човек,
сав
блед
,
закрвављених
очију
,
стиснутих
вилица
,
дрхћући
приђе
капетану
.
Потмулим
гласом
нешто
проговори
и
из
џепа
извади
једно
јаглуче
и
пружи
га
капетану
.
Капетан
разави
јаглучић
и
посматраше
га
.
Људи
су
ћутали
,
нису
могли
чути
шта
је
он
капетану
говорио
,
а
само
су
видели
како
му
нешто
даде
и
како
је
капетан
оно
посматрао
.
—И
ово
си
јаглуче
,
велиш
,
нашао
у
обору
Стојане
?
—Ја
.
—Да
ли
можеш
знати
чије
је
?
Стојан
се
замисли
,
поћута
мало
па
рече
:
—Ја
не
знам
.
Рачунам
да
га
је
лопов
у
моме
обору
изгубио
.
—Шта
је
оно
у
капетана
у
руци
?
рече
један
.
—Не
знам
.
Неко
јаглуче
даде
му
Стојан
.
—Јаглуче
,
јаглуче
!
Прође
реч
кроз
народ
.
Ова
реч
трже
Стеву
из
његових
мисли
.
Погледа
у
капетана
и
у
његовим
рукама
спази
и
познаде
своје
јаглуче
...
.
Као
мајка
кад
опази
јединче
своје
да
се
дави
,
јурну
Стева
кроз
народ
.
Дође
и
стаде
пред
капетана
.
Понизно
скиде
капу
и
смерно
рече
:
—То
је
моје
јаглуче
господине
.
Дајте
ми
га
!
И
капетан
и
околни
људи
,
који
су
чули
шта
је
Стојан
капетану
говорио
,
занемише
од
чуда
.
—Тако
ми
Бога
господине
!
Кунем
вам
се
свим
на
свету
,
то
је
јаглуче
моје
,
рече
Стева
молећим
гласом
и
пружаше
руке
јаглучету
.
Из
груди
околних
људи
чу
се
болан
уздах
.
Капетан
се
замисли
:
—Дакле
кажеш
,
ово
је
твоје
јаглуче
?
—Јесте
господине
,
неба
ми
!
рече
Стева
радосно
.
—Баш
твоје
?
—Јесте
.
—Види
га
добро
!
Да
се
ниси
упознао
?
—Нисам
господине
.
Познајем
га
ја
добро
.
—Па
откуд
оно
у
Стојана
?
Стева
се
сав
зарумени
.
За
тим
опет
одмах
пребледи
.
—Не
знам
господине
.
—Знаш
ли
ти
где
је
Стојан
нашао
ово
јаглуче
?
—Не
знам
господине
.
Ја
сам
га
синоћ
изгубио
.
-—
Синоћ
?
—Јесте
.
—А
где
си
га
изгубио
?
Стева
ућута
.
Није
смео
казати
да
је
с
Маром
стајао
код
сењака
и
да
му
је
ту
испало
.
Пошто
му
је
глава
на
рамену
,
не
би
то
рекао
пред
капетаном
и
толиким
људима
,
међу
којима
је
био
и
Марин
отац
.
Он
погнуте
главе
ћуташе
...
—Но
,
што
не
говориш
.
Где
си
га
изгубио
?
Сав
блед
у
лицу
Стева
подиже
главу
и
погледа
жалостиво
у
капетана
.
—Ја
не
знам
господине
!
И
најбоље
око
полицајчево
у
овоме
би
се
часу
преварило
.
Капетан
се
сав
у
лицу
зацрвени
.
Рибићи
му
на
сувим
образима
заиграше
,
а
очи
му
сенуше
необичном
ватром
...
.
Никада
га
у
животу
нисам
тако
страшног
видео
.
Он
загрме
:
—Дакле
ти
си
лопов
!
—Браћо
,
лопова
који
је
украо
вепра
Стојану
Рибићу
,
ухватили
смо
.
Сам
је
се
показао
.
То
је
главом
Стева
,
син
Игњата
Добрића
.
Игњат
цикну
.
—То
је
лаж
капетане
!
Ако
је
моје
дете
лопов
,
онда
сам
и
ја
...
—И
ти
си
Игњате
,
и
ти
.
Траг
се
и
види
од
двојице
.
Јест
’
јест
’
Игњате
,
ти
и
твој
син
украли
сте
вепра
Стојановог
...
Игњат
јекну
.
—Браћо
,
људи
!
Чујете
ли
шта
човек
говори
?
Ја
лопов
!
Ја
с
мојим
дететом
укр’о
вепра
Стојановог
.
Ја
!
Моје
дете
!
—Шта
вам
је
људи
?
Што
ћутите
...
Што
гледате
у
земљу
?
...
.
Што
не
кажете
да
то
није
истина
...
Да
је
лаж
...
.
Ја
лопов
!
Игњат
је
се
окретао
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
Свак
’
је
ћутао
.
Сви
су
гледали
у
земљу
и
ни
један
човек
не
смеде
главе
подигнути
.
—Јој
,
тешко
мени
тужном
!
Ви
то
верујете
...
.
Ви
ћутите
...
Ви
држите
да
сам
лопов
...
Јој
Воже
,
Боже
,
видиш
ли
...
цвиљаше
Игњат
,
а
сузе
му
потоком
полетише
.
Таман
капетан
заусти
нешто
да
каже
,
ступи
пред
њега
Пура
.
—Јесте
капетане
.
Овај
’
воде
запалио
је
и
Радетићима
сена
.
Ја
сам
га
својим
очима
видео
.
Са
мном
је
био
и
Дикан
.
Видели
смо
га
како
је
бег
’
о
од
Радетића
котара
,
пошто
је
сена
запалио
.
То
ћемо
и
заклетвом
доказати
...
—Лажеш
несретниче
,
дрекну
Стева
и
полети
на
Пуру
.
—Стој
,
цикну
капетан
.
—Лаже
капетане
!
Тако
ми
онога
јарког
сунца
,
спржило
ме
да
Вог
да
...
.
Лаже
живога
ми
Бога
...
Лаже
...
—Не
лаже
Пура
,
јекну
један
глас
.
Сви
се
тргоше
,
као
да
их
неко
врелом
водом
поли
,
јер
то
беше
глас
Јове
Радетића
.
И
ако
се
био
решио
да
кривца
не
казује
,
опет
не
може
одржати
.
Био
је
до
дна
душе
поштен
човек
,
па
га
је
једило
кад
је
видео
,
како
се
Стево
вешто
правда
,
да
би
сваки
помислио
да
је
невин
...
.
—Јест
капетане
,
не
лаже
Пура
.
Ја
и
мој
Станимир
нашим
смо
га
очима
видели
кад
је
бег
’
о
.
Викали
смо
за
њим
,
али
он
утече
.
Нисмо
знали
шта
пре
да
радимо
,
да
л
’
за
њим
да
трчимо
,
да
л
’
ватри
да
по’итамо
.
Ја
сам
ти
каз’о
да
ни
на
ког
не
сумњам
.
Нисам
’
тео
да
га
кажем
.
Волео
сам
га
.
Волео
сам
га
к’о
своје
дете
,
к’о
моју
Мару
.
Мислио
сам
да
је
Игњатова
кућа
најпоштенија
у
селу
.
Њега
сам
држ’о
да
је
честит
к’о
девојка
.
Али
јако
видим
да
сам
се
преварио
.
Ко
може
туђе
имање
палити
,
може
и
красти
...
.
Јова
је
ове
речи
изговорио
болно
.
Ноге
су
му
дрхтале
,
а
у
лицу
се
сав
зажарио
.
—Јој
,
нисам
ја
запалио
сена
чича
Јово
,
свега
ми
на
овоме
свету
,
јекну
Стева
.
—Зар
’
оћеш
да
лажеш
,
несретни
сине
?
рече
Јова
.
Ја
сам
те
овим
мојим
очима
видео
.
—Може
бити
да
си
ме
видео
,
али
ја
нисам
запалио
чича
Јово
.
Капетан
се
умеша
.
—Јеси
ли
ти
био
код
Радетића
сена
?
—Јесам
господине
.
Био
сам
баш
кад
су
букнула
.
—Шта
си
радио
тамо
?
Стева
занеми
.
Сад
му
је
ваљало
рећи
оно
,
што
он
ни
за
шта
на
свету
не
би
казао
.
Капетан
га
посматраше
,
али
је
Стева
само
ћутао
.
Свет
занемио
од
чуда
.
Рекао
би
човек
ни
једно
не
дише
.
Сви
погледају
у
капетана
,
шта
ће
сад
бити
.
—Свршено
је
,
рече
капетан
.
—Кривци
су
ухваћени
.
Заслужена
казна
неће
их
мимоићи
.
За
тим
уђе
у
судницу
и
нешто
је
писао
.
Кад
изађе
,
викну
пандуру
:
—Терај
Игњата
и
Стеву
у
затвор
.
Ова
реч
капетанова
,
као
гром
из
ведра
неба
,
потресе
све
који
су
ту
били
.
Срце
им
се
стеже
.
По
неке
од
њих
ни
ноге
не
могоше
држати
.
Изгледали
су
људи
као
пијани
.
Стојану
и
Јездимиру
просу
се
радост
по
лицу
.
Они
се
један
на
другог
тајом
осмејкиваху
.
Али
,
та
њихова
радост
и
осмејкивање
није
могла
измаћи
вештом
оку
капетановом
.
Он
се
нешто
замисли
.
Пандур
изврши
наредбу
капетанову
.
Игњат
и
Стева
били
су
бледи
као
смрт
.
Речи
нису
могли
проговорити
.
Посрћући
дошли
су
до
затвора
.
—Спреми
се
,
рече
капетан
пандуру
,
да
их
после
тераш
у
Богатић
.
За
тим
испита
све
редом
:
Стојана
,
Јездимира
,
Јову
,
Станимира
,
Пуру
и
Дикана
и
још
неке
.
Кад
је
и
то
свршио
,
спреми
се
и
он
и
оде
.
Сељаци
се
ћутећи
један
по
један
разиђоше
кућама
.
Пандур
отера
Игњата
и
Стеву
у
Богатић
.
Сви
су
их
држали
за
кривце
.
Али
свима
је
било
нешто
на
срцу
тешко
.
У
души
су
нешто
осећали
што
их
је
болело
.
Било
им
је
у
души
и
срцу
некако
чудновато
.
Само
су
Стојан
и
Јездимир
били
весели
као
никад
дотле
.
Они
су
их
на
сва
уста
ружили
и
псовали
.
Цигле
две
душе
у
целом
Раденковићу
,
знале
су
да
су
Игњат
и
Стева
невини
,
да
су
чисти
као
сунце
,
и
биле
су
неутешне
за
њима
.
То
су
биле
Мара
и
Ружица
.
ВИ
Кола
капетанова
јурила
су
преко
равног
потеса
Раденковачког
.
Он
се
беше
завалио
у
колима
и
нешто
размишљаше
.
.
По
лицу
му
се
видело
да
је
нешто
љут
.
Нема
оног
расположења
на
лицу
његовом
.
Знам
ја
до
јако
,
кад
му
какав
неваљалац
падне
шака
,
он
се
лепо
радује
,
као
да
је
нешто
добио
.
А
сада
ето
,
посао
добро
свршио
,
зликовце
похватао
и
опет
је
био
невесео
.
Често
је
пута
затварао
и
отварао
очи
,
као
да
се
нечега
сећао
,
што
му
никако
на
памет
није
могло
доћи
.
За
тим
извади
оне
хартије
,
што
је
у
судници
писао
,
и
поче
их
разгледати
...
—Стој
,
викну
пандуру
.
Кола
стадоше
.
Он
још
један
пут
прочита
једну
од
оних
хартија
,
па
онда
рече
:
—Окрени
кола
натраг
!
Пандур
окрете
и
пођоше
опет
у
Раденковић
.
У
путу
сретоше
Игњата
и
Стеву
,
које
је
пандур
терао
.
Жалост
је
било
погледати
их
.
Ветар
потесом
пиркаше
и
играше
се
са
седим
власима
чича
Игњатовим
.
Капетану
се
нешто
стеже
око
срца
.
На
један
пут
му
дође
да
им
викне
:
—Ви
нисте
кривци
.
Идите
кући
.
Али
кроз
главу
му
пролети
све
што
се
догодило
и
он
ућута
.
Сагнуте
главе
прође
мимо
њих
.
Чисто
му
беше
тешко
да
их
погледа
.
Они
бацише
тужан
поглед
за
капетановим
колима
,
која
се
изгубише
пут
Раденковића
...
Кад
је
дошао
у
село
,
људи
су
се
већ
били
разишли
.
У
судници
били
су
само
председник
и
ћата
.
Капетан
нареди
да
се
зовну
она
два
одборника
,
што
су
и
данас
с
њиме
ишли
.
Мало
после
,
они
дођоше
.
Сви
се
понова
упутише
Стојановој
кући
.
Почеше
опет
од
обора
и
ишли
су
трагом
.
Капетан
је
нешто
завиривао
,
али
као
да
не
нађе
оно
што
је
тражио
.
Лице
му
се
поче
мрштити
.
Виш
’
Игњатове
башче
застаде
и
готово
радосно
узвикну
:
—Ево
!
Сви
погледаше
.
По
путањи
се
лепо
познаваше
неколико
стопа
.
Како
онде
беше
утабано
и
многа
крв
просута
,
то
су
и
они
,
који
су
вепра
носили
,
угазили
ногама
у
крв
,
и
корачајући
даље
оставили
веран
отисак
својих
стопала
по
равној
и
глаткој
путањи
.
Капетан
извади
неку
пантљику
и
тачно
премери
све
стопе
,
које
су
се
могле
добро
распознати
.
Забележи
у
књижицу
,
па
окренувши
се
осталима
рече
:
—Ово
је
једини
спас
Игњату
и
Стеви
.
Ако
им
се
стопе
не
подударе
са
овом
мером
,
онда
су
они
невини
,
поред
свију
околности
које
их
терете
.
Председник
скиде
капу
и
прекрсти
се
:
—Милостиви
и
преблаги
Воже
,
молим
ти
се
грешан
,
буди
заштитник
праведни
’
и
невини
’
!
И
остали
тако
урадише
.
Кад
су
дошли
до
суднице
,
капетан
је
нешто
подуго
говорио
председнику
на
само
.
Овај
је
само
вртио
главом
и
гледао
у
капетана
зачуђено
.
За
тим
се
капетан
поздрави
са
свима
и
оде
...
Још
мало
,
па
се
и
они
разиђоше
од
суднице
.
Кад
су
прошли
поред
Игњатове
куће
,
чули
су
запевку
Живанину
.
Жалост
је
било
чути
како
тужно
запева
и
нариче
.
Иван
и
Милан
тек
беху
дошли
из
Шапца
,
и
Живана
,
кад
их
спази
,
поче
још
тужније
нарицати
.
Од
силних
суза
,
које
хтедоше
да
је
угуше
,
једва
им-је
казала
,
каква
је
беда
њихову
кућу
снашла
и
како
им
је
отац
и
брат
прошао
.
Ивану
и
Милану
крв
се
у
жилама
ледила
,
слушајући
шта
им
је
мајка
говорила
.
Иван
јекну
као
рањеник
.
—Ха
,
то
је
све
масло
њи’ово
.
Чекајте
кукавице
једне
,
нећете
се
дуго
главе
наносити
...
—
Јездимире
,
Јездимире
!
Живог
ћу
те
зубма
заклати
.
А
ономе
чупо-брку
нос
ћу
зубма
одгристи
...
Очи
су
му
севале
живом
ватром
.
На
једаред
погледа
у
свог
брата
.
Овај
му
је
поглед
разумео
.
Обојица
скочише
и
одоше
у
собу
где
је
Игњатово
оружје
висило
...
—Не
брате
!
Нећемо
пушком
.
Слађе
ће
ми
бити
да
скотове
рукама
удавимо
.
Да
и
’
зубма
закољемо
...
.
Ноктима
ћу
му
срце
да
ишчупам
...
Јадна
мајка
слуша
јадиковање
деце
своје
за
оцем
и
братом
рођеним
.
Срце
јој
тада
хтеде
препући
од
тешке
туге
...
—
’
Ајдемо
,
викну
Иван
и
обојица
полетеше
вратима
.
Живана
ђипи
и
стаде
пред
њих
.
—Децо
моја
мила
,
куда
ћете
?
Зар
да
каљате
руке
о
’
наке
поганце
?
Зар
да
нану
своју
оставите
саму
само’рану
?
...
За
тим
их
обојицу
загрли
.
Главе
им
притиште
на
своје
старачке
груди
,
па
их
љубљаше
и
миловаше
,
по
свиленој
коси
њиховој
.
—Немојте
децо
моја
лепа
!
Преклиње
вас
ваша
нана
млеком
,
које
сте
из
ових
прсију
подојили
.
Оставите
и
’
и
не
дирајте
и
’
.
Добар
је
милостиви
Бог
.
Он
никоме
дужан
не
остаје
.
Он
ће
њи
’
казнити
.
Казна
његова
биће
и
већа
и
страшнија
од
ваше
.
Бог
се
брине
за
све
нас
.
Он
ће
се
старати
и
за
оца
и
брата
вашег
.
Он
зна
да
они
нису
криви
.
Он
ће
њи
’
избавити
...
—Кућо
моја
лепа
,
послушај
нану
своју
.
И
ти
’
рано
моја
мила
,
и
ти
ћеш
да
послушаш
своју
нану
.
Говорећи
ово
Живана
се
беше
преобразила
.
Старачко
јој
лице
обасја
нека
божанска
светлост
.
Изгледала
је
као
каква
светитељка
...
Иван
и
Милан
пољубише
јој
старе
суве
руке
:
—Слушаћемо
те
нано
,
рекоше
обојица
.
Тешећи
децу
своју
,
Живана
беше
и
себе
утешила
.
И
она
осети
у
души
својој
да
јој
нешто
лану
.
—Тако
треба
,
тичићи
моји
,
благо
нани
вашој
.
Већ
је
био
у
велико
мрак
пао
на
земљу
,
кад
се
сетише
да
и
они
што
повечерају
.
Ни
једно
није
глади
осећало
,
но
онако
више
адета
ради
,
седоше
око
синије
.
Узели
су
по
неколико
залогаја
.
Живана
,
и
ако
није
цео
дан
залогаја
у
уста
метнула
,
не
могаше
ништа
окусити
.
Она
се
сети
Стеве
и
Игњата
.
Погледа
на
оно
место
,
где
су
они
обично
за
синијом
седели
.
У
гуши
је
стеже
,
да
залогаја
није
могла
прогутати
.
—Ко
зна
,
да
ли
они
тамо
имају
шта
окусити
.
На
што
ли
ће
лећи
.
Где
ли
ће
Игњат
своје
старе
кости
одморити
?
...
Суза
јој
засија
у
оку
,
али
се
она
окрете
на
страну
и
избриса
је
широким
рукавом
од
своје
рубине
.
Лакше
би
јој
било
,
кад
би
пустила
срцу
на
вољу
.
Али
због
Иве
и
Милана
морала
је
срце
стегнути
,
а
оно
јој
је
пуцало
од
жалости
.
Дуго
су
за
синијом
седели
и
разговарали
се
.
Живана
им
је
све
потанко
испричала
шта
се
све
у
селу
десило
од
њихова
одласка
.
Каза
им
како
су
запаљена
Радетића
сена
.
Како
је
Стојану
украден
вепар
и
траг
доведен
до
њи’ове
качаре
.
Како
је
долазио
капетан
с
људма
њи’овој
кући
и
све
претресли
,
и
како
и
’
је
најпосле
пандур
отер’о
у
Богатић
.
Иван
и
Милан
,
по
нешто
су
запиткивали
мајку
,
а
она
им
је
одговарала
.
—Кажем
ти
нано
,
то
је
све
Стојаново
и
Јездимирово
масло
.
Не
знам
само
како
су
они
то
удесили
и
од
куд
Стојану
Стевино
јаглуче
.
Али
,
прокопкаћу
ја
то
од
данас
за
три
дана
или
нећу
живети
!
...
-
За
тим
одоше
да
спавају
.
Јадно
им
је
и
жалосно
спавање
.
Нека
Бог
милостиви
сачува
сваког
брата
Србина
беде
невидовне
...
,
Живана
је
скоро
целу
ноћ
преседела
.
Пустила
је
срцу
на
вољу
и
онда
јој
мало
олакша
.
За
тим
је
мислила
шта
ће
и
како
ће
с
њима
бити
.
Помисао
на
Бога
и
његову
правду
умири
је
,
и
она
тек
пред
зору
заспа
.
Ива
,
како
је
ушао
у
свој
вајат
,
прући
се
по
кревету
.
Није
се
ни
скид’о
ни
изув’о
.
Прво
је
плак’о
за
својим
милим
родитељем
и
добрим
братом
.
Пред
наном
и
Миланом
срамота
га
је
било
плакати
,
а
сад
и
он
пустио
срцу
на
вољу
.
После
седе
и
стаде
премишљати
,
како
ће
да
по’вата
конце
овим
душманима
.
—Да
ми
је
бар
Стева
ту
,
да
ми
каже
ма
штогод
,
мишљаше
у
себи
.
Ал
’
овако
није
знао
ништа
.
Није
знао
одакле
да
почне
.
Шта
прво
да
ради
.
Дуго
и
дуго
мислио
је
и
кројио
планове
,
док
и
њега
сан
не
савлада
,
те
заспа
.
Милан
је
тако
исто
ноћ
провео
.
А
зар
и
може
да
не
тужи
син
за
оцем
и
брат
за
братом
рођеним
?
Тако
код
куће
.
А
Игњат
и
Стева
?
Кад
су
дошли
у
Богатић
,
мало
после
њих
стигао
је
и
капетан
.
Први
му
је
посао
био
,
да
их
у
канцеларију
позове
.
Они
уђоше
.
Капетан
понуди
чича
Игњата
да
седне
,
што
овај
,
и
ако
су
му
ноге
дрхтале
од
умора
,
после
дугог
затезања
,
једва
учини
.
Капетан
извади
оне
хартије
из
џепа
и
остави
их
на
астал
.
За
тим
узе
ону
књижицу
.
Читајући
из
ње
,
почесто
је
погледао
у
ноге
час
чича
Игњатове
,
час
Стевине
.
Лаки
осмејак
показа
му
се
на
уснама
.
За
тим
устаде
.
Извади
из
џепа
ону
пантљику
,
што
је
њоме
мерио
траг
стопа
,
па
измери
стопале
чича
Игњатове
,
а
за
тим
Стевине
.
Мерећи
често
је
погледао
у
књижицу
.
Из
уста
му
се
оте
узвик
:
—Дакле
,
ја
се
нисам
преварио
.
За
тим
се
усправи
и
поче
благим
и
љупким
гласом
:
—
Чича
Игњате
,
и
ти
Стево
,
ви
сте
невини
.
У
души
сам
мојој
осећао
да
ви
нисте
и
пе
можете
бити
кривци
.
Али
ви
сте
и
сами
видели
,
шта
је
сила
околности
које
су
вас
теретиле
.
Ово
што
сам
сад
учинио
,
најасније
ми
доказује
да
ви
нисте
извршили
крађу
вепра
Стојановог
.
Ја
сам
измерио
траг
и
ни
један
се
с
вашим
стопалама
не
подудара
.
Један
је
много
већи
,
а
други
маљи
од
ваших
стопала
.
То
значи
да
оно
није
траг
од
ваших
ногу
,
а
кад
није
ваш
траг
,
нисте
ви
ни
дело
могли
учинити
.
Али
,
настави
капетан
,
док
се
прави
кривац
не
нађе
,
ви
морате
бити
овде
.
Ја
вас
нећу
затварати
.
Можете
слободно
по
авлији
ходати
,
а
спаваћете
у
лепој
соби
.
Дело
крађе
Стојановог
вепра
од
вас
са
свим
отпада
,
али
Радетића
паљевина
још
остаје
.
Са
њом
ће
ићи
по
теже
.
И
ако
сам
ја
потпуно
уверен
да
Стева
није
то
учинио
,
поред
свих
тако
рећи
необоривих
доказа
који
Стеву
терете
.
Али
,
ослоните
се
на
мене
,
ја
ћу
морати
ући
у
траг
.
Пошто
по
то
,
ја
ћу
морати
наћи
правог
кривца
.
Али
дотле
ви
морате
трпети
.
Будите
спокојни
и
ништа
се
не
брините
.
Ослоните
се
на
Бога
и
његову
правду
...
Док
је
капетан
ово
говорио
Игњату
су
лиле
сузе
из
очију
.
Кад
капетан
сврши
свој
говор
,
Игњат
му
приђе
ближе
.
—
’
Вала
ти
господине
по
стотину
пута
.
Онај
горе
који
је
и
праведан
и
милостив
,
нека
те
за
твоје
дело
награди
.
Већ
се
почео
повлачити
мрак
,
кад
Игњат
и
Стева
изађоше
из
канцеларије
.
Капетан
нареди
пандурима
те
спремише
једну
собу
.
Наместише
у
њој
леп
креветац
,
у
коме
отац
и
син
,
после
толиког
умора
,
где
се
беше
и
душа
и
тело
уморило
,
утешени
лепом
капетановом
речју
и
помишљу
на
Свевишњега
,
доста
мирно
проведоше
ову
ноћ
.
И
капетан
је
био
са
собом
задовољан
.
Истина
,
још
је
имао
мало
доказа
о
невиности
Игњатовој
и
Стевиној
,
али
је
у
души
осећао
да
он
то
мора
наћи
.
Чим
склопи
очи
,
а
пред
њим
се
појави
Стојан
и
Јездимир
са
оним
сатанским
осмејком
на
лицу
,
па
један
на
другог
намигује
.
То
је
управо
и
био
повод
,
да
капетан
посумња
у
кривицу
Игњатову
и
Стевину
.
Али
,
да
би
правог
кривца
пронашао
,
морао
је
урадити
овако
,
као
што
је
урадио
.
Још
дуго
је
премишљао
капетан
о
догађајима
данашњега
дана
и
о
начину
,
којим
ће
их
расветлити
и
дознати
праву
истину
.
За
тим
и
он
заспа
.
Кад
се
Ива
пренуо
иза
сна
,
било
је
већ
у
велико
свануло
.
Прва
мисао
која
му
је
кроз
главу
пролетила
,
била
је
мисао
о
јучерашњем
догађају
.
Устаде
и
прекрсти
се
.
За
тим
погледа
низа
се
.
Виде
да
је
потпуно
спреман
.
Једва
се
сети
да
је
синоћ
легао
не
распремивши
се
.
На
двоје
на
троје
сврши
неке
послове
око
куће
.
Ништа
му
се
није
радило
,
и
то
што
је
урадио
,
урадио
је
као
од
беде
.
Сав
савцит
био
је
обузет
мишљу
о
јучерашњим
догађајима
.
Кад
сврши
посао
,
он
се
полако
упути
качари
.
За
тим
уђе
унутра
и
гледаше
онај
дармар
од
каца
,
бурета
и
осталих
ствари
,
који
је
остао
после
извршеног
претреса
.
Изађе
напоље
.
Да
ли
намерно
,
или
случајно
,
упути
се
он
оним
трагом
куда
је
јуче
капетан
са
људима
прошао
и
куда
је
вепар
пронет
и
до
њихове
качаре
донесен
.
Ишао
је
само
напред
.
Чинило
му
се
да
ће
сад
на
путу
срести
зликовце
,
који
носе
убијеног
вепра
њиховој
качари
.
Ни
на
шта
се
не
обзирући
,
ни
на
шта
друго
не
мислећи
,
он
је
јурио
по
ономе
трагу
,
који
се
још
лепо
распознаваше
.
На
једаред
га
нешто
текну
.
Кроз
цело
тело
прођоше
му
жмарци
.
У
глави
осети
да
му
свест
поче
да
мркњава
.
Пред
очима
му
к’о
нешто
сену
па
пуче
,
за
тим
наста
мрак
.
У
ушима
му
је
зујало
,
као
да
стоји
уз
највеће
звоно
кад
звони
...
Колико
се
занео
био
мишљу
,
Ива
није
ни
приметио
,
кад
је
ушао
у
Стојанову
башчу
.
Тек
кад
се
нашао
под
орахом
,
куда
га
је
траг
водио
,
он
се
тргао
из
свога
заноса
.
Под
орахом
,
под
тим
милим
дрветом
,
на
томе
њему
омиљеном
месту
,
седела
је
његова
Ружица
.
Она
га
није
опазила
.
Главу
беше
загњурила
у
лекедов
и
њиме
брисаше
потоке
суза
,
које
јој
из
очију
текоше
.
Он
стаде
као
укопан
.
Пошто
се
мало
поврати
,
сину
му
кроз
главу
мисао
,
да
је
ухвати
и
удави
.
Лице
јој
није
могао
видети
,
али
он
га
у
себи
замисли
и
учини
му
се
гадно
,
ружно
!
За
тим
погледа
око
себе
.
Погледа
горе
на
пожутело
лишће
старог
ораха
,
све
га
је
ту
опомињало
на
прошле
сретне
часове
,
које
је
са
Ружом
овде
провео
.
Та
га
црна
мисао
мало
по
мало
остави
.
Сињи
терет
беше
се
на
њега
свалио
...
Он
раскиде
испод
грла
сапињач
,
јер
му
чисто
и
он
сметаше
да
дише
.
Срце
му
се
беше
стегло
,
па
му
изгледаше
и
не
миче
се
...
Посрћући
као
пијан
,
окрете
се
он
и
пође
лагано
натраг
.
Ружа
полако
подиже
главу
.
На
једаред
као
преплашена
срна
скочи
;
и
као
муња
полети
за
Ивом
.
Он
стаде
.
Онај
тужни
поглед
из
лепог
ока
Ружиног
,
растопи
ону
корицу
,
која
се
беше
око
срца
Ивиног
почела
хватати
.
У
души
му
чисто
лану
,
а
срце
весело
заигра
.
Он
рашири
руке
,
и
Ружа
му
паде
у
наручја
.
—Иво
,
избавитељу
мој
!
—
Ружо
,
срећо
моја
!
У
загрљају
прође
неколико
тренутака
.
—Иво
,
избавитељу
мој
,
ил
’
ме
уби
ил
’
ме
с
тобом
води
.
Изведи
ме
из
ове
куће
што
пре
,
јер
у
њој
не
могу
више
живети
!
Говорећи
то
,
Ружи
грунуше
сузе
из
очију
.
Иви
беше
жао
,
гледајући
је
овако
тужну
и
уплакану
.
За
ова
два
три
дана
,
од
како
је
није
видео
,
беше
се
много
променила
.
Место
оних
румених
образа
,
беше
бледо
и
увело
лице
.
Место
живих
и
ватрених
очију
,
сијаху
се
сада
два
исплакана
ока
пуна
туге
и
бола
...
.
—
Ружо
,
цвеће
моје
,
ти
си
била
болесна
?
—Нисам
Иво
.
—Ја
што
си
се
тако
променила
?
—Тешко
ми
је
Иво
.
Само
ме
срце
боли
.
У
гуши
ме
нешто
стегло
,
па
’
оће
да
ме
,
чини
ми
се
,
удави
.
Од
како
се
оно
десило
,
не
знам
ни
куд
идем
ни
шта
радим
.
Најлакше
ми
је
,
чини
ми
се
,
кад
дођем
’
воде
под
овај
ора
’
,
па
се
ту
сита
исплачем
.
—Теби
је
жао
мог
бабе
и
бате
?
—Јесте
Иво
.
—Не
брини
се
Ружо
.
Добар
је
Бог
.
Зна
он
,
к’о
што
сви
људи
знаду
,
да
они
нису
криви
.
Он
неће
допустити
,
да
они
на
правди
страдају
.
За
тим
се
исправи
.
Светлим
оком
погледа
у
Ружицу
па
настави
:
—Али
ја
знам
ко
је
прави
кривац
Ружо
!
То
је
твој
отац
и
брат
!
Јест
,
они
су
кривци
.
Они
су
све
те
замке
удесили
...
Очи
су
му
при
овим
речима
севале
.
Ружа
јекну
.
—Јој
Иво
,
нису
они
сами
.
Онај
проклети
Пуро
и
Дикан
.
Они
су
више
криви
.
Да
није
њи
’
било
не
би
они
могли
сами
ништа
.
Иви
сену
пред
очима
.
—Шта
кажеш
Ружо
,
Пуро
и
Дикан
?
—Јесте
Иво
.
—Ја
све
знам
.
Све
сам
чула
и
видела
.
Њи
’
је
бабо
зовнуо
и
обећ’о
им
дати
неке
земље
.
Пура
је
запалио
сена
Радетићима
,
а
Дикан
је
с
Јездимиром
убио
нашег
вепра
,
и
однели
до
ваше
качаре
.
После
су
га
опет
вратили
и
ено
га
у
нашој
згради
.
—Ја
сам
оно
вече
трчала
вашој
кући
да
јавим
.
Знала
сам
да
ти
ниси
’
воде
.
Лупала
сам
на
Стевин
вајат
,
али
њега
не
беше
.
Чича
Игњата
и
стрину
Живану
нисам
смела
будити
.
Кад
сам
се
после
кући
вратила
,
Радетића
сена
букнуше
...
Говорећи
то
,
Ружа
је
често
навлачила
рукав
од
рубине
на
десну
руку
,
и
од
Иве
нешто
крила
.
Ива
то
спази
.
Ухвати
је
за
руку
и
подиже
њен
широки
рукав
.
На
десној
руци
беше
,
с
подланицу
широка
,
масница
.
—Шта
је
ово
Ружо
?
—Јој
,
не
питај
ме
!
—Ко
те
ово
удари
?
—Он
.
—Ко
?
—
Јездимир
!
Ива
цикну
.
Очи
му
синуше
необичним
жаром
.
—А
,
крвниче
,
дакле
и
бије
те
.
А
зашто
?
Од
силног
јецања
Ружа
једва
изговори
:
—Што
сам
плакала
,
кад
је
пандур
протер’о
чича
Игњата
и
Стеву
.
—Ха
,
чекај
катиле
,
нећеш
још
дуго
.
По’ват
’
о
сам
ти
трагове
бездушниче
.
Освануо
је
и
теби
црни
петак
...
Ива
је
знао
све
што
му
је
требало
.
Да
му
је
сад
на
очи
изашао
Стојан
или
Јездимир
,
он
би
их
растргнуо
.
—Не
брини
се
ништа
,
злато
моје
,
Ружо
.
Нећеш
дуго
трпети
њи’ово
насиље
.
Скоро
ће
те
твој
Ива
избавити
.
Ружи
засија
лице
од
радости
.
На
једаред
се
опет
замрачи
.
—А
шта
ће
бити
с
њима
Иво
?
—С
ким
?
—С
бабом
и
Јездимиром
.
—Оно
што
су
заслужили
Ружо
.
Од
казне
јако
утећи
не
могу
,
па
да
су
им
крила
соколова
.
Они
су
нама
врат
ломили
,
па
су
га
себи
сломили
.
Они
нису
знали
да
„
ко
другом
јаму
копа
,
сам
у
њу
пада
“
.
Они
су
нама
јаму
копали
,
па
ће
ето
сами
у
њу
да
падну
.
Ружа
ућута
.
Страшне
су
биле
ове
речи
Ивине
.
Свака
јој
је
по
један
нож
у
срце
забадала
.
Срце
јој
се
на
десеторо
цепало
.
И
ако
се
радовала
срећи
свога
Иве
и
избављењу
чича
Игњата
и
Стеве
,
опет
ју
је
срце
болело
за
оцем
и
братом
својим
.
Ма
какав
да
је
био
Стојан
,
он
је
њен
родитељ
.
Он
ју
је
родио
и
док
је
мала
била
негов’о
,
пазио
и
милов’о
.
Ма
шта
да
јој
је
Јездимир
радио
,
и
ма
како
да
је
с
њом
поступао
,
он
је
њен
брат
.
Њен
једини
брат
,
јер
више
није
имала
браће
ни
сестара
.
Беше
јој
тешко
.
Од
један
пут
зажели
да
умре
...
.
да
је
нестане
...
Главу
загњури
у
Ивина
недра
,
и
јецајући
викну
:
—Јој
Иво
,
зар
не
море
друкчије
бити
?
—Не
море
Ружо
.
—Отари
сузе
с
очију
и
немој
више
плакати
.
Бог
је
тако
наредио
и
тако
мора
бити
.
Против
његове
наредбе
ми
не
моремо
ништа
.
—Тешко
мени
,
кукавици
сињој
!
—Ћути
Ружо
,
и
не
тужи
више
.
Теши
се
да
је
тако
воља
божја
...
...
За
тим
се
растадоше
.
Ружа
оде
тужним
срцем
и
замаче
у
редове
шљива
.
Срце
јој
се
параше
.
Једно
добија
а
друго
је
губила
,
а
обоје
јој
је
на
срцу
лежало
.
—Јој
Боже
милостиви
!
Зар
је
баш
тако
морало
да
буде
?
јекну
Ружа
улазећи
у
авлију
.
Ива
је
био
весео
...
Помисао
да
ће
му
отац
и
брат
бити
слободни
до
неба
га
узносила
.
Ни
осетио
није
кад
је
кући
дошао
—Нано
моја
мила
,
ми
смо
сретни
!
—Шта
је
кућо
моја
лепа
?
—Бабо
и
бато
биће
слободни
.
Наш’о
сам
крвнике
.
Све
сам
им
конце
по’ват
’
о
!
За
тим
исприча
Живани
и
Милану
све
што
је
дознао
.
Каза
како
су
им
у
овоме
гадноме
делу
помагали
Пура
и
Дикан
.
Старо
лице
Живанино
сину
неком
радошћу
.
Она
тешко
уздану
,
и
прекрстивши
се
неколико
пута
,
гласно
рече
:
—Добри
и
милостиви
Творче
!
’
Вала
ти
на
твојој
милости
.
Вера
и
нада
моја
у
твоју
правду
,
није
ме
преварила
.
За
тим
се
окрете
Иви
.
—И
ја
теби
имам
нешто
да
кажем
рано
моја
.
—Шта
нано
?
—Сад
баш
оде
Радетића
Мара
.
Дошла
је
јутрос
чим
си
ти
очо
.
Да
си
је
само
видео
Иво
,
кака
изгледа
.
Ни
налик
на
ону
девојку
.
Увенула
Иво
к’о
цветак
.
—Па
шта
ти
рече
нано
?
—Чим
дође
она
бризну
у
плач
.
Загрли
ме
и
стаде
љубити
.
Једва
је
кроз
сузе
говорила
:
—
Стева
није
крив
.
Он
није
запалио
наша
сена
,
и
ако
су
га
таја
и
јага
тамо
видели
.
Ја
знам
што
је
тамо
био
...
За
тим
се
још
више
приљуби
уза
ме
.
Главу
загњури
у
моја
недра
па
настави
:
—Тражио
је
јаглуче
.
Ја
сам
му
га
црница
и
дала
.
Опрости
дојо
...
.
У
вече
смо
стајали
код
наши
’
сена
и
ту
му
је
испало
.
Мора
да
га
је
ко
наш’о
и
дао
оном
проклетнику
...
—Једва
сам
је
утешила
Иво
.
’
Теде
да
пресвисне
од
плача
.
—Ја
сам
је
мало
умирила
.
Казала
сам
јој
да
се
ништа
не
брине
.
Добар
је
Бог
,
рано
моја
,
Маро
,
рек’о
јој
,
изаћи
ће
дело
на
видело
.
—Мало
пре
је
отишла
одавде
.
Ива
се
замисли
.
—Тако
је
и
морало
бити
нано
.
Стева
је
изгубио
јаглуче
и
они
су
га
нашли
,
па
рекли
да
су
га
нашли
у
обору
.
—Него
нано
,
одо
’
ја
да
кажем
све
председнику
.
Да
видимо
шта
ћемо
јако
радити
.
—Иди
Иво
.
Он
оде
.
Председника
треви
на
путу
.
Беше
пошао
судници
.
Ива
смерно
приђе
њему
и
поздрави
га
.
За
тим
идући
исприча
му
све
шта
је
дознао
.
Председник
застаде
.
—Дакле
баш
тако
,
велиш
Иво
?
—Тако
.
—И
они
су
све
то
ујдурисали
?
—Ја
.
Он
поћута
мало
:
—Међер
је
капетан
им’о
право
,
кад
ми
је
на
поласку
рек’о
,
да
мотрим
на
Стојана
и
Јездимира
.
Они
ми
—
вели
—
изгледају
нешто
сумњиви
.
Код
њих
нису
чиста
посла
,
него
обрати
де
ти
пажњу
на
њих
.
И
видиш
ти
јако
,
није
се
преварио
.
—Него
шта
ћемо
јако
,
рече
Ива
.
—Добро
ћемо
.
Ћути
и
о
томе
никоме
ни
речи
не
говори
.
Иди
кући
и
спреми
се
,
па
одма
’
трчи
капетану
.
Кажи
му
све
’
вако
к’о
што
си
мени
исприч’о
.
Он
ће
наредити
,
шта
ћемо
даље
радити
.
—Него
пожури
.
Никоме
ништа
не
говори
.
Не
казуј
ни
куда
ћеш
ни
за
шта
ћеш
.
—Док
не
дође
наредба
од
капетана
,
ја
ћу
на
њи
’
пазити
...
—
’
Оћу
,
рече
Ива
.
Поздрави
се
с
председником
и
врати
се
кући
.
После
непуно
пола
сата
,
јездио
је
Ива
пут
Богатића
.
ВИИ
Сутра
дан
,
пошто
су
Игњат
и
Стева
били
отерани
у
Богатић
,
поранили
су
Стојан
и
Јездимир
као
никад
до
тада
.
На
лицу
им
се
могла
читати
радост
и
неко
особито
расположење
.
—Е
,
ово
баш
ваљаде
,
рече
Јездимир
.
—
’
Нако
како
треба
да
буде
,
додаде
Стојан
.
Главну
смо
сметњу
уклонили
.
Јако
ће
већ
лакше
ићи
.
—Теби
Јездимире
остављам
цуру
,
па
ти
ради
шта
знаш
.
Гледај
како
год
да
јој
се
улажеш
.
Ја
ћу
с
Јовом
и
Станимиром
свршити
,
како
већ
ја
зна
’
будем
.
Него
нешто
нас
не
миришу
.
Особито
од
како
’
но
узесмо
оне
њи’ове
дебеле
свиње
.
Али
све
ћу
ја
то
утлеисати
.
Прости
су
и
глупи
ка
’
цепанице
.
Мог’о
би
и
’
човек
жедне
преко
воде
превести
.
Знам
већ
унапред
,
да
ћеш
ти
с
цуром
имати
кубуре
.
Али
нека
ја
’
вамо
код
њи
’
успем
,
слабо
ће
нас
се
тицати
,
шта
ће
она
рећи
.
—Гледаћу
вала
,
што
боље
будем
знао
и
умео
.
Шат
ми
пође
за
руком
.
Испрва
ћу
око
ње
депо
,
лале
миле
,
док
се
мало
не
примири
.
После
ћу
јој
пунити
уши
и
говорити
против
Стеве
и
Игњатове
куће
,
да
јој
како
год
омрзнем
...
—Тако
,
тако
,
додаде
радосно
Стојан
.
—Али
ако
се
стане
дусати
.
Ако
буде
набурена
према
мени
к’о
до
јако
,
онда
јој
неће
нико
помоћи
.
У’ватићу
је
,
тако
ми
Бога
и
...
Ма
да
је
био
до
краја
покварен
,
и
човек
без
икаквих
осећаја
,
опет
га
стид
беше
изговорити
што
беше
започео
.
Али
Стојан
га
је
разумео
.
Он
се
задовољно
смешкаше
.
—Тако
,
тако
.
То
ћеш
најпосле
морати
учинити
.
Само
ако
ти
на
згоди
падне
шака
...
Тим
ћеш
је
ућуткати
,
да
зуба
не
сме
помолити
,
а
ми
ћемо
’
вамо
радити
како
будемо
’
тели
Ето
такав
се
разговор
водио
између
оца
и
сина
,
између
ове
две
гадне
душе
.
И
ко
зна
,
можда
ће
у
својим
гадним
плановима
и
успети
,
или
ће
их
рука
неумитне
правде
задржати
.
За
тим
се
дигоше
и
одоше
сваки
на
своју
страну
.
Беше
петак
,
а
ви
знате
,
то
јест
не
знам
да
ли
баш
сви
знате
,
да
се
петак
код
нас
у
селу
празнује
.
А
особито
жене
.
Ни
за
живу
главу
,
не
би
ти
она
на
„
Петку
“
какав
рад
у
руке
узела
.
А
ако
је
још
„
Млада
Петка
,
“
онда
не
дирај
.
То
је
већи
свечаник
но
,
Боже
ми
опрости
,
Божић
.
Истина
,
ја
не
знам
откуд
је
ово
празновање
петка
код
нас
остало
.
Ако
није
још
од
турског
времена
.
Знам
да
се
обично
говори
:
„
Петак
турски
светац
“
.
Али
шта
ћеш
му
јако
,
кад
га
ето
и
Срби
и
Српкиње
празнују
.
У
мојој
кући
’
вала
Богу
није
тај
адет
.
Осим
недеље
и
онако
ког
свечаника
,
сви
моји
кућани
,
Богу
се
молећи
,
раде
.
Па
’
вала
Богу
мени
добро
.
И
у
здрављу
добро
.
И
у
малу
добро
и
онако
у
другом
берићету
,
све
добро
.
А
ено
сад
погледајте
низа
шор
.
Поседале
ти
лепо
жене
по
рудини
па
се
раскакотале
,
а
ни
у
једне
рада
нема
.
Мислиш
,
Боже
опрости
,
да
је
недеља
.
О
чему
ли
оно
говоре
?
А
о
чему
би
другом
,
него
о
најновијим
догађајима
у
селу
.
Једне
осуђују
Игњата
и
Стеву
.
Друге
их
опет
бране
.
Свет
к’о
свет
.
Ко
ће
њему
угодити
.
Ко
би
могао
свом
свету
прав
бити
?
Стојан
и
Јездимир
изађоше
из
авлије
.
Стојан
се
упути
механи
,
а
Јездимир
оде
низа
шор
.
У
механи
приличио
света
,
али
највише
редовних
гостију
,
сеоских
беспосличара
.
Стојан
уђе
и
назва
Бога
.
Они
примише
.
У
једном
ћошку
до
келнераја
седели
су
Пура
и
Дикан
.
Били
су
већ
пијани
,
и
што
’
но
наши
веле
:
„
капље
им
из
очију
“
.
—А
,
а
,
ево
нашег
газда
Стојана
.
Живео
га
Бог
,
рече
Дикан
.
—Ш
’
радиш
газда
Стојане
,
промрмља
Пуро
,
и
прихвати
се
за
капу
.
—
’
Вала
Богу
,
како
ви
?
—Ет
’
ми
’
вако
по
мало
.
’
Оће
л
’
бити
која
да
се
попије
?
—
’
Оће
,
’
оће
,
рече
Стојан
.
Куцну
прстеном
у
астал
и
механџија
дође
.
—Заповедајте
,
молим
!
—Дед
’
мени
једну
горчију
каву
,
и
носи
нонде
за
’
нај
астал
Пури
и
Дикану
по
оке
ракије
...
—Е
,
е
,
’
вала
ти
газда
Стојане
,
рекоше
Пура
и
Дикан
.
—Охо
,
хо
,
баш
слади
.
Мора
да
је
мијанџија
тур’о
у
њу
шећера
,
рече
Пура
.
—А
море
бити
,
ја
.
Да
се
само
више
прода
,
рече
Дикан
...
За
мало
па
је
стакло
пред
њима
било
празно
.
—Баш
ти
’
вала
,
ет
’
—
рече
Пура
Стојану
...
Али
и
ја
...
.
знаш
...
.
крес
...
.
па
глупо
намигну
на
Стојана
.
Стојан
окрете
главу
па
сркаше
каву
.
—
’
Ма
не
дирај
се
Дико
.
’
Оћу
д
’
укрешем
да
припалим
лулу
.
—Ево
жишка
молим
,
дотрча
услужни
механџија
.
—Нека
,
нека
стоји
.
Волим
ја
’
вако
.
Наместим
труд
на
кремен
,
па
крес
...
.
Ви’ш
...
.
јако
га
метнем
’
ди
’
оћу
на
лулу
...
.
па
ни
бригеша
.
Опет
погледа
и
кресну
оком
на
Стојана
.
Стојан
се
узврпољио
.
—Ова
будала
нализала
се
,
па
може
још
све
ту
иструћати
.
Окрете
се
и
погледа
на
прозор
.
Баш
у
том
трену
,
промаче
туда
Јово
.
Стојан
извади
кесу
,
плати
трошак
и
пође
.
—Куда
’
ш
газда
Стојане
?
викну
Пура
.
—Имам
посла
.
—Е
,
ајд
’
ајд
’
.
’
Оће
л
’
бити
још
једна
да
се
попије
?
—Доста
је
,
рече
Стојан
излазећи
.
—Тако
је
то
ја
.
Јако
доста
ти
је
,
а
’
вамо
кад
треба
Пура
...
да
...
’
вај
...
онда
...
Нека
те
газда
Стојане
,
нека
.
—Дај
дер
на
мој
рачун
,
још
по
оке
,
викну
Дикан
.
Последње
речи
Пурине
,
Стојан
није
ни
чуо
.
Он
беше
већ
на
шору
и
састао
се
с
Јовом
.
—Здраво
мирно
,
брат
Јово
,
рече
Стојан
што
је
могао
љубазније
.
—
’
Вала
Богу
,
како
ти
газда
Стојане
?
—
’
Ди
си
ти
био
,
кад
си
се
тако
исквасио
брат
Јово
?
—Идо
’
до
марве
колиби
.
—Зар
ти
најмлађи
?
—Ја
шта
ћу
?
Имају
и
они
код
куће
друга
посла
.
Ово
к’о
велим
није
зор
,
могу
и
ја
марву
напојити
.
А
’
давно
вала
нисам
ни
био
код
колибе
.
Све
иде
Мара
.
Па
јако
баш
волим
да
одем
и
ја
који
пут
.
Стојану
то
не
би
право
.
Ко
би
му
знао
за
што
?
Преко
лица
му
прелети
облачак
незадовољства
.
—Ја
к’о
велим
,
што
би
се
ти
жег’о
,
кад
имаш
,
’
вала
Богу
,
машице
.
—Е
,
није
то
ништа
.
Ваља
радити
,
рече
Јова
.
Обојица
заједно
пођоше
шором
.
Стојан
се
трудио
да
се
према
Јови
покаже
што
је
више
могуће
љубазнији
и
што
већи
пријатељ
.
—Оне
јуче
отераше
,
ја
.
—Отераше
,
рече
Јова
,
а
на
лицу
му
се
видело
неко
нерасположење
.
Видело
се
да
о
томе
не
воли
да
говори
.
Стојан
је
то
на
лицу
Јовином
познао
,
па
се
зато
труђаше
да
разговор
почне
о
чему
другом
.
У
том
већ
далеко
измакоше
,
тако
да
се
више
није
могло
чути
о
чему
су
говорили
...
Дошли
су
већ
и
до
куће
Јовине
.
Ту
се
на
шору
зауставили
и
ено
их
још
стоје
.
По
кретању
руку
и
главе
Стојанове
,
види
се
да
му
је
говорио
нешто
живо
и
ватрено
.
Јово
је
само
ћутао
и
тек
по
кашто
само
климне
главом
...
—Нуто
жене
,
нуто
!
Шта
ли
се
оно
Стојан
и
Јова
’
нако
слатко
разговарају
,
рече
једна
жена
из
гомиле
,
која
се
ту
близу
на
шору
налазила
?
...
—Дубока
су
посла
Стојанова
,
рече
друга
.
Гле’те
само
како
млатара
рукама
,
к’о
да
нешто
пазарује
.
—А
биће
неки
ђаво
ја
,
додаде
трећа
.
Не
ломи
се
Стојан
’
нако
забадава
.
—Шта
му
знаш
еј
,
лепа
сестро
...
—Е
,
јако
на
здравље
брат
Јово
,
рече
Стојан
праштајући
се
с
Јовом
,
стиснувши
му
пријатељски
руку
.
—Тако
,
тако
к’о
што
ти
кажем
брат
Јово
.
Па
ако
је
воља
Божја
нека
им
буде
са
срећом
.
Немој
ту
ваздан
мислити
.
Деца
се
познају
.
Одрасли
су
заједно
,
па
што
би
им
ми
јако
на
пут
стајали
?
У
недељу
ето
ме
и
надај
ми
се
.
Стојан
и
не
дочека
Јовиног
одговора
,
већ
стиснувши
му
још
једном
руку
упути
се
шором
.
Јова
је
још
дуго
стајао
.
Беше
к’о
чисто
ван
себе
.
Једва
дође
мало
к
себи
.
Погледа
још
један
пут
за
Стојаном
,
па
се
окрете
и
уђе
у
авлију
.
—Печен
је
—
рече
Стојан
у
себи
,
корачајући
крупним
корацима
својој
кући
...
—О
момче
,
а
’
ди
си
ти
био
?
рече
Јездимиру
улазећи
у
авлију
.
—Готово
ни’ди
.
—Како
море
?
—Тако
.
—Куд
ти
нисам
тумар’о
,
па
је
нема
.
Иш’о
сам
чак
колиби
,
а
она
није
дошла
.
Спази
’
ону
матору
дртину
Јову
.
—Боме
синак
,
гвожђе
ваља
ковати
док
је
вруће
.
Ја
сам
ти
боље
прош’о
.
—Шта
је
било
?
—Добро
бо’ме
!
—Шта
?
—Био
сам
с
Јовом
.
Набио
сам
му
пуне
уши
.
Наговорио
сам
му
толико
,
да
не
умеде
крекнути
.
Само
виче
:
—А
,
а
.
Ја
,
ја
!
—Па
шта
вели
?
—Не
рече
ништа
.
—Јеси
ли
му
спомињ’о
о
Мари
?
—О
њој
сам
само
и
говорио
.
—
’
Оће
л
’
дати
?
—То
није
каз’о
.
—Па
јако
?
—Није
каз’о
ни
да
не
да
.
—Па
шта
ћемо
сад
?
—Ја
му
на
растанку
реко
’
,
да
ћемо
јако
у
недељу
доћи
,
да
ствар
свршимо
.
Јездимиру
сину
лице
од
радости
.
—И
у
недељу
ће
бити
,
велиш
свршено
?
—У
недељу
.
—Е
,
’
вала
ти
бабо
.
Много
се
за
мене
трудиш
и
мучиш
.
—К
’
о
за
своје
дете
.
Обојица
у
разговору
умакоше
у
кућу
...
...
Кад
је
Јова
ушао
у
авлију
,
опази
Мару
.
За
ова
два
дана
,
како
је
био
у
забуни
,
није
ни
обраћао
пажње
на
њу
.
Сада
му
се
учини
сва
бледа
,
а
очи
црвене
и
уплакане
.
Јова
јој
приђе
.
Мара
га
пољуби
у
руку
,
а
он
је
загрли
.
—
Маро
,
ћери
моја
,
шта
је
теби
?
—Није
ми
ништа
,
тајо
.
—Да
те
што
не
боли
?
—Не
боли
тајо
,
и
на
силу
јој
се
развукоше
уснице
.
—Ти
си
ми
нешто
плакала
?
—Нисам
тајо
.
—Ја
што
су
ти
так’е
очи
,
Маро
?
—Не
знам
.
Можда
сам
се
утрунила
.
У
том
је
викну
Станојка
.
Мара
то
једва
дочека
.
Изви
се
из
Јовиног
загрљаја
.
—Зове
ме
нешто
тета
,
тајо
и
отрча
у
кућу
.
Јова
гледаше
за
њом
замишљено
.
После
је
још
за
дуго
ходао
по
авлији
,
као
нешто
ради
,
али
је
сав
био
обузет
мислима
.
У
том
стиже
и
Станимир
.
Забацио
рогуље
на
раме
па
певуши
...
.
—Ти
дош’о
бато
?
—Ја
.
—Јес
’
’
давно
?
—Јако
вала
,
мало
пре
.
—Ја
идо
’
те
заврши
она
сена
са
Луком
,
што
су
јуче
остала
незавршена
.
Може
,
знаш
,
бојим
’
ударити
киша
,
па
да
пропадне
.
Велим
зар
је
мало
штете
,
’
наки
пет
сена
...
.
—О
рођо
!
—Ој
бато
!
—Ама
ја
би
’
теби
нешто
каз’о
.
—Шта
бато
?
—
Стојан
ми
јутрос
спомиње
за
нашу
Мару
.
Вели
да
је
дамо
за
његовог
Јездимира
.
Станимира
као
да
ко
поли
врелом
водом
кад
чу
ове
речи
.
Он
ућута
.
Није
умео
ни
једне
проговорити
.
Осети
само
нешто
’
ладно
око
срца
.
—Па
бато
?
—Ето
!
Обојица
опет
заћуташе
.
—Ја
не
знам
шта
да
се
ради
.
Толико
ми
је
Стојан
наговорио
,
да
ми
сва
глава
бучи
.
Али
ми
се
он
некако
не
допада
.
Прво
што
је
непоштен
,
а
друго
и
’
нако
некако
не
волим
га
,
па
крај
.
Чисто
ме
у’вати
неки
стра
’
,
кад
на
њега
помислим
и
волим
да
с
њим
немам
никака
посла
.
—Ја
не
знам
како
ти
бато
,
али
ја
и
’
баш
,
Боже
’
прости
,
мрзим
.
Волим
вала
на
шору
срести
оног
Агана
Циганина
,
него
,
да
ти
кажем
,
њега
ја
Јездимира
.
Поћута
мало
па
настави
:
—Знаш
бато
,
да
ја
о
томе
нисам
никад
ни
мислио
.
Деце
немам
па
у
Мару
гледам
к’о
у
своју
зеницу
.
—Шта
ми
је
пута
Станојка
,
кад
у
вече
легнемо
у
поњаве
,
онако
по
издалека
наговештавала
о
Мариној
удаји
.
Али
,
ја
јој
не
даднем
да
говори
.
Све
велим
у
себи
,
још
је
рано
.
Није
нам
прематорила
.
Злату
ће
се
лако
кујунџија
наћи
...
—Па
шта
велиш
,
јако
за
ово
?
—Не
знам
,
али
ја
му
не
би
’
дао
.
—Ух
,
што
ниси
био
,
да
чујеш
само
шта
ми
је
којешта
наговорио
!
—Нека
говори
шта
’
оће
.
—Видиш
бато
,
ја
мислим
да
пустимо
Мари
на
вољу
.
Ди
она
’
оће
,
ми
јој
нећемо
кратити
.
—И
ја
тако
велим
рођо
.
—Тако
ће
најбоље
и
бити
.
—Нека
она
избира
себи
друга
по
вољи
.
Макар
био
и
пуки
сирома
’
.
Има
,
’
вала
Богу
,
имања
доста
.
Тако
и
да
радимо
рођо
.
Тако
бато
.
Ако
је
њена
воља
,
нека
иде
и
за
Јездимира
.
За
њену
би
љубав
и
друго
шта
учинио
,
а
ди
јал
се
опријатељио
са
Рибићима
.
Тако
ћемо
,
тако
!
Целим
путем
,
од
Раденковића
до
Богатића
,
Ива
је
само
мислио
,
како
ће
што
боље
и
што
лепше
казати
капетану
,
шта
је
и
како
је
дознао
.
Таман
смисли
и
у
себи
рекне
:
е
,
баш
ћу
’
вако
.
А
оно
на
једаред
се
предомисли
.
Ајак
,
не
ваља
тако
.
Боље
ће
бити
’
вако
.
Највише
се
бојао
да
штогод
не
заборави
казати
.
У
тим
мислима
стигао
је
у
Богатић
.
И
сам
се
зачудио
,
кад
је
пре
стигао
.
Сврати
у
механу
.
Испреже
коње
и
веза
их
за
кола
,
да
једу
сена
.
Ушав
у
механу
,
замоли
механџију
,
да
буде
мукајет
његовим
коњма
,
који
су
у
авлији
под
наслоном
.
—Иди
ти
Иво
брез
бриге
,
рече
механџија
који
га
је
добро
познавао
.
Он
изађе
на
врата
,
и
упути
се
канцеларији
.
Било
је
време
ручку
,
па
су
и
капетан
и
сви
чиновници
били
већ
изашли
из
канцеларије
...
У
авлији
се
нађе
са
Игњатом
и
Стевом
.
Колико
ли
се
обрадовао
,
Боже
-мој
,
кад
виде
оца
и
брата
свога
.
Како
је
он
то
страшно
замишљао
.
Они
к’о
у
тесној
и
прљавој
собици
,
па
им
и
букагије
на
ногама
.
Такве
су
бар
гласове
проносили
Стојан
и
Јездимир
у
друштву
с
њиховим
аминашима
.
Као
да
га
сунце
ограну
,
кад
их
виде
слободне
и
веселе
.
Прво
пољуби
Игњата
у
руку
.
—Жив
ми
и
здрав
био
сине
мој
,
рече
Игњат
и
пољуби
га
у
чело
.
За
тим
се
загрли
са
Стевом
и
љубише
се
као
да
се
нису
видели
Бог
те
пита
откад
.
Игњату
се
засија
суза
у
оку
.
И
браћи
се
напунише
очи
сузама
.
—Иво
,
Стево
бато
мој
мили
!
Капетаници
,
која
је
овај
призор
међу
оцем
и
браћом
гледала
,
скотрљаше
се
две
крупне
сузе
низ
образе
.
Тако
ти
је
женско
срце
.
За
тим
насташе
питања
и
с
једне
и
са
друге
стране
.
Како
код
куће
?
Како
у
селу
?
Шта
ради
Живана
и
Милан
?
Како
они
’
воде
у
Богатићу
?
На
једаред
ће
Ива
:
Од
силне
радости
,
заборавио
сам
да
вам
кажем
што
је
најглавније
.
—Шта
је
Иво
?
—Ви
ћете
бити
слободни
.
Море
бити
да
ће
вас
капетан
још
вечерас
пустити
,
или
најдаље
сутра
.
Ја
сам
наш’о
зликовце
...
.
—Је
л
’
Стојан
и
Јездимир
?
—Јесте
Стево
,
Стојан
и
Јездимир
у
друштву
с
Пуром
и
Диканом
.
После
им
је
све
испричао
шта
је
дознао
.
Само
га
је
пред
оцем
стид
било
да
каже
,
да
је
то
од
Руже
дознао
.
На
само
шану
Стеви
,
да
је
његова
Мара
долазила
њи’овој
кући
.
За
тим
,
како
непрестано
плаче
и
жали
га
.
Како
је
њи’ову
нану
назвала
дојом
.
Како
је
казала
,
да
Стева
није
крив
,
и
да
је
она
више
крива
,
што
му
је
извезла
јаглуче
,
које
је
он
изгубио
.
Све
му
то
исприча
.
Стева
је
се
топио
од
милине
,
слушајући
што
му
је
Ива
говорио
.
Та
нека
ме
јако
цео
свет
држи
за
кривога
,
рече
Стева
,
мени
је
све
једно
,
само
кад
знам
да
Мара
то
не
верује
...
.
.
—Дакле
тако
Стојан
,
а
?
—Тако
бабо
.
Игњат
скиде
капу
и
прекрсти
се
.
—О
’
вала
ти
благи
Боже
.
Велика
је
милост
твоја
.
Ти
си
сачув’о
нас
праведне
беде
невидовне
.
Ива
за
тим
оде
и
донесе
из
кола
јела
што
је
Живана
спремила
.
Беше
ту
у
једном
дрвеном
чанку
,
лепа
као
кајмак
,
папула
од
белог
гра
.
Неколико
главица
бела
и
мрког
лука
.
У
супрету
испечених
и
укуваних
кромпира
,
и
као
снег
бела
погача
.
У
једној
чистој
кринци
беше
завијено
соли
.
А
поврх
свега
озго
један
сув
,
лепо
обарен
,
шаран
.
Беше
дакле
свега
што
је
Живана
могла
на
брзу
руку
спремити
.
Да
није
био
петак
,
знала
би
Живана
шта
би
спремила
.
Али
петак
је
,
а
Игњат
и
његови
кућани
не
би
петка
за
живу
главу
премрсили
.
—И
ово
бабо
,
нана
није
заборавила
,
рече
Ива
вадећи
из
зобнице
чутуру
,
пуну
мачванске
препеченице
.
—Е
,
е
,
Бог
јој
дао
!
Зна
она
,
шта
’
вамо
старој
души
треба
,
рече
Игњат
одврћући
чеп
на
чутури
.
Ручали
су
,
никад
слађе
.
Били
су
весели
и
расположени
,
као
да
су
код
своје
куће
.
Тако
је
то
увек
,
кад
је
човеку
мирна
савест
и
чисто
срце
његово
.
У
разговору
време
брзо
пролази
.
Већ
је
и
капетан
ушао
у
канцеларију
.
Ива
се
диже
.
—Идем
ја
јако
да
испричам
капетану
све
по
реду
.
Он
ће
знати
,
шта
ће
и
како
ће
.
—Иди
синко
.
Само
пази
да
све
лепо
испричаш
господину
капетану
.
—
’
Оћу
бабо
...
Пандур
пријави
код
капетана
Ивана
Добрића
из
Раденковића
.
—Нека
уђе
,
чу
се
глас
капетанов
.
Ива
ступи
у
канцеларију
.
Ноге
су
му
клецале
.
Беше
се
нешто
уплашио
.
Никад
дотле
није
он
овде
улазио
.
Збуни
се
и
једва
Бога
назва
.
Капетан
устаде
.
—Бог
ти
добро
дао
момче
!
Јеси
ли
ти
Игњатов
?
—Јесам
господине
.
—Беше
ли
оно
ти
млађи
или
старији
од
Стеве
?
—Старији
сам
ја
господине
.
—А
,
а
!
—Ви
оно
имађасте
чини
ми
се
још
једног
брата
.
—Јесте
господине
,
најмлађег
Милана
.
—Тако
...
тако
!
...
Леи
дочек
капетанов
Иву
окуражи
.
Он
смеде
слободније
и
погледати
и
говорити
.
—Па
дошао
си
мало
до
оца
и
брата
?
—Јесте
господине
.
—Јеси
ли
већ
био
с
њима
?
—Јесам
господине
.
Па
сам
дошао
мало
и
до
вас
...
—А
којим
послом
?
—Да
вам
кажем
господине
,
да
мој
отац
и
брат
нису
криви
,
да
...
Капетан
се
благо
насмеши
.
—Знам
ја
то
мој
Иво
.
И
ја
држим
да
они
нису
криви
.
Али
то
треба
доказати
.
Треба
нам
да
пронађемо
правог
кривца
.
—Ја
сам
и
’
пронаш’о
господине
.
Капетан
ђипи
,
јер
већ
беше
сео
и
узео
да
прегледа
неке
хартије
.
—Шта
кажеш
,
пронашао
си
кривце
?
—Јесте
господине
.
—Па
који
су
?
упита
капетан
изненађено
.
—
Стојан
Рибић
и
његов
син
Јездимир
,
господине
.
Капетан
узвикну
од
радости
.
Њему
беше
особито
мило
,
што
се
и
овога
пута
око
његово
није
преварило
.
—Дакле
Стојан
и
Јездимир
,
велиш
?
—Јесте
господине
.
И
с
њима
Пура
Жижић
и
Димитрије
,
кога
зову
Дикан
Брадић
.
—И
њих
двојица
?
—Јесте
господине
.
Стојан
је
посл’о
Пуру
,
те
је
запалио
Радетићима
сена
.
А
Јездимир
и
Дикан
убили
су
вепра
и
однели
до
наше
качаре
.
После
су
га
опет
вратили
и
месо
је
у
Стојановој
згради
.
Капетан
је
био
пренеражен
.
Није
могао
да
верује
,
да
је
обична
памет
Стојанова
могла
то
да
измисли
.
—Знаш
ли
откуда
Стојану
Стевино
јаглуче
?
—Знам
господине
.
Стева
га
је
изгубио
,
па
га
је
неко
нашао
и
дао
Стојану
.
—Шта
је
радио
Стева
,
код
Радетића
сена
,
кад
су
она
запаљена
?
—Тражио
је
своје
јаглуче
господине
.
—Зашто
да
га
тамо
тражи
?
—Јер
га
је
ту
изгубио
,
господине
.
—Откуд
ту
да
га
изгуби
?
—Те
вечери
,
то
је
било
у
среду
вече
господине
,
стајао
је
Стева
са
Радетића
Маром
код
њи’ова
сењака
.
Кад
су
отишли
ост’о
је
ту
његов
јаглучић
,
кога
му
је
Мара
дала
.
—Они
се
воле
?
Јесте
господине
.
Јако
у
недељу
’
тели
смо
је
просити
.
Кад
је
Стева
дош’о
кући
,
видео
је
да
му
нема
јаглучића
,
врати
се
сењаку
да
га
тражи
,
а
сена
букну
.
Он
потрчи
кући
за
рогуље
и
онда
су
га
спазили
:
Јова
и
Станимир
.
Капетану
све
јасније
излазаше
пред
очи
цела
слика
овог
догађаја
.
—Зашто
Стева
то
није
одмах
казао
?
—Било
га
је
стид
,
господине
.
Ту
сте
били
ви
,
па
’
нолики
народ
,
па
наш
и
Марин
отац
.
Волео
је
и
трпети
,
него
Мару
издати
.
—А
зашто
вас
тако
мрзе
Рибићи
?
—Зато
господине
,
што
Мара
воли
Стеву
.
А
Јездимир
је
рад
,
да
је
он
уграби
.
Сад
је
капетану
била
јасна
цела
ствар
.
Да
би
добио
Мару
,
а
уз
њу
и
онолико
имање
Радетића
,
они
су
цео
овај
план
удесили
.
Тиме
су
се
ослободили
Стеве
,
као
највеће
препреке
.
Капетанове
се
обрве
набраше
.
Дело
му
лице
некако
замрачи
.
Он
се
у
души
гадио
оних
подлаца
.
Од
како
је
капетан
није
имао
посла
с
тако
препреденим
нитковима
.
Он
додирну
прстом
звонце
.
Пандур
уђе
.
—Нека
дође
Игњат
и
Стева
Добрић
...
.
.
Мало
после
,
уђоше
обојица
у
канцеларију
.
—Јеси
ли
видео
чика
Игњате
?
Моја
је
се
реч
испунила
.
Кривци
су
пронађени
и
ви
ћете
бити
слободни
.
Сва
хвала
за
овако
брз
и
успешан
рад
припада
твоме
сину
Иви
.
Ја
ти
од
свег
срца
честитам
чика
Игњате
.
Свагда
сам
те
и
сматрао
за
првог
човека
,
не
само
у
твоме
Раденковићу
,
него
у
читавом
нашем
срезу
.
Имаш
синове
као
соколове
!
Дај
Боже
да
се
њима
увек
поносиш
!
Од
сад
више
нисте
апсеници
.
Можете
ићи
слободно
куд
хоћете
.
Требате
ми
овде
још
само
мало
,
а
ја
бих
вас
још
сада
пустио
кући
.
Ја
истина
још
ништа
немам
у
рукама
,
али
ово
што
ми
је
Ива
казао
,
тако
је
сигурно
,
као
да
је
све
у
моме
џепу
.
Игњат
је
само
брисао
сузе
,
које
су
му
из
очију
киптиле
.
Није
му
се
плакало
,
али
ето
оне
саме
наврле
,
па
само
сипа
...
Биле
су
то
сузе
радости
и
благодарности
у
исто
време
.
—Бог
нека
ми
те
живи
господине
.
Дај
Боже
,
да
се
’
иљаде
таки
,
к’о
што
си
ми
ти
...
Ја
...
.
овај
ет
’
шта
ти
човек
у
дугу
земану
неће
дочекати
...
’
Вала
ти
господине
!
Чича
Игњат
беше
се
збунио
.
У
себи
је
осећао
много
,
много
,
али
то
не
умеде
да
искаже
.
Као
завршетак
његова
говора
беху
опет
сузе
,
које
потоком
потекоше
.
—Јеси
ли
на
колима
дошао
Иво
?
—Јесам
господине
.
—Да
повезеш
бар
и
пандура
,
који
ће
да
понесе
неке
моје
наредбе
.
—Не
браним
господине
.
—Сви
о
овоме
ћутите
.
Ово
се
не
сме
знати
све
дотле
,
док
нам
зликовци
не
буду
у
шакама
.
—
’
Оћемо
господине
.
—Ти
Иво
казаћеш
председнику
,
да
ћу
и
ја
тамо
сутра
после
подне
.
Него
,
ја
ћу
му
већ
и
о
томе
писати
.
Сад
можете
ићи
.
Па
сутра
,
или
најдаље
прекосутра
,
ако
Бог
да
,
бићете
у
Раденковићу
.
За
тим
опет
