ГЛАВА
ПРВА
у
којој
Аника
,
поводом
смрти
својега
мужа
,
остаје
удовица
.
Док
други
писци
обично
свршавају
своје
романе
тиме
,
што
неког
убију
,
отрују
,
или
га
просто
пусте
да
умре
,
дотле
код
мене
,
услед
потребе
да
имам
у
овом
роману
једну
удовицу
,
умреће
њен
муж
одмах
у
почетку
самога
романа
.
Али
,
да
би
се
видело
да
ја
ту
ствар
нисам
нарочито
удесио
,
ево
,
испричаћу
све
редом
како
је
од
почетка
било
.
Дакле
,
Алемпије
из
Прелепнице
држао
је
Анику
из
Крмана
.
Крманчани
су
грдно
зажалили
кад
се
Аника
даде
у
Прелепницу
.
Рекоше
:
„
Пустисмо
најлепшу
девојку
те
оде
у
друго
село
;
зар
ми
нисмо
имали
момка
за
њу
?
!
”
Тако
рекоше
сви
Крманчани
,
а
само
неки
Јаша
,
за
кога
кажу
да
никад
не
оставља
реч
да
јој
не
накачи
реп
,
веле
,
уз
то
је
додао
:
„
Нека
је
,
нек
је
у
Прелепници
,
нек
и
тамо
кој
’
пут
ноћевају
капетани
!
”
А
тиме
је
као
хтео
малко
да
прочачка
ствари
које
су
се
у
селу
већ
давно
и
давно
заборавиле
.
Још
само
баба
Кана
и
данас
,
кад
хоће
да
прича
ма
што
из
прошлих
времена
,
па
макар
то
било
и
причу
о
оној
Јоцковој
батал-воденици
у
Прелепници
,
сваки
пут
ће
почети
своју
причу
овако
:
„
Још
док
беше
Мага
(
а
Мага
је
Аникина
мајка
)
млада
,
док
оно
код
нас
у
селу
често
спаваше
капетан
,
кад
је
по
срезу
откуда
ишао
,
за
Јоцкову
се
воденицу
говорило
да
не
сме
млети
средом
и
петком
...
”
Уосталом
,
за
баба
Кану
се
зна
да
хоће
да
рекне
лошу
реч
и
за
мртвацем
,
кад
дође
ноћу
да
га
чува
,
а
за
Јању
се
зна
да
је
због
једне
лоше
речи
изео
двадесет
и
пет
батина
усред
вароши
пред
начелством
,
док
је
још
било
батина
,
Бог
да
их
прости
.
Могли
су
најпосле
говорити
шта
је
ко
хтео
,
али
Алемпије
и
Аника
проживели
су
две
и
по
године
баш
лепо
.
Шта
више
,
они
би
и
још
две
и
по
,
или
можда
и
много
више
година
проживели
врло
лепо
,
да
не
потеже
Алемпије
те
умре
.
Не
може
се
баш
у
тврдо
казати
од
чега
је
Алампије
умро
.
Једни
веле
што
је
пао
с
крушке
,
други
веле
није
,
него
од
злих
очију
,
а
трећи
веле
:
није
ни
то
,
него
од
зле
руке
.
А
како
то
некако
све
на
једно
излази
,
то
би
се
готово
и
могло
утврдити
од
чега
је
умро
,
ако
само
испричамо
цео
догађај
.
Када
се
из
те
приче
избаци
све
оно
што
су
дометнули
рођаци
и
пријатељи
,
још
оне
ноћи
кад
су
чули
покојника
,
остаје
оваква
гола
истина
:
Алемпије
је
добио
позив
да
оде
среском
капетану
,
где
је
имао
да
се
узме
на
одговор
што
је
погдекад
имао
обичај
да
у
туђем
забрану
насече
по
која
кола
дрва
.
Па
,
како
ће
човек
да
продангуби
читав
дан
у
вароши
,
да
му
не
би
бадава
било
,
намисли
да
понесе
и
мало
воћа
те
да
узгред
прода
.
Он
је
то
врло
лепо
замислио
и
једино
што
би
му
донекле
могло
покварити
рачун
то
је
,
што
он
нема
својега
воћњака
.
Да
би
и
ту
незгоду
отклонио
,
он
се
упути
с
кошем
у
туђе
воће
и
попне
се
на
крушку
.
Пољак
га
међутим
спази
,
свуче
га
са
крушке
и
тако
га
душмански
испребија
,
да
је
једва
до
куће
дошао
.
Отад
ухвати
неку
бољетицу
у
грудима
,
и
прво
време
кашљао
је
онако
сасвим
мушки
,
а
затим
поче
као
маче
.
Па
онда
,
Боже
ме
прости
,
није
више
ни
кашљао
,
него
је
мање
више
шиштао
и
све
је
тако
тихо
говорио
као
да
није
рад
никога
да
увреди
.
Кад
хоће
што
да
каже
,
а
он
просто
шапће
као
какав
Божји
угодник
.
Није
много
ни
боловао
,
највише
месец
дана
.
А
лечио
се
сиромах
свакојако
,
али
,
кад
је
што
писано
,
шта
вреде
ту
лекови
!
Гасили
су
му
четири
пута
угљевље
,
попио
је
две
оке
пелена
,
метао
је
метлу
под
јастук
,
пребацио
је
ватраљ
преко
куће
,
купао
се
у
води
са
седам
извора
,
облачио
је
кошуљу
неке
бабе
из
не
знам
ког
села
,
која
се
није
никад
удавала
,
али
—
бадава
,
било
је
писано
,
и
то
,
било
је
писано
колико
од
стране
усуда
у
књизи
судбине
,
толико
исто
и
од
стране
пољакове
по
ребрима
Алемпијевим
.
А
кад
и
судбина
већ
почне
да
води
овако
дупло
књиговодство
,
те
да
на
две
стране
пише
,
онда
шта
вреде
ту
лекови
!
Алемпије
је
дакле
свакојако
морао
умрети
,
ако
низашто
,
а
оно
за
љубав
писцу
овога
романа
коме
,
на
пакост
,
још
у
првој
глави
треба
једна
удовица
.
Сахранише
лепо
Алемпија
,
а
Аника
удовица
без
и
једног
детета
.
Нема
јој
још
ни
двадесет
и
три
године
,
а
лепа
и
снажна
,
рекао
би
човек
може
да
понесе
у
сваку
руку
по
једно
момче
и
да
га
олако
дигне
за
једно
колено
.
Многи
су
због
тога
сумњали
да
она
није
нешто
тукла
по
који
пут
покојника
,
али
то
није
било
:
они
су
одиста
лепо
живели
.
Свега
пет
шест
пута
за
те
две
и
по
године
ако
га
је
ухватила
за
гушу
,
бацила
га
под
ноге
и
месила
као
да
га
је
у
наћве
положила
а
не
на
земљу
.
Али
и
у
том
случају
,
кад
би
покојни
Алемпије
,
онако
мало
строже
,
викнуо
:
,
,
Јаој
,
Аника
,
пуштај
по
Богу
!
”
,
она
би
га
таки
пустила
.
А
и
какав
је
био
Алемпије
према
њој
!
Он
мали
,
недорастао
,
жгеба
,
а
она
,
болан
,
израсла
као
јаблан
.
Образи
јој
румени
,
пуни
крви
,
као
да
свагда
мрси
,
а
држала
је
,
Бога
ми
,
сваки
и
најмањи
пост
.
Ама
у
свему
је
била
тако
некако
од
Бога
удешена
,
да
јој
је
баш
и
доликовало
да
буде
удовица
.
Оно
што
је
о
пратњи
и
прве
суботе
мало
нешто
плакала
,
ни
мало
јој
није
искварило
ни
очи
ни
лице
,
већ
остала
лепа
да
не
можеш
ока
одвојити
од
ње
.
Што
кажу
у
селу
:
„
Давно
нисмо
имали
овакву
удовицу
,
оваква
удовица
као
за
попа
створена
!
”
,
то
је
,
дабоме
,
тако
уз
реч
речено
,
а
у
ствари
нема
од
тога
ништа
,
осим
ако
се
може
за
зло
узети
што
поп
Пера
сврати
по
који
пут
код
Анике
да
је
теши
.
Свакоме
другом
могло
би
се
то
и
замерити
,
али
попу
,
као
духовном
лицу
,
то
се
никако
не
може
замерити
.
Једино
ако
попови
пристану
уз
то
гледиште
да
је
и
поп
човек
;
онда
,
разуме
се
,
могло
би
се
погдешто
и
замерити
попу
.
Тако
,
на
пример
,
могло
би
се
попу
замерити
што
никад
није
ишао
у
Аникину
кућу
док
је
Алемпије
био
жив
.
Премда
се
и
ту
може
поп
оправдати
,
јер
тада
није
имао
кога
да
теши
;
нити
је
Алемпија
имао
зашта
тешити
код
живе
Анике
,
нити
је
Анику
имао
зашта
тешити
код
жива
Алемпија
.
А
најзад
,
што
ће
попу
да
се
правда
.
Скупштинари
полажу
рачун
својим
бирачима
;
рачунополагачи
Главној
Контроли
,
а
попови
једино
Богу
могу
полагати
рачун
,
и
то
на
,
небу
,
а
на
земљи
баш
никоме
изузимајући
својој
жени
.
Бог
је
додуше
добар
рачуноиспитач
,
али
изгледа
да
не
може
да
стигне
сам
,
те
још
увек
има
старих
непрегледаних
рачуна
.
Жена
,
напротив
,
она
стиже
,
стиже
увек
да
прегледа
и
старе
рачуне
као
и
нове
.
Ма
како
ви
вешто
склопили
рачуне
,
она
ће
увек
наћи
ма
какав
„
неоправдан
издатак
”
.
Да
ли
је
поп
Пера
имао
такве
„
издатке
”
видећемо
у
идућој
глави
овога
романа
,
у
којој
ће
и
многе
друге
важне
ствари
да
се
открију
.
ГЛАВА
ДРУГА
По
селу
Прелепници
шушка
се
којешта
,
а
то
што
се
шушка
могло
би
управо
послужити
као
предговор
овоме
роману
.
Прелепница
није
мало
село
.
Већ
трипут
до
сад
подношен
је
предлог
Народној
Скупштини
да
се
прогласи
за
варошицу
,
и
док
је
тај
предлог
пропадао
,
дотле
је
Прелепница
све
више
напредовала
.
Три
пута
је
до
сада
цела
Прелепница
прелазила
из
партије
у
партију
,
само
да
би
стекла
среску
канцеларију
,
и
опет
је
то
некако
мимоишло
.
Сад
су
се
становници
Прелепнице
договорили
да
се
поделе
у
три
странке
те
ако
би
се
тако
нешто
помогли
.
Село
лежи
у
равници
,
под
шумовитим
осојем
,
а
квасе
га
два
поточића
.
На
једном
је
од
њих
камена
ћуприја
са
које
се
слази
у
чаршију
,
ако
се
тако
назове
онај
ред
кућа
од
којих
је
једна
бакалница
,
једна
механа
,
једна
берберница
,
где
је
берберин
уједно
и
налбантин
.
На
другом
потоку
,
тамо
под
селом
,
лежи
она
Јоцкова
воденица
што
је
већ
одавна
батал
,
те
сад
у
њој
,
по
одобрењу
општине
,
седи
нека
сиротица
Савка
,
колико
да
има
крова
над
главом
.
Становници
села
Прелепнице
све
су
красни
људи
,
а
ако
који
има
и
какву
махну
,
човек
је
,
није
анђео
.
Кмет
Мића
,
на
пример
,
заиста
је
добре
и
душе
и
срца
;
он
је
тако
рећи
отац
својим
сељанима
а
не
кмет
.
Пази
сваког
,
нити
ће
коме
учинити
што
неправо
.
Па
опет
има
једну
малу
ману
:
воли
окусити
од
државне
порезе
него
не
знам
шта
.
И
то
није
што
не
би
имао
од
чега
да
живи
,
већ
као
из
неког
начела
.
Вели
:
,
„
Доста
,
Бога
ми
,
и
држава
нама
заједа
!
”
А
не
може
се
казати
да
он
то
хоће
да
утаји
,
Боже
сачувај
.
Напротив
,
кадгод
га
притегне
господин
начелник
те
кад
већ
види
да
хоће
на
силу
Бога
на
суд
да
га
отерају
,
а
он
извади
из
свог
сопственог
џепа
па
плати
.
Образан
и
поштен
човек
,
па
вели
:
„
Што
би
’
ја
ишао
на
суд
;
волим
поштено
платити
,
него
се
вући
по
судовима
!
”
Поп
Перина
је
мана
његова
жена
.
Поп
здрав
,
снажан
,
личи
пре
,
Боже
ме
прости
,
на
тобџијског
наредника
,
него
на
попа
,
а
његова
жена
сува
,
џгољава
.
Поп
сам
за
њу
вели
:
„
сврачица
”
,
а
по
који
пут
савије
прсте
у
песницу
и
покаже
коштане
зглавкове
па
вели
:
„
Ево
,
Бога
ми
,
оваква
су
јој
леђа
!
”
Да
не
би
пак
неко
казао
да
то
попу
,
као
свештеном
лицу
,
не
приличи
да
говори
о
леђима
своје
жене
,
ваља
одмах
да
кажем
како
то
поп
не
говори
у
цркви
,
Боже
сачувај
,
он
цркву
поштује
и
у
цркви
је
прави
светац
.
Једанпут
само
за
време
службе
што
је
клисару
опалио
шамар
у
олтару
,
па
то
тако
одјекнуло
и
шкрипнуло
,
да
су
побожни
хришћани
мислили
да
се
отварају
врата
олтарска
.
Што
се
учитеља
тиче
,
он
и
не
припада
селу
тј
.
утолико
што
и
не
излази
нигде
у
свет
.
Он
за
себе
вели
да
је
научен
,
па
зато
нигде
из
школе
не
излази
.
Могло
би
се
за
ћату
Пају
Јеремића
казати
да
је
такође
врло
научен
,
јер
нигде
из
кафане
не
излази
,
али
то
ћата
не
прима
да
му
се
каже
.
Он
вели
:
„
Ако
сам
научен
видеће
се
то
у
своје
време
,
а
не
трпим
да
ми
се
каже
!
”
Овај
ћата
био
је
каплар
у
сталном
кадру
,
па
за
једно
„
нећу
”
одлежао
је
годину
дана
апсе
,
јер
„
по
војничком
закону
нема
„
нећу
”
—
вели
он
—
а
ја
,
Бога
ми
,
и
Богу
ћу
казати
нећу
кад
нешто
није
право
!
”
(
А
то
„
нећу
”
састојало
се
у
томе
,
што
је
из
неког
писма
командировог
извукао
банке
.
После
је
био
отворио
као
неки
мали
дућанчић
,
па
кад
му
се
на
артиклу
ракије
показало
много
расхода
,
онда
је
управо
тај
артикал
учинио
те
ни
на
другим
артиклима
није
било
прихода
.
Па
кад
је
једног
дана
све
артикле
попио
,
затвори
дућан
,
обиђе
све
оне
који
су
њему
били
дужни
,
а
заобиђе
оне
којима
је
он
по
коју
сумицу
дуговао
,
па
оде
„
по
еспап
”
како
тада
рече
.
И
од
тада
пет-шест
година
није
га
нигде
било
.
Он
каже
да
је
то
време
провео
у
„
Немачкој
”
и
много
се
чему
научио
.
Кмет
и
сада
каже
,
кад
по
који
из
села
примети
да
ћата
много
пије
:
„
Па
нека
пије
колико
хоће
;
био
је
по
свету
па
је
видео
,
и
тамо
људи
пију
,
и
то
још
какви
људи
!
”
А
једанпут
му
је
и
сам
кмет
приметио
да
је
пијан
,
али
му
ћата
вели
:
„
Ако
сам
пијан
,
видеће
се
то
у
своје
време
,
али
не
примам
то
да
ми
се
каже
!
”
Има
их
који
кажу
да
је
ћата
ученији
од
учитеља
,
јер
је
видео
много
света
и
зна
много
да
прича
.
Он
је
вид’о
људе
што
једу
жабе
.
„
Немци
једу
,
гледао
сам
својим
очима
!
”
—
А
је
ли
истина
,
Бога
ти
,
ћато
—
пита
Радоје
Крња
—
да
Талијани
једу
змије
?
—
Истина
је
,
каже
ћата
,
гледао
сам
својим
очима
.
Нудили
ме
,
кажу
:
извол’те
сињоре
Панто
(
сињоре
,
то
код
њих
значи
господине
)
,
извол’те
кажу
,
а
ја
велим
нека
,
хвала
,
нисам
при
апетиту
!
Апетит
,
знаш
,
талијански
ће
рећи
стомак
.
Тако
им
кажем
,
а
мислим
се
у
себи
:
иди
,
бедо
,
да
су
ми
се
јеле
змије
,
остао
бих
ја
у
Србији
па
би
био
богат
човек
.
—
А
како
их
праве
,
Бога
ти
,
ћато
?
—
пита
меахнџија
,
па
пљесну
ћату
по
рамену
оном
тежином
кретања
руке
,
којом
у
опште
кредитори
спуштају
руку
на
раме
својих
дужника
.
—
Како
?
...
с
луком
.
Припрже
мало
лука
и
тако
...
метну
још
нешто
да
мирише
...
И
тако
,
уопште
,
ћата
је
знао
да
много
из
света
да
прича
.
А
кад
се
још
и
напије
,
заборави
како
је
то
трезан
причао
,
па
све
друкчије
и
опширније
.
Једанпут
,
тако
празник
неки
,
па
где
ће
народ
после
литургије
него
у
механу
,
јер
тога
дана
поп
Пера
је
баш
говорио
слово
у
цркви
и
проповедао
како
су
благдани
за
то
управо
,
да
се
хришћани
и
телесно
и
душевно
одморе
.
Добра
паства
отишла
је
сва
са
службе
у
механу
,
колико
да
се
душевно
одмори
,
а
паства
је
затекла
тамо
ћату
мање
више
већ
одмореног
душевно
.
Ћата
је
баш
причао
како
је
својим
очима
гледао
човека
како
лети
као
тица
.
Има
три
„
шрафа
”
,
два
испод
пазуха
и
један
испод
трбуха
,
и
ту
ћата
покаже
где
би
од
прилике
стајала
сва
три
„
шрафа
”
.
—
Прво
одвије
она
два
шрафа
испод
пазуха
,
цврр
...
цврр
...
цвррц
...
па
му
се
развију
крила
,
па
онда
онај
шраф
испод
трбуха
врррр
...
вр
...
врррц
...
па
му
се
нешто
измеђ
’
ногу
надује
—
тако
нешто
као
мешина
,
а
везан
ужетом
за
земљу
,
па
тек
...
ту
кад
виде
ћата
да
је
радозналост
слушалаца
довео
до
врхунца
,
а
он
полако
,
читавих
десет
минута
,
испија
чашицу
...
—
Кажи
,
Арсо
,
нек
ми
донесу
још
једну
!
Арса
,
дабоме
,
наручује
.
-
Па
тек
,
пуф
...
нешто
учини
и
поче
она
мешина
измеђ
’
ногу
да
се
надима
и
одушује
,
а
крила
као
у
тице
...
оде
,
оде
,
оде
...
Марко
,
кажи
!
—
Сме
ли
сваки
?
—
пита
Радоје
Крња
.
—
Ко
га
зна
!
Кажу
мени
Немци
:
извол’те
сињор
Панто
,
пробајте
ви
(
сињор
,
знаш
,
код
њих
значи
господин
)
а
ја
рекох
:
хвала
,
а
жао
ми
је
и
сад
,
требао
сам
да
пробам
.
—
То
си
баш
требао
!
—
додају
двојица
тројица
.
И
тако
је
ћата
причао
док
су
га
слушали
.
А
слушаоци
су
један
по
један
одлазили
,
а
последњи
сам
остао
Радоје
Крња
.
Кад
су
остали
сами
,
Радоје
му
се
поверљиво
приближи
,
седе
за
његов
сто
,
поручи
му
ракију
па
ће
тек
почети
;
—
Овај
,
ћато
...
ти
си
тако
рећи
научен
човек
.
—
Ако
сам
научен
,
видеће
се
то
у
своје
време
,
а
не
примам
да
ми
се
то
каже
!
—
вели
му
ћата
,
па
завуче
обе
руке
у
џепове
од
прслука
.
—
Молим
,
молим
—
додаје
Радоје
Крња
—
ја
нешто
друго
хоћу
да
ти
кажем
.
—
Извол’те
,
кажи
.
—
Па
,
ето
,
да
ли
ти
знаш
куда
је
отишао
поп
из
цркве
?
—
Не
знам
.
Ако
није
код
Анике
?
—
Јесте
.
Бога
ми
,
али
има
нешто
повише
што
ја
хоћу
да
ти
кажем
.
А
ваља
знати
да
је
Радоје
Крња
био
удовац
,
и
да
није
крња
,
нашао
би
досад
себи
друга
,
ал
’
овако
,
чека
само
где
ће
која
удовица
да
остане
,
па
и
ту
обично
му
покваре
посао
они
што
теше
удовице
.
—
Шта
има
повише
?
—
А
што
није
јутрос
кмет
био
у
цркви
?
—
Па
зар
му
ја
знам
—
одговара
равнодушно
ћата
и
лупа
празном
чашом
у
сто
на
Радојев
рачун
.
—
И
он
је
јутрос
,
за
време
службе
,
био
код
Анике
,
а
по
селу
се
каже
да
му
то
није
првипут
што
иде
.
—
Кмет
?
!
—
плану
ћата
и
лупи
песницом
о
сто
—
а
зашто
он
то
крије
од
мене
?
Испи
још
једну
па
се
љутито
диже
.
Радоје
Крња
остаде
весео
у
механи
да
плати
ћатиних
једанаест
чаша
,
а
ћата
оде
као
бесомучан
залупив
вратима
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
у
којој
Аника
,
без
икаквих
нарочитих
разлога
,
рађа
мушко
дете
на
тринаест
месеци
по
смрти
свога
мужа
.
Прошло
је
доста
дана
одонда
како
је
Радоје
Крња
говорио
ћати
у
механи
о
кмету
и
попу
,
те
се
ћата
онолико
наљутио
.
Љутио
се
ћата
отатада
још
неколико
пута
те
изгледа
да
су
се
он
и
кмет
као
некако
попреко
гледали
.
А
Радоје
Крња
ни
отад
није
остао
миран
,
већ
је
и
даље
шушкао
и
бушкао
и
говорио
по
селу
којешта
.
Међутим
,
поп
није
хтео
ни
да
се
осврће
на
то
.
Само
једанпут
,
и
то
више
онако
благо
и
очински
,
пребацио
је
то
Радоју
и
рекао
му
:
—
Ако
те
само
још
једанпут
чујем
да
лајеш
којешта
за
мном
,
сатераћу
ти
све
зубе
у
грло
,
и
нећу
ти
дати
више
навору
у
цркви
,
то
да
знаш
!
А
Радоје
Крња
,
као
што
би
и
сваки
други
побожни
парохијан
,
рече
попу
:
—
Оно
,
кад
би
црква
била
пиљарница
,
а
навора
празилук
,
и
могао
би
ми
и
дати
и
не
дати
.
А
моји
зуби
,
попе
,
кад
већ
сиђу
у
грло
,
онда
некако
ни
твоја
чита
неће
ти
бити
тесна
,
него
ће
да
сиђе
преко
носа
и
преко
ушију
;
а
ако
лајем
попе
,
у
школи
сам
научио
још
док
си
ти
био
учитељ
!
Попа
као
паметан
човек
не
одговори
Радоју
ништа
,
само
што
баци
један
тужан
,
сажаљевајући
поглед
на
Радоја
,
као
на
„
изгубљену
овцу
”
која
је
кадра
чак
и
попу
да
набије
читу
на
уши
.
Међутим
се
за
Радоја
не
може
рећи
да
је
био
„
изгубљена
овца
”
;
пре
би
се
готово
могло
рећи
да
је
он
био
„
изгубљени
ован
”
,
јер
откад
му
се
,
ево
,
измаче
и
трећа
удовица
,
те
остаде
без
наде
да
ће
се
кадгод
моћи
,
и
он
оженити
,
поче
да
буче
по
селу
толико
,
да
је
већ
и
кмет
са
ћатом
размишљао
:
како
ли
би
му
се
могли
скратити
рогови
.
Најпосле
,
ко
би
се
још
у
селу
обзирао
и
на
Радојеве
речи
,
да
се
само
није
десило
нешто
друго
.
Био
велики
празник
,
мислим
Благовести
,
те
се
сабрао
народ
у
Прелепници
чак
и
из
других
села
.
А
кад
се
тако
збере
народ
,
поп
Пера
неће
пропустити
прилику
да
проговори
коју
у
цркви
.
Има
једно
пет-шест
година
како
се
поп
Пери
прохтело
да
буде
народни
посланик
,
те
отад
чешће
проговори
у
цркви
.
Раја
из
Крмана
чак
казао
једанпут
пред
многима
:
„
И
истина
је
људи
,
умео
би
поп
Пера
да
нам
вајдише
!
”
Па
онда
и
многи
други
су
тако
мислили
,
али
,
што
је
главно
,
то
је
,
што
је
и
поп
Пера
тако
мислио
.
Од
то
доба
иде
поп
Пера
чешће
и
у
механу
.
У
механи
је
погдекад
лупио
песницом
о
сто
и
узвикнуо
:
„
Они
горе
не
знају
шта
народу
треба
,
а
нема
ко
да
им
каже
!
”
А
више
црквених
беседа
и
ово
је
уметнуо
:
„
Народ
треба
да
има
добре
заступнике
и
пред
Богом
и
пред
земаљским
властима
.
Добар
заступник
пред
Богом
изнеће
му
народне
молитве
,
а
добар
заступник
пред
земаљским
властима
изнеће
и
браниће
народне
жеље
!
”
Дакле
,
и
на
Благовести
говорио
је
поп
Пера
беседу
,
а
у
тој
беседи
најважније
је
што
је
хтео
да
каже
:
да
на
напуштеној
њиви
сви
треба
да
деламо
заједнички
.
(
Код
ових
се
речи
Радоје
закашљао
,
а
поп
одржао
реч
те
му
после
не
даде
нафору
.
)
То
што
је
хтео
да
каже
,
поп
је
врло
лепо
казао
,
и
свршила
се
божја
служба
,
па
сви
изишли
лепо
у
порту
црквену
,
и
ту
као
људи
застали
те
ће
неко
проговорити
ово
а
неко
оно
.
Ту
поп
Пера
,
кмет
и
један
одборник
;
ту
кмет
из
села
Буринца
,
па
онда
Рајко
,
бивши
кмет
,
ту
дућанџија
Јова
,
па
Исајло
из
Драјковца
и
још
други
.
Нису
само
у
том
друштву
механџија
и
ћата
;
они
су
у
механи
сваки
на
,
свом
послу
.
Сели
под
кестеном
,
што
се
лепо
разгранао
пред
црквом
:
поп
,
Исаило
,
и
кмет
,
а
остали
ко
стоји
те
се
ослонио
на
штап
,
а
ко
донео
камен
те
сео
на
њ
.
Припалили
цигаре
и
луше
те
се
упустили
у
разговор
.
Исајло
из
Драјковца
прича
како
је
чуо
од
људи
,
који
су
били
у
чаршији
,
да
у
Русији
има
колере
,
па
се
поведе
реч
о
томе
,
и
дућанџија
исприча
на
дугачко
и
на
широко
како
је
брат
његовог
деде
умро
од
колере
„
као
пиле
”
.
Вели
:
„
Часком
,
брате
,
тек
погледа
нас
све
редом
што
смо
били
тамо
,
(
ја
сам
био
мали
)
,
па
се
ухвати
рукама
за
трбух
и
умре
!
”
После
већ
проговорили
су
неку
реч
и
о
чуми
,
али
поп
их
обавести
,
вели
им
:
—
Чума
,
брате
,
то
не
постоји
.
Не
може
се
историјски
доказати
да
постоји
;
то
више
онако
у
народним
песмама
!
Кмет
из
Буринца
прича
опет
како
ће
да
се
уведе
неки
нов
прирез
за
наоружање
,
вели
,
причао
му
сам
писар
из
среза
.
Поп
Пера
,
разуме
се
,
налази
да
,
као
човек
који
помишља
на
посланичко
место
,
треба
да
каже
своје
,
па
вели
:
—
Што
се
тиче
наоружања
,
то
је
утврђена
потреба
,
само
ја
нисам
за
прирезни
систем
наоружања
!
Ту
попову
реченицу
каза
кмет
друкчије
т
.
ј
,
он
је
и
за
наоружање
а
и
за
прирез
,
а
нама
је
већ
из
раније
познато
да
овај
кмет
воли
прирезе
.
После
овога
разговора
,
одборник
помену
како
би
требало
цркву
окречити
,
али
,
како
нико
ништа
на
то
не
рече
,
опет
обрнуше
реч
те
о
овоме
те
о
ономе
,
и
готово
се
наразговарали
и
дигли
се
на
ноге
,
те
хоће
да
пођу
мало
до
попове
куће
,
а
приближи
им
се
Радоје
Крња
па
:
—
Помози
Бог
,
срећан
празник
!
Ама
то
Радоје
рече
некако
журно
чим
је
дошао
,
иначе
он
иде
понајлак
и
гега
кад
иде
.
Па
и
то
што
је
честитао
празник
друкче
је
некако
казао
,
све
се
смеши
,
и
као
задовољан
је
и
пакостан
је
и
једак
је
.
—
Бог
ти
среће
дао
!
—
веле
му
сви
.
—
Дај
Боже
—
одговара
Радоје
—
овај
нам
празник
донео
добра
свима
!
Дај
Боже
,
да
нам
година
буде
берићетна
,
овце
нам
се
јагњиле
,
краве
нам
се
телиле
,
па
чак
и
удовице
,
дај
Боже
,
рађале
све
мушку
децу
!
—
па
то
Радоје
изговори
као
да
држи
чашу
у
руци
,
а
пакосно
се
смеши
и
гледа
све
редом
.
Поп
као
нешто
прогута
,
па
онда
се
прибра
и
поче
као
у
шали
:
—
Е
,
е
,
ти
то
баш
ређаш
и
као
здравиш
!
А
коме
здравиш
?
Радоје
се
и
даље
смеши
па
вели
:
—
И
здравим
,
боме
!
—
Е
па
,
нека
је
на
здравље
!
А
сад
'
ајдемо
до
попове
куће
па
и
да
испијемо
,
—
додаде
кмет
па
се
окрену
и
отпоче
малопређашњи
разговор
како
би
требало
заиста
окречити
цркву
.
—
А
зар
,
Бога
вам
—
узвикну
Радоје
за
њима
—
зар
не
знате
шта
је
ново
?
—
Јок
!
—
каже
Исајло
.
—
До
ти
ако
ћеш
да
нам
кажеш
?
—
Хоћу
,
дабоме
да
хоћу
да
вам
кажем
,
јер
вредно
је
да
чујете
,
вредно
је
да
чује
бели
свет
а
некмоли
старешине
народне
и
црквене
!
—
па
на
те
две
речи
„
народне
”
и
„
црквене
удари
”
јако
гласом
и
намигну
и
код
једне
и
код
друге
.
—
Па
—
настави
Радоје
—
удовица
Аника
родила
јутрос
,
родила
мушко
!
Поп
се
направи
као
да
није
чуо
,
већ
поче
да
намиче
читу
на
чело
и
пита
:
—
Ама
која
родила
,
је
л
’
она
Савка
?
—
Није
Савка
,
попе
,
већ
Аника
,
удовица
!
Поп
прогута
оно
што
беше
и
првипут
прогутао
,
(
биће
да
му
је
мало
заиграло
колено
,
али
се
под
мантијом
не
виде
)
па
онда
погледа
кмета
,
кмет
погледа
одборника
,
одборник
погледа
дућанџију
Јову
,
а
дућанџија
Јова
,
као
најмлађи
у
друштву
,
погледа
у
земљу
.
Најпосле
диже
главу
дућанџија
Јова
па
вели
:
—
Па
нека
јој
је
срећно
,
нећемо
ваљда
на
бабиње
,
'
ајдемо
попу
!
—
Ама
људи
;
,
таман
сад
година
и
месец
како
јој
умре
муж
Алемпије
!
—
Тако
ће
бити
,
година
и
месец
—
додаје
поп
сасвим
озбиљно
,
као
да
га
неко
пита
.
—
Баш
се
сећам
,
вели
,
као
данас
,
није
му
било
помоћи
.
А
добар
је
био
покојник
,
само
што
је
имао
погане
руке
.
Радоје
се
сад
окрете
Исајлу
,
па
вели
:
—
Рађају
ли
,
Бога
ти
,
у
вас
удовице
тринаест
месеца
по
мужевљевој
смрти
?
—
Ама
то
ће
бити
нека
ђавоља
посла
!
—
вели
Исајло
.
—
Зар
му
ти
то
ниси
ухватио
крајеве
,
кмете
?
—
Ко
,
ја
?
—
пита
кмет
.
—
Ухватио
сам
,
како
да
нисам
ухватио
!
—
Е
,
па
,
зато
је
кмет
—
додаје
Радоје
—
да
пази
да
не
падне
нека
срамота
на
село
,
као
и
поп
што
је
зато
ту
,
да
пази
да
се
народ
не
исквари
и
да
не
преступи
законе
Божје
!
Међутим
,
док
је
то
Радоје
говорио
,
поп
је
једнако
размишљао
,
да
није
баш
данас
требало
у
цркви
да
говори
о
томе
,
како
на
запуштеној
њиви
треба
сви
заједнички
да
деламо
;
па
онда
,
размишљао
је
о
томе
,
како
је
кмет
ужасно
глуп
,
јер
сад
кад
је
требало
макар
шта
да
каже
а
он
ћути
,
па
најзад
паде
му
на
памет
и
то
,
како
би
заиста
требало
цркву
окречити
.
И
све
је
то
некако
брзо
прошло
кроз
његову
памет
,
те
није
ни
чуо
шта
се
даље
говори
.
Диже
затим
главу
,
па
рече
Исајлу
и
кмету
из
Буринца
:
—
Не
бива
овде
да
разговарамо
,
’
ајдемоте
до
моје
куће
.
Много
ме
забринула
ова
ствар
.
То
се
није
никад
у
Прелепници
догодило
.
'
Ајдемоте
,
браћо
,
до
мене
!
У
истину
и
одоше
.
А
Радоје
отрча
у
механу
да
и
тамо
јави
новост
,
а
одатле
ће
после
на
бунар
да
каже
женама
;
а
сићи
ће
још
и
до
воденице
,
јер
ће
и
тамо
бити
штогод
народа
,
па
ће
најзад
ићи
и
од
капије
до
капије
,
а
тешко
да
неће
поћи
и
у
које
друго
село
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
Из
које
ће
се
свако
уверити
да
ситни
узроци
често
могу
имати
крупне
последице
.
Може
ли
бити
ситније
ствари
но
што
је
четврт
киле
меса
колико
,
рецимо
,
има
једно
новорођенче
?
И
ето
,
тако
ситна
ствар
мал
’
те
није
донела
крупне
и
недогледне
последице
у
селу
Прелепници
.
О
самом
догађају
,
који
се
десио
у
прошлој
глави
овога
романа
,
испочетка
се
само
шапутало
погдешто
и
нико
,
сем
Радоја
Крње
,
није
смео
онако
на
сав
глас
да
каже
шта
мисли
.
Погдекад
само
,
у
кафани
,
ако
ко
уз
полић
каже
онако
што
из
далека
и
подмигне
оком
на
суседни
сто
.
Али
невоља
настаје
тек
од
часа
кад
се
жене
дочепају
такве
тугаљиве
вести
.
Оне
је
преносе
,
увеличавају
је
,
и
то
све
некако
лепо
и
углађено
.
Зађу
,
на
пример
,
по
кућама
,
па
почну
разговор
сасвим
из
далека
,
о
скупоћи
,
о
млађима
,
о
квартирима
,
па
тек
,
и
то
онако
сасвим
узгред
,
навију
на
то
како
је
тај
и
тај
муж
отерао
жену
.
Или
,
ако
не
том
приликом
,
а
оно
у
цркви
,
за
време
онога
најдужега
„
и
...
”
у
херувици
.
Јер
,
ваља
знати
,
да
то
„
и
...
”
сви
богомољци
сматрају
као
паузу
кад
се
може
погдешто
и
проговорити
.
Дакле
за
време
те
паузе
сусетка
ће
рећи
сусетци
:
„
Колико
се
молим
Богу
за
себе
,
толико
и
за
своју
комшику
Перку
.
Не
знате
колико
је
то
несрећна
жена
и
шта
трпи
од
свога
мужа
.
Не
волим
,
знате
да
од
мене
изађе
та
реч
,
али
ме
је
жао
.
Па
,
за
Бога
,
комшике
смо
,
мора
човек
да
воли
свога
ближњега
!
”
И
све
то
некако
увијено
,
обучено
,
као
и
да
није
хтела
да
каже
.
У
селу
то
многа
друкчије
бива
.
Стане
Станојка
на
вратнице
па
дозива
своју
комшику
Пауну
,
која
је
рецимо
у
шљивику
:
—
Пауна
,
о
,
Пауна
!
-Ој
!
—
Јеси
ли
чула
шта
се
вели
за
Аникино
дете
?
—
Нисам
!
—
Кажу
:
личи
на
попа
.
—
Ама
немој
грешити
душу
!
—
Јес
’
,
Бога
ми
,
веле
:
пљунути
поп
,
само
да
метне
епитрахиљ
па
да
служи
!
Тако
рецимо
Станојка
Пауни
,
а
Стамена
Живки
довикује
са
пласта
сена
те
се
ори
ливадом
све
до
друма
.
—
Живка
,
о
Живка
!
Чу
ли
ти
за
оно
Аникино
дете
да
личи
на
кмета
?
—
А
ја
чујем
—
одговара
Живка
с
друма
—
на
дућанџију
!
И
тако
се
гласно
поче
већ
по
целом
селу
да
узвикује
и
да
довикује
.
Испочетка
не
хте
ни
једна
жена
да
оде
Аники
,
него
још
свака
окреће
главу
кад
прође
крај
њене
куће
,
а
после
,
свака
редом
пође
да
обиђе
сиротицу
,
кобајаги
да
је
дарује
,
севапа
ради
,
а
у
ствари
само
зато
да
се
својим
рођеним
очима
увери
на
кога
дете
личи
.
А
како
се
која
отуд
врати
,
прича
све
више
расте
те
се
испредају
читава
чуда
.
Најпосле
,
жене
као
жене
,
мало
им
било
што
својим
причама
нагрдише
попа
,
кмета
и
дућанџију
Јову
и
не
знам
још
кога
,
него
свака
опазила
на
детету
и
по
нешто
што
на
њенога
мужа
личи
па
кад
се
вратила
напопастила
сиромаха
.
Тако
,
на
пример
,
Стана
Ивкова
дочекала
грешнога
Ивка
још
на
вратницама
:
—
Стани
—
вели
му
—
Ивко
,
да
ти
нешто
загледам
очи
!
—
Ене
,
јеси
л
’
излудила
?
—
ишчуђава
се
Ивко
.
—
Па
да
видиш
и
нисам
.
Него
откуд
у
тебе
очи
као
у
онога
тамо
?
...
—
Ама
у
кога
?
—
У
оно
Аникино
!
А
Ивко
јој
покаже
шаку
колико
да
јој
укратко
каже
како
мрзи
објашњења
,
те
Стана
заћути
.
То
тако
Ивко
,
а
за
Радована
Кнежевића
веле
да
је
фљиснуо
жену
по
носу
зато
што
му
рече
да
је
у
Аникиног
детета
нос
као
у
њега
;
док
за
Спасу
Видојковића
кажу
чак
да
је
изгрувао
жену
песницама
у
леђа
,
и
ако
му
она
није
казала
да
леђа
детиња
личе
на
његова
,
него
јој
се
само
учинило
да
су
им
уста
слична
.
Па
онда
мало
по
мало
почеше
једна
другој
:
„
Па
ти
си
ми
казала
ово
!
”
А
она
њој
:
„
А
ти
си
мени
казала
ово
!
”
Те
узеше
да
,
се
и
свађају
,
па
да
се
пљују
и
да
се
хватају
за
кике
.
Настаде
право
чудо
и
брука
по
селу
.
И
да
је
остало
само
на
женама
,
ни
по
јада
,
него
се
и
људи
позавађаше
.
Прво
се
,
веле
,
завади
кмет
и
ћата
.
Још
одмах
после
онога
разговора
са
Радојем
Крњом
,
кад
му
је
Радоје
казао
да
је
кмет
за
време
службе
божје
био
у
Анике
,
ћата
је
пребацио
кмету
:
—
А
ти
,
кмете
,
тако
?
—
Шта
је
тако
?
—
Место
у
цркву
,
а
ти
тамо
у
Анике
.
Хоће
да
ти
пукне
брука
,
а
капетанове
уши
допиру
и
до
нашега
села
,
јер
упамти
:
што
већи
чиновник
то
веће
уши
!
—
Ама
,
шта
ти
то
мени
!
—
као
буни
се
кмет
.
—
То
што
ти
кажем
!
—
вели
ћата
.
То
су
водили
такав
разговор
онда
још
,
а
сад
,
кад
већ
пуче
брука
,
дође
измеђ
’
њих
и
до
мало
оштријих
речи
.
—
Рекох
ли
ја
теби
,
кмете
,
све
ће
се
то
чути
у
своје
време
.
—
А
шта
то
?
—
буни
се
кмет
.
—
Па
ова
брука
!
—
вели
ћата
.
—
Нема
ту
никакве
бруке
.
Ја
ту
Анику
тако
рећи
и
не
познајем
.
Сећам
се
покојног
Алемпија
,
приапсио
сам
га
два
три
пута
,
али
њу
не
знам
.
—
Другом
ти
то
,
кмете
!
Нисам
ја
луди
Тиосав
па
да
ми
превијаш
хладне
крпе
.
Знам
ја
теби
све
трагове
.
—
Знам
и
ја
твоје
!
—
избрецну
се
кмет
.
—
Е
,
кад
знаш
,
кмете
,
—
плану
ћата
—
а
ми
ћемо
онда
једно
другом
поћи
по
трагу
,
па
шта
коме
Бог
да
!
И
после
тог
разговора
кмет
и
ћата
сасвим
ућуташе
,
скоро
као
и
да
се
не
познају
.
Па
онда
кмет
се
завади
и
са
дућанџијом
Јовом
.
Вели
му
:
—
Ти
си
Аники
давао
на
вересију
.
—
Јесам
!
—
вели
Јова
.
—
Па
немаш
рабош
у
који
си
бележио
.
—
Немам
—
вели
Јова
.
—
Дабоме
да
немаш
,
јер
си
другачи
рабош
имао
,
а
не
као
што
приличи
честитом
трговцу
.
Ено
ти
сад
,
твој
се
рабош
породио
.
Да
ниси
бележио
,
не
би
се
породио
.
Иди
,
па
узми
дете
!
—
Ама
,
откуд
ја
?
буни
се
дућанџија
.
—
Да
ко
ће
?
Је
л
’
признајеш
да
си
јој
давао
онако
...
на
вересију
?
...
—
Па
јес
’
,
ал
’
ја
то
...
јербо
имам
милостиво
срце
.
—
Е
,
па
кад
имаш
милостиво
срце
,
а
ти
узми
дете
.
Твоје
је
!
—
Е
,
па
,
знаш
,
кмете
,
—
додија
и
дућанџији
—
ако
ћемо
тако
,
зна
се
чије
је
то
дете
.
Моја
вересија
није
јача
него
твоја
власт
.
—
То
да
ми
ниси
више
казао
!
—
плану
сад
кмет
.
—
Теби
нећу
ни
да
кажем
него
капетану
,
на
ислеђењу
!
—
узвикну
дућанџија
,
а
кмет
понова
плану
и
опсова
му
оно
што
власт
,
по
познатом
националном
обичају
,
псује
својим
грађанима
.
И
од
тога
доба
ућуташе
дућанџија
и
кмет
па
ни
добар
дан
један
другом
да
кажу
.
Кад
је
то
чуо
поп
,
а
он
стао
уз
кмета
те
се
посвађа
и
он
са
дућанџијом
,
а
дан
затим
,
плану
и
свађа
између
попа
и
кмета
.
И
та
је
свађа
боме
била
доста
дебела
.
Дође
кмет
у
попа
па
поче
лепо
пријатељски
:
—
Дошао
сам
,
попе
,
да
разговарамо
шта
ћемо
с
овим
?
—
Којим
?
—
пита
поп
.
—
Са
овом
бруком
што
пуца
по
селу
.
—
А
шта
се
то
мене
,
кмете
,
тиче
!
Није
то
моја
брига
већ
твоја
,
те
свако
нека
носи
своју
бригу
!
—
Ама
како
?
—
зграну
се
кмет
.
—
Па
тако
,
брате
,
то
је
општинска
брига
!
Није
,
да
кажеш
,
да
је
пало
звоно
са
црквене
звонаре
,
него
нашло
се
дете
у
општини
,
е
,
па
општина
нека
и
брине
бригу
.
—
Ама
,
јесте
то
...
не
кажем
—
поче
кмет
онако
шеретски
—
али
,
к’о
велим
,
и
црква
је
имала
свој
део
.
—
Каква
црква
,
какав
део
?
—
Немој
да
се
правиш
луд
,
попе
!
—
поче
кмет
отвореним
картама
.
—
Још
се
покојни
Алемпије
није
ни
охладио
у
гробу
,
а
ти
си
већ
почео
да
трчиш
тамо
у
Анике
.
Попу
плануше
очи
,
а
затресе
се
брада
.
—
Ама
зар
ти
мени
?
Зар
ти
?
А
цело
село
зна
,
док
сам
ја
недељом
служио
службу
божју
,
ко
је
био
у
Анике
.
Није
те
ни
срамота
:
власт
,
хришћанска
власт
,
а
никад
у
цркву
ниси
навирио
.
—
Вала
и
да
га
не
навирим
ако
ћеш
ти
за
мене
да
се
молиш
Богу
!
—
А
што
као
,
кмете
,
не
бих
се
ја
могао
молити
Богу
за
тебе
,
сем
ако
су
ти
греси
толики
да
ти
треба
десет
владика
и
три
патријарха
да
те
измоле
у
Бога
!
—
Није
за
то
,
попе
,
него
што
су
твоји
греси
велики
.
Зар
ти
да
се
молиш
Богу
за
мене
,
а
затекао
сам
те
страсне
недеље
да
једеш
чварке
!
—
Ако
сам
их
и
јео
,
кмете
,
моји
су
чварци
били
,
а
нисам
јео
као
ти
државну
порезу
!
Е
,
код
тих
речи
заигра
кмету
рибић
на
мишици
,
па
стеже
мало
јаче
батину
која
му
је
била
у
руци
,
али
се
уздржа
и
само
додаде
:
—
’
Ајд
,
’
ајд
,
попе
,
нека
смо
живи
и
здрави
,
ал
’
дочекаћу
ја
да
те
видим
обријана
.
—
Не
знам
,
све
може
бити
на
овоме
свету
,
ал
’
да
ћу
ја
дочекати
теби
да
видим
букагије
на
ногама
,
то
знам
као
што
знам
оченаш
.
И
код
тих
се
речи
растадоше
смртно
завађена
два
најбоља
пријатеља
,
поп
и
кмет
.
Од
то
доба
поп
не
држи
више
никакве
беседе
у
цркви
,
па
и
не
виђа
се
много
,
једва
ако
оде
до
цркве
па
право
кући
.
Дућанџија
Јова
и
не
излази
из
дућана
на
разговор
.
Кмет
и
не
иде
више
у
механу
,
а
ћата
и
не
избија
из
кафане
.
Радоје
Крња
сад
се
још
више
прилепио
уз
ћату
па
му
дошаптава
много
што-шта
и
плаћа
му
редовно
.
Ето
тако
се
завади
цело
село
и
најбољи
пријатељи
у
њему
,
и
то
да
са
чега
,
него
ни
са
чега
.
Због
једне
ситнице
од
литре
меса
.
ГЛАВА
ПЕТА
Крштење
.
Ни
дан
данас
се
не
зна
тачно
да
ли
су
тај
план
сковали
ћата
и
Радоје
Крња
заједно
,
онако
уз
полић
ракије
,
или
је
то
самом
Радоју
пало
на
памет
:
тек
он
се
једнога
дана
диже
па
право
горе
Аникиној
кући
и
закуца
на
врата
.
Аника
није
трпела
Радоја
Крњу
,
јер
је
знала
да
је
олајава
по
селу
,
али
кад
дође
,
што
ће
,
не
може
га
отерати
.
Уђе
Радоје
,
разгледа
по
соби
,
опази
дете
на
поњави
,
па
ће
се
тек
окренути
Аники
:
—
Знам
ја
,
Аника
,
да
ти
мене
не
мариш
,
али
ако
,
у
невољи
се
познају
пријатељи
.
Познаћеш
ме
,
па
ћеш
видети
да
ти
ја
зло
не
мислим
.
Аника
ћути
,
јер
не
зна
шта
јој
мисли
рећи
Радоје
.
—
Згодило
ти
се
,
ето
,
дете
—
настави
Радоје
—
па
,
ево
већ
три
недеље
,
а
држиш
га
некрштено
у
кући
.
—
Па
крстићу
га
!
—
рече
осорно
Аника
.
—
Крстићеш
,
ја
,
али
у
целом
селу
не
можеш
наћи
кума
.
Они
твоји
пријатељи
срамоте
се
да
се
назову
кумови
детету
,
а
ако
неће
они
,
боме
неће
ни
други
да
се
прими
.
Аника
на
то
није
мислила
досад
,
али
јој
се
сад
учини
да
је
одиста
тако
,
и
обрати
пажњу
на
Радојево
казивање
.
—
А
ја
велим
—
наставља
Радоје
—
велим
:
што
,
ако
је
оно
без
оца
,
опет
је
то
божја
душица
.
Грехота
је
стидети
се
божјега
закона
.
Па
,
велим
,
баш
севап
је
прихватити
сироче
.
Ето
,
рекох
,
идем
ја
Аники
,
па
кад
други
неће
,
ја
ћу
дете
крстити
.
Анику
чисто
изненади
ова
доброта
Радојева
и
,
како
јој
,
од
порођаја
до
овог
разговора
,
готово
нико
није
пријатељску
реч
рекао
,
то
јој
се
допаде
Радојев
предлог
те
пристаде
без
речи
и
још
му
рече
:
—
Хвала
ти
к’о
брату
!
И
тако
овај
подмукли
план
Радојев
испао
би
потпуно
за
руком
да
је
он
само
умео
ћутати
.
Али
одмах
слеже
у
механу
,
наручи
свима
које
тамо
затече
по
чокањ
ракије
,
те
кад
га
радознало
запиташе
што
части
,
а
он
ће
у
сав
глас
:
—
Окумила
ме
она
сирота
Аника
што
има
дете
без
оца
,
па
велим
,
за
такво
кумство
право
је
да
платим
част
.
И
то
се
зачас
просу
по
селу
да
ће
Радоје
Крња
кумовати
детету
,
те
сви
ударише
у
гласан
смех
кад
то
чуше
.
Само
поп
,
кад
и
до
њега
глас
допре
,
не
удари
у
гласан
смех
.
Њега
на
против
прођоше
жмарци
по
целом
телу
и
по
мантији
.
Њему
уједанпут
изиђе
пред
очи
чин
крштења
при
коме
,
шта
више
,
он
мора
и
чинодејствовати
.
Он
виде
лепо
гомилу
света
у
цркви
,
коју
је
Радоје
чак
и
из
других
села
срикао
.
Потегло
у
цркву
и
мало
и
велико
и
што
би
дошло
у
цркву
и
што
не
би
.
Па
онда
Радоје
Крња
кум
,
те
сви
нагађају
зашто
се
он
примио
.
Он
би
извесно
наденуо
детету
или
попово
или
кметово
име
.
Па
већ
'
ајде
,
ништа
то
,
али
кад
свештеник
треба
дете
да
запише
у
протокол
„
крешчајемих
”
,
па
кад
дође
да
запита
:
„
ко
су
му
родитељи
?
”
—
а
на
та
питања
одговара
кум
,
—
да
бог
сачува
шта
би
све
том
приликом
могао
Радоје
Крња
да
каже
пред
оноликим
народом
.
Све
то
паде
попу
на
памет
и
затресе
се
мантија
на
њему
,
и
под
мантијом
му
заигра
срце
као
у
зеца
кад
загледа
у
пушчану
цев
.
И
забрину
се
поп
,
у
толико
пре
што
нема
с
ким
да
се
посаветује
,
ни
с
ким
да
се
забрине
,
јер
су
се
,
као
за
пакост
,
сви
који
би
ту
бригу
требали
заједно
да
брину
завадили
међу
собом
.
Поп
увиде
да
им
је
слога
у
овако
тешким
тренутцима
потребнија
но
ма
кад
раније
,
и
сети
се
да
је
он
и
по
своме
свештеничком
чину
позван
да
мири
људе
међу
собом
,
па
се
диже
и
пође
у
кмета
који
га
је
најљуће
увредио
.
Кмет
га
попреко
погледа
кад
уђе
к
њему
у
канцеларију
,
али
поп
поче
благо
и
тихо
,
као
прави
хришћански
проповедник
.
Он
најпре
напомену
кмету
како
„
само
слога
Србина
спасава
”
и
уз
то
додаде
онај
стих
:
„
Слогом
расту
мале
ствари
,
а
неслога
све
поквари
”
,
па
се
онда
позва
и
на
оно
:
„
Ко
ти
ископао
око
?
”
—
„
Брат
!
”
—
„
Зато
је
тако
дубоко
”
;
па
му
онда
исприча
и
ону
причу
како
је
један
цар
на
самрти
звао
седам
синова
и
узео
седам
шибљака
,
па
је
најпре
тих
седам
шибљака
везао
у
један
сноп
и
дао
синовима
да
га
преломе
,
и
ни
један
га
није
могао
преломити
,
а
кад
је
шибљику
по
шибљику
одвојио
засебно
,
свака
се
лако
преломила
.
Поп
је
као
тиме
хтео
да
каже
да
је
он
једна
,
кмет
друга
шибљика
,
а
дућанџија
и
ћата
трећа
и
четврта
.
Најзад
да
би
кмета
потпуно
убедио
,
помену
му
и
пропаст
српског
царства
на
Косову
са
неслоге
велможа
.
Ово
је
последње
кмета
толико
узбудило
,
да
је
својим
рођеним
очима
видео
капетана
среског
као
Бајазита
,
а
њих
четворо
:
себе
,
попа
,
дућанџију
и
ћату
,
како
леже
мртви
на
Косову
као
Југовићи
.
И
кмету
,
који
је
чак
и
при
прегледу
касе
тврда
срца
био
,
наиђоше
сузе
на
очи
,
пружи
руку
попу
и
пољубише
се
.
Чим
су
тај
свечани
чин
обавили
,
они
се
дигоше
заједно
те
у
дућанџије
са
којим
ствар
,
изгледа
,
није
ишла
тако
тешко
.
Са
неколико
хришћанских
речи
њега
поп
освоји
те
сви
пружише
једно
другоме
руку
.
Е
,
али
сад
је
био
на
реду
ћата
,
за
којега
су
се
прибојавали
да
га
неће
лако
преломити
,
а
нису
могли
ни
маћи
без
њега
.
Бацило
их
у
бригу
нарочито
то
што
им
кмет
саопшти
да
је
ћата
у
последње
време
навалио
нешто
да
иде
у
варош
.
Стога
се
дигоше
сва
тројица
те
у
судницу
ћати
.
Затекоше
га
,
узјахао
столицу
,
пуши
и
звиждуће
и
назваше
му
Бога
.
Ћата
се
изненади
кад
их
виде
заједно
,
и
одмах
се
окрете
кмету
речима
:
—
Слушај
,
кмете
,
хоћу
сутра
да
идем
у
варош
!
—
Добро
иди
,
—
поче
кмет
благо
и
љубазно
.
—
Ево
даћу
ти
мога
коња
!
—
Нећу
твога
коња
,
рамље
на
једну
ногу
.
—
Молим
те
,
ћато
—
увија
кмет
—
баш
да
рамље
на
обе
ноге
,
па
опет
,
то
би
била
увреда
за
мене
кад
не
би
узео
мога
коња
.
—
Ама
што
је
увреда
за
тебе
кад
коњ
рамље
?
—
Сасвим
увреда
,
ћато
.
Рамао
он
или
не
рамао
,
није
ту
у
питању
коњ
,
него
ја
.
Ја
ћу
покрхати
све
четири
ноге
моме
коњу
,
али
нећу
да
ме
вређаш
.
Ту
се
сад
умеша
поп
и
додаде
:
—
Ја
мислим
,
ћато
,
ако
кметов
коњ
рамље
,
не
рамље
кмет
.
—
Па
нећу
ваљда
кмета
јахати
?
—
Не
,
ал
’
немој
га
ни
вређати
због
једног
коња
.
—
Па
добро
де
,
добро
,
ето
,
нећу
га
вређати
.
Узећу
његовог
коња
!
—
попусти
ћата
.
Кмету
се
учини
да
је
сад
згодан
тренутак
да
се
користи
ћатином
попустљивошћу
,
па
поче
сасвим
меко
и
слатко
:
—
А
би
л
’
ти
нама
казао
,
ћато
,
што
ћеш
сад
у
варош
?
Је
л
’
хоћеш
да
пазариш
што
,
или
да
се
проведеш
,
или
идеш
може
бити
капетану
?
—
И
ове
последње
речи
кмет
нагласи
и
баци
значајан
поглед
на
попа
и
дућанџију
.
Ћата
ћути
и
не
одговара
ништа
.
—
Зашто
кобајаги
—
наставља
кмет
—
не
би
мени
,
као
брату
,
или
једном
речи
као
кмету
,
казао
шта
ћеш
код
капетана
?
—
Чуће
се
то
у
своје
време
!
—
одговара
ћата
својом
омиљеном
реченицом
.
—
Ама
знам
ја
да
ће
се
то
чути
,
али
—
зашто
ти
то
не
би
мени
рекао
као
своме
свој
?
Поп
опет
прискочи
својим
говорничким
даром
кмету
у
помоћ
.
Вели
:
—
Ћато
,
брате
,
зла
су
времена
наишла
.
Искреност
је
ишчезла
међу
људима
,
а
злоба
се
зацарила
.
А
на
искрености
почива
и
породица
и
општина
и
држава
...
—
Знам
ја
,
попе
,
на
шта
ти
навијаш
!
—
прекиде
га
ћата
.
—
Е
,
па
,
ако
знаш
у
толико
боље
!
—
прихвати
поп
.
—
Онда
реци
сам
,
је
ли
лепо
да
будемо
овако
завађени
и
отуђени
једно
од
другога
,
а
толико
брига
има
које
треба
заједно
да
носимо
.
Ето
,
видиш
,
и
ми
смо
се
измирили
међу
собом
,
а
знаш
колико
и
тебе
чествујемо
и
волимо
.
Па
зашто
да
се
ти
одвајаш
од
нас
?
Ћату
збиља
дирнуше
те
попове
речи
,
погледа
их
све
редом
и
виде
их
како
су
забринути
и
утучени
,
па
му
се
ражали
као
да
су
својта
.
Размисли
мало
,
размисли
,
па
,
ће
рећи
кмету
:
—
Знаш
шта
је
,
треба
ми
једно
педесет
динара
;
да
л
’
ми
можеш
дати
из
оног
приреза
?
—
Па
могу
,
ћато
,
што
да
не
могу
.
Прирез
није
мој
па
да
кажеш
да
не
могу
.
А
хоћеш
у
варош
?
—
Нећу
!
—
Таквог
те
хоћу
!
—
кликну
кмет
,
загрли
ћату
,
отвори
касу
,
тури
руку
у
прирез
и
даде
му
педесет
динара
.
После
већ
,
изгрлише
се
и
остали
и
на
ћатин
предлог
одоше
у
механу
.
Како
у
механи
није
било
никога
,
то
су
смели
и
мало
гласније
говорити
,
те
чим
први
чокањ
паде
на
сто
,
изнесе
поп
и
бригу
која
их
мори
.
—
Така
и
така
ствар
,
—
вели
—
Радоје
Крња
се
окумио
са
Аником
,
па
ће
сад
у
недељу
да
донесе
дете
у
цркву
да
га
крсти
!
И
онда
исказа
све
што
се
може
десити
и
каква
брука
може
настати
.
Поп
је
то
говорио
свима
,
али
је
у
ствари
гледао
право
ћати
у
очи
и
то
погледом
који
би
рекао
:
„
Ћато
,
брате
,
шта
ти
кажеш
на
то
?
”
—
Ја
не
знам
шта
би
се
ту
могло
радити
—
узе
право
кмет
да
размишља
.
—
Мањ
’
ако
би
било
каквога
закона
по
коме
би
се
могло
забранити
Радоју
да
кумује
.
—
Не
може
да
буде
таквог
закона
нити
га
је
било
,
пошто
Радоје
није
иноверац
—
објашњава
поп
.
—
Шта
ти
онако
мислиш
,
ћато
?
—
запитаће
кмет
.
Ћата
се
замисли
,
замисли
се
,
а
сви
нестрпљиво
упрли
поглед
у
њега
.
Најзад
он
слегну
раменима
па
рече
:
—
Не
остаје
ништа
друго
него
да
извршимо
државни
удар
!
—
Како
то
,
брате
,
ћато
?
—
запита
забринуто
поп
,
који
је
једини
у
друштву
знао
шта
је
то
државни
удар
.
—
Е
,
па
тако
!
—
објашњава
ћата
и
наручује
нов
чокањ
.
—
Је
л
’
ће
Радоје
у
недељу
да
крсти
?
—
Јес
’
!
—
вели
кмет
.
—
А
је
л
’
данас
среда
?
—
Јес
’
—
одговори
поп
.
—
А
може
ли
сутра
ујутру
,
о
јутрењу
,
да
се
крсти
дете
?
—
пита
даље
ћата
.
—
Може
,
како
да
не
може
!
—
одговори
поп
.
—
Е
,
онда
,
чујте
!
—
наставља
ћата
,
а
сви
начуљили
уши
и
чисто
се
прибили
ближе
њему
.
—
Сутра
ујутру
,
о
јутрењу
,
ти
попе
буди
у
цркви
,
а
ти
кмете
пошљи
Среју
Бирова
у
Анике
нека
оде
и
нека
каже
:
Послао
кмет
да
се
одмах
донесе
дете
у
цркву
да
се
крсти
,
јер
не
сме
,
по
закону
хришћанском
,
и
даље
остати
некрштено
.
Ако
Аника
нешто
запне
па
рече
:
Крстиће
га
Радоје
у
недељу
,
нека
Среја
каже
:
У
недељу
поп
неће
бити
у
селу
,
а
Радоје
је
позван
и
ено
га
чека
у
цркви
.
—
Па
онда
?
—
учини
поп
коме
поче
да
бива
јасан
државни
удар
који
је
ћата
смислио
.
—
Па
онда
,
нека
Среја
у
име
општине
крсти
дете
!
—
Јес
’
,
Бога
ми
!
—
свану
прпу
и
растера
му
очас
бригу
са
чела
.
—
Вала
,
ћато
,
и
владика
би
могао
бити
са
том
памећу
.
—
Ето
,
овако
нешто
не
би
умела
смислити
ни
Главна
Контрола
!
—
додаде
кмет
,
коме
је
због
приреза
Главна
Контрола
изгледала
увек
као
нешто
најстрашније
у
земљи
.
Дућанџија
,
не
знајући
шта
би
казао
,
а
у
знак
одобравања
,
наручи
пола
литра
ракије
одједном
.
—
А
како
би
било
—
додаје
кмет
уз
даљи
разговор
—
да
општина
одреди
и
које
име
да
се
да
детету
?
—
То
ти
није
рђаво
,
кмете
,
—
прихвата
поп
—
јер
могао
би
Среја
,
на
пример
,
из
поштовања
према
теби
као
кмету
,
да
да
детету
твоје
име
.
—
Таман
—
учини
кмет
престрављено
и
сад
му
самоме
би
још
јасније
колико
је
паметан
био
што
је
то
питање
постакао
.
—
Ја
мислим
—
зину
сад
првипут
дућанџија
—
да
видимо
у
календару
који
је
светац
сутра
па
то
име
да
му
дамо
.
Попу
се
учини
овај
предлог
умесан
,
па
одмах
завуче
руку
у
џеп
од
мантије
,
извуче
један
масан
календар
и
поче
да
га
прелистава
и
да
шврља
прстом
по
њему
.
Застаде
на
четвртку
,
прочита
па
рече
:
—
Трофим
!
—
Е
,
па
,
ето
,
да
му
дамо
име
Трофим
!
—
пристаде
дућанџија
.
—
Какав
Трофим
,
море
—
вели
ћата
па
да
се
смеје
цело
село
.
Него
,
изберите
му
неко
честито
име
.
После
већ
почеше
да
падају
предлози
,
те
Павле
,
те
Тодор
,
те
Вићентије
,
те
изређа
се
читав
низ
лепих
и
честитих
имена
,
али
се
ни
код
једног
не
задржаше
,
јер
се
увек
нашло
да
у
селу
има
по
кога
који
носи
такво
име
па
да
не
би
нешто
тај
после
дигао
дреку
.
Најзад
ће
неко
поменути
име
„
Милић
”
и
застадоше
на
њему
.
Промисли
сваки
за
се
и
нађоше
да
у
селу
нема
баш
никога
који
носи
то
име
,
те
и
остадоше
при
томе
.
И
одиста
,
сутрадан
о
јутрењу
,
би
све
онако
како
је
ћата
удесио
.
Изврши
се
државни
удар
изненадно
тако
да
,
кад
Радоје
Крња
пред
подне
чу
да
је
то
јутро
дете
крштено
а
он
писну
као
гуја
у
процепу
:
—
Од
како
је
сунца
и
месеца
није
било
већега
насиља
но
што
је
ово
:
отимати
човеку
кумство
.
Ни
Турци
то
нису
чинили
,
а
ево
шта
доживесмо
под
слободом
и
у
својој
рођеној
држави
!
...
ГЛАВА
ШЕСТА
У
којој
се
дешава
нешто
чему
се
нису
надали
читаоци
,
но
чему
се
није
надао
ни
одбор
општине
прелепничке
У
овој
се
причи
,
све
досад
,
није
појављивао
општински
биров
Среја
,
не
зато
што
он
уопште
нема
обичај
да
се
појављује
,
већ
просто
зато
,
што
писцу
све
до
ове
главе
није
био
потребан
.
Иначе
,
Среја
има
баш
тај
лепи
обичај
да
се
појави
и
зван
и
незван
,
па
било
то
на
вечери
или
о
слави
или
на
ручку
и
даћима
.
То
све
тим
пре
,
што
Среја
и
себе
убраја
у
„
општину
”
.
Он
важно
вели
парничарима
за
потрицу
:
„
Не
можемо
друкче
,
како
је
право
,
тако
смо
и
пресудили
!
”
—
иако
је
он
за
то
време
,
док
су
кмет
и
одборници
судили
,
метао
за
зиму
купус
у
кацу
ћатину
,
која
стоји
у
предсобљу
суднице
.
Тај
Срета
,
дакле
,
спусти
се
једног
лепог
божјег
четвртка
,
као
без
душе
,
низ
оно
брдашце
,
под
којим
је
била
Јоцкова
воденица
и
,
сав
задуван
,
једва
стиже
до
општинске
суднице
,
улети
у
канцеларију
,
преврне
успут
тестију
с
водом
и
нагази
ћати
на
ногу
,
па
онда
дрекну
,
као
да
је
неко
њему
нагазио
на
ногу
.
Кмет
се
збуни
,
па
како
је
и
иначе
један
акт
већ
по
сата
потписивао
,
те
био
близу
краја
,
а
остало
му
само
још
ону
цртицу
да
превуче
преко
слова
ћ
,
то
у
оној
забуни
,
разуме
се
,
место
цртице
он
ископа
пером
читаву
бразду
на
акту
.
Ћата
пак
,
без
обзира
што
му
је
Среја
стао
на
жуљ
,
потеже
сва
акта
извесне
парнице
и
баци
их
о
земљу
,
што
је
он
чинио
само
у
приликама
кад
је
озлојеђен
на
кога
од
парничара
.
Међутим
,
како
овде
није
био
такав
случај
,
то
се
ћата
одмах
прибра
и
поче
да
скупља
расута
акта
,
а
кмет
скочи
на
ноге
и
кроз
стегнуто
грло
викну
на
Среју
:
—
Шта
је
,
брате
,
што
урлаш
?
—
Побегла
ноћас
,
—
једва
издува
Среја
.
—
Ко
,
море
?
—
Она
!
Кмет
,
видећи
да
се
ужурбаност
Срејина
не
тиче
никакве
комисије
,
која
би
стигла
у
село
ради
прегледа
рачуна
о
прибраној
порези
,
доби
снаге
и
храбрости
,
и
сад
већ
поче
онако
одлучно
,
како
и
доликује
његовом
положају
:
—
Дакле
,
ко
је
у
ствари
побегао
?
—
Она
...
Аника
—
вели
Среја
.
—
Па
добро
—
додаде
кмет
равнодушно
—
нека
бежи
,
добро
је
и
учинила
,
нека
јој
је
срећан
пут
!
—
Сасвим
!
—
додаде
и
ћата
.
—
