ГОСПОДА
СЕЉАЦИ
ПРИПОВЕТКА
ТАДИЈЕ
П
.
КОСТИЋА
БЕОГРАД
.
Штампарија
Петра
К
.
Танасковића
-
2275
1896
И
.
Кука
Миликића
Да
су
сви
људи
.
к’о
чича
Јеротије
Миликић
,
пшенично
би
зрно
било
к’о
и
кукурузно
.
Њиме
се
куну
.
Уш’о
је
у
пословицу
и
узречицу
.
Веле
:
верујем
ти
,
к’о
чича
Јеротију
!
А
он
то
зна
,
па
вели
своме
Кићи
:
у
мене
и
ждребад
треба
да
су
паметна
...
То
је
било
кад
су
се
споречкали
,
а
шта
је
даље
било
,
то
зна
сва
капетанија
.
Онда
је
Крста
Миликић
(
а
одатле
и
ми
почињемо
ову
приповетку
)
изашао
из
војске
.
Издрж’о
је
пун
рок
.
Било
их
је
још
из
задруге
у
војсци
,
али
на
њему
се
чудо
зби
!
Ко
зна
како
је
где
,
али
у
нас
је
већ
уобичајено
,
да
исписник
донесе
у
село
по
нешто
ново
.
Ако
ништа
,
извиће
језик
,
те
од
воде
прекрстити
:
„
фоду
“
,
а
од
вина
:
„
фино
“
.
Али
Крста
Миликић
се
преобрази
!
На
њему
се
чудо
зби
!
То
му
се
познавало
на
говору
,
на
лицу
,
на
свакој
аљетки
и
сваком
покрету
.
Ишао
је
брзо
и
онако
,
како
би
рек’о
,
да
ће
се
сад
сапети
.
Очи
су
му
играте
к’о
на
лоју
.
Говорио
је
к’о
нико
у
селу
,
то
јест
,
кад
је
он
хтео
тако
.
И
радним
даном
и
свечаником
носио
је
чо’у
и
памукбез
,
на
ногама
ципеле
ил
’
чизме
,
а
на
глави
шајкачу
ил
’
шеширић
—
„
на
еро
“
.
А
што
је
поган
језик
имао
!
Псовао
је
и
миша
у
дувару
!
Па
светиње
!
Знао
је
колико
има
капија
на
небу
,
и
небеску
чивију
,
где
се
вешају
чакшире
...
А
чељад
само
се
крсте
и
шапћу
:
Боже
’
прости
!
.
У
кући
никога
не
признаје
.
За
Ђека
вели
:
„
премудрица
“
.
Пуши
дуван
пред
Бата
Мојсилом
.
Стрина
Маји
руци
не
прилази
.
У
селу
не
верма
никог
за
старијег
.
Неће
да
устане
попу
Хрисантију
,
ни
првим
људима
:
Јаћиму
Вулетићу
и
Стојадину
Пошурлићу
,
које
и
чича
Јеко
почитује
.
Оде
у
чаршију
,
па
заноћи
.
Оде
на
сабор
,
па
омркне
.
А
они
то
нису
научили
.
.
Кућа
Миликића
задруга
је
на
гласу
.
Тако
је
од
давнина
.
Нико
не
памти
да
су
се
кадгод
делили
,
нити
да
их
је
било
мање
од
тридесеторо
под
једним
кровом
.
И
сад
их
има
толико
.
Ту
су
:
чича
Јеротије
и
његови
,
па
Бата
Мојсило
и
његови
.
То
су
браћа
,
која
имају
синове
,
кћери
и
унучад
.
А
од
помрле
браће
осташе
им
:
од
најстаријег
:
снаха
Обренија
(
коју
зову
:
„
Маја
“
)
са
њеним
синовима
и
унучадима
,
и
од
најмлађег
два
синовца
:
Крста
и
мали
Раде
.
Пуна
кућа
к’о
сат
меда
.
Кад
у
њихово
двориште
ступиш
,
к’о
у
џемат
.
Велика
шиндралија
,
стара
и
чађава
,
издигла
се
под
облаке
.
Бог
и
чича
Јеротије
знаду
кад
је
направљена
.
Па
оџаклије
:
велика
,
нова
и
мала
,
стара
.
Наоколо
,
подаље
,
поређали
се
вајати
к’о
карауле
,
а
испод
њих
салашеви
,
амбареви
,
пивнице
,
млекари
и
оставе
.
Двориште
к’о
тркалиште
,
а
насред
среде
извио
се
столетњи
раст
,
па
све
то
још
више
дичи
и
краси
Чича
Јеротије
,
старац
у
седамдесетим
годинама
,
дуга
раста
,
црне
масти
,
крупан
и
личит
Србенда
,
старешује
у
овој
задрузи
већ
четрдесет
година
.
Он
јој
је
подигао
глас
и
увеличао
имање
.
У
његовој
кући
,
к’о
у
свакој
српској
задрузи
,
зна
се
ред
,
шта
ће
ко
радити
и
где
му
је
место
.
Кутња
глава
,
Јеротије
Миликић
,
издаје
заповести
,
шта
ће
ко
и
шта
ће
се
кад
урадити
.
Он
рукује
кесом
,
он
„
соли
и
обува
“
и
набавља
све
до
шљокице
.
Он
плаћа
порез
и
одговара
пред
влашћу
.
Од
радова
ради
(
сад
у
старост
)
око
поврћа
,
набавља
надничаре
,
обилази
забране
,
шљиваке
,
винограде
,
да
не
буде
штете
.
Бата
Мојсило
(
прозват
„
бата
”
из
малена
,
па
тако
оста
)
човек
у
педесетим
годинама
,
крутуљав
,
снизак
и
смеђ
,
радник
који
у
селу
тражи
парника
,
ради
у
тежим
пољским
радовима
:
косидби
(
доскора
је
био
косбаша
)
и
вршају
.
Кад
отаљају
пољски
радови
,
чува
воденицу
,
збира
ујам
,
води
рачун
кад
ће
се
овце
изјагњити
и
краве
истелити
,
прави
опанке
за
млађу
чељад
,
а
зими
виле
и
лопате
.
Што
су
ови
у
тежачким
радовима
,
то
је
„
Маја
“
у
кући
.
Она
пази
над
редарама
како
ред
воде
,
она
одређује
кад
ће
која
у
род
или
цркви
,
шта
ће
се
којој
набавити
из
чаршије
,
надгледа
децу
кад
су
им
мајке
у
послу
,
даје
пуноправан
глас
о
женидби
и
удадби
омладине
њихове
.
Остала
чељад
слушају
шта
старији
заповедају
.
У
ту
чељад
спадао
је
,
хтео
не
хтео
,
и
Крста
Миликић
.
ИИ
.
Капетан
Спасоје
Жеравица
Једног
летњег
дана
бануше
пред
Миликића
кућу
двојица
путника
,
коњаника
.
Онај
што
иђаше
напред
,
средовечан
,
сувоњав
,
с
пуном
жутом
брадом
и
добро
усуканим
брковима
,
био
је
лепо
обучен
:
у
варошком
оделу
,
шеширом
на
глави
и
лакованим
чизмама
на
ногама
.
Човек
,
који
за
њим
у
пристојном
остојању
јахаше
на
мршавом
мркову
,
што
се
једва
виђаше
испод
гломазног
турског
седла
и
поштанских
бисага
,
био
је
у
турском
оделу
:
чакширама
и
гуњу
,
с
весом
на
глави
и
опанцима
на
ногама
.
Одјашише
у
дворишту
.
Први
лако
скочи
с
коња
,
спокојно
погледа
к’о
пред
механом
или
својом
кућом
,
а
онај
други
притрча
,
те
му
коња
прихвати
.
На
видику
,
у
дворишту
,
беше
само
девојчица
Лева
,
чељаде
из
те
куће
.
Задубила
се
у
некакву
шару
,
па
нешто
загледа
и
броји
.
Пси
залајаше
.
Кокошке
се
сћукаше
под
амбар
.
—
Помаже
Бог
,
цуро
!
Је
ли
ово
дом
господина
Киће
Миликића
?
—
Ју
!
-
трже
се
дете
,
стиште
рад
у
руке
и
стругну
у
кућу
.
Жене
,
мешаје
,
с
тештавим
рукама
,
чупаве
и
брашњаве
,
повирише
на
врата
и
за
час
се
тргоше
.
—
О
,
о
,
добро
дошли
,
добро
дошли
!
Како
ви
,
госпо
’
н
капетане
—
истрча
Кића
из
своје
оџаклије
.
Капетан
се
срдачно
рукова
.
а
за
тим
га
пљесну
по
рамену
:
—
Па
још
,
како
је
...
Јеси
ли
ми
здраво
,
јеси
ли
мирно
...
Јоване
.
проводај
га
мало
.
.
Ја
баш
кажем
,
’
оћу
да
га
нађем
...
Па
како
је
...
Јоване
,
уши
му
истрљај
!
...
—
Разумем
,
господин
капетане
—
рече
пандур
,
погледа
Кићу
,
прихвати
се
капе
,
па
одведе
коње
.
Ко
је
тај
капетан
?
Зове
се
Спасоје
Жеравица
.
Није
давно
дошао
у
овај
срез
а
не
мисли
ни
бавити
се
дуго
у
њему
.
Тако
бар
мисли
он
,
или
боље
:
његова
поштована
госпођа
Цаја
.
Али
та
мисао
што
се
марљивије
гаји
.
то
се
у
већој
тајности
чува
.
УФ
,
кад
би
то
дознао
многопоштовани
народни
посланик
,
Продан
Жмурић
из
Поскурица
!
Родом
је
из
села
Жеравице
.
(
Отуд
је
и
његово
презиме
„
Жеравица
“
.
Узгред
буди
речено
,
он
се
презивао
„
Петровић
“
,
али
како
је
то
презиме
тако
обично
,
да
се
од
Св
.
Петра
на
овамо
сваки
десети
презива
„
Петровић
“
,
то
му
је
пала
срећна
мисао
,
да
узме
какво
особито
презиме
на
:
„
ац
“
или
на
„
ца
“
,
којим
се
не
презива
ни
један
чиновник
у
Србији
)
—
Као
шипарац
оставио
је
село
и
ступио
на
занат
код
мајстор
Вељка
Ибришима
,
абаџије
,
али
код
њега
није
ни
огодинио
.
Зими
,
носећи
једног
дана
пун
мангал
жара
,
спотаче
се
на
дућанском
прагу
,
те
мангал
оде
у
комаде
,
а
жар
се
просу
под-ноге
мајстор
Ибришиму
.
Мајстор
му
нешто
крупно
скреса
,
а
Спаса
му
врати
;
мајстор
шчепа
утију
,
а
Спаса
—
на
врата
!
Није
се
више
ни
враћао
.
Доцније
ступио
је
у
војску
.
Служио
је
три
године
и
дотерао
до
поднаредника
.
Приликом
неком
,
кад
је
једног
рекрута
ухватио
у
лажи
и
кундачки
испратио
у
шиљу
,
командир
га
је
важним
нагласком
ословио
:
—
Поднаредник
Спасо
!
Ти
си
за
полицију
!
Ове
речи
увртио
је
у
главу
и
у
сну
их
је
понављао
.
А
кад
га
је
,
на
скоро
,
командант
батаљона
похвалио
,
да
има
најлепши
рукопис
у
трупи
,
он
се
одлучи
,
да
,
пошто-пото
,
ступи
у
државну
службу
.
Тако
је
и
било
.
Благодарећи
милостивим
људима
,
он
се
нађе
на
платном
списку
званичника
дотичне
среске
канцеларије
.
Тад
му
није
ништа
остало
,
но
да
сву
пажњу
поклони
свом
изображењу
,
а
то
изображење
састојало
се
у
томе
:
да
иде
као
окружни
начелник
,
полако
,
с
гимнастичким
истурањем
ногу
,
да
носи
пуну
браду
ко
начелников
секретар
,
и
да
се
потписује
ко
први
претпостављени
писар
.
који
после
презимена
навезе
читаво
„
Соломуново
Слово
.
“
Касније
,
као
практиканат
при
једном
министарству
,
носећи
пенсију
опште
уваженој
госпођи
Соси
,
упозна
се
с
њеном
сестричином
Цајом
.
(
Чувена
је
„
тетка
Соса
”
у
вишим
престоничким
круговима
)
.
—
Ви
практиканат
!
—
На
жалост
...
госпођице
...
толика
дугогодишња
беспорочна
служба
—
одговори
Спаса
и
дубоко
се
поклони
.
—
Шта
мислите
!
Тако
изображен
човек
,
с
таквом
грацијом
и
достојанственим
држањем
...
Шта
мислите
,
—
практиканат
!
...
Од
тада
није
избијао
из
те
куће
.
Набављао
је
пилеж
,
спремао
зимницу
,
обрачунавао
се
с
пиљарицама
и
повртарима
,
а
за
дугих
зимњих
ноћи
,
кад
су
сваке
треће
вечери
приређивате
седељке
у
тетка
Сосиним
одајама
,
на
којима
су
се
виђали
крупнији
чиновници
свих
могућих
струка
,
Спаса
је
чинио
све
за
задовољство
гостију
:
набављао
је
нове
карте
,
тазе
вино
,
посластице
Марије
Фаркаш
и
мезелук
Богољуба
.
Росулека
.
Једном
,
кад
је
г
.
министру
поднео
некакав
табеларни
преглед
,
врло
марљиво
израђен
,
он
му
је
поклонио
пажње
:
—
Ви
сте
,
ако
се
не
варам
,
зет
госпође
Сосе
?
—
Извинте
,
господине
министре
...
познаник
и
штовалац
—
рече
Спаса
,
сав
црвен
као
рак
.
Није
прошло
ни
неколико
дана
,
а
Спаса
је
постао
зет
опште
уважене
тетка
Сосе
,
само
с
том
разликом
,
што
се
госпођина
Цаја
није
хтела
удати
за
практиканта
,
већ
за
среског
писара
,
те
је
тако
Спаса
,
пре
венчања
,
добио
указ
.
Уважена
госпођа
Соса
удала
је
три
шћери
и
девет
сестричина
,
братаничина
и
рањеница
:
прве
за
крупније
,
а
остале
за
ситније
чиновнике
.
За
то
је
,
с
пуно
права
,
говорила
да
има
:
течу
у
министарству
,
ујака
у
Државном
Савету
и
стрица
у
Конзисторији
.
Откуд
сад
г
.
Спаса
у
овом
срезу
,
за
то
би
требали
да
припитамо
многопоштованог
господина
Продана
Жмурића
,
народног
посланика
из
Поскурица
и
госпођу
капетаницу
Цају
.
Првог
за
то
,
шта
му
се
то
толико
допало
у
раду
капетана
Спасоја
Жеравице
у
скупштинским
изборним
актима
,
а
другу
за
то
,
под
каквим
је
условима
пристала
прошлог
лета
на
Кисељаку
да
извесно
време
преседи
у
овом
забаченом
срезу
.
Капетан
ступи
у
нови
конак
.
За
њим
иде
Кића
,
нестрпљиво
трљајући
руке
и
искашљујући
се
.
—
Као
што
видим
...
О
,
о
,
тако
,
тако
—
завири
он
у
сва
четири
угла
Кићине
собе
.
—
Па
...
сељачка
посла
,
господин
капетане
...
колико
се
може
и
уме
—
рече
Кића
,
гледајући
у
скоро
набављени
и
лепо
намештени
кревет
.
—
Бога
ми
,
госпоска
посла
...
Знам
кога
имам
...
Соба
дугачка
и
видна
,
с
три
прозора
.
.
Намештена
и
уређена
пола
сељачки
,
а
пола
варошки
.
У
једном
углу
је
гвозден
кревет
с
душеком
,
јорганом
и
белим
јастуцима
,
а
у
другом
широки
дрвени
,
са
шареницама
,
сламом
напуњеним
јастуцима
и
потшивеним
војничким
ћебетом
.
На
столу
,
до
прозора
,
чаша
воде
с
цвећем
,
а
око
ње
дуње
и
шућурке
,
перо
и
мастило
,
календар
и
правило
пешадијске
службе
.
О
зиду
виси
огледало
,
окићено
чубером
и
босиљком
,
два
шешира
,
шајкача
,
доглед
,
револвер
,
чантра
од
црвеног
бланка
,
слике
неких
царева
и
ратова
.
То
је
соба
Киће
Миликића
.
—
Кажем
ја
господин
начелнику
:
нама
требају
људи
млади
,
вредни
,
предузимљиви
—
рече
капетан
утирући
чело
марамом
.
—
Устаоци
!
—
рече
Кића
и
намести
га
на
гвоздени
кревет
.
—
Да
,
устаоци
...
Нама
требају
људи
,
који
ће
слободно
заступати
наша
убеђења
...
Кића
јуначки
подиже
главу
...
—
Који
ће
и
живот
положити
...
Па
како
ти
још
...
Здраво
си
,
мирно
си
...
—
Добро
,
господин
капетане
,
како
ви
.
—
Јест
,
кажем
ја
господин
начелнику
,
а
он
вели
:
ето
тамо
тебе
и
господин
Продана
,
па
што
ви
учините
,
ја
пристајем
,
пристаје
и
господин
министар
и
сви
.
Ко
је
ваш
и
наш
је
.
А
то
се
,
драги
мој
Кићо
,
по
себи
разуме
.
Свака
влада
тражи
ослонца
у
народу
.
А
шта
је
народ
?
Народ
је
велико
стадо
,
коме
треба
добрих
чобана
,
па
да
се
стриже
и
музе
...
—
А
народ
,
относно
,
мора
уз
влас
’
,
хтео
не
хтео
—
додаде
Кића
.
—
Мора
,
било
милом
,
било
силом
.
Нама
требају
само
устаоци
!
...
—
Одушевљени
,
на
премер
,
не
устрашими
.
—
Хоћемо
устаоца
!
Хоћемо
одушевљених
приврженика
,
који
ће
неустрашимо
...
Ох
,
ала
су
красни
,
ала
су
гојазни
—
прекиде
капетан
,
гледајући
на
прозор
—
Па
што
су
за
подварак
...
Збиља
,
колико
их
имате
?
—
Плована
,
госпо
’
н
капетане
?
Имамо
доста
пловчића
.
—
Код
вас
су
се
испилили
,
или
сте
их
купили
?
—
упита
он
,
па
пре
но
што
ће
сачекати
одговор
,
продужи
:
—
Држава
наша
то
ти
је
једна
велика
машинерија
...
Државни
службеници
то
су
точкови
на
тој
машинерији
.
Ми
смо
,
драги
мој
,
точкови
;
ми
капетани
и
ви
што
сте
уз
нас
.
Државни
разлог
!
—
подвикну
он
значајно
—
захтева
...
У
осталом
,
то
ће
ти
објаснити
многопоштовани
народни
посланик
,
господин
Продан
.
—
Наш
је
задатак
огроман
—
поче
Кића
декламујући
—
огроман
и
преогроман
...
и
хвала
вама
који
сте
ви
...
на
премер
...
у
осталом
...
објаснили
ми
на
првом
састанку
и
у
своје
друство
ме
примили
.
Кића
се
заплами
у
лицу
.
Велико
одушевљење
навалило
и
загушило
га
,
па
му
израза
не
могаше
наћи
.
—
У
осталом
,
относно
што
се
тиче
—
продужи
он
шапатом
—
највећа
је
сметња
у
овим
старкељама
.
—
То
су
тотови
,
безјаци
!
...
То
су
кладе
сувременом
напретку
—
рече
капетан
,
устаде
и
звиждућући
,
поче
разгледати
слике
по
зиду
.
—
На
премер
,
само
молим
да
се
не
чује
,
госпо
’
н
капетане
мој
стриц
,
Јеко
,
глуп
ти
је
ко
гарнизонска
чизма
.
Он
је
од
давнина
навикао
да
господари
овим
робовима
у
задрузи
.
Свако
ради
а
он
слади
...
Е
,
нема
то
...
„
Дух
времена
сад
је
таки
.
“
Па
му
је
криво
што
му
,
даклем
,
и
сад
не
иде
све
ко
по
лоју
,
што
нећу
и
ја
у
бразду
...
Е
нема
то
...
„
Дух
времена
сад
је
таки
.
“
Све
сам
му
конце
пофатао
.
—
Тако
,
тако
,
само
тако
—
мрмори
капетан
,
гледајући
у
кованлук
у
вртићу
.
—
Само
тако
ти
њих
...
Како
су
вредне
!
То
ти
је
оно
:
вредна
ко
’
чела
.
На
сваки
начин
ви
имате
меда
и
сувише
?
—
И
сувише
,
господин
капетане
,
и
у
ћуповима
и
у
саћу
...
Ако
је
по
вољи
,
да
спремимо
мало
саћа
?
—
Жена
моја
радо
га
једе
.
—
Бата
Мојсило
нарочито
ову
сточицу
милује
—
додаде
Кића
.
—
То
вам
је
сточан
човек
,
то
јес
’
најволи
стоку
,
њу
пати
и
њом
се
занима
—
Мојсило
!
Мојсило
!
—
забезекну
се
капетан
.
—
Који
то
Мојсило
?
—
Мој
стриц
.
Страшно
безазлен
човек
.
Издире
ко
роб
,
ко
кљусе
,
и
не
зна
ништа
даље
од
носа
и
од
оне
стоке
,
што
је
милује
.
То
ти
је
оно
,
госпо
’
н
капетане
:
ко
не
иде
даље
од
тора
,
не
зна
више
од
вола
.
—
Ти
су
„
Мојсили
“
ужас
глупи
људи
.
И
глупи
и
неблагодарни
—
примети
капетан
са
мало
живљим
изразом
.
Ради
примера
,
ево
једног
од
тих
„
Мојсила
“
:
Дошао
је
у
чаршију
у
чошним
чакширама
,
чизмама
,
астраган
шубаром
,
дебелим
сребрним
ланцем
преко
крошњавог
трбуха
.
У
селу
крао
целог
века
,
па
у
старост
дошао
да
се
чаршија
.
Отворио
механу
,
а
не
зна
о
Богу
две
.
Ни
паприкаш
не
уме
зготовити
,
а
хоће
да
механише
.
Нити
се
ко
с
њим
дружи
,
нити
можеш
што
ваљано
чути
од
њега
.
Васдан
којекаквих
киксева
.
Казнио
сам
га
с
триста
динара
,
кукао
је
и
запомагао
док
нисам
акте
забацио
да
му
кривица
застари
.
Потписао
ми
меницу
од
пет
стотина
динара
и
,
случајно
,
са
свим
случајно
,
платио
је
.
Сад
очи
да
ми
извади
за
тих
тричавих
пет
стотина
!
А
да
сам
му
ја
тамо
,
он
не
би
смео
зуба
помолити
,
да
је
хиљаду
и
пет
стотина
...
Ти
„
Мојсили
“
ужас
су
неблагодарни
људи
!
...
За
тим
се
прешло
на
говор
о
нашим
сељацима
,
у
чему
су
се
обојица
сложили
(
или
боље
:
Кића
је
све
одобравао
,
што
је
капетан
причао
и
тек
понешто
додавао
)
да
су
наши
сељаци
глупи
и
нерадници
,
даље
,
о
оскудици
образованих
људи
у
народу
.
—
Камо
среће
,
да
имамо
у
свакој
општини
по
десетак
тако
образованих
сељака
,
као
што
си
ти
,
куд
би
ми
одмакли
—
рече
му
капетан
баш
у
брк
.
Кића
задрхта
,
ко
да
га
грозница
стресе
.
—
На
премер
...
относно
...
даклем
...
тешко
је
с
којекаквим
буквама
на
крај
изаћи
—
рече
он
и
осети
неко
особито
задовољство
,
што
му
тако
подесан
израз
паде
на
језик
.
—
Нама
не
треба
голанферија
,
маса
,
руља
,
нама
треба
језгро
народа
,
цвет
народа
!
...
—
Кајмак
друствени
—
додаде
Кића
,
поносно
диже
главу
и
усука
брчиће
.
Стиже
и
послужење
.
На
великом
служавнику
(
на
коме
је
насликан
некакав
ђенерал
са
великом
перјаницом
)
који
се
износи
само
о
Св
.
Ђорђу
и
о
крстоношама
,
донесе
Лева
кафе
и
вина
.
—
Наш
свет
,
као
што
рекох
—
промрмља
капетан
преко
цигаре
—
страшно
је
назадан
.
—
Относно
...
страшно
глуп
—
додаде
Кића
.
—
Глуп
му
је
ход
,
говор
,
хаљина
,
сваки
покрет
,
ама
све
.
Само
да
ти
о
том
прича
многопоштовани
посланик
Продан
Жмурић
.
У
осталом
,
он
ће
те
о
свему
обавестити
.
—
Ја
ћу
се
,
на
премер
,
особито
радовати
да
ступим
у
такво
отмено
друство
...
И
хвала
вам
,
који
ви
мене
тамо
убројавате
...
Изволте
,
господин
капетане
!
—
Хвала
!
Красно
вино
!
За
сретњих
добрих
речи
...
А
цура
,
ако
смем
питати
,
она
је
...
—
Бата
Мојсилова
најмлађа
кћи
—
одговори
Кића
.
Лева
погледа
низа
се
.
—
Хвала
!
Хтео
сам
само
да
свратим
.
И
тако
да
сумирамо
—
скочи
капетан
.
—
Држава
наша
то
ти
је
једна
велика
машинерија
,
ми
смо
точкови
на
тој
машинерији
.
Свака
влада
мора
се
ослањати
на
људе
из
народа
.
Ти
си
одликован
поверењем
господина
Продана
,
да
првачиш
у
овоме
крају
.
Ти
си
члан
наше
странке
,
на
коју
се
влада
ослања
.
Од
нас
се
тражи
исправност
,
постојанство
!
Од
нас
се
тражи
да
слушамо
шта
старији
заповедају
,
а
наши
старији
то
су
господин
Вођа
и
ШеФ
,
и
многопоштовани
народни
посланик
Продан
Жмурић
.
Да
слушамо
увек
,
у
по
дне
,
у
поноћи
...
Државни
резон
!
...
Размислимо
шта
је
то
државни
резон
!
И
тај
државни
резон
тражи
од
нас
исправност
,
постојанство
,
послушност
.
—
Увек
,
у
по
дне
,
у
поноћи
—
стаде
Кића
војнички
.
—
Са
прегоревањем
,
које
је
својствено
...
у
осталом
то
ће
ти
објаснити
господин
Продан
.
—
Јоване
!
...
коње
!
Цуро
,
кажи
пандуру
нек
пође
.
Девојче
истрча
.
—
Као
новом
члану
наше
дружине
—
поче
Спаса
китити
уз
чашу
—
ја
ти
желим
,
да
достојно
одговориш
надама
,
које
се
на
те
полажу
.
Желим
,
да
те
скорим
поздравим
као
председника
криворечке
општине
...
Хтео
сам
само
да
свратим
...
Збогом
16
идућег
на
гозбу
!
-
Хвала
вам
...
и
немам
речи
...
које
ви
мене
...
у
ваше
друство
...
Молим
вас
,
што
хитате
,
госпо
’
н
капетане
...
—
Послови
су
,
брате
,
бриге
,
терети
...
Хтео
сам
само
да
свратим
—
рече
капетан
и
изађе
.
Кића
га
испрати
,
нареди
те
пандур
подмири
своје
бисаге
,
па
се
врати
у
собу
.
Али
у
њој
нигде
мира
,
ни
покоја
.
Горео
је
сав
ко
у
врућици
,
а
грашке
зноја
киптаху
му
с
лица
.
Раздраган
до
лудила
,
баци
руке
за
леђа
,
па
се
разману
преко
собе
и
тамо
и
амо
.
—
Многопоштовани
народни
посланик
Продан
Жмурић
!
...
Господин
шеФ
у
Београду
!
...
Капетан
Спаса
Жеравица
!
...
Ја
!
...
Наше
друство
...
О
,
Боже
,
има
ли
ико
срећнији
од
мене
,
Крсте
Миликића
!
...
Седе
на
кревет
и
затури
се
.
Нешто
га
боцка
,
голица
.
Пређе
на
столицу
,
затури
се
,
извади
дуванску
кутију
,
те
једну
запали
,
па
скочи
.
—
Боже
,
да
ли
то
види
Маја
,
Брацан
,
Бата
Мојсило
и
остали
наши
.
Нека
кажу
,
је
ли
ико
игда
,
из
ове
куће
на
тај
степен
изашао
,
да
се
на
оваке
људе
ослони
,
Наш
шукундед
Костадин
,
чудна
ми
чуда
,
крвио
се
с
Турцима
...
Умр’о
—
па
ништа
...
Нити
је
био
кмет
,
ни
председник
,
ни
посланик
...
Наш
дед
Милојић
,
и
мој
отац
Радоје
,
били
су
обични
аргати
.
Нити
их
ко
чуо
,
ни
знао
од
господе
и
трговаца
.
Стаде
и
погледа
на
прозор
.
Тамо
,
на
домаку
,
под
једним
осојем
,
види
се
сеоско
гробље
.
—
Мирно
и
спокојно
почивајте
у
хладном
гробу
,
стари
моји
,
вашу
славу
ја
ћу
узнети
—
рече
он
,
па
седе
за
сто
,
извуче
Фиоку
и
из
ње
читаво
туце
хартије
.
Узе
перо
и
написа
:
„
Живео
Кића
Миликић
.
“
Паде
му
на
ум
да
размисли
:
како
би
се
потписивао
.
Да
ли
:
Крста
Миликић
?
Не
ваља
.
Боље
:
Кића
Миликић
...
Али
то
је
тако
млако
презиме
!
И
,
после
,
има
још
један
Кића
у
селу
!
Од
куд
,
наопако
,
да
се
и
он
роди
?
Од
куд
баш
тако
име
да
му
надену
?
На
премер
,
оде
он
у
чаршију
и
престави
се
господи
:
Кића
из
Криве
Реке
!
—
О
,
ви
сте
,
дакле
...
Изволте
сести
...
Драго
ми
је
...
Слушао
сам
за
вас
.
.
И
многи
ће
мислити
да
сам
то
ја
,
а
он
је
ко
конџолос
...
Само
да
ме
брука
!
Од
куд
да
се
и
он
тако
зове
,
кума
му
лудог
!
...
И
пошто
читава
два
табака
ишара
,
одлучи
се
,
да
се
од
сад
потписује
:
„
Кића
Радојев
Миликић
—
Криворечанин
“
,
с
уверењем
,
да
нема
човека
,
који
се
овако
потписује
,
па
да
сву
Србију
пребиштеш
.
Скочи
,
па
стаде
пред
огледало
.
Огледа
се
са
свих
страна
.
Леп
човек
:
црномањаст
,
пун
,
очи
крупне
и
црне
ко
трњине
,
нос
мали
,
правилан
,
брчићи
тек
да
се
прихвате
.
Брадица
,
само
један
прамичак
.
Усука
бркове
и
онај
прамичак
.
Накомрди
се
,
па
се
разведри
,
да
види
како
му
личи
.
Узе
један
шешир
,
накриви
на
једну
страну
,
па
на
другу
,
напред
и
назад
,
па
тако
и
други
.
Остави
оба
,
на
узе
шајкачу
.
Она
му
беше
најмилија
.
—
Сад
ће
се
господин
капетан
похвалити
господину
Продану
,
како
сам
ступио
у
њиово
друство
,
а
овај
ће
то
доставити
и
самом
господину
Шефу
у
Београду
.
Сви
ће
о
мени
говорити
и
распитивати
за
ме
.
Они
траже
да
будем
њин
Боже
,
зар
још
сумњају
и
зар
су
могли
и
помислити
,
да
не
желим
да
будем
нешто
веће
и
више
од
мојих
укућана
,
суседа
и
сељака
!
Сад
сам
њин
од
шајкаче
до
врнчаница
.
И
кроз
који
дан
ја
ћу
се
пети
све
више
и
више
,
ко
уза
степенице
.
Јес
’
,
ја
,
Кића
Миликић
!
Сила
смо
!
—
продера
се
ко
да
се
с
неким
инати
...
Лева
утрча
на
врата
.
—
Леле
,
леле
!
—
груваше
се
у
прса
.
—
Јеси
л
’
видла
,
а
?
—
Да
се
нисмо
обрукали
?
—
Ене
сад
!
А
што
да
се
обрукамо
?
—
Па
како
нас
је
затекао
...
—
Чудо
!
И
зар
код
њега
да
се
ја
обрукам
!
—
Оно
је
господин
...
Ко
је
оно
,
Кићо
?
—
Ко
је
?
Само
да
знаш
ко
је
!
Капетан
,
море
,
капетан
!
Море
,
капетан
еј
!
...
—
Ју
...
па
шта
вели
,
како
нас
је
затекао
...
—
Капетан
,
Лево
,
капетан
!
Начелник
срески
!
Старешина
читавог
среза
!
Он
што
каже
,
казано
је
;
што
он
заповеди
,
заповеђено
је
.
То
јес
’
,
што
каже
он
,
што
каже
многопоштовани
посланик
Продан
Жмурић
и
што
кажем
ја
!
—
И
ти
...
—
Шта
се
цериш
,
и
ја
,
и
ја
,
да
како
!
—
Он
може
да
уапси
у
вајат
код
сударника
?
—
Лудице
једна
и
још
питаш
.
Сад
да
ухапсимо
кога
’
оћеш
.
Одмах
,
с
места
,
пола
села
у
апс
,
с
места
,
без
изговора
,
да
вежемо
,
да
апсимо
,
да
тучемо
,
да
глобимо
!
Лудо
једна
,
ништа
не
знаш
—
чвркну
је
у
чело
—
лудо
једна
!
Прође
преко
собе
,
погледа
на
прозор
,
па
на
огледало
.
Усука
брчиће
и
онај
прамичак
брадице
.
—
И
од
куд
ћеш
знати
.
Сви
се
правите
да
нешто
знате
,
а
ништа
не
знате
.
Извади
мараму
,
обриса
огледало
,
расука
и
усука
брчиће
,
накриви
шајкачу
,
забаци
руке
на
леђа
,
па
се
разману
преко
собе
.
—
Те
не
знам
,
ово
је
неки
ред
.
Те
не
знам
,
ово
је
неки
обичај
.
Те
ово
се
ваља
,
а
ово
се
не
ваља
...
Овде
човек
да
проблеји
,
к’о
у
тору
...
Лева
марљиво
везијаше
колир
памучне
кошуље
.
—
Маја
вели
:
Кићо
,
миле
,
слушај
,
благо
Маји
,
старијега
...
К’о
да
ме
је
сад
с
крила
спустила
.
А
ко
су
ти
старији
?
Види
ли
ми
се
од
њиове
свеће
?
Чудна
ми
чуда
што
пушим
дуван
пред
Бата
Мојсилом
!
Уби
ћу
му
чес
!
Па
још
да
клањам
Вулетићу
и
Пошурлићу
и
љубим
стопе
попу
Хрисантију
.
Ама
нећу
море
,
не
!
Нек
се
похвале
,
кад
им
се
приклони
Кића
Миликић
!
Погледа
на
прозор
,
погледа
на
огледало
,
па
јој
се
запиљи
у
очи
.
—
Је
л
’
тако
,
Лево
?
—
Ти
знаш
—
слеже
дете
раменима
.
—
Немој
тако
,
селе
...
Је
ли
,
ти
си
моја
сеја
?
—
Јес
’
.
—
Слушај
ти
твога
бату
,
па
да
те
к’о
лутку
окитим
...
—
Бато
,
бато
,
ниси
чуо
,
Маја
и
Ђеко
казали
,
да
се
сад
за
Госпођу
поновимо
и
ја
и
Стака
и
Инђија
...
—
Е
,
чудна
ми
чуда
:
казала
Маја
...
Каз’о
Ђеко
.
.
Али
теби
ће
бата
купити
срмајли
јелече
...
—
Маја
каже
:
сад
уз
посте
доћи
ће
Ђоша
терзија
да
нам
среже
по
сукнено
јелече
с
четири
гајтана
...
Како
лепо
реже
!
...
—
Па
да
ти
купим
ципелице
,
штикле
на
стопарче
...
—
Бата
Мојсило
гради
у
воденици
опанке
од
телећака
...
Ју
,
да
видиш
каки
су
...
Па
они
с
двојим
преплетима
.
А
Вују
се
гради
у
чаршији
чантра
од
нашег
сивоњице
...
—
Још
по
том
амрелче
,
па
да
ми
будеш
к’о
лептирче
...
Па
да
те
изведем
међ
’
господу
и
госпођице
,
па
да
те
удам
,
да
будеш
госпоја
...
Лева
стругну
на
врата
.
—
Лудо
к’о
дивљач
—
шану
он
за
се
,
огрну
гуњче
,
узе
штапић
и
звиждукајући
изађе
на
поље
.
Сунце
већ
превалило
преко
неба
.
Дебео
лад
ухватио
са
стране
и
кућу
и
остале
грађевине
,
а
небом
промакне
по
који
облачак
к’о
грушевина
.
Жене
,
мешаје
,
испљускале
се
водом
и
тек
дануле
душом
од
жеге
с
поља
и
ватре
с
прочевља
,
отпустиле
витице
,
па
прилегле
раду
.
Деца
скакућу
из
лада
у
лад
,
седлају
мачке
и
сапињу
пилад
,
свађају
се
и
церекају
,
а
Лева
пристаје
уз
њих
,
те
их
мири
и
заговара
.
—
Инђија
,
Кићо
,
Лево
,
Стако
!
Има
ли
које
горе
,
море
...
Ено
свиња
у
ку’рузу
...
Ић
...
кић
...
кић
!
—
зачу
се
чича
Јеко
из
шљивака
.
Узнемирише
се
деца
и
жене
.
—
Лево
,
потрчи
,
—
викнуше
оне
.
Девојче
одјури
без
обзира
.
—
Мањ
то
.
Још
и
кокошке
да
ти
терам
на
воду
—
прогунђа
Кића
,
обуче
гуњче
,
баци
штап
и
пође
шљиваку
.
—
Ђеко
је
у
шљиваку
—
окрену
се
женама
.
—
Јес
’
,
дилбере
,
у
коларници
—
рече
једна
.
—
Сад
баш
дође
из
поља
—
додаде
друга
—
Нешто
деља
,
а
Шећо
уз
њега
,
па
мути
црвену
земљу
.
Да
ви’ш
какав
је
,
златане
!
У
коларници
,
где
су
смештена
волујска
кола
,
читава
и
расточена
,
сува
јапија
и
коларски
алат
,
мајсторише
стари
Јеко
,
а
мали
Раде
,
ђедино
синовче
,
џака
и
циганише
.
Размутио
калуп
црвене
земље
у
некој
чанчини
,
те
ђеду
конац
оквасио
да
отанча
баскију
,
па
сад
у
њој
руке
брчка
и
шара
канате
.
—
Мируј
,
море
,
бркљо
бркљави
—
рекао
би
старац
кроза
зубе
,
не
скидајући
очи
с
црвене
бразде
,
по
којој
му
брадва
варакаше
.
—
Бата
!
Бата
!
Ене
га
бата
—
скочи
дете
у
присрет
брату
.
—
Сустал
’
се
,
Ђеко
—
поздрави
га
Кића
,
чешкајући
се
иза
врата
.
—
Ет
’
,
понајлак
,
старачка
посла
—
тихо
прозбори
нишанећи
уз
баскију
.
—
А
ти
,
ти
,
јолпазе
мали
,
—
шану
му
брат
—
тебе
ћу
ја
добро
ишакетати
.
—
Бато
,
Бато
!
Ђеко
вели
!
Раде
умочи
конац
у
варбу
и
ја
умочио
...
—
Де
де
,
де
де
!
—
запрети
му
прстом
,
искашља
се
,
подбочи
се
једном
руком
,
а
другом
стаде
усукивати
оно
брадице
.
Имао
би
много
да
му
прича
,
а
не
може
да
се
накани
.
Одакле
да
почне
,
како
и
на
коју
руку
:
да
ли
озбиљно
,
у
виду
рапорта
,
што
га
је
негда
подносио
каплару
,
да
ли
тихо
,
снисходљиво
...
—
Кажем
ја
Мојсилу
:
буковина
је
меко
дрво
.
Ни
баскије
не
би
више
од
ње
направио
.
—
Ја
,
што
велиш
,
Ђеко
...
—
Церовина
је
за
шта
’
оћеш
.
Нуто
како
звечи
!
Ка
’
челик
!
—
Ја
,
боља
је
она
—
промуца
Кића
.
Понова
се
искашља
,
прикупи
снагу
,
стресе
се
к’о
да
оков
збаци
,
те
му
се
језик
одреши
.
—
Ама
видел
’
ти
,
Ђеко
,
и
гостију
имадосмо
...
—
Шта
велиш
,
море
?
-
Кића
узе
један
прутић
,
тек
да
му
је
у
руци
,
па
продужи
:
—
Јес
’
,
Бога
ми
,
Ђеко
,
господин
Спаса
Жеравица
,
капетан
,
мој
добар
љубавник
...
удостојио
ме
је
...
то
јес
’
...
посетио
ме
...
—
А
по
ком
послу
,
море
?
—
Па
знаш
,
Ђеко
,
сад
му
је
...
да
речемо
...
таки
обичај
,
то
јес
’
,
у
господе
,
да
се
и
без
гостинских
дана
посећују
...
—
Нуто
де
!
.
—
И
ако
нисам
господин
,
Ђеко
...
ја
...
што
’
но
рек
’
...
добро
је
кад
човек
с
господом
познанство
ухвати
...
Ја
не
знам
к’о
што
би
ти
рек’о
,
Ђеко
,
али
...
онајке
...
имати
потпору
власти
,
нарочито
’
наког
пријатеља
,
к’о
што
је
господин
Жеравица
...
-
Оно
жуто
?
—
рече
старац
,
дохвати
још
једну
баскију
,
испореди
је
с
овом
што
је
тесаше
,
мрдну
главом
и
накељи
се
:
—
Од
невешта
и
гора
плача
...
Да
ова
баскија
прође
кроз
руке
Јована
Гоље
,
искочила
би
ка
’
из
калупа
,
а
овако
јој
се
не
зна
која
је
вера
.
Је
л
’
тако
Раде
?
Дете
се
насмеја
.
—
Е
,
да
ти
знаш
Ђеко
,
—
продужи
Кића
савијајући
прут
—
шта
у
њему
лежи
,
баш
у
оном
капетан
’
Спаси
!
Сам
господин
Продан
Жмурић
,
народни
посланик
,
вели
:
кам
’
среће
да
има
у
Србији
још
пет
оваких
чиновника
...
Старац
се
јетко
осмехну
:
—
Продан
!
...
Знам
га
од
литре
меса
!
.
Кића
ману
главом
и
баци
поглед
у
висине
.
—
Е
,
мој
,
Ђеко
,
да
ти
знаш
каква
је
сила
тај
Продан
!
Једном
сам
чудо
гледао
,
па
се
нисам
могао
ишчудити
,
а
то
је
,
знаш
,
Ђеко
,
било
,
кад
сам
био
у
Београду
у
војсци
,
па
идем
ти
ја
Теразијама
оздо
,
а
они
озго
,
то
јес
’
народни
посланик
Продан
Жмурић
,
и
замисли
—
бодну
се
прстом
у
чело
—
с
њим
господин
министар
грађевина
...
Јес
’
,
здравља
ми
!
Лепо
уватио
га
министар
под
руку
,
па
га
води
и
све
се
смеје
и
заговара
га
,
а
Продан
се
накомрдио
ка
’
облак
!
Свет
врви
и
тамо
и
амо
и
чес
им
одаје
.
А
баш
тада
је
Продан
у
скупштини
жестоко
избрусио
тог
истог
господина
министра
грађевина
,
што
није
озидан
мост
на
Поточањку
,
до
његове
механе
,
но
се
народ
у
калу
дави
...
Сви
га
се
боје
и
сви
му
се
клањају
...
Што
зажели
,
чини
му
се
...
Он
је
овог
капетана
и
изабрао
,
па
...
Ђеко
...
овај
...
на
прилику
...
шта
би
валило
овој
чувеној
кући
Миликића
,
да
се
на
јаке
пријатеље
ослони
...
Одану
и
збриса
зној
с
чела
.
Учини
му
се
да
је
жешћу
беседу
изговорио
,
но
игда
до
сад
,
и
да
му
се
тек
сад
језик
одрешио
.
Старац
ћути
и
мери
баскије
,
испоређује
и
изједначује
...
—
Па
почех
ти
причати
,
Ђеко
;
вели
мени
капетан
Спаса
:
реткост
је
где
тако
воспитаног
сељака
и
радујем
се
што
те
је
таквог
одгајила
честита
кућа
Миликића
.
Није
да
речеш
,
Ђеко
,
да
се
што
’
валим
,
ено
,
вала
,
чула
је
и
Лева
,
и
ја
ка
’
стид
ме
...
знаш
...
рећи
ће
неко
да
се
господим
...
Јок
ја
,
вала
,
што
бих
се
господио
...
Ето
,
вала
,
чула
је
Лева
...
Старац
одмери
једну
баскију
,
па
баци
:
—
Крива
!
Исправиће
је
Суљови
гвоздењаци
.
Бе
’
шале
,
отпадни
де
на
тркалиште
,
до
Суља
Циганина
,
нек
искује
једну
стотину
дугачких
клинаца
,
да
онај
врт
оградимо
.
—
’
Оћу
л
’
и
ја
,
Ђеко
,
—
скочи
Раде
—
да
видим
како
Суљо
у
ме’ове
дува
?
Да
и
ја
дувам
!
...
—
Ти
ћеш
,
благо
Ђеку
,
са
мном
,
да
мајсторишемо
,
па
да
будеш
добар
мајстор
...
Кића
усколута
прутић
,
пробише
га
нове
грашке
зноја
,
док
се
накани
да
заврши
:
—
Па
да
ви’ш
,
Ђеко
,
вели
господин
капетан
:
да
те
,
вели
,
окметимо
...
Ја
велим
нећу
,
како
би
то
било
мимо
моје
старије
у
задрузи
...
А
он
вели
:
на
млађима
свет
остаје
...
неће
се
...
овајке
...
љутити
чича
Јеко
,
када
му
...
онајке
...
глас
кући
подижем
...
А
ја
велим
нећу
...
—
Ић
...
кић
...
кић
!
...
—
скочи
чича
Јеротије
—
Ене
их
!
Лево
,
Инђија
,
Стако
,
свиње
у
ку’рузу
!
...
Не
дај
!
—
Ић
...
кић
...
кић
!
...
—
Кића
отрча
,
а
за
њим
и
Раде
одскакута
.
—
О
,
Кићо
!
Деде
,
па
одпадни
часком
до
Суља
на
тркалиште
за
оне
гвоздењаке
!
.
Кића
шкргутну
зубима
:
—
Јован
Гоља
!
Циганин
Суља
!
УФ
,
та
да
ли
ће
доћи
дан
,
да
смакнем
ове
туторе
с
главе
!
...
И
замаче
на
тркалиште
...
ИИИ
.
Народни
посланик
,
Продан
Жмурић
.
16
.
Августа
исте
године
била
је
гозба
у
дому
среског
начелника
,
Спасоја
Жеравице
,
у
част
доласка
народног
посланика
,
Продана
Жмурића
са
скупштине
.
Али
,
претходно
,
да
се
упознамо
са
господином
послаником
.
Продан
Жмурић
давно
је
прешао
педесету
годину
,
али
још
младолик
,
крепак
и
у
снази
.
Личит
човек
:
висок
,
дежмекаст
,
очи
крупне
,
плаве
,
нос
велики
,
орловски
,
бркови
танки
,
дугачки
.
Од
како
је
на
довлету
је
,
к’о
ни
један
сретњи
из
његовог
села
.
А
ево
откуд
је
то
:
Још
као
голобрадо
момче
најми
се
у
пандуре
(
или
како
би
он
миловао
рећи
:
„
ступи
у
државну
службу
“
)
код
капетана
Павла
Глоговца
(
и
он
се
презивао
по
селу
у
ком
се
родио
)
.
Вернијег
пандура
,
у
свом
веку
,
није
имао
блаженопочивши
господин
Глоговац
,
а
слађег
леба
није
појео
Продан
од
оног
„
у
државној
служби
“
.
Бар
половину
власти
,
што
је
данас
имају
срески
капетани
,
имао
је
„
у
срећна
времена
“
капетанов
пандур
Продан
Жмурић
.
Најпре
му
је
тимарио
коња
,
носио
воду
и
покућарио
као
шегрт
;
за
тим
,
преведен
пред
канцеларијска
врата
,
пропуштао
је
људе
,
ослушкивао
шта
се
ради
у
извршитељевој
канцеларији
и
среском
мутваку
.
А
кад
га
је
,
доцне
,
у
неким
пословима
,
који
су
се
само
ноћу
обављали
и
за
које
од
мушкиња
нико
није
знао
,
опробао
као
највернијег
од
свију
,
одредио
га
је
за
свог
личног
служитеља
,
кога
нико
под
среским
кровом
није
могао
употребити
.
Јахао
је
’
ата
,
к’о
и
капетан
.
Тек
за
судланицу
да
је
био
мањи
од
капетановог
.
И
седло
,
и
билав
,
и
шиљте
,
и
сав
прибор
к’о
у
капетана
.
Он
једини
удостојавао
се
те
почасти
,
да
прати
доктора
и
инжињера
,
који
су
се
,
с
времена
на
време
,
к’о
репате
звезде
појављивали
,
или
какву
ређу
тицу
,
каквог
Швабу
,
који
би
дошао
да
разгледа
брда
и
долове
.
Бојали
су
га
се
сељаци
к’о
Бога
.
Коме
је
хтео
помоћи
,
помог’о
му
је
к’о
светитељ
.
Човек
скриви
,
власт
га
потражи
,
а
Продан
се
само
поклони
пред
капетаном
:
„
господине
,
није
крив
.
Ако
сам
ја
,
то
је
и
он
“
—
и
капетан
га
пушта
.
Кад
опет
стигне
наредба
од
књаза
и
попечитеља
да
се
проберу
десет
најздравијих
младића
и
упуте
у
Крагујевац
у
тобџије
—
Продан
Жмурић
зађе
по
срезу
,
па
зајми
к’о
свиње
на
обор
.
Потера
по
педесет
,
па
гредом
једног
по
једног
отпушта
,
док
у
Крагујевац
дотера
десет
голаћа
!
И
,
блаженопочивши
капетан
Глоговац
ни
пут
не
рече
:
што
то
Продане
?
Веровао
му
је
к’о
себи
,
а
баш
пред
смрт
поставио
га
је
за
преседатеља
поскуричког
примирителног
суда
у
ком
је
званију
десетак
година
пробавио
.
За
капетанства
Малог
Вукојице
стиже
једне
јесени
поверљив
акт
капетану
:
да
спреми
једног
виђеног
,
књазу
и
влади
оданог
,
домаћина
у
скупштину
.
Како
је
било
по
два
пута
наглашено
,
да
човек
мора
бити
влади
одан
,
то
,
Мали
Вукојица
,
после
дугог
премишљања
и
две
непроспаване
ноћи
,
не
нађе
оданијег
од
дугогодишњег
среског
пандура
Продана
Жмурића
,
преседатеља
поскуричке
општине
.
Отада
,
до
данас
,
Продан
Жмурић
,
с
малим
прекидом
,
посланикује
.
Неограниченом
оданошћу
својој
партији
,
а
нарочито
њеном
Шефу
(
још
ни
једаред
није
друкчије
гласао
,
но
како
му
је
г
.
Шеф
казао
)
увршћен
је
у
обласне
прваке
,
и
реч
његова
,
у
подесно
доба
,
увек
је
од
утицаја
.
Тада
он
мења
чиновнике
,
даје
препоручена
писма
,
награђује
и
кажњава
,
намешта
и
скида
кметове
по
општинама
,
шумаре
,
чуваре
,
контролоре
и
другу
службену
ситнеж
,
просеца
путове
куда
штапом
нанишани
,
и
томе
слично
.
Продан
Жмурић
најбогатији
је
човек
у
срезу
.
За
то
има
да
благодари
особитој
срећи
у
лиферовању
фуражи
за
дотични
возарски
ескадрон
,
у
ком
је
послу
увек
имао
масне
зараде
.
У
бризи
за
народно
добро
,
пристао
је
једног
лета
и
ишао
у
девети
округ
и
као
предузимач
зидао
сталне
мостове
на
неким
сувим
потоцима
,
који
су
се
последњи
пут
,
гласовите
водене
1863
године
,
излили
из
корита
те
поплавили
извесан
тамошњи
крај
.
Од
тада
је
,
у
том
погледу
,
повучен
у
мирнији
живот
.
Кад
није
„
на
државном
послу
“
у
Београду
,
он
се
шетка
по
срезу
,
похађа
пријатеље
и
једномисленике
,
разбира
за
народне
жеље
и
потребе
,
а
најчешће
похађа
среску
канцеларију
:
издаје
упуства
капетану
,
разбира
за
кретање
опозиције
,
прима
молбе
и
жалбе
,
те
их
спроводи
министрима
у
Београд
.
Кад
год
би
дошао
,
гостовао
би
код
капетана
по
неколико
дана
и
тада
су
приређивате
гозбе
у
част
његову
.
На
гозбу
,
о
којој
је
овде
реч
,
дошли
су
сем
г
.
начелника
и
више
његових
једномисленика
.
У
лепо
намештеној
„
гостинској
сали
“
,
у
здању
среске
канцеларије
(
у
којој
је
већ
два
пута
владика
спав’о
)
чије
зидове
красе
слике
:
владајућег
господара
,
просветитеља
Саве
,
уоквирени
декрети
капетана
Жеравице
,
сабља
димискија
каваљер
мајора
Павла
Поповића
„
Глоговца
“
—
састављена
су
два
стола
и
намештена
тако
,
како
ће
господин
посланик
,
ваљушкајући
се
по
капетановом
кревету
,
бити
на
челу
совре
.
Продан
Жмурић
,
као
вазда
,
беше
у
чошним
чакширама
,
с
дубоким
туром
,
фермену
и
копорану
.
На
ногама
имао
је
плитке
ципеле
,
на
које
су
населе
везене
чарапе
,
а
преко
ових
бришу
пачалуци
од
свилених
гајтана
.
Избријан
и
очешљан
,
к’о
да
ће
по
девојку
.
С
десне
стране
сеђаше
Кића
Миликић
,
најмлађи
члан
Жмурића
партије
,
који
беше
предмет
пажње
ове
дружине
.
Шумар
Тодор
Коленица
,
човек
у
четрдесетим
годинама
,
у
уским
чакширама
,
џемадану
и
шиљатој
шубари
,
сеђаше
с
леве
стране
свога
Проке
.
Његова
дуга
,
црна
брада
и
крупни
проседи
бркови
,
његово
мало
,
увек
натмурено
чело
,
испод
кога
сијају
мале
очице
,
улеваше
респекта
свима
из
доњег
краја
совре
.
Он
је
најстарији
у
дружини
Продана
Жмурића
и
највернији
приврженик
у
његовом
изборном
срезу
.
Кад
је
Жмурић
у
власти
,
Тоша
прима
плату
из
државне
касе
,
ништа
не
ради
и
увек
је
при
руци
Продану
Жмурићу
.
Кад
је
овај
у
опозицији
,
Тодор
седи
код
куће
а
за
трошак
се
не
брине
.
Он
служи
и
господује
:
како
кад
,
како
према
коме
и
према
приликама
.
Ћата
Коца
(
односно
Коста
Стевџић
)
смеђ
младић
,
с
кратким
,
ретким
брчићима
и
шиљастом
брадицом
,
један
од
млађих
чланова
те
дружине
,
беше
у
свом
стајаћем
руху
:
шареним
панталонама
,
белом
прслуку
и
чошном
фермену
.
О
бедрима
висаше
му
жута
чантра
,
у
којој
,
сем
грађанског
поступка
,
почиваше
дуванска
кутија
,
муштикла
и
програм
Жмурића
партије
.
Седео
је
до
Миликића
.
Мало
ниже
седели
су
:
контролор
крчмарине
(
један
стар
,
ћелав
и
ћосав
бакалин
,
који
је
страдао
за
партију
и
пао
под
стечај
)
,
надзорник
дувана
,
средовечан
сељак
,
који
нема
никаквих
заслуга
ни
за
себе
,
ни
за
другога
,
али
који
је
на
овај
госпоски
лебац
изашао
само
за
то
,
да
се
види
како
се
награђују
људи
,
који
су
слепи
приврженици
садањег
стања
—
и
два
младића
,
који
се
налазе
ту
,
у
друштву
првих
људи
,
да
се
школују
,
те
да
доцне
послуже
.
Госпођа
Цаја
,
у
лакој
цицаној
хаљини
,
шеткаше
се
око
совре
,
застајкивајући
час
у
горњем
,
час
у
доњем
крају
,
живо
се
интересујући
о
апетиту
господина
посланика
.
—
Хвала
,
госпођо
.
Овако
богата
трпеза
може
се
наћи
само
у
Београду
!
...
Спаси
Бог
,
Миликићу
!
—
На
спасеније
,
господин
Проко
!
Хвала
вам
,
који
ви
мене
...
—
Молим
,
молим
...
Звекнуше
чаше
и
накренуше
се
на
душак
.
Наста
ручак
у
највећем
јеку
.
Поче
разговор
живљи
и
живљи
.
Најпре
,
разуме
се
,
говорило
се
о
времену
:
како
је
лепо
дивно
,
красно
,
како
ће
ова
међудневица
бити
боља
од
лањске
,
кишне
...
За
то
што
је
била
кишна
,
те
је
прокисло
и
у
„
гостинску
салу
“
,
говорило
се
о
здању
:
кад
је
грађено
,
од
каквог
градива
,
о
кајишарлуцима
предузимача
и
о
распореду
у
згради
.
За
овим
о
раду
у
среској
канцеларији
,
о
особљу
,
затрпаности
предмета
на
извршењу
,
о
неуморном
раду
капетана
Жеравице
,
да
то
у
ред
доведе
.
Кад
већ
румен
обли
лица
и
језици
се
одрешише
и
у
оних
из
доњег
краја
,
прешло
се
на
озбиљнији
разговор
.
—
Господо
!
—
поче
Продан
Жмурић
достојанственим
тоном
.
Сви
заћуташе
.
Капетан
доли
празне
чаше
.
—
Као
народни
посланик
,
који
већ
двадесет
година
...
Сви
ђипише
на
ноге
,
ал
’
он
ману
руком
,
те
седоше
.
Кића
Миликић
метну
прст
на
чело
и
управи
поглед
говорнику
право
у
очи
.
—
Као
народни
посланик
,
који
с
малим
прекидима
,
већ
двадесет
година
његово
поверење
уживам
...
Радујем
се
данас
...
И
није
шала
...
На
заранцима
живота
дочекати
и
ту
радост
,
да
ме
омладина
,
на
којој
,
следователно
,
свет
остаје
,
почитује
и
уважава
и
моја
наставлења
срцу
прима
и
није
мала
радост
...
Радујем
се
и
чуства
моја
преиспуњена
су
...
Ја
пијем
чашу
у
здравље
младог
члана
наше
дружине
,
господина
Киће
Миликића
!
—
Живео
!
Захори
се
„
многаја
љета
“
,
у
коме
шумарев
бас
све
заглуши
.
—
Господо
!
Допустите
један
предлог
,
—
закрешта
глас
ћатин
.
—
Да
чујемо
!
—
рече
Продан
.
—
Да
чујемо
!
—
рекоше
остали
.
—
Управо
...
једну
молбу
.
.
—
Чујмо
!
—
рече
Продан
.
—
Чујмо
!
—
рекоше
остали
.
Ћата
се
подиже
.
Једну
руку
завуче
за
прслук
,
а
другом
ухвати
шиљасту
брадицу
.
—
Господо
!
Ситуација
страних
сила
у
нашој
отаџбини
таква
је
,
да
ставља
у
дужност
свакој
индивидији
,
оданој
данашњој
режији
,
да
се
о
њој
побрине
.
.
И
ја
,
господо
и
браћо
,
као
човек
данашње
владајуће
површине
устајем
...
то
јест
.
.
осећам
тежину
дужности
,
коју
дугујем
нашој
партији
и
управљам
молбу
на
најодличнију
индивидију
ове
одабране
дружине
,
управо
словом
и
делом
апсолутно
управљам
молбу
на
многопоштованог
народног
посланика
,
господина
Продана
Жмурића
,
да
овај
мали
скуп
претвори
у
кон
...
фер
...
кон
...
федерацију
,
у
којој
ће
имати
доброту
да
нас
обавести
о
ситуацији
страних
сила
и
о
свему
опште
корисном
...
живио
Продан
Жмурић
!
—
Живео
!
—
одјекну
салом
.
—
Живео
говорник
—
дода
посланик
—
У
то
именије
—
и
чаше
звекнуше
.
—
Цајо
!
Мезета
!
—
рече
капетан
трљајући
рукама
и
чецајући
око
стола
.
—
Нанчи
!
Нанчи
!
—
викну
капетаница
с
кревета
.
Служавка
с
бубуљичавим
носом
к’о
у
морске
шотке
,
донесе
два
пуна
тањира
разноврсних
колача
,
успреми
совру
,
па
изађе
.
—
Ако
смем
питати
,
господин
Којо
,
колико
сте
учили
школа
—
упита
капетаница
,
нудећи
колаче
.
—
Четири
разреда
основне
и
ратарницу
—
одговори
ћата
и
поносно
погледа
у
таван
.
—
Шта
мислите
,
тако
изображен
човек
!
Шта
мислите
!
—
окрете
се
она
посланику
.
—
Немојте
тако
,
госпо
—
умеша
се
шумар
—
трудом
се
све
постиже
.
—
Као
на
прилику
...
читањем
полезних
књига
—
зевну
г
.
посланик
.
Капетан
отвори
врата
те
,
више
кришом
и
на
прстима
,
уђе
његов
верни
практиканат
Татомир
(
крупан
младић
с
једрим
округлим
лицем
к’о
пун
месец
)
климну
главом
у
знак
поздрава
и
седе
на
једно
сандуче
до
самих
врата
.
Наста
тајац
,
у
коме
се
г
.
посланик
искашља
и
затури
на
кревет
,
а
капетаница
потури
му
два
перјана
јастука
.
Сви
управише
поглед
на
Продана
.
—
На
првом
месту
,
господо
и
браћо
,
имате
поздравље
од
господина
Шефа
!
—
Живео
!
—
одјекну
салом
к’о
из
једног
грла
.
—
Он
је
,
Богу
хвала
,
а
на
страх
,
ужас
и
трепет
наших
непријатеља
,
живо
,
здраво
,
и
за
све
редом
пита
.
Пита
,
како
ћата
Коца
,
чуо
сам
да
је
вредан
човек
и
воспитан
.
Вели
,
такви
нам
људи
требају
.
Пита
:
како
Тоша
?
Он
је
већ
био
у
депутацији
.
Личан
човек
,
вели
,
онај
Тоша
.
Мило
ми
је
видети
онаквог
јунака
.
Пита
и
за
Кићу
.
Чуо
сам
,
вели
,
да
има
једно
честито
чељаде
у
кући
Миликића
.
Поздрави
ми
га
...
Пита
,
браћо
,
за
све
редом
.
Све
зна
у
главу
,
к’о
да
је
међу
нама
.
—
Живео
!
—
одјекну
салом
к’о
из
једног
гласа
.
—
Сила
је
,
бре
брате
,
—
подужи
Продан
.
—
Да
није
њега
,
ова
би
земљица
отишла
у
тандарију
.
Што
је
државних
брига
и
терета
,
све
је
на
његова
леђа
натоварено
.
Они
остали
министри
сви
се
из
његове
главе
воде
и
нема
му
парника
.
Таквог
државника
само
Прајз
ако
има
,
више
нико
.
Положимо
се
у
руке
нашег
мудрог
Шефа
и
Вође
,
он
зна
шта
’
оће
и
где
нас
води
.
—
Многаја
љета
,
нашем
Шефу
и
Вођи
—
скочи
ћата
.
Кића
Миликић
поче
неко
кратко
„
многаја
“
,
што
се
пева
на
заветинама
,
а
ћата
предузе
глас
на
оно
велико
,
дупло
,
те
се
ово
ћатино
,
стојке
,
отпева
у
највећем
јеку
.
Пошто
се
свако
смири
на
свом
месту
и
капетан
обреди
колачима
све
сем
Татомира
,
посланик
запали
цигару
,
затури
се
,
па
продужи
:
—
Државни
разлог
,
господо
и
браћо
,
захтева
...
Добро
размислимо
и
појмимо
:
шта
је
то
државни
разлог
?
(
Продан
Жмурић
метну
прст
на
чело
,
а
Кића
Миликић
читаву
шаку
)
Тај
исти
државни
разлог
захтева
,
да
све
ово
овако
иде
како
иде
...
—
Држава
има
свој
разлог
,
као
и
ти
твој
и
ја
мој
—
шапће
шумар
Миликићу
.
—
Тако
је
,
на
премер
...
Она
већа
,
па
јој
,
относно
,
и
разлог
већи
—
рече
Миликић
,
млатарајући
рукама
,
к’о
да
се
брани
од
мува
.
—
Стање
ово
—
продужи
Продан
-
—
мора
се
одржати
!
Оно
мора
опстати
!
Разумите
:
мора
!
...
и
нема
силе
,
која
га
може
разрушити
.
.
Мора
,
море
,
еј
,
мора
!
...
Баци
цигару
,
тресну
руком
о
сто
и
скочи
на
ноге
:
—
Неће
они
куд
су
намислили
,
не
!
Море
,
еј
,
неће
,
не
!
Задиха
се
к’о
да
уз
брдо
устрча
.
Грашке
зноја
искочише
му
на
збрчканом
челу
и
зајигра
избријани
подвољак
.
—
И
шта
би
они
још
хтели
!
’
Оће
власти
?
’
Оће
госпоства
?
Нек
узму
,
ако
им
не
треба
...
Циц
!
—
и
шаком
направи
једну
незгодну
фигуру
.
—
Доле
с
њима
!
.
.
Један
за
све
,
сви
за
једнога
!
—
тресну
ћата
песницом
о
сто
.
—
Доле
с
лупежима
!
—
цикну
Татомир
.
—
Живели
наши
!
...
—
Рогове
у
главу
бестидницима
!
—
заглуши
шумарев
бас
—
Живели
сас
наше
право
!
—
подвикну
ћосави
контролор
.
—
И
онај
дроњо
,
Стојадин
,
подигао
главу
,
па
шишти
на
свеца
!
Не’ш
море
,
не’ш
!
И
с
рогатијим
се
Прока
бочио
и
избочио
...
Ја
!
Јес
’
!
—
Јуф
,
та
не
једите
се
толико
—
прискочи
капетаница
болећиво
—
Шта
мислите
,
таква
сикирација
!
.
.
—
Доиста
,
относно
,
на
премер
,
зашто
би
се
једили
толико
—
изусти
Кића
,
гледајући
Продану
у
очи
.
Сви
заћуташе
.
Посланик
избриса
зној
с
чела
и
окрете
се
капетаници
,
која
му
се
нешто
жаљаше
.
—
Не
могу
да
ћутим
.
Ја
и
опет
устајем
—
скочи
ћата
—
Ја
не
могу
више
сносити
ону
џангризалицу
,
оног
Лазарицу
!
Ама
крс
’
ми
поједе
та
инксекта
!
И
влас
’
ако
овим
букачима
на
пут
не
стане
,
самом
ћу
се
Шефу
жалити
.
—
Спасо
!
—
показа
капетаница
празне
чаше
.
Капетан
притрча
,
те
их
обреди
.
—
Уф
,
та
њу
би
требало
живу
раскинути
—
унесе
се
капетаница
посланику
—
Само
да
знате
!
Само
да
чујете
!
Па
и
за
вас
...
Уф
,
таква
ароганција
!
...
—
Збиља
,
колико
има
он
година
указне
службе
?
—
Ју
>
ју
!
...
па
и
то
питате
!
Указан
је
од
пре
три
године
...
Није
он
ни
зашта
,
није
ни
за
преписача
,
толи
за
извршитеља
.
Па
да
зна
,
да
ме
упамти
...
И
што
се
ње
тиче
,
ко
с
ким
разговара
,
ко
с
ким
шапће
,
и
што
јој
је
моја
кокошка
лукац
ишчепркала
.
И
чудна
ми
чуда
,
тај
тричави
лукац
!
Уф
,
ако
Цаја
жива
буде
,
видеће
је
за
туђим
коритом
.
Посланик
климну
главом
у
знак
одобравања
.
Они
из
доњег
краја
погледаше
у
капетана
.
—
Господо
моја
!
-
уста
капетан
.
подбочи
се
једном
руком
,
а
чукљом
друге
услони
се
о
сто
.
—
Дужношћу
позван
,
устајем
да
и
ја
дам
озбиљну
реч
у
овом
озбиљном
разговору
...
Истина
је
,
да
има
букача
,
али
је
истина
и
то
,
да
их
власт
најенергичније
сузбија
.
—
Јест
,
господо
моја
,
и
ја
ћу
—
скочи
Татомир
.
—
Пази
ти
!
—
осече
се
капетан
и
Татомир
умуче
.
—
Спаса
Жеравица
!
—
викну
он
значајно
—
где
год
је
пролазио
,
траг
је
остављао
...
Памтили
су
га
и
памтиће
га
...
И
мене
,
господо
моја
,
до
срца
вређа
,
кад
се
и
у
оваком
друштву
сумњичим
као
енергичан
полицајац
,
који
свом
преданошћу
овом
режиму
служи
.
—
Није
да
речемо
...
—
зевну
ћата
и
погледа
у
таван
.
—
Тог
истог
Лазарицу
казнио
сам
са
десет
дана
затвора
за
непристојно
понашање
пред
влашћу
.
Био
је
толико
дрзак
,
да
ми
објашњава
параграф
о
застарелости
...
Он
,
мени
,
Спаси
Жеравици
,
и
то
очи
у
очи
!
...
—
Чуо
сам
—
климну
главом
посланик
.
—
Врло
добро
!
—
чу
се
из
доњег
краја
.
—
Молим
г
.
Проко
,
ја
сам
га
својеручно
затворио
у
собу
до
нужника
—
рече
Татомир
и
блажено
распедљи
уста
од
увета
до
увета
.
Капетан
извади
писаљку
,
чукну
два
пут
о
сто
,
па
продужи
:
—
Даље
.
Тог
истог
Лазарицу
казнио
сам
са
тридесет
дана
затвора
за
оговарање
власти
и
њених
законских
поступака
.
Казао
је
на
једној
преслави
,
да
је
у
Спасе
Жеравице
све
црно
што
је
бело
а
бело
што
је
црно
.
—
И
за
то
сам
сазнао
—
климну
главом
посланик
.
—
И
сас
наше
стране
ја
ви
особито
благодарим
...
и
сас
вас
је
сав
народ
задовољан
...
и
живели
—
подиже
се
контролор
и
сав
сто
заљуља
—
Зна
се
шта
је
бело
,
а
шта
си
је
врано
...
—
Оно
,
у
ствари
,
јес
...
је
...
—
рече
ћата
гладећи
чашу
.
—
И
,
господо
моја
,
том
истом
Лазарици
ислеђују
се
још
три
иступне
кривице
:
за
недолазак
на
позив
(
каже
,
да
је
долазио
кад
сам
био
у
срезу
,
али
пошто
је
познат
као
букач
,
то
му
се
не
верује
)
;
за
нечистоћу
око
куће
(
стоји
му
камара
ђубрета
пред
шталом
)
и
за
певање
неких
песама
,
које
се
не
певају
,
нити
’
оће
да
каже
какве
је
песме
певао
(
јамачно
су
бунтовничке
или
неморалне
)
.
Прока
Жмурић
климаше
главом
смешкајући
се
.
—
Молим
,
господин
Проко
и
акта
да
вам
донесем
—
ужагри
очима
Татомир
и
замаче
на
врата
.
—
У
име
народа
нашега
краја
,
нек
је
г
.
капетану
благодарнос
’
и
где
чује
и
не
чује
—
уста
један
младић
с
краја
софре
,
те
ово
брзо
и
одсечно
,
као
какав
рапорт
изговори
,
па
седе
.
—
Живио
господин
капетан
!
—
рече
онај
други
до
њега
.
—
Хвала
,
господо
...
Молим
вас
,
да
ме
саслушате
...
И
Петрекања
добиће
своје
...
Не
брин’те
,
господо
...
Ја
сам
га
већ
