гаи
могао
био
потражити
у
сиротном
селу
где
је
он
живео
у
једној
простачкој
кући
?
Ал
’
његов
највернији
друг
Иван
некако
прочује
за
њега
и
одмах
се
подигне
к
њему
.
Било
је
пред
вече
,
кад
је
Иван
у
село
дошао
,
а
будући
да
је
село
мало
и
без
крчме
било
,
то
мораде
одсести
код
свештеничке
куће
и
тамо
распитати
за
свог
друга
.
„
Он
није
сад
у
селу
,
—
вељаше
му
свештеник
кад
је
за
Младена
распитивао
.
—
Више
пута
тако
оде
не
казујући
никоме
куда
иде
,
и
остане
на
страни
по
целу
недељу
дана
.
Верујте
,
онда
је
цело
село
у
жалости
кад
њега
нема
,
јер
он
је
као
анђео
хранитељ
у
овом
селу
.
Он
је
и
сам
сирота
,
али
толико
добра
чини
,
колико
би
доста
било
и
од
каквог
задушног
богаташа
.
Не
само
да
свакога
,
који
га
замоли
,
помаже
и
саветује
,
не
само
да
иде
од
једног
до
другог
господина
па
моли
,
пише
,
ради
кад
треба
што
помоћи
ком
сиротану
,
који
се
у
каку
беду
завалио
,
и
за
ово
никад
ни
од
кога
ни
једне
крајцаре
не
прими
—
већ
свако
вече
скупи
око
себе
сиротинску
децу
и
младе
момке
,
па
им
приповеда
лепе
и
поучителне
приповетке
,
јуначка
и
славна
дела
наших
старих
.
После
их
учи
читати
и
писати
,
обучава
их
у
светој
вери
,
у
љубави
к
народу
и
постојбини
,
у
верности
к
владаоцу
и
његовим
законитим
властима
.
А
то
је
милина
видети
с
каквом
се
вољом
омладина
око
њега
скупља
!
Он
дели
с
њима
свој
огрев
,
своју
одећу
и
свој
хлеб
—
а
Бог
и
душа
ни
сам
га
нема
у
изобиљу
!
“
Што
свештеник
о
Младену
говораше
то
све
истина
беше
,
он
је
у
том
селу
то
све
чинио
.
А
кад
је
начуо
где
за
коју
већу
несрећу
на
страни
,
ишао
је
и
тамо
,
и
помагао
где
се
помоћи
могло
,
а
тешио
где
помоћи
не
беше
;
и
тако
се
догађало
да
по
целу
недељу
кући
није
дошао
.
Тако
је
било
и
сад
.
Он
начуо
беше
да
је
један
Јуда
напао
на
сиромашнога
сељака
,
који
је
у
својој
безазлености
и
незнанству
обвезателство
од
велике
суме
потписао
не
примивши
ни
десети
део
од
тога
и
тако
себе
и
своју
породицу
упропастио
.
Лене
моје
читатељке
опоменуће
се
о
оном
,
што
смо
у
почетку
ове
приповетке
навели
,
где
се
Бачванин
о
својој
несрећи
тужи
Сремцима
и
благосиља
једног
младог
господина
,
који
му
помоћи
шћаше
.
То
је
био
Младен
.
Он
је
ишао
од
једног
до
другог
судца
и
молио
да
се
Чивутин
на
строг
испит
узме
,
да
га
нагоне
да
докаже
колико
је
новаца
простаку
дао
и
куд
је
овај
своје
новце
део
,
а
ову
молбу
поткрепљивао
је
тим
,
што
простак
не
припознаје
колико
је
примио
,
а
не
знајући
писати
,
он
је
од
Чивутина
лако
могао
преварен
бити
.
Судије
му
одговорише
да
ће
оно
чинити
,
што
им
закон
и
правда
налаже
.
Кад
се
код
последњег
пријавио
,
овај
место
одговора
пружи
му
једну
дугуљасту
хартију
.
Младен
погледа
,
задркће
се
,
очи
му
се
чисто
устакле
,
у
лицу
још
већма
пребледи
.
Но
ово
је
само
за
један
часак
трајало
,
и
он
се
одмах
оснажи
и
постојаним
али
умним
гласом
рече
:
„
Јадни
људи
,
њима
је
крај
!
Хвала
,
господине
,
ту
ни
ви
ни
један
судац
више
не
може
помоћи
.
Би
ћете
изрећи
пресуду
по
пропису
закона
,
по
вашој
дужности
,
али
види
Бог
!
Он
ће
казнити
и
у
четвртом
колену
децу
и
унучад
оних
,
који
су
криви
.
“
После
ових
речи
пружи
хартију
судцу
натраг
,
у
целом
се
телу
задркће
,
рукама
стисне
груди
своје
као
да
их
чува
да
се
не
распадну
од
бола
,
па
после
јецајући
запишти
:
„
Сирота
,
сирота
Ружа
!
...
О
,
Боже
,
да
си
ме
још
на
паклене
муке
бацио
,
па
да
си
њу
од
тога
сачувао
...
.
О
,
Боже
мој
,
то
ми
је
још
једна
утеха
била
да
је
она
срећна
и
задовољна
...
.
Она
не
може
бити
срећна
са
непоштеним
човеком
.
“
Хартија
она
,
коју
је
судац
показао
Младену
,
бејаше
обвезателство
у
најстрожем
смислу
.
Имена
простака
и
свију
његових
домаћих
бејаху
потписана
и
до
свакога
имена
начињен
крст
;
а
за
вероватност
потписа
и
количине
бејаше
потписан
и
један
срески
судац
—
а
под
овим
име
Ружиног
мужа
.
Ми
знамо
већ
из
почетка
ове
приповетке
да
је
срески
судац
био
пропаст
јадне
просте
породице
,
али
не
знадосмо
да
је
ту
крив
био
и
Ружин
муж
.
Црна
душа
,
сујетан
и
грабљив
човек
,
то
бејаше
његов
карактер
.
Ал
’
како
је
то
Младену
тешко
било
дознати
!
„
Ах
,
ако
он
њу
милује
,
ако
је
тако
милује
,
да
је
ње
ради
заборавио
Бога
и
душу
своју
,
те
граби
неправедно
само
да
може
задовољити
њеним
безграничним
и
високоумним
жељама
...
„
Може
ли
то
бити
?
...
да
човек
заборави
своје
поштење
,
да
прода
своју
душу
,
да
изневери
своју
савест
?
„
Може
ли
бити
?
—
Да
је
она
моја
постала
,
шта
бих
ја
чинио
за
њу
?
“
И
после
ових
мисли
загрози
се
као
да
га
је
грозница
спопала
.
„
Може
и
бити
!
!
!
“
Рече
тихо
и
уздишући
.
После
нагло
пође
.
Он
је
наумио
био
отићи
к
Ружи
и
њеном
мужу
,
преклињати
их
Богом
и
свим
,
што
је
свето
и
што
човека
благословити
или
скрушити
може
,
да
помогну
јадној
породици
.
Вече
је
било
кад
је
дошао
у
село
,
где
је
Ружа
живела
са
својим
мужем
.
На
питање
његово
,
где
је
њена
кућа
,
један
сељак
скине
шешир
с
главе
и
са
страхом
покаже
му
једну
господску
кућу
,
која
се
поносито
уздизала
међу
другим
ситнима
и
простима
кућама
,
као
што
бео
лабуд
високо
и
поносито
диже
своју
главу
кад
међу
другима
ситнима
тичицама
по
тихом
језеру
плови
.
Кућа
ова
бејаше
од
реда
једно
три
фата
даље
ушла
него
друге
,
а
пред
њом
беше
лепа
башта
са
малим
парком
.
Све
ово
беше
ограђено
високим
гвозденим
копљима
,
и
у
среди
од
то
гвоздене
ограде
бејаше
опет
једна
капија
од
таког
истог
посла
као
и
ограда
,
само
што
је
на
неким
местима
и
позлаћена
била
.
Младен
дркћући
отвори
капију
,
која
није
била
закључана
,
и
пође
напред
.
Бејаше
тек
два
корака
пред
кућом
,
с
десна
до
њега
један
„
рон
појен
“
,
на
њему
дрво
јадиково
,
кад
волшебни
гласи
зазује
из
куће
.
Младен
стане
,
акорди
од
клавира
прохујаше
;
после
се
анђеоски
јасан
,
чист
,
звучан
ал
’
жалостан
глас
чуо
.
Глас
беше
Ружин
,
а
песме
гласи
беху
ови
:
Суза
засја
у
твом
оку
.
И
отвори
предубоку
Рану
тешког
срца
мог
.
Од
кад
с
тобом
се
опрости
’
,
Одрекох
се
све
радости
,
Празан
ми
је
цео
свет
.
Песма
је
ова
само
за
мало
трајала
,
после
се
чули
смућени
и
неразумљиви
гласи
од
фортепијана
;
акорди
дубоки
ал
’
изражај
ових
неразумљивих
акорда
бејаше
тужан
.
—
За
овим
тишина
настане
;
после
опет
се
зачује
јецање
,
које
тако
тужно
бејаше
,
као
да
се
из
прсију
са
срцем
заједно
откидаше
,
тужним
срцем
онога
,
који
заиста
несрећан
се
чињаше
.
Младен
подигне
руке
небу
.
Бледи
месец
,
који
је
између
облака
изашао
био
,
осветли
му
бледо
лице
,
које
у
ово
тренуће
изражљиво
беше
:
—
нежност
,
доброта
,
љубав
,
дубока
туга
са
очајањем
бејаху
написани
на
његовом
лицу
.
„
Ах
,
она
је
несрећна
...
.
„
Ако
сам
томе
и
ја
што
крив
...
„
О
,
не
,
не
;
ја
немам
доста
снаге
,
ја
је
не
могу
,
не
смем
видети
...
Ја
ћу
је
још
видети
...
јест
,
свети
благи
и
свемогући
Боже
,
ја
ћу
је
још
видети
,
ал
’
не
сад
...
не
сад
!
!
!
“
И
после
,
као
бесомучан
,
потрчи
,
претрчи
преко
парка
.
Кад
је
до
гвоздене
капије
дошао
,
месец
,
који
се
измеђ
’
густих
облака
на
једну
небесну
чистину
преселио
,
осветли
лепо
парк
.
Он
се
окрене
,
погледи
кућу
,
погледи
прозор
,
који
је
осветљен
био
светлошћу
,
која
се
у
соби
развијала
.
Кад
је
он
гвоздену
капију
отворао
,
онда
се
отвараху
и
прозори
оне
собе
,
која
беше
осветљена
и
на
прозору
се
укаже
анђеоско
женско
лице
.
„
Она
је
!
“
„
Ах
,
то
је
он
!
“
Зачуше
се
у
један
мах
овако
два
уздисаја
.
И
после
тога
одмах
Младен
седне
на
своја
кола
која
до
гвоздене
ограде
стајаху
,
па
повиче
своме
кочијашу
:
„
Шибај
,
терај
што
наглије
можеш
,
само
одавде
,
само
сад
даље
.
“
Кочијаш
ошине
своје
коње
,
а
коњи
као
змајеви
полете
с
колима
.
Пред
зору
Младен
бејаше
код
своје
куће
.
Нова
несрећа
,
нови
болови
у
срцу
,
нова
бура
у
души
,
нова
гуја
у
прсима
.
„
Ах
,
ако
је
она
мене
миловала
!
“
мишљаше
он
у
себи
.
„
Далеко
,
далеко
од
мене
оваке
мисли
,
јер
ћу
од
њих
полудети
.
“
После
тога
прође
неколико
дана
,
и
у
томе
његовог
простака
судије
пресуде
,
продаду
му
кућу
,
њиву
,
и
све
његово
добро
до
последње
крпе
,
а
Чивутину
плате
све
,
што
је
од
њега
тражио
,
предавши
му
све
простаково
имање
.
„
Шта
ћу
сад
,
шта
ћемо
сад
,
господине
,
—
јадиковаше
пред
њим
кукаван
простак
;
—
сад
смо
голи
,
сад
смо
остали
без
коре
хлеба
.
Ми
ћемо
морати
помрети
од
глади
,
јер
немамо
чим
заслуживати
себи
храну
.
“
Младен
сажаљаваше
кукавног
тог
простака
;
њему
се
чинило
да
је
и
он
нешто
крив
томе
што
је
простак
тако
несрећан
постао
и
тешио
га
је
говорећи
му
:
„
Бог
ће
дати
,
па
ће
добро
бити
,
Бог
ће
помоћи
.
”
После
је
откидао
залогаје
од
својих
уста
,
па
их
је
давао
овој
сиротној
породици
,
—
и
осим
тога
купио
јој
кола
и
два
коња
.
Овако
радећи
и
задужбине
чинећи
потроши
све
своје
имање
,
и
после
мало
времена
и
сам
је
морао
са
својим
трудом
себе
захрањивати
,
али
је
себи
придобио
љубав
и
поштовање
свију
у
околини
,
а
сиромашна
породица
коју
је
он
бранио
и
од
крајње
нужде
и
пропасти
спасао
пошла
би
била
за
њега
и
у
ватру
и
у
воду
.
Ми
видесмо
у
почетку
ове
приповетке
са
каквом
га
је
љубављу
дочекао
Бачванин
у
карловачкој
пивари
,
и
са
каквом
радости
чинише
простаци
,
међу
којима
имађаше
он
ту
више
познаника
,
све
оно
што
им
је
он
саветовао
да
чине
.
Онај
други
млад
човек
,
који
је
међу
простоту
са
опаком
и
преварљивом
намером
био
дошао
,
бејаше
Ружин
муж
.
Младен
га
је
одмах
познао
,
и
он
Младена
.
Они
се
сад
први
пут
видеше
после
састанка
у
дому
Ружине
мајке
,
други
пут
у
своме
животу
.
Кад
је
Младен
простаке
са
собом
повео
,
и
тако
у
друштву
других
народних
људи
подигао
се
светој
глави
српског
народа
на
поклоњење
и
молбу
,
онда
овај
други
зашкрипи
зубима
,
па
у
себи
промумла
:
„
Чекај
,
платићеш
ти
то
!
“
ВИИИ
.
БОРЦИ
И
МУЧЕНИЦИ
Срб
се
бије
и
крв
лије
За
своју
слободу
.
С
.
Милетић
.
Бог
им
дао
у
рају
насеље
!
Срп
.
Нар
.
П
.
Прошао
беше
1ви
мај
1848е
године
.
Српски
народ
у
карловачкој
скупштини
изрекао
беше
своје
тегобе
и
своје
жеље
,
и
тим
изјаснио
свој
ултимат
.
Властољубље
,
надувена
охолост
и
пакосно
напрезање
Маџара
одговори
праведним
српским
жељама
са
мачем
,
пушком
и
—
ужетом
.
Лицем
на
Духове
пале
су
прве
српске
жртве
;
тог
дана
управо
се
и
заметнуо
рат
између
српског
и
маџарског
народа
.
А
како
се
овај
рат
започе
,
одмах
у
целом
Српству
закуца
једио
срце
;
од
тог
дана
сви
Срби
имађаху
једну
намеру
,
једну
жељу
.
Којима
је
могло
бити
скупљаху
се
уједно
,
и
дизаху
оружје
на
обрану
своје
народности
.
А
којима
ово
не
могаше
бити
,
они
се
мољаху
Богу
за
своју
браћу
у
боју
,
и
жељаху
да
дође
згода
и
њима
показати
се
,
и
—
умрети
за
народ
.
Младен
је
био
међу
првима
.
Он
је
одмах
заишао
по
народу
и
позивао
људе
да
оставе
своје
послове
и
своје
куће
па
да
се
лате
оружја
.
А
простаци
њега
одмах
послушаше
па
се
купише
гомилама
око
њега
;
оставише
своје
жене
,
своју
децу
и
све
своје
мило
и
драго
па
пођоше
за
њим
у
српски
око
,
који
се
на
Јарку
био
утврдио
.
Од
како
је
света
и
века
није
ни
једна
војска
ишла
на
бој
с
таким
весељем
као
ова
,
коју
је
Младен
скупио
.
Та
Младен
беше
њихов
утешитељ
,
њихов
анђео
хранитељ
и
обранитељ
у
њиховој
беди
,
он
њих
никад
није
на
зло
наводио
,
па
они
зато
њему
и
сад
вероваху
,
да
их
он
и
сад
на
добро
води
и
да
ће
их
и
од
сад
од
беде
и
напасти
одбрањивати
.
А
кад
је
касније
до
битке
дошло
,
кад
су
топови
загрмели
,
кад
се
крв
пролевала
,
онда
су
се
ови
људи
јуначки
,
одважно
и
постојано
борили
,
јер
Младен
беше
увек
међу
њима
;
где
је
била
највећа
невоља
,
ту
је
био
он
међу
њима
и
сносио
невољу
заједно
са
својом
браћом
,
те
их
је
храбрио
својим
речима
и
својим
примером
;
где
беху
највеће
опасности
,
тамо
је
он
напред
ишао
.
Ал
’
од
куд
у
њему
толико
постојанства
и
снаге
?
Од
куд
је
дошла
утеха
његовој
болној
души
?
Од
куд
њему
то
ведро
лице
,
од
куд
у
његовим
ватреним
очима
то
задовољство
,
од
куд
осмех
на
његовим
уснама
?
Шта
се
то
с
њим
догодило
,
да
је
бацио
од
себе
своју
обичну
туробност
?
Ништа
!
Ништа
!
У
његовом
срцу
бешњаху
стари
болови
,
—
али
он
је
знао
околности
и
људе
међу
којима
се
налажаше
,
па
се
усиљавао
и
чинио
да
је
и
весео
и
задовољан
.
Та
шта
би
мислили
простаци
,
да
се
он
жалостан
показивао
,
како
би
могла
бити
одушевљена
шака
људи
пред
јаким
непријатељем
,
да
је
видела
жалост
и
тугу
на
оном
који
ју
је
повео
за
собом
?
Младену
је
тешко
било
учинити
се
веселим
,
али
он
је
знао
да
то
тако
мора
бити
.
Он
се
здраво
усиљавао
тим
што
је
морао
на
свом
лицу
носити
притворне
изражаје
весеља
и
унутрашњег
задовољства
,
ал
’
он
је
себе
победио
па
је
све
чинио
,
све
,
све
за
народност
која
бејаше
његов
идол
.
И
тако
је
он
добро
извршивао
своју
дужност
међу
онима
,
који
се
могоше
уједно
скупити
и
оружје
подићи
за
обрану
своје
народности
.
А
ово
беху
честите
и
племените
душе
,
које
се
бише
и
крвише
за
своју
слободу
и
драгу
народност
.
Но
међу
тим
док
су
се
гдекоји
борили
и
крв
лили
за
Српство
,
беху
у
српском
народу
многи
,
који
би
драговољно
били
оружје
дизали
и
са
овојом
се
браћом
сајединили
,
ал
’
то
не
могаху
чинити
по
положају
,
у
коме
се
налажаху
.
Ови
се
мољаху
Богу
за
срећу
и
напредак
своје
браће
,
који
носе
оружје
на
обрану
српских
народних
права
и
на
обрану
цара
свога
.
Међу
овима
беше
Иван
,
Младенов
друг
,
који
је
са
својом
младом
љубом
живео
у
таком
месту
,
где
је
много
више
Маџара
него
Срба
било
,
а
Маџари
здраво
мотрише
на
сваког
оног
,
за
ког
су
знали
да
је
заузет
за
Србе
.
Али
било
је
и
Божјих
несрећника
,
који
су
се
отпадили
били
од
свога
рода
,
и
одрекли
своје
крви
;
ти
се
беху
одавна
већ
отпадили
и
од
Бога
и
свога
поштења
.
Међ
овима
беше
и
—
Ружин
муж
.
Отпадник
и
издајица
,
Бог
га
убио
!
Ови
,
ови
су
много
криви
,
што
је
српски
народ
тако
љуто
пострадао
;
ови
су
много
криви
том
несрећном
рату
,
у
коме
се
толико
крви
пролило
,
у
ком
је
толико
народа
пропало
!
Па
још
да
су
само
они
гинули
који
су
изашли
на
бојно
поље
за
своју
народност
,
за
правицу
и
за
свога
цара
!
Онда
још
и
Боже
помози
,
јер
благо
онима
,
који
гину
у
јуначком
боју
,
њихова
се
дела
славе
,
њихов
се
прах
и
пепео
благосиља
.
Али
колико
је
њих
погинуло
,
који
не
носише
ни
пушке
ни
сабље
,
који
ништа
друго
не
чинише
за
свој
народ
и
свог
цара
но
само
Богу
се
молише
!
Осим
тога
колико
је
њих
изгубило
своју
главу
на
губилишту
,
као
највећи
зликовци
!
Многи
,
многи
!
Од
Бога
им
у
рају
насеље
!
Од
људи
на
земљи
спомен
!
А
од
тебе
,
лепа
читатељко
,
једна
суза
;
твоја
ће
суза
и
мртвом
награда
бити
.
ИX
.
СУБОТИЦА
Ту
се
наши
започеше
јади
.
С
.
Н
.
П
.
Из
почетка
је
српски
народ
врло
срећан
био
у
својим
биткама
;
рекао
бих
самом
се
Богу
милило
како
Срби
сложно
,
јуначки
и
одважно
прихватише
се
своје
праведне
ствари
,
па
их
је
зато
и
помагао
.
Али
на
скоро
за
тим
настане
тешко
доба
за
народ
,
на
који
се
стешчаше
часи
искушења
и
крајња
несрећа
.
Чиљаше
се
,
Бог
је
окренуо
своје
лице
од
српског
народа
ради
неслоге
и
кавге
,
која
у
њему
заметати
стаде
.
Срећа
нас
са
свим
остави
.
Суботица
!
Ах
,
овде
се
разбише
наши
лепи
сни
.
Наша
је
војска
први
пут
побијена
под
Суботицом
.
Од
оног
дана
,
у
ком
су
наши
Суботицу
хтели
освојити
,
почеше
се
наше
беде
и
наши
јади
.
Јадан
,
јадан
српски
народ
!
X
.
САСТАНАК
Ах
,
она
мене
љуби
.
Спретна
,
красно
и
укусно
намештена
спаваћа
соба
стоји
пред
нама
.
Зидови
су
ове
собе
застрти
место
тапета
угасито
плаветном
свилом
.
Гредице
су
ситним
украсима
искићене
,
а
између
гредице
и
зидова
свуд
наоколо
превучен
је
узак
златан
перваз
.
С
једне
стране
стоје
лепа
висока
двокрилна
врата
,
кроз
која
се
улази
у
собе
,
према
њима
стоје
друга
така
иста
а
кроз
ова
се
улази
опет
у
други
ред
соба
.
Над
обојима
тим
вратима
исписане
су
лепе
копије
од
икона
,
које
је
Албани
исписао
,
и
од
којих
је
ориђинал
сад
у
Турину
,
у
двору
,
који
се
„
Палацо
Мадама
“
зове
.
С
треће
је
стране
уза
зид
широка
постеља
,
која
је
са
свију
страна
покривена
плаветним
завесама
,
као
каквим
небом
,
од
мало
отвореније
свиле
него
што
је
она
по
зидовима
.
Према
постељи
имају
два
прозора
са
изгледом
у
башту
;
над
овим
прозорима
су
завесе
са
златним
прстенчићима
,
а
боја
и
предиво
је
оно
исто
,
које
и
над
постељом
.
С
десне
стране
у
зиду
има
камин
за
ватру
,
око
ког
су
украси
од
белога
мрамора
,
а
над
овима
у
зиду
узидано
је
велико
огледало
,
са
широким
златним
первазом
.
Према
овоме
била
је
икона
,
слика
мајке
Божје
,
копија
од
Карла
Долче
.
Пред
иконом
гори
мирисав
зејтин
у
златном
кандилу
.
Та
је
соба
Ружина
спаваћа
соба
,
а
она
је
красна
жена
Ружа
која
у
белом
ноћном
оделу
пред
иконом
стоји
и
са
прекрштеним
рукама
побожно
се
моли
.
Она
се
дуго
у
себи
Богу
молила
са
највећом
побожности
,
и
тек
један
пут
је
уздахнувши
гласно
проговорила
:
„
Ах
,
мајко
Бога
и
Христа
спаситеља
,
моли
се
сину
своме
за
њих
,
умудри
их
и
сачувај
их
од
те
несреће
.
“
И
после
ових
речи
сузе
јој
потеку
низ
образе
а
она
па’не
на
колена
а
лице
своје
земљи
прислони
.
Тиха
је
била
ноћ
;
у
башти
,
у
целој
кући
,
у
целом
селу
смртна
тишина
;
човек
би
помислио
цео
је
свет
умро
.
А
Ружа
у
својој
соби
—
која
осветљена
беше
са
две
свеће
,
које
су
гореле
на
камину
у
сребрним
чирацима
,
и
светлошћу
,
која
је
долазила
из
кандила
—
пред
сликом
мајке
Божје
молећи
се
,
наличила
је
у
белој
својој
хаљини
анђелу
бола
и
туге
који
оплакује
овај
свет
.
То
је
тако
још
дуго
трајало
;
у
један
пут
као
да
се
неко
тихо
бактање
чу
.
Ружа
устане
и
баци
свој
поглед
к
вратима
од
куд
је
мислила
да
лупа
долази
.
Сат
у
оближњој
соби
избијао
је
дванаест
.
У
тај
мах
врата
се
отворише
,
и
тихо
као
неки
дух
кроз
њих
у
собу
уђе
један
човек
.
Ружа
се
уздркће
.
Она
је
могла
познати
овог
што
уђе
,
и
зато
устрашено
повиче
:
„
Ви
!
...
За
име
Бога
,
ви
овде
!
“
„
У
неприлично
доба
је-л’-те
?
Ја
знам
да
то
није
лепо
,
и
да
се
ви
зато
морате
срдити
;
ал
’
ако
ме
саслушате
,
ви
ћете
ми
опростити
.
“
Ово
је
био
Младен
,
који
је
страшно
изгледао
.
Коса
му
је
била
разбарушена
као
у
вешца
;
лице
му
је
било
бледо
и
глатко
као
у
самртника
;
очи
закрвављене
и
пуне
ватре
као
у
злочинца
,
кога
грижа
савести
гони
.
Кад
је
горње
речи
говорио
он
је
и
у
своме
гласу
и
у
целоме
своме
телу
дрктао
.
Ружа
га
страшљиво
погледа
,
после
њен
поглед
постане
презрителан
,
као
што
јој
је
и
глас
био
кад
је
проговорила
:
„
Дакле
нема
човека
на
овоме
свету
који
није
издајица
или
непоштен
?
“
Младена
ове
Ружине
речи
за
срце
уједу
и
зато
смућено
одговори
:
„
Ја
знам
да
сам
неприлично
учинио
и
вашу
нежност
тим
увредио
што
сам
дошао
пред
вас
у
ово
необично
доба
;
ал
’
ја
сам
се
заклео
живим
Богом
да
ћу
вас
још
један
пут
видети
.
Госпођо
,
тако
ми
мога
спасења
!
да
сам
јамачно
могао
знати
да
до
сутра
нећу
погинути
,
ја
бих
дочекао
сутрашњи
дан
,
па
бих
онда
дошао
к
вама
да
вас
видим
,
па
да
умрем
.
“
Ружа
га
са
сумњом
и
чуђењем
погледа
,
па
после
мало
као
да
се
уверила
о
Младеновом
поштењу
са
радости
рече
:
„
Ви
о
смрти
говорите
,
...
.
ви
јамачно
нисте
с
овима
.
“
И
руком
покаже
врата
од
леве
стране
,
која
—
као
што
рекосмо
—
у
ред
соба
вођаху
.
Сад
опет
Младен
њу
зачуђено
погледа
.
Из
тог
се
погледа
могло
видети
да
он
њу
не
разуме
.
А
Ружа
се
пусти
у
неке
мисли
,
и
тако
се
учини
ћутање
,
које
после
Ружа
прекине
,
говорећи
с
уверењем
:
„
Не
,
не
,
ви
нисте
с
овима
.
Та
у
часовима
свога
очајања
и
искушења
због
човечјег
непоштења
и
издајства
,
у
часовима
,
у
којима
сам
губити
почела
веру
према
целоме
свету
,
само
је
ваше
лице
било
које
ми
се
појављивало
,
и
које
ме
опомињаше
да
свет
није
са
свим
рђав
,
јер
ја
сам
увек
веровала
да
сте
ви
поштен
човек
,
о
вама
се
никад
нисам
смела
посумњати
.
Ја
бих
се
смела
била
заклети
да
ви
нисте
ни
отпадник
ни
издајица
...
О
је-л’-те
,
ја
се
нисам
варала
,
ви
нисте
с
овима
?
“
„
Ал
’
с
киме
?
С
каквим
то
:
овима
?
“
Ружино
лице
,
које
пре
бледо
бејаше
,
облије
руменило
на
ове
Младенове
речи
,
и
очи
,
које
пре
усануле
већ
беху
,
устрепте
жаром
,
после
тога
са
неисказано
нежним
гласом
проговори
:
„
О
,
мајко
Бога
живог
,
ти
си
саслушала
моју
свакидашњу
молбу
!
“
После
ухвати
Младена
обема
рукама
па
му
ватрено
рече
:
„
Закуните
ми
се
једним
свемогућим
Богом
и
свим
,
што
вам
је
свето
на
овоме
свету
,
да
ви
ништа
не
знате
о
томе
,
ко
је
у
овим
собама
на
лево
и
шта
се
тамо
ради
,
па
ћу
онда
рећи
да
вас
је
сам
Бог
послао
овамо
мени
,
на
моју
свакидашњу
молбу
.
“
Младен
подигне
десну
руку
небу
,
па
од
срца
проговори
:
„
Заклињем
се
.
“
„
Хвала
Богу
.
—
ускликну
радосно
Ружа
—
Боже
,
ти
си
ме
услишио
,
и
учинио
си
ми
на
руку
,
да
могу
помоћи
кукавном
српском
народу
!
Боже
,
хвала
теби
!
“
„
Српском
народу
?
...
Ви
хоћете
да
помажете
српском
народу
?
...
Зар
сте
и
ви
кадгод
о
томе
мислили
?
...
Зар
?
...
“
Овако
је
Младен
говорио
зачуђено
,
не
знавши
шта
да
мисли
о
Ружи
.
Али
Ружа
то
није
ни
слушала
него
само
у
своме
одушевљењу
говорила
је
овако
:
„
Боже
,
мој
драги
Боже
,
од
кад
ја
молим
од
тебе
ту
милост
,
коју
си
ми
данас
учинио
!
Данас
си
ми
дао
прилику
да
сачувам
српску
крв
,
која
и
у
мојим
жилама
тече
,
од
црних
намера
,
које
се
против
ње
овде
граде
,
под
овим
кровом
,
под
којим
и
ја
живим
...
“
После
ових
речи
окрене
се
Младену
,
ухвати
га
нежно
за
руку
па
плачући
продужи
говор
свој
:
„
Видите
,
ја
сам
вам
најнесрећније
створење
на
овом
свету
.
Судби
није
доста
било
што
ме
је
од
мога
рођења
почела
гонити
,
што
ми
је
укратила
до
данаске
све
нежности
и
милости
,
за
којима
женско
срце
толико
тежи
,
већ
ме
је
још
бацила
међу
оне
,
да
с
њима
живим
,
који
су
крвници
моме
идолу
,
јединоме
,
за
ким
би
ми
слободно
било
гинути
,
и
које
ми
је
сад
једино
мило
на
овоме
свету
—
моме
српскоме
роду
...
Ево
овде
у
овим
оближњим
собама
скупљају
се
најцрњи
злотвори
српскога
народа
.
Ту
се
са
мојим
мужем
састају
и
Србима
о
злу
мисле
.
Сва
несрећа
,
која
се
дојако
стешчала
на
кукавно
Српство
у
околини
,
из
ових
је
соба
изишла
—
ватра
их
спалила
!
“
Младен
стајаше
као
окамењен
од
чуда
и
дивоте
.
Он
пред
собом
гледаше
оно
створење
,
које
је
некада
било
идол
његов
;
он
сад
гледаше
Ружу
,
која
је
увек
хладна
била
као
камен
,
о
којој
он
није
никад
ни
помислити
могао
да
она
разуме
како
нежно
чувство
,
—
сад
гледаше
ту
Ружу
где
сузе
лије
низ
своје
бело
лице
због
несреће
српског
народа
,
—
а
српски
народ
био
је
и
његов
идол
,
истина
други
идол
,
ал
’
од
како
је
Ружа
постала
туђа
вереница
,
једини
његов
идол
.
А
ово
промисливши
мрави
га
подиђу
,
а
то
бејаше
због
милине
и
страве
.
„
Она
,
за
коју
нико
није
могао
ни
помислити
да
познаје
што
лепше
од
охолости
и
обести
,
она
сад
тужи
и
гине
за
српском
народности
;
а
српска
је
народност
и
мени
тако
исто
мила
као
и
она
;
јамачно
ће
бити
и
у
њеном
срцу
љубави
према
мени
,
јер
сродства
и
симпатије
има
у
нашим
душама
.
“
Овако
размишљаше
он
у
себи
,
и
ове
му
мисли
причињаваху
божанствену
милину
.
„
Али
ако
она
мене
тако
љуби
као
ја
њу
,
ако
сам
ја
пропустио
што
учинити
да
она
постане
моја
,
ако
је
она
с
мог
немарства
и
с
моје
сметености
постала
туђа
и
тим
несрећна
?
“
Са
овим
мислима
страва
му
срце
обузме
.
За
стравом
тајна
туга
и
љути
болови
.
А
ови
болови
натерају
му
нове
плаховитије
сузе
на
очи
.
Ружа
опази
те
сузе
па
са
чуством
рекне
:
„
Ви
мене
жалите
,
хвала
вам
!
Ја
сам
то
заслужила
.
Али
сад
немојмо
мислити
о
себи
већ
договарајмо
се
о
томе
како
ћемо
општој
ствари
помоћи
.
“
После
ових
речи
ухвати
Младена
за
руку
,
узме
са
камина
једну
свећу
,
на
га
поведе
у
другу
собу
.
„
Куда
?
“
запита
је
он
.
„
Овамо
,
да
вам
покажем
каке
су
овде
приправе
.
Ту
лежи
сребро
и
злато
на
гомилама
.
Ово
су
ти
несрећници
од
сиротињо
пограбили
и
поотимали
,
па
сад
тим
хоће
да
победе
Србе
.
Ал
’
сад
им
то
неће
испасти
за
руком
,
јер
је
мени
Бог
вас
послао
,
и
ми
ћемо
им
покварити
њихову
намеру
.
Ви
ћете
од
овог
блага
узети
што
више
можете
понети
,
па
ћете
онда
што
брже
можете
у
С
.
Томаш
.
“
„
У
С
.
Томаш
?
!
“
„
Јесте
у
С
.
Томаш
,
да
С
.
Томаш
сачувате
од
пропасти
.
“
„
С
.
Томаш
више
не
треба
чувати
!
“
„
Не
треба
чувати
?
Да
ви
знате
то
,
што
ја
знам
,
не
бисте
тако
говорили
...
Видите
:
прекјуче
су
ови
несрећници
скупили
се
и
уговорили
међу
собом
да
се
свакако
упру
и
С
.
Томаш
задобију
.
Они
су
наумили
са
преваром
,
подмићењем
,
и
после
са
најодабранијом
војском
својом
на
С
.
Томаш
ударити
;
а
кад
га
узму
,
огњем
ће
га
попалити
,
С
.
Томаш
поносито
гнездо
од
соколова
,
и
сва
друга
места
,
која
су
јунаке
изродила
...
После
оваког
договора
они
су
међу
собом
силно
благо
искупили
.
Ово
благо
они
су
од
сиротиње
поотимали
,
и
то
благо
јамачно
још
и
сад
у
овој
соби
до
нас
лежи
,
јер
ту
је
њихова
општа
каса
...
Ходите
,
ходите
!
Божјим
вас
именом
преклињем
,
ходите
,
и
док
се
несрећници
ти
у
овим
собама
с
леве
стране
договарају
,
ми
ћемо
овде
ући
у
њихову
благајницу
,
ви
ћете
узети
што
више
можете
понети
,
па
похитајте
у
С
.
Томаш
,
подајте
то
благо
браћи
,
нека
себи
набављају
што
више
оружја
и
џебане
,
јавите
им
како
је
овде
,
опомените
их
,
а
ја
ћу
онда
бити
утешена
,
јер
кад
они
дознаду
од
куд
им
прети
пропаст
онда
ће
се
они
сачувати
,
а
кад
узимају
још
к
томе
праха
и
друге
ратне
потребе
њих
нико
неће
моћи
победити
...
и
ја
ћу
после
тога
радо
умрети
,
ако
због
мог
дела
мрети
устреба
,
јер
ја
ћу
знати
да
за
народ
мрем
коме
сам
ја
помогла
.
“
После
ових
речи
повуче
Младена
оближњој
соби
говорећи
:
„
Ходите
,
брже
,
брже
.
“
Младен
стаде
и
Ружу
оштро
погледа
.
Кад
она
ово
опази
,
стаде
,
пусти
му
руку
из
своје
руке
па
са
жалости
проговори
:
„
Ви
мени
замерате
,
што
сам
вас
наговарала
да
узмете
одавде
благо
и
тиме
као
неку
крађу
учините
!
...
Али
ја
сам
вам
већ
рекла
да
је
то
оних
,
којима
бисте
ви
однели
,
јер
су
ови
несрећници
све
то
од
сиротиње
поотимали
...
“
Младен
хтеде
да
јој
нешто
проговори
.
„
Немојте
говорити
!
Ја
видим
да
ви
нећете
ни
то
да
учините
што
само
наличи
на
непоштење
.
Добро
!
То
вам
нико
не
може
замерити
;
али
ево
сад
вас
молим
:
учините
што
можете
учинити
,
и
што
вам
је
и
дужност
да
чините
.
Идите
у
С
.
Томаш
и
реците
тамо
браћи
својој
,
што
сте
сад
чули
,
реците
им
да
ће
на
њих
данас
,
сутра
,
прекосутра
,
који
дан
ударити
,
опомените
их
да
буду
сваки
час
на
опрезу
...
Идите
,
идите
док
није
касно
.
“
После
ових
речи
склопи
своје
руке
.
Лепа
је
она
овако
била
,
родољубивим
жаром
распаљена
и
склопљеним
рукама
молећи
Младена
,
који
беше
изван
себе
од
милине
,
а
у
исто
доба
и
туга
нека
обузме
га
.
Он
јој
хтеде
нешто
говорити
;
али
речи
,
које
га
у
свечаним
приликама
увек
изневераваху
,
и
сад
га
беху
изневериле
.
А
и
иначе
,
где
су
речи
које
могу
исказати
необично
чуство
?
Та
разговор
је
врло
сиромашан
,
кад
човек
у
говору
неко
само
мало
необичније
осећање
хоће
коме
да
саопшти
.
Ако
овај
и
сам
већ
тако
није
осећао
,
неће
се
разумети
.
Младен
после
Ружиних
речи
,
само
је
могао
ове
речи
с
тешком
натегом
изрећи
:
„
Касно
је
већ
!
“
„
Касно
?
Како
касно
?
Знате
ли
ви
шта
сад
рекосте
,
јесте
ли
при
себи
?
“
Младен
обадвема
својим
рукама
стисне
се
за
чело
,
баш
као
да
се
сумња
да
ли
му
је
глава
на
месту
,
јер
се
тај
дан
чудне
ствари
с
њиме
догађаху
.
После
мало
времена
са
уверењем
проговори
:
„
Да
госпођо
,
за
С
.
Томаш
је
сад
већ
све
касно
,
јер
је
С
.
Томаш
данас
пао
.
“
„
Пао
?
...
А
ви
?
Ви
га
нисте
бранили
?
Ви
нисте
смели
на
шанчевима
бити
?
Ви
сте
се
страшили
?
Ви
сте
се
бојали
смрти
?
“
„
Бојао
сам
се
смрти
?
...
“
Ово
рече
па
ућути
,
јер
га
у
један
пут
нека
сумња
спопадне
:
„
Ова
мене
хоће
да
искуша
,
—
мнијаше
он
у
себи
;
—
хоће
да
види
јесам
ли
ја
на
царској
и
на
народној
страни
,
па
кад
ово
дозна
,
да
ме
преда
бунтовницима
,
који
су
у
собама
њеног
мужа
,
као
што
је
пре
она
сама
рекла
.
“
Ова
сумња
прође
му
брзо
као
муња
кроз
главу
и
учини
му
се
врло
веројатна
.
„
Умрети
њеним
издајством
?
—
мишљаше
даље
у
себи
.
—
Она
да
ми
зада
смрт
,
за
коју
сам
ја
увек
умрети
био
готов
?
О
Боже
!
...
“
После
брзо
дода
:
„
Па
шта
се
ја
бојим
?
Та
ја
сам
зато
и
дошао
,
да
њу
видим
па
после
да
умрем
.
Чему
да
ја
још
и
дуже
живим
,
кад
ми
и
она
о
глави
ради
?
“
И
после
ових
мисли
дубоким
и
жалосним
гласом
проговори
:
„
Госпођо
моја
,
ја
се
смрти
нисам
бојао
;
ја
сам
се
борио
на
С
.
Томашким
шанчевима
догод
непријатељ
није
продро
;
а
и
после
ја
сам
последњи
био
,
који
сам
уступио
;
ја
нисам
обилазио
смрти
;
камо
срећа
да
ни
она
мене
није
обишла
!
...
“
После
тога
мало
ућути
,
сузним
очима
погледа
Ружу
,
па
тихо
продужи
:
„
Јер
онда
не
бих
знао
да
ви
можете
моју
пропаст
желети
.
“
Ружа
је
врло
добро
разумела
,
шта
Младен
хтеде
рећи
,
и
зато
се
тргне
као
да
је
изненада
голом
ногом
на
змију
стала
.
„
Шта
,
ви
о
мени
сумњате
?
Још
и
то
?
Боже
,
ти
имаш
право
мене
казнити
;
али
ово
је
врло
строго
—
ово
је
врло
горко
!
“
И
после
ових
речи
своје
бледо
лице
рукама
покрије
.
Младену
се
ражали
;
њему
тешко
бејаше
видети
како
је
ожалостио
ову
лепу
жену
,
о
које
искрености
одмах
се
уверио
био
.
Зато
се
одмах
покаје
за
оне
прекоре
које
је
рекао
;
срце
му
силно
почне
куцати
,
крв
му
на
ново
узаври
,
и
он
с
највећим
очајањем
говораше
:
„
Ах
,
смрти
!
Како
би
ми
сад
добро
дошла
!
“
„
Смрт
?
...
И
ви
то
исто
жените
што
и
ја
,
а
сумњате
се
о
мени
?
...
Да
,
да
,
ви
и
право
имате
кад
видите
где
и
с
ким
живим
!
Али
,
да
се
ја
нисам
надала
да
ћу
народу
моћи
помоћи
,
мислите
да
бих
ја
овде
била
?
...
“
Мало
умукне
,
јер
јој
сузе
говор
загушише
.
„
Од
данас
ја
више
ником
нећу
моћи
помагати
,
—
продужи
мало
по
том
.
—
Ви
вељасте
да
би
вам
смрт
добро
дошла
,
е
добро
,
...
умримо
заједно
!
“
Младен
је
чудно
погледа
.
Но
она
и
не
гледаше
то
,
већ
откопча
своју
белу
хаљину
која
беше
тесно
прсима
прикопчана
,
и
док
копче
попустише
,
укаже
се
снежан
врат
и
дивне
беле
прси
.
Младена
подиђу
мрави
;
сав
се
уздркће
јер
,
као
да
га
је
грозница
спопала
,
тако
му
крв
у
жилама
ускипи
.
Ружа
извади
из
својих
недара
један
мали
златан
крст
па
проговори
:
„
Онај
дан
кад
сам
се
венчала
са
својим
мужем
,
дошла
је
била
у
моју
собу
моја
стара
дојкиња
—
Бог
да
јој
душу
прости
!
—
па
ми
је
дала
овај
крст
.
„
Дете
моје
,
—
вељаше
ми
она
—
нај
ово
,
што
сам
за
спомен
добила
од
онога
,
кога
сам
љубила
као
своју
душу
,
чувај
то
,
а
дај
Боже
да
ти
никад
не
устреба
,
...
али
...
али
...
“
После
ових
речи
она
зајеца
од
плача
.
Ја
сам
је
себи
пригрлила
и
тешила
док
сам
могла
,
после
ударим
и
сама
у
плач
,
јер
се
и
на
мом
срцу
било
стешчало
—
ја
сам
и
онда
већ
врло
несрећна
била
.
„
Ружо
моја
,
драго
моје
дете
,
—
говораше
ми
дојкиња
кад
је
до
гласа
могла
доћи
;
—
овај
се
крст
отвара
,
кад
се
притисне
овај
мали
рубин
који
је
у
њему
као
украс
.
Кад
овај
крст
овако
отвориш
,
у
њему
ћеш
видети
зеленкаст
прашак
...
Прашак
овај
преко
сто
година
већ
у
овом
крсту
стоји
,
јер
до
данас
никоме
није
требао
,
који
је
овај
крст
у
својим
недрима
носио
;
али
прашак
тај
не
губи
своју
снагу
:
у
чаши
чисте
воде
он
може
угасити
десет
живота
нагло
и
без
бола
.
“
“
Кад
је
Ружа
ово
изговорила
,
притисне
онај
мали
рубин
који
је
на
крсту
.
Крст
се
отвори
и
у
њему
се
угледа
мало
зеленкастог
праха
.
После
приступи
камину
где
је
била
једна
чаша
и
до
чаше
у
једном
красно
израђеном
стаклу
чиста
вода
.
Она
саспе
из
крста
прах
у
чашу
па
је
налије
водом
;
цела
вода
добије
отворено
зелену
светлу
боју
;
ову
чашу
пружи
Младену
говорећи
:
„
Испијте
половину
;
друга
половина
нека
остане
за
мене
.
“
Младен
је
још
једнако
дрктао
.
После
опет
жељно
погледа
Ружу
:
на
њеном
је
лицу
озбиљност
била
написана
.
„
Ви
се
устежете
?
—
запита
га
после
мало
времена
.
—
Вама
је
жао
умрети
?
“
„
Жао
ми
је
умрети
?
О
,
лепа
госпођо
,
ви
сте
зло
разумели
мој
поглед
.
Ви
мене
не
бисте
тако
запитали
били
,
да
мене
и
моју
прошлост
познајете
.
Видите
:
ја
сам
имао
оца
и
мајку
,
који
су
мени
врло
добри
били
,
и
које
сам
ја
неисказано
љубио
;
ја
сам
био
млад
и
угледан
;
моји
другови
мене
миловаху
;
добро
сам
био
примљен
у
женским
круговима
;
све
су
се
радости
овога
света
на
мене
осмевале
...
и
ја
сам
све
то
оставио
и
изгубио
;
претурио
сам
половину
света
тражећи
највеће
опасности
и
смрт
;
и
то
све
зато
што
она
не
могаше
бити
моја
,
коју
сам
ја
врло
миловао
...
Боже
мој
,
ја
никад
нисам
њену
руку
у
своју
узео
,
ја
нисам
њу
никад
пољубио
,
никад
мене
она
није
љубазно
погледала
,
и
опет
ми
је
живот
несносан
постао
,
кад
је
она
туђа
постала
.
Мени
би
смрт
добро
дошла
била
још
и
онда
кад
се
све
,
све
на
свету
на
мене
осмевало
осим
ње
.
А
данас
?
Како
би
мени
жао
било
умрети
данас
,
кад
ми
је
једна
рака
клета
уграбила
и
оца
и
мајку
,
кад
су
ми
руже
младости
увеле
и
с
лица
их
нестало
,
и
поред
моје
младости
седина
пробија
кроз
моје
власи
?
А
данас
могу
без
бриге
умрети
,
јер
сам
и
дужности
своје
испунио
према
другоме
своме
идолу
—
српском
народу
,
проливши
крв
за
њега
из
осам
тешких
рана
...
Како
би
мени
жао
било
данас
умрети
па
још
с
оном
,
коју
сам
тако
безгранично
љубио
?
...
Зар
за
мене
може
бити
веће
блаженство
него
с
вама
умрети
?
“
И
после
ове
своје
исповести
стидљиво
у
земљу
погледа
.
Из
њега
се
видело
да
му
је
врло
тешко
било
изрећи
исповест
.
Ружа
беше
у
њега
упрла
свој
пламенити
поглед
.
Ни
она
се
томе
,
што
је
чула
,
јамачно
није
надала
;
а
страшио
је
много
морала
патити
док
је
Младен
говорио
,
јер
је
тако
изгледала
као
што
Кореџијо
пише
мајку
Божју
на
икони
код
крста
Исусова
.
Бледа
,
без
живота
,
само
очи
пуне
жара
,
а
уста
једва
могаху
изрећи
:
„
Ви
мене
,
за
мене
?
“
„
Све
за
вас
,
—
прихвати
Младен
одушевљено
и
озбиљски
.
—
Самртник
се
неће
јамачно
претварати
;
самртник
не
лаже
;
његове
су
речи
истините
,
као
што
је
и
створитељ
света
—
вечни
Бог
;
а
ја
...
ја
ћу
још
само
за
неколико
тренутака
живети
!
“
И
руку
пружи
за
чашом
отрова
.
„
Ја
најпре
,
ја
!
“
узвикне
Ружа
и
чашу
к
својима
устима
принесе
.
„
Мати
,
мати
!
...
„
Сећаш
ли
се
оног
сата
,
„
Кад
си
мени
око
врата
„
Беле
руке
савила
.
“
Зачује
се
у
исти
мах
испод
свилених
завеса
,
које
су
постељу
покривале
један
нежан
глас
,
а
то
беше
глас
детета
,
које
је
у
сну
говорило
.
Ружина
се
десница
задркће
,
чаша
јој
падне
из
руке
и
на
комаде
прсне
.
„
Ах
;
ја
сам
мати
!
“
цикне
она
и
као
без
душе
к
постељи
полети
и
завесе
с
постеље
подигне
.
Под
завесима
у
дубоком
и
слатком
сну
почиваше
красно
мушко
чедо
,
као
какво
плавокосо
анђеоче
.
Ружа
се
баци
на
њега
,
пригрли
га
својим
прсима
са
матерњом
љубави
,
почне
га
љубити
и
кроз
плач
говорити
:
„
Чедо
моје
,
он
и
у
сну
говори
песму
коју
је
научио
од
своје
мајке
.
Слатко
моје
дете
,
голубе
мој
,
мој
Младене
.
“
Младен
се
укочи
!
Шта
је
њему
више
требало
дознати
него
што
је
знао
?
Ружа
је
своје
чедо
Младеном
звала
,
и
научила
га
песму
,
која
је
њему
најмилија
била
.
То
је
била
божанствена
наслада
за
њега
,
али
за
мало
,
јер
сад
се
лупа
зачује
у
оближњој
соби
и
један
глас
који
говораше
:
„
Шта
је
то
?
Каква
је
то
бука
?
“
И
после
овог
гласа
врата
се
отворе
,
те
кроз
њих
у
собу
уђе
Ружин
муж
.
„
Ђаво
,
—
дрекне
овај
опазивши
Младена
;
—
данас
ме
срећа
добро
служи
.
“
После
се
окрене
на
повиче
:
„
Овамо
,
господо
,
овамо
!
“
У
томе
у
собу
се
скркља
до
једио
дванаест
људи
,
који
различно
беху
одевени
,
али
сви
скупоцено
и
богато
,
и
сви
имађаху
уза
се
светло
оружје
.
„
Ево
,
господо
,
—
проговори
им
Ружин
муж
показујући
руком
на
Младена
;
—
ово
је
од
оних
,
који
издају
и
продају
отаџбину
;
ја
сам
га
већ
одавна
забележио
,
па
ми
је
данас
и
незван
под
руку
дошао
.
“
После
мало
подсмејателно
продужи
:
„
Момче
се
ово
загледало
у
моју
жену
,
кад
је
она
још
девојка
била
,
па
је
сад
јамачно
зато
дошао
да
јој
искаже
своје
јаде
;
али
худе
је
среће
,
јер
ево
тражећи
голубицу
наишао
је
на
јастреба
.
“
„
Vad
Rácz
?
“
запита
један
из
круга
.
„
Иген
“
бејаше
одговор
.
„
Врло
добро
,
и
тако
је
џелат
сад
беспослен
!
“
проговори
више
њих
.
„
Баш
добра
забава
за
народ
!
Овај
је
као
што
ваља
сазрео
за
вешала
!
“
Младен
погледа
да
види
тога
,
који
ово
говораше
,
јер
му
се
глас
познат
учини
;
није
се
варао
—
то
бејаше
онај
судац
,
који
је
крао
вратове
његовим
љубимцима
,
сиротној
бачванској
породици
.
Он
хтеде
да
говори
,
ал
’
у
тај
мах
Ружин
се
муж
окрене
слугама
,
који
у
томе
са
ланцима
уђоше
у
собу
,
па
повиче
:
„
Вежите
га
!
“
Слуге
пођу
Младену
;
али
Ружа
,
која
је
одмах
дете
своје
оставила
била
док
јој
је
муж
дошао
,
баци
се
међу
слуге
па
са
очајањем
повиче
:
„
Натраг
!
Нико
да
се
не
усуди
у
њега
дирнути
,
јер
...
“
Слуге
погледе
своје
господаре
.
„
Вежите
га
!
“
продера
се
Ружин
муж
.
„
Ако
Бога
знате
,
а
тако
вам
среће
и
здравља
,
не
дирајте
га
!
Та
он
је
овде
у
мојој
соби
,
и
ја
ћу
га
бранити
;
ево
мене
,
али
њега
немојте
дирати
!
“
„
Ха
,
ха
,
ха
!
“
заори
се
са
свију
страна
;
а
Ружин
муж
љутито
дрекне
:
„
Вежите
га
!
“
Момци
пођу
к
Младену
,
но
пре
него
што
су
до
њега
доћи
могли
,
он
притрчи
Ружи
,
клекне
пред
њу
,
и
са
највећим
поштовањем
пољуби
је
у
белу
руку
.
Кад
је
он
своја
уста
принео
Ружиној
руци
,
она
се
сагне
и
у
чело
га
пољуби
.
Младеново
се
лице
крвљу
облије
,
рукама
својима
стисне
страну
од
срца
па
с
усхићењем
завиче
:
„
Она
мене
љуби
!
Сад
радо
умирем
!
“
Момци
га
склептају
и
окују
у
тешко
гвожђе
.
Младен
баци
на
Ружу
још
један
љубави
пун
поглед
,
па
пође
пред
својим
гонитељима
.
Кад
су
сви
из
собе
изашли
,
Ружа
се
занесе
и
колика
је
дуга
о
земљу
се
стропошта
.
Тако
је
она
без
свести
лежала
;
нико
је
није
неговао
,
јер
она
беше
остављена
;
нико
други
не
бејаше
до
ње
него
само
њено
младо
чедо
,
које
је
у
слатком
сну
успавано
било
.
Ружа
је
дуго
тако
у
несвестици
била
.
Она
није
чула
ни
звеку
ланаца
,
ни
лупу
више
кола
,
на
којима
су
ти
отпадници
отишли
и
Младена
са
собом
однели
.
Зора
је
већ
била
,
кад
је
к
себи
дошла
и
своје
очи
отворила
.
Но
у
исти
час
страховито
цикне
,
и
на
ново
падне
од
страха
.
На
собним
вратима
беху
две
грдне
човечине
:
обадвојица
беху
мрка
погледа
,
мрки
брци
и
страшно
оружје
бејаше
у
њих
.
XИ
.
С
.
ТОМАШКА
ПРОПАСТ
Или
грми
ил
’
се
земља
тресе
?
—
Паде
тама
од
неба
до
земље
,
Није
тама
од
Бога
саздана
Већ
од
брза
праха
и
олова
.
С
.
Н
.
П
.
Паши
људи
и
у
Војводству
мисле
да
би
српска
војска
јамачно
заузела
била
Суботицу
,
само
да
није
оклевала
,
већем
одмах
чим
је
Сомбором
овладала
да
је
на
Суботицу
ударала
.
Ја
не
знам
је
ли
тако
,
а
баш
то
толико
и
не
спада
у
ову
приповетку
;
али
то
знам
да
су
Маџари
врло
јаки
били
у
Суботици
кад
се
наши
с
њима
побише
,
а
и
то
знам
да
им
је
врло
мило
било
што
не
беху
Србијанци
у
нашој
војсци
.
Ја
не
знам
ни
је
ли
било
паметно
што
наши
удараху
на
Суботицу
са
мало
војске
противу
целе
доњоземске
маџарске
војске
;
али
то
знам
да
је
врло
велика
несрећа
за
Србе
била
што
су
под
Суботицом
изгубили
мегдан
,
јер
,
као
што
рекох
,
од
Суботице
се
наши
започеше
јади
.
Пре
суботичке
битке
Маџари
су
од
Србаља
љуто
зазирали
,
бојали
су
се
Србијанаца
као
живе
ватре
,
и
почеше
губити
сву
надежду
да
ће
са
Србима
на
крај
изаћи
.
Кад
су
Срби
Сомбором
овладали
,
у
Маџаре
је
таки
страх
ушао
,
да
су
сви
бежали
и
селили
се
из
Војводства
,
који
су
им
икад
најмање
што
скривили
.
Да
Србљи
нису
изгубили
битку
под
Суботицом
,
да
им
није
пропао
„
жуја
“
и
други
топови
,
Маџари
не
би
смели
ићи
у
Бачку
;
а
како
су
се
пре
тога
љуто
опекли
на
С
.
Томашу
,
нема
тога
на
свету
,
који
би
их
на
С
.
Томаш
могао
повести
.
Али
после
суботичке
битке
,
кад
се
разгласило
да
нема
Србијанаца
у
нашој
војсци
,
охрабре
се
тако
да
су
се
одважили
и
на
С
.
Томаш
ударити
.
Но
пре
него
што
су
силом
ударили
на
С
.
Томаш
хтедоше
га
преваром
или
митом
задобити
.
Моје
лепе
читатељке
се
опомињу
,
како
је
Ружа
приповедала
Младену
,
да
се
у
собама
њенога
мужа
маџарска
господа
скупљају
,
да
имају
много
благо
,
које
обећавају
оном
ко
изда
С
.
Томаш
.
То
је
све
тако
и
било
,
али
у
Срба
не
могаше
наћи
издајицу
;
у
С
.
Томашу
је
свако
готов
био
на
смрт
а
на
издајство
нико
ни
за
које
благо
овога
света
.
Кад
Маџарима
ни
новац
ни
превара
не
изађе
за
руком
,
а
они
почеше
обећавати
и
претити
.
Перцел
,
који
је
Маџаре
на
С
.
Томаш
водио
,
оправи
књигоношу
с
књигом
,
у
којој
поздрављаше
Србе
и
мољаше
их
да
се
лепо
предаду
па
ће
их
он
чувати
и
бранити
од
сваког
зла
,
па
ако
усхтедну
војевати
уз
њега
обдариће
их
боље
него
ма
који
цар
,
даће
свима
светло
оружје
и
господско
руво
,
даће
им
част
и
достојанство
,
осим
тога
поделиће
међу
њима
небројено
благо
,
—
а
ако
се
противе
и
за
24
сата
се
не
предаду
,
он
ће
ударити
силом
на
С
.
Томаш
па
га
огњем
попалити
и
тако
га
разрушити
да
му
се
не
зна
ни
места
,
а
што
се
год
живо
нађе
поклати
па
још
ни
детету
у
утроби
материној
неће
опростити
.
Кад
вође
ову
књигу
проучише
и
видеше
шта
им
књига
каже
они
се
мало
престрашише
,
али
не
ради
себе
него
ради
силнога
народа
,
који
се
из
целе
околине
овамо
слегао
био
са
својим
женама
и
својом
децом
.
Они
знађаху
да
је
непријатељ
врло
јак
и
да
С
.
Томаш
лако
може
пасти
па
им
жао
бејаше
да
такав
поштен
и
честит
народ
у
лудо
и
без
обране
гине
,
јер
већина
овога
бејаше
без
оружја
.
Гдекоји
официри
,
који
су
јамачно
знали
да
С
.
Томаш
мора
пасти
,
световаху
народ
да
купи
све
своје
па
да
остави
С
.
Томаш
и
спасе
себе
.
Али
народ
из
једног
гласа
повиче
:
„
Ми
ћемо
ту
остати
и
шаком
и
батином
се
бранити
до
последње
капи
крви
.
Ако
се
ви
бојите
а
ви
идите
,
ми
вам
не
кратимо
;
али
пушке
и
топа
нећете
са
собом
носити
.
“
Маџари
видевши
да
се
Србљи
неће
хтети
предавати
,
ударе
на
С
.
Томаш
,
да
га
силом
отму
.
То
је
било
2
априла
1849
године
око
8
сати
у
јутру
.
Време
је
љуто
било
;
ветар
је
беснео
и
прашину
дизао
до
неба
;
човек
би
рекао
,
небо
се
ражљутило
или
зато
што
су
се
Маџари
опет
усудили
ударити
на
С
.
Томаш
где
су
толико
пута
сломијени
били
,
или
зато
што
су
Србљи
С
.
Томаш
оставили
на
мало
војске
,
која
је
зло
оружана
била
.
У
С
.
Томашу
није
било
великих
топова
није
било
ни
другог
оружја
у
изобиљству
.
Српска
је
снага
била
у
одважности
,
постојанству
и
јогунству
што
чини
јунаке
.
А
да
је
још
доста
оружја
и
џебане
било
,
било
би
муке
за
Маџаре
,
ма
да
су
они
и
имали
многу
војску
,
најбоље
топове
из
царевих
градова
.
Кад
Маџари
нападоше
на
С
.
Томаш
,
они
то
учинише
са
две
стране
.
Једни
пођоше
с
великим
топовима
на
врбашки
шанац
,
у
коме
је
био
Боснић
са
целим
батаљоном
Граничара
и
нешто
мало
својевољаца
.
А
они
дивно
дочекаше
непријатеља
.
Маџари
јуришише
—
Срби
их
пустише
својим
шанчевима
до
једног
пушкомета
,
па
онда
просуше
међу
њих
живу
ватру
.
Ко
је
видео
како
Србљи
згодно
пушком
гађају
,
онај
зна
шта
се
овде
с
Маџаром
догодило
.
Маџари
три
пут
јуришише
на
врбашки
шанац
,
али
увек
им
бејаше
лоша
срећа
;
они
не
могаху
ближе
к
шанцу
него
што
пушка
носи
,
док
овамо
Срби
опале
из
својих
пушака
па
почине
од
њих
русвај
.
Али
док
су
се
наши
у
врбашком
шанцу
тако
јуначки
и
срећно
држали
,
дотле
у
другом
шанцу
,
који
се
зваше
„
варадинска
капија
,
“
наши
хуђе
среће
бејаху
.
У
томе
шанцу
беху
две
компаније
Граничара
,
подоста
С
.
Томашана
и
осталих
слободњака
,
сами
јунаци
бољи
од
бољега
,
жива
ватра
и
огњени
змајеви
,
а
међу
њима
Стефановић
,
Прњаворац
и
други
народни
официри
,
за
којима
би
војска
у
пакао
пошла
а
камо
ли
не
би
у
ватру
и
обрану
тако
милога
места
,
као
што
је
нашима
С
.
Томаш
био
.
Дивио
со
показала
та
шака
људи
кад
Маџари
ударише
с
великом
силом
из
грдних
топова
.
Све
што
човек
јунаштвом
учинити
може
Срби
починише
,
ал
’
бадава
,
сила
Бога
не
моли
!
А
каква
је
била
сила
у
Маџара
,
према
нашему
шанцу
где
беху
само
два
три-фунташа
топа
!
Па
још
томе
и
та
несрећа
,
што
је
ветар
нашима
прах
у
очи
сипао
,
наше
је
здраво
бунила
,
а
Маџарима
толико
служила
да
су
око
9
сати
продрли
С
.
Томаш
паде
.
Маџари
,
бесни
од
радости
,
секоше
,
палише
и
рушише
,
кад
у
један
мах
од
врбашке
капије
земља
затутње
.
„
Непријатељ
!
Непријатељ
!
У
ред
!
“
повикаше
вође
.
„
Непријатељ
се
још
држи
у
врбашком
шанцу
“
,
повиче
један
улак
,
који
је
запенушен
на
коњу
дошао
.
Војска
стане
у
ред
и
пође
врбашком
шанцу
,
да
дође
за
леђа
Боснићевој
војсци
.
XИИ
.
СИРОЧЕ
Ој
,
девојко
,
душо
моја
,
Оћеш
ли
ми
љуба
бити
?
С
.
Н
.
П
.
Што
гроб
ладни
једном
свати
Назад
више
он
не
врати
.
Бранко
Р
.
Сумрачак
се
почео
хватати
.
С
.
Томаш
је
све
једнако
у
пламену
.
Маџари
бесни
од
радости
;
вино
тече
као
што
је
крв
тог
дана
текла
!
Та
српско
је
и
једно
и
друго
,
зашто
би
жалили
Маџари
пролевати
?
Срби
,
који
су
само
го
живот
спасли
из
С
.
Томаша
,
оставивши
све
своје
добро
,
које
су
целог
живота
тешком
и
горком
муком
текли
,
раштркаше
се
куд
је
који
могао
.
Страшно
је
било
њих
видети
.
На
једној
страни
њих
петоро-шесторо
,
ко
без
капе
,
ко
бос
,
ко
без
другог
одела
,
гдекоји
у
самој
кошуљи
а
и
та
му
се
на
живоме
телу
запалила
.
На
другој
страни
беху
други
још
гори
и
јаднији
:
жене
са
расплетеним
власима
,
са
раздераним
хаљинама
,
на
прсима
носећи
голо
чедо
,
које
пишти
да
му
се
писка
до
неба
чује
.
Једна
жена
води
за
руку
своје
детешце
,
које
може
бити
од
7
година
,
па
лелече
;
имађаше
петоро
,
и
сад
јој
остаде
то
једно
—
од
других
јој
нема
ни
трага
ни
гласа
.
На
све
стране
око
С
.
Томаша
је
тако
било
;
свагде
жалост
,
пропаст
и
очајавање
.
С
оне
стране
Рекавице
међу
путовима
,
који
у
Фекетић
и
Бечеј
воде
,
ишао
је
један
сам
самцат
.
Одело
је
у
њега
било
као
у
бачких
самовољника
али
издерано
и
све
крваво
;
лице
му
је
било
црно
од
пушчане
чађи
;
коса
му
бејаше
разбарушена
,
а
очи
пуне
жалости
и
туге
.
Сваки
час
око
себе
погледа
и
лево
и
десно
.
Боји
ли
се
кога
,
или
кога
изгледа
?
Неко
време
немирно
гледајући
око
себе
и
завиривајући
час
на
једну
час
на
другу
страну
а
понајвише
гледајући
С
.
Томашу
стајао
је
и
ћутао
;
после
као
да
му
се
бол
силом
отео
уздахне
и
највећом
тугом
поведе
ону
песму
,
која
се
овако
почиње
:
Развија
се
барјак
у
Србина
,
У
Србина
,
који
рода
нема
—
итд
.
Да
је
ко
чуо
,
како
је
тужно
он
певао
ову
песму
,
одмах
би
се
сетио
да
та
песма
из
срца
иде
,
и
да
је
и
њему
тако
исто
као
што
песма
каже
,
да
он
никога
нема
,
до
своје
оружје
,
своју
тугу
и
жалост
.
Јер
,
свршивши
своју
песму
,
ућути
.
Мало
после
узме
у
своје
руке
своју
дугу
пушку
,
погледа
је
љубави
пуним
погледом
,
па
као
да
се
с
њоме
разговара
проговори
:
„
Моја
пушко
,
врло
моје
добро
,
још
тебе
имам
,
само
тебе
на
овоме
свету
.
“
И
после
ових
речи
пригрли
своју
пушку
као
што
се
најбољи
пријатељи
грле
,
стисне
је
к
себи
и
пољуби
.
„
Ех
,
С
.
Томашу
,
С
.
Томашу
!
“
викне
.
После
се
окрене
с
.
томашкој
страни
,
уздахне
,
па
после
опет
тужно
попева
:
„
С
.
Томашу
,
Лазо
еј
,
„
С
.
Томашу
,
српски
Цариграде
,
„
Еј
,
Лазо
еј
.
“
„
Еј
!
“
чу
се
као
одзив
песми
од
воде
Рскавице
.
Певач
погледа
оној
страни
од
куд
је
долазио
одзив
његовој
песми
;
лице
му
сину
,
рашири
своје
руке
,
још
један
часак
—
и
на
његова
прса
паде
један
човек
,
ког
он
највећом
љубави
загрли
и
пољуби
.
Човек
тај
бејаше
бос
и
гологлав
;
осим
кошуље
и
гаћа
на
њему
није
било
другога
одела
,
а
и
то
худно
,
што
бејаше
на
њему
,
било
је
скроз
мокро
;
али
имао
је
са
собом
убојно
оружје
,
преко
рамена
на
црноме
кајишу
бритку
сабљу
,
за
појасом
два
добра
пиштоља
а
у
рукама
своју
дугу
пушку
.
„
Стеване
,
—
хвала
Богу
те
си
жив
остао
!
“
„
Хвала
Богу
ми
остасмо
живи
;
али
,
Петре
,
где
је
г
.
Младен
?
“
„
Ја
не
знам
.
“
„
Шта
,
наопако
?
—
Та
ти
си
с
њиме
био
!
“
„
Јесам
.
“
„
Па
си
га
оставио
у
невољи
несрећниче
!
Проклет
био
,
проклет
био
,
Петре
,
кад
се
ниси
нашао
,
да
с
њиме
у
невољи
погинеш
.
“
„
Чекај
,
не
куни
.
Ти
врло
добро
знаш
,
кад
глас
дође
да
ће
Маџари
ударити
на
нас
и
кад
се
ми
на
обрану
приправљасмо
,
господин
Младен
рече
теби
:
„
Стеване
,
ти
ћеш
ићи
на
варадинску
капију
.
“
—
„
А
ви
,
господине
?
“
—
„
Ја
ћу
с
Петром
на
другу
страну
,
“
одговорио
ти
је
он
.
“
„
Јесте
,
тако
је
било
;
али
мени
се
одмах
зломе
слутило
.
Ја
бих
дао
моју
десну
руку
да
ме
је
г
.
Младен
са
собом
повео
;
ја
њега
не
бих
оставио
у
невољи
,
као
што
си
ти
учинио
.
“
„
Мир
,
брате
,
не
убадај
!
—
рече
мало
оштрије
Петар
.
—
Ти
можеш
знати
да
