знам...
Ако
умрем
,
написаћу
од
чега
је
,
па
ће
то
наћи
власт
после
...
—
Јес
’
,
луди
смо
ми
да
чекамо
власт
!
Ко
да
не
умемо
спалити
твоје
брљотине
!
—
Хи-хи-хи
...
одобровољи
се
Васа
.
—
Уф-ф
...
стење
Арсеније
и
сипа
разне
траве
у
лонац
,
мешајући
вешто
кашиком
.
—
Устао
!
узвикну
значајним
гласом
један
ђак
,
промоливши
главу
кроз
врата
.
Марија
одмах
устаде
и
оде
на
врата
.
Калуђери
се
значајно
погледаше
.
Арсеније
стаде
сипати
свој
теј
,
не
чекајући
да
се
баш
по
правилу
искува
.
Љубомир
само
гледа
и
трепће
,
чудећи
се
свему
што
се
наслуша
и
нагледа
од
јутрос
,
не
знајући
још
како
да
сматра
ове
људе
:
да
ли
као
свете
,
или
онако
како
се
они
сами
сматрају
.
После
пола
часа
врати
се
Марија
,
и
одмах
стаде
нешто
око
ватре
намештати
.
Калуђери
побацаше
цигаре
,
избрисаше
бркове
—
Василијан
само
лизну
језиком
обе
усне
—
и
стадоше
сви
тројица
нешто
ослушкивати
.
Кроз
ходник
залупаше
потковане
цокуле
,
зачу
се
познато
им
фркање
кроз
нос
и
кашаљ
.
Шкрипнуше
врата
од
трпезарије
и
мало
затим
отвори
се
прозорче
између
кухиње
и
трпезарије
и
на
њему
се
појави
бледо
,
предругојачено
лице
Велимирово
.
Љубомир
се
пренерази
,
видећи
га
онакова
,
али
погледавши
калуђере
,
опази
да
су
се
и
они
уозбиљили
и
лица
им
дошла
друкчија
.
—
Дај
!
зачу
се
отуд
крупан
заповеднички
глас
.
Велимир
дохвати
са
прозорчета
наслаган
шећер
и
однесе
кроз
собу
.
Отуд
се
чује
сипање
воде
у
чашу
,
некакво
цвркање
и
мало
затим
глас
:
—
Стакло
!
Љубомир
угледа
,
како
Велимир
пружи
велико
широко
стакло
пуно
воде
,
како
га
нечија
рука
дохвати
и
наже
.
Зачу
се
клокотање
воде
,
које
потраја
дуго
,
па
онда
некакав
громки
груби
глас
уз
предисање
,
и
онда
замумла
неко
тамо
:
—
А-а
...
Ала
ли
сам
загорео
!
...
У
Велимировој
руци
опет
се
нађе
оно
стакло
скоро
празно
.
—
Хи-хи
...
И
не
загорео
!
прошапта
Василијан
,
кријући
се
иза
тетке
.
—
Сви
!
викну
Велимир
кроз
прозорче
и
махну
главом
на
калуђере
.
Одједном
се
сва
три
калуђера
исправише
,
стадоше
гледати
низа
се
и
отресати
руком
ситне
прашке
дуванске
,
истресоше
опет
браде
и
један
за
другим
,
лагано
и
смерно
,
изиђоше
на
врата
.
Љубомир
се
,
гоњен
љубопитством
,
приближи
прозорчету
.
У
великој
пространој
соби
,
тамо
па
другом
крају
,
у
врху
дугачка
стола
,
сеђаше
крупан
дебео
просед
калуђер
,
са
великом
шубаром
па
глави
,
испод
које
се
просула
густа
разбацана
коса
.
Лице
му
крупно
,
обрасло
густом
округлом
брадом
,
која
је
била
беља
од
косе
.
На
лицу
му
нос
,
који
је
необично
наликовао
носу
Максимову
и
величином
и
бојом
.
И
најзад
се
веома
истицаху
крупне
буљаве
плаве
очи
,
са
јако
надувеним
капцима
.
Огрнуо
се
великим
постављеним
џубетом
,
подупро
главу
десном
руком
,
па
гледа
некуд
пред
собом
.
Поглед
му
је
празан
,
бесмислен
,
као
’
но
кад
човек
устане
после
дуга
спавања
,
на
само
блене
...
То
је
игуман
Сава
,
старешина
Покровског
манастира
,
испод
крајњих
рудничких
огранака
.
Отворише
се
врата
,
и
у
трпезарију
стадоше
улазити
,
смерно
и
побожно
,
калуђери
.
Боже
,
какви
су
ово
људи
!
...
Није
могуће
да
су
то
они
исти
што
се
сад
овде
у
кухињи
смејаше
,
свађаше
!
...
Зар
онај
бледи
,
преврнутих
очију
,
смирени
и
скромни
калуђерак
,
што
последњи
,
са
страхом
,
приђе
руци
игумановој
,
зар
то
Василијан
!
...
Па
онај
прави
светац
,
што
се
бесилно
пренемаже
пред
игуманом
,
то
Арсеније
!
Па
чак
и
Максим
некако
необично
опружио
свој
гломазни
нос
,
и
ако
не
може
никако
да
удеси
,
да
личи
на
свеца
,
тек
и
он
се
много
,
много
променио
...
»
Ово
до
сад
што
је
било
у
кухињи
,
мисли
Љубомир
,
гледајући
три
калуђера
како
сложно
клањају
пред
игуманом
,
ово
је
било
’
нако
...
као
нека
игра
...
И
они
су
људи
...
А
ово
је
баш
оно
право
!
«
...
—
Точи
!
викну
игуман
,
мрднувши
неосетно
једном
обрвом
и
гледајући
ко
и
пре
расејано
.
Арсеније
,
лако
као
на
крилима
,
искочи
из
реда
и
дохвати
леп
исцифран
полокењак
у
коме
се
преливаше
,
жућкаста
као
дукат
,
стара
препечена
шљивовица
.
Насу
ракију
у
чашу
,
из
које
бризнуше
ситне
искре
,
и
послужи
старешину
.
Игуман
дохвати
чашу
гломазним
великим
прстима
,
принесе
је
отвореним
устима
и
некако
одједанпут
,
не
наслањајући
чашу
на
уста
,
само
пљусну
и
врати
натраг
празну
чашу
.
—
Максим
у
Прњавор
...
има
опело
,
проговори
он
,
гледајући
кроз
прозор
према
себи
.
Ти
у
Јаворце
...
водицу
...
Василијан
у
виноград
,
с
радницима
.
Да
надгледаш
ђубрење
:
сваки
чокот
,
сваки
чокот
!
...
—
Ја
бих
се
усудио
замолити
,
да
Василијан
однесе
водицу
,
а
Велимир
би
могао
надгледати
раднике
,
протепа
бојажљиво
Арсеније
.
Нешто
ми
од
јутрос
сева
...
—
Сева
,
а
!
...
прекиде
га
игуман
.
Кад
треба
што
зарадити
овој
кући
,
онда
њему
све
сева
,
а
кад
је
за
чанком
,
онда
је
вреднији
од
свију
.
Сева
му
!
...
Хе-хе
...
заврши
он
и
махну
руком
,
нашта
сва
три
калуђера
поседаше
.
—
Дај
тог
ђака
...
хм
...
госта
.
—Улази
овамо
,
шапну
Велимир
кроз
прозорче
преплашеном
Љубомиру
,
па
стаде
разливати
калуђерима
ракију
из
другог
стаклета
.
Врата
се
лагано
отворише
и
кроз
њих
се
,
блед
и
погурен
,
потуљен
на
свој
начин
,
гологлав
,
провуче
Љубомир
.
Игуман
подиже
главу
и
погледа
га
мекше
,
ко
што
обично
гледа
ђаке
и
незване
госте
.
По
овоме
погледу
калуђери
разумеше
,
да
се
тетка
заузела
за
дошљака
и
да
је
већ
примљен
,
само
им
беше
љубопитно
знати
:
да
ли
ће
му
се
одредити
посао
»
по
реду
«
.
Кад
Љубомир
пољуби
руку
игуманову
и
стаде
према
њему
смерно
,
овај
га
поче
распитивати
:
ко
је
,
одакле
је
итд
.
,
али
све
површно
:
видело
се
да
му
је
све
то
већ
познато
.
Пажљивије
га
стаде
питати
о
бављењу
у
школи
.
—
Хе-хе
...
па
ти
си
учевнији
од
свију
мојих
калуђера
,
насмеја
се
шаљиво
игуман
,
који
никад
није
пропустио
прилику
да
не
пецне
своје
калуђере
,
како
нису
ништа
учили
,
и
да
им
тим
напомене
своје
богословско
образовање
.
Истина
,
и
то
је
образовање
крње
,
јер
му
недостаје
основно
и
гимназиско
образовање
,
али
то
не
мари
...
Главно
је
,
да
је
он
»
свршени
богослов
«
.
—
Е
,
зар
си
одлазио
тамо
?
запита
игуман
весело
,
кад
чу
да
је
Љубомир
често
одлазио
у
Богословију
и
зна
сва
лица
и
сав
ред
,
као
да
је
прави
богослов
.
—
Знаш
ли
Амфилохија
...
држи
ли
се
још
старац
?
—
Здрав
је
.
Предаје
Свето
Писмо
.
—
Ене
де
...
од
куд
то
знаш
?
И
мене
је
то
предавао
...
А
ко
предаје
догматику
?
—
Синђел
Прокопије
.
—
Мора
да
је
млад
?
—
Јест
.
—
За
то
га
ја
не
знам
...
Хм
...
тако
важну
науку
давати
деци
!
Да
је
бар
игуман
...
А
псикологију
сигурно
још
држи
чича-
Срета
?
—
Ја
.
—
Хе-хе
...
узвикну
игуман
поносно
и
погледа
она
три
неука
према
себи
,
међу
којима
је
Максим
био
најучевнији
,
јер
је
сасвим
уредно
свршио
три
разреда
основне
школе
.
—
Псикологија
,
мој
брате
...
то
је
наука
!
Кад
стане
чича-
Срета
да
прича
о
онима
,
што
иду
ноћу
по
крововима
високих
кућа
...
Хе-хе
...
месечари
се
зову
!
Овако
дугачак
игуманов
монолог
запрепасти
калуђере
.
Он
није
имао
обичај
да
пред
њима
што
прича
,
осим
што
неки
пут
,
као
мимогред
,
напомене
,
како
му
његово
високопреосвештенство
пише
о
томе
и
томе
.
Видело
се
,
да
је
игуман
,
после
добра
сна
,
расположен
сећањем
на
време
,
проведено
у
Богословији
...
Доиста
,
он
стаде
распитивати
о
свему
,
о
многим
ситницама
интернатског
живота
,
које
је
Љубомир
добро
уочио
.
—
Шта
,
цело
Свето
Писмо
прочитао
?
!
узвикну
игуман
,
кад
Љубомир
то
уз
реч
помену
.
—
Ја
,
цело
.
—
Лажеш
,
бре
...
Нисам
га
ни
ја
ни
половину
прочитао
!
—
Јесам
,
господине
,
одговори
Љубомир
таким
гласом
,
да
се
више
није
могло
сумњати
.
Игуман
заврти
главом
и
ућута
.
—
Сипај
!
викну
он
изненада
.
Арсеније
га
опет
послужи
ракијом
.
И
калуђери
се
обредише
још
једном
.
—
На
Николино
место
...
сав
његов
посао
!
Ово
је
значило
да
Љубомир
предузме
сав
посао
,
који
је
до
сад
вршио
Никола
,
најмлађи
ђак
.
—
Никола
за
певницу
!
У
кухињи
,
уз
прозорче
,
стајаше
Никола
,
слушајући
цео
разговор
.
Кад
саслуша
последњу
наредбу
игуманову
,
отпучи
се
од
прозора
и
стаде
скакати
по
кухињи
,
смејући
се
радосно
и
лупајући
се
длановима
по
бутинама
.
Певница
је
последњи
авансман
ђачки
...
—
Идите
!
махну
игуман
очима
и
трпезарија
се
за
тренут
испразни
.
ИX
Љубомиру
се
пред
вратима
придружише
оба
друга
,
и
он
одмах
,
по
њиховим
радосним
лицима
,
опази
,
да
се
обојица
радују
његову
доласку
.
Први
му
приступи
Никола
,
с
тако
услужном
љубазношћу
,
да
се
и
сам
Љубомир
збуни
.
—
Све
хоћу
да
вам
приђем
од
јутрос
,
вели
он
,
трљајући
руке
и
нагибајући
главу
пред
дошљаком
,
као
да
је
овај
какав
јеромонах
,
али
видите
сами
...
—
Е
што
су
ти
ови
Пречани
!
прекиде
га
Велимир
,
ухвативши
га
за
обе
мишице
,
па
га
преви
преко
колена
,
смејући
се
...
фини
,
углађени
људи
:
уза
сваку
реч
»
ви
«
...
А
ми
ерцепураћи
’
вако
...
узвикну
он
и
хтеде
учинити
некакву
гимнастичку
вештину
са
Николом
,
али
га
овај
уздржа
:
—
Чујеш
ли
...
кашље
!
Ово
се
односило
на
игумана
,
који
је
могао
чути
њихов
смех
,
па
се
сви
тројица
повукоше
под
звонару
,
где
су
се
могли
слободно
разговарати
.
Игуман
неће
никога
звати
,
док
не
истресе
цео
полокењак
.
—
Видиш
како
ми
лепо
,
рече
Велимир
;
пе
свађамо
се
и
не
мрзимо
се
као
калуђери
.
И
ти
треба
са
нама
лепо
...
као
браћа
.
Знаш
,
овде
су
сви
од
нас
старији
,
и
сваког
мораш
послушати
,
што
год
ти
заповеди
.
Игуман
ти
је
одредио
редован
посао
,
али
поред
тога
мораш
цео
дан
трчати
и
радити
што
ти
заповеди
он
,
и
тетка
,
и
сва
три
калуђера
.
Па
дође
час
кад
не
знаш
кога
ћеш
пре
послушати
...
А
ми
овако
сложно
,
лепо
,
па
...
—
Јест
,
јест
...
треба
...
као
браћа
!
прозбори
Љубомир
искрено
и
живо
.
—
А
ви
сте
...
ти
си
доста
учио
,
поправи
се
Никола
,
гледајући
Љубомира
влажним
очима
.
Та
и
ми
смо
...
онако
манастирски
,
али
то
тек
није
,
рецимо
,
што
је
гимназија
.
Хо
,
мај
...
карловачка
гимназија
!
...
да
то
чудо
видите
!
...
И
све
ме
вукло
срце
у
њу
,
али
ме
ћаћа
не
даде
ни
у
сеоску
школу
.
—
Ех
,
ми
...
шта
ми
!
Овај
ће
показати
игуману
,
чекни
само
,
узвикну
Велимир
.
Истина
,
и
он
је
жесток
у
литургици
:
што
је
зна
,
махни
се
...
И
велики
и
мали
»
вход
«
шта
значе
,
и
заамвона
,
и
екваристија
,
и
свако
парче
одежде
,
и
све
,
све
...
—
Хо
,
јаки
је
он
и
у
догматици
,
мој
брате
,
додаје
Никола
.
Знаш
оно
о
Тројици
...
као
цигља
!
—
Шта
си
ти
до
сад
радио
?
прекиде
га
Љубомир
,
кога
је
овог
тренутка
више
интересовало
то
питање
,
него
догматика
.
—
Клисар
,
брате
!
узвикну
Велимир
.
Знаш
оно
,
што
се
каже
црквењак
.
—
Е
,
ту
се
имаш
много
полирати
.
Морамо
те
много
учити
и
толковати
.
—
Јест
,
дела
,
славе
ти
!
—
Знаш
,
прво
...
а
то
је
баш
тешко
,
започе
Никола
,
и
на
уснама
му
заигра
блажен
осмех
,
што
ће
се
од
те
дужности
ослободити
.
Да
звониш
!
Дању
већ
није
ништа
,
али
јутром
мораш
устати
пре
свију
,
пре
самих
момака
,
па
овде
под
звонару
.
—
Лако
ћу
ја
то
,
рече
Љубомир
.
—
Изнајпре
ћеш
са
мном
,
док
се
не
научиш
звонити
.
Али
ја
мислим
ти
ћеш
то
брзо
?
запита
Никола
,
гледајући
га
бојажљиво
;
ко
вели
:
Ваљада
видиш
колико
ми
је
стало
до
тога
,
да
се
те
беде
опростим
.
—
Знам
,
знам
...
лако
је
то
.
А
после
?
—
Црква
ти
мора
бити
свакад
чиста
;
што
се
каже
:
чисто
ко
у
цркви
.
Већ
то
ћу
ти
показати
...
Па
онда
кадионице
,
чираке
...
море
то
ћу
ти
све
показати
:
не
вреди
ту
говорити
,
док
не
видиш
све
очима
.
—
Добро
и
то
...
а
још
?
—
Сад
ти
узимаш
Максимову
собу
...
је
ли
,
Вељо
?
...
А
ја
ћу
Арсенијеву
.
—
Добро
,
насмеја
се
Веља
;
онда
мени
остаје
онај
наш
вилењак
.
—
Е
,
лако
је
слушати
оца
Васу
,
уздахну
Никола
са
завишћу
:
он
дохвати
метлу
,
па
сам
почисти
собу
.
—
А
каки
су
ви
калуђери
?
запита
Љубомир
.
—
Видео
си
,
брате
,
одговори
Веља
.
Сваки
за
се
...
Само
је
Василијан
опет
човек
и
...
друг
...
и
ако
је
’
наки
.
—
Само
гледај
,
прекиде
га
Никола
,
да
се
пред
игуманом
свакад
начиниш
као
да
си
се
жестоко
од
њега
препануо
.
Он
то
воле
.
—
Мене
је
одиста
стра
.
—
Чекај
,
научићеш
се
...
И
каква
ти
још
упуства
и
објашњења
није
добио
Љубомир
,
ту
под
звонаром
,
грчећи
се
уз
своје
нове
другове
...
Али
чудо
:
колико
га
месеци
мучи
та
стална
,
грозничава
мисао
;
колико
је
ноћи
провео
маштајући
о
овом
дану
,
кад
ће
се
наћи
у
зидинама
чудна
,
до
сад
непозната
манастира
,
који
га
је
,
тако
удаљен
и
тајанствен
,
снажно
к
себи
привлачио
;
и
ево
,
сад
је
учинио
све
,
што
му
је
одавно
тајанствени
глас
у
њему
самом
шапутао
:
оставио
свој
први
младачки
идеал
,
лепо
ђаковање
,
оставио
родбину
,
село
,
све
...
—
и
гле
,
сад
не
осећа
ништа
,
ама
баш
ништа
од
свега
онога
,
што
му
је
заузимало
мисао
толико
време
.
Синоћ
је
дошао
уморан
,
па
није
ни
мислио
о
чему
другом
,
до
о
одмору
.
Кад
је
улазио
с
Велимиром
кроз
велику
усвођену
капију
,
само
му
пролетеше
кроз
главу
пређашње
мисли
:
»
А
,
то
је
оно
!
...
али
нека
,
после
!
«
и
већ
мераше
оком
,
колико
му
корака
остаје
до
оног
мрачног
угла
,
из
кога
бије
јака
светлост
кроз
прозор
.
Ту
је
претпостављао
да
га
очекује
одмор
,
а
оне
мисли
сам
отурује
од
себе
,
за
после
,
тамо
док
се
одмори
.
Изјутра
је
све
,
што
је
гледао
и
слушао
,
било
за
њега
у
толикој
мери
ново
и
важно
,
да
се
није
ни
сетио
никаквих
мисли
.
Стоји
тако
,
и
зна
где
је
и
шта
је
,
али
га
више
занима
клисарски
посао
...
И
беше
му
чудно
,
што
га
игуман
не
запита
:
докле
ће
остати
у
манастиру
,
што
је
дошао
,
ради
чега
...
Истина
питала
га
је
тетка
,
хоће
ли
сасвим
остати
код
њих
,
и
онако
по
издаље
напомињала
калуђерство
.
А
он
је
скромно
и
паметно
одговорио
:
»
Да
видим
...
још
нисам
никад
био
у
манастиру
«
.
Одведоше
га
у
своје
ђачко
скровиште
:
уђоше
у
велику
,
пространу
топлу
собу
,
која
је
од
јутрос
проветрена
и
окађена
измирном
.
Уз
дуварове
стајаху
само
три
постеље
,
један
гломазан
,
мастан
липов
сто
и
неколико
кривих
поломљених
столица
.
—
Ене
,
три
кревета
!
зачуди
се
Љубомир
.
—
То
ми
по
један
за
наше
госте
:
дође
нам
родбина
или
тако
...
Сад
ће
овај
бити
твој
,
показа
му
Велимир
постељу
у
углу
,
на
другом
крају
од
пећи
,
док
друге
две
беху
около
пећи
.
—
А
ми
ћемо
одмах
наместити
онде
четврти
.
Лагано
,
бојажљиво
,
скоро
нечујно
лупну
момачко
звонце
,
које
виси
испред
кухиње
...
Оба
ђака
истрчаше
на
поље
,
а
Љубомир
,
не
знајући
шта
ће
овако
сам
,
пође
и
он
за
њима
.
Тетка
им
у
кухињи
спремила
посну
попару
и
чак
,
што
је
необично
и
ретко
,
прелила
је
унакрст
зејтином
.
Даде
им
да
једу
,
па
затим
оде
у
трпезарију
.
Док
се
испразни
чанак
,
тетка
се
врати
с
новим
налогом
:
—
Одведи
овога
код
Радојице
,
нек
’
му
помогне
тамо
у
штали
,
рече
она
Николи
.
Господин
вели
:
нек
’
се
научи
и
око
коња
...
Па
онда
иди
горе
у
планину
,
реци
Ђоку
да
не
обара
оне
букве
,
што
су
закршћене
црвеном
,
него
само
зеленом
варбом
.
А
ти
покупи
ујам
,
па
дотерај
,
обрте
се
најзад
Велимиру
.
—
Неће
,
брате
,
онај
погани
воденичар
да
ми
помаже
:
чим
ме
опази
с
колима
,
он
бега
у
горње
воденице
...
А
ја
не
могу
сам
товарити
вреће
.
—
Иди
,
па
то
кажи
њему
,
одговори
му
тетка
.
—
Е
јест
!
...
махну
Велимир
главом
с
таквим
изразом
,
који
је
говорио
:
»
Волим
ти
цео
дан
товарити
џакове
,
него
ићи
к
њему
на
тужбу
«
.
Разиђоше
се
.
Љубомир
уђе
у
дневне
манастирске
послове
и
,
заузет
радом
и
занимљивим
причањем
коњушаревим
,
не
осети
како
време
пролази
...
X
Игуман
Сава
је
родом
Гружанин
,
сеоско
дете
сиромашне
породице
.
У
десетој
години
отац
га
доведе
у
овај
манастир
,
чувеном
старцу
,
игуману
Лазару
,
који
се
прославио
у
целој
Шумадији
својим
»
подвижничким
«
животом
,
па
стављајући
ондашњу
обичну
и
своју
једину
погодбу
:
»
Твоје
месо
,
моје
кости
«
,
остави
дете
и
оде
.
За
шест
година
игуман
је
од
правог
дивљачета
,
које
досле
није
видело
ни
града
,
ни
цркве
,
ни
већег
збора
људи
од
једне
сиромашне
свадбе
,
на
којој
је
оно
било
девер
,
истесао
и
спремио
вична
и
глупа
манастирског
ђака
,
онаква
,
какав
је
најподеснији
за
самовласне
манастирске
старешине
.
Ђак
је
знао
цело
црквено
правило
,
све
послове
манастирског
газдинства
—
у
овоме
се
чак
и
одликовао
,
—
и
то
је
било
довољно
.
У
шеснаестој
години
,
још
ћосав
,
дугуљаст
,
незграпни
Стева
претвори
се
у
брата
Саву
,
примивши
на
себе
»
образ
анђелски
«
.
У
оно
време
још
беше
неке
строгости
по
манастирима
:
старешина
је
пазио
на
сваки
корак
својих
потчињених
,
који
су
се
и
у
народу
и
у
послу
морали
држати
и
понашати
онако
исто
као
што
се
понашају
пред
њим
самим
.
Глас
манастира
,
као
свете
куће
,
био
је
подједнако
драгоцен
и
старијима
и
млађима
,
и
сваки
се
од
њих
патио
,
да
се
тај
глас
што
више
распростре
у
народу
.
Истина
,
у
томе
је
било
доста
егоизма
,
материјалних
рачуна
,
али
ко
ће
замерити
томе
,
при
онако
озбиљном
калуђерском
животу
.
Народ
је
,
из
удаљенијих
крајева
,
долазио
у
манастире
као
у
праве
свете
куће
,
доносио
прилоге
,
који
су
све
више
подизали
материјално
стање
манастира
,
и
враћао
се
сваки
утешен
и
охрабрен
надом
.
У
таквим
околностима
почео
се
»
подвизавати
«
отац
Сава
,
пазећи
највише
на
две
монашке
обавезе
:
»
молчаније
«
и
»
послушаније
«
.
У
његовој
природи
беше
много
онога
урођеног
»
ширетлука
«
сељачког
,
који
се
у
манастиру
,
као
најподеснијем
земљишту
,
ошлифовао
и
преродио
се
у
препреденост
.
То
му
је
помогло
да
се
додвори
игуману
и
свакоме
,
ко
има
каква
било
утицаја
на
манастирски
живот
и
интересе
му
.
Али
је
пазио
Сава
и
на
себе
.
За
читавих
десетину
година
калуђерства
не
дођоше
му
на
ум
какве
веће
саблажњиве
мисли
.
Његова
незрела
младост
и
ондашње
околности
помогоше
му
у
»
подвизима
«
доста
.
После
је
већ
и
он
,
као
и
сваки
човек
,
почео
мислити
више
о
себи
и
—
ближњима
...
Но
и
у
таким
се
приликама
отац
Сава
умео
вазда
одржати
на
висини
:
никоме
није
могло
ни
на
ум
пасти
,
да
онај
млади
и
љубезни
Сава
чини
што
с
намером
у
своју
корист
.
А
после
и
иначе
у
животу
,
у
разним
забавним
и
младићским
стварима
,
Сава
је
био
опрезан
.
Ако
му
се
укаже
прилика
,
те
заметне
шалу
с
којом
удовицом
или
’
нако
женском
—
чувао
се
туђег
погледа
и
»
гласа
«
као
живе
ватре
.
Због
таквог
његовог
живота
,
игуман
га
препоручи
духовној
власти
,
те
оца
Саву
примише
у
Богословију
.
После
трогодишњег
школовања
и
бављења
у
Београду
,
Сава
се
толико
»
полирао
«
,
да
је
сваку
своју
урођену
особину
усавршио
и
префинио
до
највеће
мере
.
Зато
га
и
послаше
да
,
као
млађи
јеромонах
,
мимо
три
старија
брата
,
прими
управу
манастира
,
пошто
је
стари
игуман
,
пре
неколико
месеци
,
умро
,
изјавивши
жељу
:
да
га
његово
најмилије
духовно
чедо
,
отац
Сава
,
у
старешинству
наследи
.
Обишавши
неколико
већих
манастира
,
упознавши
се
са
њиховом
уредбом
и
газдовањем
,
Сава
се
врати
у
свој
постриг
и
узе
управу
манастирску
.
Прва
новина
у
манастиру
,
која
се
јави
случајно
истог
дана
,
кад
стиже
и
млади
намесник
,
новина
у
облику
једне
триестогодишње
жене
,
познанице
Савине
из
Београда
,
на
једним
простим
каљавим
таљигама
,
са
једним
шареним
сандуком
,
једним
великим
дењком
хаљина
,
на
коме
грациозно
чучаше
једно
бело
,
чисто
,
кудраво
псетанце
,
посматрајући
до
сад
невиђену
густу
шуму
,
која
се
лево
и
десно
пружила
,
—
новина
ова
паде
у
манастир
као
бомба
.
Ну
,
отац
Сава
не
даде
бомби
распрснути
се
.
Истог
часа
,
кад
се
престављао
целом
браству
,
отац
Сава
поведе
разговор
о
старом
,
традиционалном
,
ну
застарелом
реду
и
газдовању
манастирском
.
Помену
како
је
обишао
многе
наше
велике
манастире
,
и
свуда
,
где
год
су
млађи
људи
старешине
,
нашао
је
да
се
друкчије
газдује
,
по
новој
науци
,
која
се
зове
економија
,
на
је
тамо
и
приход
двапут
и
трипут
већи
,
него
кад
се
ради
старински
.
—
И
...
тамо
сам
,
вели
отац
Сава
даље
,
опазио
једну
паметну
ствар
...
код
тих
млађих
старешина
...
Хм
...
ту
се
намесник
малко
збуни
и
сплете
,
не
знајући
како
да
почне
излагати
ову
тугаљиву
ствар
...
Ви
сви
знате
,
настави
он
,
ослобођен
новом
мишљу
,
како
народ
вели
,
да
нема
куће
без
жене
.
Док
ти
женска
рука
не
такне
јело
,
док
она
не
удеси
сто
,
трпезу
,
док
она
не
завири
у
собе
,
ту
нема
реда
...
ту
ти
је
,
брате
,
’
нако
...
све
без
реда
...
И
потом
отац
намесник
,
мало
стидљиво
,
оборена
носа
,
објављује
да
је
довео
из
Београда
,
»
по
угледу
на
друге
манастире
«
,
једну
честиту
жену
,
која
ће
бити
свима
на
услузи
—
за
јело
,
преобуке
,
постеље
и
тако
...
Он
моли
да
је
приме
лепо
,
па
ће
бити
њоме
сви
задовољни
.
Старији
калуђери
почешаше
се
иза
уха
,
мрднуше
веђама
и
ћуташе
,
а
млађи
макоше
руком
преко
брчића
,
погледаше
се
и
насмејаше
се
самим
очима
,
док
им
лице
беше
озбиљно
...
Друга
новина
беше
:
намесник
долази
у
цркву
само
о
празницима
,
недељом
и
тако
...
поређе
.
Трећа
новина
—
укиде
се
»
велики
тевтер
«
који
су
завели
стари
игумани
,
где
је
сваки
калуђер
,
својом
руком
,
уписивао
колико
чега
донесе
из
парохије
и
предаје
старешини
,
колико
је
пало
прихода
у
цркви
од
свештенорадњи
...
Ту
се
записивала
свака
пара
од
прилога
или
од
продатог
мала
;
веће
суме
записивали
су
заједнички
,
сви
калуђери
.
Млади
намесник
ослободи
братију
од
тог
»
бесполезног
рада
«
,
пошто
,
вели
,
он
већ
мора
на
другом
месту
записивати
све
то
,
те
мора
...
Што
би
се
људи
узалуд
мучили
!
Тако
поче
новина
за
новином
,
нешто
по
економији
,
нешто
по
угледању
на
друге
,
а
највише
по
нахођењу
самог
оца
намесника
и
по
његовим
личним
интересима
.
У
манастиру
поче
други
живот
и
други
ред
.
Обрте
се
све
...
Обрте
се
за
мало
и
понашање
намесниково
према
братији
.
Кад
је
толико
стекао
,
да
је
могао
некима
у
конзисторији
позајмити
по
пет
,
шест
стотина
дуката
,
без
облигације
и
интереса
,
осетио
се
тако
сигуран
,
да
се
већ
није
бојао
никога
.
Али
су
потпуна
слобода
и
самовлашће
наступили
тек
онда
,
кад
је
нови
игуман
,
у
току
неколиких
година
,
разјурио
из
манастира
стару
братију
и
остао
са
својом
духовном
децом
,
новим
монасима
.
Од
тада
настаде
оно
сурово
деспотско
понашање
према
млађима
,
које
видесмо
у
манастиру
.
Али
се
дотле
имало
и
незгодица
...
Прва
домаћица
манастирска
,
она
лепа
намазана
,
обојена
женица
,
беше
необично
добра
душа
,
мека
болећива
срца
,
готова
да
се
одазове
свакој
молби
црне
браће
...
Морала
је
она
бити
са
њима
добра
и
због
својих
интереса
:
ако
гракну
на
њу
сви
калуђери
,
нема
јој
опстанка
у
манастиру
,
па
да
се
заузме
за
њу
и
сам
владика
.
Народ
би
је
силом
истерао
из
свете
куће
.
Знала
је
то
све
ова
паметна
женица
,
па
је
угађала
својим
»
сестрићима
«
исто
онако
,
као
и
самом
намеснику
.
Резултат
тога
угађања
опази
Сава
тек
после
две
године
:
млађи
се
калуђери
промирњали
,
много
мирнији
од
маторих
.
А
и
матори
се
некако
упитомили
,
па
слатко
трепћу
,
чим
опазе
тетку
,
и
стану
је
неког
белаја
мувати
по
угловима
ходника
или
кујне
,
осврћући
се
бојажљиво
око
себе
.
А
пића
и
јела
стаде
се
трошити
два
и
три
пута
више
,
него
пређашњих
година
.
Сава
напомену
братији
ову
последњу
околност
.
—
Па
...
кад
зарађујемо
по
тој
новој
иконији
...
како
ли
је
зовете
—
трипут
више
,
ондак
зна
се
...
морамо
и
трошити
више
,
одврати
му
иронично
најстарији
брат
.
—
Хм
...
промрмља
намесник
и
настави
своје
напомене
,
не
осврћући
се
на
шалу
собрата
.
И
ова
се
хм
...
он
не
рече
која
,
не
помену
ничије
име
,
али
се
знало
о
коме
говори
:
јест
,
нешто
се
и
она
оболестила
хм
...
па
није
за
овако
велику
кућу
и
овај
посао
.
После
овога
тетку
испратише
из
манастира
,
и
она
весело
казиваше
свакоме
,
како
једва
чека
да
стигне
у
Београд
,
да
се
сита
одмори
.
На
њено
место
намести
отац
Сава
другу
,
неку
Пречанку
из
Руме
,
ну
ова
беше
још
милостивија
срца
,
те
једва
и
она
састави
у
манастиру
три
године
.
Тако
пролажаху
године
за
годином
,
доносећи
собом
непрестане
промене
у
манастиру
,
док
се
не
дође
до
овога
стања
,
које
затекосмо
у
њему
.
Четрдесет
је
скоро
година
,
како
се
отац
Сава
огрнуо
монашком
расом
,
а
двадесет
и
шест
како
управља
овом
значајном
кућом
.
Колико
је
воде
протекло
;
колико
ли
је
нових
осећања
и
нових
страсти
плануло
,
горело
и
утулило
се
;
колико
корисних
и
бескорисних
предузећа
започето
и
напуштено
...
И
све
то
прошло
и
утулило
се
,
и
само
стоји
један
дуг
бескрајан
низ
година
,
у
коме
пројурише
брзо
детињство
,
младост
,
зрелост
,
па
ево
стиже
и
старост
,
а
у
том
дугом
низу
отац
Сава
не
види
ништа
,
до
таму
и
густи
мрак
,
кроз
који
севне
понекад
нека
падалица
или
репатица
.
XИ
Љубомир
још
не
може
да
се
прибере
и
да
мисли
о
себи
;
не
даду
му
другови
,
нарочито
Никола
,
који
га
не
оставља
са
својим
причама
.
Нарочита
згода
беше
у
вече
,
кад
се
калуђери
позатварају
у
своје
ћелије
,
а
другови
се
окупе
око
топле
пећи
,
поваде
из
неких
тајних
места
бутеле
,
хлеб
што
се
меси
за
самог
игумана
и
како
је
кад
чему
време
:
пастрме
или
суве
рибе
.
—
Видиш
шта
вреди
слога
:
’
вако
ми
,
овај
,
свакад
...
узвикује
Никола
,
гладећи
хладно
стакло
.
Имамо
и
ми
душу
,
зар
није
?
...
А
баш
ову
је
донео
игуман
из
Прњавора
,
од
његове
неке
...
Зграбио
сам
је
,
ову
холбу
,
још
из
бисага
,
а
кад
ми
је
дао
кључ
да
је
носим
у
подрум
,
изнео
сам
отуд
још
две
пуне
вина
.
—
Неће
то
,
бојим
,
ваљати
...
рече
Љубомир
,
гледајући
у
страну
:
тако
...
без
допуштења
.
—
Та
оно
знаш
,
тако
је
...
Само
не
знам
ко
би
дочекао
допуштење
.
Ни
на
Божић
се
неки
пут
не
сете
да
понуде
чашом
вина
...
—
Шта
ту
толкујеш
!
...
узвикну
Велимир
,
узевши
стакло
к
себи
.
Коме
се
не
допада
,
нека
не
пије
...
Здрав
си
!
Љубомир
ућута
.
Овде
,
ради
другарске
слоге
,
морају
се
обрнути
уши
од
неких
моралних
разлога
и
правила
.
Само
,
докле
ли
ће
то
да
иде
?
...
—
Не
могу
ракије
,
славе
ми
!
...
окусити
је
не
могу
,
куне
се
он
,
одбијајући
пружено
му
стакло
;
никад
је
нисам
пио
...
Немој
,
очију
ти
!
...
—
А
вина
?
гледа
га
Велимир
оштро
,
готов
да
плане
срџбом
.
—
Тсс
...
пио
сам
га
понекад
у
Београду
,
одговара
он
збуњен
и
црвен
.
Мало
се
уплашио
од
Велимира
а
мало
га
збунило
сећање
на
,
ђаволасту
суседину
слушкињу
,
која
га
је
доста
пута
частила
,
очекујући
да
је
Светозар
походи
.
—
Каки
вам
је
овај
,
што
ћу
га
ја
слушати
...
Максим
?
запита
Љубомир
,
залажући
се
меким
белим
хлебом
.
—
Није
наш
,
одсече
Велимир
;
дошљак
из
н-ског
манастира
...
—
Море
,
то
...
прекиде
га
Никола
.
Није
ни
за
што
:
само
да
једе
и
пије
,
па
после
штуца
.
Они
су
двојица
сасвим
друкчији
...
дружевни
су
.
Кад
ми
имамо
што
важније
или
’
нако
...
хитно
са
нашим
познаницама
,
они
нам
помажу
,
заклањају
нас
...
А
и
ми
њих
у
том
послушамо
:
нађе
нас
,
на
прилику
,
нека
њихова
жена
,
па
нам
слободно
каже
:
»
Реци
,
вели
,
Васи
то
и
то
«
;
ја
му
одмах
све
испоручим
,
па
нико
не
зна
...
Добри
су
људи
,
овај
...
само
лажу
обојица
,
а
Василијану
ни
десету
не
примај
...
—
Ниси
,
вала
,
ни
ти
заостао
од
њега
у
томе
,
каже
му
Велимир
у
шали
.
—
Де
,
ти
,
Еро
!
...
Онај
други
мање
лаже
,
али
је
велики
циција
,
скоро
као
и
Максим
...
—
Е
,
није
...
шта
говориш
!
...
Максим
не
би
дао
ни
Богу
тамњана
,
то
баш
од
истине
...
А
онај
је
опет
...
друкчији
.
—
Та
да
!
...
Друкчији
,
да
како
...
Али
знаш
...
кад
избацим
из
собе
оволицно
парченце
—
Никола
показа
пола
палца
—
догореле
воштане
свећице
,
он
се
згране
па
да
ме
убије
.
Једном
ме
тужио
самом
игуману
,
а
овај
,
ђаво
,
испита
га
све
точно
како
је
било
,
и
колика
је
била
свећа
,
па
кад
се
поче
смејати
...
хо
!
...
та
није
да
се
смејао
,
но
све
клокоће
трбухом
и
превија
се
...
—
Шта
га
то
боли
толико
,
те
с
’
нако
превија
и
...
од
чега
се
оно
лечи
?
запита
Љубомир
.
—
Превија
се
из
ширетлука
,
одговори
Велимир
.
Хтео
би
да
се
извуче
од
посла
,
али
му
та
пушка
не
пали
код
игумана
.
—
Е
,
немој
баш
тако
...
знаш
сам
да
је
слаба
стомака
.
Неки
пут
га
одиста
тако
завије
и
заболи
,
да
ми
сви
мислимо
:
ту
је
.
Одиста
га
држе
они
лекови
.
Али
,
брате
,
кад
заседне
за
трпезу
,
па
стане
макљати
,
ни
Максим
му
није
раван
...
И
онда
,
кад
се
сит
наједе
,
вели
да
га
ништа
не
боли
и
види
се
по
лицу
...
весео
човек
.
Чудновата
бољка
!
А
хоће
да
се
превије
и
онако
...
кад
му
није
ништа
;
то
хоће
,
није
вајде
.
Али
што
се
боји
смрти
,
то
нема
!
...
—
Каки
!
...
игуман
је
гори
од
њега
десет
пута
,
викну
Велимир
.
Знаш
оне
чизме
...
ха-ха-ха
...
—
Баш
да
ти
то
испричам
,
настави
Никола
.
Дошао
неки
професор
из
Крагујевца
и
заноћио
код
игумана
.
Изјутра
сели
на
доксату
,
разговарају
се
нешто
о
прављењу
сира
и
пију
ракију
.
Игуман
привика
да
се
одмах
донесе
парче
млада
сира
.
.
хтео
је
,
ваљад
’
,
нешто
показати
.
У
том
нанеси
враг
Рада
кочијаша
са
буђавим
,
полутрулим
игумановим
старим
чизмама
,
које
је
нашао
у
штали
,
а
изгубиле
се
одавно
.
Игуман
већ
да
побесни
...
Докопа
чизме
,
стаде
их
превртати
и
пипати
.
А
у
том
овај
—
Веља
—
донесе
сир
и
метну
на
астал
.
Професор
одломи
парченце
и
мету
у
уста
...
»
Пробајте
,
викну
он
игуману
,
па
ћете
се
уверити
.
Није
сиришњача
исто
што
и
преса
!
«
Игуман
,
онако
у
љутини
,
одломи
парче
и
поједе
.
»
Их
,
шта
учинисте
,
викну
професор
:
руке
вам
све
од
буђе
,
а
ви
узесте
сир
прстима
...
То
је
отровно
!
«
Веља
се
и
до
сад
на
силу
држао
,
а
сад
удари
у
грохотан
,
весео
смех
.
—
Хо
,
мај
...
да
сте
вид’ли
то
чудо
!
...
Препаде
се
човек
,
па
хоће
шлаг
од
страха
да
га
удари
.
Узалуд
му
после
професор
нешто
толкује
,
не
помаже
ништа
...
Покласмо
све
маторе
пловке
,
те
попи
крв
;
доноси
му
млеко
,
трчи
за
доктора
...
Та
то
је
требало
само
видети
!
Па
доктору
после
не
верује
:
неће
да
га
пушти
,
док
му
не
даде
нешто
на
лаксир
и
бљување
...
—
Ха-ха-ха
...
смеје
се
Велимир
гласно
.
А
Максим
...
знаш
за
ону
траву
!
—
Тај
је
још
гори
,
тај
је
права
жаба
.
.
Идеш
,
на
прилику
,
са
њим
кад
је
најтежи
,
кад
га
мрзи
да
макне
ногом
.
Само
му
покажи
на
путу
неку
травку
,
која
није
баш
обична
,
па
викни
:
отровна
трава
!
Тај
ти
више
никад
не
пролази
преко
тог
места
;
обилази
га
далеко
,
прокрхава
ограде
,
њиве
,
само
да
не
прође
поред
отровног
места
.
—
Море
,
сви
се
калуђери
боје
смрти
,
то
је
чудо
!
—
Зар
и
Василијан
?
пита
Љубомир
.
—
Хо
,
тај
мисли
да
неће
никад
умрети
,
да
ће
пре
нестанути
цео
свет
...
—
А
све
их
у
цркви
једнако
опомиње
да
мисле
на
смрт
:
и
песме
,
и
чтенија
,
и
житија
и
све
,
све
...
—
Али
Арсеније
,
тај
се
жестоко
боји
.
—
Јест
.
Знаш
ли
,
он
се
не
лечи
само
од
стомака
.
Он
слуша
све
бабе
,
и
све
будале
и
свакога
...
Чим
чује
да
нека
трава
лечи
од
које
болести
,
он
је
одмах
нађе
,
кува
и
пије
,
ако
нема
ту
болест
.
Боље
је
,
вели
,
пити
за
раније
,
док
те
није
снашла
беда
.
Једном
га
преварили
те
истуцо
и
попио
литру
неких
морских
орашчића
...
После
се
и
сам
игуман
уплаши
,
те
посла
за
доктора
...
Чује
се
како
пуцкарају
ћутци
у
огромној
бронзаној
пећи
.
Ђаци
се
раскокали
,
раширили
се
;
ударила
их
по
лицу
ватра
од
пећи
а
још
више
од
вина
и
ракије
,
па
се
расплинули
,
ужагрили
очима
и
остављају
овај
сувопарни
разговор
.
Вуку
их
мисли
,
овако
угрејане
,
на
другу
страну
,
и
разговор
полако
прелази
на
предмете
,
који
су
ближи
овим
младим
срцима
...
Љубомир
види
да
се
чини
гозба
у
част
његова
доласка
,
па
не
сме
да
одрекне
ни
једну
чашу
.
Почиње
осећати
неку
незгоду
у
глави
и
стомаку
,
али
још
су
му
ведре
мисли
.
Он
слуша
причање
Николино
,
и
само
му
једно
чудно
:
зашто
Николина
глава
игра
,
трепти
,
као
пламен
лојанице
,
кад
се
добро
разгори
!
...
А
Никола
узео
некакву
сасвим
другу
позитуру
и
изглед
:
није
му
држање
више
онако
усиљено
принижено
,
нити
му
очи
гледају
лукаво
услужно
;
сад
је
сасвим
отворен
,
прост
,
весео
момак
.
—
А
наше
,
наше
...
он
удари
гласом
јаче
и
намигну
оком
,
те
није
морао
казати
именицу
,
да
знаш
што
су
!
...
Хе-хе
...
ти
си
још
млад
,
ал
’
не
мари
...
све
ће
браћа
теби
показ’ти
,
па
ћеш
и
ти
са
нама
у
»
странствовања
«
...
Љубомир
се
стаде
вртети
;
хтео
би
нешто
рећи
,
као
да
му
нешто
није
по
вољи
,
али
Николина
глава
тако
ситно
трепери
,
а
његов
језик
одебљао
,
па
га
мрзи
говорити
...
»
Нека
сад
...
свеједно
,
нека
говори
...
Само
ово
што
’
вако
игра
«
...
лете
му
нејасне
мисли
у
глави
,
а
пред
очима
се
магли
,
трепери
...
—
То
га
нећемо
наморавати
,
проговори
Велимир
.
Ако
хоће
с
нама
,
добро
...
А
на
послетку
,
сваки
има
своју
главу
.
—
Хе
,
да
видиш
моју
Аницу
.
Ни
Маџарица
јој
није
равна
!
Па
ми
лепо
нашки
,
љубакамо
се
,
као
на
прилику
неки
голубови
.
А
овај
Велимир
,
чујеш
,
то
ти
је
за
чудо
и
за
причу
.
Нашао
цуру
па
,
шта
мислиш
,
заволео
је
више
од
оца
и
мајке
...
обоје
као
свеци
...
А
,
шта
велиш
?
—
Остав
’
то
!
...
казо
сам
ти
сто
пута
,
викну
Велимир
,
подигнувши
скоро
празно
стакло
с
вином
у
вис
...
Тамо
не
дирај
,
а
онако
што
чинимо
заједнички
,
то
мо’ш
причати
.
—
Заједнички
...
шта
чиниш
заједнички
?
Изиђемо
неки
пут
онако
...
у
село
,
где
се
скупљају
девојке
,
па
тако
,
шали
се
и
смеј
са
њима
.
Терају
нас
да
се
калуђеримо
,
јер
ћемо
,
кажу
,
онда
имати
доста
пара
,
па
се
можемо
проводити
како
хоћемо
...
И
’
нако
већ
,
кад
нас
поведе
Василијан
на
уречено
место
...
—
Место
...
те-сто
...
понавља
Љубомир
,
мислећи
непрестано
како
би
оставио
друштво
и
дошао
до
постеље
...
Те-сто
!
...
узвикује
он
смејући
се
целим
устима
,
клибећи
се
на
другове
несвесно
,
па
одједном
устаде
и
поводећи
се
на
несигурним
ногама
и
чудећи
се
свему
што
се
тако
изненадно
догоди
,
довуче
се
до
постеље
,
леже
и
заспа
одмах
.
—
Та
махни
га
!
викну
Никола
,
кад
Велимир
хтеде
задржати
Љубомира
.
Видиш
да
је
то
неки
,
овај
...
он
погледа
оком
у
страну
,
и
видевши
да
је
Љубомир
већ
зажмурио
,
настави
лакшим
гласом
:
неки
млакоња
...
Није
за
наше
друштво
,
то
се
баш
види
...
—
Што
?
...
биће
добар
калуђер
,
зацело
.
А
нама
неће
сметати
ни
у
чему
.
Још
нам
може
бити
од
користи
.
—
Та
да
,
од
користи
!
И
после
тога
,
не
морамо
ове
холбе
делити
на
троје
,
него
опет
на
пола
,
као
и
до
сад
.
Немој
га
баш
приморавати
да
пије
...
—
Ето
га
!
Сад
причао
о
калуђерима
,
а
он
гори
од
калуђера
...
Другови
се
још
мало
прокошкаше
речима
,
потом
погасише
видело
и
полегаше
.
Цео
манастир
обузе
густа
,
непробојна
,
тамна
ноћ
;
настаде
свуд
около
прави
зимски
тајац
,
кад
се
свака
животиња
и
човек
згрчи
у
топлу
легалу
,
па
не
пушта
од
себе
ни
гласа
.
Само
у
пећима
,
које
се
ложе
из
ходника
,
поређаним
у
једнаком
одстојању
,
пуцкара
ватра
и
севне
пламен
кроз
мали
отвор
на
великим
бронзаним
затварачима
и
из
собе
игуманове
и
Максимове
разлеже
се
громко
,
бескрајно
,
на
разне
тонове
и
начине
изведено
,
загушљиво
хркање
...
А
у
соби
ђачкој
свануло
.
Љубомир
устао
и
гледа
како
сад
лепа
светлост
улази
кроз
прозоре
.
Ово
је
онако
,
као
да
греје
сунце
,
али
сунца
нема
нигде
,
само
се
блиста
цела
околина
...
Он
обрте
кључ
у
брави
,
и
таман
отвори
врата
и
стаде
на
хладне
цигле
,
од
којих
му
у
исто
време
иде
ватра
у
главу
,
а
пред
њега
искочи
Раде
.
Дохвати
га
за
мишице
и
повуче
.
Уведе
га
у
ону
највећу
собу
у
Богословији
београдској
,
где
се
прославља
Свети
Сава
.
И
сад
с
леве
стране
,
збивени
у
скамијама
,
седе
неки
ђаци
,
калуђери
,
шта
ли
су
,
а
напред
,
тамо
куд
га
гура
нечија
снажна
рука
,
седе
триста
светаца
у
калуђерском
руху
...
Одвоји
се
из
средине
онај
синђел
што
предаје
догматику
,
погледа
Љубомира
прекорно
и
узвикну
:
—
Зар
ти
тако
?
!
...
Први
дан
у
светој
кући
,
па
пијан
!
...
Иза
његових
леђа
смеши
се
игуман
Сава
,
и
нешто
шапуће
тетки
,
која
се
пригнула
к
њему
.
Љубомир
би
пошао
к
њима
да
се
оправда
,
али
треба
прећи
један
бедем
градски
,
под
којим
је
он
учио
за
испит
.
Игуман
га
упућује
да
пређе
карнизом
,
који
се
пружио
,
испупчен
из
зида
.
Љубомир
корача
...
одупире
се
левом
руком
о
бедем
,
а
десном
балансира
...
ноге
једва
имају
о
шта
да
се
одупру
...
А
под
њим
зинула
бескрајна
провалија
и
чује
се
како
доле
шушти
вода
и
бије
влага
...
—
Ево
ти
мотке
!
узвикује
му
Велимир
,
пружајући
некакву
дугачку
белу
мотку
.
Одупири
се
њоме
,
па
се
не
бој
...
А
Љубомир
се
смеши
,
не
прима
мотку
и
осећа
како
нестаје
под
ногама
карниза
...
Он
се
грчевито
хвата
за
четвртасто
поцрнело
камење
,
узидано
у
бедему
,
али
осећа
да
пада
у
бездан
и
није
га
ни
мало
страх
,
јер
од
некуд
зна
да
се
неће
убити
...
Ипак
се
трже
кад
паде
у
хладну
воду
и
—
пробуди
се
...
Пред
очима
му
још
игра
она
нејасна
светлост
,
мори
га
страшна
жеђ
,
заноси
га
глава
и
обара
га
дрем
...
Он
понови
у
памети
несвесно
цео
сан
,
прелети
га
једном
мишљу
и
—
заспа
...
Чини
му
се
кроз
сан
да
је
баш
овог
тренутка
заспао
,
а
у
исто
време
осећа
како
га
неко
снажно
дрмуса
и
виче
му
над
главом
:
—
Устај
,
да
звонимо
!
чује
он
сад
јасно
,
и
ова
опомена
на
дужност
раздрема
га
одједном
,
као
пљусак
хладне
воде
.
—
Е
,
мој
бато
,
поздравиће
те
игуман
Сава
,
ако
му
тако
станеш
устајати
.
—
Их
,
кукавцу
!
...
успавао
се
!
...
узвикује
Љубомир
,
трчећи
плашљиво
по
соби
,
не
знајући
за
шта
пре
да
се
ухвати
.
Истрчаше
оба
ђака
под
звонару
и
таман
да
приђу
конопцу
,
а
из
ходника
шкрипнуше
једна
врата
и
залупаше
потковане
цокуле
.
—
Видиш
,
само
мало
да
смо
још
почасили
,
одмах
би
на
тродневно
сухојаденије
...
шапће
Никола
и
мрда
руком
по
мраку
,
да
нађе
конопац
.
—
Еј
,
да
ли
га
синоћ
закачисмо
за
греду
...
а
,
нисмо
,
ево
га
!
...
Сад
ти
вуци
,
а
ја
ћу
држати
руком
,
да
поправљам
кад
погрешиш
.
Клатно
зашкрипа
једаред
,
па
онда
снажно
лупи
о
звучни
метал
и
затим
заигра
,
запишта
,
и
све
јаче
и
све
бешње
стаде
лупати
,
шкрипећи
непрекидно
на
своме
језичцу
.
—
Доста
,
рече
Никола
,
и
Љубомир
врло
лепо
заустави
звонце
.
Обојица
пођоше
цркви
.
Никола
весео
,
што
му
ученик
тако
брзо
усваја
вештину
,
тапка
га
по
плећима
и
најљубазније
му
шануће
:
—
Море
,
дивота
!
...
Само
синоћ
и
јутрос
пробао
,
па
већ
звониш
добро
.
Још
сутра
,
па
ћеш
после
све
сам
.
—
Ко
је
звонио
?
грми
са
доксата
.
—
Љубомир
,
одговара
Никола
некаквим
танким
,
изнемоглим
,
преплашеним
гласом
,
од
кога
се
сам
Љубомир
уплаши
.
—
М-м-м
...
чује
се
неко
мумлање
и
опет
потковане
цокуле
настављају
посао
.
Ћелије
се
отварају
једна
за
другом
,
кухињска
врата
шкрипе
сваки
час
.
Никола
отворио
цркву
,
упалио
свеће
са
другом
,
на
иде
у
кухињу
за
ватру
,
што
ће
се
метнути
у
кадионицу
.
Дође
братија
.
Отац
Арсеније
,
као
редни
ове
недеље
,
започе
јутрење
...
Разлеже
се
оно
дугачко
,
једначито
,
тајанствено
читање
шестопсалмија
.
Мала
воштана
свећица
трепери
и
слабо
осветљава
поцрнеле
,
масне
,
покапане
воском
листове
часловца
,
са
којих
се
одбија
светлост
на
глатко
бледо
лице
Василијаново
.
Цео
храм
обвила
густа
тама
,
из
које
се
,
тамо
крај
Василијанове
главе
,
помаљају
и
нестају
друге
главе
...
Нека
чудна
тајанственост
и
неки
нејасан
светитељски
смисао
трепери
и
вије
се
око
ових
воштаница
,
око
листова
који
се
брзо
преврћу
,
око
нејасно
осветљених
лица
,
која
одсјајкују
у
мраку
...
Љубомир
се
прену
,
пробуди
се
и
сад
тек
дође
му
на
памет
зашто
је
дошао
овамо
.
Одједном
га
обузе
исто
оно
осећање
,
кад
је
на
Петковачу
посматрао
службу
митрополитову
.
Прође
му
неко
грозничаво
дрхтање
целим
телом
...
Али
он
то
не
осећа
,
он
се
сав
предао
посматрању
чудних
прилика
,
што
му
излазе
пред
очи
.
Све
је
тако
ново
и
све
је
тако
давно
жељено
!
...
»
То
је
оно
!
...
то
је
оно
«
...
узвикује
занесен
и
очаран
овом
светом
тајанственошћу
,
коју
је
,
исту
овакову
,
у
својим
сновима
гледао
.
То
је
,
дакле
,
оно
што
га
је
вукло
у
манастир
тако
силно
,
а
он
није
разумевао
што
је
.
Сад
му
се
оно
показало
као
неко
откривење
,
као
давно
очекивано
чудо
.
Сад
би
мож’да
друкчије
одговорио
,
кад
би
га
,
запитали
:
хоће
ли
остати
у
манастиру
,
јер
му
се
одмах
учинило
,
да
ван
овог
места
нема
живота
,
да
за
њега
нема
веће
радости
,
но
проводити
дане
у
оваким
приликама
.
—
Бог
Господ
,
и
јависја
нам
...
грми
Василијан
својим
снажним
гласом
,
а
уз
њега
брује
Николин
секунд
и
Максимов
бас
...
Љубомир
осећа
како
му
теку
сузе
од
узбуђења
,
и
у
исто
време
готов
је
из
свег
гласа
запевати
.
»
Овде
је
прави
живот
...
овде
се
може
живети
као
’
но
што
вели
Христос
:
да
оставимо
и
оца
и
мајку
и
све
,
па
да
идемо
за
њим
...
А
оно
све
друго
,
тамо
у
свету
,
све
је
’
нако
«
...
И
Љубомир
осећа
како
се
лагано
почиње
од
њега
одвајати
све
оно
,
што
му
је
до
сад
тако
близу
било
:
и
отац
,
и
браћа
,
и
сестре
,
и
Маљен
са
Миром
,
и
школа
,
и
све
оно
са
чим
је
младост
провео
.
Он
више
не
мисли
о
томе
,
шта
ће
настати
после
овако
побожне
јутрење
:
оне
сцене
у
кухињи
чине
му
се
као
нешто
друго
,
што
нема
никакве
везе
са
храмом
и
са
овом
светом
службом
у
њему
...
И
његови
сељани
посвађају
се
некипут
са
својим
попом
,
неки
га
чак
и
опсује
,
па
истог
дана
,
кад
му
попа
улази
у
дом
с
крстом
,
целива
и
крст
и
попину
руку
.
И
његови
сељани
и
он
не
мисле
много
о
својим
поступцима
,
јер
однекуд
осећају
да
тако
треба
да
буде
...
И
он
осећа
да
његово
срце
све
више
привлаче
и
ове
молитве
,
и
ово
тамно
здање
и
ова
тиха
побожност
,
што
се
рађа
на
овом
месту
...
И
најзад
,
он
зна
како
треба
живети
—
пример
му
је
у
томе
праведни
Јов
—
па
ће
се
према
томе
и
управљати
,
а
за
оне
друге
...
не
мари
,
нека
живе
како
хоће
.
XИИ
Љубомир
је
већ
прави
ђак
-послушник
:
навикао
се
потпуно
па
свој
посао
,
па
га
врши
без
помоћи
и
без
туђег
упуства
;
навикао
се
и
на
положај
најмлађег
ђака
,
коме
сваки
заповеда
,
навикао
се
чак
да
гледа
на
себе
као
па
простог
слугу
,
и
однекуд
му
дошло
на
памет
,
да
све
то
сноси
ради
распетог
Спаситеља
...
навикао
се
на
свакодневне
јутрење
састанке
у
кухињи
и
на
суморно
тужно
расположење
,
које
му
настаје
после
њих
...
Само
се
није
довољно
навикао
на
свете
службе
црквене
и
на
осећања
,
која
му
оне
изазивају
.
Свагда
је
у
цркви
,
као
да
је
први
пут
у
њу
ушао
:
све
му
је
исто
онако
ново
,
тајанствено
,
исто
онако
свето
и
примамљиво
,
као
што
беше
о
првом
јутрењу
.
И
сад
се
онако
исто
занесе
,
уздрхти
при
служби
...
готов
је
плакати
сваког
тренутка
.
Али
кад
је
посао
,
мора
се
заборавити
и
молитва
и
све
...
Данас
је
недељни
дан
,
игуман
има
госта
,
некаква
чиновника
из
Милановца
,
па
пошто
се
готови
већи
ручак
,
позвани
су
и
они
обични
манастирски
гости
,
које
игуман
зове
лонцолизи
;
ту
су
вам
механџија
-арендатор
манастирски
,
три
дућанџице
,
председник
,
учитељ
,
неизбежни
побратим
игуманов
(
имају
их
сви
игумани
)
некакав
староислужени
»
чиновник
«
без
пензије
(
бави
се
стално
склапањем
манастирских
рачуна
)
.
Тако
је
свакад
у
манастиру
:
дође
ли
један
стран
гост
,
због
кога
се
морају
заклати
бар
два
брава
,
одмах
се
ови
»
обични
гости
«
нађу
у
близини
и
,
хтео
не
хтео
,
мораш
их
позвати
.
,
Приближује
се
подне
,
гости
још
седе
на
доксату
,
пију
стару
препеченицу
и
жмиркају
на
топло
пролетње
сунце
.
Игуман
се
држи
као
обично
;
по
томе
ђаци
закључују
,
да
гост
није
много
важан
,
него
је
онако
у
вољи
игуману
.
—
Биће
му
неки
лумп-камарат
,
кад
овај
иде
у
варош
,
шапуће
Никола
друговима
.
То
је
,
зацело
.
Иначе
би
он
друкчије
...
све
мед
тече
из
уста
.
—
Данас
треба
отворити
очи
!
наставља
Велимир
.
Знаш
какав
је
у
друштву
.
—
А
јао
!
...
Никола
погрчи
леђа
,
као
да
се
брани
од
нечега
,
па
се
обрте
Љубомиру
:
Ако
ти
што
заповеди
,
кажи
нама
да
те
научимо
,
да
не
погрешиш
...
Велимир
се
одједном
трже
,
као
да
га
неко
ошину
изненада
;
једним
скоком
дојури
до
звонцета
и
огласи
почетак
обеда
.
Он
је
први
спазио
кад
је
игуман
само
очима
и
обрвама
мрднуо
...
Гости
уђоше
у
трпезарију
,
која
замириса
тамњаном
,
и
на
њих
погледаше
ликови
многобројних
светитеља
и
праведника
,
повешани
у
разноврсним
рамовима
,
без
икаква
реда
,
по
зидовима
.
Осети
се
одмах
нешто
манастирско
,
некакав
нарочити
дух
и
тон
,
својствен
само
светим
кућама
.
Са
нарочитим
смислом
и
циљем
дат
је
,
још
у
најстаријим
временима
,
манастирским
општим
трпезаријама
изглед
и
дух
»
молитвених
места
«
.
И
кад
човек
улази
у
овакову
одају
,
после
испијених
неколико
чаша
шљивовице
,
насмејана
лица
и
раздрагана
срца
,
у
очекивању
добре
ђаконије
,
одједном
завеје
на
њега
овај
нарочити
трпезариски
тон
,
госту
одједном
нестаје
осмеха
на
лицу
,
обузима
га
нека
збиља
и
изгледа
као
да
му
није
баш
до
јела
...
По
зидовима
,
испод
икона
,
исписана
главнија
правила
монашког
живота
.
Николи
је
пало
у
очи
само
то
,
што
је
баш
више
главе
игуманове
било
исписано
»
воздержаније
«
,
те
игуман
ово
правило
никад
није
могао
прочитати
,
док
су
она
друга
строга
правила
—
молчаније
,
послушаније
итд
.
стајала
баш
пред
очима
млађих
калуђера
.
Ову
своју
давнашњу
опаску
,
саопштио
је
и
Љубомиру
,
са
нарочитим
тумачењем
.
Гости
заузеше
места
,
очита
се
молитва
,
игуман
благослови
трпезу
и
поче
обед
.
Млађи
убрзаше
кораке
,
стадоше
разносити
јела
,
лица
им
добила
немоћан
,
преплашен
и
необично
смирен
изглед
;
од
прозорчета
до
стола
само
снују
и
севају
један
поред
другог
.
Обед
је
обичан
,
недељни
:
мало
се
што
више
спремило
због
госта
,
па
су
и
монаси
поседали
са
игуманом
.
По
лицима
»
обичних
гостију
«
види
се
да
су
незадовољни
:
они
су
очекивали
много
бољу
гозбу
,
а
од
оваког
ручка
само
им
се
усне
иронично
и
пакосно
скупљају
,
а
очи
значајно
намигују
.
Али
кад
се
изнеше
два
тронедељна
сисанчета
,
испечена
на
ражњу
,
са
набраном
као
павлака
,
заруделом
младом
кожицом
,
испод
које
провирује
месо
,
што
се
топи
у
устима
као
мед
,
онда
и
њихова
и
сва
лица
за
столом
,
добише
веселији
изглед
.
—
Ох
,
мајка
му
певала
,
што
га
тако
опраси
!
узвикује
побратим
,
трљајући
руке
и
светлећи
очима
на
младу
прасетину
,
са
неком
побожном
жудњом
и
осетљивим
дрхтањем
руку
.
—
А
,
ваљано
!
додаје
механџија
више
ради
учтивости
,
али
он
осећа
исто
оно
што
и
побратим
,
само
се
уздржава
од
сувишних
узвика
и
излива
.
Игуман
мрдну
очима
,
ђаци
за
час
променише
на
столу
чаше
и
вино
.
Поче
да
се
пије
без
реда
,
неки
од
гостију
потражише
воде
.
Игуман
мрдну
Николи
:
—
Са
чесме
!
заповеди
одсечно
,
што
је
значило
да
треба
отрчати
са
стаклетом
на
чесму
,
која
није
баш
тако
близу
,
опрати
стакло
,
наточити
воде
и
донети
га
онако
мокро
и
хладно
на
сто
.
После
неколико
минута
утрча
Никола
са
стаклетом
,
с
кога
још
капаху
бистре
капљице
.
Игуману
,
чим
узе
стакло
и
погледа
у
њега
,
раширише
се
ноздрве
,
али
тај
опаки
знак
Никола
не
опази
.
—
Са
чесме
?
запита
игуман
неким
меким
гласом
,
који
даваше
упитаноме
доста
повода
за
лаж
.
Он
као
да
вељаше
у
себи
:
»
Та
слажи
,
море
...
видиш
,
помажем
ти
...
ето
,
не
гледам
у
тебе
«
.
Игуман
доиста
оборио
главу
и
нашао
се
у
некакву
послу
са
чашама
.
—
Да
,
потврди
Никола
тако
убедљиво
,
још
задихан
од
далека
трчања
,
да
нико
не
би
посумњао
у
његову
реч
.
—
Штапове
!
...
загрме
игуман
одједаред
,
затресе
му
се
густа
,
разбацана
,
кудрава
коса
,
очи
му
заиграше
некуд
у
напред
,
не
гледећи
ни
у
кога
.
Гости
се
згледаше
;
они
»
обични
«
узнемирише
се
одједном
,
и
спремаху
се
сви
да
нешто
кажу
,
али
су
толико
изненађени
,
да
не
могу
још
наћи
реч
,
с
којом
би
почели
.
А
онај
варошанин
гледа
зачуђено
,
питајући
погледом
околину
:
шта
се
то
збива
?
...
шта
оно
рече
овај
до
мене
?
...
Никола
пребледео
,
глава
му
се
немоћно
врти
и
тресе
,
сав
се
омлитавио
,
начинио
се
као
осуђеник
,
кога
ће
сад
стрељати
.
—
Опростите
...
високопреподобни
оче
!
...
стаде
муцати
као
у
грозници
.
Никад
.
.
—
Штапове
!
...
још
бешње
,
још
силовитије
и
одсечније
загрме
игуман
,
наслађујући
се
чисто
звонком
оштрином
,
која
се
јасно
издваја
из
остале
грмљаве
.
Оне
мале
буљаве
зеленкасте
очи
,
обрасле
и
утонуле
у
дебеле
испупчене
капке
,
одједном
се
показаше
целе
,
изиђоше
изван
капака
,
а
оне
крвне
жиле
на
слепим
очима
набрекоше
,
набубрише
необично
...
Побратим
скочи
с
места
,
и
пружи
руке
плашљиво
према
игуману
,
као
да
га
жели
зауставити
у
брзом
ходу
.
—
Побро
...
Саво
...
дођи
к
себи
!
Биће
ти
зло
...
Знаш
твоју
чувствителну
натуру
!
У
свакој
другој
прилици
ова
би
опомена
освестила
љута
игумана
,
и
он
би
се
одмах
прибрао
,
али
је
сад
,
после
неиспаване
ноћи
,
био
сувише
нервозан
,
па
је
налазио
некакву
сласт
у
томе
,
што
сад
сви
трепте
од
његова
гласа
и
срџбе
.
На
врата
утрчаше
коњушар
и
воденичар
са
дугачким
,
загасито
сивим
,
окресаним
грабовим
штаповима
.
Иза
њих
блед
,
севајући
очима
крвнички
,
па
ипак
кријући
главу
за
њихова
леђа
,
стаде
Велимир
.
Љубомир
се
само
приближаваше
отвореним
вратима
,
не
разумевајући
још
ништа
из
свега
што
је
видео
,
осећајући
само
из
погледа
свију
људи
,
да
се
спрема
нешто
страшно
.
Гост
тек
сад
појми
шта
се
спрема
.
Он
се
енергично
и
достојанствено
обрте
игуману
:
—
Пријатељу
,
ја
нисам
дошао
овде
,
да
гледам
твоје
...
твоје
.
.
он
се
заплете
,
не
налазећи
у
мислима
речи
,
којима
би
назвао
игуманов
поступак
,
—
твоје
домаће
расправе
.
То
ти
остави
за
после
,
кад
ми
одемо
...
—
У
мој
манастир
нека
нико
не
улази
са
својим
уставом
!
дрекну
игуман
још
жешће
,
изговарајући
с
нагласком
и
с
неким
дивљим
задовољством
ову
руску
пословицу
,
коју
је
чуо
или
прочитао
негде
у
Богословији
.
—
Аха
,
тако
дакле
!
...
узвикну
гост
,
тргнувши
се
од
неочекивана
одговора
,
као
да
га
неко
поли
врелом
водом
.
Он
скочи
и
стаде
се
извлачити
иза
стола
,
изговарајући
некакву
претњу
,
псовку
...
Гости
пружили
руке
према
њему
,
задржавају
га
...
—
Мој
устав
!
...
мој
устав
!
грми
игуман
,
обрћући
главу
зиду
,
старајући
се
да
не
гледа
у
госта
,
који
већ
прелази
преко
собе
.
—
Оче
Саво
!
...
—
Остави
,
човече
!
—
Господин
-
игумане
!
—
Погрешило
дете
...
Повикаше
сви
гости
одједном
и
,
нашавши
полазну
реч
,
заџакаше
и
узвикнуше
сви
без
реда
.
—
Шта
чекате
!
грмну
игуман
на
момке
,
који
дохватише
преплашена
Николу
за
рамена
и
изведоше
га
на
ходник
,
пред
врата
.
Љубомир
,
стојећи
уз
врата
,
беше
се
загледао
у
чиновника
,
који
,
на
другој
страни
ходника
,
претрчаваше
од
једних
врата
другима
,
желећи
,
без
сумње
,
узети
какву
своју
ствар
,
без
које
неће
да
се
крене
на
пут
,
или
мож’да
,
узбуђен
,
не
знађаше
шта
би
друго
радио
.
Одједном
иза
његове
главе
нешто
необично
Фијукну
.
—
Ф-ф-фик
!
...
зачу
се
оштар
,
танак
глас
кроз
ваздух
и
за
њим
нешто
јаукну
...
Љубомир
се
сав
нађе
као
у
