јако,
вако
матор
,
да
се
опијем
!
За
тим
још
пуно
...
.
пуно
пољубаца
,
па
се
онда
растадоше
.
Стева
полако
изађе
на
шор
и
упути
се
кући
,
а
Мара
одскакута
весело
у
свој
вајатић
.
Она
кресну
машину
и
ужеже
свећу
.
Стаде
разгледати
по
свом
милом
вајатићу
.
У
шта
год
је
погледала
,
видела
је
себе
или
Стеву
...
Све
што
је
ту
било
,
она
је
својим
рукама
израдила
.
Све
је
она
то
спремала
за
себе
и
свога
Стеву
...
С
обе
стране
дуж
вајата
,
на
дугачким
моткама
,
висили
су
сваковрсни
губери
,
поњаве
,
ћилими
...
.
Каквих
ти
ту
ћилима
није
било
!
И
клечаних
и
парташа
,
ваздан
,
ваздан
...
па
све
к’о
смишљени
!
—Баш
ћу
овај
прострети
по
нашем
кревету
!
Али
нећу
,
онај
је
лепши
...
.
Нећу
баш
ни
њега
,
кога
ми
Стева
рекне
...
—А
овом
ћемо
се
шареницом
покрити
!
Баш
је
лепа
,
па
шарена
к’о
детлић
!
Али
,
нека
Стева
избира
,
којом
’
оће
...
За
тим
опет
стаде
гледати
по
вајату
.
Горе
преко
греда
,
пружила
се
широка
липова
даска
.
На
њој
неколико
труба
беза
.
Не
зна
се
који
је
од
кога
бољи
.
До
беза
повесма
кудеље
,
па
кудељке
уређене
вуне
...
Све
је
то
стајало
у
тако
лепом
реду
,
како
то
само
вредна
девојачка
рука
уме
да
поређа
,
...
Њен
вајатић
,
то
је
њен
рај
!
У
њему
девојка
проводи
и
веселе
и
тужне
часове
у
своме
животу
.
У
њему
је
она
неограничена
владарка
...
.
царица
...
!
Свуд
около
висиле
су
ките
сувога
босиљка
,
чубра
,
селена
,
божјег
дрвцета
,
калопера
и
венчићи
од
лепога
ивањскога
цвећа
...
.
Сви
су
се
ти
мириси
мешали
у
једно
,
да
кад
уђеш
они
те
занесу
,
опију
!
...
.
И
да
си
без
срца
,
овај
би
те
мирис
подсетио
на
мирис
чисте
душе
девојачке
...
.
Осетиш
нешто
у
себи
,
што
те
узноси
диже
...
чак
горе
под
облаке
!
—Цвеће
моје
лепо
!
И
тебе
ће
Мара
понети
,
да
од
јако
и
мом
Стеви
миришеш
!
Онда
стаде
код
свога
шареног
сандука
.
Извади
кључић
и
отвори
га
.
Био
је
пун
као
сат
меда
у
кошници
.
Шта
ти
ту
није
било
:
рубина
,
пешкира
,
убрадача
,
чарапа
,
навлачака
,
прегача
,
појасева
...
.
свега
,
свега
...
.
што
ти
само
срце
пожелети
може
...
.
Она
стаде
једно
по
једно
вадити
и
разгледати
...
.
Свећа
је
већ
догоревала
,
кад
је
Мара
била
готова
.
—Имам
дара
вала
још
за
’
нолику
вамилију
,
рече
у
себи
задовољно
.
А
ено
беза
,
да
не
морам
за
три
године
,
а
и
више
,
чунак
протурити
...
За
тим
приђе
своме
кревецу
.
Погледа
још
један
пут
свуда
по
вајату
,
пирну
у
свећу
,
прекрсти
се
и
леже
.
Срце
јој
је
било
пуно
,
а
душа
мирна
и
задовољна
...
.
Заспала
је
као
невинашце
,
у
мекој
бешици
,
поред
мајке
своје
!
Осванула
је
недеља
.
Дан
одмора
,
радости
и
весеља
на
селу
.
Ко
шест
дана
проведе
у
трудноме
и
мучноме
раду
,
не
знате
како
жељно
очекује
овај
седми
,
Богу
посвећени
,
дан
.
Погледајте
само
онај
народ
тамо
.
Све
се
то
изоблачило
у
чисте
као
снег
беле
рубине
.
Седе
и
разговарају
се
.
Младеж
,
која
не
зна
за
умор
,
ено
је
на
сред
села
код
крста
и
весело
игра
.
Сваки
момак
код
своје
девојке
...
.
А
и
време
му
је
томе
сада
.
И
амбари
пуни
,
и
чардаци
пуни
,
и
кесе
пуне
и
све
на
све
стране
пуно
...
Таква
вам
је
јесен
,
па
још
кад
је
богата
јесен
,
онда
гледај
само
сеира
од
сватова
...
Ката
је
већ
знала
пуно
новости
,
и
ено
је
како
се
жури
да
другама
јави
.
Знала
ти
је
она
пуно
које
шта
.
Како
се
на
пример
синоћ
у
механи
опио
Петроније
Пантић
,
и
хтео
да
се
побије
са
механџијом
:
—Избацили
га
јадна
друго
к’о
амбуљу
на
шор
пред
мијану
,
а
он
еј
,
мртво
тело
!
За
тим
је
припала
и
о
вечери
код
Игњатове
куће
:
—И
капетан
био
лепа
сестро
.
Пило
се
ту
еј
,
до
после
по
ноћи
.
Били
су
и
Јова
и
Станимир
Радетићи
...
.
И
што
је
’
нако
најглавније
,
опријатељио
се
Јова
и
Игњат
...
—Иди
жено
!
—Јес
’
здравља
ми
!
Довече
ће
бити
и
прошевина
.
—Зар
вечерас
?
—Ја
болан
!
—Нека
им
је
са
срећом
.
И
јесу
вала
створени
једно
за
друго
...
.
—И
ја
велим
лепа
жено
.
Јазук
би
био
да
друкчије
бидне
.
Звала
ме
је
стрина
Јока
,
да
довече
дођем
,
да
им
се
нађем
што
на
руци
.
Биће
ту
гостију
,
еј
!
Није
то
шала
јединица
Радетића
проси
се
,
па
још
у
’
наку
кућу
...
Никоме
овај
дан
није
,
чини
ми
се
,
спорије
пролазио
,
него
Стеви
и
Мари
...
Мара
јутрос
поранила
рано
и
отишла
да
обиђе
марву
.
Колико
себе
дана
није
она
марви
долазила
.
Чисто
јо
заборавила
како
је
овуда
све
лепо
изгледало
.
Али
јој
се
данас
учинило
све
лепше
,
него
икада
...
Кад
се
вратила
,
дочека
је
на
вратницама
њена
тета
.
—
Стиже
ли
ми
,
вреднице
моја
?
—Стиго
’
тето
!
—Јес
’
обишла
марву
?
—Јесам
тето
.
Станојка
ју
је
гледала
очима
пуним
милоште
.
Из
очију
њених
Мара
је
видела
,
да
јој
има
нешто
важно
да
каже
.
Станојка
је
ухвати
за
руку
и
поведе
на
страну
:
—Буди
ми
весела
,
голубице
моја
!
—Јесам
тето
!
—Али
имам
нешто
лепо
да
ти
кажем
.
—Шта
тето
?
Мари
се
посу
ружична
боја
по
лицу
.
Она
је
већ
знала
,
шта
ће
јој
тета
казати
.
Станојка
је
загрли
.
Пољуби
је
у
чело
и
стаде
је
по
мекој
коси
миловати
.
—Главо
моја
лепа
!
Доста
си
ми
препатила
.
Буди
јако
весела
.
Довече
ће
ти
просиоци
доћи
.
Мара
је
погледа
оним
лепим
очима
:
—Тето
моја
!
—Не
шали
се
тета
,
кућо
моја
.
Твој
ће
Стева
довече
ти
доћи
.
То
је
већ
свршено
.
Таја
те
је
синоћ
обећ’о
.
Мара
јој
паде
око
врата
:
—Тето
моја
,
ја
сам
јако
најсретнија
на
овоме
свету
...
.
—Јеси
,
миље
моје
.
Зато
је
се
тета
и
молила
Богу
...
.
Цео
дан
је
са
дојом
и
тетом
провела
у
раду
и
спреми
за
довече
.
Па
опет
,
опет
јој
је
време
некако
споро
пролазило
.
Чинило
јој
се
да
се
оно
сунце
врло
споро
помицало
.
Зажели
да
може
да
га
дохвати
руком
,
па
да
га
превуче
преко
неба
,
и
забаци
тамо
иза
обала
валовите
Дрине
...
.
И
заиста
,
ништа
вам
није
теже
,
него
кад
се
нешто
очекује
,
а
кад
се
још
очекује
овако
нешто
,
као
што
је
Мара
сада
очекивала
,
онда
нам
је
лако
знати
,
како
јој
је
било
...
Кад
је
чича
Игњат
јутрос
устао
и
изашао
у
авлију
,
опази
Стеву
:
—О
,
о
,
момче
!
Јес
’
поранио
?
Стева
скочи
и
приђе
му
руци
:
—Јесам
бабо
!
—Је
л
’
ти
јако
срце
на
месту
?
Стева
саже
главу
и
погледа
у
земљу
.
—А
шта
то
читаш
?
—
Свето
Писмо
,
бабо
...
.
Игњат
се
уозбиљи
.
Баш
је
био
наумио
да
га
мало
дира
,
али
га
сада
остави
.
Поштовао
је
сваку
књигу
као
светињу
,
а
много
је
полагао
на
писменост
.
Мучио
се
у
јединству
,
како
је
само
он
знао
,
али
је
сва
три
сина
чак
у
Глушцима
школовао
.
—Нећу
—
говорио
би
Игњат
—
да
су
ми
деца
слепа
код
очију
,
к’о
ово
ја
.
Да
гледају
на
туђе
очи
.
Волим
им
једну
њиву
мање
оставити
,
па
ће
они
,
ако
буду
паметни
,
зарадити
,
него
и
’
оставити
ћораве
.
За
књигу
није
паре
жалио
.
Увек
,
док
су
они
још
мањи
били
,
кад
год
оде
у
Шабац
,
донео
би
им
по
коју
књигу
.
Тако
је
он
накуповао
:
Свето
Писмо
,
Вечити
Календар
,
Рожданик
,
Сановник
и
сијасет
песмарица
о
свима
скоро
нашим
јунацима
...
.
Све
оно
што
ми
сељаци
најрадије
читамо
.
Немојте
ми
се
смејати
.
Ако
која
књига
баш
и
не
ваља
,
шта
ћемо
ми
?
Нисмо
ми
томе
криви
,
већ
они
тамо
,
што
пишу
књиге
.
Они
би
требали
да
се
и
за
нас
побрину
.
А
после
,
да
вам
још
нешто
кажем
.
Наше
су
књиге
доста
и
скупе
.
Јесте
вере
ми
.
Ја
се
све
чудим
,
како
се
може
да
продаје
Свето
Писмо
онако
јевтино
.
Помислите
само
,
књига
,
има
у
њој
скоро
три
оке
,
и
још
божанска
књига
,
па
за
два-три
цванцика
!
...
Игњат
погледа
у
Стеву
.
—Тако
и
треба
сине
.
После
,
кад
оставиш
књигу
,
гледај
с
Иваном
и
Миланом
те
спремајте
што
ће
нам
довече
требати
.
Ја
одо
’
до
Глушаца
у
цркву
.
’
Оћу
вала
да
се
сит
Богу
помолим
.
—Иди
ти
бабо
,
ми
ћемо
све
свршити
.
Игњат
полако
оде
.
Ишао
је
пешке
,
јер
Глушци
нису
баш
тако
далеко
од
Раденковића
,
да
би
му
кола
требала
.
Оно
је
ту
,
прво
село
и
потеси
им
се
сучељавају
...
Стева
је
још
читао
,
па
онда
оде
и
остави
књигу
.
Погледа
горе
на
небо
:
—Их
,
ала
и
ово
сунце
,
рек’о
би
да
се
и
не
миче
.
Ено
га
нонде
,
’
ди
је
и
отоич
било
.
За
тим
узе
своју
свиралицу
...
—
’
Ди
ћеш
рано
моја
?
упита
га
Живана
.
—Сад
ћу
ја
доћи
нано
,
и
замаче
у
башчу
.
Живана
је
дуго
за
њим
гледала
...
Мало
,
па
се
зачу
тих
и
нежни
глас
Стевине
свиралице
.
Ах
,
како
ли
су
мили
били
ти
звуци
!
...
Свирала
је
момку
у
селу
нераздвојни
и
највернији
друг
.
Њој
он
поверава
тугу
своју
,
која
му
срце
дави
,
а
њој
казује
и
радост
своју
,
коју
му
млађано
срце
у
грудима
осећа
...
Свиралица
Стевина
јављала
је
сада
целоме
свету
радост
срца
његова
...
Не
знам
да
ли
је
икада
лепше
изгледало
сунце
на
заходу
,
него
што
су
га
данас
Стева
и
Мара
гледали
...
Још
мало
су
се
само
видели
светли
зраци
његови
,
па
се
и
они
изгубише
,
а
небо
се
на
западу
дивно
руменило
.
Беше
лепо
,
као
лице
у
младе
девојке
,
а
румено
к’о
њени
образи
...
.
Мало
по
мало
,
нестајало
је
оног
лепог
руменила
,
а
место
његово
заузимали
су
сивкасти
и
затворени
прамичци
облака
у
висини
...
.
Баш
исто
онако
,
као
што
и
лепог
руменила
нестаје
с
лица
младе
девојке
,
да
место
румених
ружица
,
на
њеним
образима
,
заузму
боре
,
као
докази
вечите
борбе
у
животу
...
Беше
се
повукао
први
мрачак
.
Он
личи
на
болест
у
животу
човекову
...
За
тим
се
спусти
мрак
,
исто
као
смрт
на
жртву
своју
...
.
Него
шта
је
мени
,
те
вам
о
смрти
говорим
,
код
оваког
весеља
које
ће
вечерас
бити
.
Оставимо
смрт
на
страну
,
и
не
мислимо
о
њој
.
Доста
је
што
она
о
нама
мисли
,
и
што
нас
неће
заборавити
...
Игњатовој
кући
почеше
се
прикупљати
већ
позвани
пријатељи
.
За
мало
,
па
се
шором
чуше
кола
.
Милан
отрча
и
отвори
вратнице
...
.
—Добро
вече
,
добри
људи
!
—Бог
ти
помог’о
господине
капетане
!
Добро
нам
дош’о
!
—Боље
вас
нашао
!
Јесте
ли
већ
спремни
?
—Још
мало
,
па
у
име
Бога
,
рече
Игњат
.
—А
зар
су
и
ови
овде
?
—Е
,
а
’
ди
је
до
јако
било
весеље
без
Цигана
!
—Живео
нам
мољимо
,
љепи
наш
господину
!
...
Поседише
још
мало
па
се
просиоци
кренуше
.
Живана
их
испрати
до
вратница
.
—Е
,
сретан
вам
пут
јако
!
—
’
Вала
,
ти
жива
и
здрава
...
.
Кућа
Радетића
била
је
сва
осветљена
.
На
сред
простране
авлије
побијен
дирек
и
на
њему
фењер
,
који
је
доста
добро
осветљавао
авлију
.
Код
вратница
опет
фењери
...
Шта
је
Стева
осећао
,
кад
је
ступио
ногом
у
Радетића
авлију
,
и
Мара
кад
је
видела
просиоце
,
то
нећу
ни
да
покушавам
да
вам
кажем
.
А
ако
хоћете
право
,
то
се
не
да
и
не
може
казати
.
Сви
сте
у
животу
то
осећали
,
а
ако
нисте
,
Бог
ће
дати
,
па
ћете
осетити
.
Сетите
се
како
је
тада
вама
,
па
ћете
онда
знати
како
је
сада
Стеви
и
Мари
било
,
и
шта
су
осећали
...
—О
домаћине
!
викну
чича
Нинко
.
—Ој
,
ој
!
одазва
се
Јова
.
—Јесте
ли
ради
гостима
?
—Добрима
увек
!
Они
уђоше
.
Дочек
и
намештај
,
у
богатој
кући
Радетића
,
био
је
онакав
,
какав
се
само
у
вредна
и
богата
домаћина
пожелети
може
.
Поседаше
сви
по
реду
и
по
старешинству
.
За
тим
се
донесе
послужење
.
А
кад
се
и
то
сврши
,
устаде
чича
Нинко
:
—Брат
Јово
,
нисмо
дошли
’
воде
,
да
једемо
твој
мед
и
пијемо
воду
и
ракију
и
да
срчемо
ову
црну
чорбу
...
.
Него
смо
,
братац
мој
,
дошли
,
да
тражимо
оно
,
што
ми
немамо
,
а
у
тебе
,
’
вала
Богу
,
има
.
Ти
већ
знаш
,
зашто
смо
ми
дошли
,
него
говори
јеси
ли
на
речи
,
и
дај
цуру
’
оћемо
’
воде
на
среду
.
—Што
је
речено
,
речено
!
А
и
цура
ће
сад
,
рече
Јова
,
па
изађе
из
собе
...
Мало
за
тим
опет
се
врати
,
а
за
њим
Станојка
водећи
Мару
за
руку
.
Каква
је
била
у
овом
тренутку
,
требали
сте
да
будете
ту
,
па
да
је
видите
.
Да
вам
ја
ваздан
говорим
и
описујем
,
опет
то
не
би
било
ни
приближно
ономе
,
како
је
Мара
изгледала
!
По
беломе
од
природе
лицу
,
просуло
се
лако
руменило
,
које
те
заноси
...
.
опија
!
Кад
је
Стева
спази
,
обузе
га
нека
ватра
,
а
у
грлу
га
нешто
стеже
,
да
данути
није
могао
.
Светле
му
се
очи
наводнише
и
у
мало
суза
из
њих
не
кану
.
Смерно
корачаше
Мара
преко
собе
и
приђе
руци
свима
редом
.
—Жива
ми
и
сретна
била
,
ћери
!
Кад
је
Стеви
пришла
руци
,
он
осети
како
јој
је
рука
дрхтала
...
.
За
тим
стаде
иза
леђа
Јовиних
.
—Е
,
ћери
моја
,
рече
Јова
.
Ови
људи
дошли
су
да
тебе
за
Стеву
ишту
...
Мара
погнула
главу
као
кривац
,
који
чека
да
му
се
пресуда
саопшти
.
Целим
телом
обузе
је
нека
дрхтавица
,
а
беле
јој
се
груди
таласаху
као
вали
узбуркане
реке
...
—Кажи
нам
јако
ћери
,
имаш
ли
ти
вољу
поћи
за
Стеву
?
Мара
се
к’о
чисто
занесе
.
Помери
се
мало
с
места
на
коме
је
стајала
.
И
ако
није
видела
,
опет
је
на
себи
осећала
све
погледе
,
који
су
на
њу
управљени
били
.
—Кажи
Маро
!
Она
једва
промуца
:
—Како
ти
велиш
тајо
...
—Није
то
,
како
ја
велим
.
Твоје
је
питање
ћери
моја
.
Она
полако
подиже
главу
.
Оним
лепим
очима
,
у
којима
се
сада
сијаху
сузе
радости
,
погледа
мило
на
Јову
:
—Ако
ти
велиш
тајо
!
—Ја
сам
већ
рек’о
,
ћери
моја
.
’
Оћемо
јако
да
и
ти
рекнеш
.
Њу
стеже
у
грлу
.
Тешко
јој
беше
пред
толиким
светом
,
пред
својим
тајом
и
јагом
,
превалити
преко
језика
ту
једну
једину
реч
.
Али
се
морало
...
.
Сви
су
у
њу
гледали
.
Од
ње
очекивали
,
шта
ће
рећи
.
Она
стеже
срце
и
једва
промуца
:
—Имам
тајо
!
...
.
—Е
,
нека
ти
је
са
срећом
ћери
моја
,
рече
Јова
и
пољуби
је
у
чело
...
.
Стари
попа
устаде
.
Прекрсти
се
и
пољуби
петрахиљ
,
па
га
метну
на
врат
:
—Стани
овде
ћери
!
—Оди
ти
Стево
овде
!
За
тим
очита
неку
молтитвицу
,
и
сврши
што
је
по
божјем
закону
требало
...
И
попи
су
обоје
морали
казати
да
имају
вољу
...
—Е
,
да
сте
ми
живи
и
сретни
децо
,
рече
попа
,
скидајући
петрахиљ
.
Обоје
га
пољубише
у
руку
,
па
за
тим
и
остале
.
Сви
им
пожелеше
свако
добро
и
срећу
.
—Оди
де
јако
мени
,
ћери
,
рече
Игњат
.
Мара
приђе
.
Он
извади
кесу
из
недара
.
Одреши
је
и
наже
на
астал
.
Сину
дукат
као
жеравица
.
Он
одброја
педесет
.
—Ово
је
твоје
ћери
.
Сви
су
вала
нови
к’о
да
су
јако
испод
чекића
.
Ето
ти
па
и
’
нанижи
.
Мара
га
опет
пољуби
у
руку
,
прими
паре
и
даде
их
Станојки
...
.
—Јако
пријатељу
,
да
се
ја
и
ти
искусурамо
.
Колико
тражиш
у
кућу
?
Јова
се
насмеши
:
—Што
је
право
пријатељу
!
—Охо
,
немој
тако
пријатељу
.
То
је
много
што
је
право
,
рече
Игњат
смешећи
се
.
’
Вако
чељаде
вреди
,
и
право
је
дати
за
њега
мерицу
дуката
,
али
ја
брате
немам
толико
...
.
—Колико
’
оћеш
,
пријатељ
Игњате
,
адета
ради
.
—Тако
ми
реци
,
анђели
из
тебе
говорили
.
Ја
мислим
да
је
’
волико
право
—
одброја
двадесет
дуката
и
пружи
их
Јови
.
—Много
је
пријатељу
.
—Држи
те
паре
.
Шта
много
је
?
Не
би
ти
ја
дао
’
нако
дете
,
за
десет
пута
толико
...
.
Сви
се
насмејаше
.
Јова
устаде
,
прими
пружене
паре
и
пољуби
се
с
Игњатом
.
—Нека
нам
је
сретно
пријатељство
.
—Амин
да
Бог
да
,
рекоше
остали
.
У
том
на
пољу
јекну
ћемане
...
Наста
весеље
,
како
се
само
пожелети
може
.
И
да
нико
није
знао
,
музика
би
привукли
цело
село
,
а
камо
ли
што
је
Ката
цео
дан
обила
ноге
по
селу
,
причајући
да
је
довече
прошевина
Радетића
Маре
.
За
мало
па
је
велика
Радетића
авлија
била
пуна
народа
.
При
светлости
оној
шаренила
се
к’о
ливада
у
лепоме
мају
,
обасјана
меком
месечином
.
За
часак
се
вину
коло
к’о
градина
,
па
изгледаше
као
венац
од
шареног
цвећа
!
Они
,
који
умеју
да
песме
певају
,
казали
би
за
ово
коло
да
је
изгледало
:
„
Као
венац
плетени
,
Од
ружица
румени
’
“
...
Ката
је
у
кујни
редовала
,
али
није
могла
срцу
одолети
,
кад
свирачи
засвираше
„
Штрољанку
,
“
која
јој
је
баш
за
срце
прирасла
.
Баци
кутлачу
и
излети
у
авлију
.
Пило
се
,
певало
се
и
играло
до
неко
доба
ноћи
.
За
дуго
ће
се
памтити
и
причати
прошевина
Радетића
Маре
.
—Ја
каква
ли
ће
свадба
бити
,
кад
је
вака
прошевина
,
рече
један
.
—Кад
је
свадба
?
—У
трећу
недељу
.
—Ја
л
’
ће
ту
бити
пијанке
,
Бого
вољани
!
—Ја
шта
ти
мислиш
?
—Истина
,
људи
су
сигурни
,
могли
су
свадбу
и
пре
уговорити
,
али
попа
рече
због
оглашенија
и
тако
остаде
...
—Е
људи
,
рече
чича
Нинко
,
треба
посвирати
па
и
за
појас
заденути
.
Ја
мислим
да
је
јако
вакат
да
се
иде
.
—
’
Оћемо
ли
?
—У
име
Бога
!
Сви
се
поздравише
и
ижљубише
,
па
се
онда
упутише
.
Код
Игњатове
куће
опет
се
мало
заложише
,
јер
вино
брате
беше
истругало
.
Истресоше
и
ту
,
Бога
ми
,
једно
десетаче
,
ако
није
и
више
,
па
се
онда
поздравише
и
разиђоше
сваки
својој
кући
.
Међу
тим
се
и
народ
мало
по
мало
разилазио
,
понев
сваки
пријатну
успомену
на
прошевину
Радетића
Маре
за
Стеву
Добрића
.
XИ
—Да
ли
је
на
свету
било
сретнијих
створења
од
Маре
и
њеног
Стеве
,
после
свршене
прошевине
?
!
...
Дани
су
им
истина
пролазили
споро
,
али
су
их
они
проводили
у
лепој
нади
и
слатком
чекању
.
Какви
су
осећаји
завладали
Стевом
,
кад
је
идуће
недеље
стари
попа
,
после
службе
божје
,
објавио
у
цркви
народу
:
-
Да
је
дјевица
Мара
,
кћи
Радетића
Јове
,
испрошена
за
женика
Стеву
,
сина
Игњата
Добрића
Једва
је
чекао
да
се
врати
кући
у
своје
село
,
па
да
ту
радост
и
Мари
саопшти
.
Сада
је
цео
свет
знао
да
ће
Мара
бити
његова
,
само
његова
,
за
цео
живот
...
.
до
века
!
...
.
Па
и
сви
његови
били
су
весели
.
Стрина
Живана
дочекала
је
оно
,
за
шта
је
највише
Бога
и
молила
.
Њен
Ива
,
њена
прва
радост
,
венчаће
се
истог
дана
са
Ружом
,
кад
и
њена
друга
радост
Стева
с
Маром
.
Сви
су
у
кући
гледали
на
Ружу
,
као
на
зеницу
ока
свога
.
Свима
им
је
жао
било
због
црне
судбине
,
која
је
постигла
Стојана
и
Јездимира
,
њенога
по
несрећи
оца
и
брата
.
Шта
би
они
све
дали
,
да
се
тако
није
догодило
.
Али
,
што
је
било
било
,
сад
се
не
поправи
...
Једне
вечери
посматраше
чича
Игњат
Ружу
.
На
лепоме
лицу
њеном
видела
се
и
радост
и
туга
.
Он
је
знао
чему
се
Ружа
радовала
,
а
за
чим
ју
је
срце
болело
.
Он
се
нешто
замисли
.
За
тим
оде
у
собу
и
зовну
Живану
.
Она
дође
.
—Ја
’
оћу
сутра
да
идем
у
Богатић
...
—Дела
,
рече
Живана
.
—
’
Оћу
да
зовем
и
пријатеља
Јову
,
па
да
видимо
,
да
се
они
како
ослободе
...
Живана
га
погледа
.
Поглед
њен
све
му
је
казао
...
—Дела
Игњате
!
Дела
за
љубав
овог
детета
,
и
оне
мученице
код
куће
.
—Нека
и
’
Бог
пита
,
казаћу
капетану
,
а
од
мене
да
им
је
просто
,
ја
и
’
не
тужим
...
.
То
ће
,
рачунам
,
учинити
и
пријатељ
Јова
.
—И
ја
држим
да
ће
...
.
Сутра
дан
Игњат
поранио
.
Кола
су
била
већ
спремна
.
Пошто
поједе
мало
леба
,
пође
полако
пешке
до
Јовине
куће
.
—Потерај
ти
Стево
кола
,
па
стани
код
твоје
Маре
...
.
Него
знам
да
те
мрзи
,
готово
нека
потера
Милан
...
.
Стева
се
зарумени
:
—
’
Оћу
бабо
.
Игњат
полако
оде
...
.
И
Јова
беше
поранио
.
Из
авлије
испред
куће
опази
Игњата
,
који
се
беше
њему
упутио
,
изађе
пред
њега
на
капију
.
—Здраво
мирно
,
пријатељ
Јово
!
Јес
’
поранио
?
—Ето
,
’
вала
Богу
!
Како
ти
пријатељ
Игњате
.
Ако
Бог
да
ти
,
кад
си
се
тако
опремио
?
—Јако
вала
до
тебе
,
а
сад
ће
моја
кола
,
па
ћемо
у
име
Бога
заједно
даље
.
Пријатељи
се
руковаше
и
уђоше
унутра
...
.
Дуго
је
Стева
седео
на
шору
на
колима
и
чекао
да
Игњат
изађе
.
Али
му
је
то
искање
било
пријатно
.
Чекао
би
вала
,
ако
’
оћеш
,
до
подне
.
Мара
је
сваки
нас
имала
посла
то
у
вајат
,
то
у
млечар
,
то
у
зграду
,
и
идући
бацала
је
нежне
погледе
,
од
којих
се
Стева
топио
и
чисто
их
гутао
.
Једаред
,
баш
кад
Мара
уђе
у
свој
вајат
,
Стева
се
беше
нешто
замислио
.
Ко
зна
о
чему
је
мислио
...
На
једаред
га
нешто
лупну
у
леђа
.
Он
се
трже
.
Погледа
иза
себе
,
и
спази
у
колима
као
крв
румену
јабуку
...
Брзо
баци
поглед
у
авлију
и
спази
како
Мара
замаче
у
кућу
.
Он
се
наже
те
дохвати
јабуку
и
метну
је
у
недра
.
Беше
му
некако
мило
,
као
да
је
Мару
у
недра
метнуо
...
Мало
за
тим
појави
се
Игњат
,
па
одмах
за
њим
Јова
.
И
он
се
беше
спремио
.
Обојица
дођоше
до
кола
,
прекрстише
се
па
поседаше
.
—Ти
Стево
јако
иди
кући
,
па
гледајте
посла
.
—
’
Оћемо
бабо
!
...
.
—Јабучило
,
Бисере
,
викну
Игњат
и
коњи
полетеше
...
Било
је
још
скоро
два
сата
до
подне
,
кад
су
Игњат
и
Јова
стигли
у
Богатић
.
Оставише
коње
и
кола
код
механе
,
а
они
се
упутише
канцеларији
...
Пандур
их
пријави
код
капетана
.
—Пусти
одмах
,
нека
уђу
,
рече
капетан
.
Они
уђоше
.
Капетан
их
дочека
стојећи
и
срдачно
се
с
њима
поздрави
:
—Здраво
чика
Игњате
!
—Здраво
ти
чика
Јово
!
—Откуд
ви
тако
данас
?
...
Седите
!
Они
поседаше
.
—Па
шта
се
ради
тамо
код
вас
у
Раденковићу
?
Је
ли
све
здраво
и
мирно
?
—
’
Вала
је
Богу
господине
!
Све
је
добро
!
—Јесте
ли
дошли
послом
до
мене
?
Игњат
се
мало
искашља
:
—Јесмо
вала
,
господине
капетане
,
дошли
баш
до
тебе
...
.
Ваљ’о
си
нам
вала
доста
,
и
’
вала
ти
.
Ја
и
пријатељ
Јова
договорили
смо
се
знаш
,
и
дођосмо
до
тебе
,
да
...
овај
,
видимо
,
шта
ћемо
с
оним
недаћницима
,
што
су
туде
код
тебе
...
.
—Је
ли
са
Стојаном
?
Ја
!
—Па
њихово
се
зна
чика
Игњате
.
Све
је
готово
и
колико
је
сутра
,
спровешћу
их
суду
.
—Ми
смо
се
знаш
,
господине
капетане
,
договорили
,
да
им
опростимо
.
Нека
и
’
ђаво
носи
.
Ми
нећемо
да
и
’
тужимо
.
Капетан
погледа
у
Игњата
.
—То
је
лепо
и
племенито
од
ваше
стране
,
чика
Игњате
.
Али
,
то
им
сада
мало
може
помоћи
.
Једина
им
је
олакшица
у
трошковима
,
али
кривица
остаје
иста
.
—Зар
то
не
може
бити
,
да
им
ми
и
кривицу
опростимо
,
рече
Јова
.
—Не
може
Јово
.
И
да
им
опростите
ви
,
не
могу
ја
.
Ја
их
морам
,
по
својој
дужности
,
предати
суду
.
—Је
ли
баш
тако
?
рече
Игњат
.
—Тако
је
чика
Игњате
.
—Па
њима
се
јако
не
море
помоћи
?
—Не
може
,
чика
Игњате
.
Сви
заћуташе
.
Сваки
је
у
себи
на
свој
начин
мислио
.
Капетан
се
у
себи
дивио
племенитости
и
великодушности
ових
људи
,
који
су
због
њих
толико
препатили
!
...
—Па
велиш
,
не
море
ништа
бити
?
—Ништа
чика
Игњате
...
Поседеше
још
мало
и
поразговараше
се
о
другим
стварима
.
За
тим
се
поздравише
и
пођоше
.
—Не
заборави
свадбу
господине
капетане
!
—Нећу
,
нећу
чика
Игњате
!
Обојица
изађоше
и
упутише
се
механи
.
—Знаш
ли
пријатељ
Јово
,
да
ми
се
јако
к’о
чисто
свалио
неки
терет
са
срца
.
Чисто
ми
је
јако
лакше
дисати
...
—И
мени
је
тако
пријатељ
Игњате
.
Помислим
:
толике
моје
године
,
никад
са
судом
посла
нисам
им’о
,
окром
док
сам
купов’о
земље
,
те
коју
тапију
потврдим
...
.
Па
јако
под
старост
то
да
дочекам
...
—Учинили
смо
што
смо
могли
,
па
јако
што
им
Бог
да
.
—Видиш
шта
вели
капетан
:
не
да
закон
и
ако
им
ми
опраштамо
.
—Закон
пријатељу
,
ја
.
Закон
је
највиша
воља
.
Ваља
му
се
покоравати
...
У
том
стигоше
до
механе
.
Попише
по
каву
и
ракију
,
па
се
онда
спремише
и
одоше
...
Кад
су
дошли
у
Раденковић
,
кола
стадоше
пред
Јовину
кућу
и
обојица
сиђоше
.
Стева
их
је
још
из
далека
опазио
и
изађе
пред
њих
.
—Да
свратимо
мало
пријатељ
Игњате
?
—Не
браним
вала
.
За
тим
се
окрете
Стеви
,
који
је
већ
био
стигао
:
—Ти
Стево
терај
коње
кући
,
па
и
’
распреми
.
Немој
и
’
појити
,
јер
су
уморни
.
—Добро
бабо
,
рече
Стева
.
Седе
у
кола
и
отера
их
...
—Како
би
било
пријатељу
,
да
поједемо
штогод
?
—Да
’
виш
,
не
би
згорег
било
,
рече
Игњат
.
—Ја
к’о
сам
се
јутрос
мало
презалогајио
,
нисам
ништа
у
уста
метнуо
,
разма
оне
каве
у
Богатићу
и
ракије
гредом
.
А
кола
ова
растресоше
,
па
би
се
могло
што
појести
ја
!
За
тим
уђоше
у
кућу
...
За
тили
часак
била
је
готова
прекрасна
ужина
.
Јова
се
маши
у
џеп
и
извади
пљоску
.
Мућну
је
.
—Вере
ми
пријатељу
,
остало
још
мало
.
Да
испијемо
!
Не
ваља
се
знаш
,
да
остаје
повратак
...
.
—Здрав
ми
буди
!
—Од
Бога
ти
здравље
!
—
’
Оћемо
ли
јако
,
да
изваде
мало
тазе
?
Ова
се
у
џепу
угрејала
.
—Болесна
нуде
,
а
здраву
дају
,
рече
Игњат
.
Јова
се
насмеја
.
-
Тако
је
,
право
велиш
пријатељу
...
После
тога
пријатељи
седоше
и
слатко
поручаше
.
—Е
,
да
Бог
поможе
,
рече
Игњат
,
крстећи
се
.
—Дај
Боже
!
Још
мало
поседеше
,
па
се
онда
Игњат
диже
:
—Е
,
јако
пријатељу
,
’
вала
ти
и
наздравље
!
—Да
Бог
да
у
здравље
пријатељу
,
рече
Јова
и
испрати
га
до
на
шор
.
Дан
за
даном
пролазио
је
,
па
освану
и
давно
жељени
дан
.
Осванула
је
недеља
,
трећа
од
прошевине
Марине
,
а
то
је
био
одређени
дан
за
свадбу
.
Колико
ли
су
се
Мара
и
Стева
радовали
овоме
дану
.
Ове
три
недеље
беху
им
се
отегле
к’о
гладна
година
...
.
Али
и
још
је
неко
са
радошћу
тај
дан
погледао
.
То
су
били
Ива
и
његова
Ружица
.
Боже
мој
,
ала
ће
то
бити
сватови
за
причу
.
Два
рођена
брата
жене
се
у
један
исти
дан
,
а
узимају
две
другарице
,
које
су
се
к’о
рођене
сестре
миловале
...
Благо
њима
,
ал
’
благо
и
нама
браћо
,
бар
ћемо
се
царски
почастити
...
.
.
До
душе
,
ја
не
идем
,
дати
кажем
баш
,
на
свадбу
,
што
сам
гладан
и
жедан
,
него
колико
тек
,
да
се
само
наједем
и
напијем
...
Још
од
ране
зоре
,
све
је
било
на
ногама
у
кући
Игњатовој
.
А
ко
би
прошао
поред
Радетића
куће
,
видео
би
да
је
и
тамо
тако
исто
било
.
На
све
се
стране
само
трчало
,
радило
,
спремало
...
.
.
Није
то
шала
,
еј
!
Мало
по
мало
,
па
се
сватови
почеше
прикупљати
Игњатовој
кући
.
Колико
је
пространа
Добрића
авлија
,
па
је
опет
кола
закрчише
...
.
Чутура
је
учинила
своје
...
Игњат
не
само
да
је
звао
скоро
цео
Раденковић
,
него
је
ту
било
пријатеља
и
званица
и
с
јабане
.
Било
их
је
,
да
ти
кажем
:
из
Глушаца
,
Ноћаја
,
Банова
Поља
,
па
и
из
Совљака
...
—Има
еј
,
педесет
кола
,
рече
један
.
—Смео
би
’
о
главу
да
и
’
има
више
,
рече
други
.
На
таком
једном
скупу
вреди
бити
,
па
да
се
види
шта
има
у
богатој
Мачви
...
Коњи
не
знаш
који
је
од
кога
бољи
и
бешњи
.
А
кочије
,
да
ти
очи
стану
.
Па
су
скоро
сваке
као
детлић
шарене
,
а
кад
пођу
,
све
само
клокоћу
!
...
.
А
народ
?
Ех
,
ако
нисте
никада
били
у
Мачви
,
тешко
вам
је
то
казати
.
Треба
отићи
па
видети
...
Све
у
чоји
,
па
оној
четворној
.
На
верменима
или
свилено
бућме
или
срма
...
.
Копорани
стоје
као
саливени
!
На
женскињу
или
либадета
или
јелеци
од
чоје
и
кадифе
златом
извезени
.
Испод
врата
до
пола
прсију
ђердани
од
дуката
,
крсташа
талира
и
као
млеко
белих
цванцика
...
.
У
по
неке
снаше
на
глави
,
изнад
конђе
,
има
по
три
оке
саме
цванцике
.
Укрутила
сиротица
главу
,
па
не
сме
да
мрдне
...
.
Све
што
погледаш
на
женском
чељадету
,
лепо
је
...
.
Него
има
нешто
,
што
ми
се
не
допада
.
Баш
хоћу
и
то
да
вам
кажем
,
па
макар
се
која
на
ме
и
љутила
...
Има
по
нека
цура
,
па
Бога
ми
и
снаша
,
адет
,
да
се
набели
.
Не
знате
ви
,
како
је
то
ружно
видети
набељено
чељаде
и
кад
уме
да
се
бели
,
а
камо
ли
кад
се
онако
наћапа
!
Погледаш
је
,
лепа
к’о
уписана
,
а
овамо
се
нацмакала
,
па
ти
се
чисто
гади
.
Никоме
се
ја
не
чудим
,
него
овим
нашим
момцима
.
Ја
док
сам
био
момак
,
нисам
хтео
главу
да
окренем
на
цуру
,
која
се
набели
.
Лепше
је
брате
онако
,
како
је
Бог
дао
!
...
.
Колико
сам
волео
Мару
и
Ружицу
,
што
су
онако
биле
добре
и
вредне
,
толико
сам
их
волео
,
што
се
нису
белиле
.
Оне
су
и
остале
другарице
од
тога
ружног
адета
одвраћале
...
.
И
зато
баш
хоћу
данас
на
њиховој
свадби
да
се
опијем
,
па
куд
пукло
да
пукло
!
...
Сватови
се
беху
већ
скупили
.
Одавно
је
дошао
и
кум
и
старојко
и
оба
девера
,
Марин
и
Ружин
.
Сирота
Љубица
Стојанова
,
дошла
је
пре
зоре
Игњатовој
кући
.
Била
је
уза
своје
мило
дете
,
уза
своју
Ружицу
,
кад
се
опремала
.
И
радост
и
жалост
цепали
су
по
пола
њено
добро
срце
...
Зар
може
мајка
да
се
не
весели
и
не
радује
срећи
и
радости
свога
детета
?
...
.
Али
зар
може
опет
друг
весео
бити
,
кад
му
његов
друг
у
животу
пати
?
Сирота
Љубица
!
На
лицу
њеном
видела
се
и
радост
и
туга
,
обоје
помешано
...
Али
,
шта
можемо
ми
да
учинимо
,
кад
је
таква
судбина
Кад
је
тако
Бог
наредио
?
...
.
Дође
време
поласку
.
Старојко
позва
сватове
и
очита
им
буквицу
:
—Нећу
—
вели
—
нико
да
ми
се
утркује
.
То
је
ружан
адет
!
Код
Радетића
куће
’
оћу
да
ми
се
поштено
владате
.
Немојте
да
човеку
сламка
вали
...
—А
ваља
се
што
маћи
,
рече
један
.
—Шта
ваља
се
.
То
су
циганска
посла
...
—Прво
ћемо
одавде
Радетића
кући
по
девојку
.
После
ћемо
овуда
и
узети
овде
другу
...
.
П
’
онда
ћемо
шором
право
у
Глушце
...
—После
венчања
,
од
цркве
ћемо
преко
Битве
оним
новим
насапом
на
Ноћај
,
па
преко
„
Пресеке
“
опет
воде
...
—Јесте
ли
чули
?
—Јесмо
!
—Е
ајд
’
јако
,
свак
у
своја
кола
.
За
мало
па
се
сватови
кренуше
...
.
Колики
је
био
ред
кола
,
и
колико
је
далеко
Радетића
кућа
од
Игњатове
,
знаћете
кад
вам
кажем
,
да
су
нека
кола
улазила
у
Радетића
авлију
,
а
нека
се
још
нису
кренула
од
Игњатове
куће
...
.
Код
Радетића
куће
опет
,
читав
логор
од
народа
.
Преко
целе
авлије
пружене
постављене
совре
,
а
около
клупе
застрте
шареницама
.
Све
то
спремљено
и
само
чека
да
сватови
заседну
...
Сватови
стигоше
.
Момчадија
поведе
коло
.
Старији
поседаше
за
совру
.
Оно
пусто
ћемане
у
циганским
рукама
цичи
као
гуја
,
па
ти
само
срце
игра
,
а
ноге
готове
да
полете
.
Наста
ручак
.
Али
зар
ти
младеж
мари
што
за
јело
?
Она
ће
онако
узгред
стојећи
чалабрцнути
штогод
.
Та
брате
мој
,
јести
се
може
и
једемо
сваки
дан
,
а
играти
јок
!
—Сватови
смо
,
за
чекања
нисмо
!
’
Ајде
девере
изведи
девојку
!
Девер
оде
.
Шта
је
тамо
код
Марина
вајата
радио
не
знам
.
Само
чујем
да
га
цуре
,
Марине
другарице
,
којих
је
око
вајата
било
сијасет
,
нешто
жестоко
грде
!
...
Али
тако
га
грде
,
да
бих
ја
,
душе
ми
,
пристао
да
и
мене
,
ако
хоћете
,
сад
онако
изгрде
...
.
Мару
изведоше
.
Редом
приђе
старијима
,
те
их
пољуби
у
руку
.
Са
женскињом
се
ижљуби
...
Троја
кола
стадоше
пред
њен
вајат
и
натоварише
ствари
...
—
’
Оћемо
ли
јако
,
у
име
Бога
,
рече
старојко
.
—Вакат
је
вала
,
рече
Игњат
.
Биће
данас
јамачно
још
сватова
,
па
је
боље
раније
стићи
цркви
.
—Е
,
сватови
,
у
име
Бога
да
се
крећемо
,
викну
старојко
;
а
заборавио
сам
вам
казати
да
је
то
био
главом
чича
Нинко
!
...
.
Мара
приђе
Јови
и
пољуби
га
у
руку
.
Јови
се
засија
суза
у
оку
.
Пољуби
је
у
чело
,
и
помилова
по
руменим
образима
њеним
.
—Жива
ми
била
,
ћери
моја
,
и
срећан
ти
пут
,
рече
и
пешкиром
утр
сузе
,
од
којих
не
могаше
гледати
.
За
тим
приђе
Станимиру
:
—Срећна
била
и
весела
била
,
рече
Станимир
,
па
му
реч
застаде
у
грлу
...
Онда
паде
доји
око
врата
.
Љубљаше
је
и
дуго
и
много
,
а
сузе
као
бисерне
капљице
,
котрљале
су
се
низ
њено
лепо
лице
и
падале
на
кадивено
,
златом
извезено
јелече
.
—Бог
ти
дао
сваку
срећу
ћери
,
рече
Јока
,
па
се
и
она
загуши
сузама
.
Тако
је
исто
и
са
Станојком
било
.
Тета
...
њена
добра
и
мила
тета
,
дуго
ју
је
држала
притиснуту
на
своме
срцу
,
које
је
за
њу
највише
куцало
.
—Нек
те
свака
срећа
у
животу
прати
ћери
моја
лепа
...
.
Срећан
ти
пут
...
У
по
неког
од
сватова
,
у
кога
је
мекше
срце
било
,
сијала
се
суза
у
оку
.
Чича
Нинко
к’о
бајаги
храбар
,
па
се
окрете
:
—И
’
брате
!
Напали
плакати
,
к’о
да
ће
у
бели
свет
...
К’о
да
је
нећете
више
видети
,
рече
па
и
он
прогута
нешто
,
што
му
беше
у
гуши
као
оскоруша
застало
...
.
Тако
је
то
.
Има
тренутака
у
животу
,
кад
човек
плаче
,
и
ако
му
се
не
плаче
.
Знам
ја
то
добро
.
Сећам
се
к’о
да
је
јуче
било
,
кад
ми
је
„
Она
“
родила
првог
сина
,
мога
Драгомира
...
Дош’о
ја
кући
,
а
моји
ми
веле
:
—Да
частиш
еј
,
родио
ти
се
син
!
Ја
се
правим
невешт
,
к’о
да
ме
се
то
ништа
и
не
тиче
.
А
овамо
ми
порасло
срце
к’о
бундева
.
Једва
им
заварам
очи
и
умакнем
у
вајат
.
„
Она
“
лежи
у
поњавама
,
а
поред
ње
метнули
у
гребене
мога
малог
кићана
.
Мене
нешто
у
прсима
стеже
.
У
гуши
хтеде
да
ме
удави
и
линуше
сузе
као
киша
.
Тек
кад
сам
„
Њу
“
пољубио
,
чисто
ми
мало
лану
.
Он
,
шврћа
један
,
као
да
осети
то
,
па
поче
:
—Уве
,
уве
!
...
.
Ја
утеко
’
из
вајата
...
Још
један
пут
баци
Мара
поглед
по
целој
авлији
.
У
себи
се
праштала
с
кућом
,
са
зградама
,
са
свима
милим
дрветима
у
авлији
где
је
одрасла
,
где
је
своје
детињство
и
младост
провела
...
За
тим
је
одведоше
и
она
седе
у
кола
.
Сви
сватови
поседаше
.
—Крећи
!
викну
старојко
...
Ја
Бого
вољани
,
да
си
само
откуд
био
,
па
да
видиш
сеира
!
Кад
загрми
пушка
,
да
ти
уши
заглуну
...
.
Коњи
полетеше
...
—Лакше
море
,
знаш
ли
шта
је
каз’о
старојко
?
...
—Био
он
то
рећи
моме
Јастребу
,
а
не
меника
.
Он
кад
чује
пушку
повилени
,
не
задржа
га
шале
...
За
мало
па
сватови
замакоше
...
Код
Радетића
куће
остало
готово
онолико
исто
народа
,
колико
га
је
и
отишло
.
Тек
сада
наста
овде
весеље
...
Јоваш
се
већ
готово
убрадио
.
А
и
како
неће
,
кад
је
он
највише
облетао
око
оне
петачке
,
што
ју
је
Јова
чувао
за
Марини
сватова
,
и
коју
је
јутрос
изваљао
.
Да
сте
само
видели
Јоваша
како
се
петачки
радовао
.
Радовао
се
вала
више
него
мајка
детету
.
Облеће
весело
око
ње
па
само
подвикује
:
’
Ај
!
Нити
,
нити
,
Сад
ће
бити
.
Сад
ће
мене
,
Жена
бити
!
Немој
мене
,
Жено
бити
!
Купићу
ти
,
Нове
ните
И
у
ните
Уводити
,
Кејо
!
Кад
већ
више
није
могао
да
пије
,
а
он
сео
код
ње
,
загрлио
је
,
па
само
у
њу
гледа
.
Беше
се
зацрвенео
к’о
рак
,
а
очи
му
дошле
ка
’
шљоке
.
Није
оваки
био
не
памтим
.
Ноге
су
га
једва
држале
,
а
језик
одебљ’о
,
к’о
да
га
је
чела
за
њега
ујела
.
Сватовска
посла
...
Почеше
с
њим
да
сеире
.
Запиткују
га
то
ово
,
то
оно
,
а
он
све
наопачке
одговара
.
По
неку
извали
тако
смешну
,
да
ти
се
вилице
од
смеја
заврате
...
У
неко
доба
,
заморени
већ
од
игре
,
песме
и
пића
,
рећи
ће
један
:
—Изиђи
де
Јоваше
на
шор
и
види
иду
л
’
сватови
.
Они
ће
се
отуд
од
мијане
помолити
.
—
’
Ошу
,
једва
изговори
Јоваш
,
па
пође
.
-
Ајд
’
,
ајд
’
па
у
ћошак
авлије
.
Сви
гледају
за
њим
и
смеју
се
.
Он
се
врати
.
Стаде
на
сред
авлије
,
баш
наспрам
отворених
вратница
.
Гледа
,
гледа
па
пође
.
Тамо
,
’
вамо
,
тамо
’
вамо
,
па
опет
у
ћошак
.
Он
се
окрете
.
Погледа
у
сватове
и
стаде
се
и
сам
смејати
.
Још
неколико
пута
пробао
је
,
али
увек
оде
у
ћошак
.
Онолике
широке
вратнице
,
али
он
сирома
’
никако
да
потреви
.
На
послетку
се
остави
.
Врати
се
сватовима
и
рече
:
—Нем
атница
...
.
Али
он
је
то
тако
смешно
изговорио
,
да
се
сви
у
мало
не
извратише
од
смеја
.
Јоваш
се
окрете
.
Погледа
у
петачку
и
оде
опет
њој
.
Тако
је
се
то
код
Радетића
веселило
...
Сватови
су
већ
стигли
цркви
.
Било
је
тамо
још
сијасет
сватова
.
Кад
и
они
дођоше
,
испуни
се
колико
је
дуга
и
широка
порта
старе
црквице
у
Глушцима
.
У
порти
се
није
ништа
друго
чуло
до
цика
циганских
ћеманета
и
подвикивање
веселих
сватова
.
Добросав
Пантин
накривио
онај
шеширић
што
је
цвет
за
њим
с
једне
стране
,
а
с
друге
стране
косо
исечена
крута
хартијица
на
којој
је
стајало
наштампано
крупно
54
½
.
Ухватио
се
до
Аноке
Дамљанове
,
па
само
тресе
.
За
тим
поче
бројенисати
:
Јао
мати
Ј
’
обрадати
!
—Чујеш
ти
Панто
,
рече
Ђура
,
шта
Добросав
бројенише
?
Ово
се
твоје
кесе
тиче
.
—Ја
,
врежу
му
детињу
!
—Ваља
ти
га
Бога
ми
женити
!
—Даће
Бог
и
то
,
рече
Панта
.
Анока
погнула
главу
,
па
испод
ока
стреља
Добросава
,
који
јој
је
стиснуо
руку
,
да
прсте
поломи
...
Она
се
само
у
лицу
мења
...
Дође
ред
и
на
њих
.
Стари
попа
чекао
их
је
већ
у
одеждама
обучен
у
цркви
.
Његово
збрчкано
лице
добило
неки
светитељски
изглед
.
Мари
и
Стеви
учини
се
да
пред
собом
виде
Светог
Саву
,
или
ти
Светог
Оца
Николаја
...
Отпоче
венчање
...
.
Кад
их
стари
попа
поведе
онако
састављених
руку
,
око
астала
и
запева
:
Исаије
ликуј
...
И
роди
сина
Емануила
,
Вога
же
и
человјека
!
...
један
од
сватова
истрча
из
цркве
и
викну
:
—Пали
јако
!
Пушке
загрокташе
...
Клета
ћеманета
писнуше
...
Стево
и
Мара
били
су
венчани
...
Пре
њих
,
стари
попа
,
венчао
је
Иву
и
Ружицу
.
Одиграше
још
по
једну
,
па
се
онда
сватови
кренуше
...
Кажу
људи
не
зна
марвинче
ништа
.
А
зна
брате
,
те
још
како
!
...
.
Полетеше
они
бесни
коњи
,
да
их
оком
ниси
мог’о
згледати
...
Крајња
кола
била
су
још
на
„
Пресеци
,
“
кад
су
предња
улазила
у
Раденковић
.
Муштулугџије
су
још
давно
измакли
и
ено
их
већ
се
вратили
искићени
пешкирима
,
а
сваки
држи
по
оканицу
вина
и
ракије
и
по
врућ
ћевап
иа
ражњу
...
Пред
Радетића
кућом
тресе
коло
,
кад
сватови
прођоше
...
Јоваш
загрлио
петачку
,
па
само
подвикује
:
Вири
Ћерић
Кроз
пенџерић
,
Кардо
!
Он
се
презивао
Ћерић
,
а
ово
је
испевао
,
кад
га
је
један
пут
председник
уапсио
,
што
је
био
пијан
.
Сватови
стигоше
.
Мару
и
Ружицу
,
како
је
већ
код
нас
адет
,
уведоше
у
кућу
...
.
Марину
јабуку
уграбио
је
Милан
,
а
Ружину
Миливоје
чича
Нинков
...
.
Наста
весеље
...
Поред
Маринка
с
његовим
друштвом
,
чича
Игњат
набавио
и
неке
шаркијаше
.
Чини
ми
се
да
су
из
Босне
.
Били
тамо
у
Црној
Бари
код
неког
домаћина
,
па
Игњат
поручио
те
дошли
...
.
Ја
браћо
моја
,
јесте
ли
слушали
кадгод
шаркијаше
?
Кад
јекну
она
пуста
тамбурица
,
а
они
запеваше
ону
севдалинку
:
„
Доцкан
пођох
Из
Нерића
хана
,
Љепа
Ајка
Из
топла
амама
“
...
Лепо
брате
да
ти
се
срце
од
милине
истопи
.
Па
онда
ону
другу
:
„
Разболи
се
Јово
Челебија
,
Од
главице
,
текем
навалице
Да
прокуша
редом
јаранице
“
.
Да
полудиш
брате
,
па
то
ти
је
.
Пијеш
и
да
ти
се
не
пије
.
Него
право
да
вам
кажем
,
мени
се
најбоље
допала
она
:
„
Бисер
ниже
Джафер
-
Беговица
“
.
Еј
,
пусто
,
што
се
мора
остарити
!
...
Кад
оно
Маринково
ћемане
цикне
„
Поцерку
“
или
„
Мачванку
,
“
лепо
ти
само
срце
игра
.
После
ужине
ја
сам
се
опио
,
и
ништа
не
знам
шта
је
било
.
Сутра
дан
ми
причају
,
да
је
долазио
и
капетан
с
капетаницом
,
али
ја
их
нисам
видео
.
Три
читава
дана
трајало
је
весеље
.
Ишло
се
и
Радетића
кући
,
и
од
Радетића
опет
овамо
...
.
Тек
трећи
дан
почеше
се
сватови
разилазити
.
Сваки
ти
је
био
к’о
самлевен
.
Није
то
шала
,
три
дана
пити
и
играти
и
по
кашто
по
мало
тренути
.
Кажем
вам
искрено
браћо
,
нема
тежег
рада
,
него
чаше
празнити
.
Лакше
је
,
чини
ми
се
,
и
косити
...
.
Али
ја
опет
некако
,
волим
вам
пити
,
нег
’
косити
...
Не
знам
како
ви
?
...
.
Тек
у
среду
одоше
и
свирачи
.
Таква
вам
је
,
ето
,
била
свадба
Радетића
Маре
и
Ружице
,
па
зар
то
није
за
причу
?
XИИ
У
срећи
дани
брзо
пролазе
.
Лете
,
лете
,
као
да
их
неко
на
крилима
носи
...
Пуних
десет
година
прохујало
је
од
дана
,
кад
су
се
Стева
и
Мара
састали
,
а
они
нису
ни
осетили
.
Изгледало
им
је
као
да
је
све
то
јуче
било
...
Али
како
ли
је
Раденковић
сада
изгледао
друкчији
него
пре
десет
година
.
И
за
краће
време
,
колике
ли
ти
се
промене
могу
учинити
,
у
животу
једне
читаве
државе
,
а
камо
ли
у
животу
једног
сеоцета
.
Многи
од
наших
познаника
већ
нису
били
више
међу
живима
.
Одавна
су
отишли
Богу
на
истину
,
пред
светли
престо
преблагога
,
да
даду
рачуна
о
своме
кратком
животу
на
земљи
...
Такав
ти
је
овај
клети
живот
!
Данас
јесмо
,
а
сутра
к’о
да
нас
никада
није
ни
било---
Па
опет
,
људи
,
не
умемо
да
живимо
!
...
.
Седме
године
по
Мариној
свадби
,
а
треће
пошто
је
и
Милана
свога
оженио
,
склопио
је
очи
наш
чича
Игњат
.
Благо
њему
!
...
Отишао
је
,
с
пуним
срцем
,
с
овога
света
.
Живео
је
као
човек
,
и
дочекао
је
све
ово
,
за
шта
се
сви
ми
Богу
молимо
.
Од
малене
његове
задруге
била
је
јако
пуна
кућа
народа
.
Још
за
живота
дочекао
је
шесторо
унучића
и
унука
,
све
к’о
златних
јабука
.
Најстарији
је
био
Марин
Манојло
.
Његово
прво
радовање
и
милошта
...
Да
сте
га
само
видели
,
кад
узме
,
да
с
њим
зановета
...
.
.
Чисто
се
беше
човек
подетио
...
.
Баш
о
крштењу
Ружиног
Будимира
,
Игњат
се
беше
нешто
зорли
развеселио
.
—Ја
благо
теби
,
јес
’
чуо
попо
,
кад
умеш
’
нако
лепо
да
се
Богу
молиш
!
Попино
се
лице
засветли
.
—Најлепша
је
молитва
Богу
—
рече
попа
—
искрена
молитва
.
Не
тражи
он
ни
дуге
ни
лепе
молитве
.
—Оно
,
знам
ја
то
попо
.
Него
,
све
се
чудим
оном
твоме
о
венчању
.
Сећам
се
лепо
,
баш
сам
добро
утубио
,
кад
оно
ти
рече
:
„
и
родиш
сина
Манојла
“
...
И
Мара
одиста
роди
сина
,
и
кум
му
надену
име
Манојло
...
Камо
га
!
...
’
Вам
’
де
се
,
’
вам
’
,
шиљак
ли
ти
мали
!
Дете
приђе
.
Он
га
узе
и
метну
на
крило
.
—Ко
је
оно
родо
?
—По-па
!
—Јес
’
љубио
попи
руку
?
—Јот
!
—
’
Ајд
’
пољуби
!
—Е
,
ниси
лепо
.
Деде
шарај
.
Дете
узе
попину
руку
.
Својом
шачицом
направи
крст
на
длану
попином
,
па
прстићем
убоде
у
средину
,
пљесну
онда
ручицом
о
длан
,
окрете
руку
и
цмокну
.
—Жив
ми
и
здрав
био
,
и
велики
порас’о
,
рече
попа
.
—Чак
до
греде
,
да
те
цуре
гледе
,
додаде
Игњат
.
Дете
ужагрило
очицама
у
њега
.
Игњат
га
пољуби
.
Тако
је
радио
са
свом
децом
редом
.
То
ми
се
баш
допало
од
њега
.
Није
као
у
неких
,
што
им
се
деца
плаше
,
попе
или
учитеља
,
и
беже
од
њих
,
к’о
,
да
простите
,
шваба
од
паприке
...
Кад
је
умр’о
,
као
да
је
смејући
се
заспао
.
Последње
су
му
речи
биле
:
—Ето
ме
Живана
!
Она
је
на
по
године
,
пре
њега
очи
склопила
...
.
Преко
капетана
дошла
је
вест
и
у
Раденковић
,
да
је
Стојан
на
робији
умр’о
.
.
Тај
глас
,
отерао
је
може
бити
и
сироту
Љубицу
Стојанову
пре
времена
у
гроб
.
Одмах
после
свадбе
,
а
пошто
су
Стојан
и
Јездимир
с
Пуром
и
Диканом
,
спроведени
на
робију
,
на
коју
су
пресудом
окружног
суда
осуђени
,
Љубица
се
преселила
у
кућу
Игњатову
,
и
ту
је
уза
своју
Ружу
,
гајећи
миле
унучиће
,
до
смрти
живела
.
За
Игњатом
у
скоро
је
умр’о
и
његов
пријатељ
Јова
.
На
велико
наваљивање
Станимирово
,
а
по
договору
са
браћом
својом
,
Стева
се
с
Маром
,
и
троје
својих
голубића
,
преселио
у
кућу
Радетића
.
—Стар
сам
већ
децо
—
говораше
Станимир
—
а
имање
’
оће
господара
.
Јазук
је
пустити
да
пропада
,
а
и
’
нако
је
ваше
и
Божје
...
.
Некако
у
том
времену
,
малена
Србија
заратила
је
с
великом
турском
царевином
.
Све
што
је
у
себи
јуначко
срце
осећало
,
полетело
је
у
бој
да
гине
за
свога
кнеза
и
своју
домовину
.
Као
да
сада
гледам
сакупљену
војску
нашу
,
у
пространом
пољу
изнад
Камичка
,
у
Шапцу
...
Међу
војницима
био
је
и
Стева
...
Кад
се
војска
крете
,
из
хиљаде
грла
орила
се
песма
.
И
шајкаче
и
пушке
све
то
искићено
мирисним
цвећем
и
зеленим
гранчицама
.
Кад
престане
песма
,
само
се
чује
:
—Збогом
!
Збогом
!
И
—Срећан
пут
браћо
!
У
чаршији
народ
с
обе
стране
шора
.
Свак
је
испраћао
по
неког
,
ко
му
је
драг
и
мио
.
И
Стеву
су
његови
испратили
.
Цвеће
је
,
као
киша
,
падало
на
главе
српских
ратника
...
Од
тога
дана
Мара
је
се
Богу
молила
само
за
свога
Стеву
.
Ил
’
вечером
леже
,
ил
’
јутром
устаје
,
само
је
на
њега
помишљала
Бог
,
онај
добри
,
који
је
Мари
увек
био
у
помоћи
,
помогао
јој
је
и
овом
приликом
.
Он
је
,
прво
,
српском
оружју
донео
победу
,
а
за
тим
јој
је
вратио
њеног
Стеву
здрава
и
весела
...
Сузе
су
јој
се
потоком
лиле
,
кад
јој
је
њен
Манојло
читао
Стевино
писмо
.
—Дед
’
још
једном
читај
,
кућо
моја
!
Манојло
узе
читати
.
Стева
јој
је
јављао
како
су
Срби
свуда
на
све
стране
победили
Турке
.
Како
је
јако
закључен
мир
,
и
како
ће
можда
кроз
недељу
дана
бити
пуштени
кућама
...
Он
је
био
на
Јавору
.
Слушајући
писмо
,
Мара
затворила
очи
,
па
као
да
гледа
свога
Стеву
и
као
да
слуша
његов
глас
.
Срце
јој
је
играло
од
радости
...
Ово
још
мало
дана
,
што
јој
је
остало
да
чека
,
било
јој
је
теже
,
него
све
што
је
до
сада
претурила
.
Погледала
је
свога
Стеву
,
као
озебао
сунце
.
Чим
чује
,
да
је
ко
из
села
био
у
Шапцу
,
она
потрчи
к
њему
,
да
види
шта
се
чује
са
границе
...
Да
ли
су
пуштени
...
.
Јесу
ли
већ
пошли
!
...
У
таком
очекивању
прође
још
неколико
дана
...
Била
је
баш
субота
.
Сунце
се
већ
клонило
западу
.
Последње
своје
сјајне
зраке
бацало
је
,
и
позлаћиваше
кровове
домова
у
лепом
Раденковићу
.
Мара
посвршавала
послове
,
па
с
дечицом
села
на
авлију
и
ћерета
.
Њена
доја
и
тета
забуниле
се
нешто
у
кући
око
Станимира
,
који
је
,
има
већ
две
недеље
,
пао
у
постељу
.
На
једаред
на
шору
се
чуше
кола
,
и
стадоше
пред
њихову
кућу
.
Мару
нешто
текну
.
Ђипи
и
полети
вратницама
.
На
вратницама
се
помоли
њен
Стева
.
Она
цикну
и
полети
му
око
врата
.
Деца
полетеше
и
као
гронтуља
обесише
се
око
Стеве
и
Маре
.
И
најтврђе
срце
морало
би
сузу
пустити
,
гледајући
овај
призор
.
—
Маро
...
Децо
моја
...
кликну
Стева
грлећи
их
и
љубећи
.
—
Бранитељу
ваш
!
викну
Мара
—Не
смем
у
кућу
Маро
...
.
Пун
сам
ти
гада
.
Дај
’
вамо
под
коларницу
,
изнеси
чисте
рубине
,
да
се
обучем
...
За
неколико
тренутака
било
је
на
Стеви
све
ново
од
конца
.
Изненадило
га
је
,
кад
уђе
у
кућу
и
виде
Станимира
у
поњавама
.
Он
му
полети
...
Станимир
се
једва
исправи
.
Крупне
сузе
сијаху
му
се
у
очима
...
—Дође
ли
ми
здраво
,
сине
мој
,
прошапута
он
,
тихим
,
слабим
гласом
...
Стева
га
само
љубљаше
.
—О
’
вала
ти
милостиви
Боже
,
рече
Станимир
.
Јако
могу
мирно
очи
склопити
,
кад
си
ми
само
дао
,
да
мога
Стеву
видим
здрава
и
весела
...
.
Стеви
полетеше
сузе
...
Јока
и
Станојка
љубиле
су
Стеву
к’о
малено
дете
.
Цела
кућа
испунила
се
радошћу
.
Мара
одлетела
на
бунар
и
донела
’
ладне
воде
.
Стева
седе
и
она
донесе
послужење
.
За
тим
га
стаде
посматрати
.
Лице
му
беше
црно
и
преплануло
.
Образи
упали
и
изгубили
оно
руменило
,
које
је
негда
на
њима
било
.
Очи
упале
у
главу
,
па
изгубиле
онај
пређашњи
сјај
свој
.
Мари
се
стеже
срце
.
У
души
је
жалила
свога
Стеву
...
.
Ко
зна
,
какве
је
он
муке
,
тамо
на
граници
,
трпео
...
После
вечере
,
Стева
им
је
свима
,
сакупљеним
око
Станимирове
постеље
,
причао
шта
су
све
у
рату
препатили
и
како
су
на
послетку
Турке
победили
.
Каза
им
,
како
је
баш
на
неколико
корака
пред
њим
погинуо
сиромах
Добросав
Пантин
...
.
.
Мара
дубоко
уздахну
:
—Сирота
Анока
.
Црне
њене
судбине
...
Ко
би
вам
све
упамтио
,
шта
је
Стева
из
свога
ратног
живота
причао
.
Било
вам
је
ту
и
тако
смешних
ствари
,
да
је
се
чак
и
Станимир
,
онако
болан
,
морао
искривити
од
смеја
.
Радост
и
срећа
царовала
је
у
кући
њиховој
.
Мало
по
мало
,
и
Станимир
се
придиже
и
са
свим
опорави
...
.
Нигде
среће
њихове
!
Пролазили
су
дани
и
месеци
,
па
полако
и
година
за
годином
...
Стева
и
Мара
живели
су
деци
својој
.
Манојло
се
развио
и
порастао
као
бор
.
Већ
стасао
и
за
женидбу
.
И
Драгојло
се
већ
почео
момчити
.
Анђелија
,
лепа
као
уписана
.
Сушта
слика
Марине
младости
,
била
је
милој
мајци
својој
у
свачему
десна
рука
.
Меркали
су
само
добру
прилику
,
па
да
свога
Манојла
ожене
.
Милостиви
Бог
,
испунио
је
и
ту
жељу
њихову
.
Јелица
,
њихова
мила
снаха
,
била
је
сама
доброта
...
.
Прави
анђео
на
земљи
...
Радост
рађа
радост
...
Дочекали
су
те
су
и
Драгојла
оженили
,
а
своју
Анђелију
удомили
су
да
не
може
боље
бити
.
Сунце
среће
смешило
се
на
Мару
,
њеног
Стеву
и
цео
њихов
дом
.
А
они
су
се
топили
од
милине
,
тепајући
својим
милим
,
малим
унуцима
Ко
ће
к’о
Бог
?
Ако
вас
кадгод
нанесе
пут
кроз
Мачву
,
у
једној
од
друмских
механа
,
којих
у
Мачви
,
хвала
Богу
,
сада
има
скоро
у
сваком
селу
,
видећете
једног
особитог
човека
,
једног
нашег
старог
познаника
.
По
смежураном
црном
лицу
,
по
упалим
тамним
очима
и
проседом
косом
,
познаћете
да
је
превалио
педесету
.
Једна
мање
,
или
једна
више
,
ту
је
.
Но
он
је
у
ствари
млађи
него
што
изгледа
.
Одело
је
на
њему
јадно
и
жалосно
.
Нека
стара
памуклија
,
са
пропалим
голим
лактовима
,
из
које
је
на
хиљаду
места
вирио
прљав
памук
.
Пешеви
од
памуклије
,
прекрштени
на
раздрљеним
чупавим
прсима
,
па
опасани
неком
масном
узицом
.
На
глави
некакав
стари
мастан
фес
,
кроз
који
,
на
неколико
места
,
вире
чуперци
чупаве
и
замршене
проседе
косе
.
Чим
га
видите
,
пробуди
се
у
вама
сажаљење
и
ви
се
и
нехотице
машите
руком
у
џеп
,
да
му
што
уделите
...
Сви
га
ту
зову
чича
Језда
.
И
заиста
.
То
је
главом
Јездимир
,
син
Стојана
Рибића
.
Кратка
је
,
али
жалосна
историја
његова
.
Издржавши
робију
,
вратио
се
кући
у
Раденковић
.
Оно
велико
имање
,
што
му
је
иза
оца
остало
,
Ива
је
за
љубав
Ружину
надгледао
и
бранио
као
своје
рођено
.
Кад
је
Јездимир
дошао
кући
,
Ива
му
га
је
свега
предао
...
Али
,
после
непуне
две
године
,
од
онога
великог
имања
,
Јездимир
није
имао
ни
парченцета
.
Остао
је
го
као
прст
.
Место
да
је
се
на
робији
поправио
,
он
је
постао
још
гори
.
Научио
вам
је
он
тамо
три
ста
које
каквих
,
а
нарочито
играти
карте
,
које
су
га
до
