нимало,
али
су
је
к
њему
вукли
навика
да
редовно
буде
са
њим
и
сећање
на
његове
загрљаје
,
речи
и
погледе
.
Била
је
начисто
с
тим
да
га
не
воли
,
али
јој
је
ипак
било
пријатно
,
и
преко
дана
,
кад
затвори
очи
и
пренесе
се
на
ону
клупу
на
Калемегдану
.
И
свуда
је
то
чинила
,
код
куће
,
у
школи
,
код
другарица
.
Сви
су
се
чудили
њеној
расејаности
и
повучености
.
Поподне
једнога
дана
,
идући
са
Мицом
у
школу
,
срете
Севића
.
Учинило
јој
се
као
да
је
он
очекивао
њен
пролазак
.
Кад
виде
да
јој
он
прилази
,
Јелена
се
одвоји
од
Мице
,
добацујући
јој
:
—
Пардон
,
за
тренутак
!
Севић
је
био
пријатно
изненађен
,
што
ју
је
тобож
случајно
срео
,
а
тако
је
много
мислио
о
њој
и
чудио
се
и
жао
му
је
било
што
је
никако
нема
.
—
Имала
сам
много
посла
у
школи
и
код
куће
,
извињавала
се
она
.
И
сад
се
журим
,
јер
сам
већ
,
чини
ми
се
,
задоцнила
.
И
хтеде
да
пође
.
—
Хоћете
ли
доћи
вечерас
!
питао
је
он
,
задржавајући
пружену
му
руку
.
—
Не
знам
,
нећу
моћи
,
бранила
се
она
.
—
Дођите
,
на
сваки
начин
!
Скоро
ју
је
преклињао
Севић
.
—
Гледаћу
,
одговори
она
,
повуче
руку
и
придружи
се
Мици
.
—
Чекаћу
вас
!
добаци
јој
он
,
делећи
реч
на
слогове
и
наглашујући
сваки
слог
.
После
часова
,
по
обичају
,
пође
у
шетњу
са
другарицама
.
Кад
су
већ
биле
у
-Михајловој
улици
,
она
повуче
Мицу
у
страну
,
рече
јој
да
је
боли
глава
и
да
ће
кући
.
Она
нека
продужи
са
другарицама
.
Мица
,
свикнута
већ
на
ћуди
своје
другарице
,
не
задржаваше
је
и
Јелена
се
врати
,
али
убрзо
скрете
ка
уредништву
„
В
.
Журнала
“
.
Севић
је
био
сам
,
читао
је
неке
коректуре
.
—
Седите
,
молим
вас
,
док
само
ово
довршим
,
па
ћемо
онда
мало
разговарати
.
Забављајте
се
,
рече
јој
и
дотури
неке
илустрације
.
Севић
је
радио
до
у
сумрак
.
Онда
,
обраћајући
се
Јелени
,
упита
:
—
Зар
не
би
било
пријатније
да
изађемо
,
па
ћемо
разговарати
шетајући
се
.
—
Како
хоћете
,
само
се
не
могу
дуго
задржавати
,
јер
имам
посла
код
куће
.
Он
натуче
капут
и
шешир
и
пођоше
.
Пролазећи
кроз
мрачне
просторије
штампарије
,
Севић
је
лако
обухвати
око
паса
,
као
хотећи
да
је
чува
да
се
не
спотакне
.
Ишли
су
најкраћим
путем
ка
Калемегдану
.
Као
да
им
се
обома
журило
да
што
пре
стигну
.
Тек
овда-онда
измењали
би
по
коју
реч
.
Калемегдан
је
био
исто
онако
пуст
као
и
пре
.
Ветар
је
цвилео
кроз
голо
грање
и
витлао
суво
лишће
.
Као
по
неком
прећутном
споразуму
,
Јелена
и
Севић
одмах
седоше
на
ону
једину
,
заборављену
клупу
.
Седели
су
тако
ћутећи
,
као
снебивајући
се
од
онога
,
што
су
у
ствари
желели
.
—
Јелена
,
поче
најзад
Севић
,
зашто
вас
није
било
ово
неколико
дана
?
—
Па
казала
сам
вам
већ
,
имала
сам
много
посла
код
куће
и
у
школи
,
одговори
она
.
—
Па
зар
нисте
могли
доћи
ма
само
и
на
неколико
тренутака
?
испитивао
је
он
.
—
Било
ми
је
немогуће
.
—
А
да
ли
сте
бар
помислили
који
пут
на
мене
?
питаше
он
даље
,
хватајући
је
за
руку
.
Она
не
одговори
.
—
А
ја
сам
само
о
вама
мислио
!
уздахну
Севић
,
а
глас
му
је
био
тужан
,
тужан
.
И
Севић
,
уздрхтала
гласа
,
приближујући
јој
се
све
више
,
поче
да
јој
описује
своје
патње
,
своје
жеље
,
које
су
биле
тако
скромне
,
а
она
и
не
мисли
о
њему
.
А
он
је
толико
воли
,
да
,
осећа
,
не
може
више
без
ње
.
Он
осећа
да
је
она
баш
онаква
какву
је
он
жену
себи
желео
.
Јелена
је
ћутала
.
Забацивши
главу
на
наслон
клупе
она
се
није
трудила
да
разуме
шта
јој
Севић
говори
.
Доста
јој
је
било
да
чује
његов
глас
,
тужни
глас
,
који
је
јадиковао
.
Она
је
очекивала
нешто
што
је
требало
тек
да
дође
.
Ни
пред
самом
собом
није
смела
да
призна
да
је
једва
и
жељно
очекивала
оно
што
је
требало
да
дође
.
И
то
што
је
очекивала
осети
најзад
,
на
своме
грлу
.
Севић
поче
махнито
да
је
љуби
.
Она
покушаваше
да
се
окрене
,
да
устане
,
али
у
колико
се
више
отимала
,
у
толико
ју
је
Севић
чвршће
грлио
и
махнитије
љубио
.
—
Ох
,
Јелена
,
шапутао
је
Севић
гушећи
се
пољупцима
,
ја
сам
луд
за
тобом
.
Лутао
сам
по
вароши
,
не
бих
ли
те
срео
.
А
тебе
нигде
није
било
.
Ти
на
мене
ниси
ни
мислила
.
Та
ја
те
волим
,
толико
те
волим
,
да
то
не
могу
исказати
!
Јелена
је
,
затворених
очију
,
лежала
на
његовим
грудима
,
сва
клонула
од
задовољства
.
Било
јој
је
угодно
што
је
сасвим
уз
њега
,
није
се
отимала
његовим
пољупцима
.
Онде
где
су
биле
његове
руке
на
њеном
телу
,
пекло
ју
је
и
жегло
.
—
Хоћеш
ли
да
будеш
моја
,
Јелена
?
питао
је
Севић
.
Хоћеш
ли
да
будеш
моја
звезда
—
водиља
?
Шљунак
зашкрипа
у
близини
,
Јелена
и
Севић
се
тргоше
и
седоше
као
шетачи
који
се
одмарају
.
Севић
је
у
себи
проклињао
непознатога
,
коме
је
пало
на
памет
да
се
баш
сад
шета
по
Калемегдану
.
—
Морам
кући
,
рече
Јелена
.
—
Немој
још
,
остани
још
само
мало
,
преклињао
ју
је
Севић
.
—
Морам
.
И
пођоше
,
држећи
се
чврсто
за
руке
.
Јелена
није
знала
шта
је
то
љубав
.
Према
Севићу
није
осећала
ништа
особито
:
ни
љубави
ни
одвратности
,
али
у
својим
мислима
,
на
оној
клупи
,
осећала
се
врло
пријатно
крај
њега
.
Сва
је
била
испуњена
само
мислима
о
Севићевим
загрљајима
и
пољупцима
.
Једва
би
чекала
да
падне
сумрак
,
па
би
трчала
својој
клупи
.
Какве
све
изговоре
није
налазила
да
се
само
извуче
из
куће
или
од
другарица
,
нарочито
од
Мице
.
Кад
јој
,
понеки
пут
,
не
би
пошло
за
руком
да
се
састане
са
Севићем
,
читаву
ноћ
не
би
имала
мира
.
У
то
дође
и
пролеће
,
дивно
и
мирисаво
,
са
својим
љубичицама
и
јагорчевинама
,
својим
пупољцима
и
зеленилом
.
Сва
се
природа
будила
из
зимњега
сна
,
све
је
певало
химну
животу
и
љубави
.
Сад
је
Јелена
са
Севићем
ишла
и
у
Топчидер
,
јер
им
Калемегдан
није
више
давао
довољно
заклона
.
Јелена
поче
да
бежи
од
школе
,
у
којој
је
незадовољство
према
њој
бивало
све
веће
.
Она
није
ништа
радила
.
По
неки
пут
би
са
ужасом
помислила
на
испит
зрелости
,
који
се
све
више
ближио
,
а
који
јој
је
изгледао
као
замахнут
нож
.
Осећала
је
да
не
може
дуго
да
издржи
овакву
ситуацију
.
Преклињала
је
Севића
да
је
пусти
с
миром
,
да
буде
човек
те
да
је
се
клони
,
бар
само
док
не
сврши
са
испитом
.
Али
ју
је
он
уместо
одговора
,
привлачио
себи
,
обасипао
пољупцима
,
уверавајући
је
да
је
она
тако
дубоко
ушла
у
његов
живот
,
да
он
више
не
може
без
ње
,
да
је
он
све
више
жели
,
али
да
буде
његова
,
сасвим
његова
.
И
очи
би
му
севнуле
при
тим
речима
чудно
,
животињски
,
да
се
Јелена
ужасавала
,
осећајући
како
његови
загрљаји
постају
све
страснији
,
како
је
он
крши
у
својим
рукама
,
како
његове
дрхтаве
руке
продиру
и
тамо
где
их
Јелена
није
желела
.
Осећала
је
како
и
њу
обухвата
тај
пламен
,
како
је
сажиже
,
како
је
обузима
вртоглавица
.
—
Не
,
само
то
не
!
цвилела
је
Јелена
у
Севићевим
рукама
.
И
увек
ју
је
случај
сачувао
најгорега
.
Наишао
би
неко
и
Севић
би
одмах
седао
на
пристојно
одстојање
.
Једнога
дана
,
кад
се
Јелена
с
тешком
муком
одбранила
од
насртаја
,
Севић
јој
предложи
да
буду
муж
и
жена
,
да
се
венчају
кад
је
већ
такав
обичај
и
кад
већ
она
неће
друкчије
.
—
Ја
више
не
могу
без
тебе
,
говорио
је
.
Хоћу
да
будеш
увек
уз
мене
.
Јелена
је
осећала
да
више
ни
она
не
може
овако
,
а
и
испит
ју
је
испуњавао
ужасом
.
Али
како
да
се
то
изведе
?
Родитељи
неће
хтети
ни
да
чују
о
удаји
,
и
то
још
за
Севића
,
и
нарочито
не
сад
,
на
два
месеца
пред
свршетак
гимназије
.
—
Како
би
било
да
свршимо
то
и
не
питајући
никога
?
Ја
ћу
спремити
сва
потребна
документа
за
обоје
,
па
ћемо
се
венчати
у
некоме
селу
,
преко
.
Јелена
се
колебала
неколико
дана
,
ломила
се
.
Страх
је
осећала
пред
доношењем
такве
једне
одлуке
,
која
би
имала
да
из
основа
промени
њен
живот
.
Помишљала
је
само
на
испит
зрелости
.
Јасно
јој
је
било
да
га
неће
положити
,
да
уопште
неће
ни
доћи
до
њега
,
јер
сем
двојака
није
ни
имала
других
оцена
.
И
брак
јој
се
учини
као
котва
спасења
.
ВИИ
.
Кад
нам
се
у
животу
догоди
нешто
непријатно
,
нама
се
чини
да
смо
ми
најнесрећнији
на
свету
,
да
се
тако
што
само
нама
могло
десити
.
Бежимо
и
склањамо
се
од
света
,
ма
да
нико
ништа
и
не
зна
.
Све
нам
се
чини
да
је
и
најусрдније
и
најдубље
саучешће
пријатеља
мало
.
Тако
је
било
и
са
Јелениним
родитељима
.
Кад
су
поштом
добили
Јеленино
писмо
,
којим
их
извештава
да
се
венчала
са
Петром
Севићем
,
публицистом
,
били
су
ван
себе
.
Отац
је
одмах
отрчао
у
полицију
,
да
покуша
шта
се
може
,
али
се
није
могло
ништа
више
.
Севић
је
спремио
документа
за
обоје
.
Јелена
је
на
дан
венчања
раније
отишла
од
куће
,
рекавши
да
ће
на
излет
до
Авале
,
нашла
се
са
Севићем
на
железничкој
станици
и
сели
су
у
воз
до
Земуна
.
Одатле
су
отишли
у
једно
оближње
село
,
где
је
Севић
већ
раније
био
спремио
свештеника
и
уредио
формалности
.
Венчали
су
се
одмах
.
Писмо
родитељима
Јелена
је
написала
дан
раније
и
предала
га
пошти
.
Све
је
било
врло
просто
.
Јелена
се
вратила
са
мужем
у
Београд
после
два
—
три
дана
,
у
стан
у
коме
је
Севић
раније
сам
становао
.
Стари
Ђорђевић
,
бежећи
од
свога
друштва
,
сећао
се
тек
сада
како
је
сам
занемарио
своју
кућу
.
У
вечној
трци
за
унапређењем
није
на
децу
ни
обраћао
пажњу
.
Преко
дана
у
канцеларији
,
после
канцеларије
мало
у
кавани
с
пријатељима
,
код
куће
је
био
само
обедима
,
а
остатак
времена
био
му
је
за
одмор
или
читање
новина
.
Бригу
о
деци
оставио
је
жени
.
Тако
су
се
и
деца
одбила
од
њега
.
Мати
као
мати
,
много
штошта
гледала
је
деци
кроз
прсте
,
а
кад
су
ова
поодрасла
,
нису
је
већ
много
ни
питала
.
После
много
уздисања
и
хуктања
,
после
многих
„
Ти
си
крива
,
жено
!
“
г
.
Ђорђевић
је
ипак
морао
,
сам
пред
собом
,
признати
,
да
је
добар
део
кривице
ипак
његов
,
јер
никада
није
обраћао
пажњу
на
то
шта
Јелена
ради
,
с
ким
се
дружи
,
шта
чита
.
Он
се
задовољавао
тиме
да
мирно
потпише
тромесечне
оцене
,
ако
није
било
слабих
,
или
да
се
разгоропади
ако
би
била
која
неповољна
.
Кривио
је
себе
нарочито
због
тога
,
што
на
Јелену
није
обратио
пажњу
бар
ове
године
,
у
последње
време
,
кад
се
она
онолико
променила
,
а
од
оцена
је
само
слабе
и
имала
.
Али
сад
шта
је
ту
је
.
Увиђајући
да
није
само
Јелена
крива
,
хтео
је
да
се
покаже
правичан
.
После
дугог
размишљања
и
колебања
написа
Севићу
:
„
Господине
,
У
ствари
ваше
женидбе
имам
и
ја
да
речем
своју
реч
.
Изволите
доћи
у
моју
канцеларију
данас
у
2
часа
по
подне
.
Присуство
ваше
супруге
непотребно
је
.
“
Севић
дође
у
означено
време
.
Са
г
.
Ђорђевићем
су
били
у
канцеларији
још
два
господина
,
Севићу
непознатих
.
Дочекаше
га
стојећи
,
озбиљно
.
Севићу
је
било
као
да
улази
у
лавовски
кавез
,
подрхтавао
је
,
ногавице
око
кривих
ногу
приметно
су
се
тресле
.
Где
ли
је
била
Јелена
да
види
свога
јунака
!
Севић
,
сав
преплашен
и
једва
владајући
собом
,
клањаше
се
лево
и
десно
,
не
знајући
да
ли
да
се
рукује
или
не
,
али
немаде
храбрости
да
први
пружи
руку
.
—
Господине
,
поче
одмах
Јеленин
отац
,
што
сте
урадили
урадили
сте
.
Нисам
вас
звао
да
овде
приређујемо
сцене
измирења
и
праштања
.
Мени
је
све
то
одвратно
.
Нећу
чак
да
вам
речем
ни
једне
речи
прекора
.
Звао
сам
вас
ради
друге
ствари
.
Поступак
моје
кћери
није
био
нимало
лојалан
ни
према
мени
ни
према
матери
.
Али
што
је
учињено
не
мења
се
.
Ја
нећу
да
она
икада
зажали
на
мене
да
јој
нисам
дао
„
њено
“
,
т
.
ј
.
удомљење
.
Ја
сам
чиновник
,
што
ће
рећи
сиромах
,
и
својој
деци
нисам
могао
спремати
миразе
,
али
сам
могао
и
хтео
сам
да
им
дам
комад
хлеба
у
руке
.
Са
Јеленом
је
испало
друкчије
.
Ево
вам
,
господине
,
три
хиљаде
динара
,
то
је
Јеленин
део
материнства
,
и
једна
хиљада
динара
на
име
удомљења
.
Сматрам
да
је
Јелена
тиме
потпуно
измирена
и
од
вас
тражим
признаницу
на
обе
суме
и
изјаву
да
Јелена
нема
ништа
више
да
тражи
.
Изволите
за
онај
сто
и
пишите
.
Севић
седе
и
написа
признаницу
и
изјаву
,
онако
како
му
је
стари
Ђорђевић
диктирао
.
Она
два
господина
потписаше
се
као
сведоци
.
Севић
узе
новац
.
—
Господине
,
настави
Ђорђевић
,
пошто
сте
ви
сад
измирени
,
ни
ви
,
ни
ваша
супруга
не
смете
ми
се
никад
више
не
само
обраћати
ма
за
што
,
него
ни
приближити
.
Ви
за
мене
не
постојите
.
Сад
идите
.
Севић
није
чекао
да
му
се
понови
.
Излете
као
из
топа
и
полете
улицом
.
Јелена
,
која
га
је
чекала
на
улици
,
једва
га
стиже
.
Дуго
је
требало
док
се
Севић
мало
прибрао
,
толико
да
је
могао
испричати
својој
жени
шта
је
било
.
ВИИИ
.
Како
је
живот
друкчији
кад
га
осећамо
непосредно
,
кад
га
гледамо
својим
очима
.
Деца
у
родитељској
кући
,
храњена
и
брањена
,
друкчије
посматрају
живот
него
њихови
родитељи
,
јер
им
родитељи
,
колико
могу
,
не
дају
да
осете
сву
тежину
и
грубост
.
У
колико
је
имовно
стање
родитеља
боље
,
у
толико
је
живот
њихове
деце
ружичастији
;
у
колико
деца
у
детињству
мање
осете
да
је
живот
борба
,
у
толико
је
њихово
разочарење
веће
кад
буду
принуђена
да
и
сама
учествују
у
борби
за
опстанак
.
Јелена
је
од
брака
очекивала
много
,
али
шта
управо
није
знала
ни
сама
.
Место
свега
добила
је
у
првоме
реду
то
,
што
више
није
морала
мислити
о
испиту
зрелости
.
Ипак
је
била
незадовољна
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
али
осећајући
да
то
што
је
она
имала
није
она
срећа
о
којој
је
слушала
да
се
говори
.
Не
би
се
могло
рећи
да
Севић
није
био
нежан
и
пажљив
према
својој
жени
;
напротив
,
он
је
чинио
све
што
је
знао
и
умео
,
али
све
то
на
један
неспретан
начин
,
тако
да
се
видело
да
он
то
тако
хоће
,
али
да
му
то
није
и
урођено
.
Становали
су
у
соби
за
самце
,
у
Савамали
,
где
је
Севић
становао
и
пре
женидбе
.
Муж
је
ишао
у
уредништво
,
на
посао
,
а
жена
је
остајала
код
куће
,
у
постељи
,
из
које
би
устајала
кад
јој
лежање
већ
досади
.
Спремила
би
се
и
изашла
у
варош
,
у
шетњу
,
па
би
пред
само
подне
отишла
пред
мужа
.
Ручак
у
кавани
,
у
мушком
друштву
,
па
би
Севић
опет
ишао
на
посао
,
а
она
кући
,
да
би
пред
вече
опет
изашла
у
шетњу
,
на
вечеру
,
па
онда
у
позориште
,
биоскоп
или
које
друго
вечерње
забавиште
.
Али
и
такав
живот
досади
,
па
га
се
и
Јелена
засити
.
Читав
дан
био
јој
је
неиспуњен
и
она
зажеле
да
и
она
што
ради
.
Севић
као
да
то
једва
дочека
и
пошто
се
договорио
са
својим
уредником
,
донесе
Јелени
да
код
куће
преводи
фељтоне
.
Јелена
,
сва
срећна
,
приону
на
посао
,
верујући
да
почиње
онај
живот
о
коме
јој
је
Севић
говорио
раније
.
Она
је
мислила
да
треба
само
да
се
прихвати
посла
,
па
ће
све
ићи
само
од
себе
.
Али
поче
да
се
спотиче
већ
код
првих
реченица
.
Обрни-осврни
не
иде
.
Од
подне
до
вечери
превела
је
,
ко
зна
како
,
једва
десетак
реченица
.
А
сутра
треба
да
је
рукопис
у
штампарији
!
То
предвече
,
први
пут
од
удадбе
,
није
изашла
у
шетњу
нити
у
сусрет
мужу
.
Кад
Севић
дође
кући
,
затече
Јелену
очајну
.
Видев
у
чему
је
ствар
,
набра
незадовољно
обрве
.
—
Што
си
тражила
посла
,
кад
ниси
у
стању
да
га
радиш
?
За
уредништво
једнога
свакодневнога
листа
мора
се
преводити
брзо
,
као
да
се
пише
из
главе
.
—
Па
ја
могу
и
брже
да
преводим
,
али
немам
речник
,
па
сам
се
задржала
око
неких
речи
.
—
Ако
је
само
то
,
идем
одмах
по
речнике
.
И
оде
,
да
се
после
неколико
минута
врати
са
потребним
јој
речницима
.
Али
ни
са
њима
превођење
није
ишло
много
брже
.
Севић
плану
,
али
не
рече
ништа
,
већ
оде
на
вечеру
и
не
позвавши
Јелену
.
Вратио
се
касно
,
сав
једак
не
толико
због
неспособности
Јеленине
за
рад
,
већ
због
тога
што
се
обрукао
пред
својим
уредником
.
Али
шта
је
знао
.
Заседе
,
узе
текст
и
диктираше
Јелени
у
перо
.
Јелена
сасвим
престаде
да
излази
,
сем
на
ручак
и
вечеру
.
Све
остало
време
мучила
се
око
превођења
.
Из
дана
у
дан
у
дан
радила
је
брже
и
сигурније
.
—
Морамо
тражити
други
стан
,
рече
једнога
дана
Петар
.
Газдарица
ми
је
казала
да
не
воли
жене
у
кући
,
а
овде
нисмо
ни
комотни
.
Стан
брзо
нађоше
,
собу
и
кујну
,
негде
на
Врачару
.
Купише
и
ствари
.
Јелена
је
једва
намолила
Севића
да
купе
све
ново
,
а
не
половно
у
Фишеклији
.
Чудио
се
он
зашто
она
хоће
све
ново
,
кад
је
половно
много
јевтиније
.
Уселише
се
и
наместише
.
Кад
је
Јелена
видела
како
јој
стан
изгледа
,
дошло
јој
је
да
зарида
,
толико
је
он
био
далеко
од
оне
слике
,
какву
је
она
замишљала
.
Али
није
имала
куда
.
—
Шта
ћемо
за
ручак
?
упита
је
Севић
првога
дана
ујутру
.
—
Па
зар
ја
да
кувам
?
упита
Јелена
бојажљиво
и
с
неверицом
.
—
Па
ваљда
нећу
ја
!
одговори
Севић
хладно
.
Шта
би
радила
,
кад
не
би
кувала
?
Шта
знаш
друго
?
Јелена
оћута
,
јер
и
није
знала
шта
би
му
одговорила
.
Осећала
је
и
сама
да
за
друго
није
,
али
је
осећала
да
није
ни
за
кување
.
И
за
њу
поче
живот
кувања
и
прања
судова
.
Већ
више
није
имала
ни
воље
ни
времена
за
шетњу
,
бар
не
онолико
као
раније
.
Са
мужем
би
једва
једном
у
недељи
изашла
куда
,
јер
је
он
сад
био
врло
заузет
.
Час
је
остајао
дуже
у
уредништву
,
радећи
њен
посао
,
јер
она
није
никад
стигла
да
да
довољно
рукописа
,
час
је
имао
састанак
са
овом
или
оном
високом
личности
,
—
тек
кући
је
долазио
касно
увече
.
Јелени
је
све
јасније
бивало
да
између
стварности
и
снова
има
врло
велике
разлике
,
као
и
између
људи
пре
брака
и
људи
у
браку
.
—
Па
зар
је
то
та
срећа
у
браку
,
о
којој
маштају
девојке
?
питала
се
.
Али
она
је
имала
прилике
да
види
и
друге
младе
парове
,
који
нису
живели
као
она
и
њен
муж
.
Видела
је
младенце
,
којима
се
срећа
могла
читати
с
лица
,
који
су
били
заједно
колико
су
год
могли
,
који
шетају
држећи
се
за
руке
и
пиљећи
једно
у
друго
.
А
њен
муж
једва
је
и
гледа
.
Увек
се
нешто
жури
или
је
забринут
о
овоме
и
ономе
.
Тако
трајући
дане
монотоно
,
Јелени
прођоше
четири
месеца
,
за
које
се
време
она
једва
снашла
у
новом
положају
.
Никаква
изгледа
није
било
да
ће
се
што
поправити
.
Понеки
пут
,
у
сумрак
,
Јелена
је
мислила
о
будућности
.
Чинило
јој
се
страшно
,
ако
тако
узмора
да
проведе
век
.
И
да
ли
ће
моћи
овако
издржати
.
Једнога
дана
Севић
дође
кући
раније
,
сав
радостан
.
Исприча
одмах
да
је
нашао
једну
штампарију
,
малу
,
да
ју
је
купио
за
мале
новце
,
за
остатак
новца
добивеног
од
њеног
оца
.
Сад
ће
почети
рад
самостално
.
—
Видиш
,
говорио
је
усхићено
,
овако
ништа
ни
довека
.
А
са
штампаријом
ће
ићи
боље
,
више
ће
се
зарађивати
,
па
ће
се
и
боље
живети
.
Као
сарадник
у
„
В
.
Журналу
“
имам
120
дин
.
месечно
,
а
као
свој
газда
зарадићу
три-четири
пута
више
.
А
,
да
,
како
сам
увек
у
послу
,
заборавих
да
те
питам
треба
ли
ти
што
од
одела
.
Јесен
је
већ
на
прагу
.
После
подне
ћемо
отићи
да
ти
покажем
штампарију
,
па
ћемо
после
у
варош
да
купиш
шта
ти
треба
.
Јелена
му
се
обисну
о
врат
,
не
за
то
што
га
је
силно
волела
,
већ
као
да
му
се
извини
што
је
мислила
да
је
себичан
,
да
не
води
рачуна
о
њој
.
А
он
,
видиш
није
такав
.
Мисли
он
о
њиховој
будућности
,
а
и
о
њој
самој
али
,
сиромах
,
нема
времена
да
га
проводи
с
њом
.
А
она
шта
је
већ
мислила
о
њему
!
И
сам
увиђа
да
не
иде
овако
живети
и
стара
се
да
им
буде
боље
.
А
живот
је
међутим
тако
тежак
.
И
Јелени
се
чињаше
да
се
срећа
приближује
,
она
срећа
о
којој
је
Севић
раније
говорио
.
О
,
како
је
мало
потребно
,
па
да
жена
,
ма
и
за
тренутак
,
буде
срећна
!
Неколико
љубазних
речи
могу
у
њој
да
изгладе
успомене
на
месеце
или
године
ранијег
бедног
живота
.
ИX
.
Од
како
је
Севић
постао
штампар
,
Јеленин
живот
се
променио
.
Штампарија
је
била
мала
и
стара
,
али
је
Павић
дао
Севићу
све
што
му
је
било
потребно
да
може
да
ради
.
Како-тако
,
тек
штампарија
поче
да
ради
.
Радника
није
било
више
од
тројице-четворице
.
Послова
није
било
великих
:
плакате
за
концерте
,
биоскопске
листе
,
посетнице
...
Јелена
је
свако
по
подне
одлазила
у
штампарију
,
да
што
помогне
мужу
.
Он
је
научи
да
чита
коректуре
,
ревизије
,
показа
јој
како
да
води
књиге
,
и
она
је
била
пресрећна
што
може
да
буде
корисна
.
Севић
се
такође
променио
.
Целога
дана
трчи
по
пословима
или
се
врти
по
штампарији
и
чак
и
певуши
.
Па
је
и
према
Јелени
био
сад
много
пажљивији
и
много
више
јој
је
љубави
посведочавао
.
Зараде
је
било
,
не
много
,
али
тек
више
него
раније
.
И
Севић
поче
да
се
заноси
,
да
почне
да
издаје
свој
лист
.
Чим
остане
сам
с
Јеленом
,
почне
да
рачуна
:
сарадници
толико
,
хартија
толико
,
штампа
толико
,
свега
толико
.
Рентира
се
већ
са
три
хиљаде
примерака
.
А
растураће
се
.
—
Умећу
ја
да
га
испуним
и
учиним
интересантним
,
мислио
је
.
Повлађиваћу
укусу
публике
,
док
не
станем
на
чврсте
ноге
.
Доносићу
дописе
и
из
најмањих
места
,
ангажоваћу
дописнике
—
ситне
чиновнике
,
који
су
срећни
кад
на
свој
псеудоним
прочитају
поруку
уредништва
:
„
Што
сте
се
ућутали
,
пријатељски
поздрав
!
“
А
у
Београду
има
доста
људи
,
сарадника
са
улице
,
случајних
,
оних
који
су
срећни
што
имају
приступа
у
уредништво
,
који
су
задовољни
да
их
свет
види
како
улазе
у
штампарију
.
Дугић
је
често
долазио
у
штампарију
и
повлађивао
је
намери
Севићевој
,
обећавајући
и
своју
сарадњу
.
Севић
је
тумарао
тражећи
потребни
му
новац
за
покретање
листа
,
понова
рачунао
и
увек
налазио
да
може
почети
и
са
мање
новца
.
Једнога
дана
објави
да
од
тога
и
тога
дана
почиње
издавати
независан
политички
и
друштвени
лист
„
Народно
право
“
.
Одређенога
дана
лист
се
појави
,
под
дирекцијом
г
.
Петра
Севића
,
са
прилозима
г
.
Јове
Дугића
,
г-ђе
Јелене
Севић
и
још
неколицине
угледних
новинара
,
који
су
потписали
своје
радове
псевдонимом
.
Јелена
је
из
разних
књига
вадила
„
мисли
“
и
„
ситнице
“
,
писала
о
женском
свету
и
била
коректор
листа
.
Дугић
је
писао
уводне
чланке
и
„
чланчиће
.
“
Севић
је
био
директор
,
репортер
и
попуњавао
празнине
.
А
„
случајних
“
сарадника
и
„
пријатеља
“
лист
је
имао
доста
.
Лист
је
већ
у
првоме
броју
,
у
врло
дугом
чланку
,
напао
владу
што
,
не
давањем
већег
кредита
на
просвету
,
одржава
народ
у
мраку
и
незнању
.
У
допису
из
једне
вароши
говорило
се
о
једном
владици
,
који
је
трчао
за
световним
уживањима
.
У
једном
„
чланчићу
“
регистровано
је
како
је
тај
и
тај
виши
официр
пребио
једног
војника
.
И
тако
сваки
број
.
Лист
се
продавао
,
пролазио
је
,
јер
има
света
који
цени
само
оне
листове
што
нападају
владу
,
што
грде
све
и
свакога
,
што
„
крешу
“
.
„
Народно
право
“
није
давало
богзна
какву
зараду
,
али
се
исплаћивало
.
Ну
,
почеше
стизати
и
тужбе
са
свих
страна
и
од
свих
личности
нападнутих
у
листу
.
Севић
је
скоро
свакога
дана
примао
по
које
саопштење
,
да
му
је
за
тај
и
тај
дан
одређен
претрес
по
„
штампарској
кривици
“
,
а
по
тужби
тога
и
тога
владике
,
или
тога
и
тога
официра
или
трговца
.
Севић
пребаци
Дугићу
да
је
то
све
због
његовог
писања
.
Дугић
му
одговори
да
је
он
неблагодаран
,
кад
се
тако
понаша
према
њему
,
који
му
је
лист
и
подигао
.
Наљути
се
и
оде
.
После
неколико
дана
Севић
оде
на
издржавање
казне
,
осуђен
по
неколиким
кривицама
,
а
доста
кривица
имало
је
тек
да
се
пресуде
.
Јелена
покуша
да
издаје
лист
сама
,
уз
припомоћ
сарадника
које
је
ангажовала
,
али
је
лист
падао
све
ниже
,
и
два
и
по
месеца
после
почетка
излажења
нико
га
више
није
читао
,
И
тако
Јелени
од
брака
остаде
муж
у
затвору
,
дуг
за
хартију
за
лист
и
штампарија
.
Мислила
је
да
ће
се
моћи
одржати
са
штампаријом
.
Муж
јој
је
из
затвора
слао
упутства
како
и
шта
да
ради
.
Доби
неке
ситне
послове
и
успе
да
плати
раднике
и
да
нешто
дотури
и
мужу
.
Али
њено
неискуство
у
пословима
одби
муштерије
.
Павић
,
који
се
бојао
да
штампарија
не
оде
на
покриће
кривичних
трошкова
,
стави
забрану
за
обезбеду
онога
што
је
кредитирао
Севића
.
И
тако
штампарију
пописаше
и
запечатише
.
Јелена
остаде
без
игде
ичега
,
само
са
својим
разочарењем
и
очајањем
.
Куда
ће
сада
и
шта
да
ради
?
Хукала
је
и
плакала
,
али
јој
то
не
поможе
.
Како
би
било
да
се
обрати
оцу
!
И
она
,
дршћући
од
узбуђења
и
страха
пређе
очин
праг
.
Изјада
се
матери
,
исплакаше
се
обе
и
у
томе
их
затече
отац
.
Не
рече
јој
ништа
,
само
јој
прочита
Севићеву
признаницу
и
—
показа
јој
врата
.
Јелена
,
без
речи
и
ван
себе
,
изађе
.
Сутрадан
јој
дође
мати
и
рече
јој
да
се
обрати
г
.
Н
.
Н
.
,
пријатељу
њенога
оца
,
који
ће
наћи
начина
да
јој
помогне
.
Јелена
послуша
и
г
.
Н
.
Н
.
јој
изради
да
буде
постављена
—
за
практиканта
у
Министарству
Финансија
.
И
Јелена
поче
,
као
практикант
,
да
од
свога
рада
издржава
и
себе
и
свога
мужа
,
који
је
по
свима
пресудама
имао
да
издржи
више
од
три
године
затвора
.
То
му
је
била
рента
од
„
Народног
права
“
.
X
.
Поче
мучан
живот
.
Ваљало
је
радити
да
би
се
живело
,
али
ма
колико
да
се
радило
,
није
се
могло
зарадити
онолико
колико
је
било
потребно
.
А
свакога
месеца
ваљало
је
нешто
новца
слати
и
Севићу
.
Пошто
је
успела
,
после
великих
мука
и
дугих
преговарања
,
да
се
наравна
са
Павићем
,
тако
да
он
прими
штампарију
,
али
да
прими
и
Севићеве
дугове
за
хартију
,
прекиде
све
везе
са
дотадањим
животом
.
Ишла
је
у
канцеларију
пре
и
после
подне
,
као
раније
у
школу
и
све
што
је
доживела
за
последњу
годину
дана
чинило
јој
се
као
мучан
сан
.
Каткада
ни
сама
није
могла
да
верује
да
се
у
истини
збило
оно
што
се
збило
.
Чисто
стидећи
се
онога
што
је
урадила
,
а
осећајући
да
је
крива
,
није
тражила
ничије
друштво
,
већ
је
избегавала
све
и
свакога
.
Кад
би
видела
коју
од
својих
школских
другарица
,
скренула
би
одмах
у
прву
споредну
улицу
.
Чинило
јој
се
да
не
би
могла
да
издржи
сусрет
са
њима
,
не
би
знала
шта
да
одговори
ни
на
само
питање
„
како
си
?
“
Кадгод
увече
,
седећи
крај
отвореног
прозора
,
који
је
гледао
у
двориште
,
сећала
се
својих
дана
у
школи
,
својих
другарица
,
својих
родитеља
...
Рачунала
је
да
би
и
она
сада
била
на
универзитету
...
Овако
је
практикант
...
Па
би
се
сетила
мужа
,
оних
калемегданских
вечери
,
пролећа
.
А
ево
га
опет
пролеће
.
Само
је
она
сада
умртвљена
...
Често
размишљајући
о
школи
,
у
њој
се
заче
мисао
да
полаже
испит
зрелости
као
приватна
ученица
,
па
да
настави
студије
,
као
и
толики
други
студенти
,
који
практикантишу
и
уче
школу
.
Али
је
требало
књига
и
новаца
,
а
она
тога
није
имала
.
Како
да
повећа
своје
приходе
?
Па
се
онда
сети
да
је
била
сарадник
„
Народног
права
“
и
да
је
Севић
био
задовољан
њом
.
Извежбала
се
у
послу
и
сад
би
могла
да
ради
код
куће
,
увече
.
Ну
,
где
да
потражи
посла
.
Пребројала
је
људе
које
је
упознала
поред
Севића
.
Сви
су
они
били
из
„
В
.
Журнала
“
,
а
овоме
да
се
понуди
није
имала
куражи
због
Павића
.
После
колебања
од
читаве
недеље
дана
потражи
Дугића
и
рече
му
шта
би
хтела
.
Овај
обрече
да
ће
разговарати
са
Павићем
и
после
неколико
дана
извести
је
да
ће
јој
Павић
дати
посла
,
само
не
на
листу
,
већ
на
издањима
,
т
.
ј
.
на
књигама
које
је
издавао
поред
листа
.
Кад
је
отишла
Павићу
,
овај
је
дочека
пријатељски
,
поласка
јој
да
лепо
изгледа
,
прекоре
је
што
није
и
раније
дошла
,
увераваше
је
да
је
он
веома
цени
.
Узгред
јој
напомену
да
му
радна
снага
баш
није
потребна
,
јер
има
на
„
лагеру
“
доста
дела
,
али
ће
он
за
њу
већ
наћи
згодан
посао
.
Намеран
је
да
покрене
библиотеку
за
децу
,
јевтине
књижице
,
које
би
излазиле
два
пута
месечно
,
на
једном
табаку
.
За
ту
библиотеку
треба
преводити
само
с
немачког
,
а
плаћаће
се
четрдесет
динара
од
табака
.
Јелена
пристаде
одмах
,
сматрајући
да
је
плаћена
сјајно
,
узе
књиге
и
поче
да
ради
.
Није
било
лако
као
што
је
замишљала
,
јер
је
немачки
језик
имао
за
њу
још
увек
својих
тајни
.
Али
како
су
то
биле
дечје
књиге
,
она
се
није
много
бринула
за
тачност
,
често
се
и
намерно
није
хтела
задржавати
тражењем
правог
израза
,
само
да
би
посао
био
што
пре
готов
.
Брзо
је
сасвим
ушла
у
посао
,
који
јој
је
био
двојако
користан
,
доносио
јој
је
леп
приход
и
испуњавао
јој
је
време
,
које
би
,
иначе
беспослена
,
проводила
у
размишљањима
,
не
баш
најпријатнијим
.
Жалила
је
само
што
није
могла
приступити
раду
за
испит
зрелости
.
Ипак
је
била
задовољна
,
јер
јој
је
живот
био
обезбеђен
.
Лако
јој
није
било
,
али
,
мислила
је
,
то
је
испаштање
.
XИ
.
Срећно
свршени
рат
донео
је
слободу
многима
који
су
чамили
у
затвору
,
па
и
Севићу
.
Кад
је
прочитала
у
новинама
вест
о
помиловањима
,
Јелена
тек
тада
поче
мислити
о
томе
,
како
ће
јој
бити
могуће
да
настави
живот
са
човеком
,
за
кога
је
некада
мислила
да
је
веже
љубав
,
а
који
јој
је
сада
био
не
само
равнодушан
,
већ
и
терет
.
У
бесаници
,
ноћу
,
разгледала
је
свој
брак
са
Севићем
,
сећала
се
и
најситнијих
појединости
,
пред
очи
су
јој
излазили
сви
тренуци
среће
,
којих
је
,
авај
,
било
тако
мало
,
—
и
долазећи
до
закључка
да
је
тај
брак
био
само
кобан
по
њу
,
уздрхтавала
је
при
помисли
да
ће
Севић
ускоро
доћи
,
да
ће
понова
заузети
место
крај
ње
као
њен
муж
,
да
ће
се
брак
наставити
,
иако
је
он
већ
раскинут
по
осећањима
које
је
имала
.
Мучила
се
да
измисли
шта
да
му
каже
кад
буде
дошао
,
како
да
се
понаша
према
њему
.
Она
није
према
њему
имала
никаквих
осећаја
,
чак
ни
сажаљења
.
У
то
дође
Севић
.
Сачекао
ју
је
кад
је
излазила
из
канцеларије
,
код
Вознесенске
цркве
.
Кад
га
спази
,
Јелени
се
стеже
срце
,
не
од
радости
,
већ
од
страха
.
Он
јој
приђе
као
што
се
прилази
доброј
пријатељици
.
Руковаше
се
гледајући
се
радознало
.
—
Кад
си
дошао
?
питала
је
.
—
Синоћ
сам
стигао
лађом
,
око
поноћи
,
одговори
он
.
Она
га
умало
не
упита
где
је
ноћио
,
не
за
то
што
јој
је
било
криво
да
јој
није
одмах
дошао
,
већ
што
јој
се
чинило
да
би
требало
да
га
то
пита
,
али
оћута
.
—
Ниси
се
променио
,
изгледаш
чак
и
боље
.
—
Вероватно
да
изгледам
мало
боље
,
јер
сам
имао
прилику
да
се
ваљано
одморим
.
А
и
ти
изгледаш
добро
,
много
боље
него
раније
.
При
последњим
речима
поглед
му
се
устави
на
њеним
бујним
прсима
.
Њу
намах
обли
румен
.
И
обоје
заћуташе
.
Ишли
су
Босанском
улицом
.
Кад
дођоше
до
улице
,
у
којој
је
Јелена
становала
,
она
скрете
,
а
он
за
њом
.
Тако
су
дошли
до
њеног
стана
.
Кад
она
тури
кључ
у
браву
,
он
је
упита
:
—
С
ким
станујеш
?
—
Сама
,
а
с
ким
бих
?
—
Онако
,
питам
.
Кад
је
капија
била
откључана
,
он
јој
пружи
руку
у
знак
поздрава
.
—
Куда
ћеш
?
упита
га
.
—
На
ручак
.
—
Па
зар
нећеш
...
?
Он
ћуташе
размишљајући
.
Очевидно
је
било
да
ни
њега
ништа
више
није
везивало
за
ову
жену
,
чији
је
живот
он
разорио
,
можда
не
хотимично
.
Изгледало
је
да
је
и
самом
њему
јасно
да
нема
права
да
се
понаша
као
муж
,
према
жени
која
не
само
да
сама
себе
издржава
,
већ
је
помагала
и
њега
у
затвору
.
—
Па
хајд
’
!
реши
се
најзад
.
Ручали
су
оно
што
је
Јелена
справила
пре
него
што
је
отишла
у
канцеларију
.
Јелени
,
гледајући
Севића
како
мирно
једе
,
поче
да
кипи
у
души
.
Једе
,
а
и
не
упита
је
како
је
издржала
две
године
оваквог
живота
.
—
Хоћеш
ли
још
?
—
Не
,
хвала
,
нисам
баш
ни
гладан
.
Јутрос
сам
добро
доручовао
са
Дугићем
.
—
Па
зар
ти
је
он
пречи
него
жена
?
не
могаде
Јелена
да
се
уздржи
,
а
да
не
упита
.
Он
заусти
да
каже
нешто
,
али
се
предомисли
,
махнувши
само
руком
.
—
Остави
то
.
Разговараћемо
доцније
.
—
А
што
не
бисмо
одмах
разговарали
?
изазиваше
Јелена
.
—
За
то
што
морам
сад
одмах
да
идем
,
јер
треба
наћи
посла
и
стан
.
Не
могу
ваљда
захтевати
да
ме
ти
и
даље
издржаваш
.
Чинила
си
то
док
сам
био
тамо
,
али
је
сад
и
томе
крај
.
Тих
двадесет-тридесет
динара
употреби
на
себе
,
а
ја
ћу
гледати
да
ти
се
одужим
за
све
што
си
учинила
досада
за
мене
.
Збогом
!
—
Ваљда
до
виђења
?
—
До
виђења
!
И
он
дохвати
шешир
,
климну
влавом
и
изађе
.
Јелена
је
била
ван
себе
.
Дрхтала
је
од
једа
и
беса
.
Као
жену
вређало
ју
је
понашање
Севићево
.
Долази
из
затвора
,
после
две
године
,
и
прво
одлази
пријатељу
,
с
којим
је
био
у
завади
.
Њу
међутим
не
упита
ни
„
како
си
“
,
ни
„
шта
радиш
“
.
Место
свега
загледао
се
само
у
њена
округла
прса
и
упитао
с
ким
станује
!
А
он
је
муж
,
њен
муж
,
који
би
имао
права
да
стави
и
руку
на
та
прса
.
Не
би
то
њој
било
,
бар
не
више
сада
,
пријатно
,
и
она
би
се
понашала
као
према
ма
коме
туђинцу
.
Болело
ју
је
да
у
томе
човеку
није
према
себи
изазивала
ништа
друго
сем
равнодушности
.
Стид
ју
је
било
да
се
она
,
ни
сама
не
зна
како
,
некада
просто
напросто
подала
томе
човеку
,
не
из
љубави
,
већ
само
из
чулности
.
Није
јој
било
јасно
шта
Севић
сад
намерава
и
како
мисли
да
удеси
живот
:
с
њом
или
сам
за
себе
.
Била
је
начисто
да
је
по
њу
боље
,
а
можда
и
по
њега
,
да
се
не
везују
понова
,
кад
их
већ
иначе
ништа
не
веже
.
Њему
ће
бити
лакше
,
јер
не
мора
водити
рачуна
о
њој
,
а
њој
ће
бити
поможено
,
јер
ће
своју
зараду
имати
само
за
себе
.
Навикла
је
већ
на
овакав
живот
,
а
и
он
је
ваљда
већ
био
излечен
од
брака
.
Пред
вече
,
излазећи
из
канцеларије
,
нађе
га
на
истом
месту
пред
Вознесенском
црквом
.
—
Хајдемо
овуда
!
позва
је
он
,
показујући
на
-Милошеву
улицу
.
—
Куда
?
—
Да
прођемо
мало
,
па
ћемо
и
разговарати
.
Она
пристаде
без
речи
,
ма
да
јој
је
било
непријатно
да
је
свет
види
с
њим
.
Био
јој
је
одвратан
,
а
и
стидела
га
се
.
Ишли
су
неко
време
ћутећи
,
док
она
не
запита
:
—
Шта
си
дакле
наумио
?
—
Кад
сам
по
ручку
отишао
од
тебе
,
најпре
сам
потражио
стан
.
Нашао
сам
брзо
,
близу
тебе
,
у
-Богдановој
улици
.
Затим
сам
отишао
Павићу
.
Он
се
извињава
што
је
онако
поступио
.
Вели
да
би
он
пристао
,
онда
,
да
ти
и
даље
радиш
у
штампарији
,
само
да
она
буде
на
његово
име
.
Али
што
је
било
,
било
.
О
прошлости
нећемо
говорити
.
Нисмо
криви
ни
ти
ни
ја
што
је
све
онако
изишло
.
Ја
сам
најлепше
мислио
.
И
он
уздахну
и
ућута
,
да
после
неколико
корака
настави
.
—
Павић
ми
је
дао
моје
старо
место
у
уредништву
,
само
са
мањом
платом
.
Вели
да
му
нисам
баш
потребан
,
али
из
пријатељства
.
А
каже
ми
да
и
ти
радиш
код
њега
,
на
издањима
.
Ниси
ми
о
томе
ништа
писала
!
—
Заборавила
сам
можда
.
И
опет
ућуташе
обоје
,
идући
ногу
пред
ногу
.
Кад
су
били
испред
каване
„
Губеревац
“
она
предложи
да
се
врате
и
окрете
се
не
обзирући
се
на
њега
.
Он
пође
за
њом
.
—
Слушај
,
Јелена
,
поче
он
.
Кад
смо
се
нас
двоје
удружили
за
заједнички
живот
,
знаш
добро
,
није
била
изгледа
да
ћу
ја
овако
рђаво
проћи
.
Видела
си
да
сам
био
пун
идеала
и
нада
.
Веровао
сам
да
ће
се
моћи
што
учинити
.
Сведок
си
мојих
упињања
да
се
подигнем
.
Али
и
ту
се
показало
да
велики
мрзе
мале
,
да
их
даве
,
да
реакција
мрзи
слободу
...
—
Остави
се
,
молим
те
,
тих
декламација
,
излечена
сам
од
свих
идеја
које
сам
чула
од
тебе
,
примети
Јелена
јетко
.
Сад
је
на
мене
ред
да
кажем
:
о
прошлости
нећемо
говорити
.
Пређи
одмах
на
ствар
.
—
Лепо
,
шта
мислиш
сад
да
радиш
?
упита
он
.
—
Како
ме
то
питаш
?
Како
то
„
сад
“
?
Сада
одмах
или
сада
пошто
си
се
ти
вратио
?
—
Сад
пошто
сам
се
ја
вратио
.
—
Да
ти
право
кажем
,
о
томе
сам
једва
и
мислила
.
Не
разумем
твоје
питање
.
—
Како
замишљаш
наш
живот
?
постави
он
одређеније
питање
.
—
А
,
тако
!
О
томе
се
,
мислим
,
нема
много
разговарати
.
Ја
сам
већ
тако
навикла
на
свој
начин
живота
,
да
ни
најмање
не
желим
да
га
мењам
.
Ти
си
данас
у
подне
показао
да
нас
ништа
не
веже
,
већ
да
свако
има
свој
пут
.
Врло
добро
си
учинио
што
си
нашао
стан
.
Ја
ћу
наставити
свој
живот
и
рад
као
да
ти
у
опште
ниси
ни
дошао
,
а
теби
до
воље
стоји
да
потражиш
себи
другу
какву
другарицу
.
—
Врло
добро
,
упаде
јој
он
у
реч
.
Слажем
се
са
твојом
намером
и
мило
ми
је
да
си
ти
изнела
то
гледиште
,
јер
,
право
да
ти
кажем
,
женирао
бих
се
да
сам
ја
то
учинио
.
Грубости
живота
су
нас
раставиле
,
не
везујмо
оно
што
је
прекинуто
,
јер
би
нас
чвор
увек
жуљио
.
Боље
је
да
будемо
добри
пријатељи
.
Веруј
ми
да
те
ја
сад
више
ценим
него
пре
,
јер
те
је
животна
борба
прекалила
...
—
Волела
бих
да
ту
борбу
нисам
познала
,
али
шта
је
ту
је
.
Дођоше
до
Државног
Савета
.
Јелена
застаде
,
хотећи
да
скрене
својој
кући
.
—
Зар
нећемо
вечерати
заједно
?
упита
он
.
Буди
мој
гост
.
Она
одговори
одлучно
:
—
Не
,
имам
још
да
радим
вечерас
.
Кад
смо
одлучили
да
живимо
овако
како
смо
уговорили
,
нећу
да
твоје
присуство
овде
ремети
моје
послове
и
мој
начин
живота
.
И
климнувши
главом
у
знак
поздрава
скрете
у
Босанску
улицу
.
Осећала
се
лако
.
Била
је
чак
и
радосна
што
се
овако
свршило
.
Чинило
јој
се
да
јој
је
са
душе
пао
неки
огроман
терет
.
XИИ
.
Париз
,
20
.
септ
.
1918
.
Драга
моја
Мицо
,
Твоје
писмо
ме
је
и
веома
изненадило
и
веома
обрадовало
.
Изненадило
ме
је
што
ми
пишеш
,
после
онаквог
мог
поступка
,
мислим
на
своју
удају
,
што
је
управо
било
бежање
од
среће
.
Ну
,
то
сам
учинила
ни
сама
не
знам
како
.
Девојке
имају
часова
кад
не
умеју
да
мисле
,
кад
су
само
крв
и
осећај
,
хладнокрвност
и
здрав
разум
изгледају
им
као
највећи
непријатељи
.
И
ја
сам
имала
таквих
часова
,
мислила
сам
да
задовољавам
своје
срце
кад
сам
се
удавала
за
човека
,
на
коме
се
ништа
није
могло
волети
.
Као
да
га
и
сад
гледам
:
пре
одвратан
него
симпатичан
.
Али
ја
сам
скупо
платила
своју
лудост
:
данас
сам
обогаћена
искуством
и
излечена
од
свих
манија
матуранткиње
.
Чудиш
се
да
сам
овде
и
радујеш
се
што
сам
се
вратила
школи
!
То
си
свакако
чула
од
Јованке
,
која
је
,
пошто
је
овде
онако
лепо
положила
испите
,
отишла
у
Ницу
,
своме
оцу
,
да
се
мало
одмори
,
па
ће
онда
кући
,
у
Србију
.
Питаш
откуда
ја
овде
?
Давно
већ
нисам
никоме
писала
,
давно
никоме
нисам
отворила
срце
,
од
онда
још
кад
сам
почела
сарађивати
на
оном
листу
,
а
од
,
онда
је
већ
добрих
шест
година
.
Знаш
да
сам
била
у
Министарству
Финансија
,
где
ме
је
затекао
и
овај
рат
.
Бомбардовање
Београда
бацило
ме
је
са
мојим
надлештвом
у
Ниш
,
где
сам
,
Бога
ми
,
једва
излазила
на
крај
са
својом
платом
.
Зараде
коју
сам
имала
код
Павића
није
више
било
,
али
како
у
свакој
несрећи
има
и
среће
,
имала
сам
доста
слободна
времена
и
понова
ме
обузе
мисао
да
полажем
матуру
.
Радила
сам
поједине
предмете
и
добих
одобрење
да
полажем
као
приватна
ученица
ВИИИ
разред
и
матуру
уз
оне
који
су
били
на
течају
.
Па
се
и
то
сврши
.
Даље
,
на
универзитет
,
није
се
могло
,
јер
није
радио
.
Али
сам
ја
ипак
била
задовољна
што
сам
свршила
најтежи
део
посла
.
Баш
у
то
време
претрпела
сам
још
један
удар
.
Севића
,
с
којим
већ
одавно
нисам
била
у
заједници
,
ухапсише
као
непријатељског
шпијуна
.
Није
ми
га
било
жао
,
далеко
од
тога
.
Болело
ме
је
само
то
,
што
сам
још
увек
,
бар
по
имену
,
била
везана
за
њега
.
Било
ме
је
стид
да
уђем
у
своје
надлештво
,
а
било
је
особа
које
су
ме
гледале
или
сажаљиво
или
претећи
.
Сажаљење
ме
је
вређало
,
а
крива
нисам
била
.
Евакуација
баци
то
питање
у
запећак
.
Побегли
смо
најпре
у
Крушевац
,
па
онда
у
Краљево
,
а
кад
нам
ни
ту
није
било
станка
,
наставимо
пут
.
Нећу
да
ти
описујем
тегобе
тога
пута
нити
језиве
призоре
који
су
нам
једнако
били
пред
очима
.
То
су
ти
други
већ
причали
.
Да
ме
је
ко
упитао
зашто
бежим
,
не
бих
му
,
чини
ми
се
,
умела
рећи
.
Али
је
у
мени
било
нешто
,
што
ме
је
гонило
.
Можда
сам
хтела
да
утечем
од
своје
прошлости
!
Била
сам
у
друштву
госпођа
наших
чиновника
.
Море
,
у
Драчу
,
угледали
смо
на
сами
Божић
.
Посматрајући
драчку
луку
,
од
црквице
на
брегу
више
Драча
,
чинило
ми
се
као
да
сам
најзад
приспела
у
пристаниште
спасења
.
Чекали
смо
лађу
,
која
је
била
свакога
дана
авизирана
,
али
која
никако
није
долазила
.
Почела
сам
све
више
мислити
о
својима
,
надајући
се
да
је
бар
неко
од
њих
у
Драчу
,
али
никога
не
нађох
.
По
св
.
Јовану
дође
очекивани
брод
и
укрцасмо
се
.
Прво
лице
које
сам
видела
на
броду
био
је
—
мој
отац
.
Остарео
,
у
овешталу
оделу
,
погрбљен
и
необријан
,
учинио
је
на
ме
страшан
утисак
,
да
ми
се
срце
стегло
.
Ништа
не
мислећи
притрчах
му
руци
.
Он
ми
је
не
трже
,
али
се
очевидно
колебаше
.
Најзад
ме
загрли
и
осетих
како
ми
његове
сузе
покапаше
лице
.
Била
сам
срећна
,
јер
сам
осећала
да
ми
је
све
опроштено
.
—
А
мама
,
а
деца
?
питала
сам
.
—
Остали
су
...
у
Крагујевцу
,
једва
протепа
отац
,
с
муком
се
уздржавајући
да
не
зајеца
.
Ћутали
смо
обоје
.
Ја
нисам
могла
ништа
да
га
питам
,
а
он
није
знао
како
да
почне
.
—
Па
сад
?
упитах
бојажљиво
.
—
Куд
сви
,
ту
и
ми
!
уздахну
отац
.
Него
да
видимо
како
ћемо
се
сместити
.
Била
је
то
„
Чита
ди
Бари
“
,
лађа
о
којој
си
свакако
слушала
.
Света
много
,
а
на
броду
ничега
.
Послуга
се
понашала
према
нама
скоро
непријатељски
,
пљачкајући
нас
и
за
најмању
услугу
.
Прећи
ћу
преко
свега
онога
што
сам
за
тим
доживела
.
Главно
је
да
сам
била
задовољна
и
скоро
срећна
,
јер
сам
уза
се
имала
оца
,
заштитника
.
А
и
њему
,
старом
већ
,
била
сам
од
користи
,
јер
га
је
ваљало
неговати
.
Он
је
одмах
био
одређен
на
службу
у
самом
Паризу
.
Ја
сам
примала
своју
плату
,
а
могла
сам
остати
с
оцем
,
јер
Министарству
нисам
била
потребна
.
Хтела
сам
да
искористим
време
и
да
почнем
студије
на
универзитету
.
Отац
ме
посаветова
да
учим
што
практично
,
а
да
не
траје
дуго
.
Реших
се
за
зубно
лекарство
.
До
краја
ове
године
завршићу
,
па
ћу
онда
и
ја
у
Београд
.
Хвалиш
се
својим
браком
!
Ја
ти
од
срца
желим
да
увек
будеш
срећна
и
да
се
каткада
сетиш
другарице
која
те
увек
воли
—
Јелена
.
XИИИ
.
У
пролеће
1919
.
године
Београд
је
добио
једну
нову
зубну
лекарку
—
Јелену
.
Почела
је
рад
и
први
који
јој
је
дошао
—
био
је
Севић
.
За
све
време
од
одласка
из
Србије
Јелена
није
мислила
о
њему
.
Уопште
није
више
рачунала
са
могућношћу
да
ће
се
још
срести
.
Сад
јој
се
учинио
као
жива
претња
,
као
смртна
опасност
.
—
Једва
те
нађох
,
рече
јој
,
а
чуо
сам
да
си
дошла
.
Како
само
дивно
изгледаш
,
права
париска
дама
!
Њој
је
било
одвратно
то
што
је
он
посматра
,
разгледа
као
нешто
што
припада
њему
,
држећи
своју
руку
на
њеном
рамену
.
Она
га
одгурну
нервозним
покретом
,
окрећући
се
од
њега
.
—
Де
,
де
,
та
ми
смо
муж
и
жена
!
—
Били
смо
,
али
више
нисмо
!
одговори
она
гадећи
се
.
—
Јесмо
,
јесмо
,
брак
још
постоји
.
Ти
си
још
увек
моја
женица
!
церекао
се
Севић
.
Веруј
да
никада
ниси
била
лепша
,
нити
сам
те
икада
више
волео
него
сада
.
Ужелео
сам
те
се
.
Она
премишљаше
шта
да
ради
.
Да
ли
да
га
просто
истера
или
да
покуша
лепим
.
Паде
јој
на
памет
да
би
га
могла
наговорити
на
развод
брака
.
—
Слушај
,
Петре
,
рече
му
.
Ти
знаш
да
смо
ми
већ
давно
раздвојени
.
Свакако
да
ниси
заборавио
шта
смо
уговорили
онда
кад
си
дошао
из
Пожаревца
.
Зашто
не
бисмо
издејствовали
о
формално
раскидање
брака
...
—
А
,
не
!
Немам
намеру
да
се
по
други
пут
женим
,
кад
ми
је
жива
жена
коју
обожавам
.
А
и
ти
ваљда
ниси
тамо
нашла
некога
,
па
би
сад
хтела
да
се
удаш
за
њега
?
Јелена
гризаше
усне
од
једа
.
Говор
овога
човека
вређао
ју
је
,
али
она
не
хтеде
да
буде
груба
.
—
Да
се
удајем
нећу
,
јер
у
браку
с
тобом
нисам
нашла
ничега
примамљивог
.
Хтела
бих
само
да
на
известан
начин
легализујемо
положај
у
коме
смо
и
налазим
да
је
сасвим
природно
да
се
и
формално
уништи
брак
,
који
је
стварно
већ
одавно
раскинут
.
—
Али
ја
нећу
.
Ја
имам
жену
која
ми
је
врло
добра
,
ја
сам
тобом
задовољан
и
нећу
да
се
раздвајам
.
Тешке
године
су
прошле
,
сад
ћемо
тек
бити
срећни
!
Ох
,
та
ја
те
волим
,
волим
!
Севић
је
и
даље
декламовао
,
али
га
она
није
слушала
.
Била
је
као
скамењена
,
свесна
опасности
која
јој
је
претила
.
У
то
зазвони
звонце
.
Неко
је
дошао
.
Она
отвори
врата
и
виде
пацијента
,
првог
пацијента
,
у
пракси
коју
је
тек
почињала
.
—
Иди
сад
,
обрати
се
Севићу
,
имам
посла
.
—
Кад
ћемо
се
видети
?
упита
он
.
—
Видећемо
се
већ
,
одговори
му
она
,
гурајући
га
према
вратима
.
Он
изађе
у
предсобље
,
али
не
оде
као
што
је
она
мислила
,
већ
,
по
одласку
пацијента
,
уђе
понова
у
кабинет
.
Јелена
је
била
ван
себе
од
љутине
.
—
Јелена
,
поче
Севић
,
ја
сам
се
решио
.
Ми
ћемо
живети
заједно
,
наш
брак
ће
управо
сад
тек
почети
.
Ти
имаш
диван
стан
,
а
ја
немам
ни
где
да
легнем
.
Па
кад
ме
неће
венчана
жена
примити
,
ко
ће
?
У
Јелени
је
све
кипело
.
Једва
се
уздржавала
да
га
не
ухвати
за
гушу
и
задави
,
толико
јој
је
био
мрзак
.
Ипак
га
замоли
:
—
Петре
,
молим
те
да
одеш
одмах
,
остави
ме
да
се
приберем
,
а
и
време
је
рада
.
Иди
,
ако
си
икада
имао
за
мене
ма
и
искрицу
љубави
.
—
Та
куда
ћу
?
Зар
твоја
кућа
није
и
моја
...
—
Сместа
да
си
отишао
!
дрекну
Јелена
,
лупнувши
ногом
о
под
,
а
очи
јој
севаху
.
—
Па
,
добро
...
да
одем
...
али
дај
ми
бар
који
грош
за
ручак
.
Долазим
из
Бугарске
...
из
ропства
...
Јелена
узе
са
стола
десетицу
,
ону
коју
је
малочас
примила
од
свога
првога
посетиоца
,
први
новац
који
је
зарадила
као
зубни
лекар
.
Гурну
га
Севићу
у
руку
.
—
Одлази
!
рече
му
заповеднички
,
показујући
руком
врата
.
Петар
стрпа
новчаницу
у
џеп
и
изађе
залупивши
за
собом
врата
.
XИВ
.
Јелена
горко
заплака
.
—
Зар
је
,
Боже
,
мој
грех
тако
велики
,
да
је
казна
овако
тешка
!
Пошто
је
пустила
сузама
на
вољу
,
поче
,
у
размишљању
,
да
тражи
краја
својој
авантури
.
Није
јој
остајало
ништа
друго
,
него
да
тражи
развод
брака
.
Нема
сумње
да
ће
га
и
добити
,
али
кад
?
Знала
је
како
се
бракоразводне
парнице
,
каткад
,
годинама
вуку
.
А
док
се
парница
не
сврши
,
колико
ће
јој
пута
још
Севић
доћи
и
церећи
се
,
бацити
јој
у
лице
да
је
она
његова
жена
.
Осећала
је
да
његово
присуство
не
може
да
издржи
,
да
је
оно
подсећа
на
нешто
што
се
она
трудила
да
заборави
.
И
зар
сад
,
кад
је
успела
да
из
основа
измени
живот
,
кад
га
је
осигурала
,
зар
сад
да
јој
се
јави
авет
прошлости
!
—
Толики
дивни
људи
мислила
је
,
изгинуше
у
овоме
рату
,
људи
који
су
били
корисни
,
а
овакав
се
вратио
кући
.
Морална
лешина
,
која
се
распада
и
својом
трулежи
кужи
друштво
.
Почетница
—
зубни
лекар
,
морала
се
много
савлађивати
да
буде
довољно
прибрана
око
оно
двоје-троје
посетилаца
.
Чинило
јој
се
да
то
пре
подне
нема
краја
.
Једва
дочека
подне
и
оде
оцу
.
Кад
је
све
испричала
,
стари
Ђорђевић
се
замисли
.
Он
је
знао
каквих
све
тешкоћа
има
око
развода
брака
,
знао
је
да
бирократизам
све
увлачи
у
некакве
форме
,
не
хајући
за
вапаје
душе
.
—
Ићи
ће
тешко
,
рече
најзад
.
Видећу
са
којим
адвокатом
,
па
да
гледамо
да
те
некако
спасемо
тога
мужа
.
Пред
вече
стари
Ђорђевић
дође
Јелени
у
атеље
.
—
Говорио
сам
са
адвокатом
и
он
ми
рече
да
је
најлакше
ако
обоје
изјавите
да
се
не
трпите
,
да
обоје
желите
развод
.
На
тај
начин
брже
се
свршавају
предходне
формалности
.
Само
да
ли
ће
он
пристати
?
—
Он
неће
ни
да
чује
!
—
У
сваком
случају
покушај
да
га
приволиш
да
пристане
.
Макар
му
дали
и
који
грош
,
да
му
се
замажу
очи
.
—
Па
зар
није
доста
што
ја
њега
нећу
?
—
Доста
је
и
то
,
али
црква
покушава
све
да
брак
очува
.
Твој
муж
може
да
изјави
,
да
он
тебе
воли
,
да
противу
тебе
нема
ништа
,
да
он
хоће
да
настави
живот
у
заједници
.
Ствар
би
се
онда
отезала
и
најзад
би
развод
био
изречен
на
твоју
штету
.
—
Па
нека
буде
и
на
моју
штету
!
Сита
сам
брака
.
Стари
Ђорђевић
махаше
главом
.
—
Неће
ваљда
ни
та
парница
вечито
трајати
,
настави
Јелена
.
Боље
ми
је
да
се
и
кад-тад
ослободим
тога
човека
,
него
да
будем
везана
за
њега
до
краја
свога
или
његовог
живота
.
Боље
икад
него
никад
!
—
Готово
имаш
право
,
рече
отац
размишљајући
.
Отиди
сутра
адвокату
Н
.
,
ја
сам
већ
говорио
са
њим
.
Он
ће
ти
написати
представку
за
свештеника
и
рећи
ће
ти
шта
треба
даље
да
радиш
и
на
што
треба
да
обратиш
пажњу
.
Сутрадан
,
баш
кад
се
Јелена
спремала
да
лође
на
ручак
,
упаде
Севић
у
атеље
.
У
дроњцима
,
он
који
никада
није
изгледао
сјајно
,
изгледао
је
бедно
као
какав
просјак
.
А
био
је
,
рекло
би
се
,
и
малко
напит
.
—
Како
си
женице
?
питао
ју
је
расположено
.
Има
ли
муштерија
?
—
Остави
се
,
него
да
разговарамо
озбиљно
.
Он
седе
.
—
Важно
?
упита
.
—
Важно
,
одговори
Јелена
.
—
Посао
?
упита
он
опет
.
—
Посао
,
одговори
она
кратко
.
—
Е
кад
је
посао
,
онда
да
се
плати
,
јер
ја
ништа
не
радим
онако
,
нити
сам
неки
филантроп
...
—
Слушај
,
Петре
,
прекиде
га
Јелена
,
ја
сам
од
јуче
до
сада
размишљала
о
себи
и
теби
и
дошла
сам
до
закључка
да
ми
нисмо
једно
за
друго
.
То
смо
уосталом
одавно
обоје
увидели
,
па
смо
и
живели
свако
за
себе
.
Зар
не
би
било
боље
и
за
мене
и
за
тебе
да
ту
везу
,
која
нас
више
не
веже
,
раскинемо
сасвим
.
Били
бисмо
обоје
слободни
.
Ја
сам
уосталом
данас
разговарала
са
адвокатом
,
написала
сам
и
представку
за
свештеника
,
само
је
потребно
да
наведем
и
твој
стан
.
Где
станујеш
?
—
Ја
?
Нигде
или
управо
где
стигнем
.
Скоро
је
већ
лето
,
па
је
лепо
и
пријатно
и
напољу
.
Јелени
би
јасно
да
ће
с
њим
тешко
изаћи
на
крај
.
—
Човече
,
та
шта
ти
управо
хоћеш
од
мене
?
Хоћеш
ли
да
ме
убијеш
!
—
Не
,
ни
дао
Бог
!
Убити
тако
красну
женицу
било
би
страшно
.
—
Па
шта
онда
хоћеш
?
—
Видиш
,
Јелена
,
ја
сам
имао
у
своме
животу
доста
тешких
момената
,
а
и
ти
такође
.
Да
знаш
само
колико
сам
се
мучио
у
ропству
!
Све
би
ми
било
лако
,
да
сам
знао
где
си
,
да
