диже,
повуче
га
руком
у
вис
,
загрли
га
.
Рајко
скиде
шубару
;
гологлав
,
сав
уздрхтан
од
трепета
,
као
да
је
пред
страшном
једном
светињом
,
пригну
главу
и
...
пољуби
је
у
уста
.
Она
га
не
пушташе
из
свога
загрљаја
,
него
одмаче
мало
своју
главу
од
лица
његова
;
гледаше
му
право
у
очи
,
за
неколико
тренутака
,
неисказаном
нежношћу
,
па
га
онда
пољуби
у
уста
по
други
пут
,
промуцав
тихо
:
„
збогом
!
...
.
хвала
ти
!
“
Одмаче
опет
главу
своју
од
лица
његова
,
гледаше
му
опет
право
у
очи
,
погледима
у
којима
милина
,
чежња
и
туга
усисаваху
у
себе
погледе
његове
,
и
онда
полагано
наслони
свој
успламтели
образ
уз
образ
његов
,
за
једно
тренуће
,
склопи
очи
,
и
пусти
да
њене
топле
усне
нађу
његове
усне
и
по
трећи
пут
,
пољуби
их
једним
дугим
,
дугим
пољупцем
,
као
да
јој
тешко
беше
да
одвоји
уста
своја
од
његових
.
Дрхтала
је
од
милине
.
Кад
отвори
трепавице
,
очи
јој
беху
пуне
суза
.
„
Ех
!
“
рече
са
дубоким
уздахом
,
кад
се
трже
из
заноса
,
„
ово
се
Маргита
с
Рајком
опростила
!
.
.
А
сад
,
витеже
Рајко
,
помози
грофици
од
Нађ-Бање
да
у
свој
двор
уђе
!
“
Узеше
се
за
руке
и
пођоше
низ
ужу
ка
колима
.
Рајко
ћуташе
.
Од
силног
узбуђења
не
могаше
речи
да
проговори
.
Али
корачајући
поред
Маргите
и
држећи
је
за
руку
не
скидаше
својих
погледа
с
лица
њена
.
„
Што
си
тако
заћутао
?
"
питаше
га
Маргита
седајући
на
сено
у
кола
.
—
„
Не
знам
ти
ни
сам
казати
!
Велика
једна
милина
растопила
ми
је
срце
у
чудновату
неку
тугу
,
какву
никада
до
сада
у
животу
не
осетих
.
Не
знам
ни
да
л
’
је
то
управ
туга
,
или
нека
жудња
и
чежња
.
Гледам
тебе
,
а
мисли
ми
се
отимљу
на
доброга
старца
на
Вујну
.
Јес
’
,
слутња
ме
осваја
,
као
да
је
смрт
близу
њега
или
близу
нас
!
—
Не
,
не
;
немој
да
ти
срце
зебе
у
часу
кад
ето
ћемо
у
твој
двор
!
“
2
И
Маргита
се
осећаше
не
само
узбуђена
,
него
и
растужена
и
пуна
неке
чудне
слутње
.
„
Ко
зна
,
“
рече
,
„
можда
је
мој
старац
од
туге
за
мном
и
умр’о
?
!
Волео
ме
је
!
“
Уиђоше
у
село
.
Коњи
касаху
ржући
,
а
кола
звекетаху
и
зврктаху
свима
лотрама
,
као
да
ће
сваког
часа
да
се
разглаве
у
све
саставке
своје
.
Разбудише
се
и
такнуше
срдито
гуске
и
патке
,
што
,
дуж
брлога
испред
кућа
,
беху
задремале
;
излетеше
пси
из
авлија
и
кидисаше
на
кола
и
коње
што
тако
лупњавом
будише
мир
успаваног
села
.
Маргити
се
поче
да
стеже
лед
око
срца
,
кад
опази
да
нигде
у
селу
нема
свеће
или
ватре
у
кући
,
ни
жива
човека
на
улици
.
Тек
на
самом
излазу
из
главне
,
и
управо
једине
,
улице
сеоске
у
алеју
од
јабланова
,
опазише
једног
сељака
који
,
у
некакве
дубоке
мисли
занесен
,
корачаше
лаганим
и
опет
несигурним
кораком
к
селу
.
Маргита
устави
кола
и
викну
сељака
.
„
Молим
те
,
брацо
,
је
ли
жив
гроф
од
Нађ-Бање
?
!
“
—
„
Је
ли
жив
?
Како
да
није
жив
!
“
па
се
сељак
гласно
насмеје
и
испод
трепавица
погледаше
поносито
у
своје
дугачке
и
танко
усукане
брке
.
„
А
је
ли
овде
у
двору
?
“
—
„
Је
ли
овде
у
двору
?
—
Како
да
није
у
двору
!
“
одговори
сељак
,
па
се
опет
насмеја
.
„
А
што
вам
је
вечерас
све
село
пусто
?
!
“
—
„
Како
пусто
?
Зар
код
толиких
паса
пусто
?
Кад
би
и
пси
знали
да
пију
,
онда
би
и
они
за
госама
својим
у
двор
,
и
онда
,
онда
би
могла
да
кажеш
село
пусто
!
Него
журите
се
,
журите
се
,
док
не
попију
све
!
“
говораше
сељак
и
посрташе
мало
на
лево
па
на
десно
.
Очевидно
беше
му
тешко
да
се
на
ногама
држи
.
„
Има
некакво
весеље
у
двору
?
“
питаше
Маргита
живо
и
под
притиском
неке
зле
слутње
.
—
„
Весеље
?
Те
какво
весеље
!
Хоће
да
траје
до
зоре
!
Просидба
,
веридба
,
свадба
,
женидба
,
удадба
,
шта
је
управо
не
знам
;
али
да
је
весеље
,
весеље
је
!
“
И
онда
сељак
,
све
подскакујући
,
оде
у
село
да
нађе
,
ако
може
,
своју
кућу
.
„
Рекао
бих
да
се
од
двора
чује
свирање
,
певање
и
усклицавање
,
баш
као
да
су
сватови
,
а
ено
виде
се
и
осветљени
прозори
од
једне
велике
куће
!
“
рече
Рајко
.
„
Терај
право
у
двор
!
“
викну
Маргита
кочијашу
.
Око
дворишта
од
двора
повлачио
се
један
јарак
,
који
је
био
пун
воде
.
О
ону
страну
јарка
ишао
је
повисок
бедем
,
утврђен
јаким
палисадима
.
Улазило
се
у
двориште
преко
једног
дрвеног
моста
,
који
се
на
ланцима
могао
привући
у
вис
уз
зидине
од
капије
.
Двориште
је
било
широко
и
пространо
.
Сад
је
све
било
запремљено
гомилама
и
младих
и
старих
сељака
и
сељанака
,
од
којих
једни
играху
уз
циганска
ћеманета
,
други
загрљени
у
гомилице
певаху
,
а
већина
их
је
седела
уз
дрвене
столове
око
остатака
од
печених
јагањаца
и
око
још
пуних
боца
.
Кад
се
на
капију
уђе
одмах
с
лева
била
је
сниска
једна
кућица
,
у
којој
је
становао
надзорник
добара
грофових
са
својом
породицом
.
Пред
том
кућом
кочијаш
заустави
своје
коње
.
Један
велики
црни
рундов
скочи
на
коње
,
па
на
кочијаша
и
некако
срдито
и
зловољно
лајаше
крупним
и
промуклим
гласом
,
као
да
је
и
сам
већ
неколико
ноћи
пио
и
певао
те
промукао
.
„
Кондор
,
Кондор
,
Кондор
!
"
Зар
да
лајеш
на
своју
госпођу
?
“
викаше
Маргита
,
па
сишав
с
кола
приђе
право
к
рундову
,
који
,
кад
чу
њен
глас
,
стаде
као
да
се
скаменио
,
подиже
главу
своју
право
к
њеном
лицу
,
њушкаше
живо
као
да
усише
мирис
од
овог
живог
цвета
,
и
онда
,
радосно
лајући
,
узе
подскакивати
око
ње
.
Лизаше
јој
час
руке
,
час
обућу
,
па
онда
као
слеп
потрча
,
што
брже
може
,
у
гомиле
света
по
дворишту
,
лајући
као
да
се
помамио
;
па
онда
још
брже
натраг
к
њој
,
око
ње
,
уз
њу
,
па
онда
јурну
к
степеници
,
која
је
из
дворишта
у
главно
здање
водила
,
као
да
хоће
да
јави
своме
господару
радосну
вест
,
али
се
на
средини
степенице
опет
предомисли
,
те
се
у
бесном
трку
врати
к
Маргити
.
Ова
га
обема
рунама
дохвати
за
кудрави
врат
,
па
га
онда
тапкаше
по
глави
и
тепаше
му
:
„
моје
верно
псето
,
мој
верни
стари
Кондоре
!
ти
си
први
да
познаш
твоју
госпођу
!
“
У
том
изашла
беше
на
врата
од
оне
кућице
једна
жена
у
годинама
,
али
још
пуно
крепка
.
—
„
Ружо
!
“
рече
јој
Маргита
,
паде
јој
око
врата
и
пољуби
је
у
образ
;
Ружо
,
моја
драга
и
добра
Ружо
!
“
„
Али
ко
сте
ви
у
тој
чудној
ношњи
!
“
питаше
старица
,
па
се
изви
из
Маргитина
загрљаја
,
и
узе
да
је
очима
мери
.
—
„
Зар
да
ме
Кондор
позна
,
а
ти
да
ме
не
познаш
?
О
,
Ружо
слатка
,
зар
не
познајеш
грофицу
Маргиту
?
“
„
Исусе
,
Маријо
и
Јосифе
!
“
врисну
старица
,
па
се
пљесну
рукама
;
је
ли
ово
сан
,
ил
’
је
јава
?
Анчи
,
Марушо
,
децо
,
овамо
те
!
Овамо
!
...
Али
шта
ће
ми
они
?
!
...
Јест
’
,
слатка
,
мила
и
добра
моја
госпођо
!
Јест
’
,
то
сте
ви
!
.
.
О
Боже
,
о
Боже
!
Сам
си
је
ти
довео
да
име
свога
мужа
од
бруке
спасе
!
“
И
онда
старица
узе
да
јој
љуби
обе
руке
и
заплака
се
љубећи
их
.
„
Ходите
,
ходите
,
слатка
моја
госпођо
,
унутра
у
моју
собу
!
Ви
и
не
знате
шта
се
овде
збива
!
Ходите
унутра
док
ја
пошљем
децу
да
зовну
Мартина
!
“
И
старица
је
просто
увуче
унутра
у
кућу
.
Маргита
рече
Рајку
да
пође
с
њоме
,
а
кочијаша
упути
да
иде
у
штале
.
У
соби
Ружа
узе
свећу
па
загледа
добро
у
лице
Маргитино
.
Маргита
се
тихо
насмехну
па
рече
:
„
Кондору
није
требала
свећа
да
ме
позна
!
“
„
Јесте
,
ви
сте
и
нико
други
!
Ваше
јединствене
очи
,
ваш
сладак
глас
!
Та
прво
сам
вас
по
гласу
и
познала
!
Слатка
,
слатка
моја
госпођо
!
“
Па
онда
Ружа
остави
свећу
на
сто
,
а
сама
паде
на
колена
пред
Маргитом
;
узе
јој
опет
љубити
руке
по
стотину
пута
,
љубљаше
јој
колена
и
скуте
,
и
плакаше
горко
.
„
Еј
,
колико
смо
суза
ми
за
вама
пролили
!
А
колико
смо
вас
оплакивали
тек
ових
последњих
дана
!
Еј
,
јадна
,
јадна
моја
госпођо
,
како
је
мало
среће
Бог
вама
дао
,
баш
вама
,
који
сте
према
сваком
тако
пуни
доброте
и
милости
!
Тек
,
шта
ја
говорим
?
!
Нека
му
је
по
хиљаду
пута
слава
,
што
вас
је
из
чељусти
оних
поганих
Сарацена
избавио
!
А
ваља
да
ће
дати
да
се
сад
и
ова
гадна
комедија
овде
на
добро
сврши
!
“
„
Али
,
драга
моја
Ружо
,
о
чему
ти
то
говориш
?
“
питаше
је
Маргита
.
„
Где
је
гроф
?
Страх
ме
да
га
мој
изненадни
појав
не
потресе
тако
,
да
му
здрављу
нахуди
.
С
тога
сам
и
хтела
прво
да
видим
тебе
и
твога
Мартина
,
па
да
га
мало
спремите
!
“
—
„
Ох
,
слатка
моја
госпођо
!
Ви
не
знате
какво
је
врзино
коло
овде
!
Ох
,
како
да
вам
кажем
?
!
Па
стари
се
гроф
жени
!
“
Као
да
је
гром
поред
ње
ударио
.
Маргита
скочи
са
клупе
на
којој
је
седела
,
и
притисну
обе
руке
на
своје
слепе
очи
.
„
Шта
кажеш
?
!
...
.
Стари
се
гроф
жени
?
!
“
викну
она
гњевно
и
сва
пренеражена
,
па
онда
паде
натраг
на
ону
клупу
.
—
„
Узмите
мало
воде
,
слатка
госпођо
!
Приберите
се
;
Бог
је
добар
,
па
ће
вам
помоћи
да
учините
крај
свему
овом
покору
!
“
говораше
Ружа
,
па
јој
,
у
једној
саћи
од
калаја
,
додаде
воду
.
„
Према
мени
Бог
никада
није
био
добар
.
Он
мене
гони
од
како
ме
је
из
наручја
матере
моје
отргао
.
Али
,
молим
те
,
Ружо
,
казуј
ми
одмах
све
шта
је
и
како
је
?
!
“
говораше
Маргита
са
нешто
мало
више
мирноће
.
„
Ево
да
чујете
!
"
узе
Ружа
да
прича
.
3
„
Знате
ону
проклету
Циганку
Манду
,
које
је
син
био
негда
свирач
у
Борчије
,
па
се
после
потурчио
што
га
на
вашој
свадби
избише
?
Е
,
стари
наш
господар
прве
године
,
кад
вас
Турци
одведоше
,
није
знао
шта
ће
од
жалости
за
вама
.
Слао
је
људе
у
Цариград
,
потрошио
грдне
паре
,
па
ништа
.
Мислили
смо
свиснуће
.
Од
муке
звао
је
и
Манду
да
му
гледа
у
пасуљ
,
хоће
ли
вас
наћи
.
Она
му
куја
једна
причаше
,
како
је
њему
све
узалуд
што
ради
,
како
се
ви
њему
не
би
хтели
више
вратити
,
па
да
вас
он
са
свима
маџарским
витезовима
на
коленима
моли
да
се
вратите
;
да
сте
ви
тамо
где
сте
у
великој
срећи
и
великој
сјајности
;
да
управо
Турци
и
нису
вас
заробили
,
него
сте
се
ви
договорили
с
неким
младим
и
лепим
везиром
,
да
вас
тобож
силом
одведе
,
а
сад
сте
код
њега
у
двору
на
мору
,
где
кад
се
сетите
њега
,
старца
,
ви
се
грохотом
насмејете
.
Па
онда
му
је
казала
да
све
то
ништа
не
мари
,
јер
њему
стоји
у
судбини
тек
сад
срећан
да
буде
,
јер
ће
се
убрзо
оженити
младом
и
лепом
девојком
,
истина
од
простог
рода
,
али
која
ће
му
родити
два
сина
,
који
ће
његово
име
са
славом
по
свету
да
пронесу
.
Колико
год
ју
је
пута
призивао
,
свагда
му
је
то
исто
казивала
.
Па
онда
му
је
слала
и
друге
Циганке
,
да
му
гледају
у
воду
,
или
и
у
длан
,
и
свака
му
је
то
исто
готово
од
речи
до
речи
лагала
.
Кад
су
му
тако
већ
мало
памет
померили
,
Манда
му
световаше
да
отиде
у
Арад
к
некој
старој
Влахињи
врачари
,
која
може
да
учини
да
види
своју
суђеницу
.
Гроф
се
одвезао
у
Арад
с
Мартином
,
коме
је
све
причао
како
је
било
.
Отишао
је
седој
Влахињи
у
млади
петак
,
кад
се
смркло
.
Баба
је
наложила
велику
ватру
на
огњишту
у
кухињи
.
Кад
је
стигла
поноћ
,
баба
расплете
своје
седе
косе
,
скине
се
са
свим
гола
и
узме
чарати
у
ватру
и
кувати
неку
воду
у
једном
тигању
.
Кад
је
вода
прокључала
,
онда
баба
заиште
од
грофа
његову
златну
бурму
,
коју
је
од
венчања
с
вама
носио
;
баци
је
у
ону
кључалу
воду
,
те
се
растопи
,
као
да
је
од
жутог
воска
,
а
не
од
злата
.
Па
онда
,
слатка
моја
госпођо
,
помеша
ту
воду
с
некаквим
вином
,
напуни
један
воловски
рог
и
даде
грофу
да
из
њега
три
пута
сркне
.
Иза
тога
баба
баци
нешто
у
ватру
,
што
је
пукло
као
гром
,
сва
се
кућа
затресла
,
а
кухиња
се
димом
напунила
.
Баба
онда
узме
грофа
за
руку
,
одведе
га
пред
неки
као
долап
у
зиду
од
кухиње
,
који
кад
отвори
рекне
му
:
„
гледај
сад
и
добро
утуви
своју
суђеницу
да
не
погрешиш
?
"
Кроз
долап
се
видела
једна
сиротињска
соба
,
али
добро
осветљена
.
На
једној
сниској
постељи
,
а
на
црвеној
поњави
,
лежала
је
лепа
једна
и
врло
млада
девојка
,
готово
са
свим
нага
.
„
Гледај
добро
,
гледај
;
не
заборави
онај
младеж
што
јој
као
звездица
на
левом
колену
стоји
!
“
викаше
баба
.
И
гроф
доиста
виде
тај
младеж
.
Од
те
ноћи
је
стари
господин
постао
други
човек
.
Узео
је
да
пије
много
више
но
пре
,
постао
је
љут
и
прек
.
Један
пут
на
некаквом
весељу
угледа
једну
Циганчицу
.
Стадоше
му
очи
на
њој
.
Окрете
се
Мартину
,
који
је
био
с
њиме
,
па
рече
:
„
ето
је
она
моја
суђеница
!
Иди
види
чија
је
!
“
„
Па
то
је
Мандина
најмлађа
кћи
Сокица
!
“
прихвати
мој
Мартин
.
Одмах
дај
Манду
овамо
.
„
Има
ли
твоја
Сокица
младеж
на
левом
колену
?
“
питаше
је
гроф
.
"
Има
!
“
рече
Манда
.
—
„
Па
што
ти
то
дете
кријеш
од
мене
?
!
“
„
За
то
што
јој
је
осамнаеста
година
,
а
знам
шта
јој
пише
у
судбини
,
па
је
кријем
и
отимам
од
тебе
!
“
А
она
кучка
зна
да
га
је
омађијала
и
да
је
он
сиромах
у
њеној
мрежи
.
Није
дуго
потрајало
док
ето
Манде
и
њене
Сокице
у
двор
.
Стари
господин
сазва
нас
све
у
велику
дворану
па
нам
рече
:
„
ово
су
вам
од
данас
госпође
.
Слушајте
њихове
заповести
.
Коме
није
право
,
марш
са
моје
земље
!
“
То
је
било
одмах
после
Васкрса
.
Послаше
тобож
некога
у
Цариград
да
донесе
написмено
,
како
сте
се
ви
потурчили
,
а
неког
другог
светом
оцу
у
Рим
,
да
донесе
благослов
за
венчавање
.
Тек
је
пре
десетак
дана
стигао
овамо
и
један
и
други
,
па
предали
та
писмена
патеру
Амброзијусу
.
Каже
мени
мој
Мартин
:
„
лажу
,
лажу
;
нису
се
они
макли
из
Сегедина
;
него
су
се
онај
црни
патер
и
она
црна
кучка
договорили
,
да
поделе
благо
нашег
јадног
старог
господина
!
“
Ето
тако
вам
је
!
Од
ово
три
дана
весеље
је
,
а
сутра
ће
зором
у
Сегедин
да
се
тамо
венчају
.
О
,
слатка
моја
госпођо
,
сам
вас
је
Бог
довео
да
у
последњем
часу
спасете
и
господина
свога
и
кућу
своју
!
“
Маргита
се
,
сва
бледа
пребледа
,
само
љуљала
то
на
десно
то
на
лево
,
док
је
Ружа
причала
.
А
кад
ова
доврши
,
онда
она
наслони
чело
на
дрвени
сто
па
бризну
плакати
.
„
Ама
шта
је
све
ово
,
госпођо
?
!
Овај
се
свет
врти
око
нене
.
Ништа
ти
га
не
разумем
.
Што
ти
је
те
јецаш
?
Казуј
за
Бога
шта
ти
је
?
!
“
проговори
Рајко
пун
бриге
и
забуне
.
„
Еј
,
мој
Рајко
!
што
не
остах
с
тобом
у
Шумадији
!
“
проговараше
Маргита
грцајући
.
„
Не
знам
како
да
ти
кажем
!
Стид
ме
је
од
тебе
,
да
оваку
бруку
у
мом
двору
видиш
!
“
—
„
Ма
шта
да
је
не
може
бити
твоја
брука
и
срамота
!
Казуј
,
молим
те
,
шта
је
?
“
„
Ето
,
шта
је
!
“
прихвати
Маргита
горко
;
„
мој
стари
гроф
,
ког
сам
толико
пута
хвалила
како
је
добар
и
како
ме
воли
,
хоће
сутра
да
се
венча
,
и
то
с
киме
него
с
једном
Циганчицом
!
“
—
„
Пих
!
“
узвикну
Рајко
и
још
нешто
промрмља
.
„
Али
што
да
плачеш
?
Кад
те
твој
господин
види
,
он
ће
вратити
невесту
,
па
да
је
мила
шћерца
од
Божуна
бана
,
а
некмо
ли
једна
Циганчица
!
Хајдмо
одмах
к
њему
!
Нема
места
данас
сузи
од
жалости
,
него
само
сузи
од
радости
!
"
„
Право
велиш
,
Рајко
;
хајдмо
право
к
њему
у
двор
!
“
У
који
час
то
Маргита
рече
и
устаде
,
један
крепак
човек
са
проседом
брадом
и
косом
,
одевен
у
угарско
руво
од
загасите
чохе
,
уђе
у
собу
.
За
њим
се
ушуња
у
собу
и
онај
црни
рундов
и
понизно
приђе
к
Маргити
,
облизујући
се
и
машући
кудравим
својим
репом
.
„
Мартине
,
познајеш
ли
ко
је
ово
?
!
“
питаше
Ружа
.
Мартин
гледаше
за
неколико
тренутака
у
Маргиту
,
па
онда
подиже
руке
у
вис
,
склопи
их
живим
једним
пљеском
и
рече
:
„
о
,
хвала
теби
,
наш
велики
Боже
!
Госпођо
,
предобра
и
премила
наша
госпођо
грофице
!
Дајте
милостиву
руку
слузи
вашем
.
О
,
кад
доживех
да
вас
опет
својим
очима
видим
!
“
И
онда
јој
приђе
,
и
обасу
јој
руке
пољупцима
и
окваси
понеком
сузом
.
„
Мартине
,
“
говораше
му
Маргита
озбиљно
и
свечано
;
„
био
си
нам
свагда
веран
слуга
.
Тако
ти
свега
што
ти
је
мило
,
буди
ми
у
овоме
часу
веран
пријатељ
!
Пођи
пред
нама
,
одведи
нас
у
дворану
где
је
гроф
,
отвори
врата
и
викни
да
сви
чују
:
„
ево
је
грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
—
Не
!
премилостива
госпођо
грофице
,
не
ни
пошто
!
Они
су
сад
сви
трештени
пијани
.
Пијан
је
чак
и
патер
Амброзијус
,
а
већ
знате
нашем
господину
никад
није
много
требало
!
Ко
није
пијан
,
то
је
она
црна
змија
Манда
и
њена
кћи
.
А
Манда
је
готова
на
свако
зло
.
Начиниће
гунгулу
и
убиће
вас
онде
пред
ногама
господаревим
!
“
„
Па
шта
да
чиним
?
!
“
—
Да
чекате
док
се
истрезне
!
“
„
Кад
ће
то
бити
?
!
Они
могу
да
остану
да
пију
до
зоре
,
а
зором
,
рече
ми
Ружа
,
кренуће
се
у
Сегедин
на
венчање
!
“
—
„
То
је
истина
!
“
рече
Мартин
очајавајући
.
„
Нема
друго
,
него
одмах
сад
ја
идем
да
растурим
лажне
пријатеље
.
Ако
ме
ко
нападне
,
имаће
ко
и
да
ме
брани
.
Ако
не
би
ти
хтео
,
Мартине
,
ево
ко
ће
!
“
рече
Маргита
,
показав
руком
на
Рајка
.
—
„
Та
како
вас
не
бих
бранио
!
Бранићу
вас
па
да
погинем
.
Волим
пред
ногама
моје
племените
и
добре
госпође
погинути
,
него
поред
оних
циганских
врачара
господовати
!
Ружо
,
дај
ми
мој
ловачки
нож
!
“
И
Мартин
припаса
испод
атиле
ловачки
нож
.
Замоли
Маргиту
да
каже
Рајку
да
остави
онде
у
куту
од
собе
своју
дугу
пушку
,
јер
ће
му
у
случају
невоље
довољно
бити
оружје
што
га
за
пасом
има
.
„
Хајдете
сад
у
име
Божје
за
мном
,
и
нека
нам
је
сам
Бог
у
помоћи
!
“
рече
стари
Мартин
,
па
пође
напред
.
4
Прођоше
кроз
гомиле
веселих
и
више
или
мање
пијаних
сељака
.
Успеше
се
уз
камените
степенице
.
Уђоше
у
пространу
једну
и
добро
осветљену
дворану
,
које
зидови
беху
искићени
роговима
од
јелена
и
главама
од
медведа
и
курјакова
,
све
то
споменима
на
лов
,
по
гудурама
великог
једног
добра
што
га
гроф
имађаше
у
Сибињској
.
Беше
ту
пуно
слугу
,
који
насипаху
празне
боце
и
кондире
вином
,
да
буду
готови
да
се
носе
у
велику
дворану
.
А
из
те
дворане
,
кроз
мало
ошкринута
двокрилна
врата
,
долажаше
кроз
дивљи
некакав
чардаш
,
што
га
Цигани
свираху
,
врева
од
живог
разговора
и
звека
од
пехара
,
чаша
и
судова
на
столу
.
Кад
њих
троје
дођоше
већ
до
самих
двокрилних
врата
,
Мартин
их
руком
устави
,
па
онда
шапну
Маргити
:
„
да
причекамо
док
Цигани
сврше
овај
чардаш
,
а
сад
су
већ
при
крају
!
“
Маргита
метну
своју
десну
руку
на
лево
раме
Рајково
,
па
ту
наслони
своју
главу
.
„
Пусти
ме
,
“
рече
му
шапутом
;
„
да
се
на
тебе
наслоним
...
.
Хоћу
да
паднем
,
тако
ми
срце
куца
а
колена
клецају
!
Ох
,
мој
Рајко
,
што
не
остасмо
код
онога
доброг
старца
!
Ох
,
куда
ли
нас
двоје
сад
идемо
?
!
“
„
Притврди
своје
срце
,
госпођо
!
Знам
ја
како
ти
можеш
храбра
да
будеш
!
Даће
Бог
,
све
ће
добро
бити
!
“
рече
Рајко
храбрећи
је
.
Али
му
и
самом
срце
бурно
куцаше
.
Последњим
једним
живим
ускликом
и
шкрипутом
жица
стаде
чардаш
као
да
је
сабљом
пресечен
.
Осу
се
лупање
песницама
о
сто
и
усклицавање
гостију
.
Па
онда
неко
повика
да
се
утишају
,
те
да
се
чује
здравица
,
коју
ће
пречасњејши
патер
Амброзијус
из
великог
хришћанског
милосрђа
да
напије
садашњој
Румели
Беглер-беговици
некадашњој
грофици
Маргити
од
Нађ-Бање
.
„
Силенција
!
Силенција
!
“
викаше
гост
госту
те
се
начини
читав
урнебес
од
силенције
.
Али
кад
последња
силенција
угуши
претпоследњу
,
кад
у
томе
брзоруки
момци
напунише
све
пехаре
редом
,
онда
један
старачки
а
промукли
глас
озго
са
зачеља
закреча
несигурно
:
„
наш
будући
кардинал
од
винове
лозе
има
реч
!
“
Устаде
патер
Амброзијус
у
мртвој
тишини
и
тек
се
накашља
,
а
двокрилна
се
врата
расклопише
силним
једним
ударом
,
Мартин
,
са
поносито
уздигнутом
главом
,
крочи
у
дворану
и
гласно
и
чисто
усклицавајући
викну
:
„
Њено
високоблагородије
,
премилостива
госпођа
,
грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
И
онда
се
склони
на
лево
и
дубоко
поклони
пред
Маргитом
,
која
у
њеном
турском
руву
ступи
мирно
а
поносито
у
дворану
праћена
Рајком
,
који
у
левој
руци
ношаше
своју
шубарицу
,
а
десну
спустио
беше
на
велики
нож
за
пасом
.
У
великој
дворани
зидови
беху
покривени
сликама
грофова
од
Нађ-Бање
кроз
последња
два
века
.
Озго
са
таванице
спуштао
се
многокраки
позлаћени
светњак
,
у
коме
је
горело
ваља
да
четрдесет
воштаница
.
У
једном
куту
дворане
једна
гомилица
Цигана
удешаваше
тихо
ћеманета
.
За
дугачким
и
широким
столом
,
који
се
чисто
угибао
под
сваковрсним
јестивом
и
пићем
,
седело
је
бар
двадесет
и
четири
госта
.
Ваздух
беше
топал
,
загушљив
од
дима
воштаних
свећа
,
испуњен
паром
од
пецива
и
пића
.
Горе
у
самом
зачељу
седео
је
у
високој
наслоњачи
стари
гроф
,
седе
браде
и
седе
косе
,
округла
,
мрка
и
зажарена
лица
,
одевен
у
богато
маџарско
руво
,
са
широким
златним
пасом
,
о
коме
је
висио
један
кратак
шпански
штилет
,
са
дршком
позлаћеном
и
драгим
камењем
искићеном
.
Поред
њега
десно
седела
је
,
у
онако
исто
високој
и
богато
искићеној
наслоњачи
,
млада
једна
девојка
,
загасите
боје
у
лицу
и
црних
очију
,
—
црних
и
светлих
,
али
без
душевне
топлоте
,
као
да
нису
два
девојачка
ока
,
него
само
две
црне
маслинке
.
Није
имала
венац
на
глави
,
али
је
била
обучена
у
белу
свилу
,
а
на
повисоком
и
танком
врату
носила
је
низове
од
бисера
и
драгог
камења
,
што
својим
севањем
само
још
више
изношаше
на
видик
топлоту
њеног
лица
.
Лево
од
старога
грофа
седела
је
у
трећој
наслоњачи
жена
већ
у
годинама
,
црне
масти
,
одсудно
циганскога
типа
,
обучена
у
хаљину
од
љубичасте
кадифе
,
са
пуно
тешких
златних
ланаца
о
врату
и
по
грудима
.
Кад
оне
речи
Мартинове
пројечаше
,
патер
Амброзијус
испусти
из
руку
један
велики
воловски
рог
,
сребром
окован
а
пун
вина
,
који
беше
дохватио
да
напије
здравицу
.
Вино
се
просу
по
столу
,
а
патеру
клецнуше
ноге
,
те
паде
доле
у
столицу
.
„
Грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
промуца
стари
гроф
,
и
она
му
се
дворана
поче
да
окреће
.
„
Шта
то
рече
Мартин
?
!
“
питаше
он
час
младу
Циганчицу
десно
,
а
час
матору
Циганку
лево
.
„
Та
зар
не
провидите
лукаву
игру
старог
лакрдијаша
Мартина
?
Шта
сте
се
следили
и
укопали
?
Та
ово
је
маскарада
!
“
викаше
оздо
иза
стола
један
од
млађе
господе
,
који
се
још
не
бејаше
са
свим
загњурио
у
вино
.
„
А
,
тако
ли
је
?
Лакрдија
,
маскарада
!
“
јечаше
промуклим
гласом
стари
гроф
.
„
Молим
,
молим
Румели-Беглер-беговицу
нека
седне
поред
барона
Отмара
—
гле
,
мало
не
рекох
Османа
!
Ха
,
ха
,
ха
!
Барон
Осман
је
удовац
,
могли
би
се
још
ноћас
погодити
,
па
нека
је
сутра
два
венчања
!
А
,
шта
велите
?
!
“
Гракнуше
пијани
гости
у
смех
и
у
кликтање
и
у
пљескање
.
„
Мартин
ће
скупо
да
плати
ову
луду
шалу
!
“
промрмља
Циганка
у
љубичастој
кадифи
и
подиже
према
Мартину
стегнуту
песницу
.
„
Овде
,
господо
,
"
зачу
се
јасан
,
а
сада
и
пун
свечаности
,
глас
Маргитин
;
„
овде
,
господо
,
има
само
једно
место
,
које
грофица
Маргита
може
да
заузме
,
јер
јој
с
правом
припада
,
а
то
је
:
место
поред
свога
мужа
!
“
Праћена
Рајком
,
као
сенком
својом
,
она
корачаше
господствено
право
к
зачељу
.
Сви
је
гости
сад
гледаху
запрепашћени
,
неки
с
отвореним
устима
,
али
на
која
не
могаше
ни
једна
реч
да
изађе
.
За
неколико
тренутака
владаше
мртва
тишина
.
Маргита
дође
до
младе
Циганчице
.
Погледа
је
оним
широким
и
меким
погледима
својим
,
у
којима
не
бејаше
у
том
часу
гњева
,
него
само
сажаљења
.
„
Дижи
се
са
тога
места
,
дете
моје
!
“
рече
јој
благо
.
И
Циганчица
се
без
речи
,
освојена
и
оним
погледима
и
оном
благошћу
,
диже
и
отиде
иза
наслоњаче
своје
матере
.
„
А
ти
,
гадна
црна
мађијанко
,
дижи
се
са
те
столице
,
па
овога
часа
напоље
из
овога
двора
у
чергу
,
да
не
нађеш
пут
у
тамницу
!
“
И
сад
из
очију
Маргитиних
сипаше
ватра
гњева
,
и
она
махну
руком
величанствено
,
показујући
Циганки
пут
к
вратима
.
„
0
,
о
,
о
,
грофе
,
“
јекну
Циганка
сва
дрхћући
од
гњева
;
„
ако
ваше
слуге
имају
слободу
и
такве
лакрдије
да
збијају
,
хвала
вам
лепо
на
господству
!
Тако
што
у
Цигана
нема
!
А
ти
безобразна
комедијашице
,
напоље
одавде
!
“
Диже
се
једна
граја
,
којој
се
прави
значај
не
могаше
да
ухвати
.
Тек
сви
гости
узеше
викати
:
„
е
,
е
,
е
,
то
је
много
!
Доста
лакрдије
!
“
„
И
ја
велим
:
доста
лакрдије
!
"
рече
Маргита
мирно
.
„
Избављена
из
турског
ропства
,
витештвом
овога
младога
Србина
кога
овде
видите
,
похитала
сам
своме
мужу
и
своме
завичају
.
Аладаре
,
зар
ме
доиста
не
познајеш
?
...
.
Твој
слуга
и
твоје
псето
познали
су
ме
одмах
!
...
Господо
,
зар
нико
од
вас
не
може
да
ме
позна
?
Силађи
Јаноше
,
зар
сам
толико
остарела
да
ме
не
познајете
?
Бароне
Отмаре
,
зар
ме
ни
ви
не
познајете
?
!
“
„
Устајте
господо
!
"
викну
барон
Отмар
,
па
скочи
на
ноге
;
„
устајте
,
господо
,
ово
је
доиста
глас
грофице
Маргите
!
“
„
Шут
,
шут
,
шшш
!
“
заћуткиваше
патер
Амброзијус
барона
.
„
Хе
,
драга
моја
,
како
ћу
ја
да
те
познам
,
кад
те
не
познаје
онај
који
те
је
грлио
?
!
Ха
,
ха
,
ха
!
О
хо
,
хо
,
хо
!
“
церекаше
се
пијани
Силађије
.
„
Ељен
Силађи
!
“
викну
промукло
стари
гроф
и
удари
песницом
о
сто
.
Гости
прихватише
усклик
и
удараше
песницама
о
сто
,
као
да
су
се
помамили
.
Отмар
тресну
своју
столицу
на
под
и
изађе
из
дворане
,
кршећи
кроз
зубе
маџарске
псовке
.
Стари
гроф
махаше
рукама
,
дајући
знак
гостима
да
се
утишају
,
па
се
онда
диже
.
Циганка
му
нешто
шапуташе
на
ухо
,
али
је
он
нестрпљиво
одгурну
и
рече
:
„
торњај
се
од
мене
,
црна
сотоно
,
не
знам
те
шта
мумлаш
!
“
па
се
онда
окрете
гостима
и
поче
што
јасније
могаше
:
„
Сви
знамо
како
је
грофица
Маргита
као
неблагодарна
куја
,
незадовољна
са
старим
мужем
одбегла
за
младим
...
хеј
,
патеру
,
како
се
зваше
онај
?
!
...
Мандо
,
како
се
зваше
онај
?
!
...
Јест
Румели-Бенглер-бег
.
А
да
није
то
тамо
Бенглер-бег
?
!
“
рече
пијани
старац
,
па
се
окрете
према
Рајку
и
гледаше
га
за
неколико
тренутака
.
„
Могао
би
бити
!
“
настави
даље
;
„
млађи
је
од
мене
;
биће
да
је
и
лепши
од
мене
!
...
Хеј
ти
,
гарава
моја
голубице
,
где
си
?
Дед
’
овамо
,
право
и
само
право
!
ко
је
лепши
,
ја
или
онај
тамо
Бенглер-бег
?
...
Ја
!
тако
,
то
је
право
,
тако
се
ваља
!
“
Диже
се
опет
граја
од
усклицавања
у
здравље
паметне
Циганчице
.
Кад
и
то
прође
,
стари
гроф
настави
:
„
Сад
ево
једне
прилике
,
пала
овде
међу
нас
као
с
неба
...
“
—
„
Није
с
неба
!
“
прекиде
га
Манда
љутито
;
пала
међу
нас
из
ноћи
као
из
црног
пакла
!
“
„
Молим
!
“
викну
старац
строго
;
„
сваки
по
реду
!
...
Рекох
ево
ње
.
Туркиња
,
Чивутка
,
Рацкиња
,
ко
ће
је
знати
!
Видим
има
очи
,
има
стас
.
Каже
ја
сам
грофица
Маргита
!
Е
,
лепо
;
грофица
Маргита
има
на
левој
страни
...
како
да
кажем
...
баш
онде
где
јој
срце
куца
,
један
плав
младеж
.
Молимо
...
Молимо
...
покажите
ви
шта
имате
тамо
где
вам
срце
куца
!
“
Сад
се
тек
диже
урнебес
од
гласног
смеха
,
од
дивље
вике
:
„
ељен
гроф
Аладар
!
Дај
чардаш
!
“
И
Цигани
почеше
да
удешавају
жице
.
У
томе
Манда
,
која
дотле
узалуд
гураше
Сокицу
да
иде
да
опет
заузме
десну
наслоњачу
,
устаде
,
узе
своју
кћер
љутито
за
руку
и
одвуче
је
и
посади
на
њено
прво
место
.
Маргити
,
која
се
била
за
неколико
тренутака
чисто
скаменила
,
гледајући
ово
друштво
,
сад
кад
виде
шта
Манда
на
њене
очи
учини
прекипе
.
Она
дохвати
девојку
за
обе
руке
,
па
је
просто
као
неко
маче
баци
иза
себе
на
под
до
зида
.
Врисну
Сокица
.
Манда
скочи
,
узе
чупати
своје
косе
,
па
,
с
пеном
на
устима
,
цикну
грозу
:
„
Ако
си
човек
,
брани
своју
невесту
!
"
Гроф
тресну
своју
наслоњачу
о
под
,
па
је
превали
,
и
онда
—
удари
песницом
Маргиту
у
лево
плеће
,
и
диже
руку
да
је
и
по
други
пут
удари
,
али
му
је
у
исти
мах
Рајко
дохвати
својом
левом
руком
.
„
Стани
господине
!
Зар
тако
маџарски
племић
дочекује
своју
верну
жену
?
Не
срамоти
свој
образ
и
не
греши
своје
душе
?
“
рече
Рајко
,
па
онда
одби
старчеву
руку
на
десно
.
Гроф
се
спотаче
,
посрну
преко
своје
оборене
столице
,
и
паде
.
Диже
се
страшна
вика
од
гостију
и
запомагање
од
Манде
Циганке
.
Али
нико
од
гостију
да
приђе
грофу
у
помоћ
.
Рајко
се
сам
пригну
,
па
га
подиже
на
ноге
.
Гроф
пун
гњева
крхаше
грозну
једну
теретемку
,
тресну
једном
ногом
о
под
,
те
му
мамуза
зазвркта
,
трже
онај
шпански
штилет
,
па
га
сјури
Рајку
под
ребра
.
Рајко
трже
пиштољ
.
Али
већ
у
тренутку
,
у
коме
га
запе
,
виде
да
је
грехота
убијати
пијана
човека
.
Окрену
цев
горе
у
таваницу
и
одапе
.
Пуче
пуцањ
,
погасише
се
скоро
све
свеће
,
утекоше
Цигани
свирачи
,
утекоше
гости
,
Манда
одвуче
старца
и
кћер
,
и
кроз
два
или
три
тренутка
не
остаде
у
дворници
нико
други
осим
Рајка
,
Маргите
и
Мартина
.
5
„
Бога
ми
,
госпођо
,
ја
сам
ти
рањен
?
“
рече
Рајко
мирно
задевајући
празан
пиштољ
за
свој
кожни
пас
.
—
„
Еј
,
мени
тужној
!
“
врисну
Маргита
,
па
се
пљесну
рукама
,
а
срце
јој
се
следи
.
„
Где
си
рањен
,
јадни
мој
Рајко
?
!
“
„
Па
немој
се
тако
препадати
!
Неће
ми
ваља
да
ништа
бити
.
Не
бој
се
!
“
говораше
Рајко
,
па
се
још
мало
осмехну
само
да
је
умири
.
Али
му
лице
поче
нагло
да
бледи
и
жути
.
—
„
Хајдмо
одмах
у
другу
собу
!
“
рече
Маргита
блеђа
и
од
самог
рањенога
Рајка
,
па
га
узе
под
руку
и
поведе
.
„
Мартине
,
преклињем
те
,
пошљи
одмах
овог
часа
твога
Мишка
на
коњу
у
Сегедин
,
нека
доведе
два
најбоља
лекара
.
Нека
поведе
и
за
њих
оседлане
коње
,
и
нека
им
обећа
што
год
затраже
,
само
да
одмах
дођу
!
А
ти
сам
врати
се
амо
и
викни
Ружу
своју
!
“
„
Али
...
молим
те
...
не
препадај
се
!
Више
ме
боли
што
те
видим
да
си
се
препала
него
ова
рана
.
Не
бој
се
!
...
Неће
ни
бити
ништа
!
"
говораше
Рајко
све
тишијим
и
тишијим
гласом
.
Тек
су
прешли
оно
велико
придворје
и
ушли
у
једну
велику
собу
,
у
којој
је
уз
зид
према
прозорима
била
једна
по
сниска
а
велика
постеља
са
меканим
свиленим
перинама
и
узглавницима
,
кадифеним
покривачима
и
завесама
,
које
се
са
таванице
из
једне
позлаћене
грофовске
круне
спуштаху
—
а
Рајко
са
тихим
уздахом
рече
:
„
баш
да
ми
је
да
седнем
...
ноге
ми
клецају
!
“
„
Ево
лези
на
ову
постељу
!
“
рече
му
Маргита
.
—
„
А
,
то
не
,
много
је
господска
!
...
Куд
ћу
ја
тамо
...
Него
ево
овде
на
овај
миндерлук
испод
прозора
!
...
Куд
ћу
ја
тамо
...
оно
је
,
“
па
се
Рајко
опет
насмехну
,
само
да
Маргиту
охрабри
,
„
оно
је
тамо
ваља
да
постеља
...
младе
невесте
!
“
„
То
је
моја
постеља
...
слободно
лези
...
знаш
да
си
ми
као
брат
,
а
овако
рањен
и
више
си
ми
!
“
говораше
Маргита
нежно
.
—
„
Твоја
постеља
?
“
муцаше
Рајко
,
и
онда
се
загледа
за
неколико
тренутака
у
кадифене
завесе
од
постеље
.
„
Доста
је
што
могу
да
је
одавде
погледам
...
Знаш
како
ми
је
?
...
као
да
си
ме
увела
у
неку
цркву
!
“
Врати
се
Мартин
носећи
велику
чинију
воде
и
оцта
од
руже
.
Дође
и
Ружа
с
убрусима
,
превојима
и
пуно
некаквих
меких
тканина
.
„
Не
брините
се
,
госпођо
,
“
рече
јој
Мартин
;
„
Мишко
већ
јури
путем
у
Сегедин
.
Ја
ћу
сад
да
отпашем
младога
витеза
и
да
му
превијем
рану
.
“
Маргита
и
Ружа
изађоше
у
предворје
.
„
Боље
је
ходите
амо
на
степенице
да
дахнете
чистим
ваздухом
.
Тако
сте
бледи
и
тако
дрхћете
!
“
рече
Ружа
Маргити
,
која
ћуташе
па
се
само
стресаше
,
као
да
је
у
грозници
,
и
ломљаше
грчевито
своје
прсте
.
Даде
се
као
неко
дете
извести
на
степенице
.
Двориште
беше
празно
.
Изгледаше
као
неко
пусто
разбојиште
.
Оборени
столови
,
поразбијани
крчази
,
разбацане
клупе
;
овде
и
онде
понеки
сељачки
шешир
и
по
гдекоја
женска
марама
.
Из
села
и
у
даљини
чуо
се
топот
од
коња
и
звркат
од
многих
кола
.
„
Гледајте
само
,
слатка
и
милостива
госпођо
,
“
узе
Ружа
да
говори
;
„
гледајте
само
како
се
сви
очистише
!
.
.
Као
да
је
вихор
ветар
духнуо
па
их
као
плеву
и
прашину
однео
!
...
Знате
како
је
то
чудно
било
.
Ја
стојим
на
вратима
од
наше
куће
,
па
ослушкујем
шта
ће
бити
у
великој
дворници
.
Тек
пуче
пушка
,
а
господа
да
се
поломе
низ
степенице
.
„
Дај
кола
,
коње
,
дај
коње
!
Кола
,
кола
овамо
!
Прежи
коње
!
“
викаху
,
па
сви
јуриш
к
шталама
.
А
сељаци
се
усплахирише
и
запиташе
:
„
ама
шта
је
то
?
Шта
се
то
десило
?
!
“
Тек
неко
од
господе
рече
:
„
дух
се
јавио
,
вампир
,
авет
!
“
Јао
да
сте
само
видели
!
Дрекнуше
сељаци
:
„
беште
,
ето
вампира
,
ето
авети
!
“
па
онда
све
један
преко
другог
!
О
,
сачувај
ме
Боже
,
остарела
сам
а
овакво
чудо
до
ноћас
не
видех
ни
у
сну
!
“
Маргита
је
по
свој
прилици
није
ни
слушала
.
Она
гледаше
на
небо
у
неколике
ситне
и
бледе
звезде
и
ломљаше
грчевито
своје
прсте
.
Па
онда
гласом
пуним
очајања
рече
:
„
О
Ружо
слатка
,
шта
ћу
ја
ако
он
умре
!
“
—
„
Неће
ваља
да
умрети
!
“
прихвати
Ружа
.
Даће
Бог
да
рана
није
опасна
.
Доћи
ће
лекари
,
а
на
великом
су
гласу
.
Неће
ваља
да
тако
млад
и
тако
красан
и
тако
због
ничега
умрети
!
"
„
Ах
,
ти
не
знаш
,
колико
је
то
једно
чисто
сунце
од
човека
!
...
Него
како
је
твој
Мартин
спор
!
...
Тек
опет
хвала
му
;
шта
бих
сад
без
њега
радила
!
...
Иди
види
,
можемо
ли
се
у
собу
вратити
!
"
Ружа
оде
до
врата
од
оне
спаваће
собе
,
ошкрину
их
,
завири
и
онда
махну
руком
Маргити
да
дође
.
"
Метнуо
сам
му
хладне
крпе
на
рану
и
привезао
је
!
“
говораше
Мартин
шапутом
.
"
Него
,
ето
видите
,
обнесвеснуо
је
!
Бојим
се
рана
је
на
злом
месту
!
“
—
„
Еј
,
мој
Рајко
,
зар
ово
да
ти
је
награда
за
твоју
витешку
службу
?
!
"
говораше
Маргита
грцајући
без
суза
.
Седе
поред
њега
,
па
се
тужна
загледа
у
његово
бледо
лице
и
склопљене
очи
.
Узе
умакати
своје
прсте
у
сирће
од
руже
,
па
му
онда
њима
полагано
и
нежно
превлачаше
чело
и
трепавице
.
„
О
Мартине
,
зар
нема
нико
у
селу
ко
је
вичан
ранама
?
Има
ли
какав
стар
човек
или
каква
баба
видарица
?
!
“
питаше
Маргита
све
шапутом
,
као
да
Рајка
не
разбуди
.
—
„
Па
нема
,
госпођо
;
све
је
то
просто
!
Него
опет
,
послаћу
момке
нека
трче
од
куће
до
куће
,
нек
разбуде
ко
год
спава
,
нек
растрезне
ко
је
још
пијан
,
нека
распитају
и
доведу
амо
свакога
,
ко
ма
и
уображава
да
нешто
зна
!
“
Кад
Мартин
отиде
Маргита
још
за
неко
време
својим
,
од
ружиног
оцта
мирисним
,
прстима
,
миловаше
чело
,
очи
и
образе
Рајкове
,
па
онда
ће
шапатом
да
запита
:
"
Ружо
,
верујеш
ли
ти
у
Бога
?
!
...
Верујеш
ли
да
он
може
да
помогне
само
кад
хоће
,
и
верујеш
ли
да
он
хоће
да
чује
молитве
?
!
“
—
„
Јаох
мени
,
моја
слатка
и
милостива
госпођо
,
како
то
питате
?
!
...
Та
како
да
не
верујем
!
Та
он
једини
и
може
да
помогне
кад
нико
други
не
може
!
Ко
је
подигао
моју
Марушу
из
великих
богиња
?
Сви
лекари
и
све
видарице
рекоше
:
нема
ништа
од
ње
!
Ја
му
се
молих
да
је
придигне
,
па
ма
и
богињаву
и
слепу
,
само
нека
ми
дете
живи
!
И
он
чу
моју
молитву
и
подиже
је
!
А
Маруша
му
се
једнако
и
на
глас
молила
:
боље
да
је
и
закопа
,
него
да
јој
остави
лице
богињаво
.
Па
и
њу
је
чуо
.
Ето
у
моје
Маруше
лице
глатко
као
лист
од
божурова
цвета
!
“
„
Иди
,
слатка
моја
,
иди
клекни
и
моли
му
се
нек
не
да
смрти
младог
овог
витеза
!
“
шапатом
је
преклињаше
Маргита
,
те
Ружа
одмах
отиде
у
један
кут
од
собе
,
спусти
се
на
колена
и
узе
се
молити
Богу
за
Рајка
.
6
Док
се
Ружа
на
коленима
,
Богу
молила
,
Маргита
немирно
,
а
с
прекрштеним
рукама
,
корачаше
по
соби
.
Беше
се
пустила
у
неке
дубоке
мисли
.
У
души
јој
је
беснила
тешка
једна
борба
:
борба
срдње
на
Бога
и
брига
за
Рајком
,
борба
веровања
са
неверовањем
.
Узе
мрдати
главом
,
као
да
сама
себи
каже
:
„
не
,
не
,
то
нећу
!
то
не
могу
!
"
Неверовање
је
било
јаче
од
веровања
;
горчина
је
била
јача
од
љубави
.
Па
онда
стаде
поред
Рајка
,
који
нешто
теже
и
спорије
дисаше
.
Гледаше
га
неизмерном
нежношћу
.
Узе
опет
да
му
чело
и
очне
поклопце
превлачи
мирисним
прстима
својим
.
Очи
јој
се
напунише
сузама
.
Узе
кршити
руке
своје
,
па
их
онда
склопи
,
подиже
увис
,
држаше
их
тако
склопљене
као
да
се
Богу
моли
,
па
онда
се
спусти
на
колена
поред
ниске
софе
,
на
којој
Рајко
лежаше
,
и
поче
да
говори
:
„
Ево
ти
опет
подигох
руке
,
и
очи
,
и
срце
,
ево
падох
преда
те
на
колена
.
Била
сам
у
бунту
противу
тебе
.
Веровала
сам
да
си
силан
,
изгубила
сам
била
веру
да
си
милостив
.
Знала
сам
само
за
немилост
твоју
.
Љубила
сам
те
,
а
ти
си
ме
гонио
.
Осмех
моје
невиности
удавио
си
у
потоку
горких
суза
мојих
.
Ранио
си
ме
првом
стрелом
,
кад
си
ми
младој
младу
и
нежну
матер
отргао
,
а
мене
хладној
туђинској
нези
предао
.
Ранио
си
ме
другом
стрелом
,
кад
си
мој
први
девојачки
занос
,
чист
пламен
невине
једне
љубави
,
погасио
буром
мојих
уздаха
и
даждом
мојих
суза
.
И
опет
нисам
роптала
.
Још
сам
се
теби
исповедала
,
теби
молила
,
у
тебе
уздала
и
тебе
љубила
.
Предао
си
младост
моју
старцу
једном
.
Нисам
ни
на
то
роптала
.
И
ако
нисам
могла
у
старцу
да
нађем
одговора
чежњи
својој
,
знала
сам
шта
ми
је
дужност
.
И
онда
си
пустио
да
ме
аждаја
агарјанска
у
своју
чељуст
дохвати
.
Ох
,
чинило
ми
се
да
се
мојим
молитвама
,
мојим
сузама
,
мојим
уздасима
,
симпатички
одазивље
и
само
оно
стење
и
камење
у
порушеноме
двору
српскога
цара
;
али
се
ти
њима
ниси
одазвао
.
Твој
одговор
на
моје
молитве
биле
су
све
нове
и
све
страшније
и
грозније
муке
.
Дошао
је
најпосле
дан
,
у
који
је
моје
слабо
и
очајно
срце
рекло
:
па
тебе
или
никако
и
нема
,
или
ако
те
има
,
ти
немаш
ни
милости
ни
сажаљења
!
И
онда
сам
се
заверила
да
к
теби
више
никад
не
подигнем
очи
,
да
пред
тобом
никад
више
не
приклоним
колено
своје
,
и
да
се
никада
више
срце
моје
не
занесе
молитвом
к
престолу
твоме
.
Али
се
ево
сломио
бунт
мој
;
сломио
се
понос
мој
;
немилостивношћу
својом
водиш
ме
да
тражим
опет
милост
твоју
!
Ево
ме
клечим
пред
тобом
,
ево
ме
дижем
очи
к
теби
;
кроз
сузе
моје
срце
те
моје
тражи
.
Чуј
један
пут
у
моме
злосрећном
животу
глас
моје
молитве
!
О
,
не
дај
Рајка
смрти
!
Отми
га
,
спаси
га
,
подигни
га
!
Учини
ми
само
ту
једну
једину
милост
,
па
да
те
благосиљам
за
све
грозне
своје
патње
,
за
све
страшне
немилости
твоје
!
Ево
ти
се
заветујем
:
седам
година
живећу
о
хлебу
и
води
,
ићи
ћу
босонога
од
села
до
села
,
да
свету
проповедам
:
како
је
страшна
твоја
немилост
и
опет
како
је
велика
твоја
милост
!
О
,
само
не
дај
ми
Рајка
смрти
!
Узми
од
мене
све
друго
што
хоћеш
,
врати
ме
на
нове
муке
,
умори
ме
лаганом
смрћу
,
само
одржи
њега
и
подигни
га
,
и
сачувај
га
онима
,
који
су
њему
мили
.
Ако
нећеш
да
се
смилујеш
ни
данас
мојим
сузама
,
смилуј
се
његовој
младости
и
чистоти
срца
његова
,
и
смилуј
се
ономе
добром
старцу
тамо
у
планинама
!
"
И
онда
јој
поток
суза
речи
угуши
.
Рајко
дође
к
себи
.
Отвори
очи
и
гледаше
у
таваницу
.
Окрете
главу
и
виде
како
Маргита
стоји
поред
њега
,
а
крупне
јој
се
сузе
низ
образе
ваљају
.
„
Госпођо
,
немој
да
плачеш
!
...
Нећу
ја
умрети
...
А
баш
и
да
умрем
,
па
ништа
!
...
.
Истина
баш
не
бих
волео
да
ми
је
гроб
овде
у
бари
где
нема
ни
липе
ни
раста
.
Еј
,
славна
Шумадијо
!
Некако
је
милије
и
умрети
у
теби
,
а
некмо
ли
живети
!
...
Сећаш
ли
се
,
госпођо
,
како
је
лепо
на
Космају
?
!
...
.
Збиља
,
не
дај
Боже
да
овде
умрем
,
јави
мојима
у
Расину
,
и
старцу
на
Вујну
...
Пошљи
паре
за
ону
скелу
!
...
“
Поћута
дуго
,
па
тек
рече
:
„
Нека
ми
ватруштина
мозак
дохвати
...
Ова
ми
се
соба
окреће
...
Госпођо
,
где
је
Маргита
?
“
„
Ево
Маргите
поред
тебе
,
Рајко
!
Сад
ће
стићи
лекари
,
па
ће
те
извидати
!
"
рече
му
она
.
—
„
То
је
добро
.
Па
ћемо
онда
заједно
натраг
у
планине
...
Знаш
,
понећеш
и
ону
заставу
.
.
“
и
онда
опет
обнесвесну
.
После
поноћи
Рајко
поче
да
говори
много
шта
у
заносу
,
час
разумљиво
,
час
неразумљиво
.
Срце
му
брзо
куцаше
и
ватра
му
беше
образе
подузела
.
Маргита
се
није
од
њега
одмицала
.
Нареди
те
јој
Ружа
извади
из
ормана
најтање
свилене
тканине
,
које
је
око
врата
и
на
својим
грудима
носила
,
па
их
,
натопљене
хладном
водом
,
полагаше
на
врело
чело
Рајково
.
Али
што
се
зора
примицаше
,
то
његов
занос
бејаше
све
већи
.
Један
пут
узе
да
као
уз
гусле
попева
:
„
Ој
,
Маргито
,
моја
верна
љубо
!
Додај
мени
крстата
барјака
,
Цар
ме
Лазо
на
Косово
зове
!
“
Још
једном
дође
лепо
к
себи
.
Гледаше
пуно
отвореним
очима
око
себе
,
загледа
се
подуго
у
Маргиту
,
па
јој
врло
тихим
гласом
рече
:
„
ако
се
деси
...
јави
старцу
на
Вујну
!
...
О
,
моја
добра
госпођо
,
колико
ти
досађујем
!
...
Хвала
ти
...
и
опрости
ми
!
“
Маргита
не
могаше
речи
да
проговори
,
него
га
погледима
из
сузних
очију
миловаше
нежно
.
Пред
зору
је
Рајко
почео
опет
да
бунца
.
Час
говори
с
Краљевићем
Марком
,
час
са
Сибињанин
Јанком
,
час
са
Голубаном
.
Таман
је
бледа
зора
почела
да
свиће
,
а
он
рече
:
„
Голубане
...
.
Ја
опремих
своју
ластавицу
,
Хајдмо
сада
у
поље
Косово
,
А
нашему
кнезу
честитоме
,
Хајдмо
...
.
“
То
су
биле
његове
последње
речи
.
Стигоше
мало
после
лекари
из
Сегедина
и
нађоше
да
је
у
Рајка
срце
престало
да
куца
.
Кад
то
рекоше
Маргита
пред
њима
и
пред
свима
својим
млађима
паде
на
Рајкова
прса
и
плакаше
у
глас
.
Да
јој
је
био
једини
брат
од
заклетве
,
или
син
јединац
,
не
би
га
могла
топлијим
сузама
облити
ни
дубљим
уздасима
окадити
.
Кад
је
силом
подигоше
,
она
кроз
сузе
и
још
једнако
јецајући
рече
лекарима
и
свима
присутнима
:
„
Није
ми
брат
,
није
ми
вереник
,
није
ми
љубазник
,
није
ми
никакав
род
,
и
опет
ми
је
милији
но
да
ми
је
и
љубазник
и
вереник
и
најприснији
и
најмилији
род
.
Нико
од
вас
не
зна
колико
је
он
невин
и
племенит
био
.
То
је
био
један
истински
беспрекорни
витез
.
Ја
једина
знам
шта
сам
у
њему
изгубила
;
а
ни
ја
не
знам
шта
је
све
његова
земља
у
њему
изгубила
!
“
7
После
тога
првог
и
бујног
излива
суза
као
да
је
ових
у
Маргите
са
свим
нестало
.
Нико
је
више
не
виде
да
се
заплаче
.
Али
је
почешће
наређивала
да
је
оставе
саму
поред
мртвог
Рајка
.
Са
свечаном
мирноћом
издавала
је
заповести
за
његову
опрему
.
„
Опремићемо
га
,
"
говораше
Мартину
,
"
као
да
је
племић
од
ове
старе
господске
куће
.
Ковчег
од
углађене
ораховине
нека
се
постави
белом
свилом
;
тај
ћемо
положити
у
ковчег
оловни
,
а
овај
у
ковчег
од
растовине
.
На
сребрном
штиту
на
овом
растовом
нека
се
урежу
речи
:
„
Србину
,
од
Расине
Рајку
,
витезу
без
замерке
—
Маргита
.
“
Имате
ли
гдегод
босиљка
,
Мартине
?
!
"
—
„
Немамо
тога
овде
,
госпођо
!
"
Пошљи
одмах
у
Сегедин
нека
се
тамо
у
српскоме
крају
потражи
.
Не
жали
платити
!
"
Мало
после
опет
зовну
Мартина
,
па
му
рече
:
„
Ево
ти
кеса
са
пет
стотина
талира
.
Најми
у
Сегедину
лађу
,
која
ће
Тисом
па
Дунавом
да
носи
мене
и
ковчег
Рајков
у
Србију
.
Па
онда
иди
преким
путем
у
Београд
и
извади
од
турске
власти
допуст
,
да
мирно
сахранимо
Рајка
на
Космају
,
на
оном
изданку
,
где
има
змајев
престо
.
Спреми
све
што
треба
и
чекај
нас
на
обали
више
Гроцке
.
"
Узалуд
и
Мартин
и
Ружа
наваљиваху
да
одустане
од
свега
тога
.
„
Немојте
тако
!
“
говораше
им
она
;
„
пустите
ме
да
имам
ту
једну
утеху
,
да
сам
испунила
последњу
жељу
Рајкову
!
"
Њих
двоје
шапутаху
једно
другом
своје
бојазни
,
да
не
буде
грофица
помела
памећу
.
Али
не
имадоше
срца
да
јој
се
противе
ма
у
чему
.
После
неколико
сахата
Мартин
је
већ
био
отпутовао
.
А
Мишко
његов
донесе
из
Сегедина
у
два
разбијена
стара
лонца
два
пуна
и
лепа
бокора
босиљка
.
„
Шта
си
платио
за
њих
?
“
упита
га
Маргита
.
„
Нисам
ништа
!
“
рече
Мишко
;
„
видех
их
у
српскоме
шору
у
једној
малој
сиротињској
кућици
.
Изађе
преда
ме
једна
стара
жена
.
„
Пошто
да
ми
продаш
један
од
ова
два
бокора
!
“
упитах
је
.
„
Синко
,
ја
перем
туђе
кошуље
,
па
се
хлебом
храним
,
али
то
своје
цвеће
ни
за
које
паре
не
дам
!
“
Ја
јој
онда
испричах
што
милостивој
госпођи
треба
мало
босиљка
.
А
баба
се
заплака
:
„
ех
,
рече
,
кад
милостива
госпођа
грофица
хоће
да
босиљком
окити
једног
сиромашка
Србина
младог
,
онда
ево
овај
бокор
поклањам
ја
грофици
,
а
овај
други
носи
,
па
од
њега
нека
госпођа
откине
који
стручак
,
па
нека
га
метне
на
прса
младом
покојнику
,
па
нека
каже
:
није
ти
овде
твоја
српска
мајка
,
ни
твоја
српска
сеја
да
те
оките
,
ево
ти
један
стручак
од
баба
Станије
,
старе
и
сироте
једне
Српкиње
,
и
Бог
да
те
прости
!
"
И
даде
ми
оба
бокора
,
и
не
хтеде
нипошто
примити
ни
поклон
у
новцу
од
мене
!
“
Ударише
Маргити
сузе
.
Узе
љубити
оба
бокора
,
као
да
су
не
само
две
мирисне
него
две
живе
душе
.
Па
онда
пробра
из
оба
бокора
два
најлепша
струка
и
стави
их
у
десну
руку
Рајкову
.
„
Ево
ти
један
струк
босиљка
од
твоје
Маргите
,
а
ево
ти
један
,
који
ти
незнана
наша
пријатељица
,
стара
Српкиња
Станија
,
шаље
!
“
И
онда
покида
сав
други
босиљак
и
разастре
га
око
главе
Рајкове
као
венац
.
Ружа
је
гледаше
само
шта
ради
и
све
јој
се
већа
туга
и
хладнија
зебња
на
срце
наваљиваше
.
„
Гледаш
ме
шта
радим
,
моја
добра
Ружо
?
“
рече
јој
Маргита
;
„
о
,
кад
би
ти
само
знала
како
је
он
невин
,
како
добар
,
како
мио
и
племенит
,
ти
би
тек
онда
мене
разумела
!
"
Још
се
више
Ружа
препаде
сутра
дан
.
Стигао
беше
извештај
од
Мартина
,
да
је
најмио
лађу
и
да
је
у
Сегедину
све
готово
.
Маргита
нареди
да
с
њоме
пође
Ружа
,
Мишко
и
још
пет
момака
.
Па
онда
отиде
у
своје
горње
собе
.
Дуго
је
тамо
остала
.
Ружа
,
пуна
бриге
,
одлажаше
чешће
све
на
прстима
к
закључаним
вратима
од
собе
у
којој
је
,
па
се
опет
враћаше
кад
би
је
чула
да
се
миче
.
На
послетку
Маргита
изађе
—
обучена
у
белу
свилу
,
с
расплетеном
и
низ
плећа
спуштеном
косом
.
У
руци
је
носила
један
диван
тек
расцветан
пупољак
беле
руже
,
а
на
једном
прсту
од
леве
руке
златну
бурму
.
Кад
отвори
врата
наиђе
на
Ружу
,
која
врисну
и
мало
што
не
паде
.
„
Не
бој
се
!
Ходи
само
да
ми
будеш
сведок
!
“
рече
јој
,
па
је
узе
за
руку
и
поведе
доле
у
велику
дворницу
,
где
је
сад
лежало
тело
Рајково
.
Замоли
све
друге
да
се
уклоне
и
да
оставе
само
њу
и
Ружу
саме
поред
мртваца
.
Кад
осташе
саме
,
онда
она
приђе
ка
ковчегу
.
Дуго
и
дуго
гледаше
без
речи
у
мирно
лице
младога
човека
,
који
као
да
беше
тек
само
у
неком
тихом
сну
.
Па
онда
узе
да
му
говори
:
„
Кад
смо
оно
били
у
подземној
дворници
,
снивала
сам
да
сам
се
с
тобом
венчавала
.
Нисам
ти
онда
могла
то
да
кажем
.
Ево
ти
сада
казујем
.
Нас
судбина
венчава
.
Рајко
,
витеже
без
замерке
,
ево
се
Маргита
теби
привенчава
,
да
је
од
сад
твоја
и
овога
и
онога
света
.
Стављам
ти
свој
венчани
прстен
на
твоју
руку
и
ево
ти
дајем
ову
белу
ружу
,
знак
твога
чистог
срца
и
знак
своје
чисте
љубави
према
теби
!
“
Па
онда
му
приђе
к
лицу
и
пољуби
га
у
чело
.
„
Шта
то
радите
за
име
божје
,
слатка
моја
госпођо
грофице
!
"
јецаше
сиротица
стара
Ружа
.
„
Нисам
више
грофица
!
Нешто
сам
далеко
веће
и
много
више
,
и
нешто
што
ми
је
много
драже
.
Ја
сам
верна
љуба
од
Расине
Рајка
!
—
Сад
нека
дођу
људи
,
нека
затворе
ковчег
и
залију
онај
од
олова
!
“
—
После
неколико
дана
пловила
је
Дунавом
повелика
једна
шајка
.
Пред
крманошем
седела
је
једна
млада
жена
у
црни
тешки
плашт
завијена
и
црном
копреном
по
лицу
покривена
,
па
немо
гледала
у
мртвачки
ковчег
,
који
је
покривен
црном
чохом
лежао
пред
њом
.
Шајку
скрену
к
српској
обали
далеко
од
села
,
а
под
неке
врбе
,
где
неки
људи
чекаху
.
То
је
био
Мартин
,
који
је
успео
да
за
велике
новце
најми
неколике
сељаке
да
,
ником
ништа
не
казујући
,
помогну
изнети
ковчег
на
најближи
вис
космајски
.
Чекали
су
да
падне
сутон
,
па
тек
да
се
крену
,
да
их
сељани
не
би
опазили
да
кроз
њиве
и
поља
носе
мртваца
.
По
дивној
месечини
пошли
су
све
корак
по
корак
напред
.
Кад
већ
измакоше
из
сеоских
атара
,
онда
се
носачи
почешће
и
подуже
одмараху
.
Свитало
је
кад
су
стигли
на
вис
на
оно
место
,
где
су
недавно
Рајко
и
Маргита
тако
лепе
снове
о
лепшој
будућности
сновали
.
Онде
,
у
присоју
под
оном
стеном
,
ископаше
гроб
за
Рајка
.
Кад
већ
гроб
би
доста
дубок
,
Маргита
нареди
да
српски
сељаци
пођу
у
најближе
село
,
где
има
српски
поп
,
да
га
доведу
да
очита
молитву
и
гроб
прелије
.
Па
онда
рече
Ружи
,
Мартину
и
свима
својим
маџарским
слугама
:
сад
мени
за
љубав
пођите
овуда
у
околину
и
наберите
пољска
цвећа
.
Хоћу
да
сваки
од
вас
,
који
сте
моји
,
баци
по
једну
киту
у
гроб
оваквог
витеза
.
Ружа
и
Мартин
дадоше
једно
другом
миг
да
се
не
одмичу
далеко
и
да
се
брзо
врате
.
Управо
је
и
не
губљаху
из
очију
.
Видеше
је
како
клече
пред
ковчег
Рајков
и
како
обе
руке
пребаци
преко
њега
,
као
да
га
хоће
да
загрли
.
Са
једном
малом
китом
ивањскога
цвећа
и
дивљег
каранфила
и
мајкине
душице
Ружа
се
прва
врати
.
„
Слатка
госпођо
,
немојте
се
толикој
тузи
предавати
!
Ево
вам
цвећа
!
“
рече
нежно
и
жалостивно
стара
Ружа
и
положи
своју
руку
на
раме
Маргитино
,
која
,
онако
пребачена
преко
ковчега
Рајкова
,
не
мрдну
.
Ружа
се
сагну
да
јој
подигне
главу
и
онда
врисну
:
„
еј
,
црна
жалости
наша
!
Мартине
,
Мишко
,
децо
,
овамо
!
“
На
њену
кукњаву
дотрче
сви
као
без
душе
.
Маргита
је
лежала
мртва
.
Клечећи
поред
Рајкова
ковчега
,
загрливши
га
и
пољубивши
га
,
