“не
окрене
;
људи
,
уплашени
,
ћуте
.
Јер
сад
нису
замешали
репови
,
него
главе
;
турски
паша
с
арнаутским
мутом
.
Кад
стиже
мула
-
Халим
пред
сарај
,
притрчаше
пашини
сеизи
те
ухватише
под
њим
ата
:
скочи
мула
као
младић
.
Право
каже
она
стара
:
нема
мула
више
од
шездесет
,
шездесет
три
;
а
да
су
га
хануме
сад
виделе
,
како
скочи
с
коња
,
кад
устрча
уз
сарајске
степенице
,
рекле
би
:
преварила
си
се
,
стара
:
нема
мула
ни
шездесет
ни
педесет
;
рекле
бисмо
да
је
од
двадесет
пет
лета
,
да
му
није
брада
бела
,
дуга
.
У
једној
великој
а
ниској
одаји
,
са
вратима
на
свод
,
са
шареним
таваном
,
и
миндерима
около
зида
,
на
високом
тахту
,
као
неком
престолу
,
на
шиљтету
покривеном
медвеђом
кожом
,
седи
Шемси
-
паша
;
прекрстио
ноге
,
загледао
се
у
једну
дебелу
књижурину
,
укоричену
црном
кожом
,
што
удара
на
мемлу
,
па
као
да
не
чује
е
се
врата
отворише
,
и
не
види
где
му
се
ближи
главом
мула
.
Мулино
место
није
на
тахту
,
али
он
се
попе
и
загрме
:
—
Селам-Алећ
,
пашо
!
—
Алећим-Селам
!
одговори
паша
,
својим
танким
гласом
,
устајући
,
јер
се
у
поздраву
помену
име
Божје
,
и
што
нема
поздрава
,
како
верују
мусломани
,
који
није
од
Бога
дошао
.
Затим
паша
седе
,
а
и
мула
,
према
паши
,
и
ако
му
овај
не
рече
да
седне
.
Паша
ћути
,
мери
мулу
;
мула
ћути
,
мери
пашу
...
Грдно
се
закрвавише
мулине
очи
!
Грдно
су
му
страшни
погледи
.
Ћуте
,
гледају
се
,
мере
се
,
и
најпосле
паша
рече
:
—
Ама
,
море
,
је
ли
истина
да
си
ми
ти
украо
снаху
?
—
Ко
је
море
?
!
цикну
мула
као
гуја
љута
,
а
рука
му
паде
на
јабуку
мале
пушке
.
Паша
се
помаче
и
чисто
понизно
изусти
:
—
Мула
-
Халим
,
је
ли
истина
да
си
ми
ти
однео
снаху
?
—
Истина
,
пашо
.
Ама
зар
Фати
-
султан
није
била
пре
моја
снаха
него
твоја
?
пита
мула
,
својом
крупном
гласином
,
гледајући
пашу
закрвављеним
очима
и
примичући
му
се
.
Паша
се
помаче
,
и
изусти
:
—
Беше
,
мула
,
ама
...
Од
Алахова
Писма
не
може
се
да
...
—
Питаш
за
снаху
;
а
ти
си
мени
,
пашо
,
крви
дужан
,
рече
мула
,
не
слушајући
шта
паша
говори
.
—
Какву
крв
?
...
За
крв
...
не
знам
...
,
ич
ја
не
знам
,
мула
,
муца
паша
тобоже
изненађено
,
а
у
лицу
му
не
бејаше
ни
капи
крви
,
и
целим
телом
задрхта
.
И
опет
се
помаче
;
мула
се
примаче
.
—
Ха-ха-ха
!
насмеја
се
мула
из
свега
гласа
,
а
из
очију
му
живи
пламен
сукну
.
„
За
крв
ич
не
знам
!
Ха-ха-ха
!
—
Вала
,
мула
,
кажи
...
Крв
...
Какву
крв
?
муца
опет
паша
.
А
мула
:
—
Е
,
пашо
!
Да
сам
жена
,
ја
бих
ти
казао
у
одаји
какву
крв
;
ама
сам
човек
,
па
не
могу
.
Него
ако
ти
је
воља
да
чујеш
одмах
,
ја
ћу
...
Мула
не
доврши
,
него
метну
руку
на
јатаган
,
па
устаде
.
Паша
скочи
,
и
таман
да
пљесне
длановима
за
сејмене
,
мула
узвикну
!
—
Јазук
!
Јазук
!
Човек
!
Паша
!
Глава
вилајету
!
Нећу
ја
у
одаји
;
по
одајама
нека
се
бију
жене
.
Хајде
на
мегдан
!
Пушка
ти
,
пушка
ми
.
Јатаган
ти
,
јатаган
ми
.
Ама
то
нећемо
за
дуг
што
ми
дугујеш
,
за
крв
,
већ
...
Ако
си
бољи
од
мене
,
ено
ти
Фати
-
султан
,
не
твоје
снахе
,
него
моје
кадуне
...
Ха-ха-ха
!
—
Аман
!
узвикну
паша
престрављено
.
—
Тако
,
пашо
.
Кадуна
ми
је
Фати
-
султан
.
Ту
беше
пуномоћник
,
ту
сведоци
,
ту
онај
Сведок
што
све
види
,
све
чује
,
кад
даде
пуномоћје
,
кад
је
венчаше
са
мном
,
с
поглаваром
арнаутскога
племена
Војњака
...
Ха-ха-ха
!
Пашо
,
кажи
михаирли
(
срећно
)
!
...
Ха-ха-ха
!
Мој
пашо
!
Ти
мени
жалост
,
ја
теби
срамоту
.
Дај
теразије
,
ела
!
на
једну
страну
метни
перо
,
на
другу
олово
,
ела
!
Ха-ха-ха
!
засмеја
се
мула
,
па
настави
:
„
Ово
није
,
пашо
,
раја
,
ово
су
Арнаути
:
има
у
години
макар
један
дан
,
кад
се
не
боје
ни
падишаха
.
И
ово
нису
,
пашо
,
Турди
,
него
су
Арнаути
:
раде
земљу
,
гаје
стоку
и
држе
бесу
.
Арнаутину
је
више
једна
беса
,
него
Турчину
стотину
јемина
.
Ха-ха-ха
!
...
Теби
,
пашо
,
мало
беше
твојега
госпоства
и
твоје
величине
,
па
си
желео
још
већи
да
си
.
Хтео
си
у
луг
где
булбули
поју
,
па
си
ишао
жмурећи
,
и
запао
у
блато
;
пошао
си
да
ловиш
рибу
у
мутној
води
,
па
си
извукао
у
мрежи
змију
;
тражио
си
од
ђавола
челенку
,
он
ти
метнуо
на
главу
камен
.
На
глави
ти
камен
,
у
срцу
ти
лед
:
скинућеш
га
,
ако
си
Бог
;
растопићеш
га
,
ако
си
сунце
.
Име
ти
Шемси
(
сунце
)
,
ама
бадава
...
Ич
ми
не
излази
на
мегдан
,
арслан
арслана
тражи
...
Арслан
сам
,
пашо
,
нисам
кукавица
...
Ха-ха-ха-ха-ха
!
засмеја
се
мула
још
једном
,
много
,
и
премери
пашу
још
једним
погледом
,
и
то
погледом
што
у
исто
време
и
мрзи
и
прети
,
па
му
окрете
леђа
,
сиђе
с
тахта
без
збогом
.
Затутњише
сарајске
степенице
и
зарза
мулин
ат
,
прими
господара
и
полете
,
вриштећи
.
За
њим
закасаше
остали
ати
и
коњи
.
Цела
чаршија
изиђе
да
гледа
арнаутску
силу
и
салтанат
(
госпоство
)
;
а
подједнако
се
уплашише
и
Турци
и
Срби
,
кад
видеше
ражљућена
мулу
.
Арнаути
узвикиваху
,
с
времена
на
време
:
Алда
’
!
Алла
’
!
Паша
остаде
на
тахту
као
скамењен
.
X
И
тако
,
Фати
-
султан
мули
је
кадуна
.
Кад
размота
дугачак
појас
којим
је
бејаше
за
се
привезао
,
изнесе
је
на
кулу
.
Колико
се
била
препала
,
од
Прокупља
до
мулина
села
десет
пута
је
снашле
и
пустиле
детиње
.
Сад
лежи
обезнањена
;
над
њом
плаче
мулина
кћи
,
а
кропе
је
некаквом
водом
две
старе
Арнаутке
,
дадије
мулине
кћери
и
сина
;
трећа
јој
лила
олово
,
па
јој
сипа
у
уста
кап
по
кап
воде
где
је
олово
било
.
Она
још
лежи
у
незнани
,
а
мула
тражи
пуномоћнике
,
сведоке
,
имама
.
И
чим
дође
мало
к
себи
,
Арнаутке
је
покрише
фереџом
мулине
кћери
,
метнуше
јој
на
лице
бели
јашмак
,
па
изиђоше
;
уђоше
људи
:
Фатин
пуномоћник
,
сведоци
,
имам
;
опколише
је
;
узеше
пуномоћје
од
ње
,
па
изиђоше
...
Венчаше
је
с
мулом
с
мирном
савешћу
.
Мула
рече
паши
,
е
има
у
години
дана
макар
један
дан
кад
се
Арнаути
не
боје
ни
падишаха
;
а
заборави
рећи
,
ни
Бога
.
Јер
да
су
се
овај
дан
бојали
Бога
,
зар
би
тражили
пуномоћје
за
венчање
од
оне
што
не
зна
ни
где
је
,
ни
ко
је
она
,
ни
шта
је
питају
,
ни
шта
одговара
?
И
радили
су
преко
закона
:
пуномоћник
јој
био
човек
,
Арнаутин
један
,
кога
она
ни
у
сну
није
снила
;
уместо
да
су
тражили
њена
комшију
,
или
рођака
,
или
добра
познаника
,
кога
би
,
кад
би
јој
заискао
пуномоћје
,
по
гласу
познала
,
ако
га
не
би
видела
.
Али
какав
закон
?
Зар
је
по
закону
венчати
жену
с
другим
кад
је
није
први
пустио
.
И
...
ожени
се
старац
дететом
!
Не
,
ту
закон
нема
посла
.
А
није
вала
ни
грех
,
рекли
би
мусломани
.
И
додали
би
:
Био
би
грех
да
се
оженило
дете
(
младић
)
бабом
.
И
ово
сад
није
учињено
од
обести
,
већ
из
освете
.
Јер
мула
је
дао
бесу
сам
себи
да
ће
паши
срамоту
за
жалост
...
Трећи
дан
,
а
Фати
нити
ромори
,
ни
говори
,
нити
заплака
,
ни
уздахну
.
Уз
прозоре
,
без
ћерчива
и
капка
,
кроз
које
улази
мирис
једне
велике
илијњаче
,
пуне
рода
,
и
илијинске
траве
,
сагореле
,
сад
заливене
кишом
,
на
чупаву
ћилиму
и
јастуку
сеном
напуњену
лежи
Фати
-
султан
;
лежи
наузнак
,
очију
полуотворених
,
лица
као
восак
жута
,
усана
помодрелих
,
у
хаљини
коју
јој
је
отац
за
Велику
К’на-Ноћ
правно
.
Њена
лепа
коса
,
сад
замршена
,
пала
јој
је
по
челу
,
још
телејисану
.
Па
и
на
лицу
јој
још
тел
стоји
,
колико
је
могао
остати
.
Не
умивају
је
,
или
што
се
тога
не
сећају
,
или
што
се
боје
да
је
не
расвесте
и
не
подсете
на
њене
јаде
.
Нити
ромори
,
ни
говори
.
—
Зар
полудела
,
јадна
,
од
страха
,
или
изгубила
језик
,
говоре
Арнаутке
...
Пуна
соба
жена
.
Неки
још
жању
,
неки
слажу
у
крстине
,
неки
деду
у
стогове
,
а
неки
већ
вршу
:
пуста
остадоше
поља
,
празна
гумна
,
све
се
то
,
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
подигло
кули
мула
-Халимовој
;
па
људи
остају
око
куле
,
а
жене
се
пењу
на
кулу
,
да
виде
несуђену
кадуну
Исмаил
-бегову
,
мула
-Халимовицу
,
Стамболку
,
рођаку
цара
царева
.
Јер
ове
просте
,
дивље
„
потпланинке
“
виде
у
једној
хануми
четири
,
и
за
све
четири
су
подједнако
радознале
.
Прилазе
к
Фати
на
прстима
,
и
као
са
страхом
,
па
чучну
,
ваде
из
недара
по
јабуку
или
крушку
и
мећу
је
крај
ње
не
као
понуду
болеснику
,
него
као
прву
милост
господаровој
кадуни
.
А
од
ње
се
мулина
кћи
не
миче
.
Црмпураста
,
млада
,
крупна
,
руку
и
ногу
као
у
мушкарца
,
науснице
као
у
младића
,
у
антерији
скројеној
по
стамболски
,
коју
је
у
срећно
доба
Фати
скројила
.
Пуцала
је
из
дуге
пушке
,
веле
,
у
петнаестој
години
на
једнога
кириџију
,
што
им
је
хтео
украсти
са
ливаде
козу
музару
,
коју
је
она
врло
волела
.
Милује
Фати
по
коси
,
и
замислила
се
,
као
да
у
одаји
никога
нема
;
претура
,
ваљда
,
нешто
крупно
по
глави
,
јер
час-по
,
па
јој
се
чује
шкргут
зуба
,
и
сукне
јој
пламен
из
очију
,
као
оно
њену
оцу
пред
пашом
,
а
час-по
,
па
је
тако
нежна
,
разнежи
се
,
и
плаче
,
плаче
,
нихајући
се
и
милујући
све
једнако
Фати
по
коси
.
Кад
Арнаути
доведоше
хафуза
,
па
се
он
стропошта
крај
своје
кћери
,
и
узе
је
грлити
и
плакати
,
видеше
да
јој
се
свест
повратила
;
отвори
очи
,
сави
руке
оцу
око
врата
,
љуби
му
браду
,
и
проговори
!
Прва
реч
коју
после
три
дана
изусти
бејаше
мајка
.
За
мајку
оца
пита
,
за
њен
страх
,
за
њен
јад
.
Хафуз
,
што
улажаше
у
бачву
,
да
се
у
вину
купа
,
трезан
;
плаче
и
грли
кћер
,
одговара
јој
,
теши
је
,
подсећа
је
на
„
к’смет
“
и
на
Алахово
Писмо
и
казује
да
ће
одмах
у
Прокупље
,
да
јој
испрати
мајку
.
Арнаутке
гледају
тугу
и
јад
,
па
и
ове
окорела
срца
жене
,
што
се
нагледале
крвних
освета
,
и
отмица
,
чуда
и
покора
,
заплакаше
.
Хафуз-Ахмед
оде
,
а
не
рече
мули
:
Зашто
ми
украде
кћер
?
И
не
потражи
је
од
муле
,
—
не
смеде
,
да
не
ражљути
мулу
.
Бекрија
,
луд
,
али
хафуз
,
па
зна
:
кад
се
дивљак
ражљути
,
разума
ни
трунке
,
осећања
„
без
узде
и
удара
“
;
умукне
човек
проговори
звер
.
Сутра-дан
угледаше
Арнаути
кроз
своја
до
пре
неки
дан
тучна
поља
,
кроз
ливаде
тахтариван
,
то
јест
носила
,
као
собицу
неку
,
од
дасака
,
притврђену
на
две
мотке
,
коју
носе
четири
чифчије
бекри-Ахмед-хафуза
,
раја
турска
,
Срби
,
опасани
ликом
;
а
дванаест
крај
носила
иду
,
за
смену
,
и
по
двојица
их
са
стране
придржавају
,
да
се
не
накрећу
.
Тахтариван
прате
неколико
оружаних
Турака
и
харемћаја
.
У
тахтаривану
је
мајка
Фати
-
султан
-ханумина
.
А
главним
путем
сеоским
воде
Турци
,
кириџије
,
неколике
товарне
коње
;
носе
Фати
-
султан
-
хануми
постељу
,
рубље
и
рухо
.
Кад
харемћаја
изнесе
из
тахтаривана
хануму
,
и
однесе
је
на
кулу
,
па
она
узе
слабим
гласом
нарицати
,
кћер
јој
опет
снађе
она
болест
,
стаде
јој
се
грчити
и
кривити
лице
,
и
удари
јој
пена
на
уста
...
XИ
Ахмед
-хафузовица
је
седела
у
Топлици
по
за
дуго
.
Залуд
је
кћер
тешила
,
залуд
јој
је
помињала
к’смет
и
Алахово
Писмо
,
она
,
по
њену
доласку
,
ока
не
сушаше
;
и
дању
и
ноћу
плакаше
она
што
за
три
дана
сузе
не
пусти
.
А
не
казиваше
мајци
за
чим
плаче
,
да
ли
плаче
за
пашићем
,
или
што
се
за
старца
удала
,
или
за
Исмаилом
плаче
.
Јер
у
кули
,
куд
се
код
окрене
,
све
Исмаилово
...
Исмаилово
рухо
,
стоји
сложено
у
широм
отвореним
долапима
;
Исмаилово
оружје
,
виси
на
чивилуку
непокривено
.
Па
ту
је
међу
оружјем
и
она
мала
пушка
,
с
искићеном
јабуком
,
где
му
бејаше
рука
,
кад
даваше
бесу
Фати
-
султан
;
све
је
то
тако
сестра
наместила
,
оставила
долапе
незатворене
,
чивилуке
непокривене
.
И
час-по
,
па
зове
Фати
-
султан
да
се
прохода
;
проводи
је
мимо
коњушницу
где
је
пусти
ат
брата
њена
;
води
је
по
дворишту
где
му
је
хрт
и
соко
и
говори
о
брату
;
прича
о
његову
разговору
кад
бејаше
мали
,
о
јунаштву
кад
поста
бећаром
,
о
његову
срцу
памети
;
сестра
прича
,
а
Фати
се
и
смеје
и
плаче
,
смеје
се
детињој
памети
,
плаче
за
срцем
јуначким
.
И
мало
које
јутро
да
не
казује
несуђеној
снаси
снове
своје
;
а
толкује
их
срце
сестрино
:
Исмаила
је
Шемси
-
паша
убио
.
Помиње
јој
привиђење
.
Сваке
ноћи
у
глухо
доба
,
вели
,
види
мајку
;
хода
по
кули
,
каже
,
као
жива
,
и
све
о
Исмаилу
говори
;
и
трипут
је
њој
,
својој
кћери
казала
,
да
се
још
смирила
није
,
што
Исмаил
лежи
у
гробу
неосвећен
;
и
трипут
јој
је
поручила
,
да
ако
га
не
освети
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
...
И
мајка
,
вели
,
зна
да
је
Исмаила
млада
и
зелена
испратио
на
онај
свет
,
без
невоље
,
тек
од
обести
,
Шемси
-
паша
.
И
ту
јој
се
зачује
шкргут
зуба
,
и
сукне
јој
пламен
из
очију
.
Док
је
Ахмед
-хафузовица
седела
у
Топлици
Фати
се
мало
повратила
;
повратише
је
у
живот
материна
љубав
и
ваздух
красне
Топлице
,
испресецане
рекама
,
ишаране
бистрим
потоцима
,
пуне
бујнога
зеленила
,
што
у
рано
јутро
,
поливена
росом
,
или
пред
вече
,
и
у
вече
,
кад
месец
изиђе
,
пође
небом
ведрим
,
мирише
,
сва
,
на
копитњак
,
на
омиљен
,
на
одољен
,
на
мајкину
душицу
,
на
хиљадама
лековитих
трава
,
биље
.
И
тако
.
Повраћена
у
живот
и
мало
разгаљена
узела
је
дворити
мулу
,
као
оца
,
или
онако
стара
човека
;
приносила
му
чибук
,
пунила
га
дуваном
,
палила
,
и
гледала
старца
са
сажаљавањем
,
јер
у
њему
је
она
,
млада
,
чиста
,
неискусна
,
видела
само
уцвељена
оца
,
и
кад
уздахне
,
и
кад
јој
коју
нежну
каже
,
и
кад
је
руком
омилује
...
И
праштала
му
.
Украо
ју
је
,
али
не
да
осрамоти
њу
,
не
њене
родитеље
,
него
њена
највећега
непријатеља
,
крвника
,
њој
мрскога
.
Ово
је
освета
.
Макар
она
за
њу
главом
платила
,
није
јој
жао
.
Како
би
се
она
млада
,
одрасла
у
кафезу
као
кумрија
светила
.
Да
није
било
муле
,
одвели
би
је
у
харем
пашин
,
обљубио
би
јој
лице
пашић
,
и
онда
...
Да
га
остави
?
Или
да
је
била
при
свести
,
па
да
је
одговорила
пуномоћнику
да
неће
за
пашића
?
Али
каква
би
то
била
освета
?
Мало
жалости
,
ни
мало
срамоте
.
„
Кад
желиш
да
се
коме
много
осветиш
,
гледај
да
га
осрамотиш
“
,
то
је
чула
од
оца
,
више
пута
,
и
у
њој
се
мирној
и
доброј
,
милостивој
према
сваком
,
што
подиже
очи
к
небу
кад
је
когод
увреди
и
узвикује
Алла
’
!
буди
успавана
,
или
,
боље
,
никад
непробуђена
кћи
оца
варварина
.
И
час-по
,
па
се
сети
поруке
мајке
Исмаилове
:
„
Ако
га
не
освети
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
“
.
Ако
не
може
крв
за
крв
,
како
може
,
додаје
она
,
и
облије
јој
румен
бледо
лице
.
И
повраћају
је
у
живот
полако
мисли
:
што
ће
моћи
овде
слободно
и
непрестано
на
Исмаила
мислити
;
што
ће
живети
у
кули
у
којој
је
Исмаил
живео
;
што
ће
се
шетати
по
вотњаку
по
коме
се
Исмаил
шетао
;
што
ће
ходити
кроз
поље
кроз
које
је
Исмаил
ходио
;
што
ће
упирати
очи
у
високи
Јастребац
,
у
засејане
брежуљке
у
које
је
Исмаил
очи
упирао
;
што
ће
бити
близу
пошумљена
брега
на
чијем
је
врху
Исмаилов
гроб
;
што
ће
гледати
Исмаилова
ата
;
што
ће
миловати
Исмаилова
хрта
и
сокола
;
што
ће
љубити
Исмаилово
рухо
;
што
ће
плакати
над
Исмаиловим
оружјем
,
над
искићеном
јабуком
мале
пушке
где
је
била
Исмаилова
рука
,
кад
јој
је
давао
бесу
.
И
врховима
својих
нежних
прстију
додирну
место
на
лицу
где
је
Исмаил
додирнуо
,
па
их
тад
љубљаше
,
много
,
и
страсно
...
О
,
како
сад
себе
воли
,
зато
што
ју
је
Исмаил
волео
!
...
А
једно
вече
,
појави
се
на
јасно-плавом
небу
топличком
пун
месец
.
Ваздух
је
благо
заталасан
,
те
се
повијају
травке
,
пригињу
једна
к
другој
,
као
да
се
разговарају
.
И
диже
се
мирис
кроз
свежину
вечерњу
са
ливада
загрејаних
дневном
жегом
,
диже
се
као
дим
тамјана
из
кадионице
,
испуњава
поље
,
села
с
кућицама
арнаутским
,
покривеним
и
сламом
и
каменом
плочом
,
чији
кровови
провирују
кроз
зелене
вотњаке
.
Мукање
гојних
крава
и
волова
,
блејање
оваца
,
лавеж
паса
,
жагор
,
али
све
мање
,
тише
,
полако
нестаје
,
изумире
,
док
не
завлада
дубока
,
мртва
тишина
.
И
дан
свршава
као
човек
.
У
ливади
,
близу
мулине
куле
,
под
великим
бором
једним
,
што
шушти
,
и
као
да
се
с
дусима
разговара
,
седе
Фати
и
Исмаилова
сестра
,
замишљене
;
а
попци
зричу
,
свици
по
ливади
трепере
као
по
небу
звезде
,
као
кандила
која
је
природа
и
доле
припалила
душама
невино
изгинулих
,
што
блуде
ноћу
,
на
месечини
,
жељне
овога
света
.
Тишина
,
дубока
,
мртва
.
Нигде
никога
пољем
,
у
ливади
,
те
Фати
,
наслоњена
на
груди
Исмаилове
сестре
,
упире
очи
у
месец
над
Јастрепцем
,
што
је
обасјава
,
и
кроз
борове
гране
сипа
сребро
на
њено
бледо
чело
;
и
сања
,
на
ружној
јави
сања
најлепше
снове
.
Кад
се
виле
хватају
у
коло
а
дуси
блуде
земљом
,
на
месечини
,
сања
и
мање
болно
срце
,
и
не
оволико
растужена
душа
;
сновима
се
заноси
љубав
...
...
У
Прокупљу
је
.
Сунце
се
тек
помолило
,
а
топло
је
,
летње
,
те
се
испаравају
цветне
лехе
,
заливене
и
синоћ
и
јутрос
,
мирише
земља
...
Чује
се
топот
коњски
,
из
далека
:
душа
слухти
,
срце
дршће
...
забеле
се
лабуд
,
широка
хаљина
,
затрепташе
везени
тозлуци
...
Прибила
се
уз
кафез
,
сама
је
,
слухти
,
дршће
...
зажариле
му
се
румене
јагодице
,
пламен
,
сијају
очи
,
две
звезде
,
више
,
два
сунца
...
...
У
Прокупљу
је
.
Чује
каменчић
,
так
!
...
Душа
слухти
,
срце
дршће
,
вратаоца
се
отварају
,
полако
...
забеле
се
широка
хаљина
,
затрепта
злато
на
кадифели-џамадану
...
Слуша
глас
,
њој
мио
;
гледа
очи
,
њој
драге
;
осећа
на
лицу
топле
прсте
,
и
на
уснама
пољубац
,
топал
...
први
и
последњи
,
једини
...
...
И
види
свадбу
.
У
свечано
рухо
обучени
људи
,
искићени
коњи
;
пред
сватовима
велики
барјак
...
трка
,
вриште
ати
;
зурне
и
бубњеви
,
пушке
...
...
У
Топлици
је
.
Код
њега
је
,
с
њим
дању
,
и
ноћу
,
у
кули
,
и
у
овој
ливади
,
на
месечини
,
кад
силно
мирише
копитњак
и
мајкина
душица
,
под
овим
бором
,
што
шушти
,
и
као
да
се
с
дусима
разговара
...
Тишина
,
дубока
,
мртва
...
чује
његово
дисање
,
и
осећа
његов
дах
,
топли
,
на
лицу
,
на
уснама
,
удише
га
као
зумбулов
мирис
,
пије
га
као
ђулов
сок
,
опија
се
,
заноси
се
,
а
очи
се
склапају
,
саме
...
...
И
видела
му
душом
гроб
,
на
врху
пошумљена
брега
пред
Јастрепцем
,
и
уздисала
је
,
и
ронила
је
сузе
низ
бледе
образе
...
Враћала
се
на
исте
мисли
небројено
пута
,
час
из
почетка
,
час
из
средине
,
и
на
ове
при
крају
,
па
се
и
радовала
,
и
плакала
;
најпосле
се
заморила
,
отежали
јој
очни
капци
,
она
их
с
муком
отвара
,
и
сања
,
али
не
више
будна
,
него
као
у
бунилу
,
у
полусну
...
Јастребац
јој
није
планина
,
него
џин
,
џински
цар
,
кога
до
сад
нико
није
видео
,
само
га
она
гледа
.
На
глави
му
у
место
круне
сахан
,
из
кога
се
лије
сребро
и
пада
кроз
борове
гране
на
њене
очи
...
Капци
су
јој
тешки
,
склапају
се
,
она
их
отвара
...
И
џин
,
џински
цар
миче
се
...
то
је
Исмаил
...
Чује
ход
из
далека
...
На
глави
му
сахан
из
кога
се
лије
сребро
и
пада
кроз
борове
гране
на
њене
капке
...
Шушти
бор
...
шапат
је
то
,
Исмаилов
,
дисање
,
тако
јако
,
све
јаче
,
као
да
су
се
скупили
око
ње
сви
ноћни
дуси
...
Мирише
копитњак
и
мајкина
душица
...
дух
је
то
,
Исмаилов
,
мирис
тако
јак
,
све
јачи
,
као
да
је
ту
башта
онога
света
...
Из
онога
сахана
пало
је
сребро
,
не
,
олово
на
њене
капке
,
очи
су
се
склопиле
...
Не
сања
више
будна
.
Није
више
бунило
,
ни
полусан
...
Сан
је
сад
...
Заспала
је
,
на
грудима
Исмаилове
сестре
,
али
опет
Исмаил
.
Отворио
се
гроб
...
Збацио
је
Исмаил
са
себе
бело
платно
...
У
руху
је
у
коме
га
је
живога
гледала
...
Леп
!
Даје
јој
бесу
да
неће
никуд
од
ње
...
Гроб
се
затворио
.
Белег
су
однели
Арнаути
некуд
далеко
...
Чује
му
глас
,
бесу
јој
даје
.
С
њом
ће
увек
,
овде
,
у
кули
,
врло
великој
,
дивној
као
падишахов
сарај
,
коју
је
обасјало
,
сву
,
сунце
,
од
Јастрепца
,
око
које
су
џамије
,
висока
минара
с
кандилима
,
испрва
као
свици
по
ливади
,
после
јасна
,
и
много
као
у
ноћ
што
се
зове
Кадр-Лејле
,
где
је
пуно
света
,
па
све
лепо
обучено
,
све
весело
,
све
се
радује
:
а
Исмаил
чучи
пред
њом
,
подигао
руке
,
хоће
да
је
загрди
а
не
може
,
онај
га
свет
гледа
;
и
она
диже
руке
,
па
опет
их
спушта
,
свет
гледа
...
И
загрлише
се
:
цикну
,
стеже
Исмаилову
сестру
око
врата
,
да
је
удави
.
—
Фати
!
Фати
!
А
као
одјек
и
на
њену
цику
и
на
Исмаилове
сестре
речи
зачу
се
рапав
,
страшан
глас
.
Продера
се
сова
.
Арнаутку
обузе
језа
каква
никад
није
;
заклела
би
се
у
гроб
брата
јединца
,
да
се
та
тица
злослутница
продера
с
куле
њезина
оца
.
XИИ
У
Лесковцу
,
на
десној
обади
Ветернице
,
диже
се
Шемси
-пашин
конак
,
двоспратна
кућа
једна
,
врло
пространа
;
одаје
,
одајице
,
ћошке
,
софе
,
горе
;
доле
трем
и
одаје
за
послугу
,
под
селамлуком
мушку
,
под
харемом
женску
.
Око
конака
врт
са
шадрваном
између
леха
,
за
уживање
и
прање
пред
молитву
,
и
велики
вотњак
са
свакојаким
воћкама
и
чардаклијом
с
једнога
краја
на
други
,
с
јабланима
око
зида
и
с
читавом
честом
од
јасмина
,
где
би
се
лако
скрио
човек
,
и
крио
за
дуго
.
Конак
је
,
нарочито
тамо
где
је
харем
,
врло
лепо
намештен
скупоценим
застиркама
и
јастуцима
из
Смирне
,
завесама
из
Дијарбекира
,
персијским
ћилимима
,
огледалима
са
стакленим
оквиром
од
сто
боја
и
стотину
шара
.
Најлепше
су
намештене
у
харему
три
одаје
,
једна
с
улице
и
две
из
баште
,
где
пашиница
госте
прима
,
што
се
турски
зову
мусафир-одаје
;
а
још
лепше
су
намештене
сад
,
кад
ово
причамо
:
зидови
су
им
,
од
пода
до
тавана
,
покривени
красним
и
богатим
Фати
-
султан
-хануминим
даровима
;
позлаћене
арабеске
на
тавану
сакривене
су
свиленим
материјама
,
златом
везеним
,
махрамама
много
шареним
,
кесама
кићеним
,
газовима
,
оним
што
је
било
најлепше
у
великом
Безистану
цариградском
,
и
што
су
везле
три
сиротице
,
Туркиње
из
Смирне
,
како
причају
буле
,
три
године
.
У
дну
једне
мусафир-одаје
сложени
су
душеци
,
јоргани
,
јастуци
,
све
свила
и
кадива
,
све
везено
златом
.
У
дну
друге
мусафир-одаје
читава
кујунџиница
,
зарфови
од
сухога
злата
,
с
рубинима
,
крупним
смарагдима
,
сафирима
,
кутије
од
срме
,
и
један
чибук
,
с
великим
ћилибаром
,
за
Фатина
ђувегију
,
све
филигран
рад
;
па
силно
посуђе
,
па
легени
и
ибрици
од
правога
сребра
које
Турци
зову
срма-ђумиш
.
У
трећој
мусафир
одаји
,
с
улице
,
чивилук
велики
,
заузео
цео
један
зид
:
педесет
„
ката
рубе
“
,
све
свила
из
Дијарбекира
,
све
вез
из
Смирне
.
А
Фатина
спрема
,
и
рухо
,
дарови
од
Солуна
до
Прокупља
,
донети
су
на
двадесет
коња
,
буле
причају
.
Колико
је
дарова
и
спреме
види
се
,
што
је
тим
украшавало
ове
три
одаје
десет
жена
уз
припомоћ
слушкиња
десет
дана
.
Одаје
се
бејаху
претвориле
у
радионице
:
лествице
,
чекићи
,
гвоздени
клинци
разне
величине
,
па
конци
,
жице
;
а
хануме
као
садањи
тапетари
;
оброк
им
је
био
одмор
;
некад
се
прошле
без
оброка
,
јеле
с
ногу
радећи
;
и
ноћу
радиле
.
А
кад
ово
би
готово
,
пашиница
пусти
глас
,
да
је
свакој
жени
,
без
разлике
вере
,
слободно
доћи
и
видети
,
те
поврвеше
жене
,
Туркиње
,
Српкиње
и
Јеврејке
,
све
које
нису
позвате
пашину
сину
у
сватове
.
Остављајући
обуће
још
пред
кућним
вратима
,
пеле
су
се
на
чардак
,
улазиле
у
те
красне
одаје
и
гледале
чудо
од
лепоте
,
и
од
богаства
,
збуњено
,
не
умејући
одатле
изићи
,
док
их
не
опомену
пашине
слушкиње
е
им
ваља
ићи
,
плакаће
им
деца
,
остаће
им
мужеви
без
вечере
,
па
ће
бити
грђене
.
Једне
су
долазиле
,
друге
одлазиле
,
тако
по
вас
дан
,
неколико
дана
пред
свадбу
;
а
пашиница
се
појавила
каткад
,
прошетала
кроз
те
одаје
,
с
дугачким
скутом
свилене
јој
антерије
,
држећи
главу
високо
,
на
прстима
,
и
крећући
плећима
по
стамболски
;
прошетала
се
као
паун
...
Висока
,
танка
,
очију
плавих
као
море
,
трепавица
црних
као
ибришим
,
дугих
као
крила
ластавице
;
млада
,
једва
да
има
тридесет
једну-две
;
родом
из
Сирије
,
из
града
Алепа
,
кћи
некога
паше
,
Турчина
;
па
ипак
јој
буле
,
Лесковчанке
,
споре
племство
,
за
то
што
је
много
охола
,
јер
веле
да
је
од
краја
„
видела
“
,
не
би
имала
велики
нос
,
то
јест
,
не
би
била
охола
,
него
би
са
себи
равним
кадунама
љубазно
,
с
малим
благо
,
са
сиротим
нежно
.
Прошетала
је
каткад
,
а
ни
с
једном
није
проговорила
,
пак
ни
једну
није
погледала
,
па
ни
онда
,
кад
су
додиривале
земљу
,
врховима
прстију
,
где
је
поруб
њене
антерије
дотакао
,
па
тад
приносиле
прсте
к
својим
уснама
,
што
је
значило
„
љубимо
ти
скут
,
ханум
-
ефенди
“
.
Јер
те
што
нису
звате
њену
сину
у
сватове
,
она
је
пресудила
,
е
нису
ни
њенога
друштва
достојне
,
а
камо
ли
њој
равне
.
Њој
је
писано
овако
,
њима
онако
.
Бог
дели
срећу
,
а
ашчија
чорбу
,
па
нека
им
није
на
њу
жао
.
А
оне
које
нису
њој
равне
,
и
које
стоје
према
њој
као
земља
према
небу
,
а
с
којима
се
може
разговарати
,
па
чак
и
проћеретати
,
то
нису
хануме
из
махале
,
кадуне
каквога
занатлије
,
дућанџије
,
или
,
рецимо
,
онако
некога
радника
,
већ
робиње
,
и
беле
и
црне
.
С
првима
је
,
по
мњењу
„
правих
турских
племићка
“
,
хануми
од
оџака
(
од
колена
)
срамота
говорити
;
с
другима
севап
.
И
прву
и
другу
уредбу
,
веле
,
нису
писали
великаши
,
не
дај
Боже
,
него
Бог
;
и
прва
и
друга
уредба
није
пуштена
с
каквога
земаљског
престола
,
него
с
небеског
,
исто
као
оне
четири
књиге
,
из
којих
се
човек
учи
да
верује
и
љуби
Бога
,
и
како
ће
му
се
судити
на
оном
свету
за
рђава
дела
.
Племство
,
госпоство
,
госпоство
,
племство
,
на
то
се
паша
полакомио
,
стога
дао
душу
ђаволу
;
за
то
се
пашиница
гордила
,
поносила
се
и
онако
поношљива
.
Ниједанпут
није
рекла
:
жени
ми
се
син
хафузовом
кћери
;
сто
,
двеста
пута
:
биће
ми
снаха
рођака
цара
царева
.
Да
се
онда
мање
гордила
,
било
би
је
сад
мање
срамота
,
и
не
би
пролазила
кроз
одаје
као
петао
кад
му
покисне
перје
.
„
Ко
ходи
по
земљи
,
а
гледа
у
небо
,
па
се
сплете
и
падне
—
врло
је
смешно
“
.
Пашиница
је
знала
добро
ту
турску
пословицу
,
а
није
се
ње
ниједанпут
сетила
.
Али
откуд
је
мислила
да
ће
се
сплести
и
пасти
,
кад
јој
се
пут
којим
је
за
пашом
пошла
чинио
раван
као
тепсија
.
Јер
она
је
знала
да
је
Фати
-
султан
била
венчана
,
да
јој
је
погинуо
младожења
,
и
да
је
она
остала
слободна
.
Толико
знала
.
Мање
него
други
.
Муж
јој
није
причао
ни
нешто
што
је
,
по
мњењу
Турака
,
жени
за
причање
,
а
камо
ли
овако
што
.
Гордила
се
,
поносила
се
,
па
сад
?
Док
се
паша
не
врати
из
Прокупља
,
све
је
нешто
лепо
очекивала
,
све
се
добру
надала
,
те
није
дирнула
ништа
ни
од
дарова
ни
од
спреме
,
кад
би
се
понова
свадбовало
да
је
готово
;
а
кад
се
врати
,
па
јој
каза
шта
је
и
како
је
,
код
кога
је
Фати
-
султан
,
да
је
кадуна
другога
и
ако
није
од
њихна
сина
пуштена
,
и
,
најпосле
,
шта
мисли
мула
-
Халим
,
то
јест
,
да
му
је
сина
он
убио
,
срце
јој
за
час
стаде
,
свест
је
остави
...
Кад
ништа
нису
имали
с
мула
-
Халимом
,
плашила
је
његовим
именом
сина
,
кад
је
био
мали
,
а
и
сама
га
се
бојала
;
а
камо
ли
сад
.
Кад
се
мало
прибра
,
стид
је
обузе
.
Куд
ће
од
бруке
!
Срамота
је
чак
и
од
слушкиња
.
Јер
што
мула
узе
,
не
врати
.
А
и
како
да
врати
кад
је
ту
венчање
!
Венчао
се
с
невестом
њена
Бал-
беја
!
„
Јазук
,
јазук
!
Опет
јазук
!
Има
ли
правде
и
закона
!
...
“
Пође
одајама
како
никад
досле
.
Не
гледа
у
слушкиње
,
а
заповеда
им
,
не
заповеда
,
него
наређује
,
као
кћерима
,
или
млађим
другарицама
,
да
што
пре
поскидају
и
склоне
спрему
и
дарове
.
„
Нека
ти
се
донесу
,
кузум
Есма
,
мердивене
,
па
чеврета
...
чевре
по
чевре
,
јаглук
по
јаглук
с
тавана
у
сандуке
,
оне
...
“
не
може
да
рече
„
Фати-
султан
-ханумине
“
.
Одмах
,
ханум
-
ефенди
!
одговара
Есма
понизно
,
и
хита
.
„
А
ти
,
ђозум
Ајше
,
душеке
...
душек
по
душек
,
јорган
по
јорган
из
мусафир-одаје
у
сарачану
,
тамо
...
“
не
изусти
„
камо
се
у
годину
дана
једанпут
улази
.
“
Досад
заповедала
преко
дебелоуснате
црне
робиње
,
Ђултер
,
а
сад
сама
!
Слушкиње
раде
и
чуде
се
што
сама
заповеда
,
што
не
креће
плећима
по
стамболски
,
што
не
држи
главе
високо
,
и
што
ходећи
стаје
целом
ногом
.
Колико
је
год
слушкиња
,
свакој
је
понешто
наредила
,
свакој
покоју
благу
рекла
.
Лепо
,
и
као
некако
другарски
,
с
њима
,
да
јој
се
тајно
не
подсмевају
(
јер
јавно
не
смеју
)
,
и
да
деле
с
њом
оно
што
јој
зацело
на
лицу
читају
,
бригу
,
страх
,
и
стид
.
Али
како
ће
оне
баш
све
опазити
,
кад
је
у
„
светло
лице
“
никако
не
гледају
,
није
ред
,
већ
одговарају
погнуте
главе
и
спуштених
очију
.
У
овој
кући
,
до
пре
неки
дан
веселој
,
сад
брига
,
страх
и
стид
,
а
кад
би
се
нешто
ово
мерило
,
ко
зна
шта
би
претегло
.
До
пред
свадбу
сваку
ноћ
,
до
зоре
,
сви
отмени
хареми
,
и
свирка
,
песма
;
а
сад
нико
,
и
ништа
.
Тишина
.
Крај
капије
је
непрестано
капиџика
,
млада
Циганка
једна
,
па
чим
прилупа
халка
на
капији
,
или
звекир
,
она
одшкрине
капију
и
тешка
се
:
„
Вај
!
вај
!
Јазук
што
ћете
се
по
овој
врућини
вратити
:
ханум
-
ефенди
није
код
куће
.
“
Гошће
се
враћају
постиђене
;
јер
у
отмених
је
Турака
обичај
примити
госта
,
и
казати
му
ако
није
домаћин
(
или
домаћица
)
код
куће
пошто
је
сео
и
одморио
се
.
Пашиница
покварила
обичај
,
да
би
се
сачувала
од
погледа
тајно
подсмешљивих
,
и
запиткивања
својих
пријатељица
.
И
после
,
она
није
могла
примити
хануме
,
јер
јој
је
у
харему
син
.
Затворила
момка
као
девојку
,
па
га
не
пушта
.
Није
јахач
,
није
стрелац
,
али
је
мушко
,
младић
,
па
би
му
тешко
било
у
харему
,
да
није
са
женама
научио
.
Материн
јединац
,
одрастао
у
харему
,
да
је
увек
мајци
пред
очима
.
Сад
је
ушао
у
седамнаесту
,
а
до
пре
три
године
ишао
је
у
женски
хамам
,
с
мајком
;
до
пре
две
године
излазиле
преда
њ
девојке
,
развијене
;
купао
се
са
женама
као
жена
,
играо
се
с
девојкама
као
девојка
.
И
ко
зна
,
још
би
,
да
се
мајка
не
сети
е
је
човек
.
А
ево
откуд
се
тога
сетила
.
Увек
се
играо
с
робињама
,
с
црнкињом
Ђултер
,
и
Черкескињом
Замбак
;
час
задиркивао
једну
час
другу
,
час
их
вукао
за
витице
,
час
их
штипао
за
образе
,
час
угризао
за
руку
,
час
ударио
по
плећима
и
грудима
,
час
их
затварао
у
једну
сасвим
мрачну
сарачану
,
нарочито
Замбак-робињу
,
и
није
је
пуштао
отуд
док
не
обећа
да
ће
се
играти
с
њим
Шећер-Шербет
;
а
понекад
се
и
он
с
њом
затворио
,
па
је
тамо
плашио
,
откидао
од
једнога
старога
дишћурка
самур
,
па
јој
то
метао
у
недра
,
вичући
:
Сичан
!
Сичан
(
миш
!
миш
)
!
Али
једанпут
дође
Замбак
својој
хануми
на
тужбу
плачући
;
а
кад
ханума
саслуша
девојче
,
отеже
:
Аааа
!
И
забрани
сину
да
се
затвара
са
Замбак-робињом
;
а
у
вече
рече
паши
е
је
време
да
се
хануме
крију
од
њихова
Бел
-
беја
—
пропевао
петлић
...
Джафер
,
или
,
како
га
родитељи
од
милости
зову
,
Бал
(
мед
)
,
висок
је
,
танак
је
,
очију
плавих
,
трепавица
црних
,
науснице
као
угљеном
направљене
.
Леп
,
иста
мајка
.
Час
је
обучен
као
војник
,
час
као
софта
,
данас
као
Персијанац
,
сутра
као
Черкез
,
сад
јерлија
...
Писмо
је
учио
код
куће
.
Мало
пише
,
у
сарају
,
код
оца
,
много
се
игра
ораха
.
Страстан
је
играч
ораха
,
и
страсно
гледа
превртање
голубова
„
на
дванаест
глава
“
и
бој
петлова
.
Голубарник
му
је
пун
голубова
.
Сваке
године
спреми
по
једнога
петла
за
бој
.
Лани
му
петао
био
надбивен
,
и
ту
је
проговорила
азијатска
крв
,
хтео
је
својега
друга
,
кога
је
био
петао
„
победилац
“
,
ножем
посред
срца
,
да
га
од
тога
не
задржаше
Турци
што
се
бејаху
скупили
да
гледају
бој
петлова
.
И
јахао
је
каткад
,
али
не
на
ату
,
него
на
једној
дивној
мазги
,
длаке
као
атлаз
,
у
самим
златним
китама
.
Кад
би
отишао
у
Прокупље
,
пројахао
би
,
обично
,
кроз
све
турске
сокаке
;
а
на
сапима
мазге
држали
су
руке
сејмени
,
обучени
у
празнично
рухо
;
около
их
је
било
још
,
као
да
су
посадили
на
мазгу
дете
,
па
пазе
да
не
падне
.
И
Фати
га
двапут
видела
,
на
мазги
,
прошао
је
мимо
њене
кафезе
,
и
чула
је
да
су
њене
другарице
узвикнуле
е
су
му
очи
зумбул
,
е
су
му
уста
ђул
;
видела
да
су
се
удариле
у
груди
кад
је
за
угао
замакао
,
али
она
није
ништа
осетила
,
јер
Исмаилово
јој
је
лице
било
урезано
у
срце
прво
,
те
јој
било
као
она
светлост
што
јој
допре
до
зенице
ујутру
,
кад
се
пробуди
и
очи
отвори
.
Затворила
га
мајка
као
девојку
,
јер
зна
како
се
Арнаути
свете
.
Пашу
су
,
како
она
верује
,
набедили
,
али
ко
ће
то
доказати
оним
дивљацима
.
Излетеће
неко
преда
њ
усред
бела
дана
,
па
...
После
ће
га
сакрити
на
бесу
,
и
ништа
.
А
и
кад
би
га
ухватили
,
каква
би
њој
вајда
била
,
кад
...
Материно
срце
не
сме
даље
.
Пашић
,
и
ако
млад
,
и
ако
размажено
лане
,
није
видео
Фатме
,
а
у
њу
се
заљубио
:
причала
му
мајка
,
и
робиње
,
и
једна
стара
беговица
о
њеној
лепоти
много
.
Нестрпљив
био
.
Црна
Ђултер
пребројила
колико
је
дана
до
његове
свадбе
,
па
толико
зрна
пасуља
метнула
у
чпаг
његових
широких
шалвара
;
и
чим
би
устао
ујутру
,
а
она
:
—
Избаци
једно
,
Бал-
беј
.
Тако
данас
,
тако
сутра
—
остало
једно
,
а
он
се
радовао
као
дете
играчки
,
као
што
се
радовао
кад
му
петао
осветла
образ
.
—
Сутра
ту
!
Али
ето
шта
му
је
то
њему
драго
сутра
донело
!
Тешко
му
је
било
што
их
је
то
снашло
,
и
врло
му
жао
било
.
Кад
му
мајка
казала
код
кога
је
Фати
-
султан
,
плакао
је
као
женско
;
а
после
се
стидео
,
пак
и
од
црне
и
беле
робиње
.
Залуд
су
га
звале
да
се
играју
ораха
;
нити
се
играо
,
ни
се
с
њима
разговарао
;
метнуо
би
шиљте
на
праг
софе
,
па
би
ту
сео
,
и
наслонио
лактове
на
колена
а
загњурио
главу
у
руке
,
и
по
читав
сат
тако
остао
.
Смишљао
је
,
тако
,
седећи
на
прагу
,
како
би
се
осветио
мули
,
и
што
му
набедио
оца
,
и
што
му
украо
невесту
,
што
се
венчао
с
њом
.
Али
како
да
се
свети
мули
он
,
што
плаши
робиње
мишем
,
а
и
сам
га
се
готово
боји
,
нарочито
пацова
,
кад
се
појави
изненада
,
из
преграда
под
долапима
,
у
оној
одаји
где
с
мајком
спава
.
Туговао
,
стидео
се
,
и
,
најпосле
,
шта
ће
,
узео
се
играти
ораха
с
црном
Ђултер
и
белом
Замбак
;
а
оне
му
све
угађале
,
више
него
пре
,
зажмуриле
су
кад
би
год
њихов
„
ојнак
“
растурио
његову
„
купу
.
“
Игра
се
с
њима
у
вотњаку
,
под
једним
великим
шам-дудом
,
у
хладовини
,
камо
је
нарочито
направљено
за
играње
ораха
,
почупана
трава
,
утапкана
земља
;
а
мајка
наредила
те
се
јасминова
честа
посекла
;
све
се
пребацило
преко
високе
ограде
на
улицу
,
те
закрчило
пут
,
заједно
с
малским
ђубретом
.
Уклонила
честу
да
не
би
неко
преко
зида
па
у
њу
,
и
кад
се
Бал-
беј
игра
,
да
изиђе
,
да
...
Не
!
Материно
срде
даље
није
смело
.
Тако
пашиница
и
син
јој
.
А
паша
?
Прошав
мимо
ове
три
одаје
,
широм
отворене
,
кад
се
из
Прокупља
врати
,
и
угледав
искићене
зидове
,
у
земљу
да
пропадне
.
Уђе
у
своју
одају
,
метну
чивију
,
па
се
не
појави
до
мрака
,
док
пашиница
не
узе
лупати
дланом
у
врата
,
заклињући
га
у
њихова
Бал-
беја
,
да
јој
отвори
.
Три
дана
се
затварао
,
а
после
пошао
из
одаје
у
одају
,
с
ћошке
на
софу
,
у
дугачкој
антерији
,
готово
као
женској
,
хаљини
какву
Турци
носе
кад
су
код
куће
,
распојас
,
у
белом
ћулаву
,
бос
,
у
терлуцима
од
црвена
сактијана
.
Тумара
,
забринут
,
луд
од
бриге
;
застане
,
зажмури
и
почне
својим
танким
гласом
,
сам
говори
;
мало
,
па
сиђе
у
башту
,
мисли
да
ће
му
тамо
лакше
бити
,
а
оно
горе
:
у
јаблановој
сенци
види
мулу
;
од
сунчева
зрака
причини
му
се
мулин
јатаган
;
од
жубора
шадрвана
шапат
љутих
Арнаута
.
Склопи
очи
,
да
ово
не
гледа
,
а
оно
ето
мулина
сина
,
на
ату
;
млад
,
леп
,
исти
његов
Бал-
беј
;
пролази
мимо
прокупачки
сарај
;
засијаше
се
кроз
пушкарнице
пушчане
цеви
,
и
чу
се
пуцањ
,
виде
где
момак
с
ата
паде
...
„
Јазук
!
Јазук
!
Хиљаду
пута
јазук
!
једну
аспру
за
милијон
лира
,
за
небројено
благо
,
мир
душе
за
госпоство
!
“
Мисли
паша
,
гласно
мисли
,
а
глас
му
дрхти
,
и
чисто
је
промењен
,
сам
га
не
познаје
,
чини
у
се
да
то
неко
други
говори
.
И
узму
га
пити
змије
присојкиње
,
мула
-Халимове
речи
:
Ти
си
мени
крви
дужан
.
„
За
крв
ич
не
знам
,
мула
,
вала
!
и
похита
на
чардак
.
Коју
год
слушкињу
сретне
,
пита
својим
промењеним
гласом
,
не
затварајући
очи
,
као
обично
,
јер
хоће
не
само
да
чује
,
него
и
да
види
шта
му
одговара
.
Пита
:
„
где
је
Бал-
беј
?
“
А
слушкиња
:
„
С
ханум
-
ефендијом
,
пашо
азретлери
(
светли
)
.
“
Одговара
му
понизно
,
а
гледа
га
уплашено
,
јер
јој
се
учини
да
није
баш
...
сасвим
паметан
.
А
да
ли
види
он
,
оџаковић
,
паша
,
фукару
,
ону
тројицу
из
прокупачког
сараја
,
што
оставише
децу
без
родитеља
и
хранитеља
,
где
грцају
у
плиткој
Морави
?
да
ли
њих
угледа
онда
кад
очи
исколачи
,
подиже
ћулав
с
темена
и
устрчи
уз
степенице
као
махнит
?
...
Тако
првих
недеља
:
а
после
:
„
мула
ме
позвао
на
мегдан
,
па
се
покајао
,
јер
вели
да
се
арслан
с
арсланом
бије
!
...
Али
тај
исти
мула
признао
је
и
да
је
хајдук
,
да
ми
је
украо
снаху
.
За
мулима
сина
нема
сведока
:
за
моју
снаху
сведочи
мула
.
Ја
ћу
против
муле
тужбу
,
падишаху
...
Тужбу
ћу
ја
,
ама
...
Како
би
било
да
прво
пустим
глас
да
ћу
поднети
падишаху
тужбу
?
...
Да
пустим
.
Да
заплашим
горскога
вука
,
гладна
...
Доћи
ће
ми
на
разговор
,
и
на
договор
,
није
друго
;
да
се
договоримо
да
...
Фати-
султан
на
испит
изиђе
;
на
испиту
ће
...
пашће
јој
оба
венчања
...
Жена
не
може
имати
два
мужа
,
по
закону
;
не
може
да
.
.
!
Кад
је
питају
за
кога
ће
„
За
Бал-
беја
“
,
одговориће
весело
...
Мој
Бал-
беј
булбул
;
мула
вук
...
медвед
...
“
Хоће
да
заплаши
мулу
падишахом
,
решио
се
;
не
сећа
се
шта
мула
рече
,
да
има
у
години
макар
један
дан
,
кад
се
Арнаути
не
боје
ни
падишаха
.
Пусти
глас
једнога
дана
,
па
чека
,
ослушкује
.
Чим
халка
на
капији
,
или
звекир
:
„
То
је
улак
...
дошао
ми
мула
у
прокупачки
сарај
на
договор
.
“
Данас
,
сутра
,
прексутра
...
Прексутра
се
чу
топот
коњски
и
у
капију
,
одједанпут
,
и
звекир
,
и
халка
,
и
дланови
.
—
Шта
је
?
...
Ко
тако
лупа
?
!
...
Сејмени
.
Изиђоше
преда
њ
три
сејменина
,
задихани
,
као
да
су
пешке
дошли
,
трчећи
;
донеше
му
црн
глас
:
—
Пашо
азретлери
!
Буна
!
Ноћас
изгинули
Турци
,
ђаури
...
Дигао
буну
мула
-
Халим
...
На
власт
хоће
...
Дигао
се
цео
фис
његов
...
Војњаци
посели
друмове
...
Иду
к
Лесковцу
...
Хоће
да
опколе
прокупачки
сарај
...
Сва
чаршија
затворена
...
Свуда
капци
на
пенџерима
...
—
Шта
?
!
Шта
?
!
...
—
Дигао
се
мула
-
Халим
,
цео
фис
...
Буна
,
пашо
азретлери
!
...
—
Десет
пута
пита
,
и
десет
пута
одговарају
,
једно
те
једно
,
испрекидано
,
задихани
:
Буна
...
Паша
се
окамени
.
Стоји
као
камен
;
ништа
више
не
пита
.
А
кад
се
прибра
,
узе
да
зове
војне
старешине
,
да
им
заповеда
да
дигну
војску
на
оружје
,
да
иду
да
умире
побуњене
Арнауте
.
—
Тражио
си
од
ђавола
челенку
,
он
ти
метнуо
на
главу
камен
.
Погодио
мула
.
На
глави
му
камен
,
у
срцу
му
лед
,
ако
се
зове
Шемси
,
није
шемси
(
сунце
)
да
га
отопи
...
За
једну
аспру
милијон
лира
,
небројено
благо
...
Пође
по
конаку
,
онако
распојас
и
бос
,
у
терлуцима
од
црвена
сактијана
.
Брже
ходи
него
досад
,
мисли
на
коју
ће
страну
;
и
нигде
излаза
,
свуд
зид
,
свуд
лупи
главом
.
Пре
само
није
знао
с
кога
ће
краја
почети
;
сад
краја
и
не
види
.
Тужбу
је
у
глави
написао
и
у
глави
цару
поднео
,
а
ево
сад
где
је
у
глави
повлачи
,
цепа
,
пали
,
и
пушта
пепео
према
ветру
,
да
га
разнесе
,
да
му
нигде
трага
није
.
Претња
!
Плашење
!
Претио
вуку
овцом
;
плашио
мечку
решетом
,
мула
-
Халима
и
Арнауте
падишахом
и
законом
!
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
својој
лудости
грохотом
.
Виде
:
има
часова
кад
је
човек
луд
,
а
чини
му
се
да
је
паметан
.
И
досад
су
се
Арнаути
бунили
,
и
то
против
власти
,
али
њему
није
било
овако
.
Бал-
беја
из
харема
не
пушта
.
А
пашиница
од
страха
чисто
луда
.
Час
плаче
,
час
се
смеје
,
смеје
,
тепајући
сину
као
малом
детету
,
стискајући
га
на
својим
грудима
,
на
грудима
материним
,
да
га
те
груди
задрже
у
харему
,
кад
зажели
да
изиђе
,
да
оде
међу
другове
...
Из
Прокупља
стижу
паши
гласови
,
у
сваком
сату
по
један
,
е
се
буна
не
стишава
,
е
су
друмови
поседнути
,
па
нико
не
сме
ни
тамо
ни
овамо
,
ни
кириџије
,
ни
трговци
,
ни
онако
путници
;
погинуло
неколико
„
јерлија
“
,
Прокупчана
,
и
Турака
и
ђаура
,
изгинуле
многе
чифчије
хафуз-
Ахмедове
,
јер
су
Арнаути
до
његових
чифлука
,
и
гине
војска
...
Он
посла
још
војске
,
и
пред
војском
Мурат
-
пашу
,
старца
,
који
је
много
пута
стишавао
побуњене
Арнауте
,
и
увек
их
брзо
стишао
;
а
Арнаути
,
ови
други
јаничари
,
што
се
не
боје
,
каткад
,
ни
падишаха
,
често
су
се
бунили
,
паша
слао
војску
да
их
стишава
,
и
да
гине
,
заједно
са
сиротињом
,
и
турском
и
српском
...
И
најзад
,
дахну
душом
,
јер
му
јавише
да
је
мир
!
нема
Арнаута
по
друмовима
,
ни
у
Прокупљу
;
мир
...
Дахну
душом
паша
,
смишљајући
,
одмах
,
какав
ће
„
пешкеш
“
Мурат
-
паши
,
не
знајући
да
се
Арнаути
сад
нису
умирили
,
већ
само
примирили
,
јер
им
нестало
праха
и
олова
.
Кријући
ово
од
Турака
,
послаше
им
улака
,
да
склопе
барјак
...
повукоше
се
,
и
одмах
почеше
доносити
из
Ниша
,
кријумчарећи
,
праха
и
олова
:
„
нека
је
све
готово
,
ако
се
паша
посили
,
па
опет
пусти
онакав
луд
глас
,
то
јест
,
да
ће
пред
падишаха
с
тужбом
против
мула
-
Халима
.
“
Само
мало
паша
дахну
,
па
опет
терет
...
„
Хтео
си
у
луг
где
булбули
поју
,
па
си
ишао
жмурећи
и
запао
у
блато
.
“
Сад
се
тих
мулиних
речи
сети
,
и
мисли
:
„
Јесте
,
мула
,
блато
ми
до
појаса
,
до
гуше
:
како
ћу
каљав
кроз
град
,
кроз
вилајет
где
пашујем
?
!
Насмејаће
ми
се
и
турско
и
каурско
“
.
Па
још
кад
дође
ред
да
врати
оно
што
је
Фати
-
султан
-ханумино
:
кад
пође
читав
караван
с
њеном
спремом
и
даровима
од
његове
куће
к
Прокупљу
,
па
чаршилије
истрче
пред
дућане
,
кадуне
се
прибију
уз
кафезе
да
—
сејире
!
...
Резил
!
...
Грдан
мој
резил
!
...
Мора
опрати
блато
са
својега
образа
,
и
с
образа
својега
прадеда
...
И
на
образу
му
је
блато
...
Чист
ће
му
образ
бити
,
кад
Фати
-
султан
буде
кадуна
Бал-
бејова
...
Мисли
паша
,
мисли
,
ни
с
ким
се
не
разговара
.
Најпосле
смисли
:
да
почне
лепим
.
Где
не
може
пушка
и
сабља
,
ту
ће
лепа
реч
.
А
мула
долази
у
сарај
кад
се
год
позове
.
Зваће
и
свога
пријатеља
и
друга
нишкога
пашу
...
А
!
Како
уме
овај
паша
!
Реч
по
реч
као
бисер
на
ибришим
.
На
уснама
му
мед
,
на
језику
шећер
;
лепим
ће
боље
мулу
него
најмирнијега
човека
;
разговараће
се
,
договориће
се
с
мулом
да
доведе
Фати
-
султан
у
Прокупље
,
у
свој
конак
,
па
да
јој
падну
она
два
венчања
,
ту
да
је
испитају
,
ту
да
каже
хоће
ли
код
муле
,
или
да
дође
његову
Бал-
беју
.
За
Бал-
беја
ће
;
ружа
је
за
булбула
...
И
то
венчање
умним
оком
гледа
,
па
се
радује
,
опрао
се
од
блата
;
испраћа
сина
и
снаху
у
Цариград
,
па
му
је
лако
...
Паша
је
сам
,
сваку
ноћ
,
до
глухо
доба
;
седи
на
једној
отвореној
ћошки
на
меком
шиљтету
,
а
месечина
га
бије
у
обријано
теме
,
изазива
му
заједно
с
мирисом
бошче
дувана
рој
мисли
;
и
кад
се
после
поноћи
сети
постеље
и
устане
,
осећа
се
тако
лак
.
И
био
би
сад
чак
и
весео
,
да
не
бива
нешто
што
га
узнемирује
:
нпр
.
,
ако
пукне
даска
на
тавану
,
или
ископа
пас
рупу
крај
конака
,
страх
.
Да
ли
је
пре
пуцао
таван
и
да
ли
су
пси
били
гробари
,
не
сећа
се
.
И
не
сећа
се
да
је
икад
досад
чуо
Мане
Кукувију
у
својој
махали
,
а
сад
свако
вече
.
Тишина
,
глуха
,
мртва
,
само
се
,
с
времена
на
време
,
чује
ноћнога
стражара
палица
,
јавља
сате
:
Так
!
Так
!
Так
!
и
викне
Мане
Кукувија
:
Кукувију
!
Куку
!
Кукувију
!
Разлеже
се
страшан
глас
овај
,
лудаков
,
ноћном
тишином
.
Ману
су
Турци
,
одавно
,
кад
је
био
млад
,
момче
за
женидбу
,
украли
и
потурчили
девојку
,
с
којом
се
три
године
волео
.
Кад
му
је
украли
,
разболео
се
,
а
кад
му
она
поручила
да
није
човек
него
жена
кад
не
може
од
Турака
да
је
отме
,
полудео
.
Из
Власине
је
,
а
никад
од
тада
није
у
Власини
,
него
тумара
,
завлачи
се
по
шуми
у
дупље
дрвећа
и
виче
,
дању
,
у
пролеће
,
с
кукавицама
,
а
ноћу
,
увек
,
с
кукумавкама
.
Понекад
дође
у
Лесковац
,
где
му
је
девојка
потурчена
,
па
дању
тумара
турским
махалама
као
да
је
тражи
,
и
ћути
:
а
ноћу
виче
.
Двадесет
осам
година
од
то
доба
,
од
његове
девојке
само
пепео
,
ваљда
,
јер
је
умрла
још
прве
године
пошто
су
је
потурчили
,
а
он
је
још
тражи
,
још
кука
за
њом
и
прети
Турцима
.
Кад
је
најлепша
месечина
највише
виче
,
а
тишином
разлеже
се
његов
глас
далеко
,
језа
подузима
свакога
који
га
чује
.
Турци
,
враћајући
се
из
каване
,
обилазе
га
;
не
грде
га
што
иде
ноћу
без
фењера
као
хајдук
,
грехота
;
не
осврћу
се
на
његове
претње
,
боје
се
.
Паша
га
досад
,
како
му
се
чини
,
никад
није
чуо
у
својој
махали
;
а
сад
,
има
недеља
дана
,
сваку
ноћ
,
баш
око
поноћи
,
кад
се
сам
слободи
,
и
развесели
.
Јежи
му
се
кожа
,
и
што
је
у
души
зидао
за
неколико
сата
,
то
Манов
глас
обори
за
цигли
један
тренутак
.
С
виком
Мана
Кукувије
причују
му
се
и
мулине
речи
:
ти
си
мени
крви
дужан
.
XИИИ
Отишли
су
ждрали
и
ласте
;
у
пољу
,
камо
је
Исмаил
ходио
,
спалио
је
први
мраз
са
сланом
траву
,
и
покрио
је
први
снег
,
танак
,
сух
земљу
;
скрили
су
се
свици
,
не
певају
тице
,
тишина
,
само
онај
бор
много
шушти
,
и
тужно
се
превија
голо
дрвеће
,
јер
духа
с
Јастрепца
помаман
ветар
:
у
бело
се
облачи
Јастребац
,
и
брда
и
долине
,
и
увија
се
у
бези
покров
брег
под
Јастрепцем
на
чијем
је
врху
гроб
Исмаилов
;
беле
се
кровови
ниских
кућа
арнаутских
и
високе
куле
мула
-Халимове
,
а
прошарани
су
јатима
врана
,
што
с
маха
на
мах
прхну
,
гачући
,
као
да
се
од
нечега
уплаше
;
стока
по
појатама
,
људи
по
кућама
,
пуста
поља
,
само
замакне
за
брег
по
који
Арнаутин
с
пушком
о
рамену
и
хртом
за
собом
,
иде
у
лов
на
зечеве
,
и
прођу
сеоским
путем
но
две-три
Арнаутке
на
коњима
,
журе
се
у
оближње
село
послом
,
или
у
госте
.
Зима
...
Сирота
Фати
-
султан
!
Дочекала
зиму
у
Топлици
без
наде
на
срећне
дане
,
и
ко
зна
да
ли
с
успоменама
на
Исмаила
;
кад
му
више
не
гледа
ата
,
не
милује
хрта
и
сокола
,
не
љуби
рухо
,
не
плаче
над
оружјем
.
Замутиле
јој
се
очи
,
бистри
горски
кладенци
,
увело
лице
,
свежа
мајска
ружа
,
и
,
каткад
,
чује
се
сух
кашаљ
,
из
груди
.
Час
је
тужна
,
час
толико
замишљена
,
а
час
немирна
,
хтела
би
некуд
далеко
,
ни
сама
не
зна
куд
,
на
онај
брег
под
Јастрепцем
,
увијен
у
бели
покров
,
може
бити
?
или
некуд
даље
,
далеко
од
муле
?
или
у
Лесковац
?
...
К
Лесковцу
се
окреће
,
душом
полази
...
Тешко
рањена
голубица
!
Тек
што
је
раширила
крила
,
види
да
не
може
,
склапа
их
,
клоне
...
И
опет
се
као
нечему
нада
,
нешто
очекује
?
Чему
има
да
се
нада
,
шта
очекује
?
Да
ли
се
сећа
поруке
мајке
Исмаилове
:
ако
ми
не
освети
сина
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
;
или
...
Никому
ништа
не
казује
,
ништа
не
говори
.
Бејаше
се
мало
повратила
,
и
разгалила
,
па
...
Оде
јој
мајка
,
и
оде
јој
несуђена
заова
,
у
Прокупље
,
на
два
дана
,
или
,
како
Турци
кажу
,
на
две
ноћи
,
да
обиђе
кућу
(
јер
како
јој
погибе
брат
,
напустила
и
кућу
и
мужа
)
;
остаде
она
с
мулом
и
дадијама
мулине
кћери
и
сина
.
Па
дадије
је
остављале
,
а
мула
никако
,
жао
му
било
;
или
је
није
остављао
,
што
му
је
њу
његова
кћи
,
полазећи
,
оставила
у
аманет
као
себе
,
или
Исмаила
...
невесту
његова
сина
.
А
кад
се
Садије
-
ханум
,
мулина
кћи
,
врати
,
затече
је
страшну
,
жуту
као
лимун
,
сву
уплакану
,
и
тужну
,
не
тужну
него
као
убивену
;
глас
јој
бејаше
промукао
,
и
болан
,
болан
,
кад
,
угледавши
несуђену
заову
,
узвикну
:
„
Вај
,
ханум
,
све
сам
изгубила
“
!
...
И
ту
је
ударила
у
грчевито
јецање
.
„
Све
сам
изгубила
!
То
све
Исмаил
је
,
мој
брат
“
,
толковала
је
сестра
и
љубила
Фати
-
султан
,
плачући
с
њом
за
дуго
.
Али
од
тада
Фати
мулу
не
двори
,
не
пуни
му
чибук
,
не
пали
му
га
;
од
тада
мула
није
љут
и
тужан
,
него
смућен
,
и
као
да
се
нешто
стиди
,
као
да
избегава
кћер
;
од
тада
не
посу
по
гробу
свога
сина
ни
зрно
пиринџа
,
јер
му
не
отиде
на
гроб
;
од
тада
оне
две
Арнаутке
,
дадије
мулине
кћери
и
сина
,
нешто
се
крадом
погледају
,
и
шапћу
нешто
,
кад
су
саме
,
осврћу
се
да
их
когод
не
опази
,
не
прислушкује
;
од
тада
Фати
више
лежи
него
што
хода
и
седи
,
и
плаче
...
Час-по
па
легне
,
на
чупав
ћилим
,
или
на
шиљте
,
обучена
легне
;
