Гојковесело
узвикну
:
—
Веља
,
Бога
ми
!
...
Ја
гледам
,
па
чисто
не
верујем
.
Они
се
обојица
загрлише
и
пољубише
.
—
Ја
се
чудим
јуче
о
коме
то
мој
кмет
говори
:
неће
да
ми
купи
десетне
мере
зато
,
што
брезовичка
учитељка
скупља
скоруп
у
највећу
цименту
,
а
са
мањима
фамулус
захвата
воду
...
—
Гле
ти
паксијана
како
ми
опорочава
моју
очигледну
наставу
,
насмеја
се
гост
,
па
се
обрте
Љубици
.
—
Како
вам
се
свиди
прво
место
,
је
л
’
прво
?
—
Да
,
сад
почињем
.
—
Колегу
ћете
имати
доброг
,
за
то
вам
јамчим
.
Ми
смо
га
у
школи
звали
младом
,
јер
се
све
неког
белаја
стиди
...
Ено
га
,
видите
,
зацрвенео
се
па
обара
очи
.
Још
да
му
није
ове
густе
брадурине
—
зло
!
—
Шта
ћемо
сад
,
чиме
да
те
частимо
?
рече
Гојко
нудећи
га
у
исто
време
столицом
,
коју
је
Стојан
изнео
.
—
Ја
сам
ти
бећар
,
додаде
он
гледајући
Љубицу
преко
очију
.
—
А
што
гледаш
госпођицу
,
насмеја
се
гост
,
кад
ти
она
не
може
злу
помоћи
.
Сви
троје
се
насмејаше
и
ућуташе
.
—
Па
где
си
,
болан
,
до
сад
,
дед
’
причај
:
где
си
био
,
шта
си
радио
?
обрте
се
Веља
Гојку
.
—
Море
...
шта
ја
!
Ово
ми
је
треће
место
,
него
од
куд
ти
овде
,
кад
си
био
у
Подрињу
?
Кад
се
пре
ожени
и
чак
стече
козу
!
—
Знаш
...
наша
посла
!
И
мени
је
ово
треће
место
.
Само
ми
необично
што
ме
сад
не
преместише
:
научио
сам
већ
да
радим
сваке
године
у
другој
школи
,
па
ми
то
изгледа
као
правило
,
а
ово
сад
изузетак
...
А
кад
сам
се
оженио
?
—
уз
пут
,
брате
,
бродећи
с
Дрине
на
Тимок
,
уграбих
једно
девојче
...
Наша
учитељска
посла
!
Све
радимо
узгред
:
и
женимо
се
,
и
сарањујемо
децу
,
и
кућимо
,
и
раскућавамо
,
и
умиремо
,
све
онако
узгред
,
уз
пут
...
Љубица
га
уплашено
погледа
.
—
Није
ваљда
баш
тако
свуда
?
...
То
би
било
страшно
зло
.
—
Е
,
госпођице
,
ви
сте
тек
изишли
из
школске
клупе
,
а
ми
знамо
како
се
у
скамијама
идеалише
.
Полако
...
биће
времена
да
све
видите
и
да
се
у
свему
разочарате
.
—
Али
за
Бога
,
ваљ’да
нико
не
дира
оне
који
се
не
мешају
у
политику
?
—
А
зар
мислите
да
се
овај
грешни
колега
мешао
,
па
ипак
му
је
ово
треће
место
за
три
године
.
Је
ли
,
Гојко
?
—
Па
ти
ме
знаш
:
какав
сам
био
у
школи
,
такав
сам
и
остао
.
А
ти
сигурно
ниси
постао
мирнији
?
—
Ја
—
још
луђи
!
Кога
ће
да
умири
ово
вечито
чергарење
,
ово
терање
без
кривице
и
реда
!
...
Море
,
шта
ту
!
...
знаш
ли
да
чак
осећам
неко
задовољство
кад
потрпам
у
канате
своје
прње
,
па
озго
уседнем
са
женом
и
дететом
,
а
за
душему
привежемо
козу
,
па
терај
!
...
А
вама
се
,
видим
,
не
допада
такво
уживање
?
Ништа
,
удајте
се
за
Гојка
,
он
је
миран
човек
;
ваљда
ће
се
овде
станити
стално
—
рече
гост
и
лукаво
погледа
на
нове
колеге
.
Љубица
,
изненађена
овом
смелошћу
,
поцрвене
,
али
не
смеде
показати
знака
љутње
,
да
не
увреди
овако
отресита
госта
;
а
Гојко
,
видевши
ово
нагло
црвенило
на
Љубичину
лицу
,
обори
очи
,
али
му
лице
засија
великом
радошћу
.
»
Ето
,
кажем
ја
:
само
полако
,
па
ко
зна
шта
још
може
бити
!
...
«
помисли
он
и
погледа
крадом
Вељу
,
па
опазивши
на
себи
његов
поглед
,
махну
му
главом
као
претећи
.
Љубицу
одједном
,
после
ових
злослутих
речи
Вељиних
о
тешком
учитељском
животу
,
обузе
нека
плашња
,
у
душу
се
увуче
нека
суморност
,
и
она
задрхта
.
»
Шта
ово
они
говоре
само
о
злу
,
кад
је
свет
тако
леп
,
сунце
тако
топло
и
весело
греје
,
срце
у
грудима
тако
живо
куца
и
све
,
све
је
удешено
за
лепо
пријатно
живљење
!
...
Зар
ја
да
не
прођем
добро
,
и
моја
будућност
зар
да
не
буде
сјајна
?
...
Та
ја
сам
млада
,
лепа
...
ја
морам
бити
срећна
!
«
И
пред
њеним
очима
пролећу
сјајне
,
дивне
слике
замишљене
будућности
,
она
се
смеши
тим
слатким
санцима
и
у
исто
време
чује
како
јој
се
другови
громко
и
весело
смеју
.
»
Какво
зло
,
мисли
она
даље
:
само
тек
да
се
тако
каже
.
Забринути
и
оптерећени
злом
људи
не
смеју
се
тако
весело
,
а
њему
смех
не
силази
са
уста
.
Море
,
славан
је
живот
,
слатко
је
живети
!
...
—
Па
не
хвалите
се
,
госпођице
,
почетком
у
раду
.
Збиља
,
како
иде
?
Данас
сте
почели
.
—
Љутила
сам
се
много
.
Нисам
још
...
(
она
поуми
да
каже
:
дорасла
)
навикнута
на
тај
посао
.
Велимир
јој
стаде
говорити
о
том
почетном
послу
.
Говорио
је
таком
сигурношћу
и
разумевањем
,
као
да
је
десетине
година
провео
на
том
раду
.
Реч
му
беше
течна
,
жива
и
одушевљена
још
приличном
дозом
идеализма
,
који
се
код
почетника
дуго
задржава
,
над
,
ким
се
они
смеју
и
ако
су
њиме
прожмани
и
запојени
.
За
то
време
Гојко
нешто
живо
преговараше
са
Стојаном
у
својој
собици
и
после
краћег
времена
јави
се
,
као
резултат
преговора
,
велика
чаша
,
пуна
бистре
хладне
воде
на
рапавој
,
прљавој
и
сувој
руци
фамулусовој
;
у
другој
држаше
међу
прстима
парче
шећера
,
и
то
све
с
великом
пажњом
поднесе
госту
.
—
Извол’те
и
прошћавајте
...
Ми
смо
ти
,
братићу
,
знаш
,
бећари
и
сиротиња
.
Што
је
дао
Бог
...
Будите
задовољни
!
...
—
Гле
,
молим
те
,
чуда
!
рече
му
Велимир
,
смешећи
се
.
—
А
кад
пре
добави
ту
чашу
и
шећер
из
комшилука
?
За
воду
те
не
питам
с
тога
,
што
знам
да
је
имаш
бесплатно
.
—
Е
,
немој
баш
тако
,
братићу
.
Имамо
и
ми
по
нешто
,
и
ако
смо
сиротиња
.
Тако
је
то
.
Гојко
развукао
уста
у
широк
сладак
смех
,
а
главу
окренуо
у
страну
.
И
Љубица
се
зачуди
,
кад
пре
нађоше
ову
згоду
за
послужење
,
а
на
Вељино
питање
и
она
се
слатко
насмеја
.
—
Је
л
’
ти
ово
комшијска
чаша
?
обрте
се
гост
Гојку
,
који
се
још
лупаше
длановима
по
колену
од
силна
смеха
.
—
Наша
,
братићу
,
одговори
Стојан
за
свога
господина
.
Наша
...
школска
...
а
то
ти
је
ка
да
речеш
моја
,
господинова
и
госпођина
.
Нас
смо
троје
ту
...
као
...
—
Као
једна
породица
,
допуни
га
учитељ
.
—
Тако
,
братићу
,
тако
...
хвала
је
господу
Богу
,
који
је
благословио
наш
састанак
...
—
Е
,
зар
већ
!
?
...
узвикну
Веља
.
Сви
прснуше
у
смех
и
поскакаше
са
столица
.
Гојко
се
тврдо
одлучи
да
добро
прочасти
Стојана
,
чим
прими
плату
.
Љубица
се
смејаше
с
тога
што
је
млада
,
што
је
весело
живети
и
што
је
смех
најлепши
украс
младости
.
Велимир
се
смејаше
и
ради
себе
,
што
бејаше
веома
расположен
и
нарочито
ради
Гојка
:
да
му
помогне
намеру
,
јер
је
већ
увидео
куд
овај
смера
.
—
Е
сад
ако
хоћете
да
се
мало
прођемо
,
и
бар
да
ме
том
приликом
испратите
,
рече
гост
.
—
Зар
нећете
да
нам
видите
школу
?
запита
Љубица
као
чудећи
се
.
—
Био
сам
у
њој
и
летос
о
испиту
и
опет
пре
месец
дана
кад
смо
мерили
вашу
учионицу
и
поручивали
скамије
.
—
А
,
на
то
смо
вама
обавезни
за
онако
лепе
скамије
и
друге
потребе
?
рече
Љубица
.
—
Ни
најмање
.
Ја
сам
учествовао
због
друштва
,
а
и
због
ручка
,
за
који
сам
знао
да
ће
се
давати
после
прегледа
школе
.
Они
се
кренуше
кроза
село
.
Путом
се
водио
говор
само
о
раду
у
школи
.
Велимир
обећа
да
ће
доћи
к
њима
са
целом
својом
школом
,
па
ће
тако
заједнички
држати
угледна
предавања
,
али
претходно
захтева
да
обоје
оду
к
њему
у
госте
и
да
проведу
заједно
цео
недељни
дан
.
Љубици
се
веома
свидео
и
овај
паметан
разговор
из
кога
се
увери
да
и
Гојко
располаже
добрим
и
не
малим
искуством
у
школском
раду
;
свиде
јој
се
и
овај
позив
Велимиров
и
ова
лепа
шетња
преко
равна
пожњевена
поља
.
»
Шта
они
говоре
о
злу
кад
је
тако
пријатно
и
занимљиво
проводити
време
у
раду
са
малом
децом
!
...
помисли
она
.
—
Неумна
,
незгодна
је
та
вечита
борба
са
кметовима
и
одбором
...
И
деца
хоће
човека
лако
да
наљуте
,
али
су
све
то
ситне
ствари
,
које
не
трују
човечји
живот
,
не
сметају
младости
да
плива
у
срећи
и
сновима
,
да
се
весели
животом
и
сунцем
...
Нема
никакве
бојазни
!
...
Дај
да
се
живи
!
...
«
А
Велимир
се
нагнуо
Гојку
па
му
шапће
:
—
Камо
ти
нове
,
лепе
хаљине
,
несрећниче
!
...
Што
се
брукаш
у
тим
дроњцима
!
Дотерај
се
мало
,
подшишај
се
,
поткреши
ту
брадурину
...
Отвори
очи
,
ако
хоћеш
да
поиграмо
уз
месојеђе
.
Гојку
засветлеше
очи
.
Он
баци
поглед
на
Љубицу
,
која
иђаше
напред
путањом
,
па
одговори
другу
шапућући
:
—
Баш
сам
то
јуче
и
сам
мислио
...
.
Гледаћу
,
чим
примим
плату
.
Знаш
,
дужан
сам
мало
...
—
Па
кад
дођете
к
мени
,
разговараћемо
на
само
о
томе
.
Гледајте
да
дођете
још
ове
недеље
,
док
је
лепо
време
.
—
Е
сад
нам
можете
показати
како
ћемо
наћи
пут
за
вашу
школу
,
рече
Љубица
и
стаде
.
Веља
им
објасни
куда
ће
проћи
,
па
се
по
том
,
проговоривши
још
неколико
речи
,
руковаше
и
растадоше
.
Гојко
и
Љубица
враћаху
се
,
пуна
срца
,
весели
и
задовољни
,
као
што
се
обично
враћамо
кад
испратимо
кога
госта
,
с
ким
смо
пријатно
провели
неколико
часова
.
—
Баш
красан
човек
,
рече
Љубица
;
—
весео
,
отворен
,
и
тако
лепо
говори
о
нашем
послу
.
—
А
,
Веља
је
и
у
школи
био
веома
отресит
.
Знам
да
ћемо
код
њега
наћи
читаву
библиотеку
.
Тако
идући
к
селу
претресаху
полако
добре
стране
свога
новог
друга
и
пријатеља
.
Ова
лепа
вечерња
шетња
освежила
их
и
улила
нову
снагу
у
грудима
,
па
осетише
да
им
се
разлива
нека
пријатна
веселост
у
срцу
;
осетише
оно
познато
задовољство
од
здравља
,
с
којим
се
код
младежи
вазда
јавља
нека
жудња
за
нечим
веома
светлим
и
магловитим
...
Беше
им
жао
да
остану
свако
за
себе
сами
,
па
иђаху
заједно
не
знајући
куд
ће
;
ућуташе
и
свако
мишљаше
за
себе
...
»
И
од
куд
је
баш
тако
тежак
живот
?
стаде
Љубица
мислити
.
Тешко
је
нерадницима
и
онима
који
би
хтели
само
да
заповедају
,
а
мени
,
што
?
...
шта
има
да
ми
буде
тешко
.
Мојој
деци
ја
заповедам
,
а
друге
старије
морам
слушати
;
није
вајде
.
Сваки
има
по
неког
старијег
,
кога
слуша
,
па
тако
и
ја
...
Него
није
то
.
Опет
они
мисле
о
нечем
другом
,
о
чему
неће
да
говоре
преда
мном
...
опазила
сам
то
.
Али
шта
?
...
Свеједно
,
ма
шта
било
,
није
тако
страшно
...
А
овај
Гојко
баш
је
добар
човек
и
...
одличан
...
јест
,
баш
одличан
учитељ
,
то
каже
и
господин
Веља
.
Морам
му
говорити
нек
се
јави
за
испит
.
А
што
?
...
Зар
се
мене
што
тичу
његове
ствари
?
«
—
запита
се
она
бојажљиво
,
аналишући
са
зебњом
своја
осећања
,
али
се
одмах
умири
.
Некакав
ђаволаст
,
детињи
осмех
пређе
јој
преко
усана
и
она
баци
поглед
на
Гојка
,
онако
у
косо
,
не
осврћући
главе
к
њему
.
А
Гојко
се
погнуо
,
па
мери
очима
сваки
свој
корак
.
Тек
по
неки
пут
скрене
око
у
страну
,
те
више
осети
но
угледа
танахну
фигуру
девојачку
уза
се
.
И
он
се
дао
у
неке
мисли
,
од
којих
му
се
густе
веђе
час
навуку
и
натмуре
као
илински
облак
,
а
час
се
разведре
и
развуку
у
весео
блажен
израз
...
»
Ала
би
то
био
живот
,
Боже
!
...
али
ко
сме
о
томе
мислити
...
Није
то
за
мене
,
за
оваког
хм
...
како
да
кажем
...
повученог
,
јест
баш
туњавог
...
Туњав
сам
,
није
вајде
«
.
И
он
као
са
неком
злурадом
жестином
понављаше
овај
израз
,
који
му
одједном
постаде
тако
пластичан
и
жив
,
и
што
је
најглавније
одговараше
потпуно
—
како
он
мишљаше
—
његовом
стању
.
»
Туњав
!
заиста
јесам
.
А
што
,
зар
ја
не
бих
могао
бити
онако
окретан
и
живахан
,
као
Веља
?
Не
може
да
се
смири
на
једном
месту
,
врти
се
на
столици
,
игра
му
,
чини
ми
се
,
сваки
мишић
на
телу
.
Мислим
баш
да
бих
могао
,
кад
бих
се
одлучио
.
Што
,
зар
је
то
тешко
:
врд
...
врд
тамо
амо
,
па
ништа
...
.
Али
не
иде
,
бадава
,
знам
ја
себе
.
И
он
се
скоро
гласно
насмеја
,
јер
представи
себе
како
би
изгледао
,
кад
би
одједном
стао
облетати
око
Љубице
и
удварати
јој
се
као
какав
окретан
каваљер
.
Ова
му
се
мисао
,
поред
своје
смешне
стране
,
ипак
свиде
и
он
већ
замисли
себе
обучена
у
најфиније
одело
,
стаде
замишљати
неке
нарочите
манире
,
за
које
држаше
да
могу
јако
утицати
на
девојку
.
И
одједном
,
усред
тих
сањарија
,
он
се
трже
.
»
Шта
је
ово
...
шта
ово
ја
мислим
и
чиним
?
Зар
то
ја
чиним
од
истине
...
ја
,
који
до
сад
не
смедох
погледати
у
женско
!
...
Бежах
од
њих
као
од
ђавола
,
као
да
ће
ме
један
поглед
њихов
сатрти
.
Шта
је
ово
?
!
...
Хм
...
то
је
нешто
ново
,
што
до
сад
није
било
,
то
се
сад
нешто
почиње
,
мора
бити
...
Али
шта
?
«
И
њега
опет
стадоше
претресати
некакве
топле
,
пријатне
струје
,
које
потицаху
отуд
од
некуд
од
срца
...
—
А
,
ево
мог
стана
,
узвикну
Љубица
,
дигнувши
главу
.
Да
је
раније
па
да
свратите
,
али
је
већ
мрак
...
Гојко
се
трже
и
готово
одскочи
корак
натраг
.
—
Како
...
не
,
не
,
молим
...
Има
времена
,
други
пут
...
—
Е
онда
до
виђења
.
Лаку
ноћ
!
рече
она
и
климну
главом
кокетно
,
па
се
обрте
и
уђе
кроз
вратнице
у
своје
двориште
.
—
Лаку
ноћ
,
рече
он
за
њом
,
прихватајући
се
шешира
и
гледајући
кроз
сутон
необичну
силуету
,
која
се
удаљаваше
од
њега
испод
пуних
китњастих
шљивових
дрвета
.
—
Ех
,
уздахну
он
и
окрете
лагано
корачајући
к
своме
самохраном
и
невеселом
стану
.
ВИ
.
Протекоше
још
три
дана
.
Љубица
све
више
улази
у
посао
и
све
се
више
одушевљава
радом
.
Истина
она
почиње
уједно
и
сама
опажати
,
а
то
је
и
Гојко
напоменуо
,
да
јој
деца
почињу
бивати
све
више
утегнута
и
повучена
,
нестаје
са
њихових
лица
оне
обичне
дечје
живости
и
она
почињу
личити
на
војнике
у
фронту
.
Она
зна
шта
је
узрок
томе
и
осећа
да
ме
може
ништа
учинити
да
нестане
ове
појаве
.
Узрок
лежи
у
њој
самој
,
и
он
је
тако
тесно
спојен
са
њеним
бићем
,
да
се
већ
више
не
може
отклонити
.
»
Како
то
,
мисли
она
,
гледајући
на
Гојкову
децу
:
бар
од
њега
сам
живља
и
окретнија
,
а
гле
како
су
наша
деца
!
...
Зар
он
са
оном
његовом
пипавом
мирноћом
може
да
створи
овакав
живот
...
гле
како
се
живо
и
весело
разговарају
!
А
ја
...
са
овако
живом
природом
,
стварам
војнике
.
Чудно
!
...
Али
знам
,
то
је
све
она
проклета
моја
суровост
.
Шта
ћу
,
не
могу
друкчије
.
«
И
она
склони
своју
дечицу
за
школу
,
рече
им
да
се
ту
играју
,
па
се
онда
полако
приближи
Гојку
.
Он
стајаше
међу
децом
,
па
им
говораше
нешто
живо
машући
рукама
.
Она
са
чуђењем
посматраше
како
онај
сплетени
Гојко
стоји
пред
децом
,
како
им
живо
и
весело
прича
,
са
уста
му
никако
осмех
не
силази
.
А
дечје
очи
,
управљене
на
њега
,
горе
,
горе
,
као
жеравице
...
»
Боже
како
је
ово
лепо
!
Што
и
ја
не
бих
могла
овако
.
Баш
ћу
да
огледам
...
не
,
не
да
огледам
,
него
да
и
ја
окренем
овако
,
сасвим
да
окренем
...
Што
,
гле
само
како
то
он
полако
,
смешећи
се
...
Зар
ја
не
бих
могла
тако
?
...
«
Гојко
по
дечјим
погледима
осети
да
она
стоји
иза
њега
,
па
одједном
прекиде
рад
и
приђе
јој
,
гледајући
преда
се
збуњено
,
али
му
још
у
очима
играше
она
весела
,
ватра
,
која
га
грејаше
у
послу
.
—
Ви
,
одмор
...
да
.
Хе
,
ваши
су
мали
,
не
треба
се
са
њима
много
журити
.
—
И
не
журим
се
.
Него
гледам
вас
једнако
,
па
баш
дођох
нарочито
да
чујем
...
како
то
ви
...
Некако
то
ви
радите
друкчије
,
живље
.
—
Хм
...
кажем
вам
...
поче
он
отезати
,
па
у
говору
баци
поглед
на
сокак
и
прекиде
,
занеми
.
Угледа
сеоског
писара
,
а
уз
њега
учини
му
се
да
промиче
поред
прошћа
црвена
полицијска
капа
.
Увек
су
му
полицајци
били
одвратни
,
а
сад
му
се
овај
што
долази
учини
као
јастреб
,
који
се
залеће
у
мирну
и
безбрижну
пилеж
.
И
Гојко
,
као
са
неким
предосећајем
,
стаде
се
нервозно
окретати
око
себе
,
као
квочка
кад
осети
опасност
,
па
скупља
око
себе
пилиће
.
Љубица
погледа
за
његовим
очима
,
па
видевши
ко
долази
,
намргоди
се
и
заузе
неки
одсудан
,
само
њој
својствен
положај
ишчекивања
.
После
јој
се
учини
веома
незгодно
да
баш
тако
отворено
покаже
,
како
је
раније
опазила
госте
,
па
их
сад
ишчекује
.
С
тога
се
обрте
Гојковој
деци
,
па
их
стаде
нешто
запиткивати
,
али
тако
неумешно
,
да
деца
одмах
опазише
због
чега
се
она
обраћа
к
њима
,
па
сваки
час
погледаху
у
страну
,
од
куд
се
приближаваху
гости
.
У
двориште
уђе
срески
писар
у
новој
полицијској
униформи
,
која
тек
беше
прописана
.
Нову
официрску
капу
накривио
на
десно
ухо
,
а
сјајну
никловану
сабљу
пустио
те
се
вуче
по
земљи
и
звецка
кад
удари
о
какав
камичак
.
Лице
му
младолико
,
сасвим
бело
,
нос
погрбљен
,
дугачак
,
а
бркови
танки
жућкасти
;
по
образима
и
бради
израсле
ретке
жућкасте
длаке
,
које
се
не
опажају
на
први
поглед
.
Очи
му
плаве
,
мале
,
па
необично
светлуцају
испод
меснатих
капака
;
са
стране
око
очију
кожа
се
почела
брчкати
,
те
даје
целом
лицу
израз
скривеног
лукавства
.
Са
лица
му
бије
она
позната
надувена
тупост
,
која
је
својствена
многим
нешколованим
представницима
власти
.
Он
се
приближаваше
слободно
,
готово
дрско
,
и
на
Гојков
учтив
поздрав
једва
климну
главом
;
застаде
и
саслуша
Гојка
,
који
му
се
представи
,
па
као
прави
генерал
кад
саслуша
рапорт
,
климну
главом
и
окрете
се
учитељици
.
Сеоски
ћата
се
задовољно
и
пакосно
осмејкиваше
,
гледајући
то
у
збуњена
Гојка
,
који
се
одједном
некако-необично
најежи
,
увуче
главу
у
рамена
,
па
нервозно
звера
очима
,
час
у
Љубицу
,
којој
се
образи
одједном
зацрвенеше
,
као
да
ће
сад
из
њих
крв
бризнути
.
Љубица
подиже
главу
и
погледа
писара
право
у
очи
,
али
се
овај
ни
мало
не
збуни
од
тог
погледа
,
већ
јој
приђе
слободно
и
оним
полицијско
породичним
тоном
рече
јој
,
прилазећи
:
—
Хехе
...
јесмо
ли
се
наместили
?
...
Пера
Илић
,
писар
овог
среза
и
платодавац
учитељски
...
Хм
.
.
да
...
чујемо
ми
тамо
у
срезу
,
дођоше
нам
после
и
акта
о
вашем
постављењу
...
А
ја
овде
до
општине
,
купим
порезу
,
па
ми
Богосав
рече
да
сте
дошли
...
Дај
,
велим
да
се
упознамо
.
Љубица
се
осврташе
,
збуњена
,
погледајући
чешће
на
Гојка
,
који
се
смрзнуо
ту
на
месту
,
па
ни
да
мрдне
.
—
О
,
молим
...
извол’те
,
рече
она
са
неким
малим
изразом
кокетерије
.
—
Ама
немамо
где
да
вас
уведемо
.
Децо
,
дајте
коју
столицу
.
»
Хм
,
па
то
је
он
!
,
.
.
знам
...
И
гле
сад
шта
је
!
рече
Гојко
у
себи
.
Он
познаде
писара
.
Сећа
га
се
добро
кад
је
ступио
у
први
разред
гимназије
,
заједно
са
њим
,
па
видевши
да
не
може
ни
из
једног
предмета
да
истера
већу
оцену
од
јединице
,
нестаде
га
.
После
се
виђао
да
служи
код
једног
адвоката
,
потом
код
секретара
у
начелству
окружном
и
одједном
се
обрте
као
преписивач
у
истом
надлештву
.
Од
тада
му
Гојко
изгуби
траг
,
и
ево
сад
му
би
суђено
да
га
види
у
пуном
сјају
господства
,
у
положају
од
кога
и
сам
по
мало
зависи
.
Деца
изнеше
столице
;
одједном
се
ту
нађе
и
Стојан
,
који
ћутећи
намести
столице
у
хлад
па
се
измаче
,
гледајући
писара
онако
исто
необично
,
најежено
,
као
и
Гојко
.
—
Извол’те
,
немамо
све
удобности
као
код
куће
,
рече
Љубица
седајући
и
смешећи
се
.
Она
је
већ
ухватила
на
себи
два
значајна
погледа
писарева
,
па
је
одмах
обузе
она
женска
жудња
за
допадањем
.
Уједно
опази
Гојкову
натмурену
,
згрчену
фигуру
,
па
одмах
помисли
да
њега
сад
гризе
љубомора
,
те
се
са
осмехом
обрте
писару
,
погледајући
лукаво
,
испод
очију
,
на
Гојка
.
—
А
већ
младе
учитељице
и
у
својим
кућама
имају
велике
удобности
!
...
Ха-ха-ха
...
насмеја
се
писар
.
Знамо
се
добро
колико
смо
тешки
.
А
,
Богосаве
,
седи
,
рече
он
ћати
,
који
се
слатко
смејао
одговору
његову
.
—
Голаверија
смо
,
брате
,
сви
па
то
ти
је
,
придружи
им
се
ћата
овим
фамилијарним
тоном
.
Љубица
плану
и
намршти
се
.
Писар
то
спази
,
па
се
обрте
ћати
:
—
Баш
си
права
гејачка
цепаница
;
нећеш
се
никад
истесати
.
Ћата
се
стаде
врпољити
и
чудити
шта
је
то
погрешио
,
а
писар
се
окрете
Гојку
:
—
Извол’те
,
господин
учитељу
у
друштво
!
—
Захваљујем
,
морам
на
посао
.
Децо
,
у
школу
!
скомандова
он
,
па
се
опет
згрчи
и
,
онако
намрштен
,
оборене
главе
,
уђе
са
децом
у
школу
.
Писар
погледа
за
њим
иронично
,
као
што
обично
гледамо
какве
полуумнике
,
насмеши
се
и
махну
главом
,
па
се
обрте
учитељици
:
—
Шта
је
ово
...
хе-хе-хе
?
...
Какав
вам
је
ово
колега
?
—
Одличан
учитељ
и
веома
добар
друг
,
одговори
Љубица
озбиљно
и
одлучно
,
па
видевши
да
се
писар
спрема
да
избаци
неку
пошалицу
на
Гојков
рачун
,
престиже
га
и
сама
рече
:
истина
,
није
углађен
ни
...
дотеран
,
као
што
би
требало
,
али
је
добар
човек
.
Писар
за
то
време
непрестано
погледаше
ћату
,
док
се
овај
једва
сети
,
па
се
одједном
диже
.
—
А
нама
остаде
онај
дневник
онако
...
Да
идем
да
га
закључим
,
рече
он
смешећи
се
,
—
Иди
молим
те
,
али
немој
сумирати
без
мене
.
Причекајте
ме
и
спремите
ручак
.
—
Ха
,
то
се
већ
разуме
.
Како
!
...
рече
он
и
удали
се
са
неким
значајним
осмехом
на
устима
.
Стојан
,
који
стајаше
више
учитељице
,
исто
онако
најежен
и
згрчен
као
и
Гојко
,
обрте
се
и
оде
у
школу
,
машући
главом
неповерљиво
и
шапућући
у
себи
:
»
Ја
,
братићу
,
тако
је
то
;
видим
ја
!
...
«
Гојко
га
дочека
на
вратима
своје
учионице
,
намрштен
,
а
из
очију
му
се
читало
питање
:
»
Шта
је
?
«
—
Остадоше
њих
двоје
сами
.
Овај
креса
оком
,
креса
,
док
се
Богосав
сети
па
оде
.
И
ја
се
склоних
,
братићу
,
од
зла
.
Не
знаш
ти
каква
је
ово
сила
у
срезу
;
и
капетан
га
се
боји
;
тако
је
то
,
братићу
мој
.
А
она
не
зна
,
него
...
Хеј
,
што
ти
је
женска
глава
!
...
Ама
Бога
ми
,
господине
,
једнаке
су
:
и
ове
ваше
учевне
и
оне
наше
конђаре
.
Је
ли
њој
дуга
коса
!
...
Ехеј-хеј
!
...
Међутим
на
пољу
писар
отпочео
напад
,
по
свима
правилима
донжуанске
тактике
.
Најпре
се
већ
обавестио
о
њеним
родитељима
,
о
школовању
,
о
свему
,
док
се
тако
мало
упознаше
и
зближише
,
па
онда
поче
по
издаље
добацивати
похвале
њеној
лепоти
,
памети
,
лепом
положају
који
заузима
...
Љубица
,
коју
све
више
обузимаше
женска
сујета
,
попушташе
по
мало
од
оне
првашње
збиље
,
па
се
стаде
и
она
упуштати
у
разговор
,
који
је
водио
само
циљу
.
—
Допада
ми
се
,
знате
,
тако
са
образованом
женском
...
разговор
је
веома
пријатан
.
О
чему
год
хоћеш
,
све
те
разуме
...
па
и
сам
да
се
поучиш
чему
.
А
ни
ми
вам
нисмо
баш
тако
велике
школе
учили
.
—
За
ваш
посао
и
нису
потребна
велика
знања
.
Ту
је
важна
практика
...
—
Јест
,
добро
сте
рекли
.
Практика
,
света
практика
!
Нисам
ја
узалуд
практиковао
дванаест
година
,
па
зато
се
сад
не
бојим
ни
једног
правника
.
Моје
осудно
решење
не
обара
се
тако
лако
!
А
правници
шта
ми
знају
?
Не
знају
рад
на
једном
обичном
регистру
,
а
већ
онако
...
тхи
!
...
—
рече
он
,
махну
руком
по
ваздуху
и
насмеја
се
гласно
,
па
онда
настави
:
—
А
ви
,
то
је
већ
друго
...
вама
требају
многе
школе
.
Без
тога
не
може
да
се
ради
ваш
посао
како
ваља
.
Него
знате
шта
:
упишите
и
мене
у
први
разред
;
ја
бих
баш
волео
да
учим
код
вас
...
Тако
да
седим
у
скамији
,
па
само
вас
да
гледам
и
слушам
.
Љубица
поцрвене
изненада
,
саже
главу
и
погледа
га
онако
испод
очију
.
—
Кад
не
би
требало
да
се
једе
и
живи
,
одговори
она
смешећи
се
.
Али
треба
зарађивати
хлеб
.
—
Хлеб
?
...
понови
он
;
какав
хлеб
!
Зар
још
и
о
томе
да
се
бринемо
.
Реците
само
колика
нам
сума
треба
да
безбрижно
проживимо
.
Све
да
вам
спремим
.
—
Ха-ха-ха
...
окрете
Љубица
у
шалу
.
Кога
ди
сте
наумили
заклати
,
да
се
тако
брзо
обогатите
!
Нека
,
молим
вас
:
тако
млади
,
па
да
идете
на
робију
...
—
За
вас
је
слатко
и
на
смрт
поћи
,
узвикну
он
,
смешећи
се
.
То
већ
беше
много
.
На
тако
отворен
разгор
Љубица
не
беше
навикла
.
Она
,
чедна
детиња
осећања
,
која
се
улевају
у
душу
још
мајчином
храном
,
почеше
се
бунити
,
али
их
постепено
ућутка
и
заглуши
женска
таштина
.
Ипак
осећаше
неку
пријатност
од
ових
смелих
речи
,
и
ако
је
добро
знала
да
су
то
само
речи
,
да
се
то
говори
у
другом
смислу
.
Ко
ће
разумети
женску
душу
!
...
После
пређе
разговор
на
плату
.
Писар
с
неком
нарочитом
интонацијом
исприча
,
како
се
плата
врло
,
врло
неуредно
издаје
,
како
учитељи
морају
по
неколико
пута
долазити
к
њему
узалуд
,
али
она
,
госпођица
Љубица
,
не
мора
се
за
то
бринути
.
Он
ће
њој
сам
доносити
плату
,
све
ће
олакшице
он
њој
чинити
...
Затим
се
вешто
наведе
разговор
на
неке
учитеље
и
једну
учитељицу
.
Господин
Пера
отворено
изјави
,
да
је
он
већ
учинио
што
треба
,
да
двојица
учитеља
буду
премештени
а
учитељица
отпуштена
.
После
овог
саопштења
,
писар
се
диже
.
Он
нађе
да
је
ово
за
први
мах
као
почетак
,
доста
;
а
после
већ
,
ићи
ће
све
својим
редом
...
С
нарочитом
намером
он
прекиде
разговор
баш
на
овом
месту
...
—
Камо
вам
онај
колега
,
рече
он
,
дижући
се
.
Баш
ће
сит
да
се
наради
.
Хо-хо-хо
...
Љубица
се
сад
тек
сети
посла
,
сети
се
да
је
још
давно
децу
оставица
иза
школе
,
па
о
њима
нико
не
води
рачуна
.
Она
се
нервозно
диже
и
рукова
са
писарем
,
правдајући
се
узгред
:
—
Ах
,
извините
,
молим
вас
.
Јадна
моја
деца
...
оставила
сам
их
онако
.
Не
знам
сад
ни
где
су
.
И
она
брзо
,
не
осврћући
се
више
,
оде
онамо
где
је
децу
оставила
.
Нарочито
је
пренерази
свршетак
разговора
са
писарем
,
па
хтеде
сад
одједном
да
угуши
сећање
на
њега
.
С
тога
се
одмах
,
живо
,
с
неком
грозничавом
журбом
предаде
послу
.
Али
је
одмах
прекиде
глас
Стојанов
:
—
Господин
казао
скоро
ће
подне
...
Да
пустиш
децу
кући
.
Она
опази
да
је
Стојан
гледа
некако
у
косо
,
некако
необично
,
љутито
.
И
то
јој
паде
тешко
.
Отпусти
децу
кућама
,
па
застаде
пред
чичом
и
погледа
га
слободно
,
право
у
очи
.
—
Бога
ти
,
ко
је
ово
...
какав
је
овај
писар
?
—
Хе
,
братићу
,
па
господин
Пера
...
знам
га
.
—
Питам
те
онако
...
какав
је
човек
?
Он
нешто
много
прети
учитељима
.
—
Прети
ја
.
Шта
ћеш
му
—
сила
је
велика
.
Он
ти
је
прави
газда
у
срезу
,
капетана
не
верма
ни
оволико
...
А
зао
је
,
братићу
мој
,
као
...
као
...
Шта
ту
,
шта
он
може
учитељима
!
Гледај
ти
само
свој
посао
,
па
се
не
бој
никога
.
Тако
је
то
,
братићу
,
ја
...
А
он
учитељима
ништа
не
може
.
Не
може
ништа
,
кад
ти
кажем
.
То
једно
,
што
их
ворта
с
платом
,
али
тако
ти
је
свуд
,
по
свима
срезовима
.
А
Љубица
само
осећа
како
јој
нешто
јако
бије
у
темену
и
у
глави
ври
,
ври
као
у
котлу
...
Она
се
хвата
мислима
за
поједине
речи
Стојанове
,
али
у
глави
опет
ври
,
а
срце
се
све
више
стеже
од
неког
нејасног
злослутног
страха
.
Шта
је
то
,
од
чега
се
плаши
,
не
сме
да
зна
,
не
сме
да
мисли
о
томе
,
али
јој
се
то
извило
пред
очима
,
па
јој
потреса
сваки
живац
.
Управо
она
не
може
још
да
одреди
у
коликој
је
мери
то
страшно
и
је
ли
баш
страшно
;
и
све
јој
се
чини
да
ту
има
доста
и
пријатнога
...
Али
за
сад
она
је
узбуђена
јако
и
рада
би
ма
чиме
забавити
се
,
ну
чиме
би
?
...
—
Шта
ради
господин
учитељ
?
—
Са
децом
,
веселник
.
Шта
ће
...
да
се
склони
од
зла
;
боље
му
је
.
Сад
ће
и
он
изићи
.
Кажем
ти
ја
,
братићу
,
не
бој
се
ти
.
Њему
баш
немој
зубе
показивати
,
ономе
знаш
...
него
онако
низ
длаку
.
.
Лажи
га
полако
док
не
ухватиш
за
врат
,
па
онда
о
земљу
.
Ја
,
братићу
,
тако
је
то
.
А
ти
се
не
бој
,
што
се
тиче
...
—
Море
шта
ти
је
,
кога
имам
да
се
бојим
...
И
шта
ми
ко
може
!
Она
се
упути
у
школу
.
Врата
на
Гојковој
учионици
беху
отворена
,
а
он
,
онако
исто
намрштен
,
ходаше
живо
преко
школе
.
Кад
опази
њу
,
он
се
обрте
деци
,
нареди
им
да
се
спреме
,
па
их
пусти
кући
.
Љубица
стајаше
у
ходнику
док
деца
полако
изиђоше
из
школе
.
За
децом
изиђе
Гојко
,
гледајући
пред
ноге
.
Обома
беше
незгодно
да
се
погледају
,
а
знају
да
се
не
могу
ћутећи
мимоићи
.
Гојко
осећа
како
га
издаје
присебност
,
и
он
већ
увиђа
да
ће
проћи
овако
ако
га
она
не
заустави
.
То
је
без
сумње
и
Љубица
увидела
,
па
му
приђе
.
—
Зар
и
ви
пуштате
,
рече
му
она
отворено
,
онако
како
су
и
јутрос
разговарали
.
—
Подне
је
,
одговори
он
,
гледајући
час
у
земљу
,
час
на
вратнице
,
куда
пролажаху
ђаци
,
па
се
опет
полако
крену
.
Љубица
пође
за
њим
.
—
Хоћете
ли
да
идемо
после
подне
у
Брезовац
.
Да
пустимо
децу
рано
,
па
да
идемо
.
Гојко
се
изненади
;
овакав
предлог
није
очекивао
,
а
би
му
по
вољи
.
Хтеде
да
се
упусти
у
разговор
и
да
је
пита
што
за
писара
,
па
увиде
да
је
то
незгодно
.
Свеједно
,
и
онако
ће
дознати
од
Стојана
колико
му
треба
да
зна
.
—
Добро
одговори
он
.
Можемо
...
само
раније
...
После
подне
иђаху
низ
потес
,
једно
поред
другог
,
учитељ
и
учитељица
,
али
обоје
беху
суморни
,
забринути
.
Иђаху
ћутећи
,
али
обоје
управили
очи
у
неодређену
даљину
,
па
се
дали
у
дубоке
мисли
.
Нека
тешка
слутња
обладала
је
њима
од
јутрос
,
притисла
им
душу
,
стегла
срце
,
па
их
тако
држи
,
мори
их
без
престанка
.
»
Шта
он
хоће
?
размишља
Љубица
о
целом
догађају
.
Нисам
га
добро
ни
разумела
.
Управо
,
он
ми
није
још
ништа
ни
казао
,
него
све
онако
...
поиздаље
.
Час
говори
некакве
одвећ
необичне
комплименте
...
Хајде
већ
то
...
не
мари
.
Може
бити
да
је
то
баш
у
реду
,
него
ја
нисам
научила
на
такав
разговор
;
нисам
бивала
у
друштву
.
То
већ
није
ништа
.
Али
после
шта
оно
говораше
о
некаквом
накиту
,
украсу
,
шта
ли
.
Па
о
плати
...
и
то
већ
није
ништа
.
Није
ни
тешко
ићи
у
срез
.
Па
о
оним
учитељима
...
А
она
учитељица
,
вели
,
биће
отпуштена
...
Ах
...
«
Љубици
се
стеже
срце
од
неке
зебње
и
опет
је
притиште
онај
тешки
магловити
сумор
,
што
дави
,
испија
полако
...
»
И
зар
све
од
једном
да
пропадне
,
сва
мука
моја
!
...
Таман
се
дошло
до
мете
;
таман
да
одморим
родитеље
,
да
се
одморим
и
сама
од
оног
сиротовања
и
гле
!
...
Зар
то
може
бити
!
Зар
би
Бог
допустио
?
И
зашто
,
зашто
...
Шта
хоће
он
...
шта
му
то
остаде
неисказано
,
недовршено
?
А
знам
,
осећам
да
ће
се
то
другом
или
трећом
приликом
све
исказати
.
Па
онда
?
...
О
,
та
ваљда
и
Бог
гледа
са
неба
на
сиротињу
!
...
«
Она
се
стресе
од
те
магловите
зебње
,
погледа
на
Гојка
,
који
иђаше
гледајући
пред
ноге
,
дубоко
занесен
у
мисли
,
па
се
и
сама
опет
занесе
мислима
.
»
Чудновата
је
,
баш
!
...
премишља
Гојко
десети
пут
једну
исту
мисао
.
—
Овамо
седи
са
њим
цело
јутро
,
смеје
се
,
шали
се
и
све
онако
...
што
не
ваља
.
Оставила
децу
саму
...
Видиш
,
за
то
бих
је
могао
узети
на
одговор
.
Али
,
ех
...
!
«
и
он
махну
руком
по
ваздуху
,
увиђајући
и
сам
да
он
никад
не
би
имао
смелости
да
то
учини
.
Сва
је
утеха
у
томе
,
што
он
сазнаје
,
да
би
имао
право
,
па
чак
и
дужност
да
то
учини
.
Али
се
то
све
заврши
оним
стереотипним
и
малодушним
узвиком
:
ех
!
...
»
И
нико
је
не
присиљава
да
седи
са
њим
.
Што
,
зар
не
може
она
устати
и
рећи
:
извините
,
или
већ
тамо
...
морам
на
рад
,
чекају
ме
деца
.
Како
сам
ја
!
А
она
јок
...
него
са
њим
тамо
амо
,
па
цело
јутро
.
И
шта
су
имали
толико
да
говоре
?
—
Лудорије
!
...
А
овамо
сад
гледај
је
!
Иде
као
убијена
...
и
одмах
сам
познао
да
јој
није
било
по
вољи
.
И
Стојан
тако
вели
.
Па
добро
,
што
је
седела
кад
јој
то
није
било
по
вољи
?
Чудновато
!
...
И
ове
су
ти
женскиње
баш
...
«
Он
опет
махну
руком
,
разгледа
пред
собом
па
се
опет
замисли
...
Веља
беше
на
раду
кад
они
стигоше
.
Замолише
га
да
не
прекида
посао
,
а
они
се
наместише
на
дну
школе
,
иза
ђака
.
Радио
је
са
првим
разредом
,
други
писаше
,
а
трећи
и
четврти
рачунају
на
таблицама
.
Љубица
се
веома
зачуди
кад
виде
да
учитељ
већ
предаје
о
словима
.
На
табли
стајаше
великим
,
јасним
,
лепим
словима
,
написано
со
.
Учитељ
се
с
доста
вештине
али
и
муке
стараше
,
да
навикне
дечје
ухо
разликовању
ова
два
гласа
.
Љубица
готово
не
дише
;
сва
се
претворила
у
трајну
,
жудну
пажњу
.
Да
јој
је
да
не
пропусти
ни
један
покрет
учитељев
.
А
он
ради
живо
,
умешно
,
с
вољом
...
Тек
ипак
види
се
да
не
ради
без
напрезања
.
Сва
малопређашња
брига
одједном
се
скиде
,
нестаде
је
,
а
њу
обузе
пламен
жудње
за
радом
.
Она
се
преобрази
:
очи
се
весело
засветлеше
,
образи
се
заруменеше
;
она
се
сва
предала
томе
послу
,
који
је
и
њен
...
Ту
су
јој
све
мисли
,
цела
душа
...
Деца
одговарају
:
по
неко
већ
схватило
добро
целу
мајсторију
и
одговара
правилно
.
Љубица
све
више
светли
очима
.
Али
по
неко
устане
,
па
све
наопачке
...
Љубица
се
мршти
,
лупне
ногом
,
управо
врхом
ноге
о
под
;
види
се
радо
би
скочила
и
притрчала
детету
.
Ко
зна
шта
би
му
урадила
од
срџбе
!
...
А
Веља
се
смеши
весело
,
као
да
је
то
и
очекивао
,
као
да
је
све
у
реду
,
те
није
могло
друкчије
ни
бити
...
Он
опажа
како
се
Љубица
мршти
и
мучи
,
па
баш
нарочито
бира
такву
децу
.
Обавештава
их
,
помаже
им
,
управо
учи
их
да
мисле
,
али
су
то
деца
неука
,
дивља
,
па
не
може
све
да
иде
као
по
лоју
...
—
Е
доста
,
изађите
сад
мало
напоље
,
рече
Веља
деци
,
па
се
упути
к
својим
гостима
.
—
Како
...
Зар
ви
већ
радите
са
словима
?
упита
га
Љубица
зачуђено
.
Веља
се
смешка
неприметно
,
и
сам
прави
зачуђено
лице
,
као
бајаги
чуди
се
питању
.
—
Јуче
сам
почео
,
одговара
он
наивно
.
—
Зашто
се
ви
као
чудите
?
—
Па
,
знате
...
нама
су
предавали
,
поче
она
збуњено
:
припрема
траје
најмање
месец
до
...
—
Ха
,
методика
...
прекиде
је
учитељ
.
Е
богме
овамо
ћете
морати
много
што
шта
против
методике
,
јер
и
наша
врховна
управа
ради
већином
против
методике
,
па
морамо
и
ми
.
Шта
,
зар
ја
да
изгубим
два
месеца
са
овом
дерладијом
узалуд
;
а
шта
ће
за
то
време
да
ми
раде
остали
разреди
?
...
Јок
,
ја
сам
то
са
њима
наредио
све
за
четири—пет
дана
:
сто
,
столица
,
клупа
,
табла
и
т
.
д
.
А
сад
је
већ
време
да
се
почне
радити
.
И
јесте
ли
видели
како
иде
славно
:
половина
већ
знају
да
разликују
оба
гласа
!
А
тек
смо
почели
,
од
јуче
...
—
Дакле
ви
сте
задовљни
данашњим
одговорима
?
упита
она
бојажљиво
,
као
да
га
не
увреди
питањем
.
—
Ха-ха-ха
...
те
још
како
!
Питајте
Гојка
како
он
мисли
.
—
Да
,
славно
иде
!
одговори
Гојко
одлучно
.
—
Видим
ја
како
се
ви
мрштите
...
У
једно
време
помислих
сад
ћете
скочити
,
па
нарочито
бирам
неразвијенију
децу
.
Е
,
друже
драги
,
не
једу
се
лубенице
,
док
се
копач
добро
не
озноји
...
Него
изволите
мени
,
у
наш
дом
...
Љубица
и
Гојко
изјавише
жељу
да
слушају
даље
рад
,
па
по
свршетку
посла
да
пређу
у
стан
.
Веља
позва
децу
,
па
настави
рад
.
Узе
да
прегледа
израђене
задатке
на
таблицама
.
У
томе
му
помогоше
и
гости
.
После
зажелеше
да
он
држи
једно
предавање
.
И
то
им
учини
по
вољи
:
узе
други
разред
и
поче
познавање
природе
.
Предавао
је
врло
лепо
,
лако
и
живо
;
и
Гојку
се
засветлеше
очи
.
У
раду
проведоше
још
цео
час
.
Веља
пусти
децу
,
па
се
кроз
простран
ходник
упути
са
гостима
у
свој
стан
.
Дочека
их
једна
слабуњава
,
ситна
плавуша
,
поздрави
се
врло
усрдно
,
па
одмах
оде
к
столу
,
на
коме
стајаше
послужавник
са
водом
и
слатким
од
трешања
.
Разговор
се
води
само
о
школском
раду
.
Љубица
је
нарочито
дошла
да
чује
коју
реч
о
писару
,
да
види
шта
је
то
:
треба
ли
да
се
боји
чега
,
или
ће
јој
и
Веља
казати
оно
исто
што
и
Стојан
.
Али
сад
јој
је
веома
незгодно
да
почиње
разговор
пред
учитељком
.
Зна
она
жене
,
па
нека
им
је
најсветији
израз
на
лицу
...
»
Најбоље
ће
бити
,
помисли
она
,
да
говорим
са
њим
у
повратку
,
сад
кад
пођемо
.
Знам
да
ће
нас
испратити
далеко
,
а
још
ако
му
не
пође
жена
,
можемо
говорити
гласно
,
са
Гојком
заједно
.
Ако
ли
она
пође
,
морам
се
издвојити
са
Вељом
.
«
Кад
сиђе
сунце
близу
брега
,
гости
се
дигоше
да
иду
.
Веља
се
спреми
да
их
испрати
,
а
учитељка
мора
остати
код
детета
,
које
је
данас
нешто
у
ватри
.
Веља
иђаше
необично
весело
;
обузело
га
оно
пријатно
расположење
,
које
наступа
после
дуга
успешна
рада
,
па
сад
не
може
довољно
да
се
наговори
.
Стаде
се
хвалити
својим
другим
разредом
,
јер
то
су
само
његови
ђаци
,
и
причати
с
каквим
ће
уживањем
да
ради
ове
године
са
њима
.
Љубица
,
која
га
врло
радо
слушаше
,
мораде
га
прекинути
.
—
Е
сад
ви
нама
да
дате
један
савет
,
јер
зато
смо
управо
и
дошли
,
рече
она
,
па
им
исприча
свој
јутрошњи
разговор
с
писарем
,
изостављајући
наравно
све
оно
,
што
није
потребно
да
они
знају
.
Веља
се
још
од
првих
речи
њених
уозбиљи
,
а
кад
саслуша
шта
је
писар
спремио
оним
друговима
,
он
плану
гневом
и
узвикну
:
—
Животиња
!
...
дакле
и
то
он
зна
...
А
каква
је
то
красна
девојка
и
одлична
учитељица
.
Пре
две
године
свршила
је
школу
.
Сирота
,
нигде
никог
нема
,
а
врло
лепа
.
Чуо
сам
ја
још
пролетос
да
он
облеће
око
ње
,
па
ето
...
—
Шта
мислите
,
да
ли
ће
заиста
бити
отпуштена
?
Ту
је
и
Просветни
Савет
,
за
Бога
;
ваљда
се
то
не
ломи
баш
тако
лако
!
...
запита
Љубица
узбуђеним
,
уздрхталим
гласом
.
—
Ех
,
Савет
!
...
одговори
Веља
са
неком
горчином
у
гласу
.
Тешко
нама
!
Одузели
су
нам
и
тај
једини
заклон
:
да
нам
је
бар
хлеб
обезбеђен
,
кад
радимо
посао
ваљано
.
Па
ето
,
дали
су
нас
на
милост
и
немилост
несавесним
,
бесним
људима
...
да
нам
бешчасте
породице
,
другове
...
А
ми
да
ћутимо
као
рибе
,
да
се
не
смемо
мрднути
,
узвикну
он
са
тешким
болом
,
па
онако
у
љутини
хитну
гранчицу
,
коју
ношаше
у
рукама
,
далеко
од
себе
.
Ућуташе
за
часак
сви
троје
,
па
иђаху
бледи
,
намрштени
,
тешко
дишући
.
Кад
се
мало
прибра
,
Веља
опет
проговори
:
—
Отпустиће
је
,
дабогме
!
...
Чуо
сам
ја
како
је
он
био
окупио
председника
да
је
оптуже
због
неморалног
владања
...
Њу
,
једну
од
најпоштенијих
учитељица
!
...
Ето
и
вама
одговора
на
питање
.
Сад
видите
шта
вас
чека
,
па
бирајте
;
то
зависи
од
вас
...
ту
вам
ми
не
можемо
дати
никаква
савета
.
—
А
како
би
било
да
ја
тражим
премештај
у
други
срез
?
Да
то
учиним
сад
одмах
,
док
још
нема
опасности
.
—
Нема
ни
недеља
дана
како
сте
дошли
на
ово
место
,
па
већ
да
тражите
премештај
,
и
то
још
без
узрока
!
Јер
шта
бисте
могли
навести
за
разлог
?
...
То
не
може
бити
,
верујте
ми
.
—
Готово
мени
се
највише
свиди
савет
нашег
Стојана
,
проговори
Гојко
,
осмехнувши
се
малко
,
али
му
са
лица
не
силажаше
она
љута
горчина
и
бол
,
што
тече
из
самог
срца
.
—
Он
јој
вели
да
ради
свој
посао
,
да
се
не
плаши
ничега
.
А
за
писара
,
како
оно
...
запе
он
,
па
се
опет
насмеја
:
беше
му
незгодно
поновити
израз
Стојанов
»
низ
длаку
«
,
па
то
он
преприча
другим
речима
.
Беше
веома
узбуђен
,
те
једва
изговори
ово
мало
речи
.
—
И
мени
се
свиди
тај
савет
,
одговори
Веља
.
Море
,
ви
имате
паметног
фамулуса
,
вере
ми
!
Тако
,
тако
је
најбоље
.
Па
ако
видимо
да
ће
и
вас
овако
да
брука
,
онда
ћете
дати
оставку
.
Другог
излаза
нема
.
Затим
Веља
стаде
причати
о
оној
двојици
што
им
се
спрема
премештај
,
па
дошавши
тако
у
разговору
до
орловичког
потеса
,
опрости
се
са
гостима
,
обећа
да
ће
их
скоро
походити
и
врати
се
.
Љубица
и
Гојко
продужише
пут
ћутећи
.
Беше
им
незгодно
настављати
досадашњи
разговор
а
,
о
другом
чему
нису
хтели
говорити
.
Сиђоше
у
речицу
,
поред
које
се
зелене
подотављене
ливаде
.
Задахну
их
мирис
свеже
,
зелене
траве
,
по
којој
су
већ
почеле
да
се
купе
росне
капљице
.
Вода
се
тихо
слеваше
преко
камичака
,
жуборећи
лагано
,
тајанствено
,
као
да
се
и
она
,
уморна
,
спрема
на
починак
.
Сутон
се
приближава
,
а
ваздух
постаје
гушћи
,
тамнији
.
Цела
се
природа
умирила
,
па
се
само
још
осећа
њено
гигантско
дрхтање
,
као
последњи
уздах
пред
тешким
сном
...
Све
то
навлачи
жива
човека
на
бескрајне
сањарије
.
Наши
путници
наиђоше
на
оборену
кладу
на
самој
обали
,
па
,
готово
не
споразумевајући
се
,
поседаше
на
њу
.
Пролети
слепи
миш
и
запара
танахним
крилима
поред
самих
њихових
очију
;
пројури
тихо
,
без
шума
,
водени
кос
,
враћајући
се
ноћишту
;
зажубори
речица
,
зашапућу
капљице
што
се
слевају
с
камења
,
а
сутон
се
њиха
и
навлачи
све
више
,
успављујући
брижну
главу
пријатним
заносним
сновима
...
Но
Љубица
не
сања
пријатне
снове
.
Тужно
је
оборила
главу
над
реком
,
па
слушајући
жубор
и
шапат
бистре
воде
,
чини
јој
се
да
са
тим
злослутим
жубором
отичу
и
њени
најмилији
снови
младости
,
њени
најдражи
идеали
...
Све
,
што
је
тако
дуго
стварала
у
сновима
,
чиме
је
најрадије
душу
младу
напајала
,
почиње
се
ружити
,
растурати
...
И
она
види
да
ће
нестати
свега
и
да
ће
после
наступити
црно
и
горко
разочарање
;
да
ће
нестати
снова
и
наступити
оштра
,
сурова
јава
...
И
она
почиње
осећати
велики
,
тежак
бол
,
јер
губи
највеће
благо
младости
—
лепе
заносне
снове
...
И
кроз
неми
сутон
,
са
тихим
жубором
реке
,
помеша
се
болно
,
тужно
јецање
...
И
оде
низ
воду
,
тихим
лахором
,
овај
тужни
двопев
танахне
бистре
реке
и
младе
,
несрећне
девојке
...
А
Гојко
занемео
,
смрзао
се
,
па
не
дише
.
Осећа
само
како
му
се
груди
стежу
,
а
срце
лупа
бурно
,
живо
.
Не
сме
да
се
покрене
,
да
мрдне
ма
чиме
.
.
Само
гледа
,
гледа
у
ову
погнуту
фигуру
,
која
се
у
сутону
нејасно
оцртава
,
и
чини
му
се
да
сваки
њен
уздах
односи
собом
по
један
део
његова
тешког
бола
,
а
на
души
му
оставља
тихо
,
пријатељско
саучешће
у
тузи
свога
друга
,
и
још
некакво
осећање
,
веома
пријатно
и
драго
,
од
кога
му
и
срце
живље
куца
,
али
се
он
стара
да
га
за
сад
угуши
,
јер
му
данас
и
у
оваким
околностима
није
место
.
Само
тихи
,
лагани
уздаси
по
кад
што
одају
његово
немо
присуство
.
А
око
њега
све
једно
исто
:
сутон
,
жубор
,
јецање
...
Одједном
се
обоје
тргоше
,
устадоше
и
пођоше
даље
.
Месец
изгрејао
,
па
трепери
својом
нежном
сребрнастом
светлошћу
.
Зрикавци
отпочели
свој
посао
,
па
и
цела
околина
бруји
од
њихове
монотоне
песме
,
која
улева
у
душу
неку
сањиву
зебњу
.
Тамо
,
на
врбама
,
кратким
и
суморним
гласом
,
јавља
се
ћук
.
А
из
села
се
носи
,
све
лакше
и
лакше
,
нејасно
,
тихо
брујање
.
Долази
ноћ
...
Кад
већ
уђоше
у
село
,
Гојко
се
понуди
да
отпрати
Љубицу
до
њена
стана
.
—
Нека
,
молим
вас
,
немојте
...
Близу
је
,
сама
ћу
одговори
она
одлучно
,
па
се
поздрави
са
њим
и
окрете
својим
правцем
.
—
Добро
лаку
ноћ
!
одговори
Гојко
мало
увређеним
гласом
и
остаде
дуго
на
том
месту
,
гледајући
за
њом
.
Прилазећи
својим
вратницама
,
Љубица
опази
човека
,
који
се
држаше
једном
руком
за
плот
.
Он
се
крену
према
њој
поводећи
се
,
а
из
груди
му
се
разлеже
храпав
,
промукао
глас
.
-
—
Аха
...
тако
ли
је
!
У
ово
доба
...
Молићемо
за
мецко
изјасњења
.
Рибице
...
Љубица
одмах
виде
да
је
то
пијан
човек
,
па
брзо
појури
вратницама
,
али
незнанко
беше
ближи
па
подупре
леђима
улазак
.
—
Стој
...
Ходи
код
бате
...
Љубица
познаде
ћатин
глас
,
па
плану
својом
одважном
,
плаховитом
срџбом
.
—
Ха
,
пијанице
једна
,
ти
ли
си
то
?
Марш
с
пута
...
дрекну
она
,
па
гурну
пијана
Богосава
из
све
снаге
.
.
Он
се
поведе
,
поведе
и
сроза
се
у
прашину
,
а
она
протрча
кроз
вратнице
и
одмах
закачи
кључаоницу
.
Дрхташе
као
у
страховитој
грозници
,
срце
јој
лупаше
живо
,
махнито
,
једва
се
стаде
прибирати
.
Закашља
се
,
јер
је
стаде
нешто
гушити
у
грудима
.
Богосав
,
чувши
кашаљ
,
стаде
се
дизати
из
прашине
.
—
Чекни
де
ти
Перу
писара
,
чек
!
...
Он
ће
тебе
’
нако
знаш
...
ка
погачу
од
белије
,
све
око
руке
...
Љубица
побеже
у
кућу
,
закључа
се
у
својој
соби
,
паде
на
своју
девојачку
постељу
и
горко
зајеца
...
»
Боже
,
шта
је
ово
?
Је
ли
ово
моја
служба
,
мој
удео
?
Зар
се
овако
почиње
?
Зар
је
овакав
цео
живот
!
...
«
ВИИ
.
Љубица
се
сва
предала
школи
,
својој
деци
.
У
непрекидном
,
заморном
раду
тражила
је
утехе
;
у
послу
је
угушивала
онај
стални
страх
од
некакве
несреће
,
који
је
обузе
ових
дана
.
Беше
веома
задовољна
својим
радом
;
кад
год
изиђе
са
децом
на
одмор
,
из
очију
јој
сија
задовољство
,
али
се
брзо
навуку
облаци
на
њено
равно
,
ниско
чело
...
Мисли
,
те
црне
мисли
никако
да
је
оставе
,
но
јој
загорчавају
сваки
тренутак
,
сваки
покрет
.
»
Што
ми
не
да
Бог
мира
,
мисли
она
,
да
се
бар
сита
нарадим
са
својом
децом
?
Сад
видим
како
велико
задовољство
и
утеху
човек
налази
у
раду
.
То
је
велики
дар
Божји
,
само
кад
је
човек
и
с
друге
стране
задовољан
.
О
...
а
ја
сам
тако
мало
желела
!
...
Само
да
имам
добра
друга
,
па
овако
у
тишини
да
радимо
обоје
са
овим
малишанима
,
да
радимо
много
,
неуморно
...
И
кад
нам
затреба
одмора
,
да
га
нађемо
у
нашем
гнезду
...
Та
то
су
тако
мале
,
тако
ништавне
жеље
,
па
и
то
се
не
да
!
«
...
И
опет
се
преда
раду
грозничаво
,
жудно
,
са
неком
чудном
одлучношћу
.
Гојко
је
обилази
на
раду
по
неколико
пута
дневно
,
помаже
је
саветима
и
напослетку
поче
да
држи
предавања
њеној
деци
.
Ради
се
озбиљно
и
својски
...
Једно
јутро
рече
им
Стојан
да
је
отпуштена
она
учитељица
,
о
којој
су
раније
говорили
.
Богосав
,
вели
,
синоћ
дошао
из
среза
,
па
донео
тај
глас
.
Обоје
се
запрепастише
.
И
ако
су
непрестано
о
томе
говорили
и
мислили
,
ипак
им
се
чинило
,
да
неће
бити
тако
покварених
људи
,
који
ће
тај
злочин
извршити
.
А
оно
гле
!
...
Обоје
се
ћутећи
погледаше
,
па
одоше
у
своје
учионице
и
почеше
рад
.
Љубица
осећа
да
неће
моћи
данас
ништа
урадити
.
Мисли
не
могу
да
се
зауставе
на
једном
предмету
,
но
само
пролећу
,
увећавајући
још
више
црну
слутњу
,
која
јој
обузела
душу
.
Одједном
,
у
сред
рада
,
учини
јој
се
да
чује
са
дворишта
необично
звецкање
,
баш
као
да
је
сабља
.
Погледа
на
прозор
,
а
тамо
стоји
Пера
писар
,
лупкајући
камџијом
по
својим
дугим
чизмама
.
Рече
нешто
Стојану
,
који
дође
пред
њега
,
па
,
стаде
разгледати
зреле
шљиве
и
бирати
једну
по
једну
.
Стојан
уђе
у
школу
блед
,
збуњен
.
—
Зове
те
господин
Пера
,
шапну
он
Љубици
уплашеним
гласом
.
Часком
,
вели
...
—
Кажи
да
не
могу
сад
прекидати
посао
,
одговори
она
одлучно
,
а
из
очију
јој
севнуше
необичне
муње
.
—
Кроз
пола
часа
изићи
ћу
на
одмор
.
—
Баш
би
боље
било
да
изиђеш
,
настави
чича
веома
тихим
гласом
,
у
коме
се
чујаше
молба
.
Не
знаш
ти
,
братићу
,
ове
...
Љубица
махну
главом
одлучно
,
љутито
,
и
чича
изиђе
покуњене
главе
.
Она
дрхташе
сва
,
као
у
грозници
,
не
знајући
ни
сама
да
ли
је
то
из
страха
,
или
љутње
,
или
јаког
узбуђења
.
Неко
закуца
на
вратима
тихо
,
лагано
.
Она
не
одговори
,
али
обрте
главу
и
посматраше
како
се
врата
лагано
отварају
и
кроз
њих
пролази
она
позната
страшна
фигура
.
Поносно
подигнуте
главе
,
власно
и
смело
посматраше
она
посетиоца
,
који
се
,
улазећи
у
школу
,
некако
необично
превио
,
смањио
се
,
и
постао
некако
смирен
,
тих
,
рекао
бих
чак
понизан
.
Са
неким
учтивим
,
финим
смешењем
прилази
он
столу
,
пружа
руку
,
извињава
се
,
моли
за
допуштење
да
поседи
мало
у
школи
...
мило
му
посматрати
овај
занимљиви
рад
.
Одједном
се
стаде
разбијати
магла
,
која
се
беше
ухватила
око
Љубице
,
и
она
,
с
највећим
чуђењем
стаде
посматрати
госта
.
Шта
је
ово
...
је
ли
ово
онај
исти
,
пређашњи
човек
?
Не
,
није
,
није
...
Ово
је
све
друго
...
други
израз
,
понашање
,
тон
говора
,
све
,
све
друго
.
Она
климну
главом
,
нешто
промрмља
,
и
више
очима
но
говором
показа
му
место
где
ће
сести
.
Гост
се
намести
врло
опрезно
,
старајући
се
да
не
поремети
ову
тишину
,
која
владаше
у
школи
.
Седе
и
стаде
разгледати
децу
.
Љубица
приђе
ближе
деци
,
рече
им
да
гледају
само
на
њу
,
па
поче
рад
.
Осећаше
како
јој
се
образи
час
зажаре
час
охладне
.
Али
се
стаде
прибирати
,
јер
напреже
вољу
,
те
се
сва
предаде
послу
.
Постајаше
све
расположенија
и
рад
иђаше
све
боље
и
живље
.
После
пола
часа
пусти
децу
и
,
бришући
марамом
ознојено
и
зажарено
лице
,
приђе
к
писару
,
који
већ
беше
устао
и
врло
учтиво
прихвати
њен
поздрав
.
Изиђоше
обоје
напоље
и
седоше
у
хлад
.
—
Опростите
,
молим
вас
,
поче
писар
врло
учтиво
,
што
сам
вас
звао
мало
пре
.
Заборавио
сам
да
се
ваш
посао
не
сме
прекидати
.
Ја
,
знате
,
научио
на
нашу
канцеларију
,
где
врата
не
мирују
ни
пет
минута
.
Он
поћута
мало
,
као
да
премишља
о
нечему
,
па
одједном
,
мало
отежући
речи
и
застајући
на
неким
изразима
,
настави
:
—
Ја
сам
дошао
од
куће
нарочито
због
вас
.
Чим
сам
чуо
синоћ
...
о
којечему
,
одмах
сам
решио
да
морам
ићи
овамо
,
да
се
обавестим
са
вама
и
да
се
извиним
...
Љубица
раширила
очи
,
гледа
и
не
разуме
шта
ово
он
говори
.
Она
само
посматра
ово
учтиво
и
озбиљно
лице
,
које
се
од
ономад
тако
изменило
,
да
овај
човек
изгледа
сад
сасвим
други
.
Нестало
и
страха
и
зебње
,
и
она
се
већ
почиње
чудити
чега
се
то
до
сад
плашила
.
—
Чуо
сам
,
онај
лудак
,
Богосав
...
шта
је
радио
и
кажу
чак
вам
претио
мојим
именом
.
Чуо
сам
да
сте
се
и
ви
уплашили
од
нашег
ономадашњег
разговора
и
да
сте
се
саветовали
са
колегама
шта
да
радите
.
Он
обори
очи
,
а
преко
лица
прелете
му
облачак
љутње
,
ну
он
то
вешто
сакри
,
па
врло
пријатељским
гласом
настави
.
—
Баш
ми
је
много
тешко
било
што
сте
ме
погрешно
разумели
,
управо
што
ме
нисте
разумели
.
Ја
сам
човек
осетљив
,
и
тешко
ми
је
кад
ко
,
нарочито
таква
женскиња
,
о
мени
рђаво
мисли
.
Госпођице
,
ја
имам
рођену
сестру
,
која
је
у
вашем
положају
,
.
.
учитељица
,
као
и
ви
...
И
сад
настаде
дуг
,
речит
монолог
,
у
коме
се
излише
најодсуднија
уверавања
о
поштовању
,
о
братској
искреној
симпатији
,
о
томе
како
је
он
готов
на
све
услуге
,
просто
и
једино
због
њене
самоће
и
сиротиње
,
јер
зна
да
тако
исто
чами
и
његова
сестра
,
па
ваљда
ће
се
наћи
добра
душа
да
и
њој
помогне
...
Чуди
се
како
је
рђаво
протумачила
његово
саопштење
о
оној
учитељици
.
То
је
неваљала
женскиња
,
и
она
је
морала
бити
кажњена
.
Па
опет
уверавања
,
клетве
,
и
све
то
неким
нежним
,
учтивим
,
пријатељским
гласом
,
који
чак
у
извесним
приликама
задрхће
.
Прави
,
најбољи
друг
,
па
то
вам
је
...
Љубица
гледаше
,
не
знајући
већ
шта
да
мисли
;
осећаше
само
како
јој
се
крави
лед
око
срца
,
што
се
нахватао
за
ово
неколико
дана
;
осећаше
како
