отоме
,
како
ми
све
поједемо
и
све
попијемо
.
Чак
и
Немањино
благо
оде
на
гозбе
и
пијанке
.
То
нам
убија
здравље
,
сиромаши
нас
и
не
можемо
напред
.
„
Ми
смо
свој
напредак
и
срећу
појели
и
попили
“
,
каже
он
,
„
јер
још
трипут
толико
да
имамо
и
то
би
појели
и
не
би
нам
ништа
остало
на
остале
ствари
.
Нигде
се
у
свем
свету
толико
не
поједе
као
код
нас
.
Сва
јела
,
која
год
познајемо
,
скувамо
на
једаред
,
само
ако
имамо
.
Ето
“
,
каже
,
„
славиће
наш
ратар
свечарство
или
има
у
кући
сватове
,
па
одмах
зову
куварицу
из
вароши
и
почну
износити
јела
у
подне
,
па
буде
ноћ
,
а
још
се
није
све
изређало
.
Наше
новине
“
,
каже
,
„
не
доносе
шта
ручају
цареви
и
краљеви
кад
се
састају
и
госте
,
а
требало
би
да
доносе
.
Не
што
се
то
нас
тиче
,
него
да
види
свет
,
да
се
ни
при
царским
гозбама
не
износи
више
од
четири
јела
;
за
тим
долази
сир
и
воће
.
Ми
ни
на
што
друго
не
дајемо
,
до
ли
на
јело
.
Најбоље
,
најздравије
собе
наше
,
те
су
намештене
,
у
које
и
не
улазимо
,
а
живимо
у
вајатима
и
коморама
.
Чак
и
наши
богатуни
,
који
имају
по
три-четири
намештене
и
гостинске
собе
,
немају
у
кући
купатила
,
немају
књижнице
—
ништа
.
“
Доктор
је
говорио
лепо
,
само
се
на
крају
упустио
у
ситнице
.
Доказивао
је
,
како
је
излишно
много
јело
и
како
човек
може
с
врло
мало
јела
живети
,
кад
се
навикне
.
Каже
:
„
Славни
професор
Хиртл
,
који
није
олако
и
без
темеља
изрекао
ни
једне
речи
,
споменуо
је
једаред
у
свом
предавању
,
да
би
човеку
на
дан
доста
било
онолико
хране
,
колико
има
од
прилике
у
30—40
зрна
сочива
.
„
Тај
би
човек
морао
бити
затворен
у
кутију
и
не
би
смео
од
два
сата
у
зору
до
вечери
посећи
две
стотине
снопова
трске
“
,
рече
неко
гласно
.
„
То
имаш
право
“
,
прихвати
доктор
и
насмеја
се
.
На
послетку
се
ипак
разиђоше
задовољни
.
Доктор
је
био
добар
човек
и
сви
су
га
волели
,
само
би
се
и
на
њега
могле
применити
с
малом
изменом
оне
Христове
речи
:
„
Болесници
,
што
год
вам
каже
да
чините
,
учините
,
јер
је
то
добро
,
а
што
год
видите
да
он
ради
,
не
радите
ни
по
што
,
јер
нећете
бити
дуга
века
.
“
После
докторова
предавања
све
је
друштво
отишло
трговцу
Малићу
на
вечеру
.
После
се
дуго
и
дуго
по
селу
причало
о
тој
вечери
.
Ту
су
биле
рибе
од
Орида
,
од
оне
врсте
,
по
коју
је
Краљевић
Марко
ишао
,
кад
је
славио
крсно
име
;
ту
је
било
шест
врсти
вина
,
гајдаш
из
Шида
и
да
богме
—
угрејаних
глава
.
Здравковић
се
раздрагао
,
те
је
око
поноћи
почео
да
пева
песму
:
„
За
красну
љубав
“
,
„
За
љубав
красну
“
,
и
кад
би
зора
,
он
је
још
увек
певао
све
то
,
па
то
:
„
За
красну
љубав
“
.
Кад
су
у
зору
неки
почели
да
хватају
коње
и
да
иду
кућама
,
Малић
је
стао
са
запетом
двоцевком
и
хтеде
да
пуца
у
коње
,
ако
се
макну
,
те
се
весеље
продужило
до
подне
.
Једном
речју
,
право
—
српско
весеље
.
Сутра
дан
су
већ
спевале
врашке
девојке
то
весеље
.
Али
то
не
би
било
ни
по
јада
,
да
се
нису
закачиле
и
о
докторово
предавање
.
А
богме
и
то
су
учиниле
,
јер
се
хорило
шором
:
„
Тврда
кућа
,
трошан
кров
,
Доктор
пише
рецепт
нов
,
Човек
може
да
ужива
,
С
три
зрна
сочива
.
“
Доктор
се
насмејао
враголанкама
и
преписао
,
да
је
покаже
жени
.
Али
госпођа
се
није
смејала
.
»
Pöbl
«
,
каже
она
,
„
право
је
говорио
мој
отац
,
да
паор
остаје
паор
.
Њега
не
можеш
ни
поучити
ни
угладити
,
он
остаје
суров
и
прост
,
а
што
му
се
већма
доближујеш
,
тим
ће
те
пре
и
ујести
.
Ето
“
,
каже
мужу
,
„
било
ти
је
потребно
,
да
те
узимају
у
подсмех
.
Али
нећеш
ти
више
предавати
паору
,
док
сам
ја
жива
.
“
Доктор
се
само
смеје
,
а
Јованка
умирује
своју
другарицу
што
већма
може
.
На
послетку
ју
је
умирила
мало
.
Госпођа
каже
:
„
Нећу
из
друштва
,
ићи
ћу
на
предавања
,
кад
сам
већ
обећала
,
али
мој
муж
неће
више
говорити
народу
.
Нека
сад
мало
друге
„
спевавају
“
.
Ја
ћу
да
се
смејем
.
“
Оно
,
што
је
изгледало
предавачима
најпотребније
,
а
то
је
предавање
о
моди
,
раскоши
и
умерености
,
свршено
је
и
сад
им
је
већ
потеже
било
наћи
згодан
предмет
.
Али
досетише
се
.
Треће
недеље
предавао
је
неки
Здравковићев
друг
о
предрасудама
у
нашем
народу
,
управо
о
томе
:
Је
ли
истинита
она
народна
предрасуда
,
да
се
дивљи
голуб
у
зиму
претвара
у
кукавицу
?
Па
мора
му
се
признати
,
да
је
доказао
врло
темељно
и
научно
,
да
није
истина
,
да
је
дивљи
голуб
само
у
лето
дивљи
голуб
,
а
у
зиму
да
је
кукавица
,
него
он
и
зими
остаје
што
је
био
лети
,
а
то
је
дивљи
голуб
.
Једном
речи
,
дивљи
голуб
је
увек
дивљи
голуб
,
а
кукавица
остаје
и
зими
и
лети
кукавица
.
И
он
је
био
сретнији
од
својих
претходника
,
јер
њему
нико
не
добаци
никакве
примедбе
,
а
нису
га
ни
девојке
спевале
.
Четврте
недеље
почело
је
предавање
већ
несретно
.
Није
дошло
ни
близу
онолико
света
,
колико
прошлих
недеља
.
Трећи
Здравковићев
друг
говорио
је
о
нашим
манама
у
говору
.
Испитивао
је
:
Је
ли
боље
казати
„
ведро
“
како
кажу
у
Банату
или
„
кабао
“
како
то
веле
у
Бачкој
,
па
онда
,
је
ли
боље
казати
:
„
зарио
сам
се
у
посао
“
или
„
заронио
сам
се
у
посао
.
“
Он
је
држао
,
да
је
боље
казати
„
заронио
сам
се
“
,
јер
човек
није
свиња
,
да
се
„
зарије
“
.
Које
је
речи
хтео
још
претресати
,
не
зна
се
,
јер
догоди
се
несрећа
.
Звона
почеше
ударати
на
ларму
и
сви
полетеше
у
порту
.
А
из
порте
се
са
свим
јасно
видело
,
да
иза
села
гори
гомила
ђубрета
.
„
Хајдемо
натраг
“
,
дозивао
је
Здравковић
народ
,
„
није
ништа
“
,
али
нико
не
дође
натраг
.
„
Ех
“
,
кажу
,
„
мани
с
Богом
разговора
,
ватра
је
ђаво
,
треба
то
бити
на
опрезу
“
и
разиђоше
се
куд
који
.
Још
је
покушавао
Здравковић
да
поврати
и
заустави
разбијену
војску
,
али
не
би
их
довукао
више
натраг
ни
једецима
,
а
не
речима
.
Пете
недеље
је
требао
и
опет
предавати
Здравковић
,
али
већ
у
четвртак
дође
писмо
на
Светозара
,
у
коме
јавља
,
да
одустаје
од
предавања
,
те
да
се
постарају
Лазаревчани
за
другога
на
његово
место
.
Али
јест
,
и
Здравковићеви
другови
се
одричу
свега
,
јер
се
измешаше
међу
собом
.
Па
шта
је
било
?
Још
одмах
после
оног
договора
о
Великој
Госпођи
написао
је
Здравковић
у
новинама
китњаст
извештај
,
како
се
сакупила
војка
против
Назарена
и
како
сјајно
победише
Назарене
већ
на
првом
кораку
—
у
њиховој
скупштини
.
Свуда
је
истицао
себе
,
а
своје
предавање
ковао
је
доцније
у
звезде
.
О
предавању
својих
другова
рече
само
толико
,
да
су
била
,
„
задовољавајућа
“
.
То
се
овима
није
допало
,
те
га
нападоше
.
Дође
међу
њима
до
расцепа
и
кошкања
речма
,
па
онда
пренеше
ствар
и
у
новине
.
Бог
те
пита
каквих
ствари
нису
тад
размрсивали
.
Не
прође
неко
време
,
а
ето
ти
Здравковића
у
село
,
позва
свештенике
,
доктора
,
учитеље
и
трговце
,
тужи
им
се
и
иште
од
њих
потписе
против
својих
другова
.
Светозар
је
први
одрекао
,
па
и
осталима
препоручио
да
одрекну
.
„
Зар
то
да
буде
крај
?
“
рече
.
„
Пођосмо
у
војну
на
друге
,
па
се
међу
собом
побисмо
.
Шта
ће
рећи
народ
?
И
онако
нам
пребацују
доста
што
шта
и
веле
,
боље
да
нисмо
ни
почињали
.
Кад
смо
говорили
о
моди
и
луксузу
,
китили
смо
се
,
а
кад
смо
говорили
о
умерености
,
градили
смо
теревенке
.
Како
грдно
исмејасмо
чича-Станка
,
кад
оно
на
збору
рече
,
да
нам
све
зло
долази
из
вароши
.
И
сад
још
да
цепамо
народ
због
потписа
?
Неће
ли
нам
други
пут
рећи
:
А
зар
и
из
вароши
може
што
добро
доћи
?
“
Здравковић
је
увређено
плануо
.
„
Ако
је
“
,
вели
„
ко
сто
пута
паор
,
толико
мора
знати
и
може
знати
,
да
што
могу
ја
,
не
може
он
.
Што
Петар
може
да
баци
олако
на
улицу
,
то
је
Павлу
потребно
на
хлебац
.
Што
мени
не
шкоди
,
њега
убија
.
Нека
се
не
угледа
у
свачему
на
мене
.
“
Но
Светозар
није
попустио
.
Каже
:
„
Ми
смо
учили
школе
,
ми
се
вадимо
за
мудре
и
паметне
,
па
смо
ми
први
дужни
да
се
одречемо
глупости
,
бесмислица
и
свега
,
што
је
излишно
и
штетно
.
Ако
не
могу
ја
то
да
учиним
,
како
смем
тражити
,
да
то
учини
онај
,
који
је
слабији
од
мене
?
Без
примера
нема
ништа
,
то
сви
ми
увек
говоримо
,
а
никад
не
творимо
.
Зар
би
апостоли
умирали
за
Христову
науку
,
да
он
сам
није
умро
за
њу
?
Зар
би
народ
ишао
за
њим
,
да
је
он
једно
говорио
,
а
друго
творио
?
И
ако
ћемо
тако
,
онда
будимо
искрени
.
Немојмо
да
се
вадимо
за
апостоле
и
учитеље
народне
,
но
рецимо
:
Хоћу
да
живим
и
радим
по
своме
ћефу
,
а
даље
како
било
;
не
тиче
ме
се
...
“
Здравковић
је
отишао
љут
и
без
потписа
.
А
предавања
престаше
.
Но
и
ако
та
предавања
беху
кратка
века
,
имала
су
своје
последице
.
Међу
сеоским
девојкама
опажало
се
,
да
се
губи
шаренило
.
Хтеле
су
да
уведу
—
егал
.
Да
богме
,
да
га
нису
извеле
са
свим
,
јер
очеви
неће
ни
да
чују
о
томе
,
да
уз
сваку
хаљину
иде
и
ципела
исте
боје
.
Па
онда
упало
је
апотекару
у
очи
,
да
не
ишту
више
ружине
воде
,
него
:
пачули
,
а
кад
је
Јоца
Опанчарев
славио
свеца
,
довео
је
и
он
гајдаша
из
Шида
.
Није
могао
чути
,
где
се
добија
риба
од
Орида
,
али
је
обећао
својим
гостима
,
да
ће
је
до
године
изнети
на
сто
,
па
ма
знао
изгубити
главу
.
Болесно
стање
Болест
чича-Срданова
и
сувише
се
отегла
.
Кад
га
онаква
доведоше
кући
,
домаћица
Јелена
сместила
га
је
у
постељу
,
па
га
још
претрпавала
и
други
дан
,
јер
је
мислила
:
Од
пића
је
,
проћи
ће
.
Но
не
прође
.
А
кад
трећи
дан
посла
по
лекара
—
доктор
није
дошао
,
али
му
је
чуда
песму
.
Девојке
су
певале
селом
у
сав
глас
:
„
Кинин
,
кина
,
прашак
бео
,
Наш
се
доктор
разболео
.
“
И
доиста
доктор
се
разболео
.
Никад
не
зна
човек
,
шта
ће
га
снаћи
.
Дошао
он
по
вечери
мало
у
крчму
и
наиђе
,
где
се
крчмарица
нешто
кошка
с
децом
.
Деци
се
прохтело
мало
сувих
шљива
.
Има
их
она
на
тавану
читаву
врећу
.
„
Не
ваља
у
вече
много
јести
“
,
каже
она
,
„
а
и
ко
ће
се
сад
пузати
на
таван
?
Сутра
,
децо
.
“
Но
умеша
се
доктор
.
„
А
као
за
што
сутра
?
Не
ишту
деца
печеног
вола
,
него
две-три
шљиве
.
А
ништа
није
боље
по
вечери
но
то
.
Баш
донесите
и
мени
прегрш-две
.
“
И
кад
донеше
и
њему
прегрш-две
,
он
се
намамио
,
те
каже
:
„
Нисам
дошао
у
апотеку
,
да
ми
мерите
на
драмове
,
него
дајте
,
донесите
.
“
Донесоше
и
он
се
расположио
,
жваће
у
сласт
и
говори
:
„
Баш
смо
ти
ми
Срби
народ
,
да
Бог
сачува
.
Код
нас
и
свиње
више
поједу
шљива
но
ми
.
Ако
и
спремамо
што
,
на
тавану
је
.
А
нема
здравијег
закуска
од
шљиве
.
Бадава
,
Француз
је
Француз
,
далеко
је
испред
нас
истрчао
.
Тамо
нема
ручка
,
нема
вечере
без
шљива
;
или
ће
их
изести
суве
иди
куване
,
компот
уз
печење
.
Они
их
доносе
из
бела
света
,
ми
их
ногама
газимо
...
Хо
мај
,
та
казао
сам
,
да
ми
не
мерите
на
драмове
,
него
дајте
,
донесите
.
“
Доктор
се
разговорио
и
сви
се
искупише
око
њега
,
јер
он
врло
занимљиво
говори
.
Но
то
му
не
смета
да
једе
.
„
Господин-докторе
,
опростите
,
али
мени
се
чини
,
ви
не
избацујете
коштица
?
“
вели
му
крчмарица
.
„
Хм
,
та
догоди
се
да
баш
и
прогутам
коју
.
Трешања
не
једем
никад
без
коштица
.
Нису
ми
иначе
слатке
.
Па
и
шљиве
,
наравски
,
то
је
наука
.
Него
ви
за
цело
мислите
,
да
ћу
вам
остати
дужан
,
кад
ми
доносите
по
две
по
три
.
Ево
да
вам
платим
у
напред
.
“
И
још
би
два-триред
:
„
Дајте
и
донесите
“
,
па
онда
оде
кући
.
Још
су
неки
од
гостију
били
у
механи
,
те
диванили
:
Како
може
човек
да
поједе
толико
шљива
с
коштицама
,
кад
је
кроз
тиху
ноћ
јурио
коњаник
у
варош
по
лекара
.
Доктор
се
тако
рећи
прашта
с
душом
.
А
сутра
дан
хорила
се
селом
песма
:
„
Кинин
,
кинин
,
прашак
бео
,
Наш
се
доктор
разболео
,
Без
рецепта
шљива
јео
,
Ју
,
како
је
само
смео
?
!
Шест
хиљада
пој’о
грама
,
Па
још
с
коштицама
.
Пој’о
скоро
пола
вреће
,
Никад
више
неће
.
“
Дође
доктору
лекар
,
па
и
чича
-
Срдану
.
Ма
да
се
Срдану
примирила
грозница
,
опет
за
то
не
може
да
устане
,
уштапиле
му
се
ноге
.
Донеше
му
неке
каде
за
купање
,
некакве
шпеције
,
паре
га
,
мажу
га
,
тару
га
,
али
нема
наде
,
да
ће
се
тако
брзо
предићи
.
Он
је
испрва
беснио
и
љутио
се
,
после
се
предао
и
умирио
.
Запали
лулу
,
па
само
гледа
у
плаве
димове
и
мисли
,
мисли
.
Тек
ако
ће
одговорити
домаћици
реч-две
,
а
често
је
тако
задубљен
у
мисли
,
да
и
не
чује
,
шта
га
пита
.
Домаћица
види
то
и
назире
,
да
се
у
души
Срдановој
нешто
крупно
догађа
.
Променуће
се
или
на
боље
или
на
горе
.
И
прекрсти
се
.
„
Воже
помози
,
доста
је
било
—
зла
!
“
Што
је
домаћица
слутила
,
није
се
преварила
.
Било
баш
с
вечера
,
кад
је
дозва
Срдан
.
Соба
је
сва
увијена
у
дим
.
„
Баба
“
каже
,
а
не
гледа
јој
у
очи
,
„
иди
одма
по
Лазара
и
Милеву
и
доведи
их
овамо
.
“
Она
се
у
први
мах
укипила
,
не
може
чисто
да
верује
ушима
,
па
онда
полети
Срдану
.
„
Јао
друже
,
Бог
те
је
умудрио
“
.
„
Иди
само
—
иди
...
па
нека
дођу
одмах
.
“
Кад
су
Лазар
и
Милева
ушли
у
собу
и
пришли
оцу
,
он
се
заплакао
.
„
Децо
“
,
каже
,
„
уштапио
сам
се
,
нисам
могао
да
вам
дођем
,
а
иначе
бих
дошао
,
да
се
измиримо
или
баш
да
кажем
право
,
да
ми
опростите
.
“
Милева
се
брани
:
„
Мани
то
,
бабо
,
само
кад
си
нас
се
опет
зажелео
.
“
„
Еј
,
еј
,
децо
,
опак
сам
ја
човек
био
...
врло
опак
.
Куд
сам
застранио
?
Али
тако
је
то
!
Кад
сам
радио
,
радио
сам
и
није
било
времена
да
мислим
,
а
кад
нисам
радио
,
пио
сам
,
па
од
куд
да
се
приберем
као
човек
.
Но
од
сад
ако
Бог
да
,
поправићемо
“
.
За
мало
,
па
се
отац
и
син
заговорили
,
а
мати
већ
извукла
кћер
из
собе
,
те
је
одвела
у
вајат
,
да
је
се
сита
наљуби
.
И
кад
се
задовољила
,
па
сва
радосна
погледа
кћери
у
очи
—
поплаши
се
.
Наопако
шта
све
лежи
у
оним
очима
.
Очајање
,
управо
нешто
више
од
очајања
.
У
тим
очима
је
писано
:
Ја
се
не
надам
ничему
!
Дуго
је
брижна
мати
запиткивала
ојађену
кћер
,
али
не
доби
јасна
одговора
.
Милева
је
дуго
плакала
,
заронила
је
главу
у
мајчино
крило
и
само
говори
:
„
Ништа
ми
сад
више
не
фали
...
ти
си
ми
фалила
,
мајко
.
Овако
ћу
долазити
,
да
се
исплачем
сваки
дан
,
лакше
ће
ми
бити
.
“
Домаћица
Јелена
је
још
оног
вечера
хтела
да
пошље
по
Светозара
и
Јованку
,
но
Срдан
не
даде
.
„
Остави
“
,
каже
,
„
били
су
и
у
јутру
и
по
подне
,
имају
они
и
свога
посла
.
“
"
Помирење
је
дакле
постигнуто
и
нико
се
томе
није
више
радовао
,
но
Светозар
и
Јованка
.
Али
кад
би
трећи
дан
с
вечера
,
долети
Светозару
мајка
Јелена
у
собу
гологлава
,
није
се
повезала
ни
марамом
,
а
зима
је
.
„
Шта
је
,
мајко
?
“
питају
Светозар
и
Јованка
у
један
глас
.
„
Није
добро
,
децо
“
,
изговара
она
,
а
једва
дише
.
Светозар
побледи
,
он
је
то
схватио
,
као
да
ће
чути
самртну
вест
.
Хвала
Вогу
није
.
Али
за
то
опет
оно
што
је
чуо
,
потресло
га
је
скоро
исто
тако
снажно
,
као
што
би
га
потресла
и
сама
смрт
очева
.
Чича
Срдан
је
данас
с
вечера
разбио
лулу
и
кад
му
понудише
другу
,
он
ману
руком
и
рече
:
„
На
што
?
Зар
има
човек
од
тога
какве
вајде
?
То
је
упало
Јелени
врло
у
очи
,
јер
Срдан
се
скоро
никад
не
растајаше
од
луле
.
С
тога
је
она
данас
,
кад
дође
Лазар
,
мало
као
ослушкивала
и
оно
што
је
начула
,
излазило
је
на
оно
исто
,
што
она
већ
два
дана
слути
.
Срдан
је
у
срцу
већ
поверио
,
хоће
да
постане
Назарен
.
Као
сломљен
паде
Светозар
на
столицу
,
кад
чу
ту
вест
.
Дуго
је
ћутао
и
он
,
а
ћутале
су
и
жене
;
на
послетку
проговори
.
„
Огрни
се
,
мајко
,
и
иди
кући
.
Не
говори
оцу
ништа
,
не
спомињи
му
,
да
слутиш
што
.
Ја
данас
нећу
долазити
до
вас
,
не
могу
.
Сутра
,
кад
буде
време
,
доћи
ћу
да
се
разговорим
с
оцем
.
Ја
могу
с
њиме
о
том
говорити
једаред
,
ако
не
послуша
,
онда
је
све
за
бадава
,
крај
је
.
“
Глас
му
је
дрхтао
,
кад
је
ово
говорио
,
а
сузе
му
блистаху
у
очима
,
кад
је
испратио
матер
.
Старица
га
љубљаше
и
само
шапуташе
:
„
Бог
те
умудрио
,
сине
!
“
Светозар
је
још
тренутак-два
остао
за
столом
,
јер
беше
с
Јованком
при
вечери
,
али
ни
једно
од
њих
не
окуси
залогаја
.
Онда
се
он
диже
,
пољуби
жену
у
чело
,
назва
јој
лаку
ноћ
и
затвори
се
у
своју
писарницу
.
Тамо
је
ходио
дуго
,
дуго
.
Његови
убрзани
кораци
казивали
су
Јованци
,
да
му
узрујаност
још
једнако
траје
.
Тако
око
поноћи
умири
се
,
сео
је
.
Кад
у
зору
закукурекаше
петли
,
он
је
још
увек
седео
за
писаћим
столом
.
Био
је
у
велико
дан
,
кад
је
Јованка
ушла
у
собу
,
да
угаси
преко
његове
главе
лампу
.
Он
је
није
опазио
.
Пред
њиме
је
лежало
св
.
писмо
,
у
које
се
са
свим
занео
.
Тако
је
то
трајало
мал
’
те
не
цели
дан
.
Светозар
је
тражио
лека
,
поуздана
лека
против
назаренске
заблуде
,
тражио
га
с
напором
све
душе
своје
.
У
њему
се
одавна
зачела
нека
мисао
,
он
је
видео
пред
собом
пут
,
којим
би
требало
поћи
,
само
та
мисао
беше
још
неизрађена
,
тај
пут
беше
по
мало
застрт
маглом
.
Пред
њиме
у
души
стајаше
чича
Станко
.
Као
сад
да
му
звоне
у
ушима
речи
,
које
изговори
тај
човек
на
збору
:
„
Овако
се
више
не
може
;
нешто
се
мора
учинити
.
Народ
тражи
лека
,
па
ако
му
тог
лека
не
могнете
пружити
ви
,
учени
доктори
,
он
ће
тражити
спаса
код
назаренских
баба
.
“
Но
какав
је
тај
лек
?
Светозар
је
скроз
познавао
назаренско
учење
.
Од
детињства
гледа
он
,
где
у
њиховој
кући
теку
сузе
,
догађају
се
читаве
трагедије
,
а
све
због
Назаренства
.
Он
познаје
болест
из
најближе
близине
,
он
зна
све
,
што
је
писано
о
томе
,
он
зна
све
,
што
је
рађено
против
тога
.
Он
се
борио
с
Назаренима
у
њиховој
скупштини
,
борио
се
с
њима
на
улици
;
он
је
у
цркви
придиковао
против
њих
;
он
је
био
сведок
оним
народним
предавањима
у
школи
,
па
је
дошао
до
уверења
,
да
је
све
то
још
увек
мало
и
недовољно
,
ма
се
у
томе
правцу
радило
годинама
.
Мора
се
дубље
захватити
,
озбиљније
започети
.
Назаренства
не
може
да
убије
лако
ни
реч
са
придикаонице
нити
да
га
разгони
дим
од
тамјана
;
не
може
слово
наштампано
,
а
не
може
ни
сила
.
Па
баш
за
то
,
што
је
био
на
чисто
с
тиме
,
и
није
се
обмањивао
маштама
,
а
тим
му
теже
беше
,
да
нађе
пут
.
И
опет
други
дан
по
подне
устаде
са
столице
,
одахну
и
рече
:
„
Господе
,
у
твоје
руке
полажем
ову
праведну
ствар
.
“
Онда
дозва
свог
друга
,
Јованку
.
„
Ти
си
ми
“
,
каже
,
„
најближи
друг
у
животу
,
с
тога
хоћу
да
се
и
споразумем
најпре
с
тобом
.
“
И
дуго
јој
је
говорио
,
а
она
га
је
радосно
и
усхићено
слушала
.
Када
заврши
,
она
му
паде
око
врата
и
само
толико
рече
:
„
Победићемо
!
“
Српски
поп
и
назаренски
владика
у
борби
око
свога
оца
.
Ближило
се
вече
,
кад
је
требала
да
се
реши
судбина
чича-Срданова
,
па
можда
и
нешто
крупније
.
Јер
ако
старац
оде
куд
не
треба
,
ако
њега
не
узмогне
Светозар
да
придобије
на
своју
страну
,
како
ли
ће
остале
?
Јованка
је
отишла
пре
Светозара
,
а
он
и
сад
седи
за
својим
писаћим
столом
,
прикупља
сву
снагу
своју
и
спрема
се
за
одсудни
бој
.
Чим
Лазар
буде
дошао
оцу
,
поручиће
мати
по
њега
и
онда
—
како
Бог
да
...
Дође
и
тај
час
.
Кад
је
Светозар
ушао
у
собу
,
старац
је
седео
на
постељи
,
за
леђа
му
подметнули
јастуке
,
а
Лазар
је
седео
на
столици
,
чело
ногу
његових
.
Говорили
су
тихо
,
скоро
шапућући
.
Светозар
је
пољубио
оца
у
руку
,
поздравио
се
с
братом
,
па
онда
рече
:
„
Бабо
,
имао
бих
о
важној
ствари
да
говорим
с
Лазаром
и
то
баш
пред
тобом
,
јер
се
и
тебе
тиче
.
Ти
ћеш
судити
и
пресудити
данас
међу
нами
.
“
Глас
,
којим
је
Светозар
ово
казао
,
био
је
толико
озбиљан
и
свечан
,
да
и
Срдан
и
Лазар
осетише
,
е
ће
да
дође
до
крупних
размршаја
.
„
Дуго
ми
ниси
био
,
сине
“
,
рече
му
Срдан
,
као
да
би
хтео
да
скрене
говор
на
другу
страну
.
„
Хтео
сам
да
изиђем
приправан
пред
тебе
и
да
чујем
суд
твој
о
некој
врло
важној
ствари
,
па
да
онда
у
нашем
новом
колу
теби
,
оче
,
понудим
првом
столицу
“
Старац
не
рече
ни
речи
,
а
Светозар
се
окрете
Лазару
.
„
Брате
“
,
каже
му
,
„
ја
у
овом
тренутку
скидам
мантију
са
себе
,
излазим
пред
тебе
као
човек
,
не
као
свештеник
.
Можда
ће
пасти
која
реч
из
уста
мојих
,
коју
ја
као
свештеник
не
бих
требао
да
кажем
...
“
Лазар
није
знао
,
на
што
то
излази
.
„
Волео
бих
“
,
вели
му
Светозар
,
„
кад
би
и
ти
,
као
назаренски
свештеник
,
хтео
да
будеш
са
мном
овако
искрен
,
као
што
ћу
ја
с
тобом
.
“
Лазар
и
опет
не
рече
ништа
.
Светозар
продужи
:
„
Пре
свега
да
дођемо
с
једним
на
чисто
.
Сви
ми
,
који
идемо
за
Христовом
науком
,
и
Православни
и
Католици
и
Лутерани
и
Калвини
и
Назарени
,
а
има
на
свету
још
стотинама
других
вероисповести
,
држимо
сваки
своје
за
најбоље
.
Сваки
од
нас
има
еванђеље
у
рукама
и
сваки
га
друкчије
тумачи
.
Па
који
је
тај
од
нас
,
који
сме
рећи
:
Ја
сам
божју
реч
схватио
потпуно
у
свему
и
без
погрешке
?
Сви
ми
то
кажемо
,
али
кад
то
кажемо
,
у
нами
је
свима
по
мало
хвалисања
и
фарисејства
.
Шта
ћемо
,
ако
од
свију
нас
можда
ни
један
није
у
свему
добро
схватио
?
А
то
је
и
највероватније
.
Па
шта
онда
?
“
Лазар
се
не
миче
,
не
одговара
,
а
Светозар
наставља
:
„
Да
чујеш
неку
причу
.
Имао
отац
петоро
синова
и
остави
им
на
самртној
постељи
,
да
га
се
сећају
и
да
га
поштују
.
Кад
је
заклопио
очи
,
сваки
син
му
је
насликао
слику
и
наместио
је
ту
слику
—
лик
очев
,
с
прочеља
.
Свака
од
тих
слика
била
је
друкчија
,
али
сваки
син
је
говорио
,
да
се
он
оца
најбоље
сећа
,
да
је
његова
слика
најбоља
,
највећма
налик
на
покојника
.
Отац
је
мртав
,
он
неће
више
устати
,
да
се
покаже
,
па
ко
ће
данас
да
пресуди
,
ко
има
право
?
...
Ја
ћу
да
ти
кажем
.
Не
онај
,
који
је
најбољу
слику
насликао
,
него
онај
,
који
најбоље
врши
завет
очев
,
а
то
је
,
који
га
у
срцу
своме
најбоље
поштује
.
И
ми
смо
донекле
као
тих
петоро
синова
...
Који
је
тај
,
који
је
речи
небеснога
оца
најбоље
разумео
?
Сви
ми
кажемо
:
Ја
,
а
никог
нема
да
пресуди
међу
нами
.
Па
кад
тако
стоји
ствар
,
зар
ти
доиста
мислиш
,
да
ћемо
ми
горети
у
вечним
мукама
,
ако
смо
и
погрешили
где
год
у
тумачењу
светог
писма
,
или
ви
или
други
?
Зар
може
то
бити
,
кад
станемо
једном
пред
лице
божје
,
да
ће
он
казати
:
Ви
сте
крштење
у
моје
име
чинили
овако
,
а
ви
онако
...
ви
,
који
нисте
добро
разумели
речи
светог
писма
,
идите
у
огањ
вечни
?
...
Зар
што
ми
палимо
тамјан
,
као
што
је
било
за
доба
Христова
,
а
ви
не
палите
,
зар
ће
због
тог
и
само
због
тог
једно
од
нас
трпети
вечне
муке
?
...
Хулио
би
Бога
сваки
онај
,
који
би
о
њему
тако
ситно
мислио
.
Ено
и
апостол
Павле
вели
:
„
Незнабошци
не
имајући
закона
,
сами
су
себи
закон
.
“
То
значи
:
Ма
не
знао
да
има
Бога
,
ако
си
праведан
,
поштен
,
ваљан
—
оправдан
си
.
И
доиста
,
било
је
пре
рођења
Христова
времена
у
Грчкој
и
Риму
,
кад
су
људи
обожавали
Богове
са
врх
брега
и
са
дна
мора
.
Они
су
држали
,
да
главни
Бог
седи
на
Олимпу
,
те
пијанчи
,
ратује
,
свети
се
,
чини
прељубе
—
а
опет
су
ти
људи
били
бољи
од
Богова
им
,
били
поштени
и
пуни
врлина
.
Није
главно
до
церемонија
,
него
до
ствари
,
дела
.
“
„
Ми
смо
баш
они
од
дела
“
,
одговара
Лазар
,
„
а
ви
се
за
дела
не
бринете
,
него
само
за
тамјан
и
—
дим
.
Они
,
који
проповедају
код
вас
закон
,
најмање
га
чине
.
“
„
Имаш
у
многоме
право
,
на
жалост
“
,
вели
Светозар
.
„
Имао
бих
можда
и
ја
,
али
сад
нећу
да
окрећем
оружје
против
тебе
и
да
те
питам
:
А
како
ли
је
тамо
код
вас
?
Је
ли
и
тамо
све
злато
,
што
блиста
?
Него
ти
велим
само
ово
:
Ако
свештеник
не
ваља
,
зар
одмах
из
цркве
да
одеш
и
да
напушташ
веру
?
Зар
ако
ти
кров
прокисава
,
да
запалиш
сву
кућу
,
па
да
одеш
чак
и
из
села
.
Поправимо
,
што
не
ваља
.
Бољи
људи
имаће
и
боље
свештенике
.
Ти
се
позиваш
на
дела
.
Истина
је
,
признајем
ти
:
Ви
више
гледате
на
дела
од
нас
.
Тако
је
било
и
код
нас
у
прво
апостолско
време
.
Но
наравно
,
тако
је
било
,
док
је
било
мало
Хришћана
.
Апостол
Павле
познавао
је
сваког
по
имену
и
из
виђења
,
те
му
је
лако
и
било
писати
:
Овоме
спречите
ово
,
а
оном
кажите
,
да
не
буде
тврдица
или
лаком
,
да
оговори
друга
.
Но
када
се
намножише
Хришћани
,
није
могао
нико
да
их
прегледа
све
.
У
већој
гомили
жита
има
увек
више
кукоља
,
него
ли
у
малој
,
па
у
већој
гомили
је
и
више
јереси
и
цепања
.
Ако
икад
буде
,
да
и
ваш
број
нарасте
у
милијуне
и
међу
вами
ће
устати
многи
и
многи
да
цепају
и
поцепаће
вас
и
биће
првака
,
који
ће
вас
срамотити
и
биће
стада
кужнога
и
свега
осталог
,
чега
има
и
у
осталим
већим
вероисповестима
.
Ви
сте
мали
,
али
метни
руку
на
срце
,
брате
,
и
признај
,
према
вашем
малом
броју
доста
је
и
код
вас
велики
—
покор
.
Данас
вас
је
мало
и
лакше
се
пречишћавате
.
А
шта
би
онда
било
,
кад
би
вас
било
на
милијуне
?
Шта
ћете
онда
,
ако
дође
дан
,
да
би
мали
број
ваљаних
требао
да
истера
из
цркве
онај
већи
број
неваљалих
?
Може
ли
то
бити
?
„
Лепо
је
,
што
гледате
на
дела
,
—
само
запамти
,
из
цркве
Христове
не
можеш
ти
никог
истерати
,
не
можеш
онде
никоме
судити
,
то
је
Божје
право
.
Ти
треба
да
иштеш
дела
,
да
проповедаш
дела
,
али
даље
не
можеш
да
идеш
,
не
смеш
да
идеш
.
И
ви
кад
вам
ко
скриви
и
истерате
га
,
немилостиви
сте
и
не
примате
га
натраг
.
А
Христос
је
казао
:
„
И
седам
пута
на
дан
да
згреши
и
седам
пута
да
се
покаје
—
опрости
му
.
“
Ви
велите
,
није
се
поправио
срцем
,
претвара
се
.
А
ко
сте
ви
,
да
му
у
срце
загледате
?
Колико
је
ваљаних
,
који
стоје
код
вас
на
пољу
,
а
колико
их
је
неваљалих
,
а
први
су
међу
вама
?
!
У
божје
име
немате
права
судити
.
И
ако
је
ваша
црква
Христова
,
онда
не
смете
стати
на
врата
Христове
цркве
и
рећи
:
Ти
си
достојан
да
уђеш
,
а
ти
ниси
...
»
Да
се
свет
искварио
,
искварио
у
свима
вероисповестима
,
то
признајем
.
И
томе
није
само
црква
крива
.
Искварило
се
све
,
посрнуло
је
све
,
па
се
задрмале
и
цркве
,
јер
су
и
оне
из
људи
.
Ви
сте
устали
да
тражите
дела
,
да
поправљате
и
то
је
лепо
;
али
нисте
погодили
пута
.
Направили
сте
још
једну
вероисповест
више
,
бајаги
мало
их
је
.
А
не
смета
нами
то
.
Било
је
поштења
кад
више
кад
мање
и
при
овим
црквама
,
било
је
поштења
и
врлина
чак
и
онда
,
кад
су
људи
обожавали
кипове
.
Цркву
треба
дакле
оставити
на
миру
...
Него
треба
ван
цркве
удесити
од
прилике
оно
,
што
сте
удесили
ви
с
вашим
Назаренством
...
“
Лазар
је
зачуђено
гледао
у
брата
.
„
Не
разумем
“
,
рече
.
„
Одма
ћу
ти
казати
,
како
мислим
.
Време
је
,
да
зауставимо
пропадање
,
то
признајем
.
Овако
,
како
сад
иде
,
не
може
се
и
то
признајем
,
јер
ће
се
за
кратко
време
извући
имање
из
руку
наших
,
поштење
из
срдаца
наших
,
здрава
крв
из
тела
нашег
.
Сви
ми
то
знамо
,
сви
осећамо
,
али
сваки
појединце
немамо
снаге
да
се
одупремо
.
“
И
сад
се
Светозар
окрене
чича-Срдану
.
„
За
што
ти
,
оче
,
хоћеш
да
постанеш
Назарен
?
Јер
си
видео
,
да
у
многоме
није
добро
,
како
си
до
сад
радио
,
а
већ
десет
пута
си
скретао
на
бољи
пут
и
увек
западао
натраг
.
Твоје
друштво
,
у
коме
живиш
,
понесе
те
и
одвуче
у
старо
зло
.
Међу
пијаницама
мора
човек
да
је
пијаница
,
међу
карташима
карташ
,
међу
кужнима
кужан
.
Ми
сви
видимо
зло
,
али
нико
неће
да
је
бела
врана
,
неће
ван
света
.
Ако
се
и
нађе
један
у
стотини
,
тај
један
се
изгуби
,
њега
не
виде
,
он
не
рачуна
,
нема
га
.
Многи
почну
,
али
свак
почне
за
себе
,
па
овај
овде
,
онај
онде
посрне
.
Гомила
га
погази
.
Ако
ће
што
да
се
учини
—
може
се
само
у
друштву
.
Данашње
рђаво
друштво
поквари
и
доброг
,
добро
друштво
ће
да
поправи
и
рђавог
.
“
„
Имаш
ли
ти
таква
друштва
?
“
пита
Срдан
.
„
Немам
га
и
имам
га
,
како
хоћеш
.
Ми
треба
да
га
оснујемо
.
Оно
се
зове
:
Друштво
добрих
људи
.
У
томе
друштву
треба
да
се
скупи
све
,
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
...
Друштво
добрих
људи
биће
оно
,
што
му
име
каже
.
Ко
је
год
члан
тога
друштва
,
избегаваће
све
,
што
је
штетно
по
тело
и
душу
,
а
пригрлиће
и
испуњаваће
оно
,
што
му
налаже
човечност
и
добро
срце
.
—
Пијанство
,
карта
,
непаметно
лицкање
прогнано
је
из
друштва
,
а
превара
и
рђав
живот
изобличиће
се
.
На
против
чланови
друштва
помагаће
се
где
год
могу
—
увешће
мобе
,
неговаће
старо
српско
гостопримство
,
које
се
губи
,
искорењиваће
даће
—
а
ићи
ће
на
то
,
да
се
при
свечарима
,
свадбама
гаји
умереност
.
Ко
хоће
при
свечари
,
погребу
,
свадби
да
бљешти
,
нека
поклони
друштву
на
добротворну
цел
новаца
,
а
тужну
или
радосну
свечаност
нека
проведе
скромно
.
Не
може
бити
,
да
одбијамо
гладне
путнике
с
прага
,
а
при
свечарима
ранимо
и
суседове
вашке
печењем
.
При
сватовима
јуримо
и
по
три
дана
коње
,
а
уморна
путника
нећемо
да
повеземо
на
коли
...
Друштво
добрих
људи
чува
се
парничења
и
тужби
.
Кад
има
спора
међу
члановима
,
онда
се
састави
суд
од
старијих
људи
и
они
решавају
,
мире
и
досуђују
...
Суд
добрих
људи
био
је
код
нас
Словена
још
пре
Христа
,
постоји
још
и
данас
гдегде
,
а
постојао
је
увек
у
нашем
народу
.
Друштво
добрих
људи
неговаће
просвету
и
чистити
кукољ
међу
собом
“
.
„
Кад
сваки
члан
друштва
схвати
своју
дужност
у
кући
и
ван
куће
,
те
буде
ту
дужност
савесно
испуњавао
,
онда
ће
тек
доћи
бољи
дани
.
А
свануће
нам
онда
,
кад
једаред
појмимо
,
да
нам
у
заједничком
добру
лежи
спас
,
те
се
престанемо
радовати
туђој
несрећи
“
.
Светозар
извади
из
шпага
завежљај
артије
,
на
којој
беше
потанко
исписао
правила
друштва
добрих
људи
и
прочита
га
.
Срдан
жудно
гуташе
сваку
реч
,
а
и
Лазар
слушаше
пажљиво
.
Кад
је
Светозар
прочитао
,
Срданове
очи
беху
упрте
у
Лазара
...
Лазар
је
ћутао
.
„
Ја
мислим
“
,
каже
Светозар
Лазару
,
„
да
би
ти
брате
могао
постати
чланом
тога
друштва
“
.
„
А
ја
мислим
,
да
би
ти
могао
постати
Назарен
,
јер
ако
ћеш
тако
,
ниси
далеко
од
нас
“
,
одговара
Лазар
.
„
Нисмо
далеко
.
Само
што
сте
се
ви
у
свему
пребацили
,
претерали
сте
,
а
то
је
зло
.
Место
да
војујете
против
насиља
,
да
га
осуђујете
,
ви
сте
пронашли
,
да
човек
ни
у
највећој
невољи
не
сме
бранити
себе
,
матере
,
оца
,
детета
.
То
је
неприродно
,
а
што
год
је
неприродно
,
не
може
дуго
постојати
.
Место
да
војујете
само
против
злих
људи
,
ви
се
и
ту
пребацисте
,
и
ко
год
не
мисли
о
црквеном
обреду
као
ви
,
тога
већ
држите
за
изгубљена
,
за
сотонину
жртву
и
нећете
да
га
испратите
ни
до
гроба
;
борите
се
против
њега
мртва
,
па
ма
вам
он
био
отац
,
био
син
или
иначе
најпоштенији
.
То
је
више
него
фарисејство
,
то
је
највећи
грех
.
“
„
Ви
сте
противни
оном
безбоштву
,
које
отима
маха
,
”
па
се
и
ту
пребацисте
,
јер
осуђујете
сваку
светску
књигу
и
не
бринете
се
за
напредак
...
“
„
Претерани
у
свему
,
одбацујете
радост
и
уживање
,
сузу
и
смеј
,
најневинију
песму
,
па
и
саму
шалу
.
Хоћете
људе
машине
,
живе
кипове
,
а
то
је
неприродно
и
не
може
се
одржати
.
“
„
Једноме
се
само
чудим
.
Кад
се
гадите
на
пијанство
,
како
се
и
ту
не
пребацисте
,
те
не
забранисте
са
свим
вино
,
но
га
допуштате
умерено
.
Па
за
што
не
допуштате
и
све
остало
,
што
шкоди
само
онда
кад
је
претерано
,
а
кад
је
умерено
,
онда
је
невино
и
без
штете
?
“
„
Видиш
,
дакле
брате
,
у
чему
је
разлика
.
Друштво
добрих
људи
не
пребацује
се
у
томе
,
неће
оно
што
је
неприродно
и
оно
ће
победити
,
окрепити
нас
и
одржати
нас
до
бољих
времена
“
.
„
И
ко
ће
то
да
почне
“
пита
Лазар
,
„
да
ли
онај
ваш
православни
свештеник
,
који
је
закупио
регал
свога
села
,
те
постао
главни
бирташ
?
Па
кад
га
пре
неколико
месеци
порезивали
,
а
он
пред
целом
порезном
комисијом
вели
:
За
Бога
господо
,
не
могу
то
платити
,
врло
су
рђава
времена
,
крчме
су
чак
и
недељом
празне
,
сваки
се
усолидио
и
нико
више
не
пије
.
Или
ћете
почети
ви
учењаци
,
који
сте
били
онда
код
Малића
на
вечери
?
Ваш
доктор
,
који
вас
лечи
и
придикује
умереност
,
а
поједе
пола
вреће
шљива
заједно
с
коштицама
?
Оне
намирисане
женскиње
,
које
смо
виђали
у
селу
?
Јесу
ли
то
те
,
које
треба
по
твом
наговештају
да
се
удају
само
за
чланове
добрих
људи
?
...
Ја
држим
,
да
је
наша
вера
права
наука
Христова
и
да
ће
она
освојити
...
Ја
стрепим
,
само
од
тога
,
да
се
те
госпође
и
та
господа
не
помешају
кад
год
с
нама
,
јер
онда
ће
за
цело
бити
оно
,
што
си
ти
предсказивао
,
биће
кукоља
и
цепања
,
јереси
и
зла
.
“
Светозарево
се
лице
снуждило
за
часак
.
„
Истина
је
“
,
каже
,
„
много
се
говорило
и
говорило
,
а
мало
се
радило
...
Али
ако
бар
неки
део
тих
учењака
и
госпођа
пођу
напред
,
а
мора
доћи
то
време
,
народ
ће
поћи
за
њима
.
Ти
си
ме
брате
питао
,
ко
ће
да
почне
?
.
.
Ја
мислим
да
почнемо
ми
,
који
смо
овде
:
И
отац
и
ти
и
ја
и
мати
и
сестра
.
У
нашој
кући
било
је
доста
несреће
,
доста
суза
и
доста
цепања
,
па
би
било
право
да
покажемо
,
да
Ненадови
нису
последњи
и
да
могу
и
да
се
сложе
,
па
још
у
добру
.
“
Старчеве
очи
засузише
,
Лазар
као
да
беше
мало
потресен
,
али
оста
привидно
хладан
.
Далеко
је
превалила
поноћ
,
кад
је
ствар
прекинута
.
А
прекинуо
ју
је
чича
Срдан
.
Он
сузним
очима
привуче
Светозара
к
себи
,
загрли
га
и
рече
:
„
Сине
,
твој
сам
!
...
Тако
ћемо
покушати
,
тако
морамо
покушати
,
бар
нећу
бити
отпадник
од
своје
старе
вере
.
“
Лазар
је
отишао
кући
потресен
до
дна
душе
,
али
није
показао
своје
узбуђености
.
Било
је
око
три
сата
по
поноћи
,
кад
се
вратио
од
оца
,
али
не
оде
кући
,
но
је
неколико
сати
,
све
док
није
свануло
,
лутао
по
улицама
...
Кад
дође
до
Цветине
куће
,
он
застаде
.
Дође
му
у
главу
мисао
,
да
ће
Цвета
за
извесно
отићи
у
друштво
добрих
људи
.
И
онда
ће
се
она
удати
по
свој
придици
само
за
онака
човека
,
који
је
члан
тога
друштва
.
Друштво
добрих
људи
.
Сутра
дан
у
јутру
упутио
се
Светозар
на
посао
.
Прво
је
потражио
учитеља
,
Миливоја
Машића
,
јер
му
је
он
најпоузданији
.
Учитељ
Миливоје
живео
је
и
до
сад
управо
тако
,
као
да
су
она
правила
била
са
његова
живота
исписана
.
Имао
је
жену
и
кћер
,
а
све
троје
њих
беху
скромни
и
ваљани
у
сваком
погледу
.
У
слободним
часовима
бавили
су
се
вртарством
и
пчеларством
,
што
им
беше
најдража
забава
.
То
је
српска
кућа
,
каква
треба
да
је
,
но
која
се
међу
хиљадом
осталих
изгубила
:
Није
упадала
у
очи
,
као
да
је
није
ни
било
.
Учитељева
породица
примила
је
свештеников
предлог
радосно
и
раширеним
рукама
.
Кад
су
женске
доцније
изишле
и
људи
остали
сами
,
учитељ
се
сам
понудио
,
да
помогне
Светозару
у
скупљању
чланова
.
„
Ја
“
,
каже
,
„
имам
десетак
кућа
,
са
којима
сам
мало
чвршће
везан
;
људи
и
жене
тих
кућа
долазе
ми
чешће
на
савет
,
које
због
вртарства
,
које
због
пчеларства
,
то
су
врло
згодни
људи
за
наше
друштво
,
јер
сви
они
не
маре
за
крчму
и
параде
,
па
за
то
и
доспевају
,
да
се
баве
по
мало
вртарством
и
пчеларством
.
“
Светозар
је
радосно
примио
понуду
,
са
уздахом
је
додао
,
да
њему
остаје
најтежи
део
,
а
то
је
да
придобије
сеоску
интелигенцију
.
Још
су
удесили
,
да
у
прво
време
не
иду
за
тим
,
да
само
буде
што
више
чланова
,
него
ће
се
бринути
,
да
ти
чланови
буду
поуздани
,
те
да
могу
бити
пример
осталима
.
А
добар
пример
ће
онда
и
оне
слабије
и
несталније
окренути
.
Светозару
је
сад
најпрече
било
,
да
придобије
лекара
,
па
је
отишао
к
њему
.
Дуго
се
њих
двоје
разговараху
и
на
послетку
рече
лекар
:
„
Мој
драги
Светозаре
,
ја
радосно
пристајем
,
али
се
са
мном
нећеш
моћи
много
подичити
.
Ја
сам
данас
слаб
,
болешљив
,
мој
катар
у
желуцу
неће
брзо
престати
.
А
лако
је
вуку
одрећи
се
овчија
меса
,
кад
нема
зуба
.
Ја
сам
као
оне
назаренске
бабе
,
које
чекају
да
наврше
седемдесет
пету
,
па
тек
онда
да
се
—
покају
.
“
Но
да
богме
,
лекар
је
само
половина
,
а
требало
је
придобити
и
другу
половину
,
горду
госпођу
Меланију
.
„
Брате
мој
драги
“
,
вели
лекар
Светозару
,
„
код
моје
жене
ћеш
извесно
пропасти
,
ако
мислиш
с
неба
па
у
ребра
као
код
мене
.
Кад
хоћеш
да
је
ухватиш
,
њу
мораш
заплести
у
вигове
као
препелицу
,
иначе
одлети
.
Ето
је
баш
близу
подне
,
за
то
јој
ти
прочитај
и
растумачи
само
мушке
параграфе
нашег
друштва
,
то
јест
оне
,
које
се
односе
на
нашу
мушку
уздржљивост
и
наше
мушке
дужности
,
а
женске
параграфе
прескочи
.
Онда
се
сети
,
да
треба
ићи
да
ручаш
,
па
дођи
по
подне
.
Кад
се
она
најпре
загреје
за
ту
ствар
,
лакше
ћемо
с
њом
...
Дакле
полако
брате
,
само
полако
и
смотрено
,
да
се
не
поплаши
“
.
После
ових
речи
лекар
отвори
врата
и
дозва
жену
.
Лепу
жену
,
горду
жену
и
накинђурену
жену
.
Светозар
је
учинио
,
како
му
рече
његов
пријатељ
.
И
кад
би
подне
,
он
уста
,
да
се
опрости
.
Госпођа
Меланија
је
киптила
од
радости
.
„
Господине
“
,
каже
,
„
ако
то
спроведете
,
Српство
ће
вам
подићи
споменик
“
.
(
Хтела
је
да
рекне
,
ми
жене
ћемо
подићи
споменик
,
али
се
угризе
за
језик
и
преврну
реч
.
)
И
кад
остаде
е
мужем
сама
,
она
рече
:
„
Нисам
знала
,
да
и
српски
поп
може
бити
овакав
.
Истину
ти
кажем
,
још
никад
нисам
видела
овако
наученог
и
духовитог
свештеника
као
овога
.
Камо
среће
,
да
су
нам
сви
свештеници
такви
.
“
Госпођа
Меланија
ушла
је
дакле
у
вигов
,
али
кад
би
по
подне
,
те
Светозар
пређе
на
женске
параграфе
,
она
се
већ
узверила
и
тражила
пута
,
да
се
извуче
.
Кад
је
изишла
да
нареди
црну
кафу
,
мумлала
је
у
себи
:
„
Поповска
посла
;
а
могла
сам
одмах
знати
,
да
од
рацког
попа
неће
изићи
ништа
паметно
.
“
Али
као
што
рекох
,
ушла
је
већ
у
вигов
.
Јер
кад
је
почела
да
тражи
изговоре
,
лекар
јој
рече
са
свим
отворено
:
„
3биља
Меланка
,
како
си
ти
замишљала
ту
ствар
?
Ми
мушки
да
се
у
свему
држимо
умерености
,
а
ви
госпође
да
се
китите
,
идете
по
балови
и
играте
до
зоре
?
Право
да
ти
кажем
,
жао
ме
је
,
ако
си
тако
мислила
.
“
И
кад
би
вече
,
госпођа
Меланија
би
сломљена
.
Њу
је
највише
придобило
то
,
што
се
бојала
за
мужевљево
здравље
,
ако
остане
све
као
до
сад
.
А
мужевљево
здравље
ипак
јој
беше
милије
од
оних
крпа
.
Само
су
то
биле
лепе
крпе
,
сјајне
крпе
,
које
су
јој
тако
добро
стојале
.
Светозар
је
придобио
још
два
друга
учитеља
,
два
три
трговца
,
два
три
занатлије
,
а
од
ратара
беше
их
до
двадесет
породица
.
Може
се
почети
.
Светозар
је
нашао
,
да
је
ствар
ишла
много
лакше
,
но
што
се
надао
.
Он
је
мислио
,
да
је
достигао
мету
и
ускликну
у
себи
:
„
Хвала
Богу
,
најтеже
је
прекужено
.
“
Био
је
леп
пролетњи
дан
,
недеља
по
подне
,
кад
се
први
пут
састало
друштво
добрих
људи
.
Било
је
ту
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
.
У
једној
омањој
крчми
удесише
главни
логор
.
Крчмара
су
придобили
за
себе
,
те
ће
се
тамо
састајати
.
Тамо
им
стоји
књижница
,
тамо
им
је
и
читаоница
.
Даље
од
десет
сати
у
вече
није
никад
отворено
.
Он
точи
до
душе
и
пића
,
али
су
чланови
дужни
да
буду
умерени
,
па
ако
би
и
који
странац
наишао
,
крчмар
му
не
сме
давати
прекомерно
пића
.
Данас
су
се
скупили
на
забаву
.
Лекар
је
отворио
забаву
с
предавањем
и
он
је
тим
својим
предавањем
потресао
све
присутне
до
дна
душе
.
Узео
је
да
нацрта
последње
часе
блудника
,
пијанице
,
раскошника
...
Грозно
је
то
,
кад
човек
види
на
самртном
часу
,
да
је
промашио
цел
живота
.
Он
звера
око
себе
,
последњи
му
поглед
тражи
изгубљен
живот
,
име
част
...
Око
њега
стоје
деца
,
које
нити
је
васпитао
нити
им
је
што
оставио
,
до
ли
отровану
крв
.
Они
су
неспремни
и
неспособни
за
борбу
у
животу
,
а
већином
и
материјално
упропашћени
...
Замислите
,
шта
осећа
тај
човек
у
себи
?
Како
се
прашта
с
душом
?
Ко
на
то
мисли
,
тај
мора
да
живи
паметно
,
поштено
,
да
би
оставио
деци
у
наследство
бар
здраву
крв
,
поштено
име
,
спрему
за
борбу
,
која
их
чека
у
животу
.
„
Пазите
“
,
рече
на
послетку
,
„
да
се
не
испуне
на
вами
речи
св
.
писма
:
„
Како
очеви
једоше
кисело
грожђе
,
а
тек
синовима
трну
зуби
.
“
Ко
дакле
воли
себе
,
децу
своју
,
име
своје
,
тај
се
не
може
искључити
из
друштва
добрих
људи
.
“
Оног
вечера
било
је
и
страних
гостију
,
који
нису
чланови
друштва
,
те
се
отпоче
забава
.
Старији
су
разговарали
уз
чашу
вина
и
читали
,
омладина
је
играла
коло
и
разне
друштвене
игре
.
Све
је
било
у
највећем
реду
и
кад
би
најслађе
—
разиђоше
се
.
Сутра
дан
тек
сваки
осети
последице
те
забаве
.
Нико
пијан
,
нико
мамуран
,
нико
уморан
.
Сваки
се
забавио
и
разонодио
.
Па
шта
ли
рече
село
на
то
?
Не
може
се
лако
исписати
све
оно
,
што
су
људи
међу
собом
шушкали
,
а
није
ни
потребно
.
Дај
,
да
чујемо
сеоско
јавно
гласило
.
У
вароши
су
то
новине
,
али
на
селу
нема
новина
.
Тамо
је
јавно
гласило
—
песма
.
Девојке
се
скупе
,
претресу
сваку
важнију
ствар
,
узму
да
богме
у
обзир
и
оно
,
што
њихови
старији
говоре
и
у
вече
се
хори
већ
по
рогљевима
—
песма
.
То
су
сеоске
новине
.
Ту
се
хвали
и
куди
,
узноси
и
исмева
.
И
против
тих
сеоских
новина
нема
апелате
,
нема
штампарског
суда
.
Њих
не
можеш
ни
умолити
ни
потплатити
.
Кад
је
друштво
добрих
људи
почело
да
живи
и
приредило
прву
своју
забаву
,
одмах
дан
по
томе
зачула
се
по
рогљевима
ова
песма
:
Три
анђела
жалило
,
То
нам
само
фалило
,
Поп-Светозар
народ
зове
,
У
„
Бугере
“
нове
...
Ова
кратка
песма
била
је
доста
веран
тумач
јавног
мишљења
у
селу
.
Огромна
већина
одбила
је
то
ново
друштво
.
Највише
њих
сматраху
друштво
добрих
људи
за
неку
нову
врсту
Назарена
.
Било
их
је
,
који
су
отворено
говорили
:
„
Поп-Светозар
ће
нас
под
мантијом
одвести
у
Назарене
.
Дакле
и
да
будемо
Назарени
и
да
плаћамо
попа
.
То
је
много
.
Ако
ћемо
да
смо
Назарени
,
не
треба
нам
попа
.
Све
ово
је
Светозар
дочуо
и
ово
сумњичење
заболело
га
је
до
срца
.
Био
је
још
млад
,
па
је
у
души
ипак
рачунао
на
признање
свога
поштеног
рада
,
ал
се
љуто
преварио
.
Но
бар
да
је
то
било
све
.
Него
месец-два
дана
доцније
,
кад
оде
послом
у
варош
,
укорео
га
је
нови
прота
врло
оштро
.
(
Онај
стари
,
кога
ми
познајемо
умр’о
је
)
.
Каже
:
„
Запамтите
,
свештеник
не
сме
да
подрива
цркве
и
црквених
установа
.
Ја
чујем
,
да
ви
у
неком
вашем
друштву
умерености
врло
неумерено
нападате
на
поједине
црквене
обичаје
.
Позивате
свет
,
да
се
укину
мала
и
велика
звона
,
разне
врсте
опела
...
Опомињем
вас
за
сада
овако
пријатељски
,
да
се
оканете
таких
проповеди
,
јер
епископ
зна
већ
,
докле
сте
се
заборавили
и
онда
може
да
буде
рђав
крај
.
Можете
чинити
што
год
хоћете
,
али
то
тек
онда
,
кад
не
буде
на
вами
тог
часног
одела
...
“
Светозар
хтеде
да
се
брани
,
али
га
прота
није
слушао
.
И
то
беше
нов
удар
по
њега
.
Рачунао
је
на
опште
признање
,
сад
види
,
да
се
скоро
ником
не
допада
његов
рад
.
Он
је
у
друштву
добрих
људи
рекао
,
како
ће
скромност
у
оделу
и
умереност
у
свему
учинити
,
да
нико
ни
у
цркви
неће
грамзити
за
нечим
особитим
,
нико
се
неће
отимати
за
златним
крунама
,
великим
звонима
,
дугим
опелима
,
те
Назарени
ни
с
те
стране
неће
моћи
да
нападају
наше
цркве
...
А
гле
сад
,
како
се
његове
речи
тумаче
.
Као
да
хоће
цркву
да
руши
,
а
не
да
је
подупире
.
У
самом
друштву
добрих
људи
ишло
је
прво
време
лепо
.
Нису
се
врло
множили
,
али
нису
ни
опадали
.
Чича
Срдан
је
чинио
све
,
да
се
друштво
учврсти
.
Он
је
још
једнако
поболевао
,
осећао
је
,
да
неће
више
дуго
,
те
хтеде
бар
на
крају
живота
,
да
мало
побрише
прошлост
.
Дао
је
50
фор
.
на
књижницу
друштвену
,
а
50
фор
.
на
општу
благајницу
,
из
које
ће
се
помагати
сироти
чланови
,
ако
западну
у
невољу
.
А
осим
тога
је
увек
говорио
млађим
људима
.
„
Децо
,
пазите
шта
радите
,
узмите
пример
на
мени
,
опаметите
се
раније
,
немојте
чекати
,
да
вам
дође
смрт
пред
врата
.
“
Друштвена
благајница
множила
се
и
иначе
.
Кад
је
Сими
Ваљану
умро
син
,
он
га
је
сахранио
врло
скромно
,
а
дао
у
благајницу
30
фор
.
Веља
Пекаров
славио
је
о
летњем
св
.
Николи
крсно
име
,
али
не
три
дана
,
но
само
до
10
сати
у
вече
и
дао
је
у
благајницу
20
фор
.
А
и
иначе
је
било
ситнијих
прилога
.
Но
и
ван
тога
се
друштво
могло
похвалити
.
Баш
Сима
Ваљан
парничио
се
с
Мишом
Савићем
због
увреде
части
већ
скоро
годину
дана
и
старији
чланови
друштва
толико
су
успели
,
да
су
и
Мишу
привели
у
друштво
,
те
им
онда
по
правилима
пресудили
спор
.
Пресуда
је
гласила
:
Обоје
треба
да
признају
,
да
су
једнако
криви
,
да
моле
једно
друго
за
опроштај
и
да
прекину
парницу
пред
судом
.
Тако
је
и
било
.
Но
била
је
ту
и
друга
крупнија
ствар
.
И
Јова
и
Паја
Ненини
,
браћа
рођена
,
парничила
су
се
међу
собом
око
неке
оставине
стричеве
.
И
макар
да
парнице
овакве
врсте
,
т
.
ј
.
грађански
спорови
не
иду
по
правилима
пред
суд
добрих
људи
,
опет
су
оба
брата
изрекла
,
да
хоће
да
се
покоре
том
суду
.
И
један
и
други
изабраше
по
три
човека
у
тај
суд
,
а
та
шесторица
изабраће
седмога
.
Што
та
седморица
онда
суде
и
досуде
,
тако
ће
бити
.
Но
таман
је
та
ствар
била
у
току
,
кад
се
продера
врећа
.
У
правилима
друштвеним
било
је
,
да
се
мушки
одричу
дувана
,
а
да
женске
не
смеју
носити
никаква
накита
.
А
мушкима
,
бар
некима
од
њих
,
беше
најтеже
одрећи
се
дувана
,
женскима
опет
одрећи
се
накита
.
И
начинише
неки
предлог
,
да
се
промене
правила
,
те
да
буде
мушкима
слободно
умерено
пушити
,
а
женскима
да
буде
слободно
носити
од
свог
накита
оно
,
што
им
је
спомен
,
да
богме
не
од
више
.
Светозар
је
видео
,
куд
то
иде
.
Почеће
да
се
цепа
комад
по
комад
од
правила
,
док
не
постане
од
њих
велико
ништа
.
Он
је
молио
,
али
не
помаже
.
Докторка
вели
:
„
Шта
се
толико
жестите
,
Боже
мој
.
Гласаће
се
и
где
буде
већина
,
онако
ће
бити
.
“
А
шта
ће
бити
,
ако
већина
буде
сутра
прекосутра
за
то
,
да
се
у
друштву
добрих
људи
не
пије
више
из
чаша
,
него
из
шафоља
?
“
питао
је
Светозар
.
„
Шта
имате
против
умереног
пушења
?
“
пита
га
докторка
.
„
То
сте
баш
узели
од
Назарена
.
Мени
је
учитељ
Јовић
(
а
учитељ
Јовић
је
био
коловођа
пушача
)
показао
оно
место
у
св
.
писму
,
на
које
се
позивају
Назарени
,
кад
забрањују
пушење
.
Тамо
вели
неки
пророк
,
да
се
не
знам
шта
подиже
високо
у
дим
као
безбожност
.
И
зар
сад
то
значи
,
да
је
безбожно
пушити
?
Та
,
ви
сте
бар
господине
образован
човек
,
ви
бар
знате
,
да
су
пророци
живели
пре
Христа
,
онда
нису
ни
у
Европи
ни
у
Азији
ни
у
Африци
знали
за
дуван
.
Дуван
су
бели
људи
познали
скоро
на
1500
година
после
Христа
,
па
од
куд
ће
нам
се
још
пре
Христа
забрањивати
пушење
?
Пушење
је
невино
уживање
,
које
не
шкоди
никоме
,
као
што
никоме
не
шкоди
ни
то
,
ако
би
ја
метнула
на
себе
гривну
,
коју
сам
од
моје
покојне
матере
добила
-
спомена
ради
.
“
Светозар
је
гледао
да
убеди
госпођу
Меланију
,
јер
је
она
могла
да
буде
врло
опасан
противник
.
Каже
:
„
Код
пушења
је
друга
ствар
.
Ја
сматрам
пушење
као
пробу
.
Ко
нема
снаге
,
да
се
одрече
тог
дима
,
тај
је
слаб
,
тај
не
уме
да
је
господар
над
собом
,
тај
неће
бити
господар
над
собом
ни
онда
,
кад
се
тиче
крупнијих
ствари
.
Наше
највеће
зло
и
долази
отуда
,
што
ми
не
умемо
да
владамо
собом
,
не
умемо
да
господаримо
над
својим
жељама
и
страстима
,
но
за
чим
нам
год
срце
гракне
,
то
мора
бити
.
Девојци
мора
бити
нова
хаљина
,
чим
јој
дође
на
памет
,
па
ма
се
згранила
;
момак
мора
у
крчму
,
чим
га
зову
тамо
,
па
ма
шта
било
.
Нико
не
може
да
се
победи
,
већ
дај
по
сваку
цену
све
,
што
зажели
,
па
ма
пропао
.
И
што
је
код
мушког
пушење
,
то
је
за
женску
накит
.
Којој
је
тешко
одрећи
се
златног
украса
,
она
ће
тешко
себе
победити
у
крупнијим
питањима
.
“
Госпођа
Меланија
је
планула
:
„
Дакле
ви
судите
по
ситницама
о
целом
човеку
?
Је
ли
то
лепо
и
је
ли
то
хришћански
?
Ако
ја
хоћу
спомен
од
моје
матере
да
имам
уза
се
,
ви
ме
већ
осуђујете
на
смрт
,
не
ваљам
ништа
,
нисам
вредна
ничему
...
“
Па
се
окрете
од
њега
и
остави
га
.
Дошла
је
и
она
кобна
недеља
,
кад
ће
Јовић
и
другови
предложити
друштву
,
да
се
измене
правила
.
Светозар
је
покушао
све
могуће
,
да
то
заустави
,
али
није
успео
.
Сад
је
готово
у
грозници
.
Треба
да
иде
у
цркву
,
хтео
би
са
амвона
да
проповеда
слово
божје
,
а
није
могао
да
се
прибере
.
Мисли
му
вазда
скрећу
на
другу
страну
.
Пред
њиме
је
отворено
св
.
писмо
,
но
он
не
гледа
у
слова
.
Наслонио
главу
на
руку
и
у
неки
мах
тешко
уздахну
.
За
леђима
му
је
стојала
