Какоможе
бити
!
...
Зашто
?
...
Од
чега
?
...
Љубица
гледаше
,
пренеражена
.
Није
никад
помислила
,
да
ће
то
такав
утисак
учинити
.
Мислила
је
:
то
је
зло
само
за
њу
,
а
другима
није
ништа
...
Други
се
само
гнушају
...
Али
оволики
бол
...
то
је
страшно
!
—
Кажем
ја
,
јекну
она
загушеним
гласом
,
полушапатом
.
—
Нико
не
може
грешници
опростити
,
сваки
је
мора
отурити
!
...
—
Не
,
није
то
...
оставите
!
...
узвикну
Гојко
,
трљајући
руком
бледо
чело
.
—
Ваша
су
страдања
неизмерна
...
ви
се
то
откупљујете
...
Вечна
правда
!
...
Али
сад
...
тако
изненада
!
...
Чекајте
мало
да
дођем
к
себи
...
да
оставимо
разговор
за
сутра
.
Али
вам
опет
кажем
:
ја
остајем
на
речи
.
Хајдемо
...
хајде
да
се
приберемо
,
да
радимо
...
Она
скочи
,
узе
његову
руку
и
стеже
је
,
гледајући
га
право
у
очи
,
из
којих
севаше
нека
дивља
одлучност
.
Као
да
га
нешто
вуче
натраг
,
притеже
га
снажно
и
не
да
му
пасти
у
зло
,
али
се
он
отима
од
тога
невидљивог
саветника
,
хоће
напред
и
све
напред
,
и
ако
у
дубини
душе
осећа
неко
хладно
вејање
,
неку
злу
и
кобну
слутњу
,
неку
зебњу
од
тих
непознатих
,
црним
застором
покривених
дана
,
који
јаком
наступају
...
Она
се
стресе
,
читајући
у
његовим
очима
и
дивљу
одлучност
и
ту
кобну
слутњу
...
—
Не
,
не
...
оставите
ме
...
заборавите
сасвим
!
...
Ви
сте
сувише
добри
,
ваше
је
срце
меко
,
али
вам
ја
ништа
друго
не
могу
дати
,
осим
зла
и
страдања
.
Тако
сам
несрећна
рођена
!
...
Бог
ме
је
проклео
још
на
самом
рођењу
!
...
—
Оставити
!
...
Никад
!
...
Зар
ја
нисам
много
страдао
?
...
Зар
су
оно
мале
муке
биле
!
...
Па
опет
,
видите
ли
...
сад
ми
је
мило
и
то
страдање
и
све
...
Тиме
сам
вас
откупио
,
то
је
моја
плата
за
вас
,
ја
у
то
тврдо
верујем
.
—
Не
верујте
!
...
Ви
сте
страдали
због
доброга
срца
свога
...
—
Чекајте
!
...
прекиде
је
Гојко
одједном
.
Хоћу
да
вам
испричам
,
баш
ћу
вама
да
испричам
,
а
никад
живом
човеку
нисам
то
поверио
.
Он
се
осврте
,
гледајући
где
би
сео
,
па
се
наслони
на
крај
кревета
,
ту
уза
саму
Љубицу
,
и
подигнувши
поцрвенело
лице
од
узбуђења
,
стаде
живо
говорити
:
—
Ви
не
знате
,
а
то
је
мени
још
из
детињства
...
запамтио
сам
добро
,
стотину
пута
се
потврдило
,
и
сад
верујем
,
тврдо
верујем
!
...
Пазите
само
...
У
основној
шкопи
,
пред
испит
,
само
сам
сањао
о
књизи
...
Мислио
сам
да
нема
веће
среће
на
свету
,
но
добити
књигу
.
Кад
на
два
дана
пред
испит
потегнем
те
разбијем
скупоцену
лампу
газдину
...
Бој
и
грдње
што
сам
извукао
,
то
је
ништа
...
али
што
сам
страдао
!
...
И
после
два
дана
дођох
,
весео
,
са
испита
,
носећи
књигу
у
руци
...
У
четвртом
разреду
,
кад
га
већ
сврших
,
умре
ми
брат
,
па
умре
и
отац
,
али
ја
положих
испит
,
и
ступих
у
гимназију
!
...
Он
застаде
,
трљајући
руком
чело
,
као
да
се
одмара
од
великога
напора
мисли
.
А
она
га
гледа
...
гледа
и
чуди
се
тој
изненадној
живости
његовој
,
тим
чудним
причама
...
—
Пазите
само
,
наставља
он
,
гледајући
је
живо
,
севајући
ватреним
очима
и
говорећи
брзо
,
узбуђено
:
у
другој
гимназији
разболи
ми
се
газда
.
Знао
сам
,
ако
умре
да
немам
куд
...
други
ме
нико
не
би
тако
милостиво
примио
...
пропао
бих
...
На
мене
скочише
у
школи
два
најодраслија
ђака
...
.
због
неке
увреде
...
Истукоше
ме
пред
друговима
,
осрамотише
...
Директор
наиђе
и
оштро
ме
казни
за
неред
.
О
,
како
сам
тада
страдао
!
...
Да
знате
како
су
тешка
дечја
страдања
,
нарочито
јадне
,
сиромашне
,
деце
,
која
су
без
заштите
!
...
Али
мој
добротвор
оздрави
!
...
Видите
,
и
њега
сам
откупио
својим
страдањем
!
...
Пред
моје
ступање
у
Учитељску
Школу
,
умре
ми
мати
...
откупи
ме
јадница
,
те
одмах
будем
примљен
у
школу
,
и
добијем
благодејање
.
Шта
велите
сад
?
!
...
У
другој
години
затекоше
нас
професори
у
кафани
за
картама
,
хтедоше
нас
отпустити
,
али
се
смиловаше
и
казнише
нас
мањом
,
али
оштром
казном
...
И
за
то
страдање
добио
сам
одмах
две
кондиције
и
...
и
...
тамо
још
нешто
...
Гојко
запе
у
говору
и
поцрвене
,
а
Љубица
се
болно
осмехну
...
Све
друго
сад
да
прескочим
,
па
последње
из
школе
...
Чујте
само
!
Пред
учитељски
испит
добих
већу
суму
новаца
...
оставио
ми
по
смрти
мој
добротвор
...
Обукох
се
,
оденух
се
,
стекох
многа
познанства
,
која
су
ми
ласкала
,
стадох
се
проводити
весело
...
И
чим
ступих
на
испит
,
знао
сам
да
ћу
пропасти
,
јер
није
било
страдања
,
нисам
нимало
страдао
...
И
пропао
сам
.
Па
ево
и
сад
,
после
оволикога
страдања
...
гле
сад
,
шта
је
преда
мном
!
Кажем
вам
...
уверио
сам
се
!
А
ви
опет
...
Љубица
га
гледаше
са
неким
одушевљењем
,
пријатељски
,
весело
...
И
кад
он
доврши
свој
дуги
монолог
и
стаде
брисати
руком
лице
,
она
му
опет
узе
једну
руку
и
стеже
је
силно
.
—
Јест
,
и
мени
је
понекад
тако
бивало
:
после
каквог
једа
и
мука
,
наступи
изненада
нешто
пријатно
,
рече
она
,
гледајући
замишљено
.
—
О
,
па
ја
нисам
ни
стоти
део
испричао
.
То
је
код
мене
непрестано
...
и
у
ситницама
тако
мора
бити
...
Ако
сам
сад
што
нерасположен
,
знам
да
ћу
се
до
мрака
чему
било
обрадовати
.
Ето
,
видите
...
сад
знате
и
ви
зашто
сам
зимус
страдао
.
Тако
је
морало
бити
!
...
Иначе
...
иначе
не
би
било
свега
овога
...
—
А
зар
вам
је
ово
каква
срећа
,
што
сад
овако
са
мном
разговарате
!
...
Нисте
ли
пре
неколико
минута
били
као
убијени
.
Зар
и
то
није
страдање
!
...
Гојко
се
трже
;
поче
опет
да
му
наилази
облачак
на
чело
,
али
се
он
прену
и
стаде
се
отимати
од
тога
новога
расположења
.
—
Страдање
...
разуме
се
.
Па
баш
то
и
јесте
оно
што
вам
кажем
...
За
велику
добит
мора
се
много
страдати
...
много
,
много
!
—
То
сам
ја
велика
добит
,
је
ли
?
запита
она
,
гледајући
га
тужно
и
иронично
.
—
О
,
па
зар
има
веће
среће
!
...
.
Ја
сам
најсрећнији
данас
!
...
Она
се
диже
и
пође
к
вратима
.
Он
гледа
за
њом
,
изненађен
.
—
Добро
сте
мало
пре
казали
:
да
оставимо
разговор
за
сутра
,
да
се
мало
приберемо
...
Хајдемо
на
рад
:
деца
нас
одавно
чекају
,
рече
она
,
па
отвори
врата
и
изиђе
.
Гојко
се
пожури
за
њом
,
вичући
:
—
Само
немојте
да
се
промените
до
сутра
...
Ја
сам
казао
...
нек
се
сматра
то
као
свршено
...
Стојан
изиђе
иза
оџака
,
где
се
беше
прикрио
,
па
се
стаде
окретати
по
кујни
и
крстити
.
—
О
,
’
натема
је
!
.
.
о
часни
је
!
...
Како
га
обанђија
онако
!
...
Иде
,
братићу
,
за
њом
ка
слеп
...
Хм
...
истина
за
мене
то
није
рђаво
:
саставићемо
обадве
плате
,
и
њену
и
његову
,
па
ће
и
за
мене
боље
бити
.
Боље
је
мусти
две
овчице
но
једну
...
Тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
Али
опет
,
опет
...
Часни
је
не
убио
!
...
Освану
дан
туробан
,
ветровит
.
Љубица
није
могла
готово
нимало
спавати
,
а
Гојко
није
ни
тренуо
.
Обоје
су
претурали
по
глави
најразноврсније
мисли
,
само
је
Љубица
јасно
увиђала
да
нема
никаква
друга
изласка
из
тешке
неприлике
,
да
јој
је
Гојко
једино
уздање
...
А
он
је
мислио
много
и
дуго
,
претурао
се
по
кревету
целе
ноћи
,
устајао
и
ходао
по
соби
читаве
часове
,
па
опет
легао
и
мислио
...
И
ништа
ново
није
смислио
,
осећао
је
оно
исто
што
и
јуче
:
она
му
беше
милија
од
свега
на
свету
,
милија
и
дража
...
овако
осрамоћена
,
убијена
...
Само
га
једна
мисао
вазда
жигне
,
као
ножем
,
у
срце
и
наведе
му
неку
зебњу
и
страх
на
душу
;
али
он
одгони
од
себе
све
те
мисли
само
једном
,
фаталном
речју
,
којом
се
сви
слаби
карактери
служе
.
—
Лако
ћемо
...
има
времена
за
то
...
Па
најпосле
што
?
...
Нека
!
...
То
ће
нас
зближити
,
кад
опази
да
ја
ништа
...
Дочека
је
на
дворишту
и
уведе
у
своју
собу
,
која
сад
беше
лепо
проветрена
,
почишћена
и
намештена
.
Она
седе
уморно
и
уздахну
,
као
да
је
до
сад
какав
тежак
посао
вршила
.
Гојко
се
прибираше
и
спремаше
за
разговор
,
идући
по
соби
и
трљајући
чело
.
—
Ја
сам
сву
ноћ
мислио
...
И
то
се
мора
одмах
наређивати
...
одмах
...
затеже
он
опет
,
избегавајући
да
каже
јасно
своју
мисао
.
—
Како
наређивати
?
...
шта
?
...
запита
Љубица
,
дижући
главу
као
из
сна
.
Гојко
је
погледа
,
поцрвене
као
рак
,
па
одједном
отвори
уста
и
каза
јасно
оно
,
што
до
сад
није
смео
отворено
рећи
:
—
Да
се
венчамо
...
то
је
!
...
И
то
одмах
,
што
пре
...
Ето
,
кроз
десетину
дана
...
чим
дође
Ускрс
...
И
он
стаде
жудно
гледати
у
њено
лице
,
очекујући
са
страхом
и
зебњом
њен
одговор
.
Она
устаде
,
приђе
му
и
метну
једну
своју
руку
на
његово
раме
,
па
га
опет
пажљиво
погледа
својим
великим
очима
.
Уснице
јој
се
трзаху
грчевито
,
по
лицу
се
осуло
смртно
бледило
,
а
она
дише
нагло
,
отвореним
устима
,
као
да
јој
је
мало
ваздуха
.
—
И
ви
баш
хоћете
...
не
гнушате
се
мене
?
...
не
презирете
ме
?
...
прошапта
она
и
покуша
да
развуче
усне
у
осмех
,
али
се
оне
искривише
и
задркташе
,
одајући
велики
бол
што
је
притискао
душу
...
—
Да
презирем
?
...
узвикну
Гојко
,
дркћући
од
њена
блиска
присуства
,
па
одједном
обави
своју
руку
око
њена
стаса
и
приђе
јој
тако
близу
,
да
се
нису
могли
гледати
у
лице
.
—
Ја
...
ја
...
казао
сам
вам
...
ви
сте
ми
све
!
...
Дајте
да
заједно
страдамо
...
Можда
ће
се
Бог
и
нама
окренути
...
кад
заслужимо
.
Она
му
паде
око
врата
и
горко
заплака
.
Гојко
стајаше
пренеражен
,
као
да
је
спао
с
другог
света
,
не
верујући
ничему
томе
што
сад
бива
,
мислећи
да
је
то
све
варљиви
сан
...
Та
зар
она
да
буде
његова
,
она
...
Гледаше
је
некад
као
полубога
,
и
мишљаше
који
ли
ће
смртни
бити
срећан
да
је
назове
својом
...
А
сад
...
јесу
ли
ово
њене
руке
савијене
око
његова
врата
?
...
Да
ли
то
њене
груди
тако
бурно
дишу
на
његовим
грудима
?
...
Је
ли
се
то
збиља
већ
свршило
?
...
Он
се
наже
њеном
уху
и
прошапта
:
—
Хоћемо
ли
по
Ускрсу
одмах
...
је
ли
?
...
Она
задркта
,
али
се
приви
још
више
уз
њега
,
и
уздахнувши
одговори
:
—
Како
хоћете
...
нека
буде
!
Ја
ћу
вас
слушати
.
—
Да
будеш
моја
!
...
Хоћеш
?
...
Она
се
хтеде
исправити
,
али
се
Гојко
саже
и
,
тресући
се
сав
,
као
у
бунилу
,
припаде
к
њеном
лицу
и
стаде
је
љубити
дуго
,
бурно
,
сумануто
...
—
Ето
,
моја
!
...
моја
!
...
је
ли
?
...
Довека
!
—
Твоја
!
...
прошапта
Љубица
и
уздахну
горко
,
извијајући
се
полагано
из
његових
руку
,
којима
је
беше
обавио
и
стегао
као
клештима
.
—
Сад
да
идемо
у
школу
,
да
радимо
,
настави
она
,
поправљајући
разбарушену
косу
рукама
и
гледајући
болно
,
очајно
,
као
да
је
овога
часа
сахранила
све
наде
и
снове
своје
,
као
да
је
сад
тек
изгубила
младост
и
све
...
као
да
је
осуђена
на
вечито
заточење
.
Она
гледаше
Гојка
,
који
стајаше
уз
њу
,
узнемирен
,
зачуђен
овом
изненадном
срећом
,
и
не
осећаше
према
њему
ни
жалости
,
ни
мржње
,
ни
расположења
.
Она
сама
,
са
својим
болом
,
бејаше
сад
преча
себи
од
свега
;
мишљаше
само
о
себи
и
свему
ономе
што
сад
губи
...
—
Чекај
,
стани
...
за
Бога
!
...
Па
тек
сад
имамо
да
разговарамо
,
викну
Гојко
живо
,
опазивши
да
се
она
окреће
вратима
.
Он
притрча
и
узе
је
за
раме
.
—
Треба
се
договорити
...
Данас-сутра
...
ових
дана
морамо
ићи
на
испит
...
требаће
твоја
крштеница
...
Па
после
...
—
Све
то
ти
сам
смисли
и
спреми
шта
треба
,
мене
немој
питати
ни
за
што
...
Ја
ништа
не
знам
и
не
могу
да
мислим
.
И
она
изиђе
из
собе
,
гледајући
у
тамне
облаке
,
који
се
ношаху
висином
,
и
уздишући
за
изгубљеном
срећом
и
младошћу
...
XВИИ
.
Трећега
дана
Ускрса
чланови
Учитељског
Удружења
беху
позвани
на
срески
збор
.
Гојко
и
Љубица
се
премишљаху
да
ли
да
иду
и
они
на
збор
.
Они
су
испитани
још
велике
недеље
,
провели
су
цео
дан
код
Аксе
,
који
је
обећао
дати
им
синчића
у
деверство
,
а
сам
се
примио
да
буде
старојко
.
Вељи
се
већ
знало
кумство
и
без
договора
.
Али
се
нешто
обе
учитељке
у
почетку
опираху
,
док
њихови
мужеви
не
изјавише
,
да
ће
се
то
све
свршити
мирно
,
тихо
,
без
сватова
,
осим
часника
.
И
дан
венчања
је
одређен
—
четвртак
по
Томиној
недељи
,
само
нека
све
прође
у
тишини
...
Гојку
би
милије
било
да
Љубица
не
иде
;
зна
он
да
ће
тамо
бити
доста
учитељица
,
којима
би
по
вољи
било
увредити
Љубицу
,
али
он
не
сме
да
јој
каже
ништа
.
Кад
га
она
запита
за
савет
,
он
се
унезвери
,
стаде
врдати
очима
и
окретати
лице
од
ње
.
—
Како
хоћеш
...
како
год
ти
хоћеш
.
Ако
ти
рекнеш
,
нећу
ни
ја
ићи
...
Како
год
ти
кажеш
!
...
—
Ама
не
питам
те
ја
за
одобрење
да
идем
,
него
за
мишљење
,
рече
она
,
смешећи
се
.
Како
ће
то
изгледати
?
...
Да
ли
има
смисла
?
...
Како
ће
тамо
бити
?
...
—
Хм
...
промрмља
Гојко
,
зверајући
очима
.
Ја
не
знам
...
Бога
ми
,
не
знам
...
Нити
је
смео
рећи
јој
да
не
иде
:
бојао
се
увредиће
је
тим
;
нити
би
му
мило
било
да
пође
и
она
.
Мука
!
...
Она
је
прочитала
његове
мисли
,
па
се
још
сама
двоумљаше
.
Најзад
победи
женско
упорство
,
она
плану
и
стаде
као
да
ће
изазвати
кога
на
двобој
,
па
одлучно
изјави
да
ће
и
она
ићи
.
Кад
би
време
поласку
,
Љубица
дође
,
обучена
и
накићена
свима
својим
драгоценим
адиђарима
.
Гојко
се
пренерази
од
чуда
,
али
је
сад
морао
бити
одлучан
па
јој
напомену
да
ће
имати
великих
непријатности
због
тих
украса
,
и
замоли
је
да
то
све
скине
и
остави
код
њега
.
—
Не
знаш
каква
је
она
његова
жена
!
...
настави
он
збуњено
,
да
би
себе
оправдао
.
—
Раструбила
је
по
целом
срезу
и
свима
показује
некакву
гривну
,
шта
ли
...
што
је
отела
онда
...
А
наше
учитељице
су
веома
зла
језика
...
једва
чекају
да
чују
што
за
другога
...
Љубица
пребледе
и
готово
се
уплаши
.
Хтеде
се
вратити
,
али
је
некакав
урођени
инат
тераше
напред
,
и
она
одједном
поскида
сав
накит
и
даде
га
Гојку
да
остави
,
само
јој
на
грудима
остаде
скупоцени
брош
.
—
Скини
и
то
,
молим
те
...
боље
ће
бити
,
рече
Гојко
,
сакривајући
оне
ствари
у
свој
зимски
капут
.
—
Нека
...
одговори
она
,
црвенећи
још
јаче
и
гледајући
пркосно
.
Ако
ће
ме
ко
вређати
—
биће
и
без
тога
...
Хајдемо
.
И
они
одоше
железничкој
станици
,
где
је
био
одређен
збор
у
месној
школи
.
Још
из
дворишта
опазише
да
је
дошло
доста
чланова
:
из
школе
се
чула
таква
врева
,
као
да
је
тамо
неколико
стотина
жена
,
јер
су
се
чули
већином
женски
гласови
.
Љубица
претрну
и
застаде
...
Гојко
беше
већ
позеленео
од
страха
.
—
Баш
смо
погрешили
!
...
прошапта
Љубица
страшљиво
,
обрћући
главу
изласку
.
—
Па
...
да
се
вратимо
!
одговори
Гојко
неодлучно
,
увиђајући
и
сам
да
је
то
немогућно
.
—
Видели
су
нас
...
не
иде
...
Ах
,
шта
ту
!
...
плану
она
одједном
,
па
се
одлучно
крену
.
—
Хајдемо
!
Гојко
пође
за
њом
,
удешавајући
још
унапред
шта
ће
радити
са
очима
и
рукама
.
Већ
са
очима
је
лакше
...
криће
их
,
али
руке
...
баш
не
зна
шта
ће
са
њима
.
Гле
,
и
ноге
му
клецају
!
То
је
већ
обична
ствар
код
њега
,
кад
улази
у
непознато
друштво
...
А
она
,
гле
,
корача
одважно
,
подигнуте
главе
и
на
лицу
јој
игра
руменило
,
као
да
некога
изазива
на
бој
,
као
јутрос
у
селу
...
Он
не
види
,
али
осећа
да
је
тако
.
Кад
они
ступише
на
врата
,
у
школи
настаде
тајац
...
Све
се
очи
обртоше
к
њима
...
Љубица
дође
до
врата
,
па
кад
виде
толике
очи
управљене
на
себе
,
застаде
,
збуњена
и
преплашена
,
па
као
да
се
премишља
куда
ће
сад
...
Из
друштва
се
издвоји
један
младић
,
веома
леп
и
отресит
,
као
што
она
при
својој
забуни
опази
,
и
представи
јој
се
учтиво
.
—
Лаза
Петровић
,
овдашњи
учитељ
.
Она
промуца
нешто
у
одговор
,
рукова
се
са
њим
механички
,
не
мислећи
и
корачи
напред
...
Изиђе
пред
њу
средовечан
човек
,
шиљате
браде
,
суха
лица
и
опале
косе
,
као
да
је
скоро
лежао
врућицу
.
—
Пре
...
председник
пододбора
...
Драгољуб
Илић
...
изговори
он
оштро
,
замуцкујући
на
првој
речи
.
И
Гојко
приђе
к
Драгољубу
,
рукова
се
са
њим
,
па
му
објасни
долазак
Љубичин
:
—
Госпођица
није
имала
коме
до
сад
да
се
обрати
ради
уписа
,
а
сад
је
рада
да
плати
сав
улог
од
почетка
године
.
Љубица
стајаше
уз
њих
,
погледајући
у
страну
,
и
опет
јој
не
измакоше
оку
презриви
погледи
,
које
јој
упућиваху
другарице
њене
,
остале
учитељице
.
Опази
она
и
неколико
познатих
јој
девојачких
лица
;
то
су
јој
другарице
,
старије
годину
дана
.
И
оне
обртаху
од
ње
главу
презриво
,
купећи
усне
и
пречајући
очима
...
Председник
одведе
Љубицу
у
један
крај
,
к
столу
,
да
сврши
упис
и
наплату
улога
,
а
Гојко
угледа
Вељу
у
првом
реду
,
па
му
се
одмах
упути
.
Са
Вељом
стајаху
неколико
млађих
учитеља
и
две
девојке
.
—
А
,
ево
нам
младожење
,
прекиде
Веља
живахан
разговор
,
и
рукова
се
с
Гојком
.
—
Шта
сањаш
ових
дана
,
голубане
?
...
Гојко
,
онако
збуњен
,
још
више
се
ушепртља
од
овога
узвика
,
па
стаде
само
зверати
по
лицима
,
која
га
с
чуђењем
гледаху
.
Један
од
оних
учитеља
,
Гојко
га
зна
,
виђао
га
је
на
благајни
,
метну
му
пријатељски
руку
на
раме
,
па
одговори
:
—
Реците
му
:
сањам
оно
што
си
и
ти
сањао
пред
свадбу
своју
.
—
Е
,
ја
нисам
ништа
сањао
,
рече
Веља
.
Биле
су
кратке
летње
ноћи
.
Учитељице
посматраху
Гојка
иронично
,
не
скривајући
подсмеха
.
А
он
стоји
тако
сплетен
,
збуњен
,
оборене
главе
,
не
знајући
ни
шта
да
ради
ни
куд
да
се
дене
,
само
обрће
очима
десно
и
лево
,
скрећући
поглед
чешће
на
ону
страну
,
где
стајаше
Љубица
.
Вељи
као
да
беше
мало
незгодно
њихово
присуство
,
он
се
опет
окрете
учитељицама
и
стаде
их
нешто
задиркивати
.
Гојко
то
опази
,
па
чим
виде
да
је
Љубица
свршила
посао
,
приђе
јој
и
одведе
је
на
дно
собе
,
у
последњи
ред
клупа
.
—
Тамо
је
,
чини
ми
се
,
Веља
?
запита
она
,
бришући
лице
и
посматрајући
измењено
Гојково
лице
.
—
Јесте
,
одговори
он
намрштено
,
гледајући
у
страну
.
Напред
настаде
покрет
,
гости
поседаше
у
клупе
,
а
председник
оде
за
сто
и
отвори
скуп
.
Љубица
посматраше
само
учитељице
,
и
одмах
опази
,
да
се
ниједна
не
интересује
оним
што
се
ради
на
збору
.
Најпре
се
посвршаваше
неке
дружинске
ствари
,
па
после
један
учитељ
поче
држати
предавање
.
Говорио
је
и
лепо
и
стручно
и
занимљиво
,
али
учитељице
често
набираху
устанца
,
пропраћајући
по
неке
изразе
шаљивим
напоменама
.
—
Е
брате
,
баш
то
нисмо
знали
,
рећи
ће
једна
полугласно
,
него
смо
дошли
да
чујемо
од
господина
Љубе
!
...
—
Бар
да
је
нежењен
,
па
да
му
приличи
!
одговори
јој
другарица
,
окрећући
се
боком
према
говорнику
.
После
се
разви
жива
дебата
о
говору
,
јер
је
тема
стајала
у
вези
са
најбитнијим
питањима
из
школскога
рада
.
Велика
већина
учитеља
узе
учешће
у
дебати
,
док
учитељице
не
скриваху
своје
нестрпљење
,
вртећи
се
на
месту
и
бацајући
неумесне
досетке
на
рачун
кога
говорника
.
У
току
разговора
Веља
изазва
Гојка
у
страну
.
—
После
овога
рада
биће
заједнички
ручак
,
али
ви
немојте
остати
...
имаћете
незгода
...
рече
он
,
отежући
и
кријући
очи
.
—
Знам
,
одговори
Гојко
.
Али
ако
се
она
узинати
,
не
могу
јој
ништа
.
Јутрос
сам
је
молио
да
не
идемо
...
неће
да
чује
...
А
сад
видим
да
се
каје
.
—
Еј
,
мој
грешниче
!
...
одговори
му
Веља
,
и
оде
напред
.
Чим
се
сврши
збор
,
Гојко
и
Љубица
изиђоше
,
готово
неопажени
,
па
као
да
их
ко
гони
,
потегоше
брзим
корацима
натраг
у
своје
село
...
»
Ето
,
и
то
сам
видела
!
...
Вуче
ме
нека
невоља
напред
,
а
осећам
да
не
треба
ићи
.
Свеједно
,
сад
бар
знам
да
сам
...
да
сам
...
и
одједном
јој
заигра
обла
округласта
брадица
,
а
очи
се
овлажише
сузама
—
да
сам
избачена
из
свога
друштва
!
...
И
они
ме
сви
гледају
са
презирањем
!
На
учитељице
већ
и
не
гледам
,
али
они
!
...
По
неки
и
не
скрива
шта
мисли
,
јасно
му
се
чита
на
лицу
.
Па
нас
чак
и
Веља
избегава
!
...
није
се
ни
руковао
са
мном
...
као
да
ћу
га
својом
руком
окужити
!
...
Кад
ко
овако
јавно
пропадне
,
сви
га
презиру
,
избегавају
...
А
по
неке
...
ено
баш
она
Даница
,
одржава
везе
са
неколико
учитеља
,
и
сви
је
знају
.
И
Веља
не
одмиче
од
ње
,
и
председник
стајаше
са
њом
кад
уђосмо
...
сви
је
уважавају
!
...
Зашто
,
зашто
?
...
Јер
се
она
крије
и
слободно
гледа
свакоме
у
очи
,
не
буни
се
као
ја
,
кад
улази
у
друштво
.
О
,
ала
је
то
друштво
неправедно
!
...
Па
да
ли
ће
ме
довека
презирати
,
чак
и
онда
,
ако
ја
постанем
узорита
жена
и
учитељица
?
!
...
Хоће
,
хоће
...
знам
...
друштво
не
прашта
лако
непажњу
према
себи
.
О
,
тешко
мени
!
...
Одбачена
!
...
презрена
!
...
заробљена
са
овим
јадником
!
«
...
И
она
погледа
на
Гојка
,
који
корачаше
поред
ње
,
суморна
и
брижна
лица
,
машући
по
неки
пут
руком
,
као
да
се
брани
од
кога
,
и
мрштећи
се
.
XВИИИ
.
Сврши
се
и
свадба
тихо
,
мирно
;
мало
ко
и
сврну
пажњу
на
тај
догађај
.
И
младенци
и
часници
—
цела
свадба
—
поседаше
сви
у
једна
кола
и
одоше
на
ручак
Љубичину
оцу
,
а
пред
вече
се
сви
вратише
,
да
би
се
сутра
рано
могао
наставити
редован
посао
...
Љубица
сања
само
о
оном
што
је
изгубљено
,
о
чем
се
некада
сневало
,
а
Гојко
се
првих
неколико
недеља
осећаше
сав
блажен
,
срећнији
од
цела
света
...
Ну
,
одједном
он
стаде
опажати
како
се
Љубица
све
више
мења
према
њему
...
Следи
се
од
страха
,
и
стаде
пажљиво
мотрити
...
Истина
,
ни
до
сад
нису
њихови
односи
наликовали
меденом
месецу
,
о
чем
је
Гојко
толико
слушао
и
понешто
читао
,
али
то
се
,
у
њихову
положају
,
није
могло
ни
очекивати
.
Међу
њима
непрестано
стајаше
некакво
страшило
,
које
их
раздвајаше
и
не
допушташе
никакво
веће
зближење
.
С
тога
су
се
они
ограничили
на
тих
,
озбиљан
живот
.
Љубица
је
пренела
оно
мало
сиротиње
у
Гојкову
собу
,
наместила
,
почистила
,
уредила
све
,
и
она
смрадна
,
одвратна
соба
доби
сасвим
други
изглед
.
Право
гнездо
!
...
Само
не
онакво
,
како
се
замишљало
ранијих
дана
...
Живели
су
скромно
,
мирно
,
сносећи
свако
за
себе
своје
болове
,
сакривајући
их
једно
од
другога
,
старајући
се
обоје
да
се
покажу
што
веселији
.
Разговори
се
вођаху
или
о
школском
послу
,
или
о
кући
,
ни
о
чем
другом
.
—
Да
ли
да
пошљемо
на
станицу
за
месо
?
запитала
би
га
она
јутром
.
—
Како
хоћеш
,
али
готово
...
имамо
млада
сира
,
лука
,
јаја
,
шта
ћеш
више
.
Нек
остане
која
крајцара
за
брата
.
Гојко
је
сам
изјавио
жељу
,
да
њих
двоје
издржавају
њена
брата
,
док
је
у
школи
.
Она
га
после
ове
речи
погледа
захвално
па
промени
разговор
и
узе
веселији
,
љубазнији
тон
.
—
Ама
,
молим
те
,
шта
ћу
да
радим
са
молитвом
:
никако
деца
не
могу
да
изговоре
неке
словенске
речи
...
целе
зиме
се
мучим
.
А
може
доћи
неко
,
ко
пази
на
те
ствари
.
—
Е
,
јесте
...
сви
се
муче
са
тим
...
Оно
»
насуштни
«
!
.
.
Ја
сам
прве
године
оплакао
;
ха-ха-ха
...
Ја
ћу
ти
данас
то
уредити
...
До
подне
ће
сви
знати
.
А
ти
иди
у
моју
школу
,
па
ради
читање
.
Тако
су
они
првих
недеља
,
али
се
сад
све
почиње
мењати
,
наступа
полагано
некаква
хладноћа
,
досада
;
свако
се
од
њих
све
више
повлачи
за
себе
,
и
међу
њима
је
све
мање
предмета
за
разговор
.
Гојко
све
више
зебе
...
Да
је
то
она
обична
хладноћа
,
која
наступа
изненадно
,
па
тако
и
прође
,
он
се
не
би
нимало
плашио
,
али
у
њену
погледу
он
опази
такву
досаду
,
презирање
,
па
чини
му
се
баш
и
гнушање
и
одвратност
!
...
О
,
ако
јој
је
већ
постао
одвратан
,
а
цео
је
живот
пред
њима
!
И
најгоре
је
што
ту
нема
никакве
помоћи
,
он
сам
зна
то
...
Ни
сама
она
не
може
ту
ништа
помоћи
,
баш
и
кад
би
хтела
.
Шта
може
радити
,
ако
јој
он
постане
сасвим
одвратан
!
...
Мора
га
избегавати
...
И
онда
настаје
дуго
,
вечно
,
бескрајно
страдање
,
без
иједнога
срећног
дана
,
без
наде
,
без
утехе
...
Гојкова
се
зебња
испуни
.
После
неколико
недеља
они
не
имађаху
више
о
чем
говорити
.
Чим
устану
,
гледају
да
побегну
једно
од
другога
у
школу
,
где
су
проводили
целе
дане
,
налазећи
у
раду
олакшице
своме
страдању
.
Гојко
је
избегаваше
да
јој
не
постане
још
досаднији
,
а
тешко
му
већ
беше
гледати
оно
вечито
болно
лице
,
на
коме
су
исписане
велике
муке
и
тешко
страдање
...
А
Љубица
је
доиста
страдала
много
.
Одједном
се
загледа
у
Гојка
дуго
,
дуго
...
па
јој
дође
да
врисне
од
бола
.
Побегне
у
школу
и
стане
ходати
,
кршећи
руке
и
уздишући
тешко
.
»
О
,
шта
сам
радила
!
...
Па
ја
га
нисам
пре
ни
гледала
,
а
он
је
ужасан
,
страшан
,
одвратан
!
...
Како
сам
могла
...
шта
ми
би
!
...
На
цео
век
,
до
смрти
...
И
све
тако
бежи
од
њега
,
гнушај
се
!
...
О
,
ту
се
мора
изгубити
памет
!
И
ја
сам
првих
дана
била
чак
расположена
према
њему
«
...
И
она
се
сети
неких
тренутака
,
кад
му
је
изјављивала
нешто
налик
милоште
...
Шкргутну
зубима
,
севну
очима
и
дохвати
се
обема
рукама
за
главу
,
па
као
махнита
стаде
јурити
по
школи
,
чупајући
себи
косе
и
плачући
.
У
души
јој
беше
и
бола
и
срџбе
и
стида
и
гнушања
страшнога
,
болесног
,
одвратног
,
које
граничи
са
лудилом
...
Тако
настадоше
горки
дани
у
овоме
ново
савијеном
гнезду
.
Мучно
да
ће
ту
зацвркутати
млади
птичићи
и
раширити
крила
домаћа
срећа
!
...
Почетком
јуна
настаде
велика
журба
у
школи
:
одређен
је
ревизор
,
знали
су
га
обоје
,
и
Гојко
и
Љубица
,
јер
им
је
предавао
школски
рад
.
Само
ће
у
Орловицу
доћи
тек
крајем
месеца
,
јер
је
почео
с
другога
краја
среза
.
Тога
истога
дана
дознали
су
и
за
Перу
писара
,
да
је
осуђен
на
дугогодишње
заточење
.
Довољно
узрока
за
узбуђење
и
журбу
.
Љубица
се
плашила
ревизора
,
јер
се
о
њему
говорило
да
се
бави
самим
ситницама
из
школскога
рада
.
Прионуше
обоје
на
посао
...
Око
поноћи
Гојко
се
трже
;
пробуди
га
некакво
необично
стењање
.
Протрља
очи
,
послуша
...
јест
,
то
је
она
.
Понекад
јој
се
отме
из
груди
и
загушен
јаук
.
Гојко
упали
свећу
и
устаде
.
—
Шта
је
?
запита
он
преплашено
,
трчећи
по
соби
и
чешући
се
руком
по
једном
рамену
,
и
ако
га
ту
није
ни
мало
сврбело
.
—
Нађи
коња
...
трчи
мајци
што
брже
можеш
.
.
Она
нек
дође
на
коњу
...
све
у
трку
!
...
Ааај-ах-ах-ах-ах
!
...
зајаука
она
и
стаде
се
претурати
по
кревету
.
Гојко
отрча
,
онако
необучен
,
у
школу
,
разбуди
Стојана
и
посла
га
за
коња
.
Како
ли
је
изгледао
Гојко
тада
и
како
му
је
дрктао
глас
,
може
се
закључити
по
Стојану
,
који
онако
испод
покривача
испаде
и
прескочи
све
степенице
иа
вратима
,
па
као
муња
одјури
суседовој
кући
.
Док
се
Гојко
обуче
и
спреми
,
Стојан
доведе
оседлана
коња
.
Гојко
ускочи
на
седло
,
па
се
обрте
Стојану
.
—
Ако
не
дођем
до
сванућа
,
нађи
коју
жену
...
онако
постарију
,
мирну
...
нек
се
нађе
.
—
Не
бригај
...
Трчи
!
одговори
му
Стојан
,
млатајући
рукама
уплашено
.
Гојко
ободе
коња
и
кад
пролете
кроз
вратнице
и
отиште
се
низ
сокаке
,
осети
само
како
му
ветар
шиба
и
фијуче
поред
ушију
...
Шта
је
ово
...
зашто
он
иде
?
...
Ни
сам
не
зна
,
управо
неће
да
зна
,
неће
да
мисли
о
правом
узроку
,
јер
му
је
лакше
забости
нож
у
груди
,
него
усвојити
ту
црну
мисао
.
И
он
осећа
да
се
приближило
,
да
је
дошло
време
кад
ће
та
црна
мисао
да
се
претвори
у
грозну
јаву
...
Страшно
!
...
Поред
толикога
страдања
,
још
и
то
...
да
буде
врхунац
муке
и
патње
...
Ветар
фијуче
на
махове
,
према
скоковима
коњским
,
а
он
не
види
и
не
осећа
ништа
,
само
јури
напред
и
понекад
се
намршти
од
нове
навале
мисли
...
Кад
свану
,
Гојко
стиже
с
баба
Смиљком
пред
школу
.
Ташта
му
одмах
утрча
у
собу
,
а
он
предаде
коње
Стојану
,
не
питајући
га
ништа
и
не
гледајући
га
.
Приђе
опрезно
к
прозору
и
послуша
...
Разлеже
се
врисак
ужасан
,
страховит
...
Он
претрну
,
хтеде
јаукнути
,
хтеде
утрчати
унутра
...
хтеде
много
...
па
се
одједном
издиже
на
прстима
и
погледа
на
прозор
.
Ништа
...
мати
јој
се
сагла
,
нешто
се
осврће
,
трчи
по
соби
,
тражећи
нешто
...
А
она
,
не
види
се
...
само
се
шарени
и
бели
некаква
маса
на
кревету
и
разлеже
се
врисак
за
вриском
...
Гојко
побеже
од
прозора
и
више
не
приђе
тамо
.
Чим
би
чуо
врисак
,
он
би
бежао
даље
,
даље
...
и
гледао
би
зачуђено
,
преплашено
.
Шта
је
то
...
је
ли
смрт
?
...
Он
не
зна
.
Ако
умре
?
...
Ништа
!
...
Не
може
бити
ништа
страшније
од
овога
што
је
сад
.
Он
је
не
жали
,
он
није
у
стању
овога
часа
да
осећа
ма
што
.
Претучен
је
,
смрвљен
догађајима
,
па
иде
двориштем
као
суманут
...
Шта
је
то
...
докле
ће
тако
?
Зар
још
није
умрла
?
...
Тако
дуго
!
...
И
њему
се
чини
да
хода
тако
по
дворишту
пуних
4
—
5
часова
,
и
ако
је
тек
мало
јаче
од
пола
часа
како
су
стигли
.
Одједном
поче
да
се
смеши
у
себи
,
смеши
се
,
маше
рукама
и
види
како
се
баба
Смиљка
помолила
на
вратима
и
некоме
такође
маше
руком
...
Можда
је
то
њему
,
али
се
то
њега
не
тиче
,
кад
она
није
више
жива
...
Он
сад
зна
само
да
хода
овако
по
дворишту
и
да
гледа
овога
уплашеног
фамулуса
како
стоји
с
мотиком
уз
врата
и
гледа
у
кујну
...
Што
ће
му
мотика
?
...
Ах
,
јест
...
морају
њу
закопати
...
Наравно
,
кад
ко
умре
,
њега
закопају
...
И
њега
ће
некад
закопати
,
али
то
сад
није
тако
важна
ствар
...
Него
шта
ова
баба
једнако
провирује
из
кујне
!
...
А
не
плаче
и
не
жали
кћер
...
И
шта
оно
вели
:
»
Нашло
се
мртво
!
«
И
зашто
баш
сад
мора
,
онако
кришом
,
да
му
предаје
онај
велики
замотуљак
у
крпама
?
...
И
Стојан
се
огрће
неким
дугачким
гуњем
,
крије
оно
под
гуњ
,
замеће
мотику
и
журно
излази
из
дворишта
...
Ха
!
.
.
узвикну
Гојко
и
поче
долазити
к
себи
.
Стаде
разумевати
догађаје
...
Он
могаше
схватити
одмах
,
да
Стојан
однесе
собом
највећи
његов
страх
,
његово
право
страдање
...
Па
то
се
више
неће
страдати
?
...
запита
се
он
бојажљиво
и
погледа
око
себе
усијаним
,
узвереним
очима
,
тражећи
одговора
на
ово
животно
питање
...
А
око
њега
све
ћути
,
зелени
се
и
живи
снажном
младошћу
...
Врхови
дрвећа
засветлише
се
,
пређоше
у
отворено
сјајно
зеленило
...
На
истоку
се
небо
зацрвенело
,
помолио
се
иза
брешчића
зажарен
,
усијан
котур
,
а
над
њим
трепере
и
прште
по
плаву
своду
руменосјајни
зраци
...
Гојко
се
откотура
до
учионице
,
паде
на
сто
и
остаде
тако
,
загњурио
главу
међу
руке
,
као
да
спава
...
XИX
.
Дође
испит
.
Љубица
се
тек
опоравила
од
болести
,
па
жива
премрла
од
страха
.
Истина
,
Гојко
је
радио
и
са
њеном
децом
,
док
је
боловала
,
она
сама
види
како
је
много
он
урадио
,
али
се
ипак
плаши
,
много
плаши
...
А
Гојко
се
не
боји
испита
,
он
зна
да
су
деца
ваљано
спремљена
,
и
то
му
није
првина
.
Али
се
боји
ревизора
,
и
не
због
оцене
,
него
просто
онако
,
боји
га
се
као
човека
оштра
и
озбиљна
,
боји
се
оних
неколико
часова
,
што
ће
их
морати
провести
са
њим
...
А
после
...
биће
најсрећнији
,
јер
ће
остати
сам
,
и
неће
се
бојати
никаквих
мука
ни
страдања
...
Љубица
се
показа
на
испиту
необично
пргава
.
Како
је
радила
преко
године
,
тако
настави
и
на
испиту
:
стаде
викати
на
децу
,
љутити
се
,
умало
не
почеше
страдати
детињи
чуперци
.
Она
још
није
стекла
ону
необичну
вештину
многих
старијих
учитеља
,
да
целе
године
туку
децу
душмански
,
а
на
испиту
деца
весела
,
смеше
се
на
учитеља
,
гледају
га
слободно
...
а
он
се
упреподобио
,
па
само
трепће
и
милује
децу
по
глави
...
Ко
би
помислио
,
да
се
у
таквој
школи
целе
године
разлеже
јаук
и
плач
јадне
,
немоћне
дечице
!
...
Љубица
за
ту
вештину
није
ни
знала
,
па
зато
јој
ревизор
смањи
оцену
и
даде
четворку
,
рекавши
да
је
иначе
цео
рад
одличан
.
И
Гојко
се
много
сплете
са
питањима
из
рачуна
,
али
њему
не
покварише
одличну
оцену
,
те
тако
он
имађаше
жалити
само
Љубицу
,
што
се
онако
нетактична
показа
.
Ревизор
отпусти
децу
кућама
,
рече
им
да
дођу
у
школу
на
Петровдан
,
па
оде
.
Сврши
се
та
необична
школска
година
!
...
»
Дакле
,
то
је
испит
!
...
мишљаше
Љубица
по
том
.
Богме
страшно
!
...
није
баш
тако
обично
,
како
причају
.
Не
могу
још
да
се
приберем
од
страха
.
«
Још
истога
дана
Гојко
је
одвезе
њену
оцу
,
па
се
он
другога
дана
врати
,
рекавши
да
ће
предузети
неки
већи
пут
.
Међутим
,
о
путу
он
није
ни
мислио
,
него
је
жељно
очекивао
тај
дан
,
кад
ће
се
наћи
сам
,
са
својим
верним
Стојаном
,
у
оној
чистој
собици
,
па
живети
тако
безбрижно
цело
лето
...
лежати
на
кревету
и
мислити
,
не
бојати
се
ничијега
хладна
погледа
,
не
страховати
од
изненадних
догађаја
...
оставити
све
на
страну
,
па
живети
...
живети
славно
!
...
И
Гојко
доиста
проживе
школски
распуст
у
задовољству
и
одмори
се
од
оноликога
страдања
и
патњи
,
што
их
претури
за
годину
дана
...
Он
никада
никога
не
запита
за
Љубицу
ни
где
је
ни
шта
ради
.
Тражио
је
премештај
за
обоје
у
други
округ
,
па
сад
само
седи
и
чека
...
Поче
нова
година
.
Веља
доби
премештај
на
железничку
станицу
,
где
је
оно
држан
збор
,
а
на
његово
место
одмах
дође
један
њихов
друг
из
Учитељске
Школе
,
годину
дана
старији
по
школи
,
а
знали
су
га
добро
и
Гојко
и
Веља
.
Гојко
није
добио
премештај
,
то
му
јавише
другови
,
који
су
се
бавили
у
Београду
.
Он
слеже
раменима
и
поче
уписивати
децу
у
први
разред
,
»
Да
се
трпи
!
...
рече
у
себи
.
Дође
време
да
се
опет
страда
!
...
А
ове
ћу
јесени
тешко
страдати
,
то
знам
...
јер
сам
летос
благовао
...
То
се
мора
платити
!
...
Шта
ли
ће
бити
,
Боже
?
...
Свеједно
,
шта
буде
«
...
И
он
,
покоран
судбини
,
спреми
се
за
даља
страдања
,
држећи
да
то
тако
мора
бити
,
да
је
се
и
родио
за
то
:
да
страда
,
да
се
пати
вечно
...
Дође
и
Љубица
.
Изменила
се
.
Здравље
је
поправила
,
али
она
дошла
некако
сасвим
друкчија
.
Уозбиљила
се
још
више
,
али
је
некако
постала
равнодушна
према
свему
.
Са
Гојком
се
поздрави
обично
,
као
да
су
се
пре
два
часа
растали
.
—
Где
си
ти
летос
био
?
запита
га
само
,
па
као
и
да
не
очекиваше
одговора
,
стаде
се
освртати
по
дворишту
.
—
Овде
,
одговори
Гојко
,
мрштећи
се
.
—
А
!
...
отеже
она
и
оде
у
собу
.
Кад
се
распреми
од
пута
,
врати
се
у
школу
,
где
Гојко
спремаше
своју
уписницу
.
—
А
премештаја
нема
?
—
Нема
.
Веља
добио
...
.
—
Чула
сам
све
,
прекиде
га
она
.
Какав
је
то
Влајко
Пецић
,
што
долази
на
Бељино
место
?
—
Наш
друг
...
Онако
је
некако
...
чудан
.
У
свему
је
оштар
и
одсечан
.
У
школи
,
кад
год
је
што
требало
протестовати
,
он
је
то
радио
без
бојазни
,
а
њега
су
се
многи
бојали
,
чак
и
професори
...
—
Је
ли
ожењен
?
—
Пре
две
године
није
био
...
Сад
не
знам
.
—
Ах
...
уздахну
Љубица
дубоко
,
осврћући
се
око
себе
,
не
знајући
шта
да
ради
.
»
О
,
како
је
досадно
!
...
Све
ће
се
понављати
једио
исто
...
И
овај
несносни
Гојко
,
са
својим
оригиналним
особинама
,
и
његови
кад
страшљиви
кад
намрштени
погледи
,
и
ова
најпре
заплашена
па
по
том
ослобођена
и
раскалашна
сеоска
деца
...
И
кметови
са
вечним
немањем
новаца
,
и
депозитар
крајем
свакога
месеца
...
И
све
,
све
исто
,
једнострано
,
досадно
!
«
...
»
О
,
што
нисам
знала
да
ће
се
онако
свршити
!
...
понављаше
она
већ
стоти
пут
једну
исту
мисао
.
Него
улетех
,
заробих
се
,
уплашена
,
и
упропастих
живот
...
А
како
је
то
све
могло
бити
друкчије
!
...
Могли
су
се
остварити
сви
они
лепи
снови
,
могла
сам
савити
гнездо
,
у
коме
бих
душу
одморила
и
познала
праву
срећу
.
А
ово
...
зар
је
ово
гнездо
!
...
Он
лежи
ту
цело
лето
...
са
његовим
одвратним
чичом
,
и
не
разбира
за
мене
...
А
и
ја
...
тако
исто
.
То
није
кућа
!
...
О
,
ала
се
грдно
преварих
!
«
...
А
Гојко
ради
,
иде
и
мисли
:
»
Доста
ми
је
само
што
знам
да
је
моја
,
да
припада
само
мени
и
никоме
другоме
.
Нека
страдам
,
нек
се
мучим
,
не
мари
...
смо
кад
је
она
моја
,
кад
знам
да
је
ту
«
...
И
њему
није
нимало
чудно
,
што
се
летос
крио
од
ње
,
а
сад
осећа
да
му
је
она
ипак
најмилија
,
најдража
.
После
два
дана
дођоше
Веља
и
нови
им
сусед
Влајко
.
Беху
пошли
Вељиној
школи
,
па
свратише
да
се
виде
са
Гојком
и
да
се
Пецић
упозна
са
његовом
домаћицом
.
Чим
наступише
у
двориште
,
Љубица
одмах
опази
,
да
нови
колега
целом
својом
појавом
и
држањем
одговара
њеним
ранијим
сновима
.
—
Хо
,
брате
...
Овај
ми
шврћа
вели
:
оженио
се
наш
Гојко
и
прича
ваздан
тамо
...
Дај
,
вељу
,
да
видим
нашу
»
младу
«
како
изгледа
као
муж
,
говори
Влајко
,
здравећи
се
са
Гојком
и
гледајући
га
озго
са
висине
,
са
сенком
подсмеха
на
уснама
.
—
А
ово
је
,
без
сумње
,
твоја
драга
половина
и
глава
куће
,
настави
он
,
рукујући
се
са
Љубицом
,
—
јер
ти
пријатељу
,
не
можеш
бити
глава
куће
,
насмеја
се
он
,
и
загледа
се
у
Љубицу
...
Поглед
му
остаде
на
њој
подуже
,
и
на
лицу
његову
беше
јасно
исписана
мисао
:
»
Хо
,
море
,
па
ово
је
баш
згода
жива
!
...
Права
лепотица
!
«
...
Гојко
се
мало
ушепртљио
,
звера
очима
и
гледа
прекорно
Вељу
,
држећи
да
је
он
крив
овако
незгодну
понашању
Влајкову
.
—
Знаш
га
сам
,
одговара
му
Веља
,
смешећи
се
.
Ко
може
Влајка
,
натерати
да
игра
по
туђој
свирали
!
...
Гледај
га
само
!
...
Поседаше
и
почеше
разговор
.
Љубица
не
скида
очију
са
госта
,
а
и
он
се
,
у
разговору
,
почешће
осврће
на
њу
.
То
је
човек
Гојкових
година
,
развијен
,
крупан
и
веома
отресита
држања
;
лице
му
доста
развијено
,
обријано
;
брчићи
танки
,
жућкасти
,
скоро
бели
;
обрве
танке
,
уздигнуте
и
оштро
превијене
на
средини
,
испод
њих
оштро
гледају
и
секу
два
плава
ока
,
па
се
на
ниже
спушта
,
превијен
и
мало
затубаст
,
нос
;
брада
му
обријана
,
необично
развијена
и
истурена
напред
.
Цело
му
је
држање
одсечно
,
а
на
његову
лицу
не
беше
ниједне
цртице
која
би
одбијала
и
изазивала
нерасположење
;
напротив
све
му
црте
беху
у
хармониској
слози
,
те
изазиваху
симпатију
од
првога
погледа
.
—
А
кад
ћеш
ти
једном
да
...
у
наше
друштво
?
запита
га
Гојко
,
смешећи
се
.
—
Да
се
женим
?
...
Хо
,
младићу
,
ја
сам
то
све
преживео
...
Скућио
,
окусио
домаће
среће
,
раскућио
...
Као
на
електрици
!
...
—
Како
то
!
?
повикаше
Гојко
и
Љубица
,
зачуђени
.
—
Остао
удовац
,
брате
,
па
осиротео
,
одговори
им
Веља
и
насмеја
се
,
али
они
обоје
гледаху
Влајка
и
чекаху
његов
одговор
.
—
Оженио
сам
се
прошле
зиме
.
Кад
у
пролеће
удари
некакав
шарлах
на
децу
,
те
распустих
школу
...
Док
ја
то
наредих
,
жена
се
разболи
...
видим
да
је
шарлах
,
после
већ
и
доктор
рече
...
Кад
прездрави
и
поче
се
љуштити
,
удари
је
у
срце
,
па
за
два
секунда
готова
!
...
одговори
Влајко
,
и
повуче
дим
од
цигаре
.
—
И
то
је
била
женидба
из
љубави
!
рече
Веља
.
—
Ех
,
шта
ту
дробиш
!
...
одсече
се
Влајко
,
али
га
не
погледа
,
но
сакри
очи
.
—
Збиља
?
...
запита
Љубица
живо
,
па
видевши
да
Влајко
нарочито
ћути
,
настави
:
и
ви
то
поуздано
не
можете
заборавити
никад
?
...
—
Хо
,
људи
...
како
могу
заборавити
да
сам
био
ожењен
!
...
одговори
Влајко
,
и
насмеја
се
.
—
Знам
,
него
сте
извесно
жалили
?
...
настави
Љубица
запиткивати
,
тако
радознало
,
као
што
мала
деца
распитују
за
непознате
им
ствари
.
—
Жалите
јамачно
и
сад
?
—
Е
,
не
могу
довека
жалити
...
свему
има
краја
.
Мислите
ли
да
би
вас
овај
ширет
жалио
?
...
Љубица
поцрвене
и
обори
главу
.
Не
би
јој
по
вољи
одговор
.
Каква
је
то
љубав
,
да
се
тако
брзо
заборави
!
...
Говори
о
њеној
смрти
,
а
смеје
се
...
По
њену
мишљењу
,
он
треба
не
само
сада
,
но
и
после
десет
година
,
да
буде
скрушен
,
убијен
,
сатрвен
тугом
...
Управо
не
треба
ни
да
преживи
праву
љубав
...
Кад
нестане
такве
љубави
,
нашто
ми
онда
живот
?
...
Еј
,
људи
,
људи
,
какви
сте
ви
!
...
Љубица
задржа
госте
на
ручку
,
и
ако
се
Веља
томе
веома
опирао
.
Чекаће
их
,
вели
,
његова
жена
,
која
је
спремила
ручак
,
али
му
Влајко
напомену
,
да
тај
спремљени
ручак
они
могу
и
довече
појести
,
пошто
се
он
решио
да
ноћи
код
Веље
...
»
Хм
...
удовачка
посла
!
...
рече
Веља
у
себи
.
Јутрос
сам
га
једва
натерао
да
ми
дође
на
ручак
,
а
сад
хоће
и
на
конак
...
само
да
би
могао
ручати
код
Гојка
...
Еј
,
мој
Гојко
,
држи
се
сад
добро
...
није
ово
Пера
писар
!
«
...
А
Влајко
,
посматрајући
замишљена
Гојка
,
мисли
у
себи
:
»
Гледај
ти
,
молим
те
,
какву
је
он
згоду
пронашао
!
...
Хо
,
кићане
,
јадан
си
ти
муж
за
оваку
жену
!
«
Љубица
,
и
ако
не
имађаше
у
кући
скоро
никаквих
судова
,
спреми
леп
ручак
,
постави
совру
у
хладу
,
и
позва
госте
да
заседну
.
Беше
све
лепо
,
и
чисто
.
Гојко
не
може
да
се
начуди
откуд
се
појавише
толике
ствари
,
чак
и
чист
бео
покривач
на
столу
...
Али
је
женска
глава
за
те
ствари
вешта
,
очас
се
учини
позајмица
,
нешто
се
дотера
привремено
само
за
тај
мах
,
а
кад
погледаш
,
оно
све
лепо
и
ваљано
...
Влајко
се
о
ручку
расположио
,
задиркује
Гојка
,
сећа
се
неких
смешних
сцена
из
ђачкога
доба
,
и
тако
умешно
води
разговор
,
да
се
Љубици
и
Гојку
чини
,
као
да
је
он
већ
годинама
међу
њима
.
—
Е
брате
ово
је
ваљано
...
овако
са
старим
друговима
провести
који
часак
за
трпезом
,
узвикну
Влајко
,
бришући
се
убрусом
.
Ја
сад
морам
да
вам
се
сам
натурам
,
па
ћу
лепо
код
једнога
четвртком
а
код
другога
недељом
.
Да
живимо
,
брате
!
...
—
Нама
изволите
свакад
недељом
,
прихвати
Љубица
живо
.
А
и
иначе
,
кад
год
имате
времена
...
Влајко
и
Веља
насмејаше
се
оволикој
наивности
.
—
Ето
вам
га
вала
и
за
четвртке
и
за
све
празнике
,
и
још
да
вам
дам
приде
,
насмеја
се
Веља
.
А
Гојко
се
само
смеши
и
гледа
како
ти
и
он
сад
има
кућу
и
жену
и
њему
долазе
другови
на
ручак
...
Све
баш
онако
,
као
код
правих
кућевних
људи
!
И
он
извесно
сад
представља
правога
домаћина
!
И
њему
се
то
чини
и
смешно
и
у
исто
време
чини
му
задовољство
.
Он
развуче
усне
још
јаче
,
и
стаде
руком
гладити
браду
...
XX
.
Влајко
учеста
са
посетама
.
Скоро
свакога
празника
и
четвртка
ручао
је
код
Гојка
.
Гојко
се
најпре
изненади
толикој
пажњи
и
,
како
он
сиромах
мишљаше
,
љубави
свога
друга
,
и
само
се
бојао
да
то
не
буде
Љубици
по
вољи
.
Али
кад
виде
да
га
она
сама
увек
позива
и
да
се
радује
сваком
његову
доласку
,
он
се
умири
,
и
све
му
постаде
обично
и
пријатно
.
Овако
му
је
и
гнездо
безбедније
,
не
боји
се
никаква
зла
;
јер
није
ово
полицајац
,
него
његов
добар
друг
...
Он
га
може
и
у
заштиту
узети
,
кад
устреба
;
зна
он
:
сила
је
Влајко
!
И
што
је
главно
:
сви
су
изгледи
да
више
неће
бити
страдања
...
О
,
само
да
се
поживи
на
миру
!
...
А
Љубица
и
Влајко
друкчије
мишљаху
...
Како
који
дан
,
они
постају
све
ближи
,
све
интимнији
.
Они
се
већ
одавно
значајно
погледају
,
имају
неке
своје
нарочите
,
тајне
знаке
и
изразе
кад
се
разговарају
пред
Гојком
.
Љубица
већ
не
може
више
да
сакрива
узбуђење
и
руменило
,
кад
је
по
неки
пут
Влајко
пресече
оштрим
и
чудним
погледом
...
Љубица
осети
да
се
одједном
све
у
њој
и
цела
она
поче
мењати
...
Прво
се
појавише
неки
тамни
и
нејасни
осећаји
и
са
њима
у
вези
наиђе
на
њу
некаква
необична
нервоза
...
Она
скакуташе
весело
с
места
на
место
,
стаде
по
неку
песмицу
да
пева
...
А
после
јој
свану
пред
очима
...
она
осети
да
се
у
њој
ствара
некакво
ново
,
необично
осећање
,
нешто
сасвим
светло
,
заносно
...
од
чега
јој
сав
свет
изгледа
прекрасан
и
цео
живот
сјајан
и
блажен
...
Она
већ
осећа
лако
дрктање
у
свему
телу
,
чим
угледа
Влајка
;
срце
јој
јаче
,
много
живље
закуца
и
она
се
сама
некако
збуни
,
занесе
...
а
пред
очима
јој
тако
светло
,
тако
лепо
,
чаробно
...
Не
прође
ни
месец
дана
,
а
она
већ
изгуби
памет
и
предаде
се
сва
срцу
,
да
је
оно
води
...
Та
она
је
тако
срећна
,
тако
срећна
!
...
Невидљива
вила
оплела
је
мрежу
од
самих
љубавних
конаца
,
посула
је
ружом
,
шебојем
,
рутвицом
и
другим
миришљавим
цвећем
,
па
у
њој
љушка
и
успављује
занесену
,
љубављу
очарану
душу
...
Да
,
она
љуби
!
...
И
љуби
првом
,
страсном
,
девојачком
љубављу
;
љуби
безумно
,
са
највећим
самоодрицањем
,
како
то
може
само
њена
страсна
и
плаховита
природа
...
Она
први
пут
осети
у
себи
ово
силно
,
разорљиво
осећање
и
предаде
му
се
сва
,
целом
душом
својом
,
не
знајући
ништа
више
ни
за
свет
,
ни
за
небо
,
ни
за
људе
...
предаде
му
се
,
као
што
се
фанатик
богомољац
предаје
молитви
и
небесном
свету
,
заборављајући
на
све
што
га
окружује
,
осећајући
само
сласт
и
блаженство
од
умнога
додира
са
анђелима
и
светитељима
...
И
она
осећаше
бескрајну
,
неизмерну
сласт
у
овом
новом
чаробном
стању
душе
,
и
она
се
не
смири
док
не
осети
,
да
јој
је
сваки
делић
тела
,
као
и
душа
,
прожет
овим
заносним
осећањем
...
Па
зар
она
сама
да
сруши
ову
,
муком
озидану
зграду
своје
среће
!
...
Зар
да
разори
сама
ово
,
чистом
љубављу
исплетено
,
ружичасто
гнездо
љубави
!
...
И
шта
би
је
упућивало
на
тај
корак
?
—
Дужност
,
заклетва
верности
мужу
,
правила
морала
...
О
,
тешко
оном
,
ко
би
само
покушао
помутити
јој
срећу
,
тешком
муком
стечену
,
давно
очекивану
!
...
Та
она
је
цео
живот
спојила
и
уплела
са
овим
осећањем
,
и
кад
би
нестало
њега
,
нестало
би
и
свака
смисла
за
живот
.
И
ко
би
се
опет
могао
врнути
оној
бесциљној
,
суморној
,
страшној
,
пустој
празнини
?
!
...
Гледаш
цео
живот
унапред
,
а
оно
све
пусто
и
одјекује
вечном
,
бескрајном
празнином
...
Даље
,
даље
грозни
и
страховити
призори
!
...
даље
...
црне
одвратне
сенке
!
...
Овамо
је
живот
,
где
кључа
и
кипи
врела
крв
...
Овамо
,
да
се
живи
!
...
да
се
живи
!
...
.
.
После
неколико
недеља
цело
је
село
знало
за
односе
Љубичине
и
Влајкове
...
свуда
их
виђаху
сељани
усамљене
,
обично
пред
вече
:
и
на
реци
,
и
у
шумици
,
у
потесу
по
необраној
кукурузовини
,
сви
се
смеју
,
праве
шалу
на
рачун
Гојков
...
А
Гојко
,
срећан
што
се
једаред
смирио
,
што
му
је
у
кући
све
весело
и
мирно
,
што
га
добри
друг
тако
јако
воли
...
само
се
смеши
и
помишља
у
себи
како
је
то
красна
ствар
бити
муж
и
домаћин
...
Дочекаш
добра
друга
и
пријатеља
,
проведеш
са
њим
слатко
неколико
часова
у
шали
и
смеху
,
па
још
ако
си
се
раније
са
женом
што
споречкао
,
он
ти
лепо
забави
и
развесели
жену
,
па
весела
цела
кућа
!
...
Дивна
,
прекрасна
ствар
!
...
Још
кад
би
Бог
дао
деце
!
...
Али
на
тој
мисли
Гојко
обично
свакад
поцрвени
,
сам
од
себе
,
и
нешто
се
као
наљути
,
па
наскоро
за
тим
махне
руком
по
ваздуху
,
као
да
ће
рећи
:
»
Ех
,
батали
,
само
нек
је
мир
у
кући
!
«
...
Једаред
му
дође
Веља
,
и
таман
они
седају
за
ручак
,
а
наиђе
Влајко
.
Веља
се
намршти
,
и
ако
је
дотле
био
веома
расположен
,
одједном
заћута
и
не
проговори
ни
с
Влајком
ни
с
Љубицом
ни
речи
.
Тек
по
неки
пут
одговорио
би
Гојку
на
питање
,
па
се
опет
уозбиљи
и
ћути
упорно
.
Гојко
не
може
да
дође
себи
од
чуда
.
»
Шта
је
ово
сад
?
...
Овакав
весељак
,
па
се
одједном
промени
...
И
видиш
,
њих
двојица
не
говоре
један
другоме
ништа
.
И
то
све
Веља
,
он
избегава
...
Да
окушам
ја
завести
разговор
међу
њима
?
...
Ко
зна
шта
им
је
;
питаћу
Вељу
на
само
...
И
опет
Гојко
сумњиво
махну
главом
и
стаде
са
неком
зебњом
погледати
час
једнога
час
другога
госта
...
Ништа
!
...
И
Љубица
се
нешто
ућутала
и
уозбиљила
...
крије
очи
и
не
гледа
никога
.
Тек
кад
јој
се
учини
да
Влајко
обрне
главу
к
њој
—
образи
јој
се
оспу
лаким
руменилом
а
груди
се
мало
брже
стану
дизати
и
спуштати
...
Веља
се
одмах
по
ручку
диже
и
позва
Гојка
да
га
прати
,
јер
се
мора
вратити
кући
раније
.
Гојко
једва
дочека
што
му
се
пружа
прилика
,
да
са
њим
остане
на
само
,
па
се
одмах
диже
,
не
задржавајући
га
да
још
мало
поседи
,
као
што
би
био
ред
.
Влајко
и
Љубица
остадоше
сами
у
соби
.
Чим
изиђоше
њих
двојица
из
дворишта
,
Љубица
му
се
баци
на
груди
,
обгрли
га
и
стеже
грчевито
,
дркћући
сва
и
тресући
се
од
узбуђења
.
Глава
јој
се
затури
,
очи
се
помутише
,
и
она
остаде
на
његовим
грудима
као
полумртва
,
онесвесла
...
Доцније
,
кад
се
мало
прибра
од
прве
навале
осећања
,
узвикну
:
—
Не
могу
,
не
могу
више
овако
!
...
Ово
је
страшно
мучење
...
гледати
га
свакога
часа
уза
се
и
знати
да
је
у
праву
располагати
тобом
као
...
—
Ехе
,
голубице
,
много
он
,
грешник
,
тобом
располаже
...
Не
био
ја
на
његову
месту
,
видела
би
ти
...
Него
шта
би
ти
хтела
,
кад
не
можеш
овако
?
—
Само
да
нисам
више
овде
...
хоћу
да
сам
с
тобом
...
једнако
,
довека
...
—
Хо
,
муке
!
...
Па
ти
би
мало
до
конзисторије
?
...
Добро
,
нека
тамо
до
лета
,
па
ћемо
гледати
...
А
?
...
—
Хоћеш
...
хоћеш
да
ме
узмеш
?
!
...
Чекаћу
,
трпећу
докле
год
хоћеш
,
само
нек
знам
да
ћеш
некад
бити
мој
...
О
,
мили
!
...
И
она
га
опет
стеже
врелим
уздркталим
рукама
...
Тако
им
прође
читав
час
...
Одједном
на
прозору
,
споља
,
стаде
се
помаљати
црна
чупава
глава
с
разрогаченим
очима
...
Припи
се
уза
стакло
и
стаде
гутати
погледом
овај
загрљени
пар
,
који
се
топио
у
заносу
љубавном
и
сневао
најсрећније
снове
...
Очајан
,
угушен
јаук
,
сличан
самртном
ропцу
,
или
дављеникову
кркљању
,
разлеже
се
споља
,
али
га
у
соби
нико
не
чу
,
а
напољу
пирну
поветарац
и
однесе
га
на
лаким
крилима
далеко
,
далеко
од
овога
призора
...
Гојко
се
подиже
испод
прозора
,
погледа
сумануто
око
себе
и
очи
му
застадоше
на
неком
човеку
,
који
се
лукаво
иза
плота
осмехиваше
,
као
да
вели
:
»
Јесам
ли
те
преварио
,
а
?
...
Сад
си
се
уверио
«
...
То
беше
ћата
.
Он
се
обрте
и
оде
низа
сокак
,
снујући
даље
планове
.
Гојко
не
виде
ништа
више
око
себе
,
па
ни
ћату
;
очи
му
прескакаху
несвесно
с
предмета
на
предмет
,
а
он
само
обрташе
главу
,
ослушкујући
шта
се
то
чује
са
прозора
...
И
све
му
се
чини
да
чује
пролетошњи
врисак
и
јаукање
...
Одмакне
се
од
прозора
,
чује
се
још
боље
,
баш
онај
исти
врисак
...
Тамо
је
ваљада
и
њена
мати
,
па
ће
доћи
и
Стојан
с
мотиком
...
А
сусед
Глиша
даће
коња
...
Хајде
да
се
тражи
коњ
!
...
И
Гојко
корача
журно
,
брижно
,
не
видећи
ништа
око
себе
,
осећајући
само
да
га
све
више
опкољава
некакав
страшан
мрак
,
црн
,
непровидан
...
Најпре
се
само
занесе
,
као
кад
се
добро
налије
вина
,
па
после
све
више
и
више
...
навлачи
се
црн
застор
око
њега
,
он
се
губи
,
пропада
некуд
и
не
види
ништа
...
И
опет
иде
улицом
,
говорећи
