СВЕТ
.
ЋОРОВИЋ
ЖЕНИДБА
ПЕРЕ
КАРАНТАНА
У
МОСТАРУ
,
1905
.
ШТАМПАРСКО
УМЈЕТНИЧКИ
ЗАВОД
ПАХЕРА
И
КИСИЋА
.
„
МАЛА
БИБЛИОТЕКА
“
УРЕДНИК
:
РИСТО
КИСИЋ
.
ВЛАСНИК
:
ИЗДАВАЧКА
КЊИЖАРНИЦА
ПАХЕРА
И
КИСИЋА
.
БЕОГРАД
1953
И
.
Крсно
Пере
Карантана
.
Перо
Карантан
,
висок
,
сухоњав
младић
,
са
руменим
,
дугуљастим
лицем
,
просједом
косом
,
ћелавим
обрвама
и
дугим
трепавицама
,
што
вјечито
трепећу
,
стао
је
украј
стола
,
држећи
у
руци
овећу
чашу
препуну
вина
,
укочио
се
и
издигао
главу
на
више
,
као
да
се
слика
.
На
једној
трепавици
блиста
му
се
суза
,
као
кап
росе
на
врх
житнога
класа
.
Тронут
и
растужен
,
дуго
гледаше
он
у
три
своја
пријатеља
,
три
најдража
и
најмилија
пријатеља
,
који
,
загријани
вином
и
необично
расположени
,
тек
што
му
наздравише
и
искапише
чаше
у
његово
здравље
.
—
Браћо
,
—
узвикну
,
након
дуже
почивке
,
мало
вишим
,
уобљеним
,
необичнијим
гласом
,
каквим
се
обично
здравице
држе
.
—
Ви
сте
мене
,
овај
,
које
ја
данас
славим
моје
крсно
име
и
које
сте
ви
,
моји
пријатељи
,
мени
дошли
и
које
вама
фала
на
љубави
.
Мени
је
драго
живити
и
свакоме
је
драго
живити
.
На
прилику
:
мачка
је
једна
живина
,
па
је
и
њој
драго
живити
...
Ја
,
што
се
каже
,
волио
би
живит
’
хиљаду
година
,
па
макар
и
у
тикви
.
И
вама
фала
,
које
ви
мени
наздрависте
за
мој
дуг
живот
...
Ама
,
браћо
моја
,
шта
ће
мени
живот
?
...
Шта
ће
,
на
прилику
,
кад
ми
не
би
било
вас
,
које
ја
с
вама
лијепо
живим
и
ви
ме
веселите
и
забављате
,
што
вам
никада
,
ни
у
гробу
,
нећу
заборавит
’
!
...
—
Живиооо
!
Опет
једно
многаја
отегну
се
.
Перо
Карантан
пусти
другу
сузу
,
која
му
се
склизну
низ
нос
и
заустави
се
управо
на
брковима
.
Јефтан
Мргудић
устаде
,
љуљајући
се
и
тетурајући
,
хтједе
бацити
чашу
,
али
му
се
некако
изврну
рука
,
те
,
мјесто
у
зид
,
погоди
у
главу
Јове
Перотића
.
Начини
му
чворугу
на
челу
,
голему
као
јаребичино
јаје
,
и
попрска
му
вином
нову
кошуљу
.
Јово
Перотић
јаукну
,
скочи
поплашено
и
,
чешкајући
се
по
глави
,
погледа
низа
се
.
—
Није
ми
жао
главе
...
ама
кошуља
...
—
рече
тужним
,
утањеним
гласом
,
као
дијете
које
се
спрема
да
заплаче
.
Перо
Карантан
збуни
се
.
Хтио
би
да
помогне
Јови
и
да
му
се
у
невољи
нађе
;
хтио
би
да
пође
,
али
не
може
.
Само
се
окреће
око
себе
и
стење
.
Најпошље
узе
некакву
излизану
четицу
и
поче
га
чистити
.
И
размаза
вино
по
свој
кошуљи
.
—
Ништа
...
ништа
је
то
,
—
рече
тјешећи
га
и
баци
четицу
за
врата
.
—
Не
брини
ти
!
Ја
ћу
теби
дат
’
своју
кошуљу
,
па
преобуци
.
Па
се
окрену
према
вратима
.
—
Данило
!
—
викну
из
свега
грла
.
На
вратима
се
помоли
једна
рашчерупана
глава
са
огромним
кукастим
носом
и
страшним
очима
.
Тек
мало
трезнији
човјек
могао
би
распознати
,
да
то
није
глава
какве
грдне
совуљаге
,
него
човјечија
прилика
и
да
та
човјечија
прилика
није
нико
други
,
него
знаменити
слуга
Пере
Карантана
Дамјан
,
од
милоште
прозвани
Данило
.
—
А
?
—
блесасто
блекну
глава
,
провиривши
унутра
.
—
Данило
,
синко
,
—
поче
Перо
благим
,
очинским
гласом
,
окрећући
се
и
као
тражећи
нешто
.
—
Хајде
нађи
и
донеси
једну
чисту
,
моју
кошуљу
.
Данило
га
забленуто
погледа
.
Погледа
и
у
Јову
и
чворугу
му
,
која
се
зацрвенила
као
презрела
трешња
,
па
развуче
лице
,
засмија
се
и
одмахну
рукама
.
—
Немамо
ми
чисте
кошуље
,
—
рече
.
—
Ја
нема
,
—
једва
проциједи
кроз
зубе
Перо
,
мргодећи
се
.
—
Нема
ни
кошуље
...
Тако
је
то
,
браћо
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Јефтан
махну
руком
и
замоли
га
да
не
говори
даље
,
како
не
би
својим
жалостивним
ријечима
покварио
весеље
читава
друштва
.
Затим
се
завали
на
столици
,
десну
ногу
метну
на
сто
,
међу
чаше
,
и
запјева
.
Фалио
се
жути
лимун
крај
мора
,
Има
л
’
иђе
иког
љевшег
од
мене
?
—
Живио
!
—
опет
загрмише
сви
,
не
пуштајући
га
да
допјева
.
—
Живио
сто
година
!
—
Живио
!
—
прихвати
и
Данило
,
подигнувши
,
у
знак
одушевљења
,
обје
руке
у
вис
и
машући
њима
као
крилима
.
Обрен
Пушибрк
баци
капу
с
главе
и
поче
се
протезати
.
—
Еј
Перо
,
Перо
,
—
узвикну
невесело
.
—
Какав
си
ми
ти
домаћин
,
кад
ни
слатке
пите
немаш
?
—
Па
што
,
брате
,
одма
не
иштеш
!
—
узвикну
Перо
,
плеснувши
рукама
.
—
Што
се
к’о
бајаги
стидиш
?
Што
гођ
ти
срце
зажели
ти
само
ишти
,
к’о
у
својој
кући
.
И
опет
се
окрену
вратима
.
—
Данило
!
Данило
се
испрси
:
—
А
?
—
Слатке
пите
донеси
!
Данило
прокомеша
раменима
и
зијевну
.
—
Немамо
ми
пите
,
—
одговори
мирно
.
—
Ко
ће
скухат
’
?
Перо
погледа
у
Данила
,
па
у
земљу
,
па
опет
у
Данила
.
Затим
се
окрену
Обрену
.
—
Нема
,
нема
брате
,
—
прошапта
,
да
се
једва
чуло
.
—
Тако
је
то
,
кад
у
кући
нема
женске
главе
.
—
Па
и
не
треба
,
—
дочека
Обрен
умирујући
га
.
—
Ја
сам
то
само
’
нако
каз’о
...
Знаш
,
драго
ми
уз
љуто
вино
мало
слатке
пите
...
Перо
Карантан
као
да
се
стиша
мало
.
Једино
,
да
срцу
пусти
на
вољу
,
помијеша
прсте
у
Данилову
косу
,
затресе
му
главом
и
заповиједи
да
изађе
из
собе
.
Данило
исплази
језик
и
дрекну
као
јаре
када
га
ухвате
.
Објеси
горњу
усну
,
те
му
кукасти
нос
готово
до
браде
доприје
.
Изађе
.
—
Точите
,
браћо
,
точите
.
—
подвикну
Перо
,
окренувши
се
опет
друговима
.
—
Вина
,
фала
Богу
,
има
.
Има
браћо
!
за
вино
не
треба
женска
глава
.
Точите
!
Но
они
му
нијесу
ни
чекали
понуде
.
Обрен
је
точио
и
без
њега
,
јер
није
могао
гледати
празне
чаше
,
и
прелијевао
их
.
Отуда
се
вино
разлило
и
по
свему
потрпежњаку
,
—
јединоме
чаршафу
што
га
је
Перо
имао
,
—
и
ишарало
га
тако
,
да
је
изгледао
као
каква
мапа
.
Пролијевало
се
чак
и
по
тлима
,
ту
се
мијешало
са
пепелом
од
цигара
и
давнашњом
прашином
,
те
је
соба
много
сличила
каквој
запуштеној
механи
,
гдје
се
газда
једном
у
недјељи
дана
накани
да
је
очисти
.
—
Баш
си
ти
,
брате
,
један
пексијан
,
—
рече
Јово
,
гледајући
у
под
.
—
У
кући
немаш
готово
ништа
и
да
трном
повучеш
по
њој
,
не
би
имало
шта
запети
.
Оне
слике
са
голишавим
швабицама
(
а
ти
плахо
бегенишеш
и
купујеш
таке
слике
)
и
она
два
сандука
у
крају
и
дрвени
кревет
,
—
ето
то
ти
је
читав
намјештај
.
Па
како
то
држиш
како
ли
пазиш
?
Видиш
ли
колика
ти
је
паучина
по
зидовима
и
колика
је
прашина
по
тлима
?
Перо
преврну
очима
,
погледа
у
небо
и
испусти
један
мученички
уздах
:
—
Тако
ти
је
то
,
брате
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Јефтана
то
ражљути
.
Он
скочи
,
намргоди
се
и
затресе
косом
,
страшан
као
лав
афрички
.
Затим
удари
шаком
по
столу
и
шкргутну
зубима
.
Удари
и
други
пут
и
три
чаше
преврнуше
се
на
столу
,
а
празна
боца
откотрља
се
и
разби
у
комаде
.
—
А
што
кукаш
?
—
дрекну
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Ево
,
како
сам
се
ја
оженио
,
па
ме
није
гром
убио
,
него
ми
све
у
реду
.
Што
се
и
ти
не
жениш
?
Како
се
не
стидиш
својих
сиједих
коса
?
.
.
Чојек
у
годинама
,
па
нежењен
!
.
.
Срамота
!
.
.
И
што
је
Бог
ствар’о
жене
на
свијет
,
кад
се
људи
не
би
женили
?
Што
,
питам
те
?
Обрен
испи
чашу
и
цмокну
губицама
као
да
љуби
кога
.
—
Тако
је
,
—
потврди
,
правећи
се
озбиљан
.
—
Шта
би
било
са
женама
,
да
се
нијесу
удавале
?
—
Ја
,
—
настави
Јефтан
поносито
,
спремајући
се
,
да
и
трећи
пут
удари
руком
о
сто
.
—
Жена
нам
треба
!
Није
друкчије
него
баш
треба
!
И
ја
би
волио
бит
’
без
жене
да
не
треба
...
И
њу
је
Бог
створио
,
па
ако
ни
за
шта
друго
,
нека
барем
чува
и
чисти
кућу
и
рађа
ђецу
...
Оклен
би
ми
били
,
да
нам
се
нису
женили
стари
?
.
.
Оклен
питам
те
?
Оклен
би
и
ти
био
?
.
.
Није
Бог
наредио
да
растемо
по
крушкама
и
по
јабукама
него
да
нас
жене
рађају
...
—
Тако
је
,
—
потврдише
сви
.
Јефтан
,
охрабрен
,
поглади
се
по
брковима
и
узвиси
глас
:
—
Него
ако
си
ти
чојек
,
нађи
какву
женетину
,
па
ето
...
Немој
пробират
’
,
ни
разбират
’
,
ни
размишљат
’
се
:
ко
је
и
каква
је
?
Нек
само
није
мушко
,
нек
је
жена
,
па
је
добро
.
И
лијепо
се
вјенчај
и
буди
чојек
и
нек
ти
буде
све
у
реду
.
—
Тако
је
!
—
И
,
ако
хоћеш
,
нека
и
ова
чаша
иђе
у
твоје
здравље
!
—
Живио
!
Перо
,
поражен
овом
здравицом
,
трепташе
трепавицама
више
него
обично
.
Збуњено
се
окреташе
на
све
стране
и
размјешташе
чаше
по
столу
,
као
да
су
му
сметале
нешто
.
Затим
гледаше
час
у
једнога
,
час
у
другога
,
час
у
трећега
јарана
.
—
Велите
ли
ви
,
браћо
,
сви
,
да
је
паметно
да
се
ја
женим
?
—
запита
и
опет
се
укочи
као
да
се
слика
.
—
Велимо
,
—
повикаше
сви
у
један
глас
.
Он
узе
чашу
и
наточи
је
.
—
Онда
...
онда
...
—
поче
оним
вишим
гласом
,
пењући
се
на
столицу
.
—
Онда
...
које
ви
мени
тако
лијепо
кажете
и
које
ја
мислим
да
је
пријатељски
...
онда
ја
велим
:
нека
буде
тако
.
Мени
треба
жена
,
а
и
не
треба
ми
жена
.
Ама
кад
ви
велите
да
треба
,
онда
ће
свакако
требати
...
И
које
сам
ја
паметан
чојек
,
те
нећу
пуно
говорит
’
кажем
вам
:
од
сјутра
тражим
жену
.
—
Живиооо
!
Сви
устадоше
иза
стола
.
Загрлише
се
и
почеше
љубити
,
као
оно
о
Божићу
.
А
свакоме
се
нешто
растужило
,
свакоме
омечало
срце
,
па
се
расплакали
као
дјеца
.
Плаче
Перо
,
плаче
Јефтан
,
плачу
и
Обрен
и
Јово
.
Сви
плачу
!
А
Данило
опет
промолио
главу
кроз
врата
,
па
као
да
размишља
:
или
би
заплакао
,
или
се
засмијао
?
—
И
сад
одма
да
се
жениш
.
Сад
!
—
дрекну
Јефтан
,
прибравши
се
мало
.
—
Одма
да
тражиш
ђевојку
!
И
зграби
Перу
за
руку
и
силом
га
повуче
вратима
.
—
Јок
!
Јок
!
—
повика
Обрен
,
умијешавши
се
међу
њих
и
хватајући
Јефтана
за
рукав
.
—
Ми
други
пријатељи
тако
не
дамо
.
Ми
хоћемо
поштено
.
Саставићемо
опет
сједницу
,
па
да
гласамо
.
Перо
зину
.
Отрже
се
од
Јефтана
,
обје
руке
сави
око
Обренова
врата
,
па
га
поче
стезати
на
прса
и
љубити
.
—
Тако
,
брате
,
тако
!
—
ускликну
са
неким
заносом
.
—
Сједницу
,
па
да
гласамо
.
Ако
треба
још
кога
да
зовнемо
,
па
нек
је
више
гласова
.
Ако
треба
и
скупштина
читава
,
ја
кабулим
!
—
Не
треба
,
—
осијече
Обрен
осорно
.
—
Само
ми
!
Ми
смо
,
што
се
рекне
,
главни
одбор
и
ми
ћемо
ријешити
.
—
И
скупићемо
се
у
прву
неђељу
!
—
додаде
Јово
.
—
У
неђељу
!
И
опет
се
загрлише
и
почеше
љубити
.
А
Данило
тек
се
сада
увјери
да
ствар
није
жалосна
и
поче
се
смијати
.
ИИ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његово
рођење
,
дјетињство
и
први
дани
момаштва
.
Перо
Карантан
,
с
којим
сам
вас
рад
поближе
упознати
,
родио
се
љета
господња
не
знам
кога
,
али
свакако
барем
прије
четрдесет
година
.
Оцу
му
је
било
име
Аћим
,
или
како
се
на
корицама
читуље
потписивао
Јоаким
,
а
мати
му
се
звала
Ана
.
Причају
,
да
није
заплакао
кад
се
родио
,
као
што
обично
заплаче
свако
дијете
.
То
му
управо
,
није
ни
падало
на
памет
,
пошто
је
на
свијет
изишао
гладан
,
те
одмах
почео
млацкати
губицама
као
да
сиса
...
Кашње
се
показао
као
врло
живахан
и
отресит
...
Чим
је
почео
владати
собом
,
почео
је
лупати
и
тући
матер
,
а
првим
ријечима
,
што
их
је
проговорио
,
опсовао
је
,
по
нашем
начину
васпитавања
,
ружно
оца
.
Због
тих
чудних
знакова
рекоше
,
да
ће
дијете
бити
»
мимо
остале
«
.
Рекоше
,
да
ће
свакако
бити
знаменито
у
роду
своме
.
Када
је
одрастао
и
могао
се
мијешати
са
осталом
дјечурлијом
на
улици
,
постао
је
за
кратко
вријеме
врло
славан
.
Прославио
се
витешким
својим
подвизима
,
јер
је
волио
черупати
се
макар
с
киме
.
Ријетко
које
комшијско
дијете
да
није
било
украшено
чворугом
на
глави
и
силним
греботинама
по
лицу
,
а
украшавао
их
је
увијек
он
,
не
љутећи
се
,
наравно
,
ако
би
и
њега
когод
тако
украсио
.
Разлика
је
само
у
томе
,
што
је
он
имао
неколико
чворуга
и
што
му
је
лице
било
ишарано
као
ускршње
јаје
.
Ипак
му
је
нос
највише
страдао
и
вјечито
је
сличио
руменом
,
расцвјетавајућем
пупољку
...
Осим
са
дјецом
,
он
се
је
волио
тући
и
борити
и
са
живином
.
Патили
су
од
њега
једнако
и
туђи
пси
и
мачке
и
пилићи
,
кокоши
,
голубови
.
Рачуна
се
,
да
је
за
кратко
вријеме
убио
осморо
пилади
,
трима
псима
избио
око
,
а
двјема
мачкама
пребио
ногу
.
Разбио
је
и
неких
двадесет
прозора
,
а
најпошље
је
покушао
да
крави
Митра
кујунџије
откине
реп
и
да
њиме
бије
другове
.
Срећа
,
што
крава
није
била
најбоље
расположена
,
нити
је
,
као
женска
глава
,
хтјела
да
остане
без
свога
накита
,
те
се
малко
,
као
нехотице
,
ритнула
ногом
и
одгурнула
га
.
Њему
није
било
ништа
.
Три
пута
се
преметнуо
преко
главе
,
изгубио
један
зуб
и
—
то
је
све
.
Кашње
је
опет
могао
наставити
игру
.
Могао
је
и
сјутрадан
,
на
Велики
Четвртак
,
испети
се
на
комшијски
дуд
и
ту
ударати
у
даску
,
попут
црквених
клепетала
,
те
су
комшијске
жене
,
мислећи
да
су
то
права
клепетала
,
почеле
се
побожно
крстити
и
кренуле
цркви
на
читав
сахат
раније
,
него
ли
је
била
отворена
.
—
Аћиме
,
жалосна
ти
мајка
,
—
говорила
је
Перина
мати
своме
мужу
,
—
ово
наше
дијете
биће
некакав
пустахија
.
Ако
он
не
сврши
на
вјешалима
,
неће
свршит
’
нико
.
—
А
јеси
ли
ти
пророк
Јеремије
па
да
знаш
?
—
питао
је
Аћим
,
као
љутећи
се
помало
,
премда
он
нити
је
могао
нити
смио
озбиљно
се
љутити
.
—
Ја
нијесам
пророк
Јеремије
,
—
бранила
се
Ана
и
почела
говорити
мало
оштрије
,
као
и
обично
,
кад
Аћима
хоће
о
нечем
да
увјери
,
—
Ама
ја
видим
.
По
јутру
познајем
дан
.
И
,
право
да
ти
речем
,
ја
га
више
не
могу
гледати
по
сокаку
и
мучити
се
с
њиме
,
него
треба
коме
другоме
да
га
натоваримо
на
врат
,
па
нека
се
други
мучи
.
—
Нећеш
га
,
зар
,
дат
’
на
занат
?
—
—
упита
Аћим
мекше
.
—
Јок
.
Послаћемо
га
у
школу
.
Нек
иђе
тамо
,
па
макар
ништа
не
научио
.
Само
нека
мени
и
комшилуку
није
на
сметњи
.
Након
дужега
вијећања
,
у
коме
је
Аћим
живо
протествовао
против
шибања
у
школи
,
било
је
ријешено
,
да
се
Перо
натовари
на
врат
учитељу
.
У
овоме
питању
Перо
се
није
слагао
с
њима
.
Није
му
било
најпријатније
,
што
ће
добити
над
собом
власт
,
оштрију
него
што
су
отац
и
мати
.
Ипак
се
тјешио
тиме
,
што
је
знао
да
има
још
дјеце
у
школи
,
па
неће
,
зар
,
ни
њему
горе
бити
него
ли
је
њима
.
—
Бије
ли
учитељ
пуно
?
—
питао
је
другове
,
који
су
се
враћали
из
школе
.
—
Како
кад
,
—
одговараху
му
.
—
Е
добро
је
кад
не
бије
вазда
.
Кашње
се
и
увјерио
о
томе
.
Учитељ
је
био
омањи
,
сићушан
младић
,
хром
у
десну
ногу
,
због
чега
су
га
ђаци
,
међу
собом
,
прозвали
Топал
-
пашом
и
спјевали
га
у
пјесму
,
која
је
почињала
ријечима
:
Топал-
паша
мука
наша
.
Било
је
часова
,
кад
је
долазио
у
разред
весео
и
расположен
.
Тада
се
шалио
са
дјецом
,
чупкао
их
за
косе
,
показивао
им
разне
слике
и
пјевао
им
пјесме
о
Милошу
и
Марку
.
Други
пут
дошао
би
мргодан
,
пљувао
у
јаглук
и
шетао
се
између
клупа
,
не
окрећући
се
ни
на
једну
страну
и
не
говорећи
ништа
.
Тада
нико
није
смио
проговорити
,
па
макар
му
срце
најјуначније
било
.
Три
или
четири
шибања
умирише
Перу
.
Волио
је
,
додуше
,
да
проведе
још
какву
шалу
:
да
млатне
букваром
по
глави
онога
ђака
пред
собом
,
да
кога
испод
клупе
боцне
иглом
,
или
да
пусти
коме
у
њедра
шаку
коњских
муха
.
Но
то
је
бивало
све
то
рјеђе
.
Доста
је
било
да
учитељ
покаже
прут
и
он
се
одмах
стишавао
и
,
положивши
руке
на
клупу
,
уозбиљио
се
као
какав
старац
.
Кроз
годину
-дана
постао
је
миран
ђак
.
Да
је
био
добар
,
то
се
баш
не
може
рећи
,
јер
у
буквару
никако
није
могао
прелистати
четврту
страницу
.
До
те
странице
могао
је
читати
и
сва
слова
ишла
су
му
некако
у
главу
.
Али
даље
—
ни
маћи
.
Ту
се
управо
десила
слова
Ц
,
Ф
и
Ћ
и
то
га
је
бунило
.
Изговорити
би
их
и
могао
и
то
баш
не
би
било
тако
тешко
,
али
ко
ће
их
написати
?
Ко
ће
знати
да
их
,
како
треба
,
искриви
и
удеси
?
И
учитељ
му
је
тукао
главом
о
таблу
да
боље
запамти
и
другови
су
му
показивали
и
теглили
га
за
уши
и
све
—
узалудно
.
Мећао
је
буквар
под
главу
кад
је
хтио
спавати
,
пропуштао
је
живу
ласту
кроз
рукав
и
—
свеједно
.
Чим
би
почео
писати
,
та
су
слова
добијала
некакав
чудан
облик
и
ни
он
,
ни
учитељ
,
ни
сви
ђаци
не
би
их
кашње
могли
прочитати
.
Једва
друге
године
некако
се
навикао
на
њих
.
Написао
их
читкије
и
,
са
великом
грајом
и
побједничким
изразом
на
лицу
,
показао
свима
.
Наравно
,
да
је
одмах
од
оца
добио
нове
хаљине
,
што
се
показао
тако
»
даровит
и
паметан
«
...
—
Красно
дијете
,
—
хвалио
се
Аћим
свакоме
.
—
Знао
сам
ја
,
да
ће
бит
’
мимо
остале
.
Четири
разреда
свршио
је
са
довољним
успјехом
управо
за
осам
година
.
—
Добро
притврдио
науку
,
—
како
Аћим
рече
,
узевши
га
себи
у
радњу
.
—
То
му
сад
нико
не
може
ишћерат
,
из
главе
...
Перо
чисто
одахну
,
када
му
објавише
,
да
не
ће
више
бити
ђак
.
Школа
му
је
била
изашла
на
врх
главе
и
он
је
мрзио
и
њу
и
учитеља
и
све
ђаке
.
С
тога
му
се
и
допаде
очева
радња
и
,
ступивши
у
њу
,
озбиљно
пљуну
у
длане
.
—
Ти
не
знаш
шта
радиш
...
Ја
ћу
ти
казат
’
како
се
ради
,
—
биле
су
му
прве
ријечи
што
их
је
тада
рекао
оцу
.
Весели
отац
задовољно
се
насмија
и
поче
обигравати
око
њега
тапшући
га
по
рамену
.
—
Дела
,
синко
,
жив
био
,
дела
ти
прифати
!
—
викну
.
—
Фала
Богу
,
кад
сам
ја
добио
одмјену
.
Перо
се
,
из
почетка
,
силно
захука
.
За
прве
двије
године
истјера
двојицу
конкурената
из
Касабе
и
натјера
их
,
да
на
другој
страни
траже
хљеба
.
Треће
године
истјера
и
оца
и
остаде
:
сам
у
радњи
.
Текао
је
новац
непрестано
,
згрћао
га
,
да
је
чак
изашао
на
глас
.
Старији
људи
лијепо
су
га
поздрављали
,
а
истјерани
отац
задовољно
је
трљао
руке
и
трчао
од
пријатеља
до
пријатеља
да
га
хвали
.
Негдје
у
то
доба
упознао
се
Перо
са
Јефтаном
Мргудићем
,
првим
својим
јараном
.
Јефтан
није
имао
никога
свога
и
само
је
имао
лијепо
нашљество
.
Због
нашљества
се
управо
и
прочуо
и
био
је
,
од
свих
касабалија
,
једногласно
проглашен
особитим
мајстором
,
да
га
свакодневно
умањује
.
Он
није
имао
радње
,
нити
је
налазио
за
вриједно
да
се
мучи
са
муштеријама
и
да
им
се
»
криво
куне
“
.
Лакше
му
је
било
сједити
по
туђим
дућанима
,
пребирати
дневне
новости
и
ићи
у
механе
.
Нарочито
је
волио
ово
пошљедње
,
тим
више
,
што
није
морао
сам
ићи
,
него
је
,
обично
,
водио
уза
се
још
кога
,
понајвише
каква
новајлију
,
који
није
вичан
механском
ваздуху
.
Због
тога
је
приступио
и
Пери
.
Упознао
се
с
њиме
,
нашалио
се
и
почео
му
сједити
у
магази
.
—
Хајде
затварај
,
па
да
мало
прошетамо
,
—
рече
једне
вечери
Пери
,
пошто
су
се
боље
’
упознали
.
—
Хајде
.
—
А
ђе
ћу
?
—
запита
Перо
,
гледајући
га
зачуђено
.
—
Ђе
ћеш
?
...
Хајде
са
мном
...
—
љутну
се
Јефтан
и
направи
мргодно
лице
.
—
Не
бој
се
,
да
ћеш
ти
што
потрошит
’
.
Имам
ја
пара
,
да
платим
и
за
те
и
за
се
.
А
теби
треба
да
се
шеташ
,
да
се
дружиш
...
Ако
останеш
вазда
у
дућану
,
убиће
те
мемла
из
камена
,
па
ћеш
зафатит
’
сушицу
,
па
ти
неће
помоћ
’
сви
љекари
.
Перо
прошета
мало
по
магази
.
Предлог
Јефтанов
чинио
му
се
смишљен
и
умјестан
и
,
што
је
главно
,
искрен
и
пријатељски
.
—
А
хоћемо
ли
дуго
остати
?
—
запита
готово
шапатом
.
—
Ја
не
могу
...
Ја
ћу
само
мало
...
—
Ако
хоћеш
хајдемо
!
—
окоси
се
Јефтан
устајући
.
—
Ама
ја
велим
:
ја
ћу
само
мало
,
—
опет
ће
Перо
,
некако
бојажљиво
.
—
Добро
.
Макар
и
мало
.
Перо
затвори
магазу
,
те
кренуше
обојица
.
Пођоше
уз
широку
чаршију
,
покрај
читава
низа
затворених
и
незатворених
дућана
;
минуше
два-три
сокака
,
измећу
малих
кућица
,
испред
којих
су
,
на
омањим
клупицама
,
сједили
старији
људи
и
жене
,
и
—
упутише
се
механи
.
Око
механских
врата
дизала
се
граја
...
Ту
су
се
гурала
три-четири
беспослена
хамала
и
инадила
се
са
дјечурлијом
,
што
су
дошла
да
слушају
музику
.
Унутра
опет
све
пуно
.
За
свима
столовима
засјели
поднапити
солдати
и
други
,
сваковрсни
беспослењаци
,
па
сви
пију
и
задовољно
гледају
у
четири
лијепе
свирачице
,
Швабице
,
што
,
у
крају
,
свирају
разне
швапске
маршеве
.
Јефтан
уведе
Перу
у
један
кут
,
у
коме
их
са
улице
нијесу
могли
видјети
.
—
Овђе
ћемо
ми
,
—
рече
.
—
Овђе
је
згодније
.
И
,
ударивши
руком
по
столу
,
нареди
механџији
да
донесе
вина
.
—
Болан
,
па
није
ружан
твој
живот
,
—
рече
Перо
,
обзирући
се
и
испод
ока
гледајући
свирачице
.
—
Па
и
није
,
—
одговори
Јефтан
.
—
Ев
’
овако
проводим
се
боље
него
све
друге
газде
.
Живим
к’о
гроф
!
Док
има
пара
,
живићу
к’о
што
треба
;
кад
нестане
,
може
се
и
гладоват
’
...
Свирачице
престадоше
.
Једна
љепушкаста
плавојка
,
са
малим
,
нешто
искривљеним
,
носићем
и
смјехуљцима
на
образима
,
диже
се
да
купи
бакшише
.
Пође
од
стола
до
стола
,
осмјехкујући
се
на
свакога
и
увијајући
се
између
солдачких
редова
,
који
су
је
задиркивали
.
Дође
и
до
Перина
стола
.
—
Како
је
,
љепотице
?
—
нашали
се
Јефтан
,
хватајући
је
за
подвољак
.
—
Како
?
—
Sehr
gut
—
одговори
она
,
попријевтиши
му
прстом
.
А
Перу
нешто
заголица
.
Као
живо
нешто
да
се
помаче
у
њему
и
свом
снагом
гурну
га
њојзи
.
Пруживши
јој
бакшиш
он
задрхта
као
шибљика
и
пољуби
је
у
образ
.
Покупивши
новце
,
плавојка
се
опет
врати
за
њихов
сто
.
Сједе
до
Пере
,
поче
га
миловати
по
образу
и
умотавати
му
брк
.
А
њему
драго
.
Стаде
узвијати
главом
,
као
мачак
кад
га
милују
,
и
примаче
јој
се
ближе
.
Опет
је
пољуби
.
—
Хајде
,
Перо
,
да
иђемо
,
—
поче
Јефтан
и
као
подиже
се
.
—
Ти
си
каз’о
,
да
ћемо
остат
’
само
мало
.
—
Нека
,
нека
,
—
дочека
Перо
и
повуче
га
за
појас
.
—
Овђе
је
лијепо
...
Нека
још
!
Јефтан
се
ђаволасто
осмјехну
.
Куцну
празном
боцом
о
сто
и
нареди
још
вина
...
Иза
тога
Перо
је
трчао
у
механу
сваку
вече
.
Није
се
ни
на
Јефтана
осврћао
,
нити
га
је
увијек
очекивао
.
Раније
је
затварао
магазу
и
хитао
свирачицама
.
С
њима
је
пио
,
с
њима
остајао
до
зоре
.
Макар
што
му
је
и
мати
од
јада
пресвисла
,
он
је
остајао
.
И
сав
свијет
прорицао
је
и
њему
,
као
и
Јефтану
,
да
ће
хрђаво
проћи
.
Једино
је
још
Аћим
ловио
пријатеље
и
хвалио
им
се
:
—
Опет
је
он
кршан
!
...
Он
ће
и
опет
бити
мимо
остале
.
ИИИ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његова
прва
љубав
.
Па
ни
отац
га
није
могао
дуго
хвалити
,
а
није
га
хвалио
из
врло
проста
разлога
,
јер
је
кроз
кратко
вријеме
умро
.
»
Отишао
у
походе
покојници
«
као
што
сам
пред
смрт
говораше
,
осмјехујући
се
и
питајући
за
Перу
.
И
Перо
остаде
самац
,
сам
на
св’јету
без
икога
свога
,
као
отсјечено
дрво
у
гори
,
што
се
каже
.
Знао
је
,
да
више
никога
код
куће
затећи
неће
кад
се
врати
из
механе
;
знао
је
,
да
се
ту
више
нико
неће
на
њега
ни
осмјехнути
,
нити
ће
се
намргодити
.
Зато
је
и
долазио
кући
доцније
него
прије
.
—
Волим
пуну
механу
него
пусту
кућу
,
—
говорио
је
свакоме
,
који
би
га
прекорио
због
неуредна
живота
.
—
Волим
,
брате
.
Срце
ми
се
стисне
и
сузе
ми
ударе
на
очи
,
кад
погледам
све
пусто
око
себе
.
А
у
механи
је
друкчије
.
Кући
је
ишао
само
да
се
испава
.
Отишао
би
,
па
,
не
тражећи
постеље
ни
јастука
,
извалио
се
ма
гдје
,
макар
и
за
врата
,
и
заспао
.
Пробудивши
се
подбуо
,
мамуран
,
помућених
очију
,
замршених
бркова
и
косе
,
љутио
се
на
себе
и
на
свакога
.
Псовао
је
механџије
,
псовао
свирачице
и
сва
вина
на
свијету
,
бијела
и
мрка
.
И
обично
се
заклињао
,
да
ће
бити
уредан
.
Заклињао
се
и
да
ће
претрести
и
уредити
кућу
и
све
ствари
по
њој
,
раштркане
и
разбацане
на
све
стране
,
као
да
је
полиција
какву
преметачину
извршила
или
,
у
најмању
руку
,
као
да
су
му
лопови
долазили
у
походе
.
Наравно
,
да
заклетву
никако
није
могао
одржати
,
—
био
је
и
сувише
слаб
за
тога
,
—
и
Бог
зна
да
ли
би
је
икада
и
одржао
,
да
му
изненада
,
једнога
дана
,
чудан
случај
у
помоћ
не
прискочи
.
И
није
то
био
никакав
необичан
случај
.
Нити
је
ко
у
воду
скочио
,
нити
се
ко
објесио
;
ни
земљотреса
,
ни
каква
привиђења
није
било
.
Сва
је
ствар
у
томе
,
што
се
драгоцјени
Јефтан
,
нераздјељиви
и
вјерни
друг
Перин
,
намислио
женити
.
—
Зап’о
сам
за
око
удовици
покојног
газде
Станка
,
—
весело
објави
он
Пери
грлећи
га
.
—
Загледали
се
,
замиловали
се
и
брже
ћемо
се
вјенчати
.
Добра
је
,
златна
је
,
а
уза
сваку
годину
носи
пет
стотина
форинти
.
Педесет
година
,
двадесет
и
пет
хиљада
!
—
Честитам
,
брате
,
по
хиљаду
и
сто
пута
честитам
,
—
обрадован
и
раздраган
узвикну
Перо
.
—
То
је
љуцки
и
,
што
се
рекне
,
човјечански
!
Да
имају
мозга
,
сви
би
се
момци
женили
.
Јефтан
се
осмјехну
.
—
Па
жени
се
и
ти
!
—
рече
.
—
И
хоћу
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Баш
?
—
И
хоћу
!
-
—
Уфатићу
те
за
ријеч
,
—
дочека
Јефтан
и
снажно
га
стегну
за
мишицу
.
—
То
би
било
најпаметније
,
што
си
досад
урадио
.
Мало
што
паметно
радиш
,
ама
то
ваља
!
...
И
још
,
ако
хоћеш
,
да
ти
и
ђевојку
препоручим
,
а
једва
ће
те
дочекати
.
Знаш
ли
попову
Мару
?
...
Бијела
је
к’о
сир
,
а
румена
к’о
млада
говедина
.
Очи
су
јој
велике
и
кахвајасте
к’о
двије
маслине
,
а
коса
златна
к’о
препечена
ракија
од
пет
година
дана
...
Ах
,
да
је
видиш
!
...
—
Па
лијепо
;
њу
ћу
и
тражити
,
—
упаде
Перо
сасвим
озбиљно
.
—
Ако
је
лијепа
,
одмах
ће
бити
моја
!
Ја
само
лијепу
тражим
!
...
При
растанку
три
пута
стиште
Јефтанову
руку
,
па
се
окрену
и
хитно
пође
кући
.
Брзо
,
као
на
крилима
,
улети
у
своју
собу
,
дохвати
из
једнога
ћошка
нове
чакшире
,
отресе
са
њих
силну
прашину
и
длаке
од
мачака
,
које
су
на
њима
спавале
,
и
поче
их
облачити
.
Обуче
и
нову
антерију
,
а
нов
пас
опаса
око
себе
,
пустивши
дуге
ресе
да
му
падају
по
куковима
.
Нађе
и
неколика
прстена
,
наниза
их
по
прстима
,
нарочито
по
кажипрсту
гдје
ће
се
боље
видјети
,
а
дебели
сребрни
сахатни
ланац
објеси
о
врат
.
—
Је
ли
поп
код
куће
?
—
некако
сурово
запита
уплашену
слушкињу
,
кад
стиже
до
попових
врата
и
снажно
гурнувши
,
отвори
канат
.
—
Је
ли
овђе
?
—
Јес
’
,
—
једва
промуца
она
шћућуривши
се
уза
зид
и
као
бојећи
се
да
је
не
удари
по
глави
.
Перо
уљезе
у
авлију
и
,
раскорачивши
се
на
широко
,
погледом
поче
тражити
попа
.
Опази
га
у
дну
авлије
,
испод
широке
мурве
,
која
је
собом
заклањала
половину
мале
,
скромне
кућице
,
чија
је
бјелина
,
прама
сунцу
,
силно
ударала
у
очи
.
Поп
је
био
крупна
људина
,
мрка
,
сунцем
опаљена
лица
са
дугом
,
црном
брадом
,
коју
је
морао
подвезати
махрамом
,
и
снажним
,
необично
жилавим
мишицама
,
које
бијаху
набрекле
и
чудновато
се
црњаху
испод
бијелих
,
загрнутих
рукава
од
кошуље
.
Поп
је
,
без
мантије
и
камилавке
,
босоног
газио
по
мокрој
загаситоруменкастој
земљи
и
,
држећи
голему
и
тешку
мотику
у
рукама
,
окопавао
кукурузе
,
што
их
је
ту
засадио
.
Иза
њега
је
ишла
попадија
,
дебела
,
угојена
жена
,
загрнутих
рукава
и
раздрљених
прсију
и
,
носећи
овелику
канту
са
водом
,
стењући
и
отхукујући
,
залијевала
је
кукурузе
.
Опазивши
Перу
обоје
застадоше
.
Попадија
као
да
се
застиди
па
се
окрену
у
страну
и
сакри
се
за
мурвово
стабло
,
а
поп
испусти
мотику
,
земљавим
прстима
скину
повезач
,
рашчешља
браду
и
погледа
Перу
попријеко
.
—
Шта
ћеш
?
—
запита
не
баш
најљубазније
.
—
Шта
тражиш
?
Перо
скиде
капу
,
понизно
му
приступи
и
пољуби
га
у
руку
.
—
Ја
...
ја
би
...
—
промуца
и
застаде
.
Није
знао
како
ће
почети
,
нити
је
знао
казати
рашта
је
дошао
.
—
Мени
треба
крштеница
!
—
викну
изненада
и
исправи
се
.
—
Крштеница
треба
,
па
да
ми
је
извадите
...
Поп
,
отресајући
земљу
са
нога
и
једнако
рашчешљавајући
браду
,
изађе
између
кукуруза
,
подбочи
се
рукама
о
кукове
и
одмјери
га
мрким
погледом
од
главе
до
пета
.
—
А
што
ће
ти
?
—
запита
мргодно
.
—
Ко
у
ова
доба
вади
крштеницу
?
—
Треба
...
Траже
ми
је
од
власти
,
—
понизно
одговори
Перо
и
поклони
се
до
земље
.
Згоднијега
одговора
није
могао
смислити
и
овај
му
упали
да
не
може
боље
.
Да
тако
није
казао
,
поп
му
не
би
дао
крштенице
и
не
би
му
је
дао
све
дотле
,
док
се
најприје
подробно
не
би
код
власти
распитао
:
нема
ли
она
шта
против
тога
и
није
ли
то
противно
интересима
државе
?
Ваљда
није
било
човјека
у
земљи
,
који
се
толико
бојао
власти
колико
поп
и
који
би
био
у
стању
са
већим
страхопоштовањем
говорити
о
њој
.
—
Ех
,
ех
,
кад
је
од
власти
,
то
ти
је
,
побратимковићу
,
друга
ствар
,
—
одговори
он
брзо
,
правећи
љубазније
лице
и
као
покушавајући
да
се
осмјехне
.
—
Што
ти
власт
иште
,
то
треба
давати
...
Власт
је
од
Бога
дата
и
њојзи
,
побратимковићу
,
треба
да
смо
сви
потпокорни
и
да
јој
се
вазда
за
здравље
Богу
молимо
...
—
Тако
је
,
—
потврди
Перо
,
тек
да
нешто
каже
,
и
ако
га
није
слушао
,
него
је
нестрпљиво
разгледао
све
око
себе
,
надајући
се
,
да
ће
какогод
опазити
дјевојку
.
—
И
јес
’
и
јес
’
тако
,
—
настави
поп
одушевљеније
,
па
му
спусти
руку
на
раме
и
повуче
га
у
собу
тако
снажно
,
да
се
једва
могао
одржати
на
ногама
.
—
Тако
је
,
тако
!
—
понови
опет
.
—
И
мени
је
драго
,
кад
ти
,
к’о
младић
један
,
то
одобраваш
...
Данашњи
млади
људи
махнити
су
и
њима
нико
није
прав
...
Дигли
главе
,
па
вичу
:
»
ми
нећемо
слушат
’
никога
,
ми
мислимо
како
ми
хоћемо
...
«
Јок
,
побратимковићу
!
...
Ми
треба
да
мислимо
к’о
што
власт
хоће
.
Најпошље
ми
не
треба
ништа
ни
да
мислимо
,
кад
је
дао
Бог
њу
.
Ево
ја
,
на
прилику
,
не
мислим
ништа
па
шта
ми
фали
,
а
?
—
Тако
је
,
—
опет
одобри
Перо
врпољећи
се
.
—
Тако
је
то
...
Поп
га
обгрли
објема
рукама
и
силом
га
сједе
на
столицу
.
—
За
ту
ријеч
требало
би
да
те
пољубим
,
—
викну
.
—
Ти
си
...
ти
си
...
хеј
Маре
,
—
па
изађе
на
врата
и
повика
из
свега
грла
,
—
донеси
нам
кахву
!
...
Ти
си
,
побратимковићу
,
прави
дипломат
...
Камо
среће
,
да
су
нам
сви
таки
!
...
Барем
би
се
опет
сви
пости
постили
...
Непрестано
говорећи
и
хвалећи
Перу
,
поп
,
из
некакве
старе
,
зарђале
кутије
извади
велике
,
чађаве
наочари
,
натаче
их
на
нос
,
па
сједе
за
сто
и
дохвати
велики
протокол
,
увезан
ваљда
прије
тридесет
година
,
разасут
,
излињао
,
ишаран
траговима
проливеног
мастила
и
прогорио
од
цигара
што
су
их
по
њему
остављали
.
—
Кршан
си
ти
,
—
настави
поп
,
прелиставајући
протокол
,
—
чим
не
слушаш
рђаве
јаране
,
који
хоће
главом
да
пробијају
зид
,
па
им
зато
вазда
глава
разбијена
...
Гледај
ти
,
побратимковићу
,
на
ме
!
...
Ја
лијепо
живим
са
власти
,
па
ми
она
даје
свега
.
Она
наћерује
сељака
да
ми
поштено
плаћа
бировину
;
она
ме
чува
од
свакога
,
па
ми
,
богме
,
ни
сами
владика
не
може
ништа
,
нит
’
га
се
бојим
...
Но
Перо
га
више
није
слушао
.
На
собним
вратима
помолила
се
њежна
,
витостаса
Мара
,
лијепа
и
мила
и
,
као
да
је
собом
унијела
читаве
руковијети
босиока
и
јоргована
,
тако
се
читава
соба
освјежи
и
чудновато
замириса
.
Лагано
,
стидљиво
,
оборених
очију
и
руменећи
се
,
поднесе
она
послужавник
са
кахвом
Пери
,
који
се
бијаше
толико
збунио
и
загледао
у
њу
,
да
није
знао
који
ће
филџан
прихватити
,
и
није
осјетио
,
како
је
,
прихваћајући
,
окренуо
га
на
криво
,
те
половицу
кахве
пролио
по
новим
чакширама
.
Само
је
бленуо
у
њу
,
бленуо
некако
тупо
,
као
без
памети
,
и
једва
се
могао
уздржати
,
да
не
испусти
какав
непристојан
усклик
или
уздах
.
—
Маро
,
дијете
,
—
рече
јој
поп
пишући
крштеницу
и
не
осврћући
се
на
њих
,
—
ево
и
Перо
мисли
исто
к’о
и
ја
.
И
он
ми
све
одобрава
,
а
само
се
ти
љутиш
и
велиш
да
о
мени
свијет
ружно
говори
због
тога
.
К’о
да
је
мени
стало
за
свијетом
!
Људи
су
овнови
,
који
трче
за
звонаром
,
макар
их
и
у
јаму
водио
...
А
,
ето
,
и
Перо
је
паметан
и
он
ми
све
виче
:
тако
је
!
Мара
не
одговори
ништа
,
нити
подиже
очију
,
него
,
једнако
онако
стидљиво
,
наклони
мало
главу
према
десном
рамену
и
окрену
се
.
Перо
,
као
ван
себе
,
у
мало
не
скочи
за
њом
,
да
је
ухвати
,
да
је
задржи
.
На
попа
је
био
сасвим
и
заборавио
и
,
кад
овај
устаде
пружајући
му
крштеницу
,
зачуђено
га
погледа
и
као
да
хтједе
запитати
:
а
шта
ће
то
?
...
Ипак
се
некако
прибра
,
извади
кесу
да
плати
попу
,
па
,
пољубивши
га
у
руку
,
готово
трком
оде
из
куће
.
Тога
дана
непрестано
је
мислио
о
Мари
.
И
на
сокаку
и
у
механи
мислио
је
само
о
њој
.
На
свирачице
није
хтио
погледати
,
нити
им
ријечи
проговорити
,
премда
су
се
мотале
око
њега
,
миловале
га
по
образима
и
чупкале
за
бркове
.
Није
хтио
ни
пити
.
Само
је
уздисао
,
дизао
главу
и
њушкао
по
ваздуху
,
као
да
још
једнако
осјећа
онај
мирис
што
га
је
Мара
унијела
у
собу
,
и
пипао
је
прстима
по
столу
,
као
да
би
и
сада
хтио
узети
филџан
.
Други
дан
,
у
само
свануће
,
похитао
је
попу
.
Обукао
се
као
и
јуче
,
угладио
се
,
само
што
се
нешто
више
огледао
у
огледалу
,
чешљао
се
мимо
обично
и
фес
мало
накривио
на
лијеву
страну
,
пустивши
,
да
га
свилена
кита
куцка
по
челу
.
—
Шта
ћеш
данас
?
—
запита
га
изненађени
поп
,
који
тек
што
бијаше
устао
и
почео
се
умивати
,
а
полијејевала
му
лијепа
Мара
,
обучена
у
лахке
хаљине
,
неуређена
и
мало
рашчерупана
,
те
су
јој
бичеви
косе
падали
по
образима
и
сакривали
јој
половину
лица
.
—
Крштеницу
за
...
за
оца
покојног
,
—
једва
изговори
Перо
,
пребирајући
ресе
на
појасу
и
збуњено
се
осврћући
.
Поп
се
окани
умивања
,
па
,
онако
мокар
,
пустивши
да
му
се
вода
циједи
низ
лице
и
браду
,
приступи
ближе
Пери
и
добро
му
загледа
у
очи
.
—
А
зар
и
то
тражи
власт
?
—
запита
.
—
Не
иште
...
не
тражи
...
—
опет
се
збуни
Перо
.
—
Него
...
ја
хоћу
да
знам
кад
се
родио
.
—
То
не
могу
дат
’
,
—
осијече
поп
,
отресајући
воду
са
браде
.
—
Шта
ће
крштеница
мртву
човјеку
?
На
они
се
свијет
иће
и
без
пасоша
и
без
крштенице
...
То
не
могу
...
Перо
се
почеша
иза
уха
,
поче
куцкати
врхом
од
кундуре
о
тле
и
као
смишљати
нешто
.
Затим
још
једном
погледа
попа
,
испод
ока
погледа
Мару
и
,
пошто
рече
једно
тужно
,
бескрајно
тужно
збогом
,
изађе
.
Враћајући
се
,
срете
Јефтана
.
Носио
је
под
пазухом
и
у
рукама
неколика
сандучића
и
завежљаја
и
,
тако
претоварен
као
парипче
,
смијао
се
безбрижно
и
весело
.
Опазивши
Перу
он
застаде
мало
и
намигну
му
.
—
Видиш
,
како
је
кад
човјек
хоће
да
се
жени
,
—
рече
брзо
,
не
допуштајући
да
га
Перо
запита
.
—
Ово
носим
мојој
изабраној
,
да
пробира
некакве
женске
беспослице
.
Богата
је
,
па
треба
слушати
.
Узети
жену
са
миразом
значи
драговољно
се
продати
у
ропство
.
А
ја
волим
што
сам
се
прод’о
.
—
Чујеш
,
—
дочека
Перо
и
не
гледајући
му
на
сандучиће
,
—
ти
ћеш
се
сад
женити
и
требаће
ти
крштеница
.
—
Јок
,
—
одговори
Јефтан
и
крену
даље
.
—
Шта
ће
ми
то
?
—
Требаће
,
требаће
ти
,
—
упаде
Перо
каскајући
за
њим
.
—
Ја
ћу
је
извадити
,
а
ја
ћу
и
платити
.
Јефтан
,
не
осврћући
се
,
онако
преко
рамена
окреса
:
—
па
вади
...
мени
је
сведно
.
Перо
се
поглади
по
брковима
и
застаде
.
—
Барем
ћу
имат
’
рашта
отићи
попу
,
—
рече
.
—
Док
је
крштеница
,
имам
му
рашта
ићи
и
увијек
гледати
Марушку
...
ух
,
моју
слатку
Марушку
!
...
Читава
тога
дана
,
а
ни
преко
ноћи
,
није
ишао
у
механу
и
спавао
је
слађе
него
обично
.
—
Ево
ме
опет
,
—
сјутрадан
весело
подвикну
попу
,
пошто
је
уљегао
у
авлију
и
са
слушкињом
се
најпријатељскије
поздравио
.
—
Ево
ме
опет
,
—
понови
јаче
,
—
јер
милостивој
власти
треба
крштеница
и
за
Јефтана
Мргудића
.
Он
не
може
доћи
,
јер
се
брзо
жени
,
па
је
мене
посл’о
...
А
милостива
власт
хоће
крштеницу
одмах
.
—
Хм
,
хм
,
—
дочека
поп
љутито
.
—
Шта
ће
одма
?
Каква
је
то
преша
?
—
Али
,
као
да
се
нечега
сјети
,
бржебоље
умекша
глас
и
настави
љубазније
:
—
Ех
,
кад
хоће
власт
,
и
биће
готово
одмах
...
Ти
мало
причекај
,
па
ћеш
добити
...
Перо
је
стајао
у
авлији
и
гледао
по
свима
прозорима
,
док
је
поп
ходао
по
соби
и
тражио
протокол
.
Нестрпљиво
је
шетао
и
освртао
се
на
све
стране
,
надајући
се
,
да
ће
је
сваки
час
угледати
.
Узалуд
!
Вјетар
је
пиркао
и
играо
се
танким
завјесама
на
прозорима
,
али
њезина
глава
ни
једанпут
се
промолила
није
,
нити
јој
је
чак
и
гласа
могао
чути
.
Па
ни
попадија
се
ни
од
куда
појављивала
није
,
макар
што
је
Перо
,
Бог
зна
зашто
,
и
то
пожелио
.
Никога
није
било
,
ништа
се
чуло
није
,
осим
досадна
шкрипања
попова
пера
,
који
је
,
као
за
инат
,
хитао
,
да
крштеницу
час
прије
сврши
.
Тужан
и
жалостан
вратио
се
Перо
кући
и
,
као
да
му
је
био
сав
свијет
крив
,
мргодно
је
гледао
свакога
и
ничијега
поздрава
није
хтио
прихватити
.
Пред
вече
сврнуо
се
,
од
муке
,
Обрену
Пушибрку
на
дућан
.
С
њиме
се
отприје
помало
познавао
и
сматрао
га
за
пријатеља
,
а
данас
му
је
требао
један
човјек
,
коме
ће
све
своје
јаде
испричати
.
Јефтана
,
који
се
готово
није
ни
растављао
од
своје
заручнице
,
није
могао
лако
ухватити
и
дуже
задржати
,
а
,
осим
њега
,
Обрен
му
је
изгледао
као
најдостојнији
повјерења
.
—
А
треба
ли
теби
,
Обрене
,
крштеница
?
—
запита
га
,
улазећи
у
дућан
,
јер
није
знао
чиме
би
паметнијим
почео
говор
.
—
Мени
не
треба
,
—
мирно
одговори
Обрен
,
који
је
гледао
у
тефтер
и
срачунавао
нешто
.
—
Што
ћа
ми
она
?
—
А
би
ли
ти
да
ти
је
ја
извадим
и
ја
да
платим
?
—
Јок
,
—
осијече
Обрен
остављајући
тефтер
и
прислањајући
се
леђима
уз
вреће
од
пиринча
.
—
Ама
крштеница
је
красна
ствар
,
брате
,
—
дочека
Перо
живахније
,
приближујући
му
се
.
—
То
сваки
паметан
човјек
треба
да
има
.
Обрен
се
осмјехну
.
—
Дај
и
мени
два
форинта
,
па
вади
,
—
рече
као
у
шали
.
—
Ево
форинт
!
—
узвикну
Перо
.
—
Два
!
—
Ево
два
!
Перо
извади
новце
,
па
онда
сједе
и
поче
причати
о
својим
»
јадима
«
.
Додуше
пажљиво
је
крио
име
и
попово
и
дјевојчино
,
али
је
причао
све
остало
и
причао
је
дуго
.
При
свршетку
осјетио
је
,
као
да
му
је
мало
одлануло
на
души
и
као
да
се
разведри
мало
.
Ни
те
вечери
није
ишао
у
механу
.
Кад
је
четврти
пут
-ступио
у
попову
авлију
и
заискао
крштеницу
,
за
мало
те
није
главу
изгубио
.
Љутит
и
разјарен
поп
,
чим
га
опази
,
стиште
своје
снажне
шаке
и
раскорачи
се
пред
њим
као
да
би
да
се
хрве
.
—
А
опет
си
ми
дошао
никакви
сине
,
—
дрекну
,
да
се
разлијегало
по
свој
авлији
и
по
свеме
комшилуку
,
—
дош’о
си
да
ме
вараш
и
на
зло
навлачиш
...
Пит’о
сам
ја
код
власти
и
мени
казаше
,
да
тамо
не
траже
ничију
крштеницу
...
Ничију
они
не
траже
!
...
А
ти
то
,
побратимковићу
,
тражиш
од
лоповлука
,
јер
хоћеш
да
дижеш
буну
,
јали
какво
иселеније
...
Хоћеш
иселеније
,
а
?
—
Ја
...
—
Муч
’
,
—
дрекну
поп
и
измахну
шаком
,
да
Пери
намах
замрије
ријеч
у
грлу
.
—
Муч
’
поганове
!
Ти
си
мене
шћео
преварит
’
сада
,
кад
хоћу
да
удомим
Мару
за
судског
писара
,
ти
...
Перо
више
ништа
чуо
није
.
Чим
је
сазнао
да
ће
Мара
ићи
за
писара
,
—
за
онога
танког
,
дугуљастога
писара
са
родиним
ногама
,
што
и
по
равници
корача
као
да
се
пење
уза
степенице
,
—
њему
се
смрачи
пред
очима
.
Поп
му
сада
није
изгледао
као
поп
,
него
као
голем
мрк
облак
,
који
се
спустио
на
земљу
и
поиграва
пред
њим
.
И
,
као
да
га
вјетрови
понијеше
,
он
се
брзо
окрену
и
отрча
из
авлије
.
ИВ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његова
друга
љубав
.
—
Тешко
ми
је
и
претешко
,
—
тужио
се
Перо
Обрену
,
након
пуна
два
мјесеца
,
уздишући
и
преврћући
очима
као
рањеник
.
—
У
кући
ми
ништа
у
реду
.
Ове
ми
у
њој
празно
,
све
наопако
.
Тако
је
то
,
брате
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
—
А
ти
опет
тражи
цуру
,
—
дочека
Обрен
,
коме
су
додијала
та
пречеста
тужакања
.
—
Што
мени
причаш
?
-
Нијесам
ти
ја
тутор
!
—
Тражио
бих
ја
,
ама
не
знам
коју
ћу
,
—
одговори
Перо
још
тужније
.
—
Не
знам
ти
ја
наших
ђевојака
.
Обрен
дохвати
аршин
и
,
играјући
се
њиме
,
поче
дражити
дебелу
,
полугубаву
мачку
,
која
је
лежала
на
ћепенку
и
сунчала
се
.
—
Па
то
је
лахко
,
—
рече
као
узгред
и
не
гледајући
га
.
—
Ено
ти
у
удовице
Стаке
шћери
Милке
.
Кажу
,
да
је
добра
,
кршна
,
ваљана
.
Додуше
ја
је
још
добро
не
знам
,
нијесам
је
виђео
откако
је
из
школе
изашла
,
ама
је
свијет
пуно
фали
.
Перо
направи
забринуто
лице
и
поћута
мало
.
—
А
нема
ли
и
она
каква
писара
?
—
запита
.
—
Нема
.
—
А
не
даје
њезина
мати
крштенице
или
што
наличио
?
—
Не
даје
.
—
Па
како
ћу
јој
отић
’
?
—
узвикну
Перо
готово
очајнички
.
—
Не
могу
ја
узети
ђевојку
а
да
је
не
видим
.
Обрен
гурну
мачку
и
одбаци
аршин
,
па
се
исправи
и
оштро
га
погледа
.
—
Плати
мени
надницу
,
па
ћу
ја
ићи
с
тобом
,
—
рече
.
—
Сваки
пут
кад
одем
да
ми
дадеш
по
форинту
.
Толико
би
дао
доктору
да
си
ожењен
,
па
да
ти
се
разболила
жена
.
—
А
пристајеш
ли
ти
,
да
одмах
у
неђељу
пођемо
у
њих
?
—
запита
Перо
журно
.
—-
Пристајем
.
Перо
му
приступи
и
објема
рукама
обухвати
његову
.
—
Онда
је
погодба
готова
!
—
одушевљено
узвикну
.
—
Пристајем
и
ја
!
У
неђељу
кренуше
обојица
удовичиној
кући
.
—
Чујеш
,
ја
не
знам
шта
ћу
говорити
с
ђевојком
,
—
рече
Перо
путем
,
дрмусајући
Обрена
за
рукав
.
—
Ја
сам
у
томе
сметен
.
Да
је
свирачица
и
знао
би
некако
...
ама
наша
је
ђевојка
...
—
Па
говорићу
ја
,
—
окреса
Обрен
готово
љутито
.
—
Ти
само
гледај
и
слушај
...
Или
,
ако
хоћеш
,
ти
говори
с
матером
.
Перо
једва
дочека
.
—
Лијепо
!
Красно
!
—
узвикну
.
-—
То
ти
је
паметна
мисао
!
Ја
ћу
говорити
с
матером
,
а
њу
ћу
само
гледати
...
С
матером
је
лакше
говорити
!
...
Кад
изненадно
,
као
у
преши
,
уљегоше
у
авлију
и
,
са
ужасном
шкрипом
и
треском
,
отворише
врата
мале
,
приземне
собице
,
и
удовица
и
кћи
јој
Милка
поплашено
скочише
,
и
,
оставивши
филџане
и
кахву
,
коју
су
испијале
,
зачуђено
их
погледаше
.
—
Аха
,
нисте
нам
се
надале
!
—
узвикну
Обрен
,
слободно
ступајући
у
собу
и
приближујући
им
се
.
—
Нијесте
знале
,
да
ћемо
и
ми
доћи
да
пијемо
кахву
.
—
Знаш
...
к’о
момци
...
—
упаде
Перо
,
сметено
се
окренувши
удовици
.
—
Момци
...
па
дошли
...
Удовица
,
хитра
и
окретна
жена
,
малена
,
дебељкаста
,
са
пуначким
подвољком
и
рупицама
на
бради
,
за
час
се
прибра
.
Лагано
,
забацивши
кестењаву
косу
,
која
јој
је
падала
по
челу
,
опружи
обје
руке
и
,
са
веселим
осмјехом
,
пође
им
у
сусрет
.
—
Па
и
нека
сте
ми
дошли
,
—
живо
дочека
узевши
их
за
руке
и
нудећи
их
да
сједну
.
—
Нама
је
то
драго
,
јер
смо
саме
,
па
смо
се
зажељеле
друштва
...
Наточи
им
,
Милко
,
кахву
.
—
Ти
сваки
дан
љепша
,
—
нашали
се
Обрен
,
приближујући
се
Милки
и
гледајући
је
како
точи
кахву
.
—
Нијесам
ни
знао
да
си
...
тако
одрасла
и
тако
се
раскрупњала
...
Права
ђевојка
!
—
А
...
и
ти
прави
момак
!
—
живо
дочека
Милка
и
,
окренувши
се
у
страну
,
засмија
се
.
Обрен
пође
за
њом
,
па
се
засмија
и
он
...
Зауставише
се
крај
врата
и
ту
се
почеше
сашаптавати
и
разговарати
...
А
Перо
је
био
у
великој
незгоди
.
Он
сјео
близу
удовице
,
сјео
управо
тако
,
да
се
његово
раме
чешало
о
њезино
и
,
гледајући
преда
се
,
једнако
је
смишљао
:
шта
ће
проговорити
...
И
ништа
да
му
пане
на
памет
!
...
Ни
једне
ријечи
,
ни
једнога
слова
не
може
да
се
сјети
...
—
Чини
ми
се
да
ће
киша
,
—
рече
најпошље
,
тек
да
прекине
ћутање
.
—
Има
пуно
облака
...
—
И
мени
се
чини
,
—
потврди
удовица
и
,
као
нехотице
,
све
се
више
наслоњаше
на
раме
му
.
—
А
јуче
је
било
лијепо
.
—
Било
.
—
А
кад
пане
киша
биће
пуно
блата
...
—
Хоће
.
Перо
опет
ућута
.
Скрсти
руке
у
крило
и
поче
ломити
прсте
.
Осјетивши
удовичино
раме
на
своме
као
да
се
застиди
мало
и
поче
се
измицати
,
а
,
у
измицању
,
опази
на
зиду
слику
,
како
Милош
Обилић
пробада
цара
Мурата
на
пољу
Косову
.
—
А
оно
је
ваша
слика
?
—
запита
удовицу
,
након
дуже
почивке
.
—
Наша
.
—
Оно
је
Милош
Обилић
?
—
Јес
’
.
—
Јунак
богме
!
...
Шта
мислиш
како
је
то
:
распарати
цара
?
...
Није
,
да
речемо
,
ни
пашу
ни
везира
,
него
баш
цара
...
И
опет
стаде
.
Гледаше
у
слику
и
као
да
очекиваше
,
да
неко
проговори
иза
ње
и
да
му
напомене
шта
ће
даље
казати
.
—
А
Марко
Краљевић
био
је
још
бољи
,
—
опет
поче
.
—
Он
је
кршнији
јунак
.
—
Ко
зна
!
—
Јес
’
...
И
Шарин
му
је
био
добар
!
...
Мог’о
је
пити
вина
,
па
још
из
леђена
од
дванајес
’
ока
.
Не
може
сваки
коњ
бити
Шарин
,
ни
сваки
чојек
Краљевићу
Марко
...
Пошто
је
још
мало
посједио
,
диже
се
и
пође
.
Обрен
пође
за
њим
и
не
хтједе
се
зауставити
,
макар
што
их
је
удовица
задржавала
и
нудила
их
још
једном
кахвом
.
—
Кршна
цура
,
—
рече
Перо
,
кад
су
изашли
из
авлије
.
—
Кршна
.
А
има
и
мираза
,
—
одговори
Обрен
.
—
Ех
?
—
То
ми
је
казала
.
Обојица
као
да
се
замислише
и
не
проговорише
више
ни
ријечи
.
У
другу
недјељу
пођоше
опет
.
И
удовица
и
Милка
сад
су
им
се
надале
,
па
се
обје
љепше
обукле
и
љепше
се
накитиле
.
Удовица
се
чак
и
карамфилом
,
иза
уха
,
закитила
и
лице
превукла
танким
руменилом
,
те
би
се
,
готово
,
прије
могло
помислити
да
је
старија
сестра
Милкина
него
мати
.
Она
сама
задржа
Перу
,
а
Обрена
остави
Милки
.
—
Данас
си
нешто
кршан
,
—
рече
Пери
,
ударајући
га
јаглуком
по
образу
.
—
Лијеп
си
и
...
некако
...
млађи
.
—
Хахаха
,
—
блажено
се
засмија
Перо
,
гледајући
јој
у
ону
рупицу
на
бради
.
—
А
,
душе
ми
,
кршна
си
и
ти
к’о
ђевојка
каква
.
—
Бре
не
би
се
ја
данас
побојала
многе
ђевојке
,
—
брзо
дочека
удовица
и
заглади
косу
на
челу
.
—
Какве
су
ми
сад
ђевојке
?
...
Мршаве
и
слабе
к’о
да
се
иглама
хране
.
—
А
ти
дебела
!
—
упаде
Перо
.
Удовица
опет
измахну
јаглуком
и
удари
га
по
устима
.
—
Људи
воле
и
крави
дебљој
а
камо
ли
жени
,
—
рече
.
—
Воле
,
воле
богме
,
—
опет
дочека
Перо
и
,
као
са
заносом
неким
,
настави
:
—
И
ја
сам
им’о
једну
краву
,
па
дебела
,
па
,
кад
је
попипаш
,
мехка
к’о
памук
...
И
била
ми
је
драга
пуно
!
Чак
сам
је
урез’о
у
пршуте
,
а
пршути
лијепи
к’о
душа
...
Удовица
га
премјери
погледом
.
—
А
ти
бећар
још
?
Није
ти
необично
без
жене
?
—
запита
.
—
Јес
’
,
—
упаде
Перо
уздахнувши
.
—
Тешко
је
то
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
...
Нема
ко
да
ми
уреди
;
нема
ми
ко
ни
кошуље
прати
,
па
вазда
купујем
нове
.
Ономадне
сам
узео
једну
и
платио
за
њу
петнес
’
гроша
.
Питам
:
може
ли
јефтиније
,
а
Чифут
не
да
...
Чифут
к’о
Чифут
!
Добио
ми
је
барем
пет
гроша
на
њој
...
И
,
радујући
се
што
је
постао
тако
разговоран
,
задовољно
се
поглади
по
брковима
.
—
Треба
,
треба
жена
,
—
опет
ће
удовица
,
вртећи
јаглуком
,
—
ама
ти
само
к’о
брату
кажем
:
отвори
очи
,
па
не
узми
младо
ни
лудо
,
него
сабраније
и
паметније
...
Младо
кућу
не
кући
.
—
Оно
,
додуше
,
тако
је
,
—
одобри
Перо
,
—
ама
ја
к’о
велим
:
слађа
је
телетина
од
говедине
...
—
Како
кад
,
—
пресијече
га
удовица
оштро
.
—
Младо
не
умије
ни
миловати
онако
,
к’о
што
зна
старије
...
Перо
није
знао
шта
ће
одговорити
,
него
,
у
незгоди
,
извади
и
он
јаглук
и
поче
трти
нос
.
Уједанпут
,
као
да
се
присјети
нечему
,
окрену
се
и
пође
вратима
.
—
Хајдемо
,
—
рече
Обрену
.
—
Куда
?
—
уплете
се
удовица
и
потрча
за
њим
.
—
Куда
?
—
Ето
нас
други
пут
!
За
данас
је
доста
!
...
И
брзим
корацима
,
као
да
га
когод
гони
,
изађе
на
улицу
.
Отада
су
учестали
ићи
.
Перо
је
Обрену
унапријед
плаћао
сапутнину
и
звао
га
готово
сваку
вече
.
А
дочекивали
су
их
красно
.
Удовица
,
је
дочекивала
Перу
,
Милка
Обрена
,
и
частили
су
их
кахвом
,
ракијом
,
духаном
,
гурабијама
и
урмашицама
,
низ
које
се
циједио
мед
.
И
дуги
разговори
испредали
су
се
до
касно
у
ноћ
и
сви
су
се
растајали
задовољни
.
Најпошље
Перо
стиште
срце
и
чврсто
одлучи
да
запроси
.
Што
је
више
ишао
њима
,
самовање
му
је
постајало
све
теже
и
увидио
је
,
да
тако
више
не
може
издржати
.
На
саму
Нову
Годину
пође
са
Обреном
тамо
.
—
Охо
,
како
је
у
вас
лијепо
!
—
викну
још
с
врата
,
чим
је
опазио
како
се
презагријана
пећ
заруменила
и
како
се
,
на
маломе
асталчићу
,
чиста
препеченица
злати
у
боци
.
—
Лијепо
,
лијепо
!
—
ускликну
још
једном
отресајући
снијег
са
хаљина
,
трљајући
прозебле
руке
и
још
једнако
цвокоћући
зубима
.
—
Па
у
мене
је
вазда
лијепо
,
—
дочека
удовица
весело
устајући
испред
њих
и
правећи
им
мјесто
.
—
У
мене
је
вазда
овако
.
—
Затим
се
окрену
у
страну
и
слушаше
како
вјетар
звижди
,
тресе
прозорима
,
носи
и
разбија
лонце
са
промрзлим
цвијећем
испод
њих
.
—
Бећари
сад
на
пољу
јадују
,
а
ожењени
се
у
кућу
радују
,
—
избаци
,
потпуно
задовољна
,
што
је
могла
ово
скнадити
као
у
пјесми
.
—
Ништа
нема
без
женске
главе
у
кући
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Без
жене
је
кућа
празна
.
—
Па
ожени
се
болан
!
—
узвикну
удовица
,
нудећи
га
ракијом
.
—
Ожени
се
и
буди
чојек
!
Само
пази
:
не
узми
младо
ни
лудо
.
То
ти
и
опет
велим
к’о
брату
.
Перо
сачека
док
се
Милка
са
Обреном
добро
не
заговори
.
