којиу
то
доба
држаше
ашчиницу
у
улици
Сен-Маглоарској
.
Њену
је
имала
да
благодари
што
није
умрла
где-год
под
туђом
стрехом
.
Од
њега
је
научила
да
се
ослања
на
свој
сопствени
рад
и
на
своју
сопствену
снагу
:
од
њега
је
научила
да
буде
штедљива
—
где
треба
;
али
и
да
буде
милосрдна
према
беди
и
невољи
.
Помоћу
његовом
је
и
сама
отворила
најпре
ашчиницу
,
за
тим
омању
гостионицу
...
.
И
најпосле
је
видимо
у
својој
рођеној
кући
где
држи
гостионицу
код
«
Белог
Лабуда
»
—
видимо
је
као
праву
сиротињску
мајку
...
.
.
Доцкан
у
вече
оног
истог
дана
,
кад
је
преседник
краљ
.
судбеног
стола
закључио
седницу
,
беше
гостионица
код
«
Белог
Лабуда
»
дупком
пуна
.
Водила
се
жива
препирка
.
О
чему
?
—
О
парници
Флавијевој
.
Овде
се
на
ситно
претресала
и
критиковала
цела
судска
процедура
.
Најстрожије
је
осуђивано
партајско
држање
преседниково
.
«
Мисле
ли
ти
људи
,
повикао
је
г
.
Лоренсо
правник
четврте
године
на
университету
П
...
.
,
да
овај
свет
нема
ни
мрве
мозга
,
ни
мрве
здравог
суђења
,
те
да
не
би
могао
разликовати
бело
од
црнога
и
црно
од
белог
?
...
Имају
ли
ти
људи
образа
да
овом
свету
у
очи
погледају
?
!
...
Знаду
ли
они
какву
несретну
рану
задају
нашем
вајном
правосуђу
—
оним
очевидним
одобравањем
ниског
и
прљавог
извртања
јасно
доказане
ствари
?
.
.
—
Али
им
бар
не
оста
дужан
онај
младић
...
Алал
му
вера
,
што
онако
отворено
,
пред
судбеним
столом
оном
,
по
свој
прилици
,
љубимцу
преседникову
,
оној
мумији
у
брк
рече
,
да
савести
нем
.
,
...
Тај
нам
је
младић
свима
осветлао
образ
...
.
Може
ли
когод
знати
који
је
и
како
се
он
зове
?
“
—
упитаће
г
.
Ришар
Дибоа
свршени
текничар
.
На
то
ће
одговорити
један
стари
радник
који
је
досле
слушао
жив
разговор
ових
младих
људи
:
„
Младић
се
онај
зове
Ханри
Баљар
.
Он
је
син
оног
чувеног
јунака
бастиљског
,
што
је
први
јуришио
на
стражару
и
својим
маљем
оборио
неколико
војника
,
ал
је
и
сам
пао
под
кишом
од
куршума
.
Његов
први
јуриш
на
Бастиљу
решио
је
целу
ствар
.
За
њ
се
може
рећи
:
он
је
својим
маљем
разорио
Бастиљу
,
ову
несретну
гробницу
која
је
толико
хиљада
невиних
људи
прождрла
,
ову
аветињу
нашег
лепог
П
...
.
ово
страшило
минулог
века
...
.
—
Нека
му
је
слава
од
нас
и
од
свију
наших
потомака
!
повика
г
.
Пиже
Дабен
философ
треће
године
.
—
Он
је
оставио
достојна
сина
—
замену
своју
...
И
његов
је
син
данас
први
јуришио
на
подлост
и
на
нечувени
безобразлук
.
Види
се
да
ивер
не
пада
далеко
од
свог
пања
...
.
—
Вјера
и
бог
,
људи
,
ја
сам
до
самог
данашњег
дана
мислио
,
да
је
наш
друг
Флавије
у
манији
...
.
Али
данас
—
својим
ушима
нисам
могао
да
верујем
.
Зар
се
и
онакве
ствари
могу
догађати
у
наше
доба
?
...
Јес
сад
већ
видим
шта
је
.
Само
сам
радознао
шта
ће
тај
славни
судбени
сто
радити
са
г
.
Андронитом
...
.
Она
је
учинила
покушај
убиства
једног
детета
које
јој
је
поверено
;
она
је
учинила
дело
утаје
у
вредности
од
1
,
200
.
000
динара
.
Докази
су
непобитни
...
Да
није
било
оног
загонетног
човека
да
сирото
дете
ишчупа
од
оне
проклете
бабе
—
данас
Флавије
не
би
био
међ
живима
...
.
»
Овако
резоноваше
г
.
Мабел
Ашил
свршени
правник
на
университету
П
...
.
.
«
Ко
се
могао
надати
,
да
ће
жена
од
положаја
као
што
је
г
.
Андронита
,
ћер
пок
Друина
маркиза
Бонвиљског
супруга
пок
.
Бомјера
де-Рула
,
моћи
извршити
онаква
недела
за
који
би
једва
имали
способности
најокорелији
лупежи
?
»
—
приметиће
неко
из
дружине
.
—
Г
.
Жанета
беше
села
на
своју
наслоњачу
.
Она
је
с
пажњом
слушала
разговор
својих
младих
гостију
.
Кад
је
поменуто
име
г
Андроните
,
ћери
пок
.
Друина
маркиза
Бонвиљског
,
она
се
чисто
трже
.
Од
тог
тренутка
слушала
је
с
необичном
радозналошћу
.
Она
се
беше
,
тако
рећи
,
сва
у
ухо
претворила
.
Међу
тим
су
њени
гости
до
најмањих
ситница
претресали
цео
спор
о
драгоценој
огрлици
;
поменули
су
сва
имена
која
су
ма
чим
везана
за
ту
злосретну
парницу
.
Они
су
се
јако
чудили
како
се
г
.
Босију
пуномоћнику
Флавијеву
,
измакло
из
вида
да
захтева
,
да
се
против
г
.
Андроните
отвори
кривично
ислеђење
.
Г
.
Жанета
је
пребледила
кад
је
ове
речи
чула
.
«
Море
де
ко
ће
погодити
»
,
рећи
ће
један
из
четврте
годино
права
за
што
г
.
Андронита
не
дође
на
суђење
?
—
—
Да
не
чује
бруку
и
грдило
,
одговори
му
се
са
свију
страна
.
—
Срећа
је
само
за
госпођицу
Аделу
што
и
она
дошла
није
—
а
,
знате
,
беше
се
пронео
глас
да
ће
и
она
присуствовати
на
суђењу
—
прихвати
г
.
Роше
техничар
треће
године
...
.
«
То
је
најбоља
,
најчеститија
цура
коју
ја
знам
из
већих
,
отмених
кућа
...
.
Њу
би
убила
она
несретна
открића
из
прошлости
њене
матере
...
.
Ја
сам
баш
захвалан
г
.
Босију
,
што
није
захтевао
,
да
се
још
већа
брука
начини
...
.
Ако
је
крива
мати
—
за
што
да
пропадне
она
невина
девојка
?
...
.
»
—
Баш
вам
хвала
,
г
.
Роше
!
...
рече
г
.
Жанета
потресено
.
«
И
ја
осуђујем
несретну
г
.
Андрониту
;
али
је
морам
и
да
сажаљујем
...
.
Она
није
била
тако
покварена
срца
...
Она
је
морала
то
учинити
у
своме
лудилу
...
.
Ја
сам
уверена
!
...
»
—
Шта
да
ви
,
г
.
Жането
,
не
познајете
изближе
ту
жену
?
—
упиташе
сви
у
глас
.
—
Више
,
може
бити
,
но
ико
у
П
...
.
одговори
г
.
Жанета
и
замисли
се
.
—
Па
кажите
нам
,
бога
вам
,
бар
што
год
из
њеног
ранијег
живота
.
,
.
.
Нећете
ли
ви
што
знати
што
би
бацило
живље
светлости
на
ову
несретну
матер
Аделину
?
упитаће
г
.
Роше
са
особитим
учешћем
.
—
Тако
ме
је
исто
упитао
и
мој
добротвор
онај
чудни
човек
ком
имам
да
благодарим
што
ову
кућу
имам
над
главом
,
и
што
и
сама
могу
данас
да
учиним
коме
беднику
макар
и
малу
,
услугу
...
.
И
њему
сам
казала
што
сам
знала
о
тој
жени
...
.
И
вама
—
немам
шта
друго
да
кажем
...
»
одговори
г
.
Жанета
још
једнако
замишљено
.
—
«
Мој
отац
,
започе
г
.
Жанета
,
после
кратког
ћутања
,
био
је
сајџија
—
човек
слабог
капитала
,
с
петоро
нејаке
дечице
.
Он
умре
после
дуге
и
тешке
болести
и
нас
остави
у
врло
бедном
стању
.
Још
га
нису
били
ни
на
гробље
однели
,
а
већ
стигоше
повериоци
те
пописаше
оно
мало
алата
и
неколико
сатова
.
Моја
мати
беше
частољубива
.
Не
зна
се
или
јој
теже
беше
што
је
изгубила
хранитеља
своје
деце
или
што
је
морала
да
гледа
своју
срамоту
—
попис
кућних
и
дућанских
ствари
,
а
још
мртвац
у
кући
...
.
Боже
,
ја
тешка
ли
је
сиротиња
!
...
Знам
лепо
,
као
да
је
јуче
било
,
кад
без
корице
хлеба
омркнемо
и
осванемо
,
осванемо
и
омркнемо
.
Мени
је
тада
било
10—12
година
;
,
мом
брату
око
осам
,
мојој
млађој
сестри
шест
,
а
двема
најмлађим
,
које
беху
близнакиње
,
беше
четири
године
.
Моје
мале
сестрице
пиштале
су
као
црви
—
од
глади
.
Мој
брат
беше
паметно
,
разборито
дете
.
Чињаше
се
као
да
је
знало
—
шта
је
то
кад
се
нема
.
Наша
је
сирота
мати
некуд
често
одлазила
—
не
би
је
било
позадуго
.
Како
смо
је
жудно
погледали
—
кад
ће
се
на
врата
помолити
!
-
Она
би
се
враћала
,
сетна
и
невесела
—
без
коре
хлеба
.
Овако
би
се
више
пута
догађало
.
Нашу
муку
нико
није
у
стању
описати
...
Мој
се
мали
брат
тад
разболео
и
—
умро
;
разуме
се
—
од
глади
...
.
Његове
последње
речи
беху
:
«
Мајко
,
ја
нисам
гладан
...
.
И
онда
у
свету
беше
врло
мало
милосрђа
...
.
И
г
.
Жанети
би
грунуле
сузе
из
очију
.
«
Моја
се
мати
,
настави
г
.
Жанета
даље
,
однекуд
познавала
с
г
.
Лујзом
удовом
пок
.
Марсела
Бонвиљског
.
Она
ме
једном
одведе
кући
г
.
Лујзе
.
Њеној
ћери
могаше
тада
бити
око
8—10
година
.
Ја
сам
била
лепушкаста
и
веселе
нарави
.
Одмах
се
запазимо
.
Она
ми
покаже
све
своје
велике
красно
обучене
лутке
.
Ја
сам
се
свему
одиста
дивила
.
То
се
некако
допадне
Андронити
.
Она
отрчи
мајци
па
рече
:
«
Мајко
нек
остане
Жанета
код
мене
—
да
се
играмо
.
Г
.
Лујза
рече
:
«
само
ако
дозволи
г
.
Ернестина
»
,
—
тако
се
звала
моја
пок
.
мајка
.
Моја
мати
једва
дочека
.
Ово
је
било
у
добри
час
.
Моје
сестре
и
моја
мати
нису
више
трпиле
никакву
беду
.
Али
заман
—
и
оне
су
све
у
три
године
помрле
...
»
И
ту
је
опет
г
.
Женета
бризнула
у
плач
.
«
Ја
и
мала
и
Андронита
,
»
настави
г
.
Жанета
даље
,
«
запазимо
се
као
две
сестре
.
Заједно
смо
расле
и
играле
се
.
Она
је
учила
у
кући
.
Што
је
бивала
већа
,
што
је
више
учила
,
све
је
постајала
поношљивија
и
замишљенија
.
Била
је
преко
мере
лепа
.
У
својој
шеснастој
години
беше
већ
девојка
у
напун
.
Још
је
у
том
добу
почела
да
се
игра
ватре
која
је
у
мал
главе
не
стаде
.
Ни
једна
девојка
у
оно
доба
није
имала
више
обожалаца
из
првих
кућа
као
она
.
Ово
је
у
њој
подигло
охолу
сујету
,
која
свакој
девојци
шкоди
.
Она
је
имала
ту
несретну
слабост
да
сваког
свог
обожаоца
доведе
до
лудила
—
па
да
га
досле
грозно
исмеје
.
И
заиста
,
њена
једна
једина
реч
,
пропраћена
ђаволастим
осмехом
беше
довољна
да
каквом
младићу
помути
памет
.
Како
је
прошао
г
.
Шарл
Дебрижен
Конт
Дивињон
,
како
ли
г
.
Емил
Флоријан
маркиз
де-Бранли
и
још
,
многи
други
,
—
то
да
вам
и
не
казујем
...
.
Једнога
дана
буде
нам
престављен
г
.
Артур
маркиз
де-Ривијер
.
То
беше
човек
млад
,
стасит
,
даровит
,
брижљиво
образован
и
,
кано
причаше
,
један
од
најбогатијих
племића
.
Одмах
сам
приметила
,
да
га
је
госпођица
Андронита
узела
на
око
.
Хтела
га
је
увући
у
своју
познату
мрежу
.
Он
се
према
њој
понашао
с
пуно
учтивости
и
поштовања
,
с
пуно
уљудности
и
достојанства
—
баш
како
доликоваше
једном
образованом
младићу
његова
положаја
.
Госпоица
Андронита
,
изненађена
необичним
држањем
њеног
новог
госта
повуче
се
у
неколико
,
али
не
са
свим
—
већ
да
се
прибере
те
да
доцније
с
новим
и
сигурнијим
јуришима
задовољи
свој
каприс
...
.
Она
ми
је
увек
поверавала
по
коју
своју
тајну
.
Чим
се
г
.
Артур
с
њом
опрости
,
она
ми
необичним
гласом
рече
:
«
Овај
млади
племић
хоће
и
сувише
да
је
паметан
...
Он
нешто
одвише
мудрује
...
.
Шта
велиш
,
после
колико
ћу
га
дана
видити
пред
мојим
ногама
,
у
прашини
—
где
гледа
,
блене
у
ме
—
чека
да
му
коју
благу
реч
рекнем
,
да
се
бар
надати
може
—
исто
као
какво
гладно
псетанце
што
чека
да
му
се
са
стола
баци
по
која
кошчица
—
да
је
оглође
?
...
»
Ја
сам
ћутала
.
Жао
ми
је
било
г
.
Артура
.
Држала
сама
да
он
ово
није
заслуживао
.
—
—
Г
.
Артур
је
редовно
долазио
.
И
.
за
чудо
божије
,
он
је
увек
остао
онако
пријатан
,
љубазан
и
опет
вазда
—
уздржљив
.
С
госпођицом
Андронитом
већ
није
тако
било
.
Она
је
хтела
да
улови
г
.
Артура
у
своју
мрежу
,
па
се
наједаред
нашла
сама
уловљена
у
мрежи
Артуровој
...
.
Самољубље
увек
само
себе
казни
.
Госпођица
Андронита
се
беше
предала
чудним
сновима
.
Она
не
би
по
сву
—
драгу
ноћ
око
на
око
свела
.
Дан
би
јој
се
учинио
година
—
кад
би
г
.
Артур
био
ма
чим
спречен
да
нам
учини
посету
.
Кад
би
дошао
,
она
би
се
одмах
разведрила
.
Дуго
би
ћутали
и
не
би
знали
о
чему
најпре
да
почну
.
Андронита
би
упрла
своје
велике
црне
очи
у
г
.
Артура
,
и
он
би
тада
гледао
преда
се
,
чим
би
он
погледао
у
Андрониту
,
ову
би
посуло
руменило
по
лицу
и
она
би
оборила
очи
преда
се
а
њене
велике
трепавице
бациле
би
своју
сенку
по
њеном
прекрасном
лицу
...
.
Тада
би
изгледала
преко
сваке
мере
лепа
—
није
вајде
,
њој
тада
у
лепоти
није
било
равне
.
Андронита
је
у
свакој
Артуровој
речи
назирала
—
своје
успех
.
Пошто
би
он
отишао
,
она
би
са
мном
о
њену
говорила
до
мркла
мрака
,
по
кад
кад
до
саме
зоре
...
.
Она
би
сваку
његову
реч
понављала
,
окретала
би
је
на
сто
страна
,
и
на
свакој
би
страни
нашла
сигуран
успех
свој
...
.
«
Јеси
чула
»
,
упитала
би
ме
,
како
ми
он
рече
:
—
«
Ваша
ме
доброта
,
госпођице
,
одвећ
обвезује
...
»
То
је
рекао
,
је
ли
,
па
је
после
ућутао
и
оборио
очи
—
?
...
.
То
значи
—
смео
се
...
.
Тако
је
...
.
Сигурна
сам
...
.
Је
сам
ли
ти
рекла
?
...
Али
није
вајде
;
он
је
пријатан
човек
...
.
Ја
сам
готова
да
према
њему
будем
мање
строга
.
Ја
бих
само
ћутала
.
Чинило
ми
се
да
је
боље
да
јој
ништа
не
одговарам
.
Бојала
сам
сам
се
да
се
госпођица
не
вара
у
својим
претпоставкама
.
Бојала
сам
се
;
али
се
нисам
убојала
.
Прође
не
колико
дана
а
г
.
Артур
нас
не
посети
.
Андронита
умал
не
полуди
.
Сад
већ
од
мене
није
крила
.
Она
га
је
од
првог
часа
заволела
.
Сад
без
њега
—
нема
живота
...
.
«
Оно
је
из
мене
бес
говорио
»
,
повикала
би
очајно
кајући
се
што
је
о
овом
човеку
мислила
као
и
о
оним
осталим
што
су
пузили
пред
њеним
ногама
...
.
«
Ово
је
човек
ког
је
моје
срце
за
тако
дуго
доба
тражило
...
.
Јес
,
јес
—
ја
без
овог
човека
живити
не
могу
...
.
Ја
сам
се
решила
—
чим
дође
открићу
му
све
...
.
Мајка
ми
покварити
не
ће
...
.
За
ме
нема
угледније
прилике
—
ја
сам
нашла
свој
идеал
...
.
Једна
моја
реч
—
па
ћу
бити
сретна
...
.
»
Али
како
несретно
изненађење
?
!
Тог
истог
вечера
добије
мати
госпођице
Андроните
од
г
.
Артура
овакав
позив
:
«
Част
ми
је
,
узвишена
госпођо
—
да
вас
позовем
да
ме
са
својом
породицом
удостојите
вашом
високом
посетои
—
да
будете
учасници
моје
веридбе
с
госпођицом
Аном
Контесом
Севињском
...
.
Како
сам
сретан
што
се
могу
назвати
ваш
слуга
.
14
маја
17
...
.
у
П
...
.
Артур
маркиз
де-Ривијер
.
»
Јес
,
то
сам
добро
упамтила
.
то
је
било
14
маја
17
...
године
...
.
Овај
позив
умал
што
није
стао
главе
несретне
Андроните
...
.
Кад
је
за
њ
чула
,
кад
га
је
видила
,
прочитала
—
пала
је
као
мртва
у
несвест
.
То
је
сву
кућу
узбунило
.
Лекар
се
срећом
у
брзо
добавио
.
Андронита
је
истина
дошла
себи
ал
тек
да
у
нове
муке
пређе
.
Шчепа
је
љута
грозница
Зубима
је
грозно
цвокотала
,
а
с
часа
се
на
час
у
целом
телу
стресала
да
је
је
било
стра
и
гледати
.
Око
пола
ноћи
неста
зиме
.
Она
уступи
место
врућиштини
—
—
Андронита
поче
да
бунца
.
Прве
јој
речи
беху
:
«
Ја
сам
испрошена
!
.
.
честитајте
ми
...
.
Артуре
—
чуј
...
ти
мораш
бити
мој
...
.
Дај
ми
ту
змију
—
да
јој
главу
раздрузгам
...
.
она
ме
ујела
...
.
ала
лопти
крв
...
.
пред
моје
ноге
,
робе
,
тако
!
...
Сад
ти
праштам
!
...
»
То
беше
заиста
страшна
ноћ
.
Мати
Андронитина
се
трзала
од
сваке
речи
њене
ћери
,
као
кад
би
је
ко
ножем
убо
.
Ја
сам
седила
и
плакала
.
Жао
ми
је
било
Андроните
као
сестре
рођење
...
.
Она
је
ипак
имала
добро
,
повратљиво
срце
...
.
Сутра
дан
тек
око
подне
грозница
попусти
и
сирота
Андронита
мирно
заспа
.
Кад
се
пробудила
и
своје
велике
очи
отворила
,
она
чисто
не
знађаше
шта
је
било
с
њом
.
Она
је
необично
гледала
час
у
своју
мајку
,
час
у
мене
,
а
час
у
лекара
—
као
да
нас
је
хтела
да
упита
:
«
Где
сам
ово
ја
...
.
шта
је
било
са
мном
?
.
.
»
Видило
се
—
да
је
још
усплахирана
...
,
Лекар
је
зебао
да
сирота
не
помери
памећу
.
Она
остаде
у
постељи
три
пуне
недеље
...
Лекари
су
још
првих
дана
саветовали
да
оставимо
П
...
.
чим
то
буде
могуће
.
Тако
смо
и
учинили
.
Одемо
у
Бретању
—
на
пољско
добро
деда
Андронитина
по
мајци
.
Ту
останемо
годину
и
четири
месеца
.
Андронита
се
мало
поврати
,
опорави
—
али
она
више
не
беше
ни
она
девојка
,
ни
дај
боже
.
Она
постаде
замишљена
,
озбиљна
а
по
кад
што
и
туробна
.
И
ја
би
се
запрепастила
кад
би
је
погледала
како
укочено
гледа
у
земљу
са
стегнутим
вилицама
и
стиснутом
песницом
...
Ми
смо
тамо
живили
доста
у
осами
.
По
кашто
би
нас
изненадио
својом
посетом
г
.
Бомјер
де
Рул
.
Овај
је
имао
своје
пољско
добро
на
неколико
миља
од
нас
удаљено
.
И
то
беше
красан
младић
с
добрим
и
искреним
срцем
...
.
На
велико
наше
чудо
посетише
нас
и
г
.
Шарл
Дебрижен
и
г
.
Емил
Флоријан
...
.
Они
су
се
заканили
чак
из
П
...
.
да
нас
као
стари
кућни
пријатељи
посете
.
Госпођица
би
их
примила
хладним
и
немим
смешењем
.
Тешки
онај
душевни
потрес
учинио
је
да
је
Андронита
постала
са
свим
друга
девојка
—
и
по
нарави
и
по
опхођењу
.
Она
никад
није
хтела
да
-
помене
о
својој
болести
,
а
још
мање
да
зажели
да
се
у
П
...
.
врати
.
Кад
јој
једном
мати
рече
,
да
је
већ
доба
да
се
куће
сетимо
,
—
она
је
сва
планула
:
«
Ви
идите
...
.
Ја
ћу
са
Жанетом
остати
овде
до
смрти
!
...
»
Чинило
се
,
као
да
није
била
при
себи
,
кад
је
онако
мајци
одговорила
.
Њена
је
мати
дубоко
уздахнула
.
Више
јој
о
повратку
у
П
...
.
није
хтела
никад
помињати
.
Једнога
дана
,
рано
из
јутра
,
посети
нас
г
.
Бомјер
де
Рул
.
Дошао
је
да
се
с
нама
опрости
.
Добио
је
писмо
од
свог
најприснијег
пријатеља
г
.
Артура
де-Ривијера
.
Позива
га
пријатељ
његов
да
му
се
у
тузи
нађе
—
умрла
му
је
много
љубљена
супруга
Ана
Севињска
.
Овај
је
глас
као
гром
погодио
и
госпођицу
Андрониту
...
.
После
три
дана
већ
смо
били
у
П
.
.
У
путу
нас
је
пратио
г
.
Бомјер
.
За
чудо
,
што
је
Андронита
изгледала
доста
расположено
.
Она
би
по
ваздан
којешта
ћеретала
.
С
г
.
Бомјером
је
почела
да
се
интимније
опходи
.
Чим
смо
дошли
у
П
...
.
Андронита
ми
поверљиво
наложи
,
да
како
знам
изнађем
пут
,
те
да
се
известим
—
шта
ради
г
.
Артур
.
Ја
сам
тачно
извршила
мисију
.
Сазнам
да
г
.
Артур
горко
гужа
за
својом
добром
невестом
која
је
умрла
на
порођају
,
и
да
је
све
мере
предузео
не
би
л’му
дете
остало
живо
.
То
кажем
све
госпођици
.
Она
се
необично
запламти
у
лицу
:
«
3ар
да
ми
и
мртва
мучиш
душу
моју
?
!
...
»
повикала
је
као
изван
себе
.
Андронита
је
покушала
преко
своје
матере
—
да
би
г
.
Артур
обновио
своје
пријатељске
посете
у
кући
нашој
.
И
ако
г
.
Лујза
није
никад
ништа
могла
да
одрече
својој
ћери
,
—
опет
је
нашла
разлога
да
ово
попреко
одбије
.
Међу
тим
нас
је
посећавао
г
.
Бомјер
скоро
сваки
дан
.
Андронита
би
сњим
радо
провела
који
час
у
разговору
.
Она
је
увек
умела
да
избере
начин
,
како
би
се
разговор
окренуо
о
г
.
Артуру
,
о
смрти
његове
покојне
супруге
и
о
његовом
малом
синчићу
.
И
вазда
би
резултат
резултата
био
:
да
је
г
.
Артур
неутешим
за
својим
другом
,
и
да
сад
живи
једино
за
љубав
свог
малог
синчића
.
Г
.
Бомјер
беше
постао
љубоморан
.
Одавно
сам
опазила
да
овај
човек
има
према
Андронити
и
других
осећања
—
сем
оних
што
се
зову
—
осећаји
кућњег
пријатеља
.
Ово
је
морала
опазити
и
госпођа
Лујза
.
Она
би
вазда
дочекивала
и
испраћала
г
.
Бомјера
као
свог
сина
.
И
он
је
,
својим
одличним
понашањем
,
својом
уљудношћу
и
искреношћу
заиста
то
и
заслуживао
.
Међу
тим
су
нас
посећавали
још
једнако
и
г
.
Шарл
Дебрижен
и
г
Емил
Флоријан
.
Они
су
мислили
да
им
се
сунце
среће
почело
смешити
,
кад
их
с
онаком
уљудношћу
дочекује
и
испраћа
госпођица
Андронита
.
У
ње
не
беше
више
прохтева
да
кога
види
понижена
за
то
,
што
се
усудио
,
да
се
загледа
у
њену
лепоту
и
да
помисли
,
да
је
достојан
да
њену
лепу
руку
поиште
...
.
Једнога
дана
,
од
прилике
на
три
године
,
по
смрти
Ане
Севињске
,
бејасмо
се
—
ја
и
госпођица
Андронита
—
извезле
у
поље
.
Ово
беше
пред
само
вече
.
Кад
смо
се
кући
враћали
,
сретнемо
једна
лепа
отворена
кола
запрегнута
с
два
вранца
као
с
две
виле
.
У
колима
је
седио
г
.
Артур
де-Ривијер
Он
на
крилу
држаше
детенце
од
2
—
3
године
—
пуно
,
лепо
као
златну
јабуку
.
С
десне
стране
г
.
Артура
седио
је
г
.
Бомјер
де-Рул
.
Ишли
смо
полако
.
Госпођица
Андронита
беше
бледа
:
она
је
сва
цептила
.
Оба
млада
господина
најучтивије
поздравише
Андрониту
.
Она
само
климну
главом
и
прошапта
:
«
Реци
кочијашу
нек
тера
брже
!
...
Није
ми
добро
...
»
Сутра
дан
нас
посети
г
.
Бомјер
.
Андронита
бледа
и
потресена
,
обасипаше
га
с
хиљаду
којекаквих
питања
...
.
Резултат
целог
разговора
био
је
:
После
пет
дана
г
.
Бомјер
испроси
госпођицу
Андрониту
.
На
тој
је
прошевини
био
и
г
.
Артур
са
својим
малим
сином
.
У
то
доба
већ
беше
почело
оно
грозно
комешање
.
Говорило
се
да
је
у
народу
велико
зло
.
Свак
је
живи
стрепио
.
Не
прође
ни
година
а
сазва
се
велика
народна
скупштина
—
и
онда
букну
она
несретна
револуција
...
.
Ја
управ
ни
сама
не
знадох
шта
би
...
.
Текем
сам
вид'ла
да
је
онда
била
скупља
главица
купуса
од
човечије
главе
...
.
Да
не
да
бог
више
онаква
крвава
времена
!
...
У
највећем
оном
метежу
—
једног
дана
г
.
Бомјер
и
г
.
Андронита
омркоше
а
не
освануше
...
.
Од
то
доба
нити
сам
што
чула
о
њима
ни
о
г
.
Артуру
и
његову
сину
...
.
Једном
сам
приликом
све
ово
испричала
и
мом
добротвору
.
Чудо
божје
!
—
Он
је
плакао
као
мало
дете
.
Он
се
једном
спреми
и
оде
у
Лондон
.
После
две
-
три
недеље
врати
се
врло
тужан
и
невесео
.
Онда
сам
већ
држала
ону
малу
гостионицу
у
латинској
улици
.
Он
ме
посети
.
Прве
су
му
речи
биле
:
«
Причајте
ми
још
једном
о
г
.
Артуру
маркизу
де-Ривијеру
,
о
госпођици
Андронити
,
о
г
.
Бомјеру
де-Рулу
!
...
Немојте
ни
најмање
ситнице
изостављати
!
...
И
ја
му
све
ово
испричах
.
Он
се
стресе
и
повика
:
«
Проклета
жена
!
...
Она
је
то
све
израдила
!
!
.
.
»
Од
то
доба
нисам
никад
видила
мог
добротвора
.
Као
да
пропаде
у
земљу
...
.
Не
може
бити
да
и
његова
судба
није
везана
за
ма
коју
од
ових
личности
!
...
»
«
А
како
се
звао
тај
ваш
добротвор
?
»
—
упитаће
г
.
Ришар
Дибоа
.
«
Звао
се
Огист
»
,
одговори
г
.
Жанета
.
«
А
презиме
?
...
»
«
То
ми
није
никад
казао
...
.
»
одговори
г
.
Жанета
и
удуби
се
у
мисли
.
—
XX
—
Г
.
Бижо
Ле
Саван
преседник
краљевског
судбеног
стола
—
био
је
човек
од
«
заслуга
»
у
многом
погледу
,
настави
г
.
учитељ
даље
.
С
тога
је
нужно
да
он
и
у
нашој
причи
заузме
своје
место
.
Могло
му
је
бити
око
45
—
50
година
,
а
изгледао
је
као
да
му
нема
ни
40
.
Он
је
био
одвећ
тачан
у
подмиривању
свога
желуца
.
Имао
је
обичај
да
чим
руча
—
онако
сит
—
одређује
шта
ће
се
за
вечеру
спремити
,
а
чим
опет
вечера
,
одређивао
је
шта
ће
сутра
за
ручак
.
Кад
би
га
ко
,
шале
ради
,
дирнуо
—
одговорно
би
му
весело
смејући
се
:
«
Будало
једна
,
зар
не
знаш
да
је
желудац
господар
света
?
!
.
.
Шта
сам
ја
—
слабо
створење
—
да
му
се
противим
?
...
Желудац
је
средсредна
тачка
око
које
се
све
витла
...
.
У
осталом
познао
сам
да
двапут
слађе
ручам
ил
вечерам
она
јела
,
која
сам
сит
изабрао
а
гладан
јео
.
То
је
мој
проналазак
!
.
.
»
Г
.
Бижо
је
припадао
по
својим
«
начелима
»
—
партији
г
.
Мишеља
Мозентала
,
ако
још
у
неким
стварима
и
приликама
није
и
прегонио
—
што
у
осталом
није
његовој
партији
никад
шкодило
.
Ништа
му
није
будаластије
изгледало
до
кад
би
ко
тврдио
—
да
у
свету
ваља
подизати
,
неговати
морал
,
и
будити
осећање
према
милосрђу
.
Он
би
рекао
:
„
Те
две
безсмислице
,
та
два
појма
,
без
стварне
важности
,
ваља
избрисати
из
сваког
речника
...
“
О
милосрђу
би
нарочито
додао
:
„
Милосрђе
нам
налаже
,
да
бедним
и
невољним
притичемо
у
помоћ
;
а
ја
велим
:
грех
је
,
и
то
смртни
грех
,
—
чупати
из
беде
и
невоље
оне
,
које
је
сам
господ
бог
бацио
у
беду
и
невољу
...
.
Слаби
човек
није
позван
,
да
ремети
божија
наређења
!
...
“
Причало
се
,
да
се
г
.
Ле
Саван
само
у
овим
приликама
позивао
на
грех
и
на
бога
—
иначе
ни
овим
појмовима
није
био
баш
толико
наклоњен
.
—
Још
у
24
години
добио
је
указно
звање
.
Све
су
га
владе
сматрале
као
човека
„
поуздана
“
—
„
употребљива
“
.
У
политичким
—
кривичним
—
процесима
био
је
неумитан
судија
.
Он
би
рекао
:
«
Према
сваком
политичном
оптуженику
суд
мора
бити
строг
...
.
У
овим
питањима
он
се
не
мора
обазирати
на
којекакве
законске
ситнице
и
формалности
.
То
захтева
виши
политични
резон
...
.
Политичне
оптуженике
оптужује
држава
по
званичној
дужности
.
Она
никад
не
греши
.
И
по
томе
,
чим
она
кога
једном
већ
оптужи
—
казнимо
га
—
и
што
строжије
—
тим
боље
.
Друкчије
би
лабавили
ауторитет
власти
;
а
ко
лабави
ауторитет
власти
—
тај
ствара
поље
безвлашћу
—
анархији
.
То
бар
судови
не
смеду
чинити
...
Она
стара
изрека
:
«
боље
је
деведесет
и
девет
кривих
пустити
но
једног
невиног
осудити
«
—
треба
,
мора
да
се
у
свима
криминално-политичним
процесима
примењује
у
обрнутом
виду
,
ако
мислимо
,
ако
желимо
да
се
у
земљи
заведе
,
одржи
чврст
«
ред
»
и
«
поредак
»
...
.
Г
.
Бижо
је
ове
принципе
у
главном
примио
од
г
.
Криша
Мањела
преседника
великог
суда
у
П
...
.
коме
је
био
и
секретар
и
судија
док
је
г
.
Криш
био
преседник
при
нижим
судовима
.
«
Независност
судска
и
чврст
ред
и
поредак
у
земљи
—
не
могу
опстати
једно
поред
другог
.
Ово
последње
мора
се
вазда
претпостављати
оном
првом
...
»
Тако
је
г
.
Криш
Мањел
учио
свога
љубимца
г
.
Бижа
.
Од
свију
адвоката
,
код
ова
два
славна
мужа
што
људма
правду
деле
—
најбоље
је
стајао
г
.
Жилкред
де-Муљ
заступник
г
.
Андроните
,
а
најгоре
г
.
Босије
заступник
Флавијев
.
Онај
је
добијао
најмасније
масе
да
им
бранилац
буде
;
а
овај
пуку
смротињу
која
је
за
каква
злочинства
ил
преступе
оптужена
,
разуме
се
само
која
нису
била
политичке
боје
.
Г
.
Бижо
није
марио
да
адвокати
много
резонују
.
Он
је
хтео
да
сваки
у
кратко
каже
шта
хоће
—
њему
,
па
ће
после
он
—
Ле
Саван
—
издиктирати
у
перо
деловођи
.
Кажу
да
је
био
одвећ
вичан
мајстор
у
стилизацији
...
.
Често
прости
парничари
нису
могли
да
познаду
свој
говор
који
су
они
казали
г
.
преседнику
а
овај
деловођи
.
Истина
,
било
је
прилика
,
где
би
он
из
два
три
навода
,
која
је
навела
каква
парнична
страна
,
извео
толико
диктанда
—
да
не
би
стало
на
читав
табак
.
Ако
би
ко
слудовао
,
да
примети
,
да
то
парничар
ни
казао
није
,
—
онда
тешко
томе
!
Он
би
се
огласио
за
клеветника
—
да
поднеће
суду
,
да
овај
друго
записује
,
но
што
је
дотична
страна
навела
.
Нико
се
тако
прославио
није
у
разноликом
тумачењу
једних
истих
законских
наређења
,
примењених
на
једне
исте
случајеве
,
као
г
.
Криш
Мањел
и
овога
љубимац
г
.
Бижо
Ле
Саван
.
На
једнобразност
при
суђењу
и
пресуђивању
једнаких
спорова
—
они
нису
много
полагали
.
Прилике
,
околности
,
личности
,
односи
и
многе
друге
ствари
куд
и
камо
биле
су
меродавније
.
Залуду
би
јадни
адвокати
подносили
извршне
пресуде
,
из
којих
би
се
видело
,
да
је
тај
и
тај
спор
,
који
је
и
по
основу
и
по
доказима
истоветан
с
овим
или
оним
спором
пресуђен
са
свим
друкчије
...
.
Г
.
би
се
Бижо
насмејао
тој
наивности
адвокатској
.
Он
би
одговорио
:
«
Где
пише
,
г
.
првозаступниче
,
у
закону
,
да
мене
веже
оно
суђење
и
разумевање
,
што
је
неко
лане
судио
и
пресудио
овако
и
онако
?
—
Суд
суди
по
свом
нахођењу
,
по
закону
и
по
ономе
што
дотична
акта
заклапају
;
ви
,
као
јавни
адвокат
,
не
смете
наводити
оно
,
што
се
не
односи
чисто
за
онај
спор
који
ви
браните
!
...
»
Врло
се
често
догађало
да
је
сиромах
адвокат
морао
да
буде
кажњен
као
адвокат
који
се
служи
изразима
који
би
ишли
да
чине
пресију
на
суд
да
ово
или
оно
пресуди
по
његовој
вољи
.
Ако
би
се
који
пут
десило
,
да
се
каква
пресуда
г
.
Бижова
или
г
.
Кришова
—
стави
под
оштру
критику
,
и
ако
би
ова
почела
да
оштро
осуђује
онако
њихово
разумевање
и
примену
законских
прописа
,
—
онда
би
се
дигао
г
.
Сенжерм
директор
краљевског
правног
факултета
—
са
својим
професорским
ауторитетом
,
па
би
јуначки
бранио
мишљење
г
.
Божово
и
г
.
Кришово
.
Он
би
нашао
на
хиљаду
законских
«
аналогија
»
—
како
се
оно
баш
онако
морало
разумети
и
пресудити
,
као
што
је
разумео
и
пресудио
г
.
Бижо
ил
'
г
.
Криш
.
А
кад
и
професори
права
стоје
са
својим
теоријским
правним
мишљењем
уз
мишљење
г
.
Бижа
и
Криша
—
онда
,
разуме
се
,
ту
престаје
критика
.
У
оваквим
случајевима
и
г
.
Криш
Мањел
преседник
великог
суда
,
и
г
.
Бижо
Ле
Саван
преседник
краљев
.
судбеног
стола
и
г
.
Сен
Жерм
директор
краљ
.
правног
факултета
,
—
били
су
вазда
«
једнообразни
»
.
Још
ваља
приметити
,
да
су
са
оваке
своје
стручности
почаствовани
од
стране
владе
те
их
је
изабрала
за
чланове
горњег
дома
у
законодавном
телу
.
Сва
тројица
били
су
чувени
са
својих
беседа
,
које
су
развијали
обично
кад
би
какав
владин
предлог
наишао
на
сметње
у
народном
преставништву
.
Кад
је
требало
нешто
бранити
с
гледишта
«
целисходности
,
»
они
су
бранили
да
им
је
десница
бурно
одобравала
;
а
кад
је
ваљано
да
се
што
брани
с
гледишта
«
уобичајене
практике
»
—
и
ту
су
показивали
особити
дар
беседништва
;
а
кад
је
опет
неко
хтео
да
обиђе
каку
законску
формалност
,
—
онда
би
они
свечаним
гласом
узвискнули
:
«
Господо
,
народни
посланици
!
...
»
Ово
је
место
где
се
земљи
нашој
граде
закони
!
.
.
Који
је
тај
међу
нама
што
тражи
да
оно
у
исто
доба
постане
место
—
где
се
закони
газе
?
!
.
.
И
,
разуме
се
,
ту
би
умукао
сваки
глас
,
...
Није
вајде
,
они
су
имали
право
.
Али
,
за
пакост
,
више
се
пута
дешавало
,
да
је
владин
предлог
сам
ишао
,
да
се
каква
законска
формалност
обиђе
...
.
Онда
би
устао
г
.
Криш
Мањел
па
би
рекао
:
«
Господо
народни
посланици
!
—
Да
је
влада
хтела
да
се
закон
обилази
,
онда
она
не
би
ни
подносила
овај
предлог
.
Одобрите
га
!
Ја
сам
за
то
.
Он
је
«
целисходан
»
.
За
тим
би
устао
г
.
Бижо
Ле
Саван
па
би
развукао
:
«
Ви
велите
да
се
овим
предлогом
обилази
закон
?
Ја
нисам
тога
мишљења
.
Ово
је
законодавно
тело
.
Тело
то
гради
законе
.
Што
год
ми
овде
решимо
—
то
је
закон
.
Ја
сам
за
то
да
се
предлог
прими
.
Он
је
«
целисходан
.
»
И
најпосле
би
устао
г
.
Сен-Жерм
,
па
би
развио
читаву
правну
теорију
—
показао
би
како
се
практикује
у
другим
тако
исто
напредним
уставним
земљама
,
навео
би
читаву
хрпу
цитата
,
и
из
свега
извео
закључак
основан
на
стручном
знању
и
на
практици
која
се
свуд
упражњава
—
да
све
оно
,
што
се
у
једном
законодавном
телу
као
закон
прими
и
усвоји
,
—
остаје
закон
и
да
ту
не
може
бити
више
говора
о
обилажењу
закона
.
И
тада
би
настало
бурно
одобравање
са
стране
деснице
...
.
Левица
је
могла
викати
колико
јој
је
воља
;
могла
се
позивати
на
ономадашњи
говор
исте
господе
беседника
—
који
су
викали
да
се
најмање
сме
газити
закон
у
законодавном
телу
.
Њој
би
се
само
викнуло
:
«
Нека
се
левица
не
удаљава
од
предмета
!
Оно
је
питање
било
и
прошло
»
,
и
—
предлог
би
се
примио
«
седањем
и
устајањем
.
»
Кажу
да
је
ово
најпрактичнији
и
најсигурнији
начин
гласања
у
свима
напреднијим
парламентима
.
Судбене
су
новине
огласиле
да
ће
се
спор
о
драгоценој
огрлици
пресудити
и
парничарима
саопштити
на
дан
16
маја
18
...
.
године
.
У
очи
тога
дана
држала
се
мала
једна
конференција
у
кући
г
.
Криша
Мањела
преседника
великог
суда
у
П
...
.
Већало
се
о
престојећој
народној
скупштини
,
о
предлозима
што
ће
да
се
изнесу
пред
законодавно
тело
;
о
безобразним
опозиционим
листовима
који
су
дигли
дреку
на
све
«
што
постоји
,
»
о
мерама
које
би
требало
да
се
предузму
ако
се
хоће
да
се
зло
сатре
у
своме
корену
.
«
Целу
су
вику
дигли
њих
неколико
незадовољника
—
што
чезну
за
министарским
столицама
и
масним
платама
,
а
да
би
им
напад
био
од
већег
значаја
,
примили
су
у
своје
коло
и
оне
болесне
главе
што
хоће
да
разграбе
,
поделе
туђу
имаовину
,
да
униште
породицу
,
веру
и
све
што
је
народу
мило
,
драго
и
свето
»
повикао
је
с
необичним
одушевљењем
г
.
Жилкред
де-Муљ
.
«
Разуме
се
,
»
одговорио
би
г
.
Сен
Жерм
,
—
«
народ
с
њима
нема
ништа
.
Он
је
скроман
,
миран
...
.
За
њ
је
сва
ова
вика
—
незнани
свет
...
.
Он
само
зна
да
оре
и
копа
и
—
да
плаћа
шта
му
се
поиште
...
.
»
Пошто
су
се
претресла
сва
питања
,
изнашле
све
мере
—
како
да
се
стане
на
пут
опасној
агитацији
левице
,
—
онда
се
некако
дође
и
до
спора
о
драгоценој
огрлици
...
.
Том
ће
приликом
рећи
г
.
Криш
Мањел
:
«
Ја
се
дивим
дубоком
познавању
закона
и
савесном
заступању
г
.
Жилкреда
...
.
Далеко
сам
од
помисли
да
својим
говором
дајем
миг
каква
треба
да
буде
пресуда
—
ја
сам
само
хтео
рећи
да
је
гледиште
г
.
Жилкредово
по
овом
делу
и
законито
и
коректно
.
Он
нас
је
вазда
изненађивао
својим
оригиналним
а
вазда
са
законом
саобразним
одбранама
...
.
»
«
Ја
се
надам
,
»
додаће
г
.
Жилкреди
,
«
да
г
.
Сен
Жерм
,
неће
изостати
да
својим
познатим
правним
расправама
не
баци
нешто
светлости
на
овај
занимљиви
спор
...
.
У
њему
заиста
има
материје
за
правничку
студију
...
.
»
«
Ако
нас
само
изазову
наши
противници
,
»
одговорио
је
г
.
Сен-Жерм
смешећи
се
.
«
Ви
знате
да
им
ја
никад
нисам
остајао
дужан
...
.
»
Г
.
Бижо
је
само
ћутао
.
Наравно
,
он
је
преседник
краљ
.
судбеног
стола
;
он
ће
ту
ствар
сутра
да
решава
.
Не
би
било
лепо
да
у
напред
о
овој
ствари
говори
.
Он
хоће
да
му
је
савест
чиста
...
.
Господин
Мишељ
Мозентал
овог
вечера
није
могао
доћи
и
ако
је
вазда
у
другим
приликама
први
био
на
састанку
.
Г
.
Жилкред
га
је
код
другова
извинио
.
Г
.
Андронити
је
тако
зло
—
да
су
и
лекари
изгубили
сваку
наду
.
Она
је
овим
несретним
спором
тако
потресена
да
је
лепо
хоће
да
стане
главе
...
.
Сви
су
је
сажаљевали
...
.
Али
то
није
све
.
И
болест
госпођице
Аделе
узела
је
врло
озбиљан
карактер
.
Њени
су
нерви
у
толикој
мери
потресени
,
да
ће
велика
срећа
бити
ако
сирота
не
помери
памећу
.
«
Ја
врло
зебем
за
госпођицу
Аделу
,
»
рећи
ће
г
.
Жилкред
...
»
Данас
ми
је
њихов
кућни
лекар
г
.
Друин
Шиноа
—
наш
такође
друг
и
пријатељ
,
поверљиво
саопштио
,
да
с
њом
већ
нису
чиста
посла
.
Она
му
је
у
врло
раздраженом
стању
изговорила
неколико
такових
израза
,
који
већ
казују
,
да
је
криза
наступила
...
.
Она
је
,
као
што
знате
,
још
од
дана
суђења
врло
болесна
.
Неколико
дана
била
је
у
занесеном
стању
.
Помоћу
лекарског
заузимања
—
дошла
је
себи
;
али
је
још
тако
слаба
била
да
није
смела
своју
постељу
да
оставља
.
Од
пре
два
дана
г
.
Андронитина
болест
узме
озбиљан
карактер
.
Синоћ
је
изгубила
реч
.
За
ово
је
од
неког
сазнала
и
Адела
.
Ово
је
на
њу
још
горе
дејствовало
.
То
је
природна
ствар
...
.
Јутрос
се
г
.
Друин
запрепастио
,
кад
је
видео
сироту
девојку
где
је
устала
,
обукла
се
—
као
да
јој
није
ништа
.
.
Ушла
је
у
собу
своје
матере
,
пала
на
колена
и
почела
да
нариче
—
као
да
јој
је
мати
већ
умрла
...
.
Г
.
Друин
је
стао
за
тренутак
.
Адела
није
опазила
кад
је
у
собу
ушао
.
«
Мајко
моја
,
моја
слатка
мајко
—
зар
ме
остављаш
?
!
.
.
На
коме
?
...
Разбери
се
—
погледај
...
.
реци
још
коју
реч
твом
детету
,
твојој
Адели
!
...
.
Опрости
јој
!
...
.
Она
је
твој
убица
...
.
Што
ћутиш
?
...
Твоје
ће
дете
отрчати
Флавију
...
.
молиће
га
за
опроштај
...
.
Он
је
добар
...
Он
ће
ти
опростити
...
.
»
Г
.
Друин
јој
мете
руку
на
раме
.
Она
се
тргне
као
опржена
.
Очи
су
јој
необично
помућене
биле
—
то
беше
рђав
знак
...
.
Она
му
рече
:
«
А
,
г
.
докторе
—
ви
сте
?
!
...
Ето
видите
—
мени
није
ништа
...
.
Ја
сам
савршено
здрава
...
.
Али
моја
кукавна
мајка
...
.
гледајте
је
—
хоће
да
ме
остави
на
веки
!
...
Спасавајте
је
,
г
.
докторе
!
...
она
не
сме
да
умре
...
.
ја
без
ње
не
могу
да
живим
...
Спасите
је
од
ове
слабости
—
ви
,
па
—
бог
;
а
ја
ћу
од
оне
друге
...
.
»
Кад
је
г
.
Друин
видно
необичан
израз
на
лицу
сироте
Аделе
,
кад
је
то
сравнио
с
бесмисленим
говором
њеним
—
пало
му
је
на
ум
да
јадница
није
откуд
померила
памећу
.
Он
је
упита
:
«
А
од
које
ћете
је
болести
ви
после
лечити
?
...
»
«
Од
душевне
...
.
Она
од
тог
пати
...
.
»
Г
.
доктор
је
одмах
с
дијагнозом
био
на
чисто
.
Он
је
тог
часа
известио
њеног
очуха
—
г
.
Мишеља
Мозентала
.
И
—
то
је
,
по
мом
мишљењу
врло
добро
учинио
...
.
По
савету
г
.
Друина
девојка
је
одведена
у
своју
собу
и
стављена
под
јаку
присмотру
.
Она
се
,
сирота
очајнички
опирала
...
.
Викала
је
да
је
здрава
,
да
јој
није
ништа
,
да
јој
је
материно
стање
одаганало
сву
бољу
,
да
она
хоће
да
буде
код
своје
матере
—
на
њеном
,
последњем
часу
—
да
јој
она
затвори
очи
,
да
јој
учини
последњу
детињу
услугу
...
.
То
је
био
жалостан
призор
,
вељаше
г
.
Шиноа
...
.
Те
несретне
болести
имају
,
на
срећу
,
врло
јасне
и
разговетне
знаке
...
.
Болесник
одма
почне
да
уверава
—
да
му
није
ништа
...
.
и
што
је
криза
јача
и
опаснија
,
њему
се
чини
,
да
је
он
све
зравији
...
.
Ово
се
све
појавило
на
кукавној
госпођици
Адели
...
.
»
«
А
сад
,
»
рећи
ће
г
.
Криш
нешто
замишљено
—
«
ако
г
.
Андронита
умре
,
а
ћер
јој
помери
памећу
—
Какав
правац
и
какав
излаз
—
треба
да
добије
њихова
парница
?
...
О
,
чудног
обрта
!
...
И
мати
и
ћер
—
хоће
да
буду
жртва
несретног
напада
—
од
оних
зликоваца
!
»
У
том
се
врата
на
салону
отворише
.
Собни
послужитељ
г
.
Кришов
рече
:
«
Једно
писмо
од
г
.
Мозентала
председника
сената
за
г
.
Жилкреда
де-Муља
заступника
г
.
Андроните
!
...
»
Служитељ
предаде
писмо
.
Г
.
Жилкред
га
журно
отвори
—
прочита
...
.
Беше
настао
савршен
тајац
...
«
Бог
да
јој
душу
опрости
—
она
је
преминула
!
...
»
рече
г
.
Жилкреди
и
погледа
замишљено
у
своју
дружину
.
—
Сви
су
ћутали
.
Ово
ћутање
први
прекиде
г
.
Жилкред
:
«
Господин
Мишеље
—
погођен
овим
несретним
ударом
,
тражи
савета
,
упутства
од
својих
пријатеља
...
.
За
смрт
Андронитину
зна
само
он
и
г
.
Друин
...
.
»
«
Врло
добро
!
»
повика
г
.
Криш
Мањел
,
—
«
треба
му
у
помоћ
притећи
...
.
Он
је
заиста
у
великој
забуни
...
.
он
може
нешто
учинити
,
а
може
нешто
и
не
учинити
што
би
доцније
донело
рђавих
последица
—
не
само
за
њ
и
његове
интересе
,
но
и
за
читаву
нашу
партију
...
.
Ја
сам
дакле
,
господо
,
мишљења
:
да
се
до
сутра
до
подне
не
јавља
о
смрти
покојнице
...
.
Ви
знате
да
смрћу
престаје
пуномоћство
...
.
Сутра
у
10
часова
г
.
Бижо
ће
изрећи
и
саопштити
пресуду
парничарима
;
а
у
10
часова
нек
г
.
Друин
Шиноа
,
као
домаћи
лекар
куће
г
.
Мишељеве
—
легалише
—
потврди
смрт
покојнице
.
У
овом
ће
случају
сутрашње
саопштење
пресуде
имати
закониту
силу
...
.
Гвожђе
треба
да
се
кује
док
је
вруће
.
Ово
је
прво
и
најпрече
што
има
да
се
учини
...
.
Сад
иде
друго
од
не
мање
важности
...
.
Ваља
се
сад
и
за
госпођицу
Аделу
постарати
...
.
ваља
све
за
времена
узети
на
око
...
.
Ако
она
,
ја
не
желим
,
помери
памећу
—
онда
,
ко
зна
?
—
Хоће
ли
несретница
икад
себи
доћи
?
...
те
су
болести
,
по
несрећи
,
неизлечиве
...
.
Ја
сам
мишљења
,
господо
,
да
и
у
овом
погледу
сад
одредимо
шта
нам
ваља
чинити
—
па
да
свом
пријатељу
помогнемо
...
.
Он
је
очух
Аделин
...
.
Породице
де-Рула
—
нема
више
...
.
Ћер
је
истина
наџивила
матер
и
по
томе
би
она
имала
бити
наследница
своје
матере
;
али
—
«
Сумашедша
»
—
толико
је
колико
и
—
мртва
...
.
У
овом
случају
,
а
с
погледом
на
трећу
тачку
под
«
Б
»
брачног
уговора
покојне
Андроните
и
њена
мужа
г
.
Мишеља
,
овај
има
право
да
наследи
госпођицу
Аделу
,
јер
ова
тачка
брачног
уговора
—
ако
се
не
варам
—
гласи
:
«
На
случај
моје
смрти
или
,
не
дај
боже
,
моје
ћери
Аделе
—
сво
моје
посмртно
имање
—
као
и
моји
адиђари
—
остају
у
наслеђе
мом
мужу
г
.
Мишељу
Монзенталу
председнику
великог
суда
у
П
...
.
»
Тако
је
.
Ја
се
добро
опомињем
.
Он
је
онда
заузимао
положај
и
место
које
ја
сад
имам
...
.
»
«
И
та
му
тачка
,
»
додаде
г
.
Сен-Жерм
,
даје
већ
и
сад
право
да
сву
имаовину
покојнице
задржи
у
свом
притежању
—
све
до
пунолества
госпођице
Аделе
...
.
А
кад
је
она
већ
пала
у
то
несретно
душевно
стање
—
онда
до
њене
смрти
—
као
њен
наследник
...
.
»
«
Добро
би
било
,
не
,
већ
је
са
свим
нужно
,
»
прихватиће
г
.
Бижо
Ле
Саван
—
да
госпођица
Адела
испрати
своју
мајку
до
на
гробље
...
.
Немојте
ме
питати
—
за
што
?
...
То
ће
целој
ствари
дати
повољан
излаз
...
.
»
«
Врло
добро
!
»
повика
г
.
Криш
и
погледа
смешећи
се
по
дружини
.
«
Мисао
ти
злата
вреди
!
»
прихвати
г
.
Сен-Жерм
.
«
Ми
је
потпуно
разумемо
,
г
.
Бижо
!
»
додаде
г
.
Жилкреде
,
а
преко
уста
му
се
развуче
сатански
осмејак
,
—
«
јес
,
ми
је
разумемо
,
усвајамо
...
.
Она
ће
целу
ствар
довести
своме
циљу
...
.
»
«
Још
вечерас
»
,
рећи
ће
г
.
Криш
Мањел
,
«
ви
ћете
се
,
г
.
Жилкреде
,
ставити
на
расположење
нашем
ожалошћеном
пријатељу
...
.
Изјавите
му
у
име
свију
нас
—
његових
пријатеља
—
наше
дубоко
саучешће
у
његовој
превеликој
тузи
,
и
кажите
му
,
да
у
свако
доба
и
у
свима
приликама
може
рачунати
на
наше
скромне
услуге
...
.
»
И
—
после
овога
,
они
се
разиђоше
—
сваки
на
своју
страну
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
равно
у
10
часова
седница
краљевског
судбеног
стола
буде
отворена
.
Пред
судском
двораном
беше
небројено
света
.
Врата
се
судска
отворише
и
послужитељ
што
на
вратима
стоји
—
огласи
:
«
Нека
уђу
парничари
што
се
суде
о
драгоценој
огрлици
...
.
Слушаоци
само
они
могу
ући
који
имају
билете
на
своју
личност
.
»
—
Неколико
је
минута
требало
док
су
слушаоци
и
парничари
заузели
своја
места
...
.
Г
.
Мишеље
беше
јавио
суду
да
не
може
доћи
због
слабости
своје
жене
...
.
Од
слушалаца
не
беше
дошао
г
.
Огист
Дегиљ
;
а
од
сведока
—
стари
слепи
јувелир
.
Настало
је
ћутање
.
Свак
је
с
нестрпљењем
ишчекивао
пресуду
.
Г
.
Бижо
Ле
Саван
разгледаше
некаква
акта
.
Оба
члана
гледаху
преда
се
.
Г
.
Флавије
беше
нешто
блед
и
потресен
;
а
г
.
Босије
,
његов
пуномоћник
—
хладан
као
стена
Г
.
Жилкред
гледаше
охоло
по
публици
,
а
с
часа
на
час
погледаше
на
тужилачку
страну
,
и
тада
би
му
преко
уста
прелетио
ироничан
и
пун
пакости
осмејак
...
.
Његово
држање
не
показиваше
човека
кога
мучи
неизвесност
...
.
Г
.
преседник
устаде
.
Он
поче
доста
ниским
тоном
:
«
Краљевски
судбени
сто
размотрио
је
акта
по
овоме
спору
.
Он
је
ценио
тужбу
тужиочеву
и
наведене
у
њој
доказе
;
ценио
је
одговор
тужене
стране
и
све
остале
наводе
њење
,
—
па
је
нашао
:
а
,
Да
је
тужилац
—
г
.
Флавије
Ривијер
,
медицинар
четврте
године
—
доказао
:
да
је
он
рођен
у
законом
браку
пок
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
и
овога
супруге
пок
.
Ане
рођене
Севињске
,
и
по
томе
да
је
он
њихов
законити
син
и
наследник
;
б
,
Доказао
је
,
да
је
његов
покојни
отац
Артур
на
својој
смрти
одредио
свом
сину
Флавију
за
стараоца
свог
пријатеља
Бомјера
де-Рула
,
првог
мужа
тужене
г-ђе
Андроните
и
да
му
је
тада
предао
на
аманет
и
чување
једну
златну
шатулу
и
у
њој
драгоцену
огрлицу
у
брилијантима
,
смарагдима
и
рубинима
у
вредности
од
1
,
200
.
000
динара
;
в
,
Да
се
пок
.
Бомјер
примио
и
старатељства
и
аманета
;
г
,
Да
тужитељ
није
доказао
,
да
је
тај
аманет
прешао
по
смрти
Бомјеровој
у
руке
тужене
г-ђе
Андроните
;
а
још
мање
да
га
се
она
примила
;
д
,
Да
тужитељ
није
могао
ни
то
да
докаже
,
да
је
сада
спорни
предмет
—
шатула
и
огрлица
г-ђе
Андроните
—
онај
исти
драгоцени
адиђар
,
што
га
је
његов
отац
Артур
предао
на
смрти
свом
пријатељу
Бомјеру
.
Ово
се
не
види
ни
из
једног
у
тужби
приложеног
документа
(
види
прилоге
под
«
а
»
,
«
б
»
,
и
«
в
»
.
)
—
Ово
нису
могли
да
потврде
ни
она
два
сведока
испитана
у
Лондону
—
г
.
Джон
Петар
и
овога
жена
гђа
Бела
.
—
Да
се
ово
последње
може
по
закону
нашем
—
(
§
...
.
нашег
грађ
.
закона
)
—
узети
да
је
доказано
,
—
то
су
требала
да
потврде
три
безизузетна
сведока
.
Тужилац
ово
није
могао
да
постигне
,
а
ево
из
којих
судских
побуда
:
По
јасној
«
аналогији
»
§
...
.
нашег
суд
.
грађ
.
поступка
,
а
с
погледом
па
још
јаснију
«
аналогију
»
§
...
.
истог
закона
—
нико
не
може
бити
сведок
у
свом
делу
.
Сведок
—
г
.
Авриљ
Дуферин
,
стари
и
слепм
јувелир
—
сам
вели
,
да
је
он
градио
огрлицу
пок
.
Артуру
оцу
тужиочеву
,
шта
више
ово
тврди
и
сам
тужилац
;
а
то
ће
рећи
,
да
је
сведок
Дуферин
и
у
свом
делу
и
да
сад
сведочи
о
свом
сопственом
делу
,
што
би
било
противно
јасним
наређењима
горњих
законских
прописа
.
Суд
овај
,
дакле
,
не
може
примити
сведока
Авриља
Дуферина
за
безизузетног
сведока
;
јер
он
је
у
свом
делу
сведок
—
за
то
је
изузетан
.
Па
баш
и
кад
би
се
узело
,
што
је
немогуће
а
да
се
закон
не
повреди
,
да
би
поменути
сведок
могао
сведочити
у
свом
делу
,
—
онда
му
сведоџба
не
би
вредила
из
другог
законског
узрока
.
Узрок
је
тај
,
што
је
сведок
слеп
,
а
треба
да
сведочи
о
ономе
што
треба
видити
и
познати
и
рећи
суду
—
«
то
је
—
видео
сам
и
познао
сам
»
.
Сведок
—
Авриљ
Дуферин
слепи
јувелир
—
није
могао
ни
видети
ни
познати
спорни
предмет
кад
му
га
је
суд
ставио
на
углед
и
упитао
га
:
«
је
ли
оно
онај
предмет
о
ком
си
сведочио
.
»
Сведок
је
ћутао
.
Наравно
,
јер
је
слеп
.
За
то
је
изузетан
;
е
,
Суд
није
нашао
за
нужно
да
вештаци
одреде
да
ли
се
опис
слепог
јувелира
слаже
с
изгледом
спорне
огрлице
;
јер
би
то
значило
да
је
сведок
туђим
очима
видио
па
сведочио
.
То
је
противно
закону
.
Сведок
не
може
,
не
сме
сведочити
ни
по
туђу
виђењу
ни
по
чувењу
.
И
с
овог
разлога
овај
је
сведок
изузетан
.
С
овог
разлога
тужилац
је
остао
без
пуноважна
и
пуноправна
доказа
;
с
овог
разлога
суд
се
није
хтео
да
упушта
у
оцену
сведоџаба
она
друга
два
сведока
.
А
за
што
?
—
Што
је
њихова
сведоџба
,
без
оне
треће
,
непотпуна
,
па
ма
они
—
сведоци
—
били
безизузетни
,
и
ж
,
Да
се
из
горњих
разлога
и
судских
побуда
—
тужилац
има
одбити
од
тражења
као
недоказана
,
и
осудити
да
плати
:
туженој
страни
1200
динара
,
сваком
сведоку
по
24
,
а
суду
парничну
и
осталу
таксу
.
Тако
пресуђено
у
седници
краљ
.
судбеног
стола
16
маја
18
...
Но
...
.
у
П
...
.
Публика
као
громом
поражена
—
погледала
је
с
пуно
огорчења
и
презирања
на
зелени
судбени
сто
...
Г
.
Босије
био
је
блед
као
смрт
;
а
г
.
Флавије
се
само
смешио
с
чудном
неком
иронијом
...
.
XXИ
—
Гробље
је
место
које
буди
у
нама
побожно
поштовање
—
поштовање
према
мртвима
,
настави
г
.
учитељ
даље
.
Оно
је
место
освештано
—
плачем
и
ридањем
...
.
Питајте
коју
хоћете
травку
,
који
било
мирисав
цветак
што
расту
на
оним
тужним
зеленим
хумкама
—
они
ће
вам
казати
:
ми
смо
чеда
суза
и
уздисаја
!
На
гробље
излази
свако
божје
јутро
по
која
уцвиљена
мајка
,
излази
на
гроб
своме
чеду
,
своме
јединчету
да
се
с
њиме
јадна
разговара
:
«
Па
зар
тако
,
вељи
јаде
—
Мој
поносе
!
Ти
остави
мајку
твоју
—
Кукавицу
,
Без
ракола
мајчинога
?
...
Куку
мени
!
...
Како
ти
је
,
сине
,
било
—
Ноћ
ноћити
,
Без
мајчина
загрљаја
—
Моје
перје
,
Без
мајчина
миловања
—
Рано
моја
?
...
Мајка
те
је
научила
—
Кито
цвећа
,
Моје
сунце
потамњело
—
На
обзорју
,
Да
на
мојим
заспиш
грудма
—
Сад
су
пусте
!
...
»
Тамо
долази
и
тужна
сестра
—
да
ожали
брата
јединога
,
па
кад
издалека
смотри
вечну
кућу
свог
поноса
—
она
запишти
:
«
Ево
твоје
сестре
,
брате
!
—
Дошла
ти
је
,
Да
ти
види
дворе
беле
—
Јаде
своје
;
Да
упита
брата
свога
—
Сестра
црна
,
Је
ли
њему
без
сестрице
—
Кукавице
,
Као
што
је
срцу
моме
—
Каменоме
Без
свог
брата
без
поноса
—
Сестринога
!
...
»
Тамо
излазе
нејака
сирочад
,
да
потраже
мајку
своју
—
да
јој
се
сити
најадују
,
нажалују
—
како
им
је
без
мајке
рођене
,
како
им
је
без
мајчине
неге
и
без
миловања
;
да
јој
се
потуже
како
се
јадни
и
нејаки
потуцају
од
немила
до
недрага
...
.
Они
попадају
на
хладни
гроб
мајке
своје
—
па
је
вичу
—
чини
им
се
,
е
их
она
чује
...
.
Чини
им
се
,
устаће
сирота
,
да
загрли
децу
своју
—
своје
сиротане
,
голуждраве
тиће
,
остављене
без
нигде
никога
...
.
Они
пиште
,
вичу
своју
ранитељку
...
.
Ох
престанте
,
не
пиштите
,
не
чекајте
—
заман
вам
је
!
...
«
Што
гроб
хлађан
једном
свати
,
Назад
више
он
не
врати
!
...
»
Гробље
је
освештан
храм
плача
и
ридања
...
.
Гробље
је
тајанствен
уздигнут
прст
.
Он
сваког
опомиње
:
«
Узми
се
наум
...
.
шта
радиш
?
...
што
бучеш
;
што
гониш
,
што
опадаш
,
кињиш
,
вређаш
—
што
злобно
подмећеш
ногу
слабијему
,
невиноме
?
...
Што
грабиш
,
што
отимаш
—
што
жудиш
толико
за
пролазним
земаљским
благом
?
...
Зар
заборављаш
да
и
теби
ваља
једном
лећи
под
ово
хладно
,
зелено
бусење
?
!
...
Погледај
само
ове
овде
што
је
по
њима
порасло
бодљикаво
трње
—
коров
,
погледај
оне
што
их
чува
по
какав
савео
и
тужан
цветак
—
погледај
овај
силан
свет
!
...
И
он
је
негда
као
и
ти
сад
,
весео
по
свету
одао
;
и
он
је
,
као
и
ти
,
уживао
красоту
љупког
пролећа
и
трпио
сурову
зиму
;
и
он
је
,
као
и
ти
,
у
својим
грудима
гајио
недомашне
жеље
,
чезнуо
за
прекомерним
земаљским
благом
,
крио
у
срцу
своме
—
јед
,
пакост
завист
,
злобу
;
гонио
слабе
и
нејаке
;
тежио
за
властољубљем
—
и
он
је
,
као
и
ти
,
био
дигао
охоло
главу
и
мислио
—
е
је
његов
свет
!
.
.
Па
ето
видиш
—
од
свега
тога
—
шта
је
остало
?
—
Оно
страшно
ништа
!
...
Упамти
—
и
ти
ћеш
најпосле
бити
ништа
!
!
...
Само
је
вечит
бог
и
—
добра
дела
човекова
!
...
»
Гробље
је
немо
,
али
његов
немушти
језик
најбоље
разуме
душа
наша
...
.
Јазик
тај
потресе
и
окореле
зликовце
...
.
Језик
тај
теши
гоњене
и
уцвиљене
.
«
Ви
сте
гоњени
,
кињени
,
мучени
—
ви
нигде
не
нађосте
сигурна
крова
и
одмора
?
!
...
Ходите
!
...
У
овој
светој
,
у
овој
вечитој
вароши
мртвих
чека
вас
вечит
мир
...
.
Ово
је
ваше
вечито
боравиште
...
.
Овде
нема
ни
беда
ни
невоља
.
Ово
је
место
где
злоба
,
пакост
,
неправда
—
излазе
пред
праведни
божији
суд
...
.
»
Јес
,
јес
!
—
Гробље
је
место
,
последња
станица
,
где
се
човек
заустави
од
дуга
и
трудна
пута
—
где
легне
да
почине
вечити
санак
свој
...
.
У
доба
наше
приче
централно
је
гробље
било
на
самом
излазу
дугачке
улице
Монмартове
.
Ову
су
улицу
,
пресецале
многе
побочне
улице
;
а
она
,
где
је
становао
стари
слепи
јувелир
,
излазила
је
на
њу
баш
до
самог
гробља
.
Сутра
дан
по
саопштењу
пресуде
готово
све
су
новине
огласиле
,
да
ће
се
тог
дана
око
шест
часова
по
подне
предати
матери
земљи
посмртни
остаци
високе
покојнице
г-ђе
Андроните
.
«
Монитер
»
беше
донео
и
као
неки
мали
програм
ове
тужне
свечаности
.
«
При
опелу
»
,
вељаше
се
,
«
чинодејствоваће
из
почасти
њихова
екселенција
високопреосвештени
архијепископ
Антоније
Лоарски
,
њихова
преосвештенства
:
Ханри
де-Лорен
владика
бретањски
;
Гидон
де
Рошефукол
владика
руански
и
Јустин
де-Бањер
велики
предикатор
краљевски
,
владика
саонски
—
с
још
40
свештених
лица
.
»
—
Око
пет
часова
по
подне
