некојтами
,
ништа
не
види
,
блене
пренераженим
,
исколаченим
очима
,
и
само
чује
,
после
сваког
фијука
,
онај
непознати
му
,
чудновати
,
слабачки
глас
,
који
он
никад
до
сад
није
чуо
.
»
Чиј
је
то
глас
?
ко
је
то
?
...
Викали
су
на
Николу
,
али
ово
није
његов
глас
...
То
неког
даве
...
видиш
како
је
скомолао
!
«
...
—
Доста
!
грми
иза
стола
;
у
ходнику
престаде
фијук
,
чује
се
нека
журба
,
преношење
некакве
клупе
,
чепају
и
шушкају
опанци
...
—
Онај
господин
оде
,
процмиле
Велимир
танко
,
бојажљиво
,
с
највећом
пажњом
у
гласу
.
—
Мој
устав
!
мој
устав
!
...
још
грми
игуман
,
не
видећи
од
љутине
шта
се
око
њега
дешава
.
И
учитељ
одједном
скочи
,
као
да
се
тек
сад
нечега
сетио
.
Блед
,
узбуђен
,
дркћући
вилицама
и
коленима
,
као
човек
,
који
хоће
нешто
непријатно
и
одсудно
да
учини
,
а
нема
довољно
смелости
,
окрете
главу
прозору
и
танким
гласом
проговори
:
—
Није
ни
мени
овде
место
,
где
људе
...
—
Седи
,
човече
!
гракнуше
гости
,
не
дајући
му
довршити
реченицу
ни
устати
.
—
Као
волове
...
узвикну
он
напослетку
и
искочи
иза
стола
.
—
Срећан
пут
!
срећан
пут
!
...
виче
игуман
и
блене
преко
свију
глава
,
не
гледајући
никога
посебно
.
—
Хо
...
таки
гости
!
...
ха-ха-ха
...
смеје
се
он
нервозно
и
иронично
,
гледајући
сад
сваког
госта
у
лице
.
—
А
,
даклем
тако
сас
трговачку
чест
!
...
Тако
ли
!
...
виче
један
дућанџија
бледећи
,
спремајући
се
да
устане
,
али
као
још
очекује
неће
ли
се
игуман
извинити
или
бар
задржати
га
.
—
Трговачка
чест
!
...
Ха-ха-ха
...
Ево
ти
је
!
игуман
се
тако
незгодно
лупну
,
да
сва
три
трговца
одједном
,
као
на
дроту
,
поскакаше
и
,
псујући
и
претећи
страшно
,
одјурише
из
манастира
.
Овај
поступак
дућанџија
доли
још
више
уља
у
распаљени
бес
игуманов
,
и
он
,
гледајући
несвесно
,
блесаво
још
ово
неколико
људи
,
повика
им
:
—
Лонцолизи
!
Манастирски
лонцолизи
!
...
сви
сте
једнаки
!
...
Начини
се
галама
,
гужва
,
врева
...
Сви
поскакаше
иза
столова
.
Братија
монаси
,
сматрајући
последњи
узвик
као
»
отпуст
«
,
нагоше
један
за
другим
,
погнутих
леђа
,
убрзаним
корацима
,
сваки
у
своју
ћелију
...
Гости
појурише
за
њима
,
а
ђаци
и
момци
,
видећи
се
овако
усамљени
на
ударцу
игуманова
страшна
погледа
,
клиснуше
куд
који
и
нестаде
их
у
шуми
...
Игуман
остаде
сам
.
После
неколико
тренутака
,
кад
не
остаде
живе
душе
у
дворишту
манастирском
,
кад
се
сви
гости
разбегоше
и
кад
сам
побратим
оде
у
механу
да
одигра
једног
џандара
на
овако
расположење
,
док
му
се
побратим-
игуман
одљути
,
а
то
ће
,
знао
је
он
,
бити
после
једног
доброг
сна
—
после
свега
тога
,
лагано
идући
,
ослушкујући
и
бришући
кецељом
уста
,
уђе
у
отворену
собу
тетка
,
и
мало
затим
поврати
се
,
водећи
игумана
,
готово
носећи
га
на
једном
рамену
,
на
које
се
овај
беше
тешко
наслонио
.
—
Кажем
ја
тебе
:
немој
мешати
вино
;
не
можеш
ти
да
поднесеш
све
.
.
Оволика
брука
!
Оде
човек
пешке
...
још
ако
не
нађе
коња
нигде
!
...
говори
она
једначито
,
онако
женски
,
без
наглашавања
и
уводи
га
у
његову
ћелију
.
—
Мој
устав
!
...
Лонцолизи
!
.
.
мрмља
игуман
,
не
видећи
више
никог
и
не
разумевајући
ништа
...
Игуман
почива
.
А
Љубомир
,
кад
се
разбегоше
сви
ђаци
и
момци
,
нађе
се
у
неприлици
:
побећи
ће
и
он
лако
,
али
шта
ћемо
ако
игуман
одједном
баш
њега
потражи
?
Сети
се
свога
редовног
посла
—
храњења
свиња
.
Истина
,
још
је
рано
за
то
,
али
ће
се
ипак
имати
ма
чим
одбранити
.
Оде
у
амбар
,
дохвати
торбу
с
кукурузом
и
оде
свињцу
.
Уз
пут
је
само
зверао
уплашено
,
освртао
се
често
,
гледајући
да
не
трчи
какав
гласоноша
за
њим
,
али
кад
зађе
у
чаир
,
обрастао
трњаком
,
ослободи
се
.
Набацао
је
клипове
суха
кукуруза
пред
гладне
халапљиве
свиње
,
и
кад
настаде
обичан
врусак
и
мљацкање
,
са
неизбежним
писком
мање
крмачице
,
од
које
какав
дрски
прождрљиви
нераст
хоће
да
отме
најслађи
залогај
,
па
је
претходно
пирне
њушком
у
слабину
,
крмачица
шчепа
зубима
клип
,
писне
опако
ради
обичаја
или
кокетарије
,
а
није
баш
што
је
боли
,
па
побегне
у
други
крај
,
нераст
се
обрће
журно
,
тражећи
плен
на
другој
страни
,
и
онда
настаје
мување
свиња
,
једно
поред
другог
,
јер
се
свако
нада
да
ће
затећи
још
које
зрно
код
другог
нејачег
;
кад
настаде
овај
свињски
метеж
,
Љубомир
се
замисли
...
»
Зашто
?
...
Шта
ово
би
?
«
...
питаше
се
у
мислима
,
чудећи
се
целом
овом
изненадном
догађају
и
не
разумевајући
га
још
ни
мало
.
Њему
све
изгледа
,
да
је
Никола
морао
овако
проћи
,
јер
је
дошла
његова
„
чреда
“
.
Видео
је
да
се
све
у
манастиру
врши
по
чреди
па
,
не
знајући
још
узрок
Николиној
казни
,
држао
је
да
му
је
дошла
чреда
,
па
квит
...
Сигурно
је
још
пре
његова
доласка
била
чреда
Велимирова
,
сад
је
Николина
прошла
,
и
онда
настаје
његова
!
Сад
је
,
дакле
,
настала
његова
чреда
!
...
Али
шта
да
ради
?
...
Да
ли
да
учини
онако
,
како
је
учинио
кад
белавка
уведе
говеда
у
стричеву
њиву
,
или
да
трпи
као
што
чине
Велимир
и
Никола
?
Све
,
све
...
али
би
му
баш
тешко
било
издржати
ту
чреду
,
онако
ни
за
што
.
Не
мари
да
ради
какав
хоћеш
посао
:
зар
не
чисти
штале
,
отимари
коње
,
храни
свиње
,
вуче
ђубре
на
њиве
...
и
то
он
,
некадањи
цензор
велике
гимназије
!
...
А
како
је
он
лепо
маштао
!
...
Да
учи
школе
,
све
...
све
да
изучи
,
па
да
буде
као
његов
некадањи
господин
;
онако
исто
да
подигне
једно
раме
,
да
се
устури
,
па
шеширај
кроз
чаршију
!
...
Истина
,
још
чешће
је
помишљао
на
митрополитово
служење
у
цркви
,
на
господско
држање
онога
синђела
,
за
кога
му
рекоше
да
ће
бити
владика
,
и
некако
је
нејасно
своја
маштања
мешао
са
тим
,
не
разумевајући
ни
сам
јасно
шта
жели
...
-—
Еј
,
ђаче
...
у
шта
си
се
загледао
!
викну
му
над
самим
ухом
неко
,
тањим
женским
гласом
,
који
одјекиваше
пријатно
.
Љубомир
се
трже
и
одскочи
од
врљика
,
на
које
се
беше
наслонио
.
Пред
њега
стаде
лепа
млада
женица
,
мале
црнпурасте
главе
,
кицошки
опремљена
и
намештена
;
насмеја
се
његову
страху
и
метну
му
руку
на
раме
.
—
Ти
се
жестоко
уплаши
!
—
Није
нешто
се
замислио
...
—
Е
,
богме
кад
се
таки
момци
замисле
,
ту
нешто
има
!
...
рече
она
шаљиво
,
смејући
се
и
стежући
још
више
раме
Љубомирово
,
који
се
стараше
да
се
ослободи
незгодна
терета
.
—
Ти
си
Љубомир
,
је
ли
...
новајлија
?
запита
она
,
гледајући
му
пажљиво
лице
и
цео
стас
,
као
да
је
рада
оценити
га
овим
једним
погледом
.
Израз
њена
лица
,
после
овога
прегледа
,
гласио
је
:
»
Тс
...
није
баш
ствари
,
али
тек
ко
зна
!
«
...
—
Ја
,
одговори
Љубомир
,
кријући
очи
и
вртећи
се
под
њеном
руком
.
—
Морее
...
отеже
она
у
смеху
,
ти
се
канда
бојиш
мене
?
—
Јок
,
море
...
Него
да
идем
...
игуман
је
љут
.
—
Зашто
?
...
Стој
!
викну
жена
радознало
.
Љубомир
се
замисли
:
да
ли
треба
овај
догађај
причати
сваком
?
Каза
јој
само
да
је
растерао
госте
и
да
су
се
сви
разбегли
.
—
Баш
добро
!
узвикну
жена
обрадована
.
Онда
иди
па
кажи
Васи
да
га
чекам
овде
.
—
А
,
ти
си
то
!
рече
Љубомир
ослобођен
,
сетивши
се
,
из
Николина
причања
,
која
ће
то
бити
.
—
Не
смије
ти
он
сад
носа
помолити
из
његове
собе
...
Кажем
ти
:
сви
се
разбегоше
,
ко
врапци
...
—
Што
?
—
Па
од
игумана
,
море
.
—
Аха
...
не
бригај
за
то
.
Спава
сад
ваш
игуман
ко
заклан
.
Само
ти
пожури
.
—
Не
брини
ти
.
Казали
су
мени
да
Васу
свакад
треба
послушати
за
то
,
избрбља
он
и
насмеши
се
ширетски
.
—
Ене
де
!
рече
изненађена
жена
поцрвеневши
.
Добро
баш
...
Кад
се
закалуђериш
,
довешћу
ти
једну
моју
прију
;
таман
ће
дотле
порасти
.
—
Нека
,
не
треба
!
...
јок
!
виче
момак
у
забуни
,
вешајући
торбу
о
раме
.
—
Не
треба
сад
,
ја
како
...
А
после
неће
моћи
ни
једна
жена
проћи
на
миру
поред
тебе
.
Реци
му
нек
’
пожури
,
очију
ти
!
узвикује
она
за
Љубомиром
,
који
готово
побеже
од
овог
саблажњивог
обора
.
Дошавши
у
кухињу
,
Љубомир
затече
све
калуђере
и
ђаке
око
тетке
.
Максим
и
Арсеније
наклопили
се
у
једном
углу
,
не
гледајући
никуд
у
страну
,
над
некаквим
печењем
,
па
обојица
држе
у
једној
руци
велико
парче
,
резерву
,
док
другом
руком
приносе
друго
парче
великим
гладним
устима
и
кидају
га
одлучно
једрим
чврстим
зубима
.
Василијан
нешто
весело
прича
,
шетајући
по
кухињи
,
режући
оштрим
ножићем
бутић
младе
јагњетине
и
залажући
се
полако
,
као
сит
човек
,
коме
се
не
једе
после
добра
ручка
.
Велимир
и
Никола
сели
уз
други
чанак
,
па
и
они
пребирају
и
стругућу
ножићима
некакве
кости
,
слушајући
причање
Василијаново
.
Љубомир
уђе
у
кухињу
узнемирен
и
уплашен
,
не
знајући
још
шта
ће
затећи
после
данашњег
окршаја
,
али
се
запрепасти
,
кад
угледа
како
Василијан
весело
прича
и
како
га
Никола
и
Велимир
,
са
осмехом
на
устима
,
слушају
.
Као
да
није
ништа
ни
било
!
И
њихови
погледи
као
да
му
веле
:
»
Ништа
,
ет
’
...
све
је
као
обично
...
у
реду
«
...
-
Хи-хи-хи
...
Еве
га
...
бегунац
!
...
Гле
ти
ширечине
ваљевске
:
хранио
човек
свиње
у
подне
!
...
Хи-хи-хи
.
.
дочека
га
Василијан
.
—
Е
,
роде
,
ти
си
најпаметнији
!
вели
му
Арсеније
,
кидајући
месо
са
веселим
блаженим
изразом
на
лицу
.
—
М-м-ма
...
мумла
нешто
и
Максим
,
гутајући
последњи
залогај
и
загледајући
брижно
и
пажљиво
у
суд
са
костима
,
надајући
се
још
каквом
затуреном
парчету
.
Али
видевши
да
су
му
наде
узалудне
,
поклопи
округласти
трбух
обема
рукама
,
на
шта
се
из
самог
трбуха
разлеже
оно
пресито
грубо
штуцање
:
хап
!
...
—
Тето
,
да
се
залије-е
!
...
хап
!
промрмља
он
,
гледајући
нејасно
влажним
и
блесастим
погледом
.
—
Подај
му
,
Љубо
,
ово
стакло
са
полице
,
па
седи
и
ти
да
једеш
,
рече
тетка
пребирајући
рукама
суве
шљиве
,
које
држаше
на
крилу
расуте
.
—
Хи-хи
...
причекај
,
оче
Максо
,
ја
сам
пречи
,
приђе
весељак
полици
,
дохвати
стакло
па
наже
.
—
Е
,
брајко
,
оногај
...
нећемо
тако
,
не
!
...
ускипе
Максим
и
хтеде
скочити
,
али
нађе
да
му
је
лакше
само
махнути
руком
,
као
да
брани
пилиће
од
јастреба
,
који
се
спушта
одозго
.
Е-е
...
чека-а-ај
...
хап
!
Кад
Василијан
даде
стакло
друговима
,
Љубомир
га
лагано
повуче
за
мантију
и
,
значајним
изразом
на
лицу
,
прошапта
му
:
—
Амо
де
!
Калуђер
приђе
другом
празном
углу
.
Љубомир
му
,
са
неком
тајанственошћу
и
оном
неотесаном
сељачком
,
бејаги
поверљивом
мимиком
,
осврћући
се
бојажљиво
,
прозбори
:
—
Чека
те
она
...
твоја
,
код
обора
.
Рекла
да
појташ
...
Василијан
поцрвене
,
збуни
се
па
оштро
погледа
зачуђена
Љубомира
и
пође
вратима
.
—
Ха-ха-ха
...
разлеже
се
општи
смех
.
—
Обуци
,
роде
,
стару
антерију
,
добацује
му
Арсеније
,
гладећи
руком
стакло
с
вином
.
—
Де
,
ви
ђаволи
!
...
виче
им
тетка
,
смешећи
се
и
обарајући
очи
стидљиво
,
са
изразом
на
лицу
,
који
вели
:
»
Ја
ви
не
разумем
те
ствари
,
али
знам
да
је
то
нешто
онако
...
шарено
«
...
—
Тето
,
ђаволе-е
...
Од
недеље
је
моја
чреда
.
И
ти
долазиш
под
моје
,
оногај
...
како
ћу
рећи
...
под
моју
власт
.
Хап
!
Ђаволе-е
...
отеже
Максим
тромо
,
а
на
лицу
му
јасно
извајан
онај
ширетски
,
специјално
калуђерски
осмех
кад
говоре
са
женама
,
које
им
се
допадају
.
У
том
осмеху
исписана
је
бездна
грешне
пожуде
,
ширетлука
и
нечега
што
највише
личи
на
љубавни
занос
,
а
није
то
.
Сликарска
четкица
могла
би
то
најбоље
представити
.
Љубомир
,
узимајући
у
руке
парче
меса
,
начуљи
уши
кад
се
помену
чреда
.
»
Хм
,
видиш
...
одиста
иде
све
по
чреди
!
«
...
—
Довешћу
ја
теби
луду
Петрију
,
нек
’
ти
се
нађе
на
чреди
,
одговори
тетка
смејући
се
.
—
Е
,
немој
болан
,
оногај
...
Зар
тако
наша
...
како
ћу
рећи
...
наша
љубав
?
—
Љубиле
те
свраке
,
како
си
леп
!
—
А
зар
је
ови
Арсеније
...
хап
!
...
лепши
од
мене
?
—
Ко
и
ти
.
—
А
игуман
?
прошапта
Максим
опрезно
,
гледајући
на
затворено
прозорче
.
—
Хм-м
...
махну
тетка
главом
претећи
,
па
продужи
рад
уозбиљена
лица
.
Чим
седе
Љубомир
уз
другове
,
Никола
се
насмеши
на
њега
,
пруживши
му
лепо
парче
меса
.
Љубомир
га
погледа
зачуђено
.
—
Шта
је
,
море
...
збори
му
полугласно
Велимир
:
ти
мислиш
њега
су
убили
?
—
Славе
ти
,
је
л
’
те
бољело
?
пита
га
Љубомир
наивно
,
са
изразом
искрена
учешћа
у
његову
страдању
.
—
Ха-ха-ха
,
смеју
се
оба
ђака
,
а
Љубомир
преноси
зачуђен
поглед
с
једног
на
другог
.
—
Зар
би
нас
смео
ко
тако
тући
,
да
нас
заболи
!
рече
Велимир
.
—
А-а
...
досећа
се
Љубомир
.
Ама
зашто
те
оно
’
нако
...
због
чега
то
?
...
—
Што
нисам
ишао
на
чесму
,
него
наточио
из
видрице
,
насмеја
се
Никола
.
—
Их
,
како
познаде
!
А
ја
мишљах
да
је
то
по
чреди
...
—
Како
...
кака
чреда
?
Љубомир
им
каза
како
је
мислио
.
Велимир
то
исприча
осталима
.
Настаде
грохотан
смех
...
—
Е
,
роде
,
то
не
би
ваљало
за
тебе
,
рече
му
Арсеније
,
смејући
се
весело
.
—
Он
то
вели
,
оногај
...
ко
што
ћемо
ја
и
тетка
сад
од
недеље
...
хап
...
на
чреду
.
Љубомиру
долазе
ове
ствари
све
замршеније
и
чудноватије
.
До
сад
је
мислио
да
има
бар
неки
ред
за
све
догађаје
,
а
сад
нешто
друго
:
тукли
га
штаповима
унакрст
,
и
није
га
болело
,
и
није
му
,
каже
,
ништа
.
И
тако
—
ништа
није
ни
било
!
А
овамо
опет
Максим
помиње
чреду
!
Чудновато
!
...
XИИИ
Једва
једном
!
Добио
је
дозволу
да
чита
житија
светих
.
Игуман
се
најпре
противио
,
није
дао
ни
поменути
.
Какво
читање
сад
,
кад
треба
највише
радити
,
рекао
је
тетки
,
која
је
вазда
у
сличним
случајевима
вршила
посредничку
улогу
између
свију
манастирских
житеља
с
једне
,
и
игумана
с
друге
стране
.
Доста
му
је
за
сад
оно
,
што
је
од
мене
научио
,
вели
игуман
,
а
нешто
је
ваљад
’
утувио
и
из
пјенија
.
Шта
је
то
Љубомир
могао
од
игумана
научити
?
Седећи
једне
недеље
по
подне
испаван
,
надувена
и
туробна
лица
,
игуман
чује
у
трпезарији
певање
.
То
су
калуђери
са
ђацима
па
и
момцима
—
ко
је
хтео
—
држали
сваконедељно
веџбање
у
црквеном
певању
.
То
је
био
редован
час
,
али
је
игуман
,
кад
се
присети
,
почешће
наређивао
да
се
држе
и
ванредни
часови
.
Шта
би
се
радило
на
дугим
зимским
ноћима
него
то
!
Чувши
певање
,
игуман
рече
у
себи
:
аха
!
и
тај
узвик
као
да
га
наведе
на
неке
мисли
.
»
Ето
,
уче
...
то
је
лепо
,
мисли
игуман
.
То
је
у
моју
славу
...
Кад
,
рецимо
,
дође
у
манастир
владика
или
тако
неко
од
оних
великих
...
оних
,
хм
...
па
ови
моји
запевају
,
све
се
тресе
...
Обешењаци
Василијан
и
Никола
певају
као
славуји
...
Владици
мило
;
погледа
ме
благонаклоним
погледом
,
па
се
обрне
,
рецимо
Велимиру
и
запита
га
«
...
При
овоме
игуман
одједном
скочи
и
погледа
око
себе
незадовољно
.
Дође
му
на
памет
:
ако
владика
запита
што
,
на
пример
из
литургике
...
А
ни
његови
калуђери
,
камо
ли
ђаци
,
не
знају
ни
окучити
...
Ништа
,
ама
баш
ништа
!
До
сад
је
владика
попио
његове
монахе
на
веру
;
не
пита
их
ништа
;
ко
вели
:
Савини
ђаци
морају
ваљати
.
Али
се
Сава
сваке
године
по
два-три
пута
овако
присећао
и
чинио
ово
што
сад
чини
.
Игуман
уђе
у
трпезарију
,
сви
поскакаше
,
певање
одједном
умукну
.
—
Сад
ћемо
литургику
,
рече
игуман
седајући
тромо
на
своје
место
.
Момци
изиђоше
одмах
,
јер
не
беху
достојни
слушати
ове
ствари
.
И
такав
је
ред
...
Калуђери
и
ђаци
погледаше
Максима
,
као
што
се
гледа
неко
,
кога
ће
сад
да
нагараве
,
а
Максим
,
чувши
за
литургику
,
погледа
плашљиво
око
себе
,
очекујући
да
Бог
учини
чудо
и
да
га
спасе
од
»
наступајућег
истјазанија
«
.
Па
видевши
да
се
ова
чаша
мора
испити
,
обори
главу
покорно
са
уздахом
и
изразом
на
лицу
,
који
као
да
вели
:
Буди
воља
твоја
,
Господе
!
...
Сва
су
предавања
игуманова
била
једнака
:
узимат
је
,
из
педагошких
обзира
,
облик
диалога
,
и
то
само
између
игумана
и
Максима
.
Игуман
мрдну
оком
на
ону
страну
,
где
сеђаше
Максим
и
повуче
крај
уста
у
страну
.
Василијан
се
насмеши
,
а
Максимово
лице
дошло
бледо
и
некако
онако
...
необично
.
—
Оче
Максиме
,
поче
игуман
неким
особитим
наставничким
тоном
,
из
кога
јасно
провирује
иронија
.
—
Шта
оно
рекосмо
пре
о
значењу
св
.
престола
за
време
вршења
св
.
литургије
?
Како
оно
веле
свети
оци
?
...
Овога
се
питања
отац
Сава
најжешће
бојао
на
испиту
у
Богословији
,
па
је
њиме
у
манастиру
почињао
сва
своја
предавања
.
—
Хм
...
оногај
...
поче
Максим
онако
исто
,
као
што
је
вазда
,
небројено
пута
почињао
своје
одговоре
.
За
јасле
већ
зна
се
...
и
то
тако
...
јасле
,
јасле
...
—
Ама
каке
јасле
?
—
Јасле
,
брате
,
витлејемске
,
оногај
...
преставља
свети
престо
,
одговори
Максим
мало
набусито
,
као
човек
коме
сметају
мислити
.
—
Е
,
добро
...
Али
у
које
време
?
—
Хм
.
.
помози
ми
казати
...
оногај
...
развуче
Максим
онако
исто
,
како
је
и
до
сад
одговарао
;
али
сад
одједном
избаци
нешто
ново
.
До
сад
је
он
отезао
,
гњавио
,
мрмљао
и
није
знао
дати
никаква
одговора
;
игуман
се
смешкао
иронично
,
да
тиме
забашури
и
своје
незнање
и
прелазило
се
на
друго
питање
...
Али
сад
Максим
,
не
знајући
ни
сам
зашто
,
повика
:
јеванђеље
,
брате
...
оногај
,
кад
се
положи
на
св
.
престо
...
онда
!
Ето
ти
!
...
Игуману
се
замрзе
осмех
на
уснама
,
он
прошара
очима
преко
свију
лица
,
тражећи
да
прочита
на
њима
:
је
ли
правилан
одговор
,
па
не
видећи
ништа
до
љубопитне
погледе
управљене
на
себе
,
пређе
на
друго
питање
.
—
А
шта
оно
још
представља
св
.
престол
?
—
Хм
...
Голготу
представља
...
и
њу
,
ја
.
—
У
које
време
?
Овде
се
мора
поменути
,
да
често
поновљени
непријатни
догађаји
натерају
и
најглупљег
човека
,
да
их
малко
психолошки
промотри
.
Тако
је
било
и
с
Максимом
.
Ови
диалози
изишли
су
му
на
врх
главе
,
и
он
је
стао
мало
боље
размишљати
о
њима
.
Учинило
му
се
сумњиво
ово
игуманово
прећуткивање
,
и
мало
по
мало
,
у
њему
се
утврди
мисао
:
да
ни
игуман
не
зна
ове
ствари
.
Првим
одговором
учинио
је
пробу
,
па
ослобођен
игумановим
ћутањем
,
реши
се
да
му
тако
одговара
до
краја
.
—
У
које
време
?
понови
Максим
игуманово
питање
,
па
одједном
избаци
:
на
входу
,
брате
...
на
великом
.
Игуман
опет
поћута
значајно
,
стави
му
још
два
питања
,
на
која
Максим
одмах
и
наопачке
одговори
,
па
ућута
.
Дуго
тако
постаја
.
Зави
дебелу
цигару
од
сеоског
,
накрижаног
крупно
,
дувана
,
запали
је
и
стаде
гледати
кроз
облак
дима
,
који
се
према
самом
прозору
колутао
.
—
То
већ
нека
...
прекиде
игуман
ћутање
,
то
је
онако
,
узгред
...
Него
дела
да
пређемо
целу
литургију
.
Кажи
ти
мени
...
игуман
отеже
,
састављајући
у
памети
питање
.
Калуђери
се
пренуше
.
Они
су
знали
да
игуман
зна
доста
добро
протумачити
целу
литургију
,
али
га
је
мрзило
да
улази
у
то
.
Њему
је
импоновало
само
оно
,
што
он
не
разуме
;
а
што
он
зна
,
држао
је
да
знају
сви
.
Због
тога
се
до
сад
и
заустављао
на
ситницама
,
те
су
његови
слушаоци
сматрали
ова
предавања
као
занимљиву
шалу
са
Максимом
,
а
Максим
—
као
велике
муке
овог
света
...
Али
сад
,
ево
,
хоће
баш
од
истине
...
Међутим
игуман
поче
из
средине
.
Објасни
доста
добро
најглавнији
део
литургије
,
па
се
осети
заморен
.
»
Е
,
ово
се
баш
потеже
јуначки
!
«
као
да
говораше
његово
лице
...
Он
стаде
запиткивати
како
иде
са
певањем
.
За
Љубомира
рече
му
Василијан
:
—
Баш
не
може
никако
да
обрне
први
глас
.
Одговарање
,
онако
што
је
краће
:
господи
помилуј
,
подај
господи
...
то
зна
.
Али
оне
дуже
...
—
Нека
учи
!
нека
учи
!
прекиде
га
игуман
устајући
иза
стола
.
Кад
беше
на
вратима
,
он
процеди
:
стакло
!
а
то
је
значило
,
да
је
време
за
ракију
.
И
тако
,
Љубомир
је
чуо
до
сад
једно
предавање
,
и
дваестину
пута
мучио
се
од
сваке
руке
да
погоди
онај
полутон
,
којим
се
почиње
први
глас
.
И
од
једног
и
другог
посла
не
беше
успеха
...
Сад
је
добио
велику
дебелу
књигу
,
какве
никад
у
животу
није
видео
.
Остраг
на
корицама
беше
руком
исписано
:
„
Житија
свјатих
;
декемврији
—
февруа
.
«
,
а
више
тога
,
на
марки
:
№
9
.
Уздрхталим
рукама
,
са
журним
погледом
,
превртао
је
прве
листове
,
на
којима
беху
»
предисловије
«
,
некакво
»
извјешченије
«
и
још
неке
друге
ствари
,
на
које
он
не
сврну
пажњу
.
Нађе
прво
житије
:
»
Памјат
свјатаго
пророка
Наума
«
и
прочита
га
на
душак
,
јер
је
имало
свега
двадесет
један
ред
.
Одједном
се
осети
као
човек
који
се
веома
преварио
у
очекивању
.
»
3ар
ми
је
то
како
житије
!
Прореко
само
за
оно
језеро
,
то
ти
је
свега
!
«
...
А
њему
су
казивали
,
кад
се
почне
које
лепо
житије
читати
,
не
може
се
човек
одвојити
лако
од
њега
...
Како
би
било
да
не
чита
редом
?
Преврте
подоста
листа
и
нађе
:
»
Житије
и
подвиги
преподобнаго
оца
нашего
Сави
освјашченаго
«
.
Поче
читати
са
некаквим
непријатним
предуверењем
,
али
се
,
после
дваестину
реда
,
сав
задубе
у
читање
...
Стајаше
тамо
написано
о
овоме
преподобном
,
да
се
као
»
осмољетен
...
отверже
всјех
имјенији
,
и
шед
в
манастир
,
пријат
на
сја
ангелски
образ
«
...
»
Боже
,
ово
је
...
ово
је
оно
!
...
узвикује
Љубомир
,
прекидајући
читање
од
узбуђења
.
У
осмој
години
,
па
у
манастир
«
...
После
већ
чита
даље
како
ђаво
куша
Саву
освећеног
имањем
,
па
после
,
богме
,
и
женидбом
и
још
многим
саблазнима
,
али
дете
остаје
стално
»
трудами
и
воздержанијем
умершчвљаја
тјело
своје
«
...
У
прекидима
,
кад
добије
времена
,
преврће
Љубомир
лист
по
лист
ове
необичне
књиге
,
а
уз
образе
му
вазда
појури
некаква
ватра
,
цело
му
тело
обузме
пријатна
топлина
,
срце
му
се
некако
стегне
,
не
зна
ни
сам
:
да
ли
плашљиво
или
радосно
.
Чита
занесен
;
понеки
пут
прекине
читање
каквим
узвиком
и
краћим
размишљањем
,
у
коме
је
обично
стављао
себе
на
место
онога
свеца
,
чији
живот
чита
...
Негде
наиђе
на
велику
сличност
са
собом
,
и
то
га
необично
порази
.
За
св
.
Спиридона
Тримитинског
пише
:
„
От
дјетства
своего
пастух
бје
овчиј
«
...
»
Ето
,
узвикује
Љубомир
:
чувао
овце
и
козе
,
ка
и
ја
по
Маљену
,
па
постао
владика
,
и
гледај
само
каква
је
чуда
починио
...
Васкрсао
мртво
дете
!
«
...
И
у
његовој
занесеној
главици
он
већ
ствара
слику
...
Он
,
обучен
у
епископско
одело
,
стоји
на
једном
брежуљку
,
а
Милка
,
она
ђаволаста
Милка
,
носи
своје
умрло
дете
и
ставља
га
пред
његове
ноге
...
наравно
,
док
је
он
постао
владика
,
дотле
се
она
удала
и
има
дете
...
Гледајући
неисказану
тугу
на
њену
лицу
,
он
пролива
сузе
и
виче
детету
:
»
Чедо
,
устани
!
«
...
Дете
устаје
,
и
настаје
...
онако
...
Љубомир
се
трже
.
»
Видиш
,
и
мене
почео
нечастиви
да
куша
!
...
Шта
ми
износи
пред
очи
!
«
...
и
он
се
удубљује
даље
у
читање
,
осећајући
у
исто
време
велику
пријатност
од
прошлог
маштања
;
осећајући
да
га
опет
нешто
вуче
да
још
мало
промашта
...
Он
зна
да
је
то
нечастиви
,
али
се
обично
брзо
занесе
,
заборави
све
»
бјесе
«
и
преда
се
слатком
,
заносном
сањању
...
Овако
је
ишло
све
,
док
не
наиђе
на
»
Житије
преподобнаго
отца
нашего
великога
«
.
Толико
пута
је
слушао
да
је
Антонијево
житије
једно
од
најлепших
и
најзанимљивијих
.
Говорили
су
му
и
калуђери
о
томе
житију
,
и
ако
га
ниједан
није
читао
,
него
се
знало
онако
,
по
предању
...
Чуо
је
и
пре
тога
,
од
неких
богословаца
,
да
је
Антонијево
житије
написано
најозбиљније
,
да
га
је
морао
писати
какав
спреман
човек
и
да
је
тако
препуно
поуке
и
праве
богословске
науке
,
да
је
довољно
прочитати
га
марљиво
и
разумљиво
,
па
као
да
си
свршио
целу
школу
...
Љубомир
се
загледа
у
ова
црна
,
кривуљава
,
незграпно
израђена
црквено-словенска
писмена
као
у
неку
светињу
.
Стаде
превртати
листове
,
да
види
колики
је
животопис
...
Преко
четрдесет
листова
.
Читава
књига
!
...
Са
великом
побожношћу
и
страхопоштовањем
младић
намести
црвену
,
масну
вунену
залогу
на
почетак
животописа
,
затвори
књигу
и
остави
је
под
главу
.
Сад
се
није
могла
почињати
овако
озбиљна
ствар
:
треба
сачекати
какав
већи
празник
,
и
онда
почети
читање
.
XИВ
Лето
у
манастиру
није
претрпано
разноврсним
,
непрекидним
пословима
,
као
у
сеоској
кући
.
Посао
парохиски
готово
сасвим
застаје
:
обреде
се
последњи
свечари
,
ђурђевци
,
обнесу
се
мајске
сеоске
литије
,
па
се
онда
калуђери
сити
набеспосличе
чак
до
јесени
.
Тек
понеки
пут
ако
их
узнемири
по
нека
бабињара
,
којој
је
крив
октобарски
или
новембарски
казан
,
или
се
пријави
која
побожна
душа
за
молитву
.
Манастири
не
раде
своја
имања
,
него
их
дају
на
наполицу
.
Тако
је
доиста
и
корисније
.
Само
гаје
винограде
сами
,
и
то
им
је
најглавнији
пољски
посао
.
Покосе
ливаде
,
отресу
воћњаке
,
испеку
ракију
—
све
снагом
надничарском
.
Зими
се
заради
много
,
те
се
има
са
чим
летина
средити
.
Али
за
ђаке
манастирске
лето
је
доиста
право
»
искушење
«
.
Ко
издржи
цело
лето
и
не
побегне
,
тај
је
довољно
искушан
.
На
њих
се
свали
сав
посао
огромне
куће
,
јер
момци
имају
сваки
своју
»
струку
«
,
па
ни
један
неће
да
чује
за
оно
,
што
не
спада
у
његову
»
специјалност
«
.
А
ђаци
су
,
уз
то
,
обавезни
да
се
,
поред
других
послова
,
брину
и
о
ономе
,
што
је
посао
коњушарев
,
говедаров
,
чобанинов
,
шумарев
,
воденичарев
...
Треба
одгајити
и
уредити
огромне
градине
манастирске
са
разноврсним
поврћем
;
треба
уређивати
читаву
њиву
,
која
је
засејана
самим
пасуљем
—
главном
храном
сваког
манастира
,
па
другу
,
која
је
засејана
сточном
репом
,
па
трећу
засејану
детелином
,
па
подизати
неке
многе
а
веома
потребне
привремене
оградице
од
трња
или
облица
...
Кад
је
лепо
време
—
трчи
праши
,
плеви
,
окопавај
;
кад
је
киша
—
трчи
сади
расад
;
кад
је
ветар
—
трчи
намештај
гране
да
не
однесе
...
Тек
има
се
посла
доста
.
Љубомир
не
доби
времена
ни
да
се
одмори
честито
.
Уздисао
је
под
теретом
тешка
посла
,
али
се
никад
није
пожалио
,
никад
му
рад
није
био
противан
.
Из
многих
житија
,
која
је
успео
прочитати
,
видео
је
да
су
сви
светитељи
избегавали
нерад
и
да
су
у
раду
налазили
помоћи
за
постизање
своје
тешке
задаће
.
Сви
су
се
трудили
.
И
епископи
су
обрађивали
њиве
,
жњели
,
копали
...
Па
зар
да
избегава
рад
он
,
који
се
тврдо
решио
да
следује
стопама
оних
који
су
цео
живот
свој
посветили
великој
заветној
мисли
—
служењу
Богу
...
Прочитао
је
доста
других
,
краћих
ну
лепих
,
животописа
,
и
већ
је
по
њима
створио
себи
,
не
још
сасвим
јасан
,
али
ипак
одређен
правац
живота
.
Рад
и
велики
умор
не
даваху
му
воље
за
дуга
маштања
;
он
прочита
,
на
допаду
,
неколико
листа
па
,
не
размишљајући
много
,
рекне
у
себи
:
»
Овако
ћу
и
ја
,
баш
овако
исто
«
...
И
опет
је
настављао
прекинути
посао
.
Тек
понеки
пут
га
,
усред
какве
журбе
,
заустави
троми
Максим
промуклим
отегнутим
узвиком
:
‘
—
Ехе-еј
...
момче
!
Љубомир
му
прилази
са
поштовањем
и
озбиљношћу
,
како
обично
прилази
свима
калуђерима
.
—
А
ти
...
шта
то
?
—
Бројим
виле
за
сутра
,
за
плашћење
.
—
А-а-а
!
...
М-м
...
Како
би
било
да
ми
донесеш
са
чесме
,
ама
оногај
...
да
разладиш
стакло
...
Љубомир
га
послуша
.
—
Шта
ти
има
у
том
...
тој
библији
...
како
ли
се
...
Дела
ми
баш
испричај
.
Љубомир
стане
причати
редом
.
—
Зар
то
...
ха-ха-ха
...
Па
то
су
паремије
...
оне
знаш
,
за
велике
празнике
...
Де
још
...
Љубомир
прича
,
а
Максим
само
узвикује
:
»
Знам
,
знам
...
то
се
чита
о
Сретењу
,
то
о
Благовестима
...
то
је
псалтир
«
...
А
кад
Љубомир
пређе
на
Нови
Завет
,
он
викну
:
»
То
је
јеванђелије
!
«
...
—
Па
шта
игуман
прича
оно
пре
,
знаш
кад
си
дошо
,
да
не
зна
цело
!
...
Ха-ха
...
А
ја
,
богме
,
знам
!
...
Љубомир
се
чуди
.
Сви
веле
да
Максим
не
зна
баш
ништа
,
а
оно
видиш
...
И
оно
пре
,
кад
га
пита
игуман
,
како
одговара
!
...
Да
ли
то
они
њега
сви
мрзе
,
или
говоре
тек
’
нако
?
...
—
А
у
тој
гимназији
...
је
ли
тешко
?
пита
Максим
после
краћег
ћутања
.
—
Па
...
како
коме
.
Има
их
доста
што
не
могу
ништа
да
утуве
,
а
ја
сам
знао
доста
...
—
Како
’
но
...
оногај
...
што
учите
о
камењу
?
...
Нешто
ми
Никола
наказива
.
—
Минералогија
?
пита
Љубомир
сагибајући
главу
.
—
Мирен
...
и-хи-хи-хи
!
...
Како
рече
,
вјере
ти
?
...
мир
...
ала
,
да
могу
утувити
!
Љубомир
понови
отегнуто
,
на
слогове
:
—
Ми-не-ра-ло-ги-ја
.
—
Ми-рена
...
а-јак
!
...
Их
да
ми
је
то
научити
!
...
Игуман
то
не
зна
,
је
ли
?
—
Ја
бих
реко
да
зна
,
одговори
Љубомир
неодлучно
.
—
М-м
...
реко
би
!
...
Не
зна
,
мој
брате
.
Не
зна
ни
оно
што
мене
пита
,
само
нас
плаши
.
Љубомир
види
да
га
Максим
задржава
од
беспослице
,
из
дуга
времена
,
па
налази
начин
те
га
оставља
сама
.
На
другом
крају
наиђе
на
Арсенија
,
види
га
где
седи
у
хладу
,
на
крилима
му
читава
пласка
разне
зелене
и
осушене
траве
,
коју
је
до
сад
пребирао
и
остављао
сваку
засебно
у
велике
дуванске
или
бакалске
кесе
.
Али
је
сад
прекинуо
рад
;
завуко
обе
руке
под
појас
,
превија
се
главом
и
целим
телом
чак
до
колена
,
и
уз
то
гласно
набраја
:
—
Еј
,
мој
Арсо
,
мој
кукавче
сињи
...
баш
ти
се
не
да
,
јаднику
,
живети
!
...
УФ-Ф
!
...
Наслади
се
,
ко
човек
,
са
две
ћасе
бураније
и
ћасом
купуса
,
а
он
,
паклени
створ
,
завија
као
утегом
...
вије
,
вије
,
вије
...
А
слатко
ти
гутати
буранију
,
несрећо
!
...
зинеш
као
хала
,
кад
је
осетиш
!
...
узвикује
он
и
све
више
гњави
песницама
свој
несрећни
стомак
,
који
га
тако
немилосрдно
мучи
.
—
Други
свет
,
кад
га
боли
стомак
,
бар
не
може
ништа
јести
,
а
ово
...
мастан
камен
би
прогутало
и
самлело
!
...
Видиш
,
и
ово
не
ваља
што
ми
Теофило
пише
за
квасију
и
слатку
папрат
.
Попио
сам
данас
десет
чаша
те
ракије
,
па
ништа
...
»
Најбоље
да
потражим
од
тетке
сира
и
хлеба
,
то
ће
га
умирити
.
Чим
што
поједем
,
одмах
се
забави
...
И
куд
нађе
баш
данас
,
кад
ме
она
чека
!
Него
,
дотле
ће
престати
,
чим
једем
«
.
—
Е
,
роде
,
од
куд
ти
?
викну
он
гласно
,
кад
наиђе
Љубомир
.
Ђак
му
каза
и
пође
.
—
Хм
...
чекај
де
...
Арсеније
се
стаде
мислити
,
зашто
му
је
оно
мало
пре
требао
ђак
;
сад
не
може
човек
ни
да
их
види
лако
,
а
њему
је
баш
нешто
требао
,
али
шта
оно
беше
?
Љубомир
се
досети
јаду
,
па
рече
:
—
Игуман
ме
послао
.
То
је
био
довољан
заклон
,
да
му
Арсеније
не
сме
ништа
наредити
.
И
он
оде
,
мислећи
о
малопрешњем
Арсенијеву
јадиковању
.
»
И
то
је
Божје
кушање
.
Баш
као
онај
преподобни
...
како
’
но
се
зваше
...
Али
није
!
Кушање
се
даје
онима
,
који
су
Богу
веома
омиљели
.
А
ово
је
’
нако
,
нека
казна
«
...
Једног
дана
,
пред
подне
,
дође
у
манастир
један
постарији
свештеник
,
обучен
фино
,
са
дрвеном
поставом
на
мантији
и
црвеним
појасом
.
Љубомиру
се
учини
познат
попа
,
виђао
га
је
у
Београду
,
али
не
зна
шта
беше
тада
.
Биће
од
оних
из
конзисторије
.
У
дворишту
не
беше
никог
другог
;
кочијаш
,
који
је
довезао
попа
,
сврнуо
је
сам
у
манастирску
шталу
.
Љубомир
притрча
госту
гологлав
.
—
Где
је
игуман
?
запита
гост
,
разгледајући
по
дворишту
онако
,
како
обично
разгледамо
добро
познато
нам
место
,
после
дужег
одсуствовања
.
»
Све
исто
!
све
исто
!
«
као
да
говораше
тај
поглед
,
прелетајући
са
испуцаних
,
ољуштених
зидова
црквених
на
полусухе
старе
воћке
око
амбара
,
који
се
добро
накривио
у
страну
...
—
Д-д
...
да
га
зовнем
?
замуца
Љубомир
,
не
смејући
казати
да
је
отац
Сава
још
јутрос
,
после
издатих
наредаба
,
по
учестаном
у
последње
време
обичају
,
сишао
у
подрум
,
и
неће
изићи
отуд
,
докле
га
тетка
не
изведе
,
а
тетка
му
не
сме
прићи
,
док
се
он
добро
не
напије
.
—
Кажи
ми
где
је
,
шта
ћеш
га
звати
!
одговори
гост
одлучно
.
—
У
подруму
,
прошапта
Љубомир
бојажљиво
.
—
Хајде
,
да
ми
покажеш
.
Љубомир
одведе
госта
до
уласка
и
поможе
му
сићи
низ
стрме
,
дуге
степенице
,
које
воде
у
простран
и
мрачан
манастирски
подрум
.
Задахну
их
онај
познати
подрумски
дах
,
у
коме
има
не
само
алкохолног
мириса
,
него
је
уз
њега
још
нешто
,
што
не
личи
ни
на
шта
друго
.
У
једном
крају
подрума
светлуца
запаљено
видело
,
те
показује
госту
правац
,
којим
му
ваља
ићи
.
Љубомир
застаде
на
последњој
степеници
.
Знао
је
да
се
треба
вратити
одмах
,
али
је
хтео
видети
:
да
ли
је
погрешио
што
је
увео
госта
у
подрум
.
Прикри
се
за
бачву
,
па
стаде
гледати
.
На
другом
крају
подрума
,
у
суморној
нејасној
тами
,
на
једном
усправљеном
пању
,
шкиљи
и
светлуца
слабо
прилепљена
воштаница
.
Пред
њом
,
на
нечему
сниском
,
окренут
уласку
,
седи
подбочен
обема
рукама
и
нагнут
напред
игуман
Сава
.
И
онако
широк
и
плећат
,
у
овој
полутами
,
иза
слабе
шкиљаве
воштанице
,
изгледаше
као
велики
црн
пласт
чија
се
фигура
нејасно
оцртава
под
слабим
зрацима
свећице
.
Само
му
оно
буљаво
надувено
лице
беше
добро
осветљено
и
,
према
слабој
светлости
,
изгледаше
још
шире
и
надувеније
,
а
очи
се
приковале
за
пламен
свећице
,
па
само
трепћу
и
опет
стану
као
окамењене
.
Ни
једне
мисли
у
њима
,
ни
једног
зрачка
смисла
и
умна
живота
!
...
Мрак
,
тама
,
бескрајно
ништа
!
...
Пред
њим
на
пању
игра
и
прелива
се
као
рубин
,
у
великој
широкој
чаши
,
жућкаста
стара
шљивовица
.
Гост
,
видећи
га
онако
забленута
,
накашља
се
прилазећи
му
.
Игуман
лагано
пренесе
очи
на
тамну
фигуру
,
која
му
се
приближаваше
,
али
не
мрдну
ничим
другим
и
не
покрете
се
.
—
Шта
ту
чиниш
,
мој
црњане
!
узвикну
гост
.
—
А-а-а
развуче
игуман
,
познавши
свога
школског
друга
проту
,
који
је
сад
»
велика
сила
«
тамо
код
владике
.
Одкуд
?
прозбори
он
загушено
,
пружајући
руку
,
но
не
дижући
се
.
—
Ево
...
ево
места
,
показа
он
госту
један
празан
подметач
до
себе
и
посади
га
на
њ
,
гледајући
на
другу
страну
,
у
мрак
.
—
Тако
ти
Бога
,
шта
радиш
ту
?
пита
прота
,
мерећи
жудним
и
завидљивим
погледом
дуге
тробојне
редове
пуних
бачава
,
буради
великих
,
средњих
,
малих
...
—
Пијем
.
—
Зар
ту
,
болан
брајко
!
...
поче
га
прота
корити
,
али
он
отеже
промуклим
крупним
гласом
,
за
који
се
обично
каже
да
је
загорео
:
—
Хе
...
не
знам
ти
ја
за
друго
уживање
,
него
да
ми
замирише
ова
патока
,
мој
Спиро
...
Онда
ми
се
срце
растресе
,
и
онда
...
хеј
,
шта
ту
!
...
Прота
га
стаде
корити
што
бар
не
пије
у
својој
соби
,
кад
мора
пити
,
па
му
отеже
дугачку
другарску
поуку
.
Љубомир
већ
види
да
није
погрешио
што
је
увео
госта
у
подрум
,
али
га
она
обична
људска
радозналост
задржава
да
остане
још
у
свом
заклону
,
да
чује
још
што
,
кад
и
’
нако
сад
не
сме
нико
привирити
у
подрум
.
Игуман
је
оборио
главу
и
ћути
као
заливен
.
Изгледа
да
не
чује
шта
му
друг
говори
,
јер
му
очи
опет
бесмислено
блуде
око
оног
црвенкастог
круга
,
што
игра
у
тами
око
пламена
.
Прота
је
дуго
говорио
,
карао
,
претио
,
па
напослетку
ућута
,
јер
му
се
учини
да
Сава
није
при
себи
.
Али
,
кад
он
ућута
,
игуман
тешко
уздахну
,
усправи
се
и
,
гледајући
некуд
у
мрак
,
проговори
:
—
Што
бегам
из
собе
,
велиш
.
Хм
...
Што
ми
је
досадило
сунце
,
зато
бегам
...
Док
је
зима
,
не
марим
,
али
кад
озелени
гора
,
кад
запевају
славуји
,
кад
све
живо
појури
тамо
,
хм
...
тамо
на
пригревак
,
кад
се
и
моји
калуђери
осете
друкчије
...
па
се
размиле
по
перилима
и
становима
,
онда
ја
бежим
у
подрум
...
Кријем
се
од
јарког
сунца
,
као
кртица
...
Игуман
поћута
задуго
.
Прота
раширио
очи
,
па
не
верује
својим
ушима
да
оне
доиста
слушају
Савин
глас
.
—
И
тица
,
и
бубица
,
и
свако
створење
Божје
зна
зашто
живи
и
радује
се
сунцу
.
Радује
се
што
...
знам
већ
,
и
ја
сам
му
се
некад
радовао
...
Само
му
се
ја
не
радујем
,
јер
не
знам
зашто
живим
и
јер
не
очекујем
више
ништа
...
ама
баш
ништа
!
Свршено
!
Прошло
све
,
све
...
ама
баш
све
!
узвикну
игуман
и
натеже
чашу
са
шљивовицом
.
—
Да
се
бар
ожених
као
ти
,
радио
бих
за
своју
децу
,
знао
бих
...
—
Бог
с
тобом
!
узвикује
пренеражен
прота
.
—
Хе-е-еј
...
кад
изиђем
на
онај
челопек
горе
,
па
погледам
долину
моје
лепе
Груже
,
како
се
њоме
на
све
стране
размилио
свет
...
у
мени
заигра
срце
,
повуче
ме
нешто
некуд
...
мами
ме
нека
лепота
...
отвара
се
полако
неки
лепши
живот
,
шта
ли
је
то
,
ја
не
знам
...
Тек
ја
бих
тада
полетео
,
и
ја
бих
некуд
пошао
са
тим
народом
...
куд
иде
тај
свет
...
Е-ех
!
...
Игуман
махну
руком
преко
лица
и
чела
,
откуд
падаху
неке
капљице
.
Да
л
’
то
беху
грашке
зноја
или
сузе
,
прота
не
виде
.
—
Али
кад
погледам
низа
се
,
кад
видим
себе
овако
црна
и
несрећна
...
црњана
,
како
ти
рече
мало
пре
...
онда
...
онда
побегнем
право
овамо
,
у
овај
тамни
подрум
,
куд
не
допире
та
чаробна
светлост
...
И
седим
,
ет
’
овако
,
док
не
зађе
сунце
,
или
док
...
хм
.
.
—
Ти
пијеш
,
онако
...
прекиде
га
прота
.
Волиш
ли
ракију
много
?
—
Волим
ли
ракију
!
...
Како
се
може
то
волети
?
...
Ја
мислим
да
је
ни
прави
пијанци
не
воле
.
А
ја
не
пијем
онако
како
ти
мислиш
...
Ето
,
сад
нисам
пијан
,
а
попио
сам
доста
.
Него
ми
онако
дође
,
као
да
сам
неки
други
човек
...
друкчије
и
мислим
и
све
...
То
што
ти
сад
рекох
...
никад
у
животу
нисам
ником
казао
...
—
Знам
,
брате
.
Зато
се
и
питам
једнако
:
је
ли
ово
Сава
или
неко
други
.
Опет
настаде
ћутање
.
Тек
ће
,
после
дужег
прекида
,
прота
рећи
:
—
И
то
ми
је
:
не
очекује
човек
више
ништа
!
...
А
за
кога
сам
се
ја
заузимао
,
за
кога
смо
радили
,
те
се
»
кратким
путем
«
добило
сагласије
свију
епископа
за
твоје
...
Прота
нарочито
застаде
са
крајем
реченице
,
да
би
изазвао
љубопитност
код
свог
узбуђеног
слушаоца
и
да
би
дао
већу
важност
своме
саопштењу
—
за
твоје
...
архимандритство
!
...
А
?
...
—
А
шта
ми
оно
доноси
...
то
жељено
архимандритство
?
Шта
би
ми
донело
и
владичанство
!
Округла
је
она
проклета
камилавка
:
како
је
год
окренеш
,
десно
или
лево
,
она
стоји
подједнако
...
Празна
је
душа
,
мој
брате
,
празна
...
не
можеш
је
ничим
напунити
.
Прошло
је
за
њу
све
,
кажем
ти
...
—
Чекај
да
ти
кажем
,
настави
игуман
живо
,
после
краћег
ћутања
,
са
јасном
намером
:
да
још
боље
истакне
своје
исказано
мишљење
.
Имам
једног
ђачића
,
дошао
из
гимназије
...
Залуди
се
читајући
житија
светих
,
а
још
у
гимназији
прочитао
целу
библију
...
Знам
већ
шта
га
чека
:
биће
у
брзо
калуђер
.
Али
знаш
ли
,
Спиро
,
да
ми
дође
толико
пута
да
му
кажем
:
дијете
,
иди
кући
,
ожени
се
,
па
буди
срећан
човек
.
Једном
сам
га
баш
био
позвао
,
да
му
кажем
све
ово
,
што
теби
казах
...
Тако
ми
нешто
било
дошло
,
ка
ово
сад
...
па
се
предомислих
...
Уплашен
,
пренеражен
,
као
да
бега
испред
пружене
пушке
,
истрча
Љубомир
уз
степенице
,
погледа
чудновато
,
готово
прекорно
,
јасну
и
топлу
светлост
сунчеву
,
која
је
прснула
густим
млазевима
по
зеленим
врховима
дремљивог
бучја
и
целим
видиком
.
—
Сотона
!
.
.
,
шапуће
полугласно
уплашен
младић
,
трчи
у
своју
собу
и
леже
на
кревет
.
—
Сотона
је
у
њему
!
...
И
то
је
кушање
...
»
Баш
исто
онако
,
као
што
је
кушао
ђаво
Саву
Освећеног
!
мисли
Љубомир
,
упирући
раширене
зенице
на
једну
пукотину
у
зиду
,
из
које
се
сваки
час
помаља
велики
собни
паук
те
тамани
уловљене
мухе
.
А
толики
светитељи
,
што
су
били
прости
калуђери
или
игумани
као
и
он
,
како
се
они
посветише
!
...
И
нигде
не
пише
у
овим
житијама
,
да
је
коме
била
...
како
’
но
рече
:
празна
душа
...
и
да
је
хтео
некуд
полетети
...
Е
,
мој
бане
...
Нису
толики
праведници
седели
уз
пуне
бачве
,
зато
им
и
није
била
душа
празна
,
него
све
по
пустињи
и
пећинама
!
«
...
А
тетка
Мара
,
која
је
све
знала
и
разумевала
без
нарочитих
наредаба
,
спремила
је
богату
част
за
ретка
и
важна
госта
.
И
ручак
и
вечера
прођоше
весело
,
ма
да
одсуствоваху
они
обични
гости
.
Прота
,
неки
духовит
весељак
,
непрестано
је
правио
шале
на
рачун
Максимов
и
Арсенијев
.
Максим
је
том
приликом
само
трептао
бојажљиво
и
понизно
,
као
што
се
пристоји
пред
старијим
,
и
на
његову
лицу
беше
исписано
задовољство
што
је
господин
прота
изволео
сврнути
пажњу
на
њега
—
недостојан
сасуд
.
А
Арсеније
,
смешећи
се
учтиво
и
понизно
на
протине
шале
,
само
се
увија
и
мршти
,
и
ако
га
сад
баш
ништа
не
боли
.
Прота
ће
,
опазивши
Арсенијево
увијање
,
ко
бејаги
онако
уз
реч
,
смешећи
се
напоменути
:
—
А
јест
,
сад
је
манастир
В
.
без
старешине
...
Штета
што
је
отац
Арсеније
тако
слаб
,
а
Господин
баш
помену
њега
пред
мој
полазак
...
—
Ко
,
ја
слаб
?
...
високопречасни
!
трже
се
Арсеније
и
погледа
тако
ведро
и
здраво
,
да
сви
присутни
прснуше
у
смех
.
—
Мене
,
знате
...
само
по
неки
пут
стомак
...
онако
...
завије
,
а
није
да
је
болестан
,
питајте
оца
игумана
...
Хе
,
роде
...
имам
ја
таке
лекарије
...
хтеде
се
даље
правдати
Арсеније
,
али
га
прекиде
игуман
:
—
На
јелу
је
,
до
душе
,
први
,
а
на
послу
тсс
...
,
гори
од
Максима
.
Арсеније
запрепашћено
погледа
игумана
,
па
као
утучен
његовим
одговором
,
обори
очи
,
преви
се
,
понесе
руке
да
их
метне
под
појас
и
већ
начини
болно-намрштено
лице
и
таман
хтеде
рећи
уф-ф
...
па
се
сети
протине
напомене
,
и
одједном
оно
набрано
смежурано
лице
,
оног
истог
секунда
,
развуче
се
у
понизан
ширетски
смех
.
Опет
се
сви
насмејаше
.
Изјутра
,
пошто
се
обреди
оно
лепо
српско
јутрење
послужење
,
прота
позва
игумана
»
да
се
мало
прошетају
«
.
Игуман
се
одједном
уозбиљи
;
лице
му
дође
осетно
отвореније
,
блеђе
,
а
нос
модрији
.
Зна
он
,
однекуд
осећа
,
да
ће
му
се
у
тој
шетњи
казати
нешто
веома
важно
и
непријатно
.
Он
затрепта
целом
душом
,
као
ухваћена
птица
,
на
коју
већ
спуштамо
руку
.
Кад
одмакоше
подоста
,
прота
поче
:
—
Ти
ниси
завео
у
књиге
десет
хиљада
ока
кукуруза
јесенашњег
?
„
А
,
то
ли
је
!
«
помисли
игуман
,
и
одједном
му
спаде
све
нерасположење
и
бојазан
.
Он
доста
грубо
одговори
:
—
Нисам
.
—
И
деведесет
комада
угојених
свиња
...
настави
прота
,
али
га
игуман
прекиде
:
—
Знам
...
И
оно
мало
говеди
,
оваца
,
дрва
...
Али
ти
то
знаш
.
—
Хмм
...
Чујеш
,
невоља
је
...
И
то
сад
,
после
овог
саборског
решења
о
награди
!
Овај
твој
...
прота
махну
главом
десно
,
одкуда
се
,
из
даљине
,
виђаху
сеоски
дућани
,
—
он
је
сад
сила
...
посланик
;
а
сад
је
њихово
царство
...
Долазио
ономад
министру
,
све
му
испричао
и
нуди
сведоке
...
а
прети
интерпелацијом
.
Министар
то
једва
дочекао
,
знаш
већ
...
Игуман
само
опсова
грубо
,
сељачки
,
па
опет
ућута
.
—
Него
да
се
то
поправи
.
Све
мораш
завести
у
овогодишњи
дневник
,
па
ћемо
већ
ту
малу
»
неуредност
«
оправдати
...
—
Што
»
неуредност
«
!
Ја
јесам
продао
прошле
године
,
али
ми
је
термин
за
наплату
,
рецимо
,
ове
године
.
—
Врло
добро
,
врло
добро
!
...
—
Е
,
а
шта
ћемо
сад
за
паре
?
запита
,
игуман
значајно
и
као
прекорно
.
Прота
обори
главу
збуњено
.
Његов
велики
гојазни
трбух
стаде
се
чисто
увлачити
унутра
,
а
широке
чисте
ноздрве
стадоше
шмрктати
оштро
.
—
Готово
,
није
вајде
...
опет
воденицу
?
—
Мени
је
право
,
како
год
ви
тамо
наредите
.
Само
нећу
да
штетујем
ја
.
—
Добро
,
онда
опет
спреми
молбу
да
је
понесем
собом
,
па
ћемо
ти
одобрити
.
Ово
је
,
за
твоје
управе
,
чини
ми
се
,
трећи
пут
?
—
Не
знам
,
свеједно
!
...
одговара
игуман
љутито
,
псујући
онога
,
што
је
сад
»
његово
царство
«
.
Он
,
гејачина
...
па
да
суди
мене
!
...
мене
!
...
А-а-а
...
коштаће
га
то
добро
,
а
вала
и
мене
ће
...
Али
ми
неће
више
сести
за
трпезу
,
не
!
—
Откуд
они
то
дознају
?
То
треба
знати
.
—
Знам
,
брате
...
Онај
мој
лудак
,
побратим
...
опију
га
па
им
све
каже
.
Али
ћу
и
њега
...
Тако
псујући
и
договарајући
се
,
вратише
се
другови
у
манастир
.
Воденично
питање
је
у
овом
манастиру
старо
и
значајно
.
Манастир
је
полагао
право
на
неко
старо
запуштено
воденичиште
,
на
једном
сеоском
потоку
,
где
се
сад
није
могло
распознати
ни
место
за
јаз
ни
за
воденицу
.
Пре
стотину
и
више
година
била
је
ту
манастирска
воденица
.
Једна
угледна
кућа
сеоска
,
која
је
исто
земљиште
убаштинила
,
спорила
је
право
манастиру
.
Сад
је
равно
шесет
година
како
се
повео
спор
.
Сава
је
,
још
почетком
своје
управе
,
тако
ствар
окренуо
,
да
је
манастир
добио
парницу
и
имао
право
подићи
воденицу
на
своме
воденичишту
,
и
ако
је
остало
земљиште
било
туђе
.
Отац
Сава
потражио
је
и
добио
дозволу
да
изузме
из
Управе
Фондова
десет
хиљада
динара
манастирског
новца
ради
ове
поточаре
.
Новац
се
потрошио
,
а
воденица
се
није
могла
подићи
,
јер
нема
околног
земљишта
,
где
би
помељари
могли
стати
с
колима
и
стоком
...
После
десетину
година
изузето
је
за
исту
сврху
петнаест
хиљада
и
,
пошто
се
воденица
није
могла
онда
подићи
,
сад
ће
се
опет
изузети
десетина
хиљада
,
да
се
попуне
тамо
неки
други
рачуни
...
Али
ова
драгоцена
крава—музара
даје
користи
и
с
друге
стране
.
Пре
десетак
година
,
после
једне
добре
пијанке
у
манастиру
,
она
угледна
кућа
опет
поведе
парбу
на
суду
.
Отац
Сава
је
свагда
удешавао
,
те
манастир
једне
године
добије
а
друге
изгуби
парницу
,
и
у
дневнику
манастирског
расхода
цифра
судских
,
адвокатских
и
других
трошкова
за
овај
спор
била
је
огромна
.
Тако
то
иде
лепо
сваке
године
:
она
угледна
кућа
трља
руке
задовољно
,
а
манастир
шта
ће
...
мора
бранити
своје
,
од
старине
наслеђено
,
право
...
XВ
Прочитао
је
...
не
само
Антонија
Великог
,
него
и
Макарија
Египатског
,
чије
му
се
житије
учинило
још
заносније
,
побожније
...
Сад
лежи
,
уз
затворену
огромну
књигу
,
осветљен
слабим
пламичком
воштанице
,
уз
равномерно
дисање
успаваних
другова
,
гледа
широко
раширеним
очима
,
али
не
види
ништа
...
Понавља
у
памети
догађаје
и
описе
из
оба
житија
,
и
како
пролећу
поред
његових
мислених
очију
ови
заносни
догађаји
,
његова
душа
се
све
више
отвара
и
тако
се
саживљује
и
нераздвојно
спаја
са
свима
овим
чудима
,
да
он
већ
јасно
осећа
,
како
сад
није
више
онај
и
онакав
,
какав
је
био
до
пре
недељу
дана
,
кад
поче
читати
ова
чудна
два
житија
.
Сад
је
други
,
то
зна
...
то
осећа
добро
.
Али
има
нешто
друго
,
важније
...
Једнако
га
је
,
још
од
повратка
из
Београда
,
као
што
видесмо
,
мучила
или
занимала
нека
велика
мисао
,
која
га
је
тако
обујмила
,
да
је
због
ње
заборавио
,
порушио
све
своје
дотадашње
идеале
,
своје
заносне
детиње
снове
,
које
је
годинама
,
један
по
један
,
стварао
и
слагао
на
саму
душу
своју
,
лебдећи
над
њима
,
као
над
јединим
благом
срца
свога
...
И
само
што
се
јави
она
,
та
чудна
мисао
,
идеали
његови
постепено
сломише
се
,
срушише
се
,
а
она
се
,
та
мисао
,
развијаше
све
више
,
док
га
не
отрже
од
рођена
гнезда
.
Он
је
није
у
почетку
разумео
,
али
што
се
више
привикавао
манастирском
животу
,
осећао
је
да
се
и
мисао
његова
остварује
.
Кад
је
присуствовао
првом
јутрењу
,
познао
је
Љубомир
да
је
на
праву
путу
;
осећање
му
је
казало
,
да
је
близу
њега
све
оно
,
што
га
је
у
последње
време
занимало
и
привлачило
...
Кад
је
прочитао
прва
житија
,
осетио
је
и
разумео
је
шта
му
је
то
тако
близу
срца
,
шта
му
је
заузело
душу
.
А
сад
...
сад
је
знао
све
,
све
...
Видео
је
јасно
пут
,
којим
му
ваља
поћи
,
видео
је
све
оно
што
је
истина
и
што
је
од
живота
,
што
је
стварно
,
и
сравнио
са
оним
,
што
му
до
скора
беше
идеал
,
па
је
нашао
,
као
што
и
житија
веле
,
да
је
све
ово
друго
таштина
,
ништавило
:
и
свет
,
и
школа
,
и
господство
,
и
Маљен
,
и
све
,
све
...
Само
је
једно
истинито
,
вечно
и
непроменљиво
:
идење
за
стопама
Господњим
.
То
је
,
као
највећу
светињу
,
као
једини
,
вечни
идеал
своје
младости
,
дубоко
урезао
у
душу
своју
и
предао
му
се
сав
,
са
свим
жаром
младићског
заноса
...
А
у
,
замореној
дугим
читањем
,
глави
само
се
ређају
слике
за
сликама
...
Гле
,
дваестогодишњи
младић
Антоније
,
леп
као
уписан
,
обучен
господски
,
води
за
руку
своју
једину
сестрицу
,
а
за
њим
нагрнули
ништи
,
убоги
,
слепи
,
хроми
...
Антоније
спушта
у
руку
свакоме
сиромаху
пуну
кесу
новаца
,
док
не
раздаде
све
...
све
што
је
добио
за
продато
имање
...
Сестрицу
оставља
код
обречених
Христу
девојака
,
а
он
се
удаљује
у
тиха
ненасељена
места
...
И
почиње
се
живот
.
Ено
,
сотона
прилази
у
»
ношчними
мечтанијами
«
...
»
Баш
као
и
ја
,
мисли
Љубомир
;
и
он
је
много
ноћу
мислио
...
И
код
њега
се
неки
пут
омакло
,
па
оде
на
другу
страну
...
Почне
о
Богу
,
а
после
оде
...
То
сатана
скверне
помисли
натура
«
...
Прво
се
почиње
оним
,
што
је
најсаблажњивије
,
нарочито
за
младиће
...
»
он
(
т
.
ј
.
сатана
)
в
ношчех
в
краснија
жени
преображашесја
,
всјеми
ухишчренијами
похот
возбуждаја
«
...
После
му
износи
пред
очи
сећање
на
продату
очевину
,
тугу
сестрину
,
господство
његова
рода
,
славу
светску
,
разне
насладе
...
И
све
то
јака
воља
младићева
издржа
...
И
сад
настаје
онај
необични
,
за
Љубомира
светли
и
прави
,
ну
у
самој
ствари
страшни
аскетски
живот
...
Антоније
не
једе
ништа
до
заласка
сунчева
,
често
и
по
два
,
по
три
дана
не
окуси
ништа
.
Целе
поћи
проводи
у
молитви
и
разговору
с
Богом
...
спава
тек
четврте
ноћи
по
мало
,
на
рогозини
.
Једе
само
сув
хлеб
или
корење
...
И
опет
,
при
тако
строгу
животу
,
деси
се
да
му
изиђе
пред
очи
некакво
чудно
виђење
,
у
облику
дивне
,
нежне
као
роса
,
слатке
као
ружин
мирис
,
примамљиве
голе
девојке
!
...
»
Што
ти
је
човек
...
мисли
Љубомир
;
—
све
,
све
...
али
му
је
жена
свуд
пред
очима
!
Ето
и
ја
:
мало
,
мало
...
па
тек
ми
падне
на
памет
Мира
ил
’
Милка
“
.
После
долазе
они
страшни
надчовечни
напори
,
муке
и
болести
телесне
,
у
којима
људи
забораве
и
Бога
и
све
,
али
смерни
инок
остаје
сталан
,
као
и
праведни
Јов
.
А
оне
поуке
у
житију
Антонијеву
...
Читав
,
огроман
,
нови
,
до
сад
невиђени
свет
изиђе
пред
очи
младићеве
.
И
он
занесен
,
збуњен
многобројним
новим
појмовима
,
значајним
мислима
,
занимљивим
фактима
,
само
блуди
очима
и
пита
се
у
чуду
:
»
Шта
је
ово
?
...
Гле
,
одиста
шта
је
ово
?
«
...
Ово
ће
житије
научити
на
памет
,
тако
је
одмах
одлучно
у
себи
.
Јер
не
вреди
га
само
прочитати
па
заборавити
...
Треба
знати
цело
,
као
»
оченаш
«
...
А
Макаријево
...
чудо
!
чудо
!
...
У
зрелим
годинама
родитељи
му
се
раздвајају
,
добром
вољом
,
и
иду
у
манастир
.
После
дуга
времена
,
анђео
наређује
оцу
Макаријеву
да
се
опет
састави
са
женом
,
и
после
овога
рађа
се
Макарије
...
Али
његова
женидба
,
то
је
нешто
!
...
Камо
данас
таких
дјевственика
!
...
Кад
га
сведоше
,
прве
ноћи
по
венчању
,
у
ложницу
са
женом
,
Макарије
се
претвори
да
га
обузе
некаква
болест
»
и
не
коснувсја
невјестје
,
чист
изиде
от
ложа
«
...
»
То
је
јунак
!
мисли
Љубомир
.
Тако
бих
и
ја
радио
...
Она
на
једну
,
ја
на
другу
страну
,
па
тако
док
не
сване
...
А
Василијан
и
ови
други
не
би
.
Хе
,
друго
су
они
!
«
...
Па
ступање
Макаријево
у
иноке
...
па
онај
страшни
догађај
због
трудне
девојке
,
која
обеђује
Макарија
у
греху
...
Кад
се
само
чита
,
хоће
човек
да
полуди
,
а
како
ли
је
било
издржати
...
Гомиле
народа
,
закрвављених
очију
,
запенушених
од
злобе
уста
,
вуку
