—Ваља
отступити
списе
државноме
одвјетништву
!
—
рече
политички
управитељ
и
замјеник
државнога
одвјетништва
суцу
,
кад
странке
изиђоше
.
—
Дакако
...
ствар
је
очита
!
—
Рекао
сам
ти
одмах
да
ћу
их
уловити
.
—
Ја
мислим
да
нису
имали
злу
намјеру
,
—
упаде
у
ријеч
судбени
вјежбеник
Иво
.
—
Молим
—
прекиде
га
замјеник
државнога
одвјетништва
—
кривња
је
очита
,
јасна
к’о
сунце
!
Стари
је
наговорио
свједоке
да
криво
рекну
,
што
су
они
и
учинили
.
Ево
!
—
узе
законик
и
показа
прстом
на
мјесто
у
књизи
:
—
Параграф
чисто
говори
.
—
Знам
,
вели
Иво
.
—
Али
незнање
...
—
То
је
што
друго
;
за
то
су
олакшавајуће
околности
:
занемарен
одгој
и
тако
даље
...
—
Нека
дође
други
!
—
нестрпљиво
нареди
судац
послужитељу
.
Једнога
јутра
судбени
вјежбеник
Иво
Полић
пошао
је
у
собу
управитеља
суда
да
се
с
њиме
посавјетује
што
ће
да
уради
с
неким
списом
,
пошто
је
био
њему
на
ријешење
додијељен
.
Господин
управитељ
суда
држао
је
расправе
у
багателноме
поступку
.
Пред
његовом
собом
скупило
се
сила
сељака
из
околине
.
У
гомили
ишчекују
да
их
прозове
.
У
соби
затекао
је
с
њиме
у
разговору
трговца
шјор—Бепа
.
—
Ево
нам
млади
судац
!
—
поздрави
љубазно
Иву
управитељ
и
пружи
му
руку
,
и
шјор
Бепо
рукује
се
с
њиме
.
—
Донио
сам
овај
спис
...
—
Оставите
,
има
времена
!
Господин
управитељ
суда
,
дебео
,
трбушаст
човјек
танких
ногу
,
осмјехује
се
љубазно
на
Иву
и
неће
му
се
да
прегледа
спис
,
но
обрће
говор
:
—
Гледајте
,
шјор
Бепо
,
како
наш
шјор
Иво
има
лијепи
оковратник
!
Молим
вас
,
гдје
сте
га
купили
?
Ви
сте
сретан
у
избору
.
И
цијело
вам
одијело
лијепо
пристаје
—
говори
управитељ
.
—
Окрените
се
да
видим
!
—
Опростите
,
али
ја
се
одијевам
сасма
просто
!
—
Молим
вас
,
господин
управитељ
има
фини
укус
,
умјеша
се
шјор
Бепо
.
А
кад
се
разговор
отегао
,
почеше
му
мале
свијетле
очи
испод
закржљалих
трепавица
немирно
играти
.
—
Молим
,
господине
управитељу
,
—
улагивао
се
,
—
не
замјерите
,
има
данас
...
—
Лако
ћемо
.
Дужан
нека
плати
!
—
прекиде
га
он
.
—
Па
наш
ће
Ђованин
то
учас
средити
!
—
и
обрати
се
младоме
дневничару
који
се
је
често
тужио
на
силан
посао
,
јер
да
мора
да
и
осуде
издаје
.
—
Гријехота
што
није
науке
довршио
,
интелигентан
је
,
—
говори
озбиљно
и
тапше
га
по
рамену
.
Па
,
коракнувши
неколико
пута
уздуж
по
соби
,
устави
се
пред
Ивом
:
—
Опростите
!
—
рече
,
наједном
уозбиљивши
се
:
—
Пуно
посла
!
Дођите
по
подне
,
немам
времена
...
—
И
ја
бих
вас
молио
,
—
умиљато
се
насмије
трговац
шјор
Бепо
.
Иво
поздрави
и
изиђе
.
У
ходнику
поздрави
га
стари
Анте
Рајић
.
—
Ти
опет
овдје
!
—
рече
му
у
хитњи
.
—
Омилио
ти
суд
...
—
За
невољу
,
шјор
!
—
А
што
је
опет
?
—
упита
Иво
.
—
Тужи
ме
шјор
Бепо
за
малу
ствар
,
за
десет
фиорини
...
А
имамо
и
већега
рачуна
међу
собом
.
—
А
ти
му
плати
!
—
Да
сам
знао
да
ће
тужити
,
био
би
’
се
провидија
.
Ка
мислим
,
неће
прво
питати
него
се
вино
прода
.
Тужи
,
видите
,
и
ове
друге
,
—
и
показа
на
остале
сељаке
.
Неки
одмах
купе
се
око
њих
,
хоће
да
искажу
своје
разлоге
.
Иво
неће
да
га
виде
међу
њима
,
па
се
мало
поизмаче
.
—
Господин
управитељ
је
душеван
човјек
!
—
рече
староме
.
—
Је
,
суди
по
закону
.
И
пожали
нас
,
ваља
рећи
правицу
.
Одредиће
и
рок
за
исплату
.
Али
на
нама
су
парнички
трошкови
.
А
ја
,
да
вам
право
кажем
,
—
рече
живље
,
—
мислим
да
шјор
Бепо
зато
и
тужи
нас
.
Мога
би
он
почекати
,
ма
овако
му
је
боља
корист
.
—
Е
,
ваља
да
плати
парничке
трошкове
ко
је
крив
,
разумије
се
!
—
рече
Иво
.
—
Не
знате
ви
колико
то
њему
баца
!
Видите
колико
је
народа
!
Он
је
свих
позвао
,
и
сви
ће
бити
осуђени
,
ко
више
ко
мање
,
и
сваки
ће
посебице
платити
трошкове
за
буле
и
—
друго
...
и
посебице
његову
надницу
.
Еле
,
укратко
,
данашњи
дан
њему
ће
бацити
бар
десет
банка
.
Иво
,
идући
кроз
ходник
,
премишљаше
о
ономе
што
му
бијеше
казао
стари
Анте
Рајић
.
„
И
биће
тако
!
“
мисли
улазећи
у
своју
собу
.
—
Јеси
ли
га
ухватио
у
шуми
,
у
вашем
одломку
?
—
питаше
замјеник
државнога
одвјетника
лугара
Крњу
кад
је
Иво
сио
за
свој
сто
.
—
Шјор
,
далеко
од
њихове
границе
преко
двадесет
метара
,
—
одговори
лугар
одлучно
.
—
Није
,
господине
,
били
смо
око
границе
.
А
и
не
зна
се
право
чије
је
.
Служи
се
и
једно
и
друго
село
,
ка
једна
је
шума
,
—
бране
се
оптужени
,
брат
и
сестра
обоје
млади
,
збуњени
и
застиђени
,
који
никада
досада
на
суду
били
нису
.
Замјеник
државног
одметника
мнијења
је
да
се
сјек
шуме
у
туђем
одломку
,
ма
да
су
оптужени
припадници
исте
опћине
,
има
сматрати
као
обична
крађа
,
а
не
као
обични
шумски
прекршај
,
и
о
томе
хоће
да
увјери
судбенога
пристава
Балића
.
Данас
Иво
пише
записник
,
а
узбуђен
је
;
њега
дражи
поступак
замјеника
државнога
одвјетника
;
кад
му
глас
чује
,
уобрази
себи
његово
блиједо
лице
,
просиједјелу
дугу
браду
и
оне
његове
немирне
очи
што
к
лицу
не
пристају
,
а
чини
се
као
да
су
туђе
и
силом
ондје
постављене
,
у
оне
дубоке
очне
удубине
.
Пише
,
а
на
памет
му
пада
све
што
о
њему
веле
сељаци
.
Сјети
се
Пилата
,
његова
сељанина
,
што
продаје
ситне
ствари
испод
мурве
у
свечане
дане
.
Тог
Пилата
оглобио
је
он
на
тридесет
форинти
глобе
што
не
плаћа
„
обртарину
“
на
робу
која
ни
толико
не
вреди
колика
је
ударена
глоба
.
А
кад
је
Пилат
,
убијен
таковом
строгошћу
,
посрћући
,
на
одласку
бесвијесно
рекао
:
„
Бићете
и
бољи
!
“
—
повисио
му
је
глобу
на
четрдесет
форинти
.
Једнога
сељака
оглобио
је
на
пет
форинти
глобе
,
јер
се
са
својом
женом
пред
кућом
порјечкао
и
дао
јој
ћушку
;
оглобио
га
ради
јавне
саблазни
.
Неки
сељаци
задијевали
су
оглобљенога
:
„
Не
смијеш
ти
тући
своју
жену
,
то
могу
само
господа
!
“
Тим
ријечима
циљали
су
на
управитеља
политичке
власти
,
о
којему
се
говорило
да
је
у
кући
горопадан
,
да
злоставља
жену
и
дјецу
.
Најпослије
судац
пристане
на
мнијење
замјеника
државнога
одвјетника
и
прогласи
осуду
:
обоје
,
брат
и
сестра
,
осуђују
се
на
шест
дана
затвора
.
.
—
Ја
ћу
платити
глобу
,
—
рече
брат
за
се
и
за
сестру
,
—
иако
смо
потрибни
од
комада
круха
.
—
Не
претвара
се
затвор
у
глобу
кад
је
крађа
,
—
опази
судац
.
—
Није
у
туђему
,
—
муца
оптужени
,
и
рекао
би
сад
ће
заплакати
.
—
На
комунскоме
смо
купили
,
—
усуди
се
рећи
дјевојка
.
Судац
се
насмија
прама
замјенику
државнога
одвјетника
.
Уто
и
Иво
подиже
главу
,
попомјести
се
на
столици
.
—
Мени
се
чини
,
—
рече
нагло
,
да
они
нијесу
имали
намјеру
да
кога
оштете
.
—
Ви
уви
јек
тако
!
—
прекиде
га
замјеник
државнога
одвјетништва
.
—
Опростите
,
ви
сте
још
млад
...
Имате
још
времена
да
их
упознате
.
Видјећете
!
...
—
Па
настави
поносито
:
Ја
их
познам
,
с
њима
ваља
строго
.
Међутим
,
ја
им
и
не
праштам
кад
ми
под
руку
дођу
.
—
И
ја
сам
најжешћи
проти
крађе
!
—
рече
судац
.
—
Хоћу
да
је
искореним
из
мога
котара
.
—
Да
,
када
се
тиче
крађе
,
—
опази
Иво
.
—
Крађа
је
крађа
!
—
заврши
замјеник
државнога
одвјетника
.
—
Ма
да
пожуримо
.
На
сат
по
подне
иде
Иво
на
објед
.
Уморан
је
и
узбуђен
;
пред
очима
једнако
му
стоје
обличја
из
суда
и
не
може
да
их
преко
памети
претури
.
—
Јецте
ли
уредили
свијет
?
—
шали
се
доктор
.
—
Само
строго
,
а
?
—
Мучимо
себе
и
друге
,
а
да
би
зашто
?
—
с
увјерењем
одговори
Иво
и
прихвати
се
нагло
јела
.
—
Ма
и
мора
се
строго
!
—
опази
порезни
пристав
.
—
Немате
појма
,
докторе
,
какови
су
.
И
ја
сам
се
данас
на
једнога
расрдио
;
глуп
к’о
не
знам
што
.
Велим
му
десет
пута
:
„
Мораш
платити
,
на
те
је
убиљежена
та
и
та
земљишна
честица
“
,
а
он
једнако
:
„
Није
моје
.
Зашто
да
за
другога
плаћам
?
“
Не
схваћа
!
—
Како
ће
да
схвати
?
Просто
,
то
не
бих
могао
ни
ја
да
схватим
!
—
смије
се
доктор
.
—
А
што
ћу
му
ја
?
Нећу
ни
да
оком
кренем
гдје
не
морам
;
нека
иде
у
одвјетника
!
—
Лијепо
би
га
ти
управио
!
—
плане
Иво
,
и
презриво
се
насмије
.
Па
,
сјећајући
се
данашње
расправе
у
суду
,
не
може
да
у
себи
издржи
љутину
:
—
Неки
мисле
да
људе
треба
само
глобити
и
њима
пунити
затворе
.
Ради
тобоже
по
закону
и
—
чист
посао
!
К’о
да
сви
људи
живу
у
једнаким
околностима
,
једнако
су
обезбијеђени
,
једнако
су
паметни
и
једнаки
су
им
природни
нагони
...
Мени
је
све
што
сада
око
себе
видим
непојмљиво
,
а
ако
ћеш
,
и
смијешно
и
неправедно
!
—
Тако
ја
одавно
мислим
,
—
потврди
доктор
.
—
Онда
што
треба
да
ради
чиновник
?
Ваља
да
се
закона
држи
!
—
опази
порезни
пристав
.
—
Да
гледа
у
море
и
—
пије
,
к’о
и
ја
,
—
насмија
се
царинарски
чиновник
,
чудећи
се
ради
чега
се
правдају
.
—
Што
треба
да
ради
?
—
настави
Иво
.
—
Пре
свега
треба
да
има
осјећаја
прама
невољи
,
а
друго
да
разумијева
.
—
Параграф
је
параграф
!
—
прекиде
га
порезни
пристав
.
—
С
тобом
се
не
да
говорити
!
—
расрди
се
Иво
.
Ти
имаш
неке
чудне
појмове
!
—
Чини
ми
се
да
су
твоји
чудноватији
;
к’о
што
ја
,
и
други
мисле
!
.
—
Браво
,
тако
је
!
—
повикну
доктор
.
—
Кад
други
шако
мисле
,
морате
се
и
ви
у
души
смијати
.
Па
стаде
да
прича
како
је
чуо
да
су
се
политички
управитељ
и
судбени
пристав
завјерили
да
ће
строгошћу
уредити
свој
котар
—
и
све
за
његову
доброту
.
—
Ти
се
шалиш
,
а
они
тако
мисле
.
—
Не
шалим
се
,
само
мислим
да
их
на
строгост
не
води
љубав
за
народ
.
—
Какова
љубав
!
—
са
очитом
одвратношћу
понови
Иво
.
Тога
дана
Иву
је
по
подне
још
досадније
у
уреду
.
Око
запада
сунца
соба
се
испунила
меком
свјетлошћу
;
остави
списе
па
пође
к
прозору
да
гледа
пошљедње
румене
зраке
на
висинама
прекоморских
брдина
.
Његову
уобразиљу
мири
дубоки
хлад
планинских
дубрава
,
над
којима
се
тек
држи
замирућа
свјетлост
дана
.
—
Гледајте
како
се
на
мору
одбљескује
и
игра
запад
сунца
,
к’о
да
се
трза
прво
но
ће
умријети
!
—
вели
староме
дијурнисту
,
који
,
пригнувши
главу
на
саме
хартије
,
журно
преписује
.
Стари
се
,
као
на
заповјед
,
бесвјесно
диже
,
насмија
се
и
погледа
кроз
прозор
.
—
Кад
је
ведро
,
увијек
овако
сунце
запада
,
одговори
и
погледа
у
Ива
својим
млаким
очима
,
у
којима
као
да
се
огледала
сва
прошлост
његова
тужна
живота
.
Па
опет
сједе
и
—
пише
.
—
Колико
година
служите
?
—
Преко
тридесет
и
пет
,
—
одговори
.
„
Тридесет
и
пет
година
!
“
помисли
Иво
,
и
осјети
наједном
у
себи
нешто
одвратна
.
Па
гледа
у
старчеве
суве
руке
што
,
преписујући
,
једнако
дрхте
.
И
падају
му
на
памет
смијешна
причања
о
староме
,
што
их
је
слушао
у
друштву
чиновника
:
преписујући
неки
спис
у
којему
стајаше
:
„
Петру
1
/
4
,
Ивану
2
/
5
,
а
Павлу
1
/
3
“
,
бијаше
замијенио
бројеве
ријечима
:
„
Петру
1
априла
,
Ивану
2
маја
,
а
Павлу
1
марта
“
.
Премишљајући
о
томе
,
није
му
се
дало
на
смијех
,
но
сажали
старца
.
И
како
је
падао
сутон
по
мору
и
брдинама
и
увлачио
се
у
собу
,
тако
се
и
у
његову
душу
усељавала
сјета
и
неодређена
чежња
.
Далеко
,
у
неодређено
вријеме
,
уобрази
себе
стара
,
немоћна
,
а
са
вјечитом
чежњом
у
души
,
и
дође
му
тешко
,
као
на
растанку
,
и
не
може
да
нађе
утјехе
.
Ускрсне
благдане
провео
је
код
куће
.
—
Ваља
,
синко
,
да
се
ових
дана
исповидиш
!
—
рече
му
мајка
на
велики
петак
ујутро
,
кад
му
је
у
собу
донијела
каву
.
—
Зар
се
одавна
ниси
исповидио
?
Он
јој
се
,
мјесто
одговора
,
благо
насмије
.
Мајка
као
да
се
је
тиме
задовољила
,
јер
тога
часа
не
рече
ни
ријечи
.
Али
кад
је
из
собе
одилазила
,
с
врата
му
опет
напомене
:
Угледај
се
у
оца
!
—
говори
му
.
—
Он
о
Ускрсу
никада
не
пропусти
помирити
се
с
богом
!
По
подне
у
дућан
дошао
је
Анте
Рајић
,
да
се
с
њиме
посавјетује
.
Отац
му
се
јави
.
—
Дошао
’
сам
к
вама
да
ми
поможете
,
ако
можете
—
а
можете
!
—
говори
му
стари
Анте
.
—
Гледа
у
Ива
и
широко
му
се
лице
снуждило
,
а
очи
му
влажне
,
па
их
таре
руком
да
прикрије
узбуђење
.
—
Снашло
ме
баш
ненадна
!
—
Ради
онога
што
ти
је
син
имао
са
Цирилом
?
—
Да
,
изненада
,
дали
нам
карте
за
велики
суд
,
мени
и
оној
двојици
свидоков
.
Тако
ми
сриће
,
мислио
сам
:
кад
тамо
дођем
,
па
кад
исправљам
,
видиће
и
сами
!
Биће
ништа
!
—
А
ниси
узимао
адвоката
?
—
Не
ја
;
мислим
зашто
да
арчим
.
—
Па
колико
сте
осуђени
?
—
упита
Иво
нагло
.
—
Ја
шест
мисеци
,
а
оно
двоје
дице
свако
по
три
мисеца
...
Ух
,
кад
помислим
на
фамилију
!
—
Пуно
!
—
зачуди
се
Иво
.
—
Липо
кажи
како
је
било
!
—
опази
отац
Ивов
,
шјор
Лука
.
—
Отишли
смо
у
недиљу
по
подне
да
на
вриме
дођемо
.
Сутрадан
шетамо
и
застајкујемо
пред
судом
.
Чекали
смо
,
ако
ћете
,
и
три
уре
,
док
се
свит
почео
купити
.
Посли
,
пред
вратима
од
суднице
чекали
смо
да
нас
зовну
.
Прво
су
позвали
никога
човика
из
крајине
;
прави
господин
,
улиза
је
с
два
адвоката
.
—
Је
ли
било
њему
потриба
до
овога
доћи
?
—
говори
на
вас
глас
ника
жена
,
обучена
по
загорску
.
Нико
од
чељади
упита
је
:
„
Ча
је
учинио
“
?
—
Хтио
је
да
закине
хиљаду
фиорини
једноме
човику
сиромају
,
пуну
дице
,
и
зато
се
криво
заклео
.
А
посли
нашло
се
писмо
да
је
човик
му
био
све
липо
подмирио
.
Ма
,
присјешће
му
!
—
Остави
туђи
посао
,
приповједи
што
је
с
тобом
било
!
—
прекиде
га
Иво
нестрпљиво
.
—
Ако
ће
!
Хоћу
да
знате
како
се
суди
.
Еле
,
свршила
његова
правда
,
изишли
адвокати
из
суднице
и
почео
се
свит
разилазити
.
„
Само
три
мисеца
!
“
јави
се
неко
од
чељади
.
„
Добро
кад
је
и
толико
!
“
опази
други
.
—
„
Ко
може
,
и
коњ
му
може
!
“
Ја
слушам
ча
свит
говори
,
и
,
вирујте
ми
,
ни
ме
стра
’
...
Ако
ча
и
буде
,
биће
мала
ствар
.
Говорим
тако
и
дици
;
а
они
су
за
право
рећи
и
предали
...
Еле
,
зивнуло
и
нас
.
Около
сви
они
...
ча
ћу
вам
говорити
—
знате
их
.
Прокуратор
се
липо
на
ме
смије
.
Мене
је
то
разабрало
;
гледам
дицу
;
они
к’о
крпа
ублидили
.
—
Дошли
сте
,
а
?
Браво
!
Не
бојте
се
!
А
ча
је
од
они
фиорини
ча
си
примио
,
а
?
—
пита
ме
и
смије
се
.
—
А
зашто
варате
суд
,
па
онда
да
ми
разбијамо
главу
?
!
Платићете
!
—
напије
нам
зло
један
од
њих
други
,
сув
ка
чава
.
Ни
га
ча
видит
’
,
а
виче
.
—
Испитали
нас
...
дица
и
ја
казали
липо
како
је
било
.
Ча
ћете
да
вам
дуљим
,
осудили
нас
смијући
се
,
баш
ка
од
шале
.
Још
на
одласку
говори
нам
прокуратор
:
„
Добро
сте
ови
пут
прошли
!
“
—
и
једнако
се
смије
.
—
Ма
јема
ли
помоћи
?
—
упита
најпослије
стари
Анте
,
кад
је
све
исприповједио
.
—
Јесте
ли
бар
послије
ишли
у
адвоката
?
—
Јесмо
.
Пошли
смо
и
прављали
му
како
је
.
Па
и
он
се
смије
,
вели
:
„
Имали
сте
прије
доћи
,
било
би
мање
.
.
.
Сад
не
могу
ништа
!
“
Би
ли
вировали
,
река
нам
је
:
„
Дали
су
вам
најмањи
каштиг
ча
је
у
закону
“
.
—
Тако
је
!
—
потврди
Иво
.
—
Ча
,
дакле
ћу
поћ
’
шест
мисеци
унутра
за
оно
...
—
Липи
закон
!
Истукли
му
сина
,
а
њега
у
затвор
,
опази
стари
шјор
Лука
.
Анте
Рајић
чека
да
му
Иво
што
утјешљива
рече
;
сваки
му
крет
прати
очима
.
—
Да
сте
одмах
узели
адвоката
,
било
би
сигурно
боље
!
—
рече
Иво
,
замишљен
.
—
А
зашто
су
онда
суци
?
Али
ви
нисте
учили
ча
и
адвокати
?
—
јави
се
опет
шјор
Лука
.
—
Дакле
,
нима
помоћи
?
—
запита
стари
Анте
,
а
глас
му
чисто
подрхтава
.
—
Нема
.
—
Простите
!
—
најпослије
неодлучно
изрече
,
и
смућен
изиђе
из
дућана
.
Кад
је
Иво
изишао
из
дућана
,
угледа
Кату
у
врту
иза
њене
куће
.
Смисли
се
,
и
изокола
пође
к
њој
.
Она
је
гледала
у
нешто
неодређено
,
у
простор
,
па
га
није
намах
опазила
.
Он
се
чисто
збунио
кад
се
она
обрнула
и
плахиво
га
погледала
;
замре
му
ријеч
на
устима
.
Дјевојка
се
маче
прама
кући
.
—
Нећу
те
појести
!
—
поче
Иво
.
—
Знам
,
—
одговори
девојка
.
Ма
нимам
вримена
,
—
и
осврће
се
и
скањива
.
—
Од
оне
вечери
већ
те
нисам
видио
,
—
настави
Иво
,
осокољен
звуком
њена
гласа
.
—
Нисте
ништа
изгубили
!
—
Биће
,
ма
не
можеш
занијекати
да
нам
није
било
лијепо
...
—
Мучите
!
Данас
је
велики
дан
!
Даље
не
разговарају
,
а
гледа
свако
за
се
негдје
неодређено
,
к’о
да
им
мисли
нису
заједничке
.
—
А
што
ти
је
од
брата
?
Је
ли
био
у
затвору
.
—
Је
!
—
А
је
ли
ти
добар
?
—
рече
јој
приближивши
се
и
погледавши
је
у
очи
,
јер
бијаше
чуо
да
је
брат
бије
.
—
Рђав
је
,
ма
дигод
јема
правицу
...
—
Хоћемо
ли
се
видити
ових
дана
?
—
преврну
Иво
говор
и
с
очитим
немиром
ишчекује
одговор
.
Па
,
пошто
она
не
одговори
,
настави
живље
:
—
Учини
ми
ту
љубав
!
—
и
бесвјесно
дохвати
је
за
руку
.
Девојка
,
узбуђена
,
погледа
настрану
,
па
наједном
осјетивши
његову
руку
,
трже
се
и
поодмаче
.
—
Немојте
ме
мучити
!
—
рече
и
не
погледавши
га
.
—
Зашто
?
Зар
се
на
ме
љутиш
?
Реци
!
—
Не
љутим
,
ма
...
—
Што
?
.
—
У
недиљу
била
сам
пред
богом
,
—
и
прекрсти
се
.
—
Не
говорим
ти
ништа
зла
...
—
Смућујете
ме
...
Грих
је
и
мислити
!
Да
бар
прођу
ови
велики
дани
.
.
—
Па
?
—
Видићемо
се
дигод
,
—
промуца
и
обрне
од
њега
главу
.
—
Фала
ти
!
—
једва
дочека
Иво
.
Па
настави
:
—
Не
брини
се
;
ових
дана
гледаћемо
се
;
само
те
молим
,
кад
те
видим
,
насмиј
ми
се
!
—
Збогом
!
—
одлазећи
поздрави
дјевојку
.
Иво
пође
у
шетњу
.
Мислећи
на
Кату
,
гледа
винограде
по
којима
већ
се
назуцају
свијетлозелени
пупови
,
из
којих
пробијају
листићи
жељни
топлоте
и
свјетлости
—
и
чиста
љубав
прама
дјевојци
јави
се
наједном
,
и
он
осјети
да
је
чиста
и
ведра
као
бесвјесни
простор
,
у
који
је
сјетно
гледао
.
У
затону
застаде
,
јер
угледа
Мрсу
на
пошљедњој
хриди
у
мору
,
гдје
лови
„
на
тршчицу
“
.
Промисли
се
и
пође
к
њему
.
Помњиво
прескаче
с
хриди
на
хрид
,
док
дође
до
пошљедње
што
задире
најдаље
у
море
.
—
Јесте
ли
што
уловили
?
—
упит
а
,
предајући
да
му
стари
што
ружна
не
рече
.
Мрсе
га
погледа
испод
себе
.
—
Ви
сте
!
—
рече
,
и
нехај
но
надода
:
—
Слабо
се
лови
.
Иво
са
стране
посматраше
његово
мрко
и
зарунавило
лице
,
посолицом
иштипано
.
Чисто
у
очи
не
може
да
га
види
,
јер
су
упале
и
закриљене
густим
,
дебелим
обрвама
.
Старцу
,
већ
изнемоглу
,
држећи
трстику
у
руци
,
дрхће
рука
,
па
кад
,
му
долија
,
прихвати
трстику
обема
рукама
,
а
нетренимице
гледа
у
онај
комад
туње
што
се
дотиче
мора
.
—
Туцају
,
—
рече
Иво
полако
.
—
Вара
!
—
и
махом
претрже
ријеч
,
јер
се
танки
врх
трстике
стресе
и
у
дубини
нешто
нагло
повуче
.
Он
брзо
закрене
руком
и
извуче
уловљену
рибу
.
Загризе
је
у
главу
,
скиде
с
удице
и
баци
у
шкрапицу
до
себе
.
Иво
тек
сада
опази
у
њој
неколико
риба
;
пошљедња
на
махове
праћака
се
и
једнако
још
црвеним
шкргама
зијева
,
гинући
без
простора
и
свјежине
.
Њему
се
учини
,
гледајући
у
њу
,
да
га
у
пошљедњем
часу
гледа
својим
цакленим
,
замирућим
очима
.
—
Ја
ћу
купити
рибу
,
—
трже
се
Иво
.
—
Чекајте
,
још
ћу
једанпут
бацити
!
Тако
стоје
,
старац
гледа
у
туњу
,
а
Иво
посматра
морску
пучину
.
Сунце
залази
иза
прекоморских
брдина
,
и
његове
зраке
одбљескују
се
и
ломе
у
мору
што
се
лако
сагиба
и
око
шкрапа
жамори
.
Над
сурим
куцима
висова
,
у
ведрини
,
неколико
рашчешљаних
облака
сјаје
се
и
лагано
плове
прама
сјеверу
,
у
сусрет
једноме
оловастоме
,
што
тек
у
заметку
провирује
иза
голети
на
јужној
страни
.
Како
се
старац
миче
,
тако
његова
дуга
сјенка
обавита
сунчевим
зрацима
,
сјаји
се
и
,
ломећи
се
,
лако
лелуја
у
живоме
мору
,
и
рекао
би
она
сјенка
нема
ништа
заједничкога
са
старчевим
тешким
животом
.
Мрсе
повуче
„
напразно
“
,
и
замота
туњу
око
трстике
.
—
Купићете
?
—
Хоћу
,
што
питате
?
—
Ча
дате
!
Говоре
да
сте
добар
за
сиромаха
.
—
А
ви
сте
се
на
ме
љутили
толико
пута
!
Преко
хриди
дођоше
на
жало
,
до
старчеве
шпиље
.
На
жалу
суше
се
старе
,
искрпљене
мреже
,
а
чамац
до
половице
насукао
се
у
пијесак
.
Старац
пође
у
кућу
па
донесе
комад
трака
,
те
на
њ
наниже
уловљену
рибу
.
Низавицу
даде
Иву
.
Иво
извади
новац
и
хтједе
да
плати
.
—
Пуно
је
!
—
говори
стари
и
неће
да
прими
.
—
Али
ја
вам
дајем
из
свег
срца
!
—
застиди
се
Иво
,
и
тиска
му
новац
у
руку
.
—
Није
ми
драго
туђе
,
узећу
ча
ме
гре
!
Ето
,
то
је
моје
,
—
и
не
хтједе
више
од
тога
да
прими
.
—
Како
живите
?
—
упита
га
Иво
пошто
му
је
платио
рибу
,
и
,
обзирући
се
да
нађе
мјесто
,
прислони
се
уз
чамац
.
Мрсе
не
одговори
,
већ
мреже
купи
;
а
он
га
очима
прати
,
и
опет
приупита
.
—
Живим
ка
и
други
ча
ништа
нимају
.
—
Биће
вам
тешко
?
—
Ни
ни
другоме
боље
!
Нимам
него
себе
хранити
...
—
Одавна
овако
живите
?
—
Одавна
?
!
—
понови
старац
.
Откад
сам
из
свита
дошао
—
биће
прико
двадесет
година
...
—
И
уви
јек
тако
?
—
опази
Иво
.
—
Увик
...
и
нигда
ми
ни
било
од
никога
потриба
.
—
А
да
вам
дође
до
невоље
?
—
Било
је
и
тога
,
па
,
човик
може
поднит
више
од
иједне
бештије
!
—
Ма
треба
јести
!
—
Исто
не
питам
у
другога
.
Пружим
се
на
жало
,
гледам
у
море
како
мала
риба
велику
ждере
;
куњам
по
два—три
дана
,
док
бог
и
свети
Никола
не
провиди
чакод
.
—
А
ни
вам
боље
било
у
свиту
?
—
У
свиту
?
!
—
понови
старац
,
придржа
у
руци
крај
мреже
,
и
погледа
га
испод
себе
.
—
Свуд
су
људи
једнаки
.
Ви
не
знате
ча
хоће
рећ
’
туђега
господара
служити
!
Старац
унесе
мрежу
у
шпиљу
,
па
опет
изађе
и
прислони
се
уз
чамац
до
Иве
.
Као
да
о
нечему
премишља
.
Па
погледа
по
мору
по
којему
се
повлачи
рани
сутон
.
—
Промиће
вриме
!
—
рече
.
Гледајте
како
се
око
хриди
навијају
галебови
.
Иво
погледа
правце
тамо
.
—
Нимате
никога
од
свога
?
—
Никога
.
—
А
да
се
разболите
?
—
Онда
ћу
умрити
!
—
одговори
равнодушно
старац
.
Уто
изнебуха
до
њих
докотура
се
вал—самац
.
Као
да
се
одвојио
од
пучине
;
разлије
се
око
чамца
;
сер
до
њихових
ногу
,
а
враћајући
се
котрља
за
собом
пијесак
и
изгуби
се
у
мору
.
А
у
исти
час
из
морскога
промора
чу
се
мукли
шум
.
—
Почела
је
плима
;
ноћас
ће
пунут
’
јужина
,
опази
старац
.
—
Мени
је
мило
код
мора
,
—
јави
се
Иво
-
забире
ме
и
ублажава
...
—
Море
је
живот
и
смрт
;
како
коме
.
А
тако
је
,
потврди
старац
с
увјерењем
,
—
и
живот
и
смрт
!
Па
се
огледа
уоколо
,
и
часом
очи
му
се
уставе
на
Иву
:
—
Пођите
,
смрче
се
!
Иво
узме
низавицу
из
старчеве
руке
,
поздрави
га
и
пође
узбрдицом
.
Хвата
се
мрак
и
из
увала
ноћ
долази
.
Иво
иде
полако
,
а
свако
неколико
корачаја
’
осврће
се
на
море
.
У
памети
му
је
Мрсе
,
мисли
:
„
Што
ће
он
сад
радити
у
својој
шпиљи
,
сам
,
док
је
сав
народ
сакупљен
у
цркви
да
прослави
ови
велики
дан
?
“
Па
,
пошто
се
ближе
примиче
селу
,
осјећа
све
вишу
сјету
.
А
успомене
из
дјетиња
доба
јављају
се
из
далека
...
И
дође
му
тешко
;
савлађује
га
туга
,
и
најрадије
вратио
би
се
опет
к
мору
,
да
га
оно
ублажи
и
разабере
.
И
душа
му
се
топи
у
тузи
и
самилости
и
испољава
се
у
очима
што
у
простор
отворено
гледају
,
као
да
из
њега
ишчекују
утјеху
.
На
махове
и
премишља
,
па
му
дође
да
нешто
одлучно
почне
,
да
наступи
прелом
...
И
хтио
би
нешто
...
Али
сумња
у
све
оно
што
види
,
то
осјећа
,
не
да
му
мира
,
и
—
иде
напријед
.
А
ноћ
је
надошла
.
У
њој
редовито
замире
му
мисао
,
и
бесвјесно
јавља
се
живот—
живот
млад
,
врео
,
са
здравим
нагоном
,
страстима
;
зар
да
утуче
у
заметку
оно
што
је
у
њему
наслагано
бесвјесно
,
да
трпи
,
да
се
жртвује
,
а
зашто
?
А
шапатљива
ноћ
тајанствено
гласа
се
,
мирише
—
тражи
миловања
!
Дође
пред
цркву
.
Мирис
тамјана
и
воштанице
и
кихот
раштркане
дјеце
трже
га
из
снатрења
;
помисли
да
причека
,
да
види
литију
.
Док
се
чељад
пред
црквом
редала
,
дјеца
су
напред
истрчала
и
галамила
.
Босоног
,
у
црвеној
туници
,
носио
је
големи
криж
лугар
Крње
.
Иво
се
прислони
уз
зид
.
Поред
њега
пролази
чељад
:
младо
и
старо
.
Он
их
све
познаје
,
и
жао
му
је
што
не
види
мојих
врсника
,
који
су
у
свијет
пошли
.
Рого
,
брат
лугарев
,
пјева
на
вас
глас
;
до
њега
је
стари
Анте
Рајић
,
а
иза
балдахина
једва
сена
штапу
вуче
отац
му
.
Он
,
кад
угледа
сина
да
стоји
на
ногама
,
кретом
руке
и
пријекорним
погледом
опомене
га
да
клекне
.
Иво
се
збуни
и
бесвјесно
даље
одмакне
.
Иза
мушких
наврве
женскиње
.
Литија
лагано
се
око
сеоца
креће
,
и
за
собом
оставља
мирис
тамјана
.
Модрушасти
пламен
воштанице
залијеће
се
у
простор
,
плане
и
замире
.
Иво
стоји
на
мјесту
и
гледа
за
литијом
.
До
њега
на
махове
допире
снажна
чељадетска
молитва
:
„
Јер
је
велико
милосрђе
његово
!
“
Слуша
и
хтјео
би
да
у
себи
пробуди
замрле
успомене
.
Па
се
окрене
прама
расвијетљеноме
храму
дјетињег
му
доба
,
и
млаз
топлих
осјећаја
из
дубине
помаља
се
.
Али
не
потраја
дуго
.
Часом
и
пред
очима
гледа
доље
код
мора
осамљеног
старца
Мрса
,
гледа
Крњу
,
у
чијим
рукама
тешки
је
криж
;
иза
балдахина
вуче
му
се
отац
;
познаје
људе
и
њихов
живот
;
зна
за
њихово
милосрђе
,
зна
из
чијих
уста
диже
се
вапај
.
Све
му
се
то
мијеша
у
глави
.
Па
му
се
учини
да
се
глас
Крње
и
брата
Роге
одваја
,
од
гласа
осталога
пука
...
У
осјећају
се
трну
;
оставља
га
и
само
гануће
које
он
осјећа
у
свијем
појавама
природе
;
а
чељад
низа
село
,
у
вас
глас
пева
:
„
Јер
је
велико
милосрђе
његово
!
“
—
Само
да
приштедим
за
пута
,
вели
доктор
Иву
—
одмах
би
’
у
свијет
!
—
Куда
?
—
У
свијет
,
само
да
ме
није
овдје
!
Уто
кроз
ноћ
чуше
се
звуци
музике
,
а
одмах
учесташе
ракете
лет
јети
у
ведри
простор
,
над
морем
прама
звијездама
,
и
лијепо
се
чује
њихов
фијук
.
Доктор
очито
усиљено
надуши
се
смијати
,
но
не
рече
ни
ријечи
.
Шетају
ивицом
морске
увале
,
која
се
увлачи
у
копно
одмах
иза
вароши
;
на
махове
застајкују
као
да
ослушкују
.
Па
кренуше
даље
,
а
кад
дођоше
насред
увале
,
застадоше
,
обрнувши
се
прама
расвијетљеној
вароши
.
Ма
да
ми
је
знати
што
је
тај
начелник
урадио
за
опће
добро
,
да
му
славе
„
десетогодишњицу
“
начелниковања
?
—
рече
доктор
и
гледа
прама
вароши
.
—
Учинио
је
за
себе
;
то
је
паметније
!
—
одговори
Иво
с
очитом
одвратношћу
.
—
Ти
се
шалиш
!
А
мене
овакове
ствари
силно
узбуђују
...
—
Ја
те
разумијем
.
Питаш
што
је
урадио
за
опће
добро
?
Да
ти
кажем
:
припада
странци
коју
влада
добрим
оком
гледа
,
у
миру
је
са
државним
властима
;
чиновнике
,
пригодно
пријатељски
дочекује
и
гости
,
и
—
што
ћеш
више
?
—
А
жуљеви
,
а
сузе
сиротињске
?
—
Ко
за
то
пита
!
А
ја
најбоље
знам
ко
је
он
,
замисли
се
Иво
.
Па
настави
:
—
Чуо
сам
из
уста
оних
које
је
љуто
уцвијелио
,
а
има
их
доста
...
Тобоже
он
служи
мукте
,
а
начелничка
част
изнаша
му
више
од
добре
чиновничке
плаће
.
Колико
само
добива
сваке
године
да
очевима
тобоже
испослује
да
им
синови
не
буду
узети
у
војнике
!
—
Ја
сам
чуо
хиљаду
најружнијих
ствари
,
—
наваљује
доктор
.
—
Је
ли
могуће
да
је
све
онако
?
—
И
горе
!
Помисли
,
он
не
може
да
у
својој
кући
потроши
божићне
и
ускршње
дарове
,
већ
их
шаље
у
град
на
продају
.
А
то
је
већ
прешло
у
обичај
да
му
момци
што
ће
идуће
године
на
новачење
ускопају
и
среде
винограде
.
Отимају
се
ко
ће
боље
;
мисле
:
помоћи
ће
господин
начелник
.
О
камати
не
треба
ни
говорити
.
—
И
то
је
први
човјек
у
мјесту
!
—
с
очитим
увјерењем
да
истину
говори
изусти
доктор
.
Из
вароши
зачу
се
снажно
викање
:
„
Живио
!
“
,
поновно
ударање
музике
и
бацање
ракета
.
—
И
ми
смо
криви
да
тај
човјек
ради
што
хоће
,
—
опази
Иво
.
—
Зна
он
да
се
новцем
добијају
и
пријатељи
и
част
.
У
четири
ока
многи
ће
ти
га
осуђивати
,
а
послије
ће
поћи
у
њега
на
ручак
и
—
хвалиће
га
.
Гледај
само
свијета
у
пристаништу
!
Врева
народа
видјела
се
у
пламену
.
Сви
су
се
некамо
журили
,
а
у
хитњи
изгледах
.
,
ситни
и
смијешни
.
Иво
се
окрете
на
другу
страну
прама
боровој
шуми
,
откуд
је
жаморила
шапатљива
пјесма
лако
затрешених
грана
,
—
и
часом
гледајући
у
веру
ноћ
дође
му
силно
одвратна
она
слава
у
вароши
.
—
Да
ми
је
видјети
нашега
порезнога
пристава
!
—
сјети
се
доктор
.
Уживаће
да
се
може
у
униформи
показати
.
—
Мој
ће
се
судац
силно
знојити
,
—
трже
се
Иво
.
—
А
пристав
Балић
биће
важан
.
Ма
највише
ће
се
истаћи
управитељ
политичке
власти
.
Сви
ће
пазити
што
ће
он
рећи
.
Ала
су
то
фигуре
!
——
смије
се
доктор
.
—
Сви
ће
да
честитају
вриједном
родољубу
.
—
И
ми
ћемо
двојица
,
—
упаде
у
ријеч
Иво
.
—
Ти
си
луд
!
—
Хоћемо
,
брате
!
Сутра
ћемо
га
срести
негдје
у
путу
.
Он
ће
се
први
прама
нама
осмијехнути
,
и
ми
ћемо
лијепо
да
му
честитамо
!
Враћају
се
полако
у
варош
,
застајкују
,
као
да
желе
да
што
кашње
у
варош
,
стигну
.
У
пристаништу
,
испод
начелникове
куће
,
још
врви
свијет
.
Од
вреве
одвојила
се
гомила
сељака
окићена
вином
;
на
махове
застане
и
запјева
једну
китицу
пјесме
,
па
даље
креће
.
Опћински
чауш
,
дуг
,
мршав
,
пушта
ракете
.
Једну
пусти
прама
доксату
Ридића
куће
,
на
противној
страни
пристаништа
,
која
тамо
и
паде
.
—
Евала
,
чаушу
!
—
примјети
неки
сељак
из
гомиле
.
—
Ала
још
једну
!
Чауш
послуша
и
нанову
пусти
двије
,
једну
за
другом
,
у
истом
правцу
.
—
Навлаш
бацају
на
кућу
Ридића
,
—
сјети
се
Иво
,
јер
није
с
начелником
—
опозиционалац
је
!
—
Је
ли
могуће
?
—
зачуди
се
доктор
.
—
Не
чујеш
како
се
сељани
смију
?
—
То
је
срамота
!
Рећи
ћу
редару
.
—
Пусти
!
—
рече
Иво
,
и
узбуђена
доктора
повуче
за
собом
.
По
вечери
Иво
изиђе
из
куће
.
Десет
сахати
избило
му
пред
црквом
.
У
пристаништу
још
је
мало
свијета
;
горе
у
врху
вароши
,
гдје
сељаци
стоје
,
још
на
махове
понеко
у
вас
глас
запјева
.
Кавана
је
отворена
,
изнутра
жамор
се
чује
,
а
расвијетљени
су
и
прозори
од
читаонице
,
поврх
каване
.
Зрака
свјетлости
из
казане
допире
преко
пута
до
бродова
у
луци
.
А
по
мору
је
мрак
,
у
којем
се
чује
шапат
с
бродова
и
жуборење
мора
између
шкрапа
.
—
Није
им
доста
што
се
цијело
по
подне
играју
карата
!
—
помисли
Иво
,
гледајући
у
расвијетљене
прозоре
.
И
дође
му
пред
очи
одвратна
слика
кад
предочи
себи
играче
како
се
зноје
и
раздражују
у
овој
топлој
ноћи
,
испод
ражарене
велике
лампе
.
Пожури
да
изиђе
из
вароши
на
пут
што
води
у
његово
село
.
Кате
му
је
јутрос
у
вароши
обећала
да
ће
моћи
ноћас
доћи
на
утаначено
мјесто
.
По
Ускрсу
,
она
је
попустила
Ивовим
молбама
,
заведена
,
како
му
је
једном
у
шали
рекла
,
сјајем
његових
очију
,
из
којих
је
ватра
сипала
,
и
састајала
се
с
њим
у
ували
,
по
прилици
на
по
пута
из
вароши
у
село
.
Али
дјевојка
није
долазила
редовито
,
но
ријетко
када
,
и
то
је
Иву
често
до
суза
доводило
;
бојао
се
да
јој
се
није
у
чему
замјерио
.
А
он
је
тамо
мало
не
сваку
ноћ
одлазио
,
у
нади
да
ће
је
видјети
,
а
не
дочекавши
је
,
враћао
се
у
варош
тужан
и
немиран
.
И
сада
,
стрепећи
,
жури
се
да
што
прије
стигне
,
иако
зна
да
по
договору
неће
задоцнити
.
У
путу
падају
му
на
памет
којекакове
ствари
из
вароши
—
али
само
за
час
.
Тако
исто
не
савлађује
га
ни
топла
летна
ноћ
;
и
сам
себи
искрено
признаде
да
га
ништа
толико
не
занима
до
ње
—
те
уморне
дјевојке
која
жели
да
га
види
да
с
њиме
проведе
ову
љетну
ноћ
.
С
једнога
дијела
пута
скрене
на
доњи
пут
,
што
је
к
увалици
водио
.
Кад
је
дошао
близу
мора
,
осврне
се
,
—
полако
звиждне
.
Поврх
њега
је
густи
маслиник
;
ту
се
они
састају
.
Испрвице
стрпљиво
чека
и
—
гледа
у
ноћ
.
Иако
није
мјесец
изишао
,
није
помрка
—
ведро
је
;
звијезде
сјају
над
пучином
која
се
надалеко
назире
,
и
по
којој
су
се
расуле
при
другом
крају
барке
—
свјећарице
...
Пажљиво
ослушкује
,
и
док
нешто
шушне
,
обазире
се
и
гледа
правце
откуд
би
имала
дјевојка
доћи
.
Али
ње
нема
!
Трпљивост
га
почиње
остављати
и
—
узбуђује
се
.
Полагано
крочи
неколико
пута
,
и
онда
опет
ослушкује
...
Сине
му
наједном
у
памети
:
„
Ко
зна
хоће
ли
доћи
?
“
И
та
сумња
га
мори
и
узнемирује
.
А
ноћ
пролази
...
Чека
и
нада
се
.
—
Није
могуће
,
доћи
ће
!
—
рече
у
ноћ
.
Па
,
узбуђен
,
себи
уобрази
дјевојку
:
гледа
јој
гипки
стас
што
се
као
срп
може
да
савије
,
мало
узвраћену
горњу
усницу
и
бијеле
чисте
зубе
.
И
осјећа
њен
засјенути
поглед
,
дрхте
јој
дуге
трепавице
,
и
тај
поглед
из
ноћи
упрт
је
у
њ
;
часом
смирен
је
и
упокојен
младићком
слашћу
,
и
рађа
се
осмијех
на
уснама
—
сјетан
замирући
осмијех
!
—
Кате
!
—
шапне
у
ноћ
и
саме
уснице
купе
се
да
пољупцем
изразе
слатки
осјећај
.
Уто
дјевојка
долази
,
чује
одозго
шуштање
и
ход
,
испод
ногу
јој
котрљају
се
каменчићи
.
Сигурно
прилази
к
њој
у
маслиник
:
—
Фала
ти
!
—
изусти
.
—
Једва
сам
се
из
куће
извукла
,
говори
му
она
задихана
.
Сједе
на
ледини
;
прама
њима
као
невино
дијете
лежи
море
;
жамори
и
кркоће
око
хриди
и
шкрапа
.
У
његову
душу
усели
се
одједном
покој
,
а
млаз
љубави
и
сласти
струји
му
младићким
животом
.
Сада
осјећа
сву
љепоту
свјежине
и
простора
,
а
чини
му
се
да
једнолично
цвиљење
попаца
попуњује
хармонију
љетне
ноћи
.
—
Приповједи
ми
штогод
!
—
вели
јој
и
гледа
је
равно
у
очи
.
—
Уморна
сам
!
—
одговори
она
,
и
сјетно
се
насмије
.
Цили
дан
примећала
сам
камење
...
—
Иво
је
једнако
гледа
и
лијепо
разабире
њен
умиљат
поглед
,
закриљен
дугим
трепавицама
,
и
не
може
да
одоли
љубави
.
Гледа
је
и
стиска
јој
уморну
,
тешку
руку
што
у
његовој
лако
подрхтава
.
И
,
нагнувши
се
над
њу
,
осјети
задах
њена
простога
живота
,
помијешан
воњем
земље
и
мирисом
суве
траве
што
је
прионуо
уз
чисто
јој
лагано
одијело
.
—
Говори
штогод
!
—
понови
Иво
.
—
Али
ти
је
жао
што
си
дошла
?
—
Да
ми
је
жао
,
не
би
’
долазила
.
Дјевојка
наново
ућута
.
А
он
,
држећи
је
за
руку
,
подаје
се
ноћи
,
ослушкује
шапат
око
себе
,
и
чини
му
се
као
да
сваки
њен
поједини
звук
интимно
увлачи
му
се
у
душу
.
Па
онда
зажели
да
у
шапату
ноћи
чује
и
звук
њена
гласа
—
звук
пун
хармоније
и
сјете
.
—
Како
је
у
селу
?
—
Као
и
прво
...
А
да
,
—
сјети
се
она
,
—
ћер
старога
Анте
удаће
се
за
онога
Јелића
ча
је
из
Америке
доша
.
А
јур
је
стар
!
—
А
оставиће
Јуру
?
—
зачуди
се
Иво
,
и
у
исти
час
бјеше
му
жао
младића
.
—
Ето
хоће
,
а
није
право
!
Ко
би
се
био
од
ње
надао
?
!
Чинила
се
је
ка
светица
!
—
А
што
вели
стари
Анте
?
—
Али
не
знате
?
Стари
је
Анте
у
пржуну
.
Јема
извршити
шест
мисеци
.
А
син
му
је
запао
у
солдате
.
Поћи
ће
на
јесен
.
—
Дакле
,
то
је
сигурно
?
—
Сигурно
;
говоре
у
селу
да
је
јур
повратила
прстен
Јуриној
мајци
.
Прекјуче
сам
је
срила
на
путу
,
па
сам
је
питала
је
ли
истина
ча
се
говори
.
„
Ча
ћу
ја
бидна
!
“
одговорила
ми
је
и
отишла
од
мене
.
Мајка
се
фали
да
ће
им
Американац
платити
све
дуге
.
Говори
да
је
рекла
;
„
Ча
ће
јој
Јуре
?
Оно
је
добричина
,
неће
нигда
стећ
’
ча
је
црна
под
ноктом
!
“
—
Па
преврне
разговор
.
—
А
ча
је
оно
било
у
вароши
?
Зашто
су
ракете
пуштали
?
—
У
славу
начелника
.
—
Могућан
је
он
човик
!
Лако
је
,
ко
јема
,
њега
свак
части
!
Кад
је
дјевојка
престала
говорити
,
Иво
осјети
у
ушима
празнину
.
Чека
да
опет
проговори
.
Али
она
обори
главу
.
Он
је
погледа
и
пусти
да
премишља
...
А
његова
мисао
далеко
га
носи
у
овој
топлој
ноћи
.
Бесвјесно
себи
уображава
пусте
морске
обале
.
Проживјети
с
даном
и
ноћу
,
у
сунцу
у
шуми
,
у
заклоницама
и
на
морскоме
жалу
...
гледати
отворено
у
очи
животу
...
Снатри
и
једнако
погледа
на
дјевојку
,
па
,
опазивши
да
она
клима
главом
,
прекиде
снатрење
.
Часом
ослушкује
њено
лако
дихање
,
па
је
ухвати
за
руку
.
—
Ти
дријемаш
?
—
Она
се
прене
,
и
,
растворивши
очи
,
погледа
га
као
у
чуду
:
—
Мени
је
доста
да
тренем
!
—
јави
се
дјевојка
,
у
тили
час
посвема
будна
.
—
Спаваш
,
к’о
да
ти
није
код
мене
мило
?
—
Како
није
!
Оволико
ча
и
јемам
сласти
у
животу
!
—
А
Петар
?
једва
чујно
изрече
он
.
Дјевојка
не
одговори
.
—
А
Петар
?
—
приупита
он
.
—
Немојте
ми
о
њему
говорити
!
—
умилним
гласом
одговори
.
—
Још
га
волиш
?
—
Док
будем
жива
.
—
Онда
зашто
долазиш
к
мени
?
—
опази
он
заједљивим
гласом
.
Али
одмах
преврне
:
—
Иди
к
њему
кога
љубиш
!
Иди
!
—
Не
мучите
ме
!
—
одговори
она
тужно
иза
краткога
премишљања
.
—
Иди
слободно
!
—
понови
он
,
с
очитом
вољом
да
све
сазна
.
—
А
гдје
је
Петар
?
—
бесвјесно
изусти
дјевојка
.
—
Наћи
ћеш
га
!
—
Неће
ме
!
Ућута
часом
.
Па
смисли
се
и
изнебуха
рече
:
—
Не
могу
живити
без
љубави
,
а
говоре
да
је
то
срамота
за
дивојку
.
Ча
то
хоће
рећи
?
.
.
Иво
гледа
у
њено
ноћу
закриљено
лице
и
часом
премишља
о
њеној
природи
,
па
је
упита
:
—
Је
л
те
Петар
волио
,
ко
ти
њега
?
—
Зар
ја
знам
!
?
Он
није
говорија
ка
ви
.
И
насамо
мало
смо
се
састајали
.
—
Па
диже
главу
и
погледа
у
Иву
:
—
Увик
ми
се
чинило
кад
би
’
га
видила
да
ми
јема
ништа
велика
рећи
,
а
нигда
те
велике
ричи
нисам
дочекала
.
А
пуно
сам
жудила
!
И
то
ме
мори
.
—
А
познајете
ли
га
ви
?
—
Познам
,
лијеп
младић
!
—
Носија
је
у
себи
ништо
тешка
;
наоко
бија
је
ка
тромаст
,
—
прослиједи
Кате
,
с
очитом
вољом
да
о
њему
прича
.
—
И
замишљен
је
био
...
Држао
би
ме
за
руку
,
па
би
се
никуд
загледа
.
Ја
би
му
чагод
говорила
,
а
он
ка
да
ме
не
чује
...
Задњи
час
,
прво
растанка
,
изненада
јаче
би
ми
стискао
руку
,
осичено
ка
сикиром
река
би
ми
неколико
ричи
.
Ајме
!
Те
задње
ричи
—
те
ричи
продрле
ми
ка
стрила
у
срце
...
И
сада
када
их
се
ситим
,
липо
им
чујем
глас
...
Чини
ми
се
да
га
видим
,
онако
уморна
,
тешка
пред
собом
;
запахњује
ме
његов
мушки
задах
...
И
онда
нисам
господарица
од
свога
живота
.
.
Ма
пустите
!
Стид
ме
ја
!
—
прекиде
дјевојка
говор
.
—
А
да
си
с
њиме
зачела
?
—
упита
Иво
просто
.
—
Било
би
боље
...
Не
би
ме
оставија
...
—
А
зашто
долазиш
?
—
Оставите
!
—
прекида
га
она
.
—
Мучила
сам
се
свакако
.
Мишљу
сам
гришила
,
док
нисте
ви
навалили
.
И
онда
,
мислила
сам
на
њ
.
—
И
није
ти
жао
?
—
Не
!
—
одговори
она
одлучно
и
прислони
главу
на
њ
.
Пукло
ми
је
пред
очима
:
зашто
да
гине
моја
младост
?
Коме
је
од
тога
корист
?
—
А
како
живе
друге
дивојке
?
—
Не
знам
ја
.
Нимају
потрибу
од
човика
.
Јема
их
па
не
мисле
друго
него
за
јиће
и
спање
.
Млака
им
је
крв
.
А
мени
је
никако
потриба
да
ми
човик
заповида
...
Изнебуха
лахор
с
брда
затресе
лагано
гране
,
и
с
мирисом
љетне
ноћи
носи
собом
свјежи
шапат
звукова
;
дотаче
им
се
косе
и
лица
;
прође
поред
њих
и
пожури
к
мору
да
се
на
њему
ојача
и
заструји
јачим
животом
.
Лахор
их
успављује
...
Дријемајући
,
ослушкују
једно
другоме
откуцаје
живота
,
трзаје
руку
;
но
свијесни
су
себе
и
не
предају
се
сну
.
А
мјесец
,
као
да
га
је
онај
лахор
пренуо
,
изилази
иза
брдина
,
лијепо
пушта
своје
зраке
што
дрхте
над
пучином
,
одбљескују
се
у
њој
и
провлаче
се
кроз
маслиник
.
Допру
и
до
њих
и
расипљу
се
даље
и
даље
...
А
ћук
је
замукао
,
и
једнолико
цвилење
попаца
постепено
замире
,
и
још
се
само
из
даљега
чује
.
.
—
Кате
!
—
Зар
свиће
?
—
пренувши
се
,
сањиво
изусти
дјевојка
.
—
Изишао
је
мјесец
!
—
’
Ајдемо
прво
дана
!
Обоје
се
диже
.
Иво
гледа
у
море
,
у
мјесечину
.
Она
стоји
до
њега
.
Хтјели
би
једно
другоме
још
што
рећи
,
и
тешко
им
је
растати
се
.
Стоје
,
као
да
нешто
ишчекују
.
,
Уто
,
озго
из
села
,
чује
се
чељадетско
дозивање
,
и
живо
зарже
.
—
’
Ај
демо
!
—
јави
се
дјевојка
.
—
Није
друге
,
ваља
ићи
!
—
трже
се
и
Иво
.
—
Дођи
и
сутра
.
—
Ако
будем
могла
.
.
Па
се
часом
ћутке
гледају
и—
пољубе
.
Дјевојка
крене
кроз
маслиник
навише
.
—
Кате
!
—
јави
се
Иво
,
кад
је
одмакла
неколико
корачаја
.
Она
се
обрне
:
—
Збогом
!
—
изусти
он
.
И
стоји
као
прикован
на
мјесту
докле
год
чује
њен
ход
,
шуштање
одијела
и
котрљање
камичака
испод
ногу
јој
.
Па
полако
изиђе
на
пут
.
Мјесец
је
освојио
ноћ
и
његова
се
свјетлост
умирила
на
пучини
и
сакрила
пламен
барка—свјећарица
,
и
на
земљи
прострла
се
испод
маслиника
као
разапета
мрежа
.
Иво
,
кренувши
,
сваки
час
застајкује
:
као
затрављен
је
задахом
и
шапатом
ноћи
.
Одвојитија
мисао
тешко
му
се
уобличује
:
тек
што
се
зачне
,
расплине
се
по
далекоме
простору
и
у
њему
се
утапа
;
он
не
осјећа
сама
себе
,
и
никаква
свакидања
брига
не
мори
га
;
успаван
је
хармонијом
шапатљиве
ноћи
.
Код
првих
кућа
трже
се
и
пожури
у
пристаниште
.
Бродови
у
луци
љуљушкају
се
.
С
палуба
чује
морнарско
тешко
дисање
,
а
на
једноме
овећему
броду
два
су
морнара
већ
на
ногама
;
протежу
се
,
зијевају
,
а
гледају
на
море
.
Иво
пође
прама
мосту
што
задире
дубоко
у
море
.
Посматрајући
морски
продор
,
на
први
мах
и
не
осјети
да
мјесечеве
свјетлости
поступне
нестаје
,
а
мјесто
ње
да
се
с
истока
јавља
освит
дана
.
И
нова
,
живља
свјетлост
са
лаким
повјетарцем
долази
од
онамо
,
преко
помодреле
пучине
,
смјежура
је
и
лако
заљуља
бродићима
у
луци
.
—
Свиће
!
—
помисли
Иво
.
И
из
вароши
чују
се
гласови
,
капци
се
растварају
,
пијевац
негдје
на
махове
се
јавља
,
а
уз
одмјерено
ударање
весала
журно
у
луку
плови
рибарска
лађа
.
А
на
мосту
,
усред
мора
мирно
је
!
Не
спава
му
се
;
већ
осјећа
да
га
млитавост
оставља
и
нови
млаз
увјежине
да
му
животом
струји
...
И
сунце
гране
;
испрвице
споро
,
чисто
неодлучно
расипљу
се
његови
свјетлаци
;
часом
дрхте
и
заиграју
на
пучини
,
па
пожуре
с
другога
краја
к
њему
,
засјене
му
очи
и
,
часом
ојачани
,
обасуше
својим
сјајем
један
дио
вароши
.
—
Тек
што
се
помоли
,
грије
!
—
помисли
Иво
и
осјети
да
је
навијештени
дан
дошао
и
собом
донио
сунце
,
љетну
љепоту
и
—
јаву
у
животу
!
Иво
,
враћајући
се
у
варош
,
срета
тежаке
што
у
поље
на
радњу
одилазе
.
Сјети
се
уморне
Кате
и
падну
му
на
памет
њене
ноћашње
ријечи
:
„
Ово
је
ча
и
јемам
сласти
у
животу
!
“
И
искрено
је
сажали
.
Па
се
бесвјесно
устави
код
тројице
морнара
,
пред
Ридића
кућом
.
—
Оно
су
ноћас
изметинама
избрљали
,
окаљали
,
—
вели
један
,
и
посматра
закаљану
таблу
агента
Ридића
.
—
Сигурно
ноћас
!
—
помисли
Иво
,
сјетивши
се
синоћне
славе
;
и
с
одвратношћу
премишљаше
како
је
могуће
некоме
пакостити
у
онаковој
ноћи
.
Пробудивши
се
око
десете
,
пожури
у
уред
.
Од
несна
је
узбуђен
и
хитар
.
У
ходнику
суда
срете
се
са
начелником
.
—
Фала
свима
!
—
похита
начелник
с
насмијаним
лицем
у
сусрет
му
и
пружи
му
руку
.
—
Молим
—
одговори
Иво
,
дотакнувши
му
се
руке
и
збуњен
улегне
у
уред
.
Око
подне
дође
Ридић
у
суд
да
се
потужи
што
нема
мира
у
својој
кући
;
нађе
начелника
у
казненоме
одјељку
.
—
Ја
га
у
то
не
улазим
,
—
извињава
се
кад
је
Ридић
изишао
,
и
рече
озбиљно
онима
што
су
у
соби
остали
:
—
Народ
је
на
њ
огорчен
,
па
што
ћу
му
ја
!
А
Иво
не
може
да
усретсреди
своје
мисли
у
службеноме
послу
.
Он
гледа
кроз
прозор
у
љетни
спарни
дан
;
немиран
је
и
узбуђен
;
чежња
,
силна
чежња
за
новим
свијетом
и
простором
савлађује
га
.
Али
у
истоме
часу
осјећа
терет
друштвених
верига
и
,
као
кроза
сан
,
слуша
стругање
пера
по
хартији
старога
,
погрбљенога
дијурнисте
,
што
као
зла
слутња
пред
очима
му
стоји
,
и
гледа
деље
,
кроз
прозор
напоље
.
Пред
јаматву
Иво
је
пошао
кући
на
допуст
.
Отац
му
поручио
да
дође
,
јер
га
је
усред
љета
костобоља
мучила
,
а
брат
му
Марко
није
могао
да
напусти
на
страни
трговину
с
вином
.
Једнога
поподнева
разговарао
је
с
оцем
о
дугу
старога
Анте
Рајића
,
и
чекао
да
дође
Јелић
—
Американац
,
јер
он
му
бјеше
оцу
обећао
да
ће
за
старога
Анту
подмирити
дуг
.
—
Све
ће
враг
однијети
!
—
љутио
се
шјор
Лука
,
преврћући
карте
.
—
Срића
да
је
овога
бог
намирио
,
јер
од
старога
Анте
...
—
А
плаћа
ли
камате
?
—
прекиде
га
син
.
—
Јур
три
године
није
да
ни
солда
...
А
ча
му
могу
?
Да
му
земљу
метнем
на
инканат
,
па
да
остане
на
мени
,
ко
ће
ми
је
радити
?
Ето
,
све
ча
ваља
бижи
у
Америку
...
Лако
је
прво
било
;
прода
би
је
пошто
хоћеш
!
Стари
се
очито
љути
,
и
види
се
:
мука
му
је
у
животу
;
а
кад
пође
да
што
дохвати
,
једва
за
собом
вуче
ноге
и
увијек
се
банка
једном
руком
држи
.
Син
гледа
оца
и
чуди
се
како
досада
није
примјетио
да
је
тако
у
животу
спао
:
подваљак
му
празан
виси
,
лице
му
потамнило
,
а
набрекле
жиле
на
челу
отскачу
,
а
очи
као
да
се
гасе
.
—
Ваљало
би
да
се
не
љутите
за
сваку
малу
...
—
А
ко
ће
управит
’
послом
?
Матер
је
за
ништа
!
...
Они
се
у
граду
погосподио
...
Ти
не
можеш
,
па
ко
ће
?
—
За
поље
имате
наодара
(
надстојника
)
,
а
дућан
затворите
!
—
рече
одлучно
Иво
.
—
Фала
ти
,
господине
мој
!
—
презриво
изусти
шјор
Лука
.
—
Ти
би
ме
липо
свитова
.
—
Знам
ја
како
ће
бити
кад
мене
нестане
!
—
А
ја
к’о
товар
ради
и
трпи
,
и
распни
се
,
све
за
вас
!
Па
да
би
знали
уздржати
!
—
Да
затворим
бутигу
,
—
понови
јаче
стари
,
—
а
не
знаш
да
ми
је
она
дала
живот
,
—
живот
,
знаш
ли
?
Па
преврне
разговор
:
—
Ма
хоће
ли
доћи
ти
блажени
Американац
?
—
Дану
,
види
на
врата
!
—
Доћи
ће
,
—
вели
Иво
.
—
А
ја
га
и
не
познајем
,
—
и
пође
к
вратима
.
—
Познајем
га
ја
!
Овде
је
бија
ништа
и
од
никога
,
да
му
се
било
најист
пуленте
.
А
сада
,
видићеш
га
,
прави
господин
;
зову
га
шјор
,
а
и
право
је
кад
јема
!
Говору
да
је
учинија
пришли
’
двадесет
хиљада
фиорини
...
—
Биће
овај
што
иде
,
—
рече
Иво
,
обрнувши
се
к
оцу
и
остаде
на
вратима
.
Иво
се
одмакне
и
унутра
униђе
Американац
Јелић
.
Кад
га
је
стари
угледао
,
с
натегом
се
диже
и
поздрави
га
срдачно
.
—
Пођи
,
реци
матери
да
донесе
каву
!
—
рече
Иву
.
—
Бене
!
—
одобри
Американац
.
Попио
сам
једну
,
ма
не
смета
...
Баш
сам
се
наспавао
!
и
,
теглећи
се
,
зијевне
.
—
Сједните
!
—
понуди
шјор
Лука
.
—
Фала
!
Драже
ми
је
стати
.
Дакле
,
да
свршим
посао
...
Но
да
,
мали
посао
!
—
Чекајте
док
дође
кава
!
—
Свеједно
,
ја
сам
вичан
све
брзо
посвршавати
.
У
Америци
то
иде
;
уно
,
дуе
!
—
Говори
нагло
,
шета
се
укочено
по
дућану
,
и
сваки
час
кашљуца
.
Иво
га
са
чуђењем
посматра
.
Гледа
му
црвени
прслук
са
дебелим
,
златним
ланцем
,
о
којем
висе
комади
неиспрана
злата
,
а
кад
је
пружио
руку
да
дохвати
каву
,
опази
да
су
му
прсти
од
прстења
као
позлаћени
.
Испије
каву
потежући
у
се
,
као
да
срче
јуху
,
и
тако
му
црномањасто
набрано
лице
добива
смијешан
израз
,
и
једнако
стој
и
укочен
.
—
Дакле
,
како
је
са
старим
Антом
?
—
упита
шјор
Луку
.
Па
извади
укусну
кутију
за
цигарете
и
извади
из
ње
једну
.
—
Молим
!
—
и
узе
из
руке
од
Ива
кутију
шибица
којом
се
он
бесвјесно
играо
;
извади
шибицу
,
махне
њоме
о
банак
и
припали
.
Шјор
Лука
премишља
и
пребире
карте
.
—
Ево
конвенцијуна
за
шест
стотина
фиорини
!
—
пружи
му
га
,
—
а
двиста
фиорини
биће
на
либру
.
—
Фала
!
Но
не
треба
да
се
мучите
.
Кад
пусте
старога
Анту
,
поћи
ћемо
у
варош
у
нотара
.
—
Ча
је
од
нотара
потриба
?
—
опази
стари
.
—
Браво
!
Дакако
!
Не
бацам
ја
новац
тако
!
Његов
дуг
прећи
ће
наме
,
а
ја
ћу
се
укњижити
.
Дакако
.
—
То
ће
још
проћи
вримена
,
а
ја
не
могу
чекати
...
—
Молим
,
кад
сте
досада
чекали
,
можете
и
још
.
—
Бићете
плаћени
...
Па
се
окрене
изнебуха
Иву
и
окрене
разговор
.
—
А
млади
господин
свршио
је
закон
?
Чуо
сам
...
лијепо
!
—
Држи
руке
у
џеповима
и
нагнувши
мало
главу
осмјехну
се
на
њ
:
—
Лијепо
!
И
у
Америци
има
доста
паметних
људи
!
Дакако
!
—
Сигурно
!
—
једва
изговори
Иво
,
и
осјети
да
га
нешто
голица
на
смијех
.
Па
да
му
се
у
лице
не
насмије
уздржавајући
се
пође
у
други
крај
дућана
и
гледа
у
наслагану
робу
.
Американац
се
окрете
и
пође
к
вратима
.
—
Мала
,
—
јави
се
наједном
—
мала
!
Но
,
дођи
амо
!
Не
бој
се
!
У
дућан
униђе
кћи
старога
Анте
.
Иво
одмах
упозна
бившу
Јурину
вјереницу
.
Она
се
очито
застиди
—
црвени
.
—
Залуду
,
допада
ми
се
!
—
вели
шјор
Луки
.
—
То
су
ваши
посли
!
—
одговори
он
нехајно
,
увидивши
да
се
посао
неће
тако
лако
свршити
како
је
мислио
.
—
Чим
се
оженим
,
—
продужи
он
,
поћи
ћу
у
варош
,
отворићу
мали
хотел
...
Толико
да
се
прође
вријеме
...
Овдје
је
силно
досадно
!
Па
се
као
замисли
,
и
упре
прстом
у
чело
:
—
Овдје
се
мора
човјек
насилу
оженити
...
Блажени
велики
градови
!
—
Дакле
,
чекаћемо
док
стари
Анте
дође
!
—
рече
стари
замишљен
.
—
Дакако
!
—
А
не
би
могли
и
без
њега
?
Ви
ми
исплатите
,
ја
вам
потврдим
,
па
мирно
!
—
Никако
,
док
он
не
дође
!
—
Онда
,
зашто
сте
долазили
?
—
опази
шјор
Лука
нестрпљиво
.
—
Да
знам
колико
је
.
Фала
,
фала
!
—
Ја
грем
ћа
!
—
рече
стидљиво
дјевојка
,
кад
јој
се
Иво
приближи
и
хтједе
да
нешто
рекне
.
—
Addio
!
—
поздрави
Американац
.
Па
се
окрене
дјевојци
:
—
’
Ајдемо
,
да
!
—
