—
Турско
је
ропство
најтеже
,
зато
,
што
су
Турци
некрштен
,
суров
и
дивљи
народ
,
али
ничије
ропство
није
лако
народу
који
робује
па
макар
то
били
и
крштеној
држави
.
—
То
пије
било
давно
,
када
су
Аустријанци
држали
ове
крајеве
,
а
цела
Шумадија
била
је
под
њима
око
неких
30
година
.
Па
како
се
велико
добро
упамтило
из
тога
доба
?
Чак
је
бивало
тренутака
када
су
људи
с
уздахом
помињали
турска
времена
.
С
тога
напаћени
искуством
па
прошлости
,
Срби
треба
сад
да
запну
сами
што
више
могу
,
и
где
год
могну
сами
да
рашчисте
с
Турцима
,
нека
не
чекају
и
не
траже
туђу
помоћ
,
јер
ко
у
рату
буде
радио
,
тај
ће
после
и
у
миру
највише
права
имати
.
Ако
Срби
прегну
па
сали
очисте
касабе
(
паланке
)
од
Турака
и
сами
ту
поставе
своју
власт
,
после
ђе
им
лакше
бити
да
сами
то
и
одрже
,
а
где
прво
улегну
аустријски
солдати
,
ту
ће
доцније
они
и
остати
,
и
мучно
ће
их
ко
кренути
.
—
У
први
мах
главна
аустриска
војска
забавиће
се
око
главне
турске
војске
,
где
ова
буде
.
Док
се
те
две
војске
ломе
међу
собом
,
народ
треба
да
скочи
и
сам
да
очисти
сав
крај
.
Турци
по
унутрашњости
биће
тада
престрављени
,
осећаће
се
сами
и
напуштени
и
њин
отпор
ће
бити
особито
јак
.
Тако
је
у
главноме
говорио
Црни
ратник
,
па
је
још
једном
нагласио
да
се
ни
пошто
не
треба
варати
нити
се
много
у
туђина
уздати
.
Ваља
вазда
имати
на
уму
:
Што
више
заслуга
на
бојном
пољу
,
то
све
јача
реч
у
мирно
време
.
Најзад
,
Црви
ратник
исказа
наду
,
да
ће
се
ваљда
једном
благи
Бог
смиловати
и
на
балканске
народе
;
ваљда
ће
их
опаметити
и
њино
дуговечно
страдање
,
да
се
једном
сложе
и
споразуму
,
а
кад
би
прегли
на
заједнички
рад
,
нико
им
више
не
би
требао
—
они
би
и
сами
могли
кршити
рачуне
с
Турцима
.
После
ових
разговора
војвода
се
као
мало
уклони
на
страну
.
Један
по
један
за
њим
се
издвојише
5—6
понајглавнијих
људи
и
стојећки
су
тако
подуже
разговарали
.
После
се
опет
сви
вратише
ватри
.
Војвода
је
,
стојећи
мало
по
даље
од
огња
,
подуже
разговарао
с
Ђорђем
Тополцем
.
У
дружини
су
то
приметили
.
Крџа
покрете
питање
о
заклетви
:
—
Ово
је
договор
за
устанак
,
дали
смо
један
другом
реч
и
држаћемо
је
:
али
овде
играју
главе
,
па
што
не
би
и
заклетвом
потврдили
.
Ко
поштено
мисли
,
нема
се
чега
бојати
заклетве
...
.
Многи
су
му
одобравали
.
Крџа
устаде
да
упита
и
војводу
.
Он
слеже
раменима
и
рече
,
ако
људи
сами
хоће
,
он
нема
ништа
противно
.
Што
?
добро
је
да
заклетвом
притврде
своја
обећања
,
но
да
ли
ће
који
од
духовника
имати
потребне
црквене
утвари
.
Јавну
се
отац
Мелентије
.
Као
добар
ратник
што
увек
носи
са
собом
своје
оружје
,
тако
је
и
он
вазда
носио
са
собом
своје
духовно
оружје
—
часни
крст
.
Није
га
био
заборавио
ни
сад
кад
се
овако
прерушио
у
обично
сељачко
одело
.
Бритва
нађе
у
свом
јанџику
тамњана
.
Крст
и
тамњан
—
то
је
већ
било
доста
да
се
заклетва
може
отпочети
.
Но
отац
Мелентије
бејаше
се
нешто
с
Ломом
заговорио
:
—
Очекни
ти
још
мало
—
рече
му
Лома
—
да
им
ја
још
коју
рекнем
.
Пошто
је
нешто
упитао
војводу
,
Лома
се
окрете
дружини
и
рече
:
—
Браћо
,
овде
је
међу
нама
било
свакојака
разговора
;
ствар
је
тешка
и
добро
је
да
се
одмери
са
свакоје
стране
.
Било
нас
је
који
смо
говорили
и
да
се
не
устаје
,
но
да
се
гледа
с
Турцима
лепо
,
па
како
буде
.
Али
кад
нам
војвода
каза
,
да
ће
на
Турску
завојштити
и
друге
две
кршћене
државе
,
ми
се
онда
сложисмо
сви
да
се
устаје
.
Је
ли
тако
,
браћо
!
Сви
повикаше
:
„
Тако
је
!
—
Има
ли
ко
год
,
који
би
хтео
што
год
друкчије
?
—
Нема
,
нема
!
—
Дакле
сви
хоћемо
на
оружје
.
—
Сви
сви
!
На
оружје
,
на
оружје
!
—
И
сваки
од
вас
,
браћо
,
зна
шта
му
ваља
чинити
,
док
не
куцне
суђени
час
.
У
првом
реду
ваља
ћутати
да
се
наша
намера
нигде
не
прочује
.
Даље
,
сваки
у
својој
околини
треба
да
склања
боље
и
отреситије
људе
и
да
их
придобија
за
ствар
,
а
од
сумњивих
ваља
избегавати
и
чувати
се
да
што
не
осете
.
Ко
год
може
треба
да
штеди
по
коју
пару
,
да
му
се
нађе
кад
затреба
.
Тако
исто
опрезно
,
испод
руке
,
треба
набављати
оружје
и
џебану
,
треба
припремати
барут
и
крити
га
на
згодно
место
да
се
не
овлажи
.
Једном
речи
,
треба
се
испотаје
полако
спремати
али
све
опрезно
и
полако
,
да
никоме
ништа
не
пада
у
очи
.
Јесмо
ли
сви
за
ово
,
питао
је
сад
Ломо
,
а
са
свију
страна
одјекну
:
„
Јесмо
,
јесмо
“
.
И
хоћете
ли
сви
да
се
на
ово
закунемо
?
—
Хоћемо
!
хоћемо
!
—
Онда
,
ходи
,
закуни
,
оче
Мелентије
.
Пошто
је
окадио
свуда
у
наоколо
,
Мелентије
рече
свима
да
приступе
ближе
,
да
скину
капе
,
да
саставе
три
прста
на
десној
руци
и
да
је
дигну
у
вис
,
па
да
вичу
:
„
амин
,
“
за
оним
што
он
буде
говорио
.
Заклетва
Мелентијева
била
је
кратка
али
једра
.
У
њој
су
присутни
признавали
свемогућега
Бога
за
сведока
,
да
ће
одржати
све
како
је
ту
на
братском
договору
утврђено
,
па
се
онда
додавало
:
„
И
како
одржали
ову
свету
заклетву
,
тако
нам
Бог
помогао
,
и
овога
и
онога
света
“
...
.
„
...
А
ако
изневерили
и
издали
браћу
своју
и
ово
свето
дело
народно
,
издало
нас
свако
добро
и
свака
срећа
:
издало
нас
здравље
и
весеље
:
пожелели
ногом
крочити
а
не
могли
:
у
сињи
нам
се
камен
претворило
све
што
се
нашим
назвало
,
и
семе
у
пољу
,
и
зачетак
у
утроби
мајчиној
,
и
мозак
у
рођеној
лобањи
нашој
!
Ако
издали
ово
свето
дело
,
крвљу
нам
се
прелили
божићни
бадњаци
и
свечарско
кољиво
:
у
крв
нам
се
претворило
и
оно
млеко
што
га
одојчад
сисају
с
недара
мајчиних
:
не
дочекали
никакве
среће
,
радости
и
весеља
;
лудило
нам
у
дом
ударило
те
се
у
њему
све
згрануло
и
у
свет
се
разбегло
:
кућа
нам
се
црним
коцем
затворила
и
траг
нам
се
утро
,
да
нам
се
име
нигде
не
помиње
.
“
Тако
је
гласио
завршетак
отац
Мелентијеве
клетве
,
а
док
је
он
ово
набрајао
,
присутни
су
непрестано
понављали
:
„
Амин
да
бог
да
!
“
Кад
се
заклетва
сврши
,
прво
војвода
,
па
онда
сви
редом
прилазили
су
да
целивају
свети
крст
.
Отац
Мелентије
свакога
је
редом
благосиљао
.
Док
се
све
ово
дешавало
прошло
је
доста
времена
и
већ
је
ваљало
мислити
на
разлазак
.
Разговор
је
још
мало
трајао
па
се
онда
један
по
један
узеше
праштати
с
војводом
и
спремати
за
одлазак
.
Одлазили
су
један
по
један
или
највише
по
двојица
тројица
у
гомилици
,
да
не
падају
у
очи
.
Кад
Ђорђе
Тополац
приђе
да
се
поздрави
с
војводом
,
овај
му
рече
како
се
веома
радује
што
су
се
познали
,
а
,
боже
здравље
,
тамо
под
јесен
јамачно
ће
се
опет
састати
.
Војвода
се
нада
да
ће
у
Ђорђу
имати
достојна
ратна
друга
.
Ђорђе
рече
кратко
:
—
Ако
мој
спахија
потера
и
даље
овако
како
је
окренуо
од
ово
3—4
месеца
—
ето
мене
к
теби
у
чету
,
војводо
,
чим
зене
пролеће
.
Убићу
га
,
по
души
га
,
па
да
му
је
царска
челенка
на
глави
.
Ветрина
се
била
већ
са
свим
умирила
:
снег
је
престао
падати
.
У
пустој
планини
,
завејаној
снегом
,
владала
је
мртва
тишина
.
На
далеком
истоку
небо
је
већ
било
почело
рудити
,
а
отац
Мелентије
,
у
друштву
с
Бритвом
,
грабио
је
уз
планину
,
хитајући
да
стигну
манастиру
док
се
Турци
још
нису
избудили
.
Бритва
је
ишао
да
узме
нову
провизију
за
хајдуке
а
за
њим
мало
доцније
имала
су
доћи
два
троица
који
ће
понети
оно
што
он
с
оцем
Мелентијем
у
манастиру
спреми
.
И
ако
је
био
и
стар
и
слаб
,
отац
Мелентије
корачао
је
сад
некако
лако
и
добро
.
—
Бога
ми
,
духовниче
,
корачаш
као
неки
ђетић
од
20
година
,
као
да
не
носиш
на
плећима
пуних
50
.
—
И
више
и
више
,
синко
,
али
сада
ми
је
тако
некако
лако
на
души
и
тако
се
нешто
осећам
окрепљен
и
телесно
и
духовно
,
да
бих
чисто
прхнуо
:
чисто
бих
полетио
,
чини
ми
се
,
јер
ето
је
у
мени
пробуђена
нека
слатка
нада
на
лепшу
и
сретнију
будућност
...
.
XИ
.
Ухода
.
Оне
исте
ноћи
,
када
је
у
орловској
пећини
држан
овај
народни
договор
,
из
Чачка
изјаха
незнани
путник
,
од
главе
до
пете
увијен
у
црвено
јапунџе
.
Јахао
је
добра
вранца
,
урањена
и
господски
оседлана
,
с
такумом
од
црвена
сахтијана
,
и
с
богатим
силимбетима
.
Да
ли
од
вејавице
или
због
чега
другог
,
тек
овај
ноћни
коњик
тако
је
јако
био
набио
на
главу
велику
кукуљачу
свога
огромнога
јапунџета
,
да
му
се
лице
није
могло
сагледати
ни
из
најближе
близине
.
Али
,
да
је
било
кога
да
из
ближе
загледа
доброга
вранца
,
он
би
у
њему
лако
познао
једнога
од
добрих
коња
из
коњушнице
чачанскога
муселима
Ибрахима
.
Али
у
ово
глухо
доба
,
а
на
овој
страшној
вејавици
,
чачанске
су
улице
биле
пусте
и
незнани
путник
изјаха
из
Чачка
невиђен
и
непримећен
.
Низ
моравску
долину
ветрина
је
хучала
помамно
а
снег
је
кивно
сипао
,
салећући
коња
и
коњаника
са
свакоје
стране
.
Ноћ
је
била
мрачна
и
урнебесна
,
али
добар
јахач
на
добру
коњу
просецао
је
мрак
и
ветрину
као
добро
оданеш
стрела
и
журно
је
хитао
напред
.
У
једноликој
ноћној
хуци
чуо
се
само
лаконоги
коњски
топот
и
звека
коњска
накита
,
кад
добар
хат
овда
онда
фркне
на
нос
и
поносно
узмахне
главу
.
Каква
ли
је
нужда
,
која
гони
свога
незнаног
путника
те
кроз
мрклу
,
бурну
ноћ
хита
некој
далекој
,
можда
само
њему
једном
познатој
мети
?
А
та
мета
мора
да
је
далеко
,
као
што
мора
бити
журан
и
разлог
који
смела
путника
тамо
носи
,
јер
и
поред
веома
жива
равана
коњска
њему
се
све
чини
да
му
коњ
не
иде
доста
брзо
,
те
би
га
чешће
пожурио
додарнув
га
оштром
бакрачлијом
.
И
ако
се
испод
огромна
јапунџета
није
ништа
видело
,
овај
ноћник
био
је
добро
одевен
и
добро
наоружан
.
И
одело
