ТАДИЈА
П
.
КОСТИЋ
ПРВО
ВЕСЕЉЕ
ПРИПОВЕТКА
СР
.
КАРЛОВЦИ
СРПСКА
МАНАСТИРСКА
ШТАМПАРИЈА
НОВА
ШТАМПАРИЈА
ДАВИДОВИЋ
-
ЉУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋА
.
1903
.
-
79
.
Прештампано
из
„
Бранкова
кола
“
за
год
.
1903
.
И
Упекао
јулијски
дан
:
изврнуо
се
лист
на
грани
,
ућутала
тица
у
гори
...
Само
се
јавка
жетелица
кроз
таласасто
класје
на
њиви
...
Витору
Микачићу
необично
да
доколичи
на
овакоме
дану
.
Иде
из
чаршије
запурен
сав
,
и
кад
стиже
кући
спусти
токачу
пред
врата
,
уђе
у
оџаклију
,
обриса
зној
с
лица
,
завали
се
у
своју
столовачу
и
управи
поглед
у
ону
пругасту
шару
на
чађаву
дувару
у
коју
је
Мато
Коружић
згађ’о
окињачом
и
Светоме
Јовану
.
Дубок
уздах
оте
се
из
груди
Витора
Микачића
и
даде
му
се
на
мисао
,
те
оде
далеко
,
далеко
...
Боже
,
да
речемо
да
је
она
жива
,
шта
ли
би
сад
рекла
?
Она
би
села
на
ону
трупиницу
до
врата
,
скрстила
би
руке
око
појаса
,
подигла
би
обрве
високо
и
...
.
шта
би
друго
рекла
:
—
Бо’ме
,
како
знаш
,
Виторе
.
Како
ти
наредиш
онако
је
најбоље
!
И
пређе
,
у
памети
од
онога
дана
кад
су
се
састали
.
Онда
је
она
у
овој
кући
,
то
јест
није
у
овом
новом
конаку
са
ходником
и
две
простране
собе
и
стакленим
прозорима
,
него
у
оној
старој
под
кровином
и
брезовим
лемезовима
,
затекла
само
њега
.
Није
зазнала
ни
чика
,
ни
мајоку
,
ни
ону
дечицу
што
их
некаква
болешчина
покоси
једних
Часних
Поста
.
Нашли
су
се
ето
ту
као
две
сироте
и
цео
век
радили
и
мучили
се
,
као
што
се
мучи
инокосник
.
Поградили
су
грађевине
,
приновили
и
окрепили
омање
,
подигли
свакојаке
стоке
,
засадили
вотњаке
и
винограде
.
Људи
рекоше
:
„
Благо
њима
!
.
.
“
Али
Бог
не
да
сва
блага
:
нису
имали
никога
од
срца
.
Човек
не
уме
испричати
шта
је
у
стању
да
учини
нероткиња
,
нити
Витор
Микачић
шта
је
чинила
његова
Руменија
да
јој
Бог
да
једно
детенце
ма
било
као
песница
...
И
док
је
тако
обишла
све
угљеваре
,
изугризала
свакојако
корење
,
извешала
записе
,
издржала
кадове
,
платила
све
читаније
по
црквама
и
манастирима
и
доспела
да
се
провуче
испод
ћивота
Светога
Краља
у
Студеници
—
погрбљеше
се
леђа
и
набраше
се
боре
на
лицу
.
Тада
се
престаше
вајкати
и
помирише
се
са
судбином
...
Тако
једног
зимњег
вечера
(
Витор
Микачић
упамтио
је
то
вече
)
седели
су
у
старој
кући
крај
огњишта
.
Напољу
је
била
мећава
,
северац
је
засипао
сув
снег
за
кутњи
праг
и
извијао
своју
песму
око
оџака
,
а
дрва
су
пуцкарала
на
огњишту
.
Она
села
на
столичицу
,
задела
преслицу
за
појас
и
зврколи
својим
вретенцетом
.
Он
,
да
није
докон
,
скинуо
неколике
вешалице
кукуруза
па
се
забавља
.
—
Не
знам
шта
би
ти
рекла
,
Руменија
,
не
може
се
више
овако
!
—
започе
он
.
Она
забоде
вретено
за
-крило
сукненог
прслука
,
подбочи
се
једном
руком
и
накрену
главу
на
страну
,
па
,
као
и
досад
кад
јој
то
помене
,
остави
посао
,
даде
се
на
мисао
и
хукну
:
—
Боже
дај
здравље
теби
и
мени
,
Виторе
,
до
суђена
сата
.
Па
шта
ћемо
!
.
.
—
Знаш
,
говоре
ми
људи
непрестано
за
онога
Вилотија
.
Јуче
ме
засрете
чича
Вићентије
,
па
вели
:
„
Не
би
погрешио
да
га
усиниш
.
“
Она
слеже
раменима
:
—
Ти
знаш
,
Виторе
.
—
Шта
знам
,
оди
му
буди
паметан
кад
је
овако
.
—
То
и
ја
велим
.
—
Оди
узми
кога
било
и
доведи
сијасет
у
кућу
и
на
имање
.
—
Јес
’
,
Бога
ми
!
Он
остави
посао
,
тарну
угарке
и
наслони
главу
на
руку
.
—
И
,
право
да
ти
кажем
,
Руменија
...
некако
ми
се
,
и
иначе
,
тешко
наканити
да
то
учиним
.
—
Што
ли
то
?
—
Не
знаш
како
ми
је
...
.
Дођу
ми
неке
чудновате
мисли
,
к’о
да
...
А
,
право
да
ти
кажем
,
смрти
се
не
плашим
.
—
Није
,
него
ти
се
ражали
као
ово
мени
...
—
рече
и
задркта
јој
доња
усница
.
Он
се
трже
:
—
Море
,
не
будали
!
Цареви
и
краљеви
па
немају
деце
,
и
ништа
.
.
А
ено
у
Перџа
деветоро
к’о
прасци
и
ни
једно
не
може
да
исхрани
.
Сигурно
ће
му
сазидати
цркву
на
гробу
,
—
теши
он
њу
,
еда
би
и
себе
утешио
.
Она
само
махну
главом
у
страну
и
заћута
.
Доцније
мало
поведе
исти
разговор
:
—
Ја
сам
нешто
смислила
и
велим
,
Виторе
...
—
Шта
то
?
—
Рекох
да
сам
тобом
,
ја
не
бих
узела
никога
одавде
.
—
Е
?
—
Не
бих
,
Бога
ми
.
—
Што
,
Руменија
?
—
Зар
радили
и
мучили
се
,
па
,
овај
...
да
други
одавде
из
села
...
—
И
ту
се
загрцну
.
—
Опет
она
!
—
подвикну
Витор
.
—
Ама
рекох
ли
ти
да
се
оканеш
тих
беспослица
!
—
Бар
нек
се
не
слади
нашом
муком
нико
из
села
...
,
који
се
подсмевају
како
изгибосмо
радећи
за
другога
.
Заћуташе
опет
.
Она
узе
вретено
и
поче
га
окретати
некако
необично
и
у
страну
,
а
он
притиште
кочањком
у
браду
и
обори
поглед
у
под
.
—
Ако
би
кога
усвојили
,
не
морамо
одавде
из
села
.
Ја
имам
и
свог
рода
.
Има
их
у
Качеру
седам
кућа
Ђурковића
,
—
рече
она
и
убриса
очи
рукавом
од
кошуље
.
—
Право
велиш
!
_
—
Ако
ти
немаш
никога
,
ја
имам
.
Ено
од
мога
ујака
остала
тројица
и
сва
три
се
иженили
.
Имање
им
слабо
те
иду
по
надници
.
Зашто
не
би
узели
једног
од
њих
?
—
рече
она
,
застаде
и
чисто
се
обрадова
што
јој
та
мисао
паде
у
главу
.
—
Право
велиш
,
Руменија
!
Бога
ми
,
право
велиш
!
Видиш
ти
!
Кажем
ја
!
Право
велиш
!
—
узврпољи
се
он
.
—
Да
сам
тобом
да
узмемо
Видосава
.
Од
њих
тројице
најбољи
је
он
.
Па
његова
Ружица
,
слушала
би
као
роб
.
Имају
троје
дечице
,
као
анђели
.
Пуна
кућа
разговора
.
Поред
њих
би
оживели
...
А
он
би
пристао
и
једва
би
дочекао
...
—
Бога
ми
,
баш
ћемо
њега
!
Видиш
ти
!
.
.
Кажем
ја
!
.
.
Што
плачеш
?
Право
велиш
,
Руменија
!
Ту
ноћ
нису
проспавали
како
треба
:
непрестано
су
им
били
пред
очима
и
Видосав
и
његова
Ружица
и
оно
дечице
...
Тек
што
је
,
по
Божјој
судби
,
издато
подушје
Виторовој
Руменији
,
а
Видосав
Ђурковић
уселио
се
у
Микачића
кућу
.
Сад
је
Витор
дошао
из
окружног
суда
с
табаком
у
руци
,
у
коме
је
стајало
да
га
је
усинио
и
преписао
му
све
имање
.
Да
је
она
жива
па
да
види
како
јој
се
жеља
испунила
,
како
би
јој
мило
било
!
Извади
онај
табак
иза
копорана
,
окрену
га
и
обрну
.
Види
само
нешто
шарено
и
онај
печат
као
потковица
:
—
Боже
,
што
нисам
писмен
да
прочитам
шта
све
овде
пише
...
„
Које
ја
Витор
Микачић
из
села
Врљуга
признајем
пред
влашћу
и
законом
и
тврдим
овај
уговор
да
сам
усинио
и
пустио
у
кућу
и
на
имање
Видосава
Ђурковића
из
Качера
са
његовом
женом
Ружицом
и
његово
троје
дечице
,
и
њему
уступам
све
моје
имање
кретно
и
некретно
,
да
на
њему
ради
и
мене
издржава
и
почитује
ме
као
старијег
,
и
да
ме
Видосав
по
смрти
сарани
и
за
душу
ми
изда
и
белег
ми
удари
.
.
И
које
Видосав
не
сме
ништа
пропастити
већ
прикодити
,
а
ако
би
пропастио
могу
му
у
свако
боговетно
доба
истргнути
имање
из
шака
.
И
да
је
Видосав
дужан
држати
славу
моју
и
служити
моме
Светоме
Јовану
...
“
Витор
изговори
ово
на
душак
и
одахну
.
Затим
обриса
зној
с
чела
и
окрете
се
.
За
њим
стојаше
крупна
жена
у
чистим
хаљинама
и
новом
убрадачу
,
са
крчагом
свеже
воде
и
убрусом
.
—
Снајка
,
помог’о
ти
Бог
!
—
разгали
се
Витор
.
—
А
где
је
Видосав
?
—
На
њиви
,
с
радинима
.
Сад
ћу
им
однети
ужину
,
—
одговори
Ружица
.
—
А
где
су
моји
малишани
?
—
Сојка
је
у
вајату
,
а
она
двојичица
на
њиви
.
—
Добро
,
благо
бабу
!
—
рече
и
онај
табак
задену
за
греду
.
Сутрадан
је
освитао
празник
.
Чељад
су
била
сва
код
куће
.
Пошто
посвршаваше
обичне
послове
,
он
узва
обоје
у
оџаклији
и
извади
ону
хартију
иза
греде
па
пружи
Видосаву
:
—
Ево
ти
ово
,
синко
.
Мени
не
треба
.
Он
стоји
пред
њим
као
војник
.
—
Шта
ће
ми
,
бабо
?
То
мени
не
треба
.
—
Треба
ти
но
како
.
—
Молим
те
,
бабо
...
—
промуца
и
пружи
руку
.
.
—
Узми
,
за
тебе
је
то
и
грађено
,
—
рече
,
па
извуче
кесу
и
скиде
свилени
гајтан
са
себе
те
му
намаче
на
врат
:
—
Ево
ти
кесе
!
Па
како
те
Бог
учи
!
—
рече
и
задркта
му
и
глас
и
рука
.
Видосава
обли
румен
и
стаде
чепати
у
месту
.
Не
умеде
рећи
ни
речи
,
већ
само
приђе
и
пољуби
га
у
руку
.
Ружица
оборила
очи
земљи
и
забавља
се
с
прстима
на
руци
.
Не
сме
нигде
да
погледа
.
—
И
да
ти
кажем
:
к’о
жив
човек
имам
...
дужан
на
два
три
места
у
чаршији
по
неки
грош
и
динар
.
Да
то
одужиш
,
синко
!
—
Хоћу
,
бабо
!
—
И
данак
од
Ђурђевдана
.
Скоро
ће
вакат
и
њему
!
—
Разумем
,
бабо
!
—
Чувај
ми
пријатеље
,
немој
да
их
вређаш
.
А
за
друго
,
здравље
Боже
,
здоговорићемо
се
...
И
Бог
ти
а
душа
ти
!
А
ја
ћу
се
забављати
са
мојим
малишанима
.
.
Где
су
ми
они
све
јутро
?
—
скочи
старац
за
радошћу
дома
свога
...
ИИ
Витор
Микачић
,
човек
од
педесет
и
неколико
година
,
изгледао
је
још
младолик
и
држећи
.
На
његову
високом
челу
и
округластом
лицу
,
на
пуним
смеђим
брковима
и
реткој
коси
,
оставило
је
време
незнатне
белеге
старости
,
али
поуздан
поглед
и
старачка
лакост
,
одавали
су
човека
кога
је
тежачки
рад
годинама
и
ломио
и
крепио
.
Од
како
зна
за
се
навикао
је
да
осване
и
омркне
на
послу
и
да
му
је
све
урађено
на
време
.
Он
би
се
жив
изео
кад
не
би
кукурузе
опрашио
до
Цара
Константина
,
кад
не
би
попластио
до
Петровдана
и
пожњео
до
Светог
Прокопа
.
А
,
пусник
,
јак
и
издржљив
!
Да
камен
види
из
земље
колико
нокат
,
он
би
га
,
земанле
,
подухватио
и
ишчупао
.
Он
само
мисли
о
себи
и
своме
послу
и
нигда
га
не
смеће
с
ума
.
Иде
тако
с
људима
и
разговара
:
—
Кад
смо
били
на
Пандиралу
,
па
Хорватовић
призортио
да
освојимо
позицију
,
те
,
мајчин
сине
,
хоће
бити
,
те
неће
бити
...
.
Па
,
почех
ти
причати
,
мраз
,
пуца
дрво
и
камен
...
И
тако
се
извирује
како
је
ко
поорао
,
повлачио
,
заградио
,
како
је
ономе
преплануо
овас
...
Тако
је
навикао
,
а
што
је
навикао
држи
да
је
најбоље
и
да
не
може
друкчије
ни
бити
.
На
пример
:
Витор
Микачић
навикао
је
да
продаје
пшеницу
уз
Часне
Посте
.
Он
држи
да
је
домаћини
продају
само
у
то
доба
,
а
ко
пре
прода
није
домаћин
него
раскутњик
.
Тако
мисли
и
тако
ради
па
макар
да
би
је
скупље
продао
у
јесен
,
а
јевтиније
у
пролеће
.
Даље
,
домаћин
не
продаје
нову
ракију
,
већ
је
саспе
у
бурад
па
јој
чека
цену
и
тако
стоји
док
не
роди
шљива
и
онда
продаје
стару
а
пече
нову
.
Он
држи
да
сваки
сељак
домаћин
треба
да
ради
тако
како
не
би
изостао
иза
других
,
да
за
свог
века
очува
што
је
наследно
и
да
штогод
привреди
и
прикупи
како
ће
што
више
оставити
својим
млађим
.
Ко
ништа
не
принови
,
провео
је
век
узалуд
.
Волео
је
да
га
хвале
како
је
радник
те
му
нема
парника
,
и
онда
би
рекао
:
„
Нема
у
земљи
курјака
“
.
—
Ама
коме
ће
,
по
Богу
,
те
се
сатре
радећи
?
—
питају
се
сељаци
кад
поведу
реч
о
њему
.
—
Еј
,
људи
,
слушајте
што
ћу
вам
рећи
:
доћи
ће
ђаво
по
своје
и
биће
као
са
покојним
Шунијом
.
Он
није
давао
ни
Богу
тамјана
,
али
дође
Маркезан
те
наследи
имање
и
сад
води
за
собом
по
туце
Цигана
.
.
Ко
зна
за
кога
печали
и
овај
мученик
!
Витор
то
чује
па
само
шапуће
и
моли
Бога
да
му
се
душмани
не
освете
.
Сад
кад
је
усинио
Видосава
,
одлакнуло
му
је
на
души
.
Ако
се
мучио
и
радио
,
имао
је
и
за
кога
и
неће
му
се
душмани
осветити
.
Увео
је
у
кућу
зрела
и
паметна
човека
,
“
сродника
своје
домаћице
с
којим
је
кућу
скућио
.
Он
ће
с
новом
снагом
предузети
послове
на
добро
његове
куће
.
Чича
Витор
је
извео
читав
план
за
будући
живот
.
Старешинство
предаје
Видосаву
да
он
ради
како
га
Бог
учи
,
а
он
ће
се
настанити
на
имању
у
пољу
,
код
воденице
,
која
је
подаље
од
куће
.
Ту
ће
чувати
имање
од
штете
,
и
радити
ситније
послове
!
Тај
је
посао
подесан
за
њега
,
старог
човека
,
који
већ
није
за
тежачке
радове
.
Одатле
ће
,
из
прикрајка
,
посматрати
како
Видосав
ради
.
Неће
му
ништа
сметати
,
неће
се
утрчавати
у
његове
послове
,
нити
му
наметати
своје
савете
.
Кад
га
за
шта
упита
,
он
ће
га
поучити
,
али
ће
,
ипак
,
оставити
њему
на
вољу
да
ради
како
он
хоће
.
Он
ће
се
чинити
невешт
свему
и
пазити
да
Видосав
не
примети
да
му
контролише
рад
и
понашање
.
Чича
Витор
хоће
да
види
за
живота
,
својим
очима
,
како
ће
се
руковати
његовим
имањем
,
и
хоће
да
његов
посинак
не
буде
слуга
у
његовој
кући
,
него
син
коме
отац
предаје
старешинство
.
Видосав
Ђурковић
родом
је
из
Качера
,
из
једног
села
у
планинском
пределу
под
Рудником
,
од
сиротне
породице
.
Њих
три
брата
у
једној
задрузи
,
сва
три
ожењени
,
пуна
кућа
деце
,
а
имање
слабо
и
неачко
.
Једва
ако
имају
шест
хектара
земље
папратњаче
,
нешто
шуме
и
вотњак
.
Бранили
су
се
радом
и
слогом
у
задрузи
.
И
овако
ожењени
,
матори
људи
,
па
кад
нужда
пригна
,
они
по
двојица
оду
у
надницу
и
за
читаво
лето
не
дођу
дома
,
а
онај
један
срађује
оно
имања
и
управља
кућом
.
Видосав
је
одрастао
по
служби
,
навикао
је
на
сиротињу
и
невољу
.
Док
је
био
мали
,
тукли
су
га
газде
и
псовале
газдараце
,
ишао
је
бос
и
поцепан
,
спавао
на
дугим
зимским
ноћима
у
слами
и
сену
на
шталама
.
Научио
је
на
сиротињу
и
није
сазнао
ни
за
какав
рахатлук
.
Служећи
по
туђим
кућама
много
је
штошта
видео
и
научио
што
нису
знали
његови
у
кући
,
па
ни
други
сељаци
у
његову
маленом
и
забаченом
селу
.
Он
је
тако
научио
читати
и
писати
,
умео
је
зготовити
леп
ручак
који
би
смео
и
пред
господу
изнети
,
умео
се
наћи
у
свакој
прилици
,
учтиво
се
понашати
и
лепу
реч
прозборити
.
Али
,
по
својој
скромности
,
он
се
једва
показивао
да
зна
и
две
у
накрст
.
При
том
је
био
стидан
и
образит
као
девојка
.
Какав
је
он
,
онаког
је
и
друга
нашао
:
своју
Ружицу
.
И
она
је
из
сиротињске
куће
,
чељаде
што
уста
има
језик
нема
:
скромна
,
мирна
и
послушна
...
И
он
и
она
били
су
млађи
у
кући
и
имали
су
само
да
слушају
што
старији
заповедају
.
Бог
их
је
обрадовао
дечицом
:
у
размаку
од
неколике
године
добили
су
ћерку
и
два
сина
.
Поред
те
радости
,
они
су
осетили
и
дужност
да
легну
још
више
на
рад
,
да
се
побрину
и
за
подмладак
.
Колико
би
пута
Видосав
застао
у
раду
,
замислио
се
и
уздахнуо
:
што
му
не
даде
Бог
да
наследи
бар
толико
очевине
колико
би
му
било
најпотребније
да
има
на
чему
развити
рад
,
како
је
он
то
видео
у
толико
имућнијих
људи
.
И
тада
му
блесне
пред
очима
имаовина
Сима
Моравца
у
кога
је
служио
у
пуној
момачкој
снази
и
видео
како
он
ради
и
имање
крепи
и
унапређује
.
Чинило
му
се
да
би
он
на
онаком
имању
умео
радити
онако
исто
као
Симо
из
Мораве
и
да
је
самоучки
научио
све
што
је
тај
школовани
тежак
знао
.
Како
се
обрадовао
кад
се
срећа
осмехнула
на
њега
и
позват
у
Микачића
кућу
!
Он
,
који
је
увек
био
млађи
,
сад
ће
од
једаред
примити
старешинство
над
једним
толиким
имањем
,
које
је
бар
трп
пута
веће
но
њих
тројице
Ђурковића
!
—
Опрости
,
тетка
,
ја
,
то
нисам
заслужно
...
Ја
...
да
ти
кажем
...
не
знам
хоћу
ли
,
тетка
...
—
узмуца
он
,
кад
му
тетка
Руменија
први
пут
помену
за
то
.
Она
дошла
једног
празника
њиховој
кући
,
издвојила
га
у
вајат
,
села
на
сандук
и
својим
дрктавим
гласом
прича
му
и
објашњава
:
—
Моја
је
жеља
да
те
усинимо
,
а
и
Виторова
је
жеља
.
Ти
си
био
по
народу
,
видео
си
и
зло
и
добро
...
И
кад
нам
је
тако
суђено
и
то
мора
бити
,
онда
,
велимо
,
да
ово
што
смо
са
сила
труда
и
зноја
стекли
,
оставимо
некоме
од
нашега
рода
.
Видосав
црвени
и
врпољи
се
:
—
Хвала
вам
,
тетка
,
али
јесам
ли
ја
дорастао
...
рецимо
,
тетка
...
да
толиким
имањем
...
И
јесам
ли
ја
то
заслужио
...
—
Дорастао
си
ти
...
наша
је
жеља
,
Видосаве
.
Док
смо
ми
живи
,
поучићемо
те
као
своје
дете
,
упознаћемо
те
с
нашим
пријатељима
и
предаћемо
ти
у
руке
све
што
имамо
.
А
ти
ћеш
руковати
имањем
као
својим
,
нас
гледати
и
почитовати
као
своје
родитеље
...
И
ти
си
од
сад
наше
дете
,
Видосаве
,
—
рече
и
ухвати
се
за
очи
.
Он
притрча
те
је
пољуби
у
руку
.
После
се
споразумела
и
с
његовом
браћом
и
с
његовом
Ружицом
и
ижљубила
њихову
децу
.
Доцније
,
једног
празника
,
Видосав
је
отишао
њиховој
кући
где
је
то
исто
чуо
и
из
Виторових
уста
и
да
ће
усиновљење
потврдити
код
окружног
суда
.
За
дуго
није
могао
да
верује
сам
себи
да
је
све
то
јава
и
збиља
што
се
са
њим
збива
!
И
у
колико
се
радовао
томе
,
у
толико
му
је
био
тежи
овај
прелом
у
животу
:
растанак
с
кућом
у
којој
се
родио
,
са
сродницима
за
које
су
му
везане
толике
успомене
,
одлазак
у
непознато
село
и
људе
.
А
Виторова
је
жеља
да
му
одмах
преда
старешинство
!
Како
је
тешко
наћи
се
у
таком
положају
!
Али
најтеже
му
би
кад
паде
зао
удес
и
тетка
му
премину
баш
пред
одређени
дан
доласка
у
њихову
кућу
.
То
је
био
подједнак
удар
и
за
Витора
и
за
његова
посинка
...
ИВ
Витор
Микачић
опазио
је
да
му
је
посинак
достојан
да
га
очински
пригрли
.
Он
је
био
скроман
и
разборит
,
притом
зрео
и
личит
човек
:
висок
и
крупан
,
са
дугим
и
плавим
брцима
.
Он
се
поносио
њиме
,
и
да
му
подолази
као
озбиљном
човеку
,
он
би
га
провео
свуда
по
селу
,
по
чаршији
и
саборима
и
хвалио
се
иза
гласа
:
„
Ово
је
ној
посинак
,
братић
моје
покојне
Руменије
.
“
И
поче
га
упознавати
али
постепено
и
у
приликама
са
угледнијим
људима
с
којима
ће
имати
највише
додира
.
Кад
су
били
у
вароши
,
он
га
је
упознао
са
газда
-
Радојицом
,
старим
трговцем
што
код
њега
пазарује
тридесет
година
и
од
њега
набавља
за
кућу
све
што
се
у
дућанима
купује
.
Чича
Радојица
шмрче
бурмут
,
смеши
се
,
трља
руке
и
вели
:
—
Ти
си
се
,
како
’
но
ти
беше
име
...
.
Видосаве
...
у
сретан
час
родио
.
Нема
оваког
радина
оваког
чуваоца
,
пријатељу
,
—
пљеска
Витора
по
рамену
:
—
и
на
готово
долазиш
,
брате
...
Само
да
сачуваш
што
је
он
стекао
,
па
да
будеш
домаћин
док
си
жив
!
И
да
га
поштујеш
више
него
родитеља
...
Хајде
да
по
једну
попијемо
!
Витор
расте
и
шапће
му
на
ухо
:
„
Хвала
ти
,
газда
-
Радојица
,
на
таким
речима
.
“
Тако
га
упозна
и
са
механџијом
код
кога
свраћа
и
веже
кљусе
,
и
са
занатлијама
који
му
каткад
штошта
раде
.
Свима
мило
,
сви
се
осмешкују
,
сви
чашћавају
и
хвале
обојицу
у
брк
.
Видосав
је
брзо
дознао
за
бабов
суд
о
људима
и
његово
мишљење
о
свему
.
Често
у
вече
,
кад
је
лепо
време
и
деца
полежу
,
а
Ружица
успрема
по
кући
,
Витор
пригрне
гуњче
и
с
посинком
изађе
више
оџаклије
под
јабуку
шећерлију
и
поседају
па
столичице
.
Он
узме
штапић
на
га
промеће
из
руке
у
руку
и
разговара
:
—
На
прилику
,
синко
,
што
гледаш
ове
Коружиће
!
Они
су
газде
од
старина
:
имају
по
триста
брава
ситне
стоке
,
по
шесеторо
говеди
.
.
Али
ја
велим
:
хе
,
што
се
размећете
!
То
јест
,
велим
у
себи
и
мислим
:
човек
не
треба
да
сили
.
Бог
је
стари
сајибија
:
у
њега
је
све
богаство
...
.
—
Право
велиш
,
бабо
,
човек
не
треба
да
сили
,
па
шта
имао
да
имао
,
—
додаје
Видосав
.
—
Што
да
сили
!
Оно
јес
’
газда
,
али
нисам
ни
ја
поникао
као
ова
травка
на
ледини
!
Да
је
сваки
од
њих
прикупио
по
онолико
земље
колико
сам
ја
прикупио
,
хеј
,
колико
би
они
имали
данас
!
Нек
се
сутра
изделе
и
нека
сваки
одвоји
што
је
његово
,
ја
бих
их
чикнуо
по
једнога
...
Је
л
’
де
?
—
Јесте
,
Бога
ми
!
Па
махне
руком
и
нанишани
на
десну
страну
:
—
И
ови
,
овденак
,
Ружићи
!
Нису
велики
домаћини
,
а
нећу
да
говорим
криво
,
нису
ни
сиротиња
.
Ама
што
онолико
облећу
око
власти
?
Није
било
капетана
кога
нису
призвали
кући
те
частили
и
гостили
!
Па
шта
им
се
види
од
тога
?
Чиновник
данас
јес
сутра
није
,
и
што
да
облећем
око
њега
и
да
се
припијам
уз
власт
као
крпељ
...
Чес
’
и
поштовање
свакоме
;
ако
ми
треба
власт
,
ја
јој
одем
светла
образа
и
велим
:
„
Господин
’
капетане
,
ја
имам
посла
код
власти
,
то
и
то
“
,
—
свршим
посла
и
идем
кући
.
Ако
му
дадох
једну
каву
на
пиће
добро
и
јес
,
ако
му
не
дадох
,
ништа
није
ни
било
.
Други
неће
тако
,
него
,
да
је
кабил
,
возао
би
и
среског
ћату
на
својим
колима
ваздан
и
опет
би
га
чашћавао
код
сваке
механе
...
—
Истина
је
,
бабо
...
И
у
нас
понеки
трчкарају
око
тога
пустог
кмества
.
.
—
Ама
каква
кмества
!
Ја
сам
најбољи
кмет
у
својој
кући
,
на
моме
имању
,
кад
радим
као
домаћин
човек
и
кад
имам
и
мрсно
и
посно
и
не
тражим
из
села
зачина
.
—
Тако
и
ја
велим
,
бабо
.
И
онда
почне
претресати
појединце
у
селу
:
те
оваки
је
овај
те
таки
је
онај
...
—
Хе
,
овај
свет
:
неко
вели
’
вако
,
неко
’
нако
,
а
ја
велим
:
тешко
ономе
ко
нема
што
треба
у
глави
па
да
туђу
слуша
,
а
своју
свиђа
.
Ако
нисам
паметан
у
мојој
четерестој
или
педесетој
,
ја
ћу
бити
луд
довека
.
Је
л
’
де
?
—
Јесте
,
бабо
!
—
И
што
да
ме
он
учи
и
саветује
?
Тако
дође
по
неки
на
њиву
и
вели
:
„
Зашто
ову
њиву
не
заливадиш
,
видиш
како
се
испостила
?
“
А
ја
га
гледам
и
мерим
:
што
се
њега
тиче
моја
њива
и
моја
ливада
?
—
Нека
сваки
располаже
својим
имањем
како
уме
,
—
додаје
Видосав
.
—
И
после
,
ја
мислим
шта
ли
он
хоће
с
тим
што
ме
навлачи
да
ја
моју
њиву
заливадим
?
Хтео
би
да
он
има
пун
кош
кукуруза
,
а
ја
да
га
купујем
с
раног
пролећа
...
Е
,
не’ш
,
брајко
,
не
превари
!
—
подвикује
Витор
,
те
би
неко
из
куће
рекао
да
се
инате
горе
под
јабуком
шећерлијом
.
Једно
вече
прича
тако
те
о
овоме
,
те
о
ономе
,
па
од
једном
спусти
глас
као
да
шапће
на
ухо
:
—
И
наш
кум
Иво
,
грешан
сам
у
Бога
...
није
човек
од
реда
.
Младо
и
зелено
па
се
не
дружи
са
поштеним
људима
него
с
несретницима
.
А
његов
отац
,
покојни
кум
Антоније
,
био
је
човек
и
било
ми
је
слатко
пољубити
га
у
руку
као
покојног
родитеља
...
И
,
нек
остане
међу
нама
,
чу
се
рђав
глас
за
кума
Ива
:
веле
,
лани
о
Св
.
Томи
украо
улар
на
вашару
и
стрпао
га
у
чакшире
,
а
човек
то
смотри
па
га
ухвати
за
мишку
.
Те
ту
повуци
и
потегни
,
док
се
нису
наравњали
и
кум
Иво
плати
улар
скупље
но
икаку
узду
.
Сад
га
дирају
за
то
.
Кад
је
где
на
копању
,
а
копачи
се
дозивају
:
„
Пошто
су
улари
на
вашару
?
“
и
пружају
прст
на
њега
,
а
мене
стид
,
—
кумови
смо
...
Ја
то
нећу
нигде
признати
да
је
таки
кум
Иво
а
немој
ни
ти
.
Реци
:
„
Немојте
,
људи
,
тако
говорити
,
ко
зна
,
је
ли
то
тако
било
,
и
што
причаш
што
ниси
очима
видео
и
на
шта
се
можеш
заклети
"
...
Божја
воља
,
кум
ми
не
треба
поодавно
,
али
ја
га
призивам
и
стимам
:
и
о
благудану
и
где
га
видим
.
Призивај
га
и
ти
и
пољуби
га
у
руку
увек
.
—
Хоћу
,
бабо
!
—
И
направи
му
места
где
год
те
нађе
.
—
Не
брини
,
бабо
!
—
И
пољуби
га
у
руку
и
од
срца
,
Бога
ти
!
—
Хоћу
,
Бога
ми
!
В
Кад
пођеш
од
куће
Витора
Микачића
преко
новог
вотњака
,
угледаћеш
једну
лепу
кућу
са
неколико
зграда
у
чистом
и
пространом
дворишту
,
у
непосредном
суседству
Виторова
имања
.
Кућа
до
пола
озидана
од
опеке
,
од
пола
од
брвана
и
покривена
ћерамидом
.
Под
кућом
подрум
и
на
њему
велика
двокрилна
врата
.
Зграде
све
од
брвана
,
лепо
срезане
као
кутијице
и
поређане
у
одстојању
по
крају
дворишта
.
То
је
дом
Тодосија
Дмитрића
првог
суседа
Виторова
,
човека
средовечна
,
црвенкасте
косе
и
бркова
,
широких
уста
и
крезава
,
увек
расположена
и
насмејана
.
Тај
је
задовољан
с
оним
што
има
,
а
има
осредње
имање
,
на
коме
се
може
лепо
живети
кад
се
паметно
ради
.
Толико
му
је
остало
од
оца
и
толико
и
данас
има
.
Целог
века
није
прикупио
ни
парчета
земље
нити
се
отима
за
то
.
А
оно
што
има
уредио
је
како
је
умео
:
груписао
њиве
за
себе
,
истребио
ливаде
,
очувао
забране
и
поновио
вотњак
.
Погледи
Тодосија
Дмитрића
на
живот
мало
у
чему
да
се
подударају
са
погледима
Витора
Микачића
.
На
пример
:
обојица
су
поштени
људи
,
мрзе
лопове
и
бадаваџије
.
Обојица
су
радници
и
воле
раднике
,
само
с
том
разликом
што
Тодосије
држи
да
и
у
раду
треба
имати
мере
,
треба
радити
онолико
колико
је
човеку
потребно
за
живот
,
да
не
би
оскудевао
и
живео
на
туђ
рачун
.
Витор
је
тежио
да
има
што
више
,
а
Тодосије
је
задовољан
с
оним
што
има
,
и
оно
што
има
да
је
урађено
како
ваља
и
паметно
,
да
је
добро
и
лепо
.
Имање
му
је
лепо
ограђено
или
у
проштац
или
са
врбом
и
трњем
.
Оно
стоке
што
има
све
му
је
ухрањено
,
чисто
и
глатко
и
држи
онолико
колико
му
треба
да
не
досађује
ни
њему
ни
другоме
...
.
Тодосије
је
дружеван
човек
и
пространије
руке
од
многих
домаћина
.
Сваког
лета
добави
он
терзију
па
га
намести
у
собу
да
ту
ради
по
месец
дана
.
Ту
се
развије
труба
сукна
,
прибави
се
гајтана
,
чојице
,
копчи
и
другог
арча
,
па
терзија
реже
,
шије
и
шара
и
за
њега
и
његову
Савку
и
децу
.
Те
тако
је
свако
његово
чељаде
лепо
одевено
као
из
највеће
газдашке
куће
.
Кад
треба
,
Тодосије
не
веже
кесу
.
У
радан
дан
не
да
се
видети
у
механи
,
а
кад
је
празник
он
иде
у
њу
спокојно
,
седне
међу
људе
,
па
с
ким
хоће
он
попије
по
неку
,
поручи
и
части
.
Тако
исто
кад
иде
у
варош
не
носи
у
торби
чутуру
и
заструг
,
већ
седа
у
механу
па
поручи
јела
и
пића
,
а
у
дућанима
набави
свега
што
му
треба
за
кућу
.
Дружи
се
са
свима
поштеним
људима
и
ко
је
за
шалу
он
се
с
њим
шали
,
смеје
и
разговара
.
Кад
га
гледаш
како
с
понекима
седи
и
части
се
,
ти
би
рекао
:
части
га
да
му
измами
неко
парче
земље
,
да
купи
појевтино
,
или
да
осече
неко
дрво
из
његова
забрана
.
А
оно
није
:
Тодосију
пало
у
вољу
да
с
тим
човеком
седне
и
коју
попије
,
и
то
је
све
.
Тако
он
ради
и
у
другим
приликама
:
кад
иде
кроз
село
он
сврати
код
кога
хоће
,
слободно
,
као
у
своју
кућу
,
час
се
разговара
озбиљно
,
час
се
шали
са
људима
и
женама
и
затура
којекакве
комендије
.
Кад
ко
од
тих
прође
поред
његове
куће
,
он
га
засретне
и
уведе
у
авлију
па
га
,
ако
је
лепо
,
намести
у
хлад
или
под
трем
у
вајату
,
а
ако
је
зима
,
у
кућу
или
у
собу
.
А
домаћица
или
које
деце
што
се
ту
нађу
,
знаду
шта
треба
:
приставе
џезву
уз
ватру
и
перу
стакло
за
вино
или
ракију
.
Нема
човека
у
селу
с
киме
се
не
би
могао
Тодосије
Дмитрић
сложити
.
И
ако
се
с
киме
сукоби
,
он
одмах
нађе
излаз
да
то
избегне
,
па
ма
било
и
на
своју
штету
.
Још
се
ни
с
ким
није
судио
ни
парнично
,
и
по
њему
може
суд
и
не
постојати
.
И
са
првим
суседом
Витором
Микачићем
он
није
нигда
стао
пред
суд
нити
је
позвао
кмета
да
им
извиди
какву
потрицу
,
или
штогод
пресуди
.
А
дође
ли
између
њих
до
кавге
,
због
стоке
,
због
деце
,
или
какве
друге
спрдње
са
које
се
суседи
најчешће
поинате
,
они
то
све
нареде
као
људи
,
или
,
правије
рећи
,
све
то
Тодосије
удеси
,
те
се
сваки
сукоб
заврши
смијурином
и
лепим
растанком
.
Поодавно
,
на
десетак
година
пред
долазак
Видосављев
,
кад
су
обојица
били
млађи
,
једног
пролећа
заграђује
Тодосије
њиву
и
шибљак
испод
куће
,
кад
ето
ти
га
Витор
,
иде
полако
с
друге
стране
ограде
,
својом
њивом
,
обухватио
сикиру
око
ушника
па
се
држаљицом
поштапљује
.
Иде
и
ћути
и
испод
обрва
погледа
по
огради
,
а
не
осврће
се
на
Тодосија
.
Кад
би
близу
,
он
се
,
одједном
,
осече
осорљиво
:
—
Шта
то
радиш
?
—
Притврђујем
ограду
.
Време
му
је
,
—
одговара
Тодосије
и
чука
у
један
колац
.
—
Куда
мислиш
да
сведеш
ту
ограду
?
—
искриви
главу
Витор
.
Тодосије
се
смијури
:
—
Куда
ћу
је
свести
но
око
мог
имања
.
—
Докле
је
то
твоје
имање
?
Тодосије
се
загледа
у
њега
:
—
Шта
ти
је
пало
на
ум
да
ме
запиткујеш
где
је
моје
имање
?
Витор
искриви
главу
још
више
:
—
Је
си
чуо
,
управи-де
ти
ту
ограду
.
Ја
не
дам
више
да
ти
плавиш
моје
имање
!
Тај
ту
клис
,
од
тог
цера
па
до
дебелог
јасена
,
што
се
наднео
у
мој
шевар
,
то
је
моје
имање
.
—
Где
је
тај
дебели
јасен
?
—
Ено
га
онде
!
То
јест
био
је
земанле
ено
онде
у
десно
!
—
Није
истина
,
него
је
био
онде
у
лево
!
—
Јест
,
онде
!
—
Докажи
!
—
Докажи
ти
!
Ово
је
моје
од
девендела
!
—
Ти
си
то
приграбио
,
али
ја
више
не
дам
!
—
За
то
те
не
питам
!
—
Чик
загради
!
—
Чик
ми
стани
на
пут
!
И
онда
настаје
врева
.
Тодосије
једну
,
а
Витор
десет
и
глас
му
пишти
до
по
села
...
—
Убио
те
Бог
,
питај
чича-
Вићентија
где
је
био
дебели
јасен
и
да
је
овај
клис
мој
!
.
.
—
Убио
те
враг
,
не
питам
никога
за
моје
имање
!
—
Ти
си
џангризалица
!
—
Ти
си
укољица
!
Хоћеш
само
да
се
свађаш
и
отимаш
!
—
Умукни
!
—
Умукни
ти
!
Не
дам
ја
моје
!
Нећу
да
ме
правиш
луда
,
а
не
жалим
да
је
још
онолико
!
—
рече
Тодосије
па
заћута
и
продужи
посао
.
Витор
пишти
још
за
дуго
и
само
се
чује
:
клис
,
јасен
,
клис
,
јасен
...
У
том
ето
ти
Савке
,
носи
ужину
.
Тодосије
простре
торбу
на
кладу
и
на
њу
поређа
хлеб
,
со
,
чутурицу
и
друго
што
се
нашло
,
жену
врати
кући
па
поче
ужинати
.
Витор
шурка
у
својој
њиви
,
сагао
главу
па
ћути
.
—
Виторе
!
—
виче
Тодосије
полако
.
Онај
ћути
и
не
обазире
се
.
—
Море
,
еј
Виторе
!
—
Шта
ти
је
?
—
проговара
он
и
не
диже
главу
.
—
Оди
да
ужинамо
,
море
!
Он
опет
ћути
.
—
Што
ћутиш
,
нисмо
очи
вадили
!
Он
нешто
гунђори
.
—
Чу
ли
што
ти
рекох
,
море
!
—
Не
чујем
ја
ништа
што
ми
ти
велиш
!
—
Ама
људи
смо
,
бре
,
бићемо
и
помрећемо
,
а
та
ће
пустолина
остати
и
без
мене
и
без
тебе
...
Чије
није
било
,
чије
бити
неће
...
Оди
да
ужинамо
,
море
!
И
тако
,
полако
,
све
тише
и
тише
,
док
се
Тодосије
реши
те
пређе
врзину
и
принесе
му
чутурицу
и
поче
молитвати
:
—
Помози
Боже
!
Срећан
и
овај
рад
што
радили
!
Омразили
се
као
со
и
леб
,
да
Бог
да
!
—
па
га
натера
те
и
он
прогуне
две
трп
капке
и
онда
му
да
залогај
хлеба
...
И
,
кад
мало
доцније
погледаш
,
оно
сели
обојица
на
кладу
,
припијају
и
разговарају
:
како
су
мразеви
уорили
земљу
те
се
просипа
,
како
је
воћка
напупила
не
може
красније
бити
и
да
ће
година
бити
родна
...
На
крају
крајева
сав
сукоб
изравњава
се
тиме
,
што
ће
Тодосије
кресати
неко
дрво
на
међи
,
да
не
захлађује
Виторову
њиву
и
не
смета
усевима
...
Још
првих
дана
Видосав
се
упознао
са
Тодосијем
.
То
је
било
случајно
.
Видосав
је
био
у
њиви
,
нешто
успремао
,
кад
човек
пређе
из
друге
њиве
и
како
иде
,
виче
:
—
Добро
ми
дошао
,
нови
коншија
!
—
и
залеће
се
те
се
пољубише
.
-
Боље
тебе
нашао
,
коншија
,
—
вели
Видосав
и
у
себи
се
чуди
како
је
слободан
овај
Тодосије
.
—
Ја
велим
:
баш
хоћу
да
пређем
да
се
видимо
и
упознамо
.
Знам
да
ми
ниси
вешт
.
—
Право
велиш
:
чини
ми
се
...
нисмо
се
до
сад
виђали
.
—
Нисмо
никада
...
Тако
,
ја
ти
се
лако
упознам
са
сваким
.
Кад
смо
били
на
Кумашевцу
на
„
зекциру
“
,
па
ја
се
залетим
и
упознам
се
...
.
—
И
ту
исприча
како
се
упознао
са
неким
шљиварским
трговцем
из
ваљевске
нахије
с
којим
је
,
доцније
,
имао
ваљаних
послова
и
користио
и
себи
и
другима
,
а
људи
се
чуде
како
је
смео
прићи
човеку
кога
пре
није
ни
чуо
ни
видео
.
За
тим
ће
:
—
Палиш
ли
дуван
?
—
Палим
,
не
бој
се
;
није
ме
та
добрина
мимоишла
.
—
И
ја
горим
паре
пред
очима
.
Деде
да
по
једну
запушимо
.
Видосав
се
снебива
:
—
Тако
то
жив
човек
научи
свашта
и
што
ваља
и
што
не
ваља
.
А
ово
,
доиста
,
није
добро
.
—
А
што
,
брате
!
Ко
има
и
може
,
нека
и
пали
,
и
пије
и
нек
се
проводи
!
Није
него
да
вежем
пару
у
хиљаду
завезака
и
да
јој
будем
роб
до
века
,
—
вели
Тодосије
.
—
Знам
и
бабу
неће
бити
право
што
ја
пушим
а
он
не
пуши
.
Срамота
ме
да
палим
пред
њим
,
као
његов
млађи
,
коме
ја
имам
да
благодарим
док
сам
жив
.
И
нећу
пред
њим
нигда
запалити
.
—
Што
то
,
опет
?
Поштуј
ти
њега
,
како
заслужује
,
у
другом
које
чему
,
а
што
ће
ти
он
угледати
цигару
у
руци
,
то
није
ништа
...
Истина
,
не
би
ваљало
да
баш
одмах
прекрстиш
ногу
преко
ноге
,
подигнеш
главу
и
испречиш
цигару
пред
њим
...
Но
,
оставимо
то
,
хајдемо-те
ми
до
моје
куће
,
да
видиш
где
и
ја
живим
.
Видосав
не
да
ни
поменути
:
—
Како
би
то
било
на
радноме
дану
!
—
Час
посла
!
Да
по
једну
попијемо
!
—
Молим
те
!
—
Молим
и
ја
тебе
!
То
ми
не
смеш
одрећи
!
—
Да
чује
бабо
!
—
Нека
чује
!
Ми
смо
добри
пријатељи
!
—
Други
пут
,
на
празнику
!
—
отима
се
Видосав
.
—
И
сад
,
и
други
пут
,
и
ја
код
тебе
и
ти
код
мене
!
—
ухвати
га
Тодосије
за
рукав
и
не
пушта
.
И
ко
ће
га
се
отрести
...
Одоше
и
тамо
продужише
разговор
.
Видосав
је
то
испричао
Витору
чим
је
дошао
кући
.
—
Тодосијева
посла
!
—
смешка
се
бабо
лукаво
и
шара
очима
.
Витор
Микачић
није
ни
волео
ни
мрзио
комшију
Тодосија
.
Он
зна
за
ону
стару
пословицу
:
„
Комшија
је
пречи
од
свију
“
.
Рецимо
:
упали
се
кућа
,
коме
ћеш
се
другом
надати
но
комшији
,
да
ти
помогне
?
Или
те
нападну
зли
људи
,
или
,
не
дај
Воже
,
кад
дође
смрт
по
своје
,
или
друга
каква
несрећа
,
кога
ћеш
пре
призвати
до
свога
комшију
?
Али
он
зна
и
то
да
комшија
жели
да
што
више
приграби
имања
и
заокругли
,
да
га
групише
и
подведе
под
један
плот
,
и
ту
најпре
страда
комшија
.
А
чича
Витор
највише
се
боји
онога
што
се
увек
смеши
и
што
је
увек
развучених
уста
,
као
овај
Тодосије
Дмитрић
.
И
не
би
му
право
што
се
Видосав
тако
брзо
упознао
с
њиме
и
што
су
се
тако
запазили
...
ВИ
Подмлади
се
и
окрепи
дом
Витора
Микачића
...
.
Видосав
поче
удешавати
кућу
и
двориште
.
Једног
дана
окречи
оџаклију
и
набави
плаве
земље
те
је
одоздо
донекле
обојадиса
,
а
цигље
по
ходнику
премаза
црвеном
земљом
.
Где
би
пукотина
или
обијен
малтер
,
он
замаза
и
окречи
.
За
тај
посао
није
му
требао
мајстор
,
јер
је
он
то
радио
уз
мајсторе
по
служби
и
зна
како
шта
треба
.
Где
би
разбијено
које
окно
на
прозору
и
залепљено
хартијом
,
он
измени
код
стаклоресца
па
све
прозоре
испра
и
истре
.
Пошто
опраше
патос
,
наместише
бабову
собу
.
Икону
Св
.
Јована
,
стару
и
чађаву
,
у
раму
без
стаклета
,
закачише
на
источну
страну
;
на
други
зид
огледало
и
преко
њега
пребацише
убрус
,
широк
и
дугачак
од
дебелог
платна
;
на
трећи
владаочеву
слику
и
до
ње
Виторову
споменицу
из
рата
.
Даље
,
у
један
угао
кревет
са
сламњачом
,
ћилимом
,
јастуцима
и
новим
губером
,
до
њега
сандуке
фарбане
,
дућанске
,
пуне
ствари
;
на
другој
страни
чивилук
и
о
њему
Виторове
хаљине
што
их
носи
празником
:
чакшире
,
копоран
,
грудњак
и
зубун
.
На
неколико
ексера
по
дувару
закачише
:
дугу
пушку
,
кубурлук
,
пиштољ
и
по
неки
струк
босиљка
...
.
И
соба
замириса
чистоћом
и
босиљком
...
У
другу
собу
наместише
миндерлук
,
поређаше
сељачке
сандуке
,
у
којима
су
биле
разноврсне
ствари
.
О
чивилуку
извешаше
старије
аљетке
што
се
ређе
употребљавају
.
У
ходнику
наместише
дугачки
сто
,
клупе
и
столице
,
а
у
орманче
поређаше
срчалук
,
кутије
за
кафу
и
шећер
и
друге
такве
ствари
за
послужење
...
.
Видосав
би
и
стару
кућу
преобразио
:
скинуо
би
високи
кров
и
покрио
ћерамидом
као
што
ради
данашњи
свет
.
Али
чича
Витору
не
може
нико
доказати
да
сме
такнути
у
кров
и
темељ
те
старе
куће
у
којој
се
родио
,
одрастао
и
век
вековао
.
То
би
било
као
да
би
дарнуо
у
светињу
.
Зато
јој
Видосав
само
обели
чађаве
дуварове
,
омалтериса
рупчаге
и
пукотине
,
донесе
иловаче
те
је
наби
у
оне
локве
по
кући
и
изравна
под
.
Ружица
ориба
наћве
,
сланицу
,
лопаре
и
остало
дрвено
посуђе
,
те
је
све
изгледало
као
смиље
.
Све
ствари
нађоше
своје
место
и
у
кући
се
заведе
сталан
ред
.
То
исто
би
и
са
осталим
зградама
:
свуда
се
избриса
паучина
и
црвоточина
,
претресоше
се
хаљине
,
ишчукаше
и
изнеше
на
сунце
да
се
проветре
,
па
се
наместише
на
своје
место
.
У
сарачани
беше
крв
и
лом
,
и
Видосав
се
дуго
размишљао
док
се
решио
да
то
рашчисти
.
Шта
ти
не
беше
у
тој
сарачани
!
Старих
поцепаних
опанака
,
заворњева
,
брњица
разне
величине
,
опуте
,
фишеклија
и
кајиша
позеленелих
од
буђа
,
кутија
без
дна
,
чутура
са
избијеним
колом
,
ексера
,
фесова
масних
и
излизаних
,
копорана
без
рукава
,
шајтова
,
чепова
обручева
...
.
Нешто
извешано
,
нешто
набацано
једно
на
друго
...
А
све
то
искупио
је
,
којекад
,
чича
Витор
Микачић
.
На
пример
,
иде
он
путем
и
на
путу
угледа
брњицу
.
Одмах
га
нешто
копка
да
је
узме
и
тури
у
џеп
.
„
Требаће
ово
кадгод
:
може
се
изгубити
брњица
на
кајишу
,
или
искривити
,
или
сломити
,
или
јој
испасти
онај
језичак
,
па
се
може
за
час
изменити
са
овом
новом
,
“
—
мисли
чича
и
носи
је
у
сарачану
.
И
тако
то
стоји
годинама
и
све
брњице
здраве
и
читаве
.
Или
нађе
какав
чеп
и
помисли
:
„
Требаће
и
он
“
;
и
спусти
га
у
чакшире
.
Колико
се
пута
решавао
да
све
то
пребере
и
рашчисти
,
па
на
по
пута
стане
и
размисли
се
:
„
Нека
стоји
,
никоме
не
смета
.
“
Сад
,
кад
га
је
Видосав
питао
,
он
ућута
па
рече
:
„
Како
хоћеш
...
.
избаци
али
му
ипак
жао
и
све
му
се
чини
да
се
тако
кућа
не
кући
...
Успремише
и
двориште
.
Некакво
коље
и
врљике
,
разбацане
на
неколико
страна
,
скупише
на
гомилу
и
сместише
под
наслон
до
дрвљаника
,
истребише
камење
игде
који
би
,
и
набацаше
га
у
један
крај
,
ископаше
рупчагу
за
буњак
чак
ниже
куће
,
покосише
и
почупаше
боцу
,
татулу
и
дивљу
паприку
,
што
је
све
расло
и
бујало
но
окрајцима
иза
грађевина
...
.
И
шта
ти
све
не
порадише
!
Све
њих
двоје
,
Видосав
и
Ружица
.
А
понешто
им
помогне
стара
служавка
,
висока
,
пргава
и
сипљива
жена
од
шездесет
и
неколике
године
,
која
нема
нигде
никога
и
ту
служи
у
Витора
од
пре
десетак
година
.
Служила
је
и
дворила
покојну
Руменију
,
и
пред
смрт
није
одмицала
од
њене
постеље
,
те
је
оставила
аманет
Витору
да
је
не
тера
већ
нек
умре
у
њиховој
кући
.
Одавно
није
ни
за
какав
рад
,
сем
да
тарне
у
угарке
,
да
готовом
водом
проплаче
који
суд
и
маже
метлом
преко
куће
И
тако
се
ослободила
и
заузела
чисто
старешинску
власт
.
Кад
попије
трећу
,
она
џака
и
глас
јој
крешти
:
час
плаче
и
куне
,
час
се
смеје
и
благосиља
:
—
Шта
вам
је
;
децо
,
зар
немате
другог
посла
но
да
све
испретурате
по
кући
!
—
вели
им
она
кад
почеше
чистити
и
дотеривати
у
ред
.
—
Тек
...
баба
Вујана
,
да
смо
у
послу
.
—
Бог
с
вама
,
к’о
да
успремате
за
неке
госте
или
некакав
свечаник
!
Они
се
смеју
.
А
она
као
мало
у
шали
,
а
мало
од
збиље
:
—
Као
да
смо
ми
живели
у
брлогу
,
овде
у
овој
кући
...
Па
одмах
окрене
другу
:
—
Богме
право
имате
,
радите
док
вам
се
тако
мили
.
—
Је
л’-де
,
баба
?
—
Јесте
,
Бога
ми
!
А
чича
Витор
се
смејури
и
само
чујеш
:
хм
...
хе
...
.
хи
.
.
Бог
зна
шта
он
мисли
!
Док
су
они
улепшавали
кућу
,
дотле
се
чича
постарао
да
понови
њих
:
призвао
је
терзију
те
је
скројио
ново
новцато
одело
Видосаву
.
Овај
је
са
својом
качарском
ношњом
:
уским
чакширама
од
црног
сукна
и
црвеним
подвезама
,
изгледао
као
бела
врана
међу
осталим
сељацима
.
То
је
чича
Витора
боло
у
очи
натерао
га
је
да
се
понови
.
И
Ружица
је
набавила
по
неку
хаљинку
,
па
су
поновили
и
децу
.
Све
доби
нов
изглед
и
пође
новим
током
.
ВИИ
Сваки
домаћин
има
понеко
имање
које
више
цени
од
осталог
,
поклања
му
више
пажње
у
обрађивању
и
њиме
се
поноси
.
Тако
и
Витор
Микачић
има
своју
„
Јошевину
"
коју
воли
толико
колико
и
себе
,
и
,
вера
и
Бог
,
кад
би
дошло
до
отимања
,
Витор
би
пре
узгубио
главу
него
је
коме
уступио
.
А
то
није
Бог
зна
какво
имање
:
један
брег
са
нешто
шуме
и
пашњака
,
и
испод
брега
две
њиве
и
једна
ливада
,
са
живом
водом
и
воденицом
.
То
имање
Витор
је
купио
у
тридесетој
години
од
једног
пропасника
који
је
напустио
кућу
и
село
и
отишао
по
занату
,
по
жандарима
и
чуварима
,
и
ко
му
га
зна
где
се
зауставио
.
Чинило
му
се
да
су
му
сељаци
завидели
што
је
дошао
до
тако
груписаног
имања
појевтино
,
па
се
поносно
тиме
и
хвалио
се
међу
пријатељима
својом
вештином
:
како
је
умео
склонити
продавца
да
то
баш
њему
прода
.
Од
тада
Витор
Микачић
не
може
прозборити
неколико
речи
а
да
не
помене
Јошевину
и
чињаше
му
се
да
се
тек
од
тога
може
с
пуно
права
убрајати
у
домаћине
.
Истину
рећи
,
Витор
није
нимало
улепшао
Јошевину
,
нити
она
друкчије
изгледа
у
његовим
рукама
сада
,
после
дваестину
година
,
сем
то
толико
што
је
притврдио
ограде
и
причувао
шуму
да
се
не
сече
и
да
вода
не
раздире
брег
,
те
је
с
тога
шума
гушћа
и
подмлађена
.
Воденица
остаде
онако
као
што
је
и
била
:
мала
,
од
брвана
,
тесна
и
сниска
,
покривена
папраћу
,
са
једним
витлом
у
коме
није
ни
једно
перо
измењено
,
и
са
старим
у
пола
трулим
бадњем
.
Свега
што
је
,
ту
у
близини
,
направио
једну
трлу
од
чатме
и
покрио
је
ћерамидом
,
и
салаш
за
кукуруз
,
да
се
привремено
склони
с
њиве
док
се
не
отера
кући
,
и
мало
наслона
за
стоку
да
не
кисне
.
Њему
је
главно
то
,
да
је
Јошевина
његова
и
да
се
зна
да
је
његова
,
да
с
ње
збира
ону
корист
коју
је
давала
од
вајкада
,
да
ради
као
што
су
му
стари
радили
,
и
то
је
све
.
На
том
имању
њиве
су
без
изора
.
Можеш
их
непрестано
орати
и
сејати
кукуруз
и
нећеш
имати
потребе
да
их
пођубриш
или
угариш
.
Ливаду
у
подјазници
можеш
комотно
косити
два
пута
преко
лета
и
опет
да
на
њој
напасеш
стоку
до
Ђурђевдана
и
у
јесен
.
Витор
је
становао
ту
више
но
код
куће
.
Као
инокосник
он
је
држао
и
слугу
и
надничаре
,
кад
му
затребају
.
Док
ради
воденица
преко
лета
и
не
заустави
је
суша
и
зими
док
не
настану
мразеви
,
он
је
ту
у
Јошевини
:
прима
жито
те
меље
,
узима
ујам
,
причувљава
стоку
,
зими
јој
полаже
док
ту
траје
хране
и
пази
да
не
буде
штете
.
Сад
се
старцу
још
више
милило
да
ту
станује
,
јер
Видосављева
деца
:
Ђурица
и
Јовица
нису
одмицала
од
њега
и
његове
Јошевине
.
Каква
радост
за
чича-
Витора
!
Ђурица
је
у
десетој
години
,
џигљаст
и
мало
бледушкав
,
али
здрав
и
окретан
.
Учио
је
два
разреда
основне
школе
па
је
напустио
.
Школа
далеко
,
а
он
сиромашак
и
го
и
бос
,
па
га
исписаше
.
Сачувао
је
и
књижице
и
таблицу
и
писаљку
па
се
чешће
забавља
тиме
Јовица
у
осмој
години
,
мало
крутуљастији
и
лењи
,
али
и
он
вољан
и
послушан
.
И
он
је
рад
да
зна
које
„
писме
“
из
буквара
и
бабо
каже
да
Ђурица
научи
Јовицу
да
и
он
зна
понешто
.
Деца
брзо
свикоше
и
престадоше
помињати
кућу
и
чељад
из
Качера
,
приљубише
се
уз
баба
и
трче
за
њим
као
керчад
.
Он
их
милује
,
дели
им
кришку
лубенице
на
два
дела
,
крпи
им
хаљинице
,
наврнчава
опанке
.
Навикоше
се
и
они
код
воденице
и
тамо
су
волели
него
код
куће
,
ту
је
за
њих
имало
више
забаве
но
игда
на
другом
месту
.
—
Ви
ћете
чувати
воденицу
,
док
ја
видим
посао
на
њиви
,
—
вели
бабо
.
—
Хоћемо
!
—
Хоћемо
ли
обојица
?
—
Хоћете
,
—
вели
он
и
иде
.
Они
као
какви
надзорници
сели
у
хлад
па
не
скидају
очи
с
воденице
,
као
да
ће
утећи
.
Иде
човек
,
упртио
врећу
жита
на
раме
,
погнуо
се
и
тек
да
спусти
врећу
а
они
вичу
:
—
Није
ту
бабо
!
—
Стој
,
куд
ћеш
?
Човек
спушта
врећу
,
брише
зној
и
виче
:
—
Здраво
мирно
.
Где
је
Витор
?
—
Здраво
,
како
ти
?
Није
ту
.
—
Сад
ће
доћи
.
Човек
хоће
у
воденицу
,
а
они
скачу
:
—
Немој
да
идеш
тамо
.
Куд
си
навро
!
Један
трчи
више
јаза
и
виче
:
—
О
,
бабо
!
Хајде
’
вамо
сад
!
Па
ако
се
не
одзове
одмах
,
они
заинтаче
по
неколико
пута
:
—
О
,
бабо
!
О
,
бабо
!
—
као
да
је
наступила
не
знам
каква
опасност
.
Или
кад
опазе
да
је
жито
измлевено
и
чују
да
колиће
воденички
камен
,
они
трче
и
вичу
да
дође
да
заспе
жито
или
укочи
витао
под
воденицом
.
Кад
бабо
мери
жито
,
па
ако
је
врећа
од
десетак
ока
,
они
зачас
закуче
кантарским
кукама
за
петље
,
па
принесу
обрамицу
и
њих
двојица
одигну
врећу
од
земље
те
он
измери
.
Ђурица
је
знао
како
се
кантар
окреће
на
лаку
страну
,
а
како
на
тешку
и
знао
је
шта
је
ока
,
шта
п’оке
,
а
шта
литра
од
оке
.
Убрзо
су
свикли
да
помажу
Витору
и
у
другим
лакшим
пословима
:
да
терају
кљусад
у
вршају
,
беру
дулеке
,
трпају
пасуљ
на
розге
.
Кад
он
,
на
доколици
,
гради
котарице
,
они
му
секу
лесковину
и
дељу
је
донекле
,
па
је
даду
њему
те
је
он
утанча
и
онда
он
плете
а
они
гледају
.
Недељом
,
кад
оду
кући
да
се
пресвуку
,
они
носе
мајци
нову
котарицу
и
хвале
се
како
су
је
с
бабом
исплели
.
Тако
и
кад
плете
кош
за
рибу
,
они
секу
ракитово
пруће
и
помажу
му
у
плетењу
,
те
су
и
ту
мајсторију
упознали
.
А
њихове
радости
кад
приставе
лончић
уз
ватру
у
воденици
или
трли
,
па
они
спремају
ручак
:
бабо
умеси
колач
и
запреће
га
на
прочевљу
,
а
они
секу
буранију
и
сецкају
купусово
лишће
!
Па
кад
ручају
поседају
на
земљу
и
скрсте
ноге
и
оно
што
има
метну
преда
се
на
покровац
или
зобницу
!
Тако
им
је
слађе
него
код
куће
кад
поседају
на
столице
за
трпезу
или
за
дугачки
сто
у
оџаклији
...
Тог
лета
,
по
Великој
Госпођи
,
Витор
даде
Ђурицу
у
школу
.
Једног
дана
каза
му
те
искупи
оне
књижице
и
таблицу
,
метну
под
мишку
и
одведе
га
учитељу
.
Школа
је
близу
и
моћи
ће
лако
ићи
у
њу
:
—
Зар
ти
изучио
два
разреда
и
,
на
прилику
,
стао
на
по
пута
,
па
да
те
ту
оставим
!
Јок
,
вала
,
па
да
би
ме
не
знам
шта
коштало
!
—
вели
му
чича
Витор
.
—
Како
ти
кажеш
,
бабо
,
—
одговара
дете
.
—
Ја
кажем
кад
си
изучио
то
,
да
доучиш
још
два
разреда
па
да
се
зна
да
си
свршио
основну
школу
.
—
Хоћу
,
бабо
!
—
И
да
учиш
добро
,
да
почитујеш
господина
учитеља
и
све
старије
,
и
добро
се
владаш
,
да
нас
не
осрамотиш
!
—
Хоћу
,
бабо
,
науке
ми
!
Мало
доцније
наручио
је
код
сарача
две
чантре
од
телећака
,
беле
и
рутаве
,
и
једну
дао
Ђурици
да
је
носи
кад
иде
у
школу
,
а
другу
Јовици
,
да
у
њој
носи
свој
буквар
из
кога
ће
га
брат
поучавати
.
Кад
оду
кући
они
се
хвале
и
оцу
и
мајци
и
Сојки
.
Сеја
се
само
смеје
,
па
се
и
она
хвали
са
сукненим
прслучићем
,
са
три
ката
гајтана
.
Сојка
је
најстарије
дете
,
читава
шипарица
од
дванаест
година
.
Иста
мајка
:
црномањаста
,
дугих
пуних
обрашчића
и
крупних
очију
.
Она
се
није
одвојила
од
Ружице
.
Што
мајка
ради
,
она
јој
помаже
:
сеје
брашно
,
носи
воду
,
уноси
дрва
,
суче
конце
на
витлићу
,
пригони
стоку
за
мужу
,
лучи
телад
и
јагњад
.
Кад
поседају
и
узму
рад
у
руке
,
она
ћути
докле
они
ћуте
;
кад
баба
Вујана
прича
што
смешно
,
она
се
цапари
као
свако
дериште
,
а
кад
баба
пијне
и
расплаче
се
,
она
се
узнемири
и
ужагри
очицама
у
мајку
и
прибије
се
уз
њу
.
А
кад
дође
празник
,
мајка
је
измије
и
оплете
јој
кикић
и
у
њега
цвет
,
па
она
скакуће
по
дворишту
као
лептирак
.
Једног
празника
Видосав
намирио
посао
и
обукао
се
,
сео
под
јабуку
шећерлију
па
се
с
њом
шали
и
забавља
.
Дан
ведар
,
сунце
одскочило
повисоко
и
хладови
ишарали
.
Разговара
и
ћерета
те
о
овоме
те
о
ономе
,
па
је
ухвати
за
колир
и
стаде
га
загледати
:
—
Ене
,
ене
!
Шта
је
ово
?
—
Колир
.
—
Ко
ти
је
ово
извезао
,
Сојка
?
—
Ја
сам
извезла
.
—
Ти
?
—
подсмева
се
Видосав
.
—
Ја
,
тата
,
оч’ју
ми
!
—
Ћути
!
—
Бога
ми
!
—
Ниси
!
—
Јесам
,
младости
ми
!
—
Где
си
га
израдила
?
—
Код
оваца
.
—
Ене
сад
!
—
Јесам
,
баш
код
оваца
!
—
Лажеш
!
—
Да
питамо
нану
.
О
,
нано
!
Ружица
промоли
чупаву
главу
на
кутња
врата
.
Видосав
се
смеје
,
а
она
довикује
:
—
Тата
каже
да
ја
нисам
извезла
овај
колир
.
Је
л
’
де
да
сам
га
извезла
,
нано
,
кад
сам
чувала
овце
на
Башчинама
?
--
Јеси
,
ћери
.
—
Ето
видиш
,
тата
!
Кажем
ја
теби
!
—
Е
,
сад
верујем
!
—
смејури
се
Видосав
и
удара
полако
њеном
ручицом
по
свом
длану
.
Па
је
глади
низ
косу
:
—
Шали
се
тата
!
Ти
си
добро
дете
татино
!
—
Тата
,
тата
!
Мара
не
слуша
своју
мајку
,
па
јој
њен
тата
вели
:
Ти
си
,
Маро
,
неваљалица
.
—
Јесте
,
она
је
така
кад
не
слуша
оца
и
мајку
.
—
Је
ли
,
тата
,
ја
нисам
неваљалица
?
—
Ти
ниси
така
,
ти
си
добра
татина
девојка
!
—
милује
је
он
по
образу
.
—
Ја
слушам
и
тебе
и
маму
и
баба
,
па
слушам
и
бабу
Вујану
у
кући
.
—
Јесте
,
ћери
,
прва
радости
моја
!
У
том
чича
Витор
бану
испод
оџаклије
и
они
скочише
на
ноге
.
ВИИИ
За
чудо
што
је
Видосав
много
разбирао
о
томе
шта
ће
о
њему
рећи
свет
!
Таки
је
од
младости
.
Кад
што
чује
о
себи
неповољно
,
њега
то
једи
,
гризе
,
и
тада
ћути
и
најволи
да
је
сам
:
да
мисли
о
томе
,
зашто
је
то
тако
.
Ако
двојица
на
путу
разговарају
и
гледају
у
њега
,
он
мисли
:
„
Шта
ли
то
разговарају
о
мени
,
то
је
нешта
неповољно
“
.
Насмеје
ли
се
ко
у
његовој
близини
и
погледа
у
њега
,
он
мисли
:
„
Што
се
онај
смеје
на
мене
,
он
ме
нешто
исмејава
"
;
и
у
стању
је
да
о
томе
размишља
по
читав
дан
,
да
ћути
замишљен
и
забринут
као
да
га
је
Бог
зна
какав
терет
притиснуо
.
Ту
осетљивост
није
могла
да
затупи
ни
његова
дугогодишња
служба
где
је
имао
да
издржи
пљусак
псовки
и
погрда
,
и
прав
и
крив
,
од
газда
и
газдарица
.
Како
ли
му
је
тек
сад
кад
је
дошао
у
овај
свет
,
где
је
толико
очију
упрло
у
њега
,
непознатог
човека
!
Сад
му
прате
сваки
корак
,
хватају
му
сваку
реч
,
претресају
и
што
јес
и
што
није
