напалина
једну
кућу
али
их
сељани
дочекаше
и
одбише
ватром
из
пушака
.
У
таквим
приликама
Латиф
би
увек
слао
Хаџи
Продана
.
Сад
пак
,
учини
друкче
.
У
место
њега
,
посла
кмета
горачићског
,
а
овај
се
показа
и
сувише
ревносан
.
Беше
повезао
преко
двадесет
људи
,
дотерао
у
Чачак
и
предао
Латифу
.
Латиф
их
отпрати
у
Београд
и
шта
би
тамо
учињено
с
њима
,
не
могаше
се
никако
сазнати
.
Хаџи-Продан
беше
покушао
да
их
спасе
,
али
га
Латиф
сурово
одби
.
Овај
покушај
ускомеша
душу
Хаџи-Проданову
.
Он
виде
да
му
нема
више
места
код
Латифа
.
Договор
Пред
Ђурђев-дан
1814
.
у
манастиру
Благовештењу
спремаше
се
нешто
необично
.
Вечерње
беше
одслужено
.
Игуман
Пајсије
,
отац
Ђенедије
и
игуманов
брат
Димитрије
,
сеђаху
на
доксату
и
вођаху
разговор
.
—
Још
никога
—
рећи
ће
Димитрије
пресамићен
преко
доксата
.
—
Рано
је
—
одговори
Пајсије
.
По
том
додаде
:
Надам
се
,
да
неће
нико
изостати
.
-—Кога
си
позвао
?
Игуман
извади
једно
парче
хартије
,
разви
га
и
прочита
ова
имена
:
Хаџи-Продан
,
Обрад
Момировић
,
Аврам
Лукић
,
Василије
Јовановић
...
—
Из
Лопоша
—
прекиде
га
Димитрије
.
—
Из
Бирче
.
—
Даље
.
Ђока
Протић
,
Максим
Рашковић
,
Алекса
Поповић
из
Субјела
,
Михаило
Радовић
из
Равни
,
Јосиф
...
И
Јосиф
Алтобабић
.
—
Свега
?
—
Један
,
два
,
три
.
.
свега
девет
—
одговори
игуман
и
предаде
хартију
брату
.
Димитрије
узо
записку
,
прегледа
је
и
врати
игуману
.
—
Мало
је
.
—
Што
?
—
упита
игуман
.
—
А
камо
ти
Манојла
из
Горачића
,
па
Рашића
из
Ласца
,
па
Василија
из
Лопаша
,
па
Ранка
из
Самаила
?
Игуман
га
посматраше
—
Па
Станка
из
Бањице
—
додаде
Димитрије
.
—
Држим
да
није
потребно
—
одговори
игуман
,
па
сави
записку
и
стрпа
је
у
џеп
.
—
Ако
се
што
реши
,
лако
ћемо
позвати
и
остале
.
У
том
се
отворише
вратнице
.
Димитрије
се
диже
и
наже
преко
доксата
.
—
Аврам
из
Заблаће
!
—
рече
он
и
стрча
низ
степенице
.
—
Почели
су
—
прихвати
игуман
,
па
се
диже
и
пође
за
братом
.
Отац
Ђенадије
остаде
сам
на
доксату
.
У
рукама
му
беху
бројанице
,
а
у
глави
читава
поворка
мисли
.
Он
готово
и
не
опази
шта
се
око
њега
деси
.
Кад
се
вратнице
по
други
пут
отворише
,
он
се
прену
,
погледа
у
двориште
и
полугласно
рече
:
—-
Хаџи-Продан
!
Ноћ
беше
освојила
.
У
једној
манастирској
одаји
,
пространој
,
а
слабо
осветљеној
,
сеђаше
на
миндерлуцима
повећи
број
људи
.
Имена
њихова
позната
су
нам
.
Неки
од
њих
држаху
чибуке
и
пуштаху
густо
колутове
дима
.
Отац
Ђенадије
смирено
сеђаше
,
претурајући
бројанице
из
руке
у
руку
.
Сви
се
беху
дали
у
мисли
па
нит
’
што
говоре
,
нит
’
роморе
.
Ову
тишину
прекиде
крупан
глас
Хаџи
Проданов
.
—
Какво
нас
добро
сакупи
овде
,
игумане
?
—
упита
он
.
—
Невоља
,
војводо
!
—
Видиш
ли
шта
дочекасмо
?
Пре
годину
дана
певасмо
и
веселисмо
се
у
домовима
својим
.
У
нашим
рукама
беше
судбина
наша
.
Имађасмо
своју
управу
и
своје
главаре
.
Живљасмо
у
миру
и
задовољству
,
јер
бесмо
слободни
људи
.
А
данас
?
...
Притисла
нас
мора
,
па
нас
дави
.
Не
смеш
главе
подићи
од
зулумћара
.
Где
се
окренеш
,
чујеш
писку
и
запомагање
.
Јесте
ли
ради
,
да
и
даље
трпимо
ово
зло
?
...
.
Ето
вас
,
па
пресудите
како
знате
.
—
Ово
је
већ
догрдило
—
утаче
се
Димитрије
,
брат
игуманов
.
—
Нико
не
зна
шта
му
носи
дан
а
шта
ноћ
.
Седимо
скрштених
руку
,
на
чекамо
џелате
,
да
нам
одрубе
главе
.
Хаџи-Продан
баци
поглед
на
све
редом
и
задржа
га
на
Авраму
из
Заблаћа
.
—
Тако
је
,
војводо
—
рече
овај
и
трже
дим
из
чибука
.
—
Беше
се
мало
ка
’
и
умирило
,
и
ми
готово
да
речемо
:
Боже
,
помози
!
...
Али
гле
чуда
и
покора
!
Зулуми
додијаше
.
Ниси
сигуран
ни
главом
ни
малом
...
Ово
је
права
напаст
.
—
Тако
је
,
брат
’
Авраме
,
али
шта
да
се
ради
?
Нас
је
мало
а
Турака
много
.
Није
лако
дизати
крајину
.
Народ
се
једном
опекао
,
па
сад
не
сме
.
—
Народу
је
довде
дошло
—
рећи
ће
Обрад
и
превуче
дланом
преко
јабучице
.
—
Он
је
готов
да
се
бије
.
—
Верујем
,
брат
Обраде
;
тако
је
у
твом
селу
.
Твоји
су
сељаци
озлојеђени
због
оног
сукметице
.
Треба
знати
како
је
у
другим
местима
.
—
Договор
кућу
гради
војводо
!
—
утаче
се
Радовић
из
Равни
.
Зашто
смо
се
овде
сакупили
,
него
да
се
договоримо
?
—
Тако
је
,
тако
—
прихвати
игуман
—
Ево
нас
овде
,
па
се
договоримо
.
После
ћемо
лако
упитати
и
осталу
браћу
.
—
Не
треба
одуговлачити
—
рече
Рашковић
.
—
Ваља
само
почети
,
а
народ
једва
чека
.
Господар
Ђорђе
није
се
много
премишљао
,
па
ено
девет
година
узбијаше
турску
силу
.
—
Шта
велите
,
браћо
!
—
упита
Хаџи-Продан
присутне
.
Сви
ћуте
и
упрли
поглед
у
под
.
—
Шта
велиш
ти
,
газда
Василије
?
—
Како
сви
,
тако
и
ја
,
војводо
.
До
сада
се
,
хвала
Богу
,
никад
нисам
двојио
.
—
А
ти
оче
Ђенадије
?
Шта
ти
велиш
?
Ти
си
овде
међу
нама
понајстарији
.
Ђенадије
подиже
главу
,
спусти
бројанице
у
крило
,
протрља
руком
чело
и
рече
:
—
Знаш
,
како
је
,
војводо
!
Три
пута
мери
,
а
један
пут
суди
.
Шта
вреди
почети
,
а
не
дочети
?
Ваља
се
добро
промислити
.
Ви
знате
како
се
и
данас
виче
на
војводе
због
несреће
,
што
нас
задеси
.
Куд
ће
нам
душе
,
ако
увучемо
народ
,
а
не
успемо
?
Не
говорим
ово
што
ми
је
жао
умрети
.
Дан
пре
,
дан
доцније
,
мени
је
старцу
све
једно
.
Говорим
овако
што
ми
је
жао
сиротиње
...
Разашљимо
људе
по
нахијама
.
Посаветујмо
се
,
браћо
,
као
људи
.
Припремимо
се
како
ваља
,
па
кад
дође
згодан
час
,
у
име
Божје
.
—
Ти
,
брат
’
Ђоко
,
ћутиш
—
рече
Хаџи-Продан
.
—
Дед
реци
коју
.
Како
је
у
твом
крају
?
—
Како
да
ти
кажем
војводо
?
—
одговори
Протић
из
Гуче
и
смакну
раменима
.
—
Да
је
зло
,
—
зло
је
;
али
,
знаш
,
како
се
вели
:
трпи
зло
из
страха
горега
.
Народ
је
озлојеђен
,
ма
не
знам
да
ли
би
оставио
огњиште
,
па
гору
пригрлио
.
.
Не
би
лоше
било
да
послушамо
оца
Ђенадија
.
—
Да
послушамо
,
да
послушамо
!
—
повикаше
сви
у
глас
.
—
Разберимо
како
други
мисле
—
додаде
Василије
из
Бирче
.
—
Шта
велиш
,
оче
Пајсије
?
—
Није
друкче
,
војводо
.
Не
могу
ни
ја
мимо
осталу
браћу
.
Нека
буде
како
рече
отац
Ђенадије
.
—
Пристајете
ли
сви
,
браћо
?
—
упита
војвода
присутне
.
—
Пристајемо
!
—
Е
нека
вам
тако
и
буде
...
Ја
ћу
се
разговорити
с
Милошем
,
да
видим
шта
он
мисли
.
Ти
,
оче
игумане
,
пошљи
кога
у
Горачиће
код
мог
брата
и
газда
Манојла
.
Један
нек
иде
у
Крчмаре
до
Павла
Цукића
.
—
Ићи
ћу
ја
—
рече
Радовић
из
Равни
.
—
Ми
смо
пријатељи
.
—
Е
лепо
!
.
.
Ко
ће
ићи
Рајићу
у
Стргаре
?
—
Нек
иде
Обрад
—
рече
игуман
.
—
Они
су
рођаци
.
—
Треба
некога
послати
Браћи
Јаковљевићима
у
Белушић
.
—
За
то
ћу
се
ја
постарати
—
рече
игуман
.
—
Ти
,
Протићу
,
отиди
Добрачи
...
—
Ти
,
Алекса
,
добро
би
учинио
да
одеш
у
Драгоње
до
Лома
те
да
се
са
њиме
споразумеш
.
Ломо
има
много
пријатеља
.
—
Знам
Лома
—
рече
Алекса
.
Био
сам
му
неколико
пута
у
кући
.
—
Ви
остали
отидите
куд
ко
зна
,
по
ужичкој
,
ваљевској
и
крагујевачкој
нахији
.
Ако
не
можете
доспети
сами
,
а
ви
бирајте
поуздане
људе
.
Само
памет
у
главу
!
Овде
нема
шале
...
Ти
,
оче
Пајсије
,
припази
кога
ћеш
послати
у
Горачиће
.
Кмет
Павле
је
опак
човек
.
Ваља
га
се
добро
причувати
.
—
Не
брини
,
војводо
.
Наћи
ћу
ја
човека
.
—
Послаћемо
мога
Стојана
—
утаче
се
отац
Ђенадије
.
—
Врло
добро
!
—
рече
игуман
.
Стојан
је
мудро
момче
.
—
Е
лепо
,
браћо
—
рече
Хаџи-Продан
и
диже
се
.
—-
Тако
нека
и
остане
.
Што
буде
ко
сазнао
,
известиће
игумана
,
а
он
ће
мене
...
Је
ли
тако
,
браћо
?
—
Тако
је
,
војводо
!
—
одговорише
сви
и
поустајаше
.
—
Сад
можемо
ићи
—
рече
Хаџи-Продан
и
поздрави
се
са
свима
.
Сутра
дан
,
зором
,
отворише
се
манастирске
вратнице
и
кроз
њих
промаче
један
коњаник
.
То
беше
Стојан
.
Он
окрену
десно
,
спусти
се
низ
један
поток
,
узиђе
на
противну
страну
,
скрену
јужно
и
дохвати
се
Јелице
.
Беше
већ
прилично
одмакао
,
кад
се
на
истоку
указа
први
сунчев
зрак
.
Путник
беше
очаран
јутарњом
лепотом
.
На
све
стране
простираше
се
застор
,
пун
свежег
зеленила
.
Песма
тичија
испуњаваше
му
душу
љупкошћу
и
милином
.
Он
беше
весео
.
Сунце
беше
прилично
одскочило
,
кад
путник
стиже
на
сам
гребен
планински
.
Ту
се
обазре
и
виде
величанствен
призор
.
Пред
њим
беше
дивно
Драгачево
,
окићено
зеленим
бреговима
,
као
каквим
пластовима
.
Десно
,
према
Морави
,
тамо-амо
кривудаше
Белица
,
а
бистри
јој
таласићи
одбиваху
блесак
благог
пролетњег
сунца
.
Путник
хтеде
да
ужива
.
Он
одјаха
коња
и
седе
под
један
многогодишњи
храст
,
чије
жиле
беху
обрасле
густом
маховином
.
Тамо
,
далеко
,
и
лево
и
десно
,
свуда
по
хоризонту
,
плављаху
се
високе
планине
,
још
по
где
где
прошаране
снегом
.
Стојан
беше
занесен
овом
величанственом
панорамом
.
Она
висока
брда
,
они
плави
брегови
,
они
огромни
природни
пластови
,
расејани
по
свима
странама
,
изгледаху
му
као
живи
.
Он
осећаше
како
му
шапућу
,
како
му
казују
далеку
прошлост
,
како
га
преносе
у
времена
Душанова
и
Лазарева
.
Пред
њим
беше
отворена
читава
историја
,
и
он
је
читаше
.
Његове
дивне
плаве
очи
мешаху
се
са
дивним
плаветнилом
небеским
,
а
лепота
његова
преливаше
се
у
лепоту
целе
околине
.
Он
појми
већ
да
пође
,
али
га
нешто
мамљаше
и
уздржаваше
.
Беше
се
сетио
поруке
,
коју
имађаше
да
изврши
,
и
то
га
баш
гоњаше
да
и
даље
разговара
са
прошлошћу
.
Он
пренашаше
садашњост
у
будућност
,
и
питаше
себе
сама
:
да
ли
ће
скоро
синути
зрак
слободе
;
да
ли
ће
започето
дело
Бог
благословити
,
или
ће
се
и
даље
мутни
облаци
вити
над
главама
напаћеног
рода
српског
!
?
Црна
слутња
обузимаше
му
душу
,
али
из
даљине
,
са
оних
плавих
и
снегом
прошараних
висова
,
долажаше
му
утеха
која
га
крепљаше
...
Ми
смо
уточиште
слободе
српске
,
не
бојте
се
,
синови
!
У
нашим
недрима
вазда
су
гајени
неимари
слободе
српске
,
и
када
настане
време
да
се
ланци
ропски
кидају
,
први
зрак
,
који
ће
пробити
и
растерати
таму
што
народ
притискује
,
јавиће
се
из
ових
гора
и
брегова
!
...
Не
клоните
духом
!
Не
губите
наде
!
Слободи
вашој
ударен
је
темељ
,
а
вредни
неимари
ето
се
рађају
,
да
на
њему
подигну
и
нову
зграду
,
која
ће
бити
трајна
и
величанствена
!
...
.
Стојан
хтеде
и
даље
,
али
један
зрачак
,
што
беше
пробио
кроз
брсно
грање
и
на
чело
му
пао
,
прену
га
из
мисли
и
подсети
да
му
ваља
хитати
.
Он
узјаха
и
пође
.
Пут
му
беше
подложан
,
јер
се
спушташе
низ
Јелицу
.
Пошто
пређе
неколико
повијараца
,
узиђе
на
један
вис
,
обазре
се
на
лево
и
спази
у
даљини
село
.
То
беху
Горачићи
.
Стојан
пође
напред
.
Пошто
се
спусти
с
виса
,
обиђе
две
три
окуке
,
сиђе
низ
једну
косу
,
дође
до
речице
Драгачице
,
пређе
ову
и
упути
се
право
селу
.
Ушавши
у
село
,
срете
једну
старицу
,
заустави
је
и
упита
за
кућу
Манојла
Прокића
.
Старица
му
показа
руком
.
Стојан
се
упути
на
ту
страну
и
дошавши
до
једне
куће
сјаха
,
привеза
коња
за
ограду
,
отвори
вратнице
и
уђе
.
У
дворишту
не
беше
никог
.
Он
пође
напред
,
дође
до
куће
и
закуца
на
врата
.
Нико
со
не
одазва
.
Он
закуца
по
други
пут
.
Врата
се
отворише
и
преда
њ
ступи
млада
девојка
.
То
беше
сестричина
Газда-Манојлова
.
Стојан
,
опазивши
девојку
,
стаде
као
укопан
.
Крв
му
јурну
у
лице
,
а
цела
снага
задрхта
.
Као
громом
поражен
стајао
је
и
бленуо
у
лице
девојчино
.
—
Је
ли
могуће
да
видим
њу
?
—
питаше
младић
самога
себе
...
Та
она
је
пропала
.
Ње
више
нема
на
овом
свету
.
Она
је
погинула
или
је
Турцима
робиња
постала
...
Ах
,
та
то
је
привиђење
.
Није
могуће
да
њу
гледам
!
...
Девојка
,
опазивши
момка
,
трже
се
,
стукну
назад
и
повуче
врата
за
собом
.
Лице
јој
обасја
румен
и
нека
неизмерна
благост
.
—
Је
си
ли
ти
,
Стојане
?
—
прошапута
она
и
развуче
румене
уснице
.
Стојан
крочи
и
другом
ногом
,
ухвати
се
за
перваз
,
отвори
своје
плаве
очи
,
и
једино
,
што
беше
у
стању
да
изусти
,
беше
њему
тако
љупка
,
тако
мила
и
слатка
реч
:
—
Спасенија
!
—
Стојане
!
—
кликну
она
сва
раздрагана
.
—
Нано
,
ево
Стојана
!
Врата
се
широм
отворе
и
Стојан
уђе
.
Мати
као
да
не
чу
радосни
глас
своје
кћери
,
те
Спасенија
понови
:
—
Нано
,
ево
Стојана
!
Врата
на
побочној
одаји
отворише
се
,
и
једна
старица
појави
се
с
плетивом
у
руци
.
То
беше
Станица
,
мати
Спасенијина
.
Она
баци
поглед
на
младића
,
и
,
познавши
Стојана
,
спусти
плетиво
,
живо
приђе
,
загрли
га
,
пољуби
и
с
пуно
миља
рече
:
—
Стојане
,
сине
!
Одкуд
ти
овде
?
!
...
Одлагање
Било
је
око
половине
Маја
1814
...
.
Игуман
Пајсије
сеђаше
сам
на
доксату
.
Беше
веома
брижан
и
зловољан
.
Час
би
сукао
брке
,
час
чупкао
браду
.
Кад
и
кад
би
метнуо
руку
на
чело
,
затворио
очи
и
погнуо
главу
.
Силна
мора
притисла
му
душу
,
па
га
мучи
и
раздире
.
Ко
би
га
у
таквом
стању
видео
,
рекао
би
да
је
ван
себе
.
Из
овог
заноса
трже
га
нека
лупа
.
Он
се
диже
,
погледа
у
двориште
,
и
спази
Хаџи-Продана
.
—
Има
ли
кога
?
—
упита
Хаџи-Продан
момка
.
—
Ту
је
г
.
игуман
—
одговори
овај
.
—
Је
ли
сам
?
—
—
Сам
.
Прока
прихвати
коња
,
а
Хаџи
Продан
упути
се
право
на
степенице
.
—
Где
си
,
човече
?
—
упита
га
игуман
,
и
пође
му
на
сусрет
.
—
Не
могах
пре
—
одговори
војвода
и
пружи
му
руку
.
—
Држао
сам
да
ћеш
доћи
на
ручак
,
а
оно
већ
и
вечерње
.
—
Шта
је
?
...
Какви
су
одзиви
—
упита
га
Хаџи-Продан
,
седајући
према
њему
.
—
Никакви
!
—
Сви
саветују
да
се
причека
.
Само
Јаковљевићи
из
Белушића
ради
су
да
се
што
пре
почне
.
—
А
Рајић
?
—
Пристаје
,
али
неће
без
Милоша
.
—
А
Добрача
?
...
Шта
он
вели
?
-—
Да
припитамо
Милоша
.
Без
њега
не
пристаје
.
—
А
Ломо
?
—
Тај
је
готов
као
запета
пушка
.
Почните
,
вели
,
а
ја
сам
ту
.
—
А
Манојло
?
—
Да
се
нисте
шалили
,
вели
.
Још
томе
није
време
.
Хаџи-Продан
сукаше
брке
,
замишљено
гледајући
у
земљу
.
—
Остали
?
—
упитаће
он
,
након
дуже
почивке
.
—
Као
што
рекох
.
Неки
не
смеју
,
неки
саветују
да
се
причека
,
а
неки
опет
ради
су
да
знаду
шта
вели
Милош
.
—
Милош
!
...
Милош
неће
ни
да
чује
.
За
крајину
је
,
вели
,
и
сувише
рано
.
Светује
нас
да
у
тај
посао
не
улазимо
.
—
А
шта
ти
мислиш
?
—
упитаће
га
игуман
након
дуже
почивке
.
Војвода
смагну
раменима
.
—
Шта
?
!
...
Да
се
ниси
и
ти
попишманио
?
—
рече
игуман
,
као
човек
који
губи
сваку
наду
.
—
Ја
?
...
Ја
сам
готов
сваког
часа
,
оче
игумане
!
...
Али
шта
можемо
нас
два-три
?
Право
ли
је
да
у
лудо
губимо
главе
?
Ако
је
право
—
ево
ме
првога
!
...
Него
,
као
мислим
,
да
ће
боље
бити
,
да
се
мало
причекне
.
Прилике
се
очас
мењају
.
Оно
што
данас
иде
с
муком
,
сутра
иде
од
шале
.
Народ
је
народ
.
Једна
варница
,
и
пожар
је
готов
.
—
Да
Вог
да
,
војводо
!
Али
тешко
!
—
рече
игуман
и
одмахну
главом
.
Дан
се
по
јутру
познаје
.
Чини
ми
се
неће
имати
шта
да
букне
.
Све
је
изгорело
.
На
згаришту
је
остао
сам
пепео
...
Без
челика
не
избија
искра
из
камена
,
мој
војводо
!
...
.
—
Не
очајавај
,
оче
игумане
!
Пепео
је
кад
кад
опаснији
од
ватре
.
Под
њим
се
често
скрива
живи
огањ
.
Духне
ли
најмањи
ветрић
,
распириће
огањ
.
Где
се
човек
не
нада
—
најгоре
се
опече
.
Ово
је
народ
,
у
коме
се
лако
огањ
не
гаси
,
нити
снага
лако
изумире
.
То
је
љута
стена
,
о
коју
су
се
вековима
разбивали
бесни
вали
непријатеља
наших
.
То
је
кремен
који
тражи
само
удар
.
Што
удар
јачи
—
искра
већа
.
.
Не
губи
вере
,
оче
,
не
губи
!
Вршимо
своју
дужност
.
Будимо
,
крепимо
,
осветљавамо
,
напајајмо
,
—
ето
посла
,
оче
игумане
!
Игуману
се
мало
лице
разведри
.
Он
подиже
главу
и
рече
:
—
Па
шта
мислимо
сад
?
—
Приберимо
се
,
оче
!
Ваља
опет
припитати
Милоша
.
Његови
савети
не
могу
нам
бити
на
одмет
.
Он
је
стари
ратник
.
Његова
се
свуда
слуша
.
А
после
,
ваља
и
причекати
.
Треба
се
што
боље
спремити
.
—
Да
не
клонемо
духом
,
војводо
!
—
Не
бој
се
,
оче
!
...
Зар
ћемо
седети
скрштених
руку
?
Не
рекох
ли
ти
:
једна
варница
,
па
је
пожар
готов
?
—
Боже
дај
!
—
одговори
игуман
.
У
том
клепало
манастирско
одјекну
по
околини
и
огласи
вечерње
.
Кмет
у
Горачићима
Недалеко
од
речице
Драгачице
,
на
јужним
окомцима
планине
Јелице
,
два
часа
далеко
од
Трнаве
,
налази
се
село
Горачићи
.
У
овом
селу
а
након
несрећне
тринајесте
године
,
кметоваше
по
вољи
турској
неки
Павле
Илијћ
.
Беше
то
човек
осредња
раста
,
дежмекаст
,
с
великом
главом
и
дебелим
клемпавим
ушима
.
Коса
риђа
кратка
и
ретка
,
лице
ћосаво
и
развучено
,
очи
лисичије
,
нос
дебео
и
широк
,
глас
женски
,
цело
држање
подмукло
,
—
све
знаци
једног
од
оних
типова
,
на
које
народ
пружа
прст
као
на
бића
,
која
је
сам
Бог
обележио
,
хотећи
тиме
да
нас
сачува
напасти
.
Спољашност
Павлова
беше
веран
израз
унутрашњости
му
.
Готов
је
био
да
врши
све
на
што
га
страсти
подстицаху
.
За
влашћу
је
жудео
преко
мере
а
особите
вештине
имађаше
да
се
под
кожу
подвуче
и
додвори
.
Латиф
,
видећи
у
њему
поуздана
и
подесна
човека
за
своје
намере
,
спријатељи
се
с
њим
брзо
и
окмети
га
.
Павле
се
труђаше
да
оправда
очекивања
Латифова
.
Имајући
на
својој
страни
подпору
његову
,
он
је
прилично
успео
да
се
у
селу
отклони
све
што
би
личило
на
незадовољство
.
Разуме
се
,
мржња
је
на
спрам
њега
сваким
даном
расла
,
али
је
он
о
томе
мало
рачуна
водио
.
У
колико
на
једној
страни
губљаше
,
у
толико
два
пута
на
другој
добиваше
.
Латиф
и
остале
аге
и
бегови
беху
с
њим
задовољни
.
Његова
кућа
постаде
прави
хан
.
О
издатцима
није
водио
рачуна
,
јер
је
имао
и
сувише
начина
да
их
двоструко
накнади
.
Кмет
Павле
имађаше
сина
Жарка
.
То
беше
младић
висока
раста
,
лепих
црних
очију
,
умереног
и
правилног
носа
,
танких
црних
брчића
и
малених
уста
.
По
некима
личио
је
на
матер
,
по
некима
на
оца
.
Ове
разне
оцене
долазиле
су
од
разног
мерила
.
Једни
су
ценили
више
физичку
,
а
други
моралну
страну
његову
.
Ако
обоје
може
послужити
за
мерило
,
онда
су
и
једни
други
имали
права
.
Жарко
беше
јединац
у
оца
.
О
св
.
Илији
1813
.
беше
напунио
двадесету
,
и
отац
већ
помишљаше
да
га
жени
.
Син
је
провидео
намеру
његову
и
труђаше
се
да
своју
„
зрелост
“
посведочи
.
Носио
се
лепо
и
био
је
кицош
.
Најрадије
се
јављао
у
маленој
шубари
,
коју
би
увек
мало
наерио
,
како
би
му
се
на
десној
страни
могла
видети
брижљиво
углађена
коса
.
Врхови
његових
танких
,
црних
брчића
,
ретко
кад
да
не
беху
међу
палцем
и
кажипрстом
.
Удешавајући
брчиће
удешавао
је
и
очи
и
уста
.
Кад
би
опазио
какво
лепо
чељаде
,
веома
радо
би
подигао
десни
брчић
и
лево
око
.
По
нека
би
и
заруменила
,
оборила
очи
,
и
удвојила
кораке
,
а
он
би
тек
стао
,
осврнуо
се
,
и
упредајући
брчић
по
што
год
промрмљао
.
У
ово
време
беше
на
гласу
кућа
Манојла
Прокића
.
Манојло
беше
припознат
у
целом
Драгачеву
,
а
нарочито
са
многих
услуга
које
беше
учинио
својој
земљи
.
Могао
је
имати
око
шесет
,
али
још
беше
снажан
и
окретан
.
Остао
је
удов
1804
.
,
а
у
рату
од
1809
.
изгубио
је
и
последњег
сина
.
Од
родбине
имао
је
само
једну
сестру
,
која
беше
удата
за
војводу
жупског
,
Петра
Ђукића
.
Кад
овој
1813
.
погибе
муж
,
он
је
заједно
са
децом
прими
у
своју
кућу
.
Манојло
беше
имућан
човек
.
Оставши
без
свога
порода
,
он
све
своје
имање
завешта
сестриној
деци
.
То
се
у
брзо
прочу
по
селу
,
па
се
многи
заинтересоваше
његовом
кућом
,
којима
беше
замакла
за
око
његова
одвећ
лепа
сестричина
.
Кмет
Павле
прорачуна
да
би
ова
прилика
згодна
била
за
његовог
сина
,
па
,
као
човек
од
заната
,
намисли
да
се
користи
.
Син
беше
некако
дознао
ову
намеру
,
па
поче
чешће
обилазити
око
куће
Манојлове
,
трудећи
се
,
да
како
год
привуче
на
се
пажњу
девојчину
.
Једном
је
беше
спазио
где
по
градини
разастире
платно
,
па
му
се
учини
лепша
но
икада
.
Од
тог
часа
као
да
му
се
ђаво
подвукао
под
кожу
.
Не
могаше
никако
да
се
смири
.
По
неколико
пута
на
дан
обилазио
би
и
око
куће
чепао
.
Више
пута
навлаш
би
застајкивао
,
жмиркао
и
кашљуцао
,
само
да
би
привукао
на
се
пажњу
.
Али
,
као
за
пакост
,
девојка
се
ретко
виђаше
у
градини
,
а
и
кад
би
се
видела
,
не
падаше
јој
на
ум
,
да
на
те
чапкунлуке
обрати
пажњу
.
Међутим
отац
Жарков
беше
разапео
мреже
на
све
стране
.
Решио
се
пошто
по
то
да
у
кућу
уведе
ово
чељаде
,
не
само
лепо
већ
и
богато
.
У
суседству
газда
Манојлову
становаше
Обрад
Момировић
,
добар
домаћин
и
припознат
човек
у
целој
околини
.
Једног
дана
,
баш
некако
пред
Цвети
,
Обрад
нешто
чепркаше
пред
кућом
.
Он
се
беше
занео
послом
,
па
и
не
опази
кад
неко
са
вратница
викну
:
—
Брат
’
Обраде
!
Чувши
овај
глас
,
Обрад
спусти
мотику
,
наслони
се
на
њу
и
погледа
пут
вратница
.
То
беше
кмет
Павле
.
—
Можеш
ли
часком
?
—
рече
кмет
и
махну
руком
.
Обрад
остави
мотику
,
протрља
дланове
и
изиђе
.
Кмет
Павле
узе
га
за
руку
,
поведе
на
страну
и
прошапута
:
—
Хоћу
да
ти
поверим
једну
тајну
!
—
Слободно
,
брат
’
Павле
—
одговори
Обрад
гласно
.
—
Али
.
.
знаш
!
—
промрмља
кмет
и
метну
прст
на
уста
.
—
Не
брини
,
човече
...
Као
да
си
у
земљу
закопао
.
—
Газда
Манојло
нема
деце
?
—
Има
...
—
Има
,
али
му
нису
рођена
—
утаче
се
кмет
.
—
Од
сестре
—
прихвати
Обрад
.
—
Јест
.
.
тако
је
.
—
Па
?
—
Овај
.
.
Како
јој
беше
име
?
—
Коме
?
—
Па
.
.
Бога
ти
.
.
сестричини
?
—
Ена
...
Енија
.
.
тако
некако
—
одговори
Обрад
.
—
Она
је
већ
за
удају
?
—
Скоро
,
боме
.
—
Мени
се
то
чељаде
допало
...
Како
би
било
...
—
Шта
,
брат
’
Павле
?
—
Како
би
било
,
к’о
велим
,
да
ми
буде
сна
?
Обрад
обори
главу
и
стаде
ногом
чепркати
по
шљунку
.
—
Ти
знаш
мога
Жарка
?
—
Знам
...
Како
не
бих
знао
!
—
одговори
Обрад
и
диже
главу
.
—
Па
шта
велиш
?
.
Да
ли
би
била
згодна
прилика
?
—
Оно
...
не
би
лоше
било
,
само
не
знам
шта
јој
ујак
мисли
.
Он
јој
је
сад
све
и
сва
.
—
Та
то
је
лако
.
Ви
сте
кумови
—
рече
кмет
смешећи
се
.
—
Јесмо
,
али
о
томе
нисмо
никад
зборили
.
—
А
што
би
,
к’о
велим
,
манисао
?
Жарко
је
леп
,
здрав
паметан
младић
,
а
хвала
Богу
није
ни
оскудан
.
—
Тако
је
,
брат
’
Павле
,
али
ти
ја
не
умем
ништа
рећи
.
—
Да
немаш
ти
ког
другог
?
—
рече
кмет
,
тапшући
га
по
рамену
.
—
Не
,
брат
’
Павле
.
Него
...
чини
ми
се
,
да
она
има
...
—
Вереника
.
.
а
?
—
прекиде
га
кмет
и
намигну
десним
.
—
Тако
ми
се
чини
.
—
А
кога
?
—
Боме
не
знам
.
—
Чуј
,
брат
’
Обраде
—
рећи
ће
кмет
после
краће
почивке
.
—
Ти
можеш
све
...
Кумови
сте
.
Газда
Манојло
послушаће
јал
’
тебе
,
јал
’
никог
...
Није
да
се
хвалим
,
ти
сам
знаш
.
.
Шта
фали
мом
Жарку
?
Добар
је
,
паметан
је
,
здрав
је
,
леп
је
,
што
год
хоћеш
...
Отац
му
је
,
хвала
Богу
,
имућан
човек
,
а
и
припознат
...
Дед
,
реци
,
да
није
тако
?
—
Тако
је
,
брат
’
Павле
,
али
знаш
,
кад
девојка
уврти
нешто
у
главу
?
—
Оно
јест
,
имаш
право
,
брат
’
Обраде
.
Али
кад
се
хоће
,
све
се
може
.
Окупи
ти
с
’
једне
,
твоја
домаћица
с
друге
,
сваст
с
треће
стране
,
па
је
ствар
готова
.
—
Добро
,
добро
,
брат
’
Павле
.
Ја
ћу
се
већ
потрудити
—
одговори
Обрад
и
пружи
руку
.
—
Учини
...
знаш
...
неће
ти
бити
криво
.
—
Не
брини
,
брат
’
Павле
.
Што
год
будем
кадар
—
учинићу
.
Само
велим
...
помучно
ће
ићи
...
—
Е
де
сад
!
...
Што
помучно
?
Мањ
ако
нећеш
?
—
Хоћу
,
брат
’
Павле
,
хоћу
...
Окушаћу
колико
сутра
.
—
Е
нека
је
са
срећом
—
рећи
ће
кмет
,
па
стиште
Обраду
руку
.
—
Доћи
ћу
да
се
известим
—
рече
он
при
поласку
.
По
том
диже
прст
више
десног
уха
и
додаде
:
Ади
...
к’о
што
рекох
!
...
—
Не
брини
,
брат
’
Павле
—
одговори
Обрад
и
врати
се
дома
.
Обрад
Момировић
растаде
се
с
кметом
горачићским
,
врати
се
кући
и
поприча
домаћици
целу
ствар
.
Илинка
—
тако
беше
име
његовој
домаћици
—
познаваше
Спасенију
врло
добро
.
Она
му
одмах
рече
,
како
од
свега
тога
не
може
ништа
бити
,
и
како
би
узалуд
било
и
покушавати
.
—
Спасенија
—
говораше
му
она
—
има
свога
вереника
,
коме
се
давно
заверила
.
Зар
да
погази
своју
реч
?
—
Та
она
би
се
пре
жива
закопала
!
И
то
још
за
кога
да
пође
?
!
...
За
Жарка
!
...
Та
ни
сам
ујак
не
би
јој
то
допустио
.
Ти
знаш
која
је
кућа
Павлова
.
Зар
кћи
Ђукићева
да
пође
за
сина
једног
удворице
,
једног
изрода
!
...
То
би
тек
лепо
било
!
...
Ти
добро
познајеш
газда-Манојла
.
Неће
се
тај
дати
ни
осолити
.
Слободно
и
не
започињи
ништа
.
Обрад
и
сам
увиђаше
да
је
тако
,
па
се
с
тога
дуго
снебиваше
.
Међутим
,
Павле
не
даде
му
никако
мира
.
Непрестано
је
долазио
и
наваљивао
.
Шта
да
ради
?
Горео
је
између
две
ватре
.
Ако
ништа
не
предузме
,
погазиће
задату
реч
;
предузме
ли
пак
што
,
може
се
замерити
свом
најбољем
пријатељу
.
Дуго
премишљаше
шта
да
ради
.
Најзад
се
реши
да
покуша
.
Једног
дана
затече
Манојла
на
само
,
и
у
дужем
разговору
рећи
ће
му
:
—
Куме
!
Немој
ми
што
замерити
—
На
чему
,
куме
?
—
одговори
Манојло
.
—
Ти
имаш
сестричину
?
—
И
сестрића
,
Богу
хвала
.
—
Нека
су
живи
!
—
рече
Обрад
и
подиже
капу
.
—
Да
Бог
да
,
куме
!
—
Енија
је
већ
за
удају
.
—
Готово
,
куме
.
О
Великој
Госпођи
напуниће
деветнаесту
—
одговори
Манојло
поносно
.
—
Како
би
било
да
је
удомимо
?
—
Божја
воља
,
куме
.
—
Боме
јављају
се
просиоци
.
—
Ене
де
!
...
А
ко
,
море
?
—
упита
Манојло
,
смешећи
се
.
—
Има
их
...
знаш
како
је
,
куме
?
Енија
је
лепа
,
млада
,
из
добре
куће
,
а
свет
к’о
свет
:
разбира
,
тражи
...
—
Оно
...
тако
Је
.
—
А
ко
ли
то
за
њу
разбира
?
—
Па
.
.
—
Реци
,
куме
,
реци
.
—
Ти
знаш
Жарка
.
—
Ког
Жарка
?
—
Оног
Павловог
.
Газда
Манојло
плану
,
као
да
га
ко
жеравицом
посу
.
Он
се
диже
,
исправи
,
подбочи
и
рече
:
—
Ама
,
је
ли
онај
кметов
?
—
Да
...
дође
човек
,
па
...
—
Куме
!
—
прекиде
га
Манојло
,
трудећи
се
да
угуши
гнев
што
му
душу
пробијаше
,
—
знаш
ли
чија
је
Енија
?
—
Знам
,
куме
—
одговори
Обрад
збуњено
.
—
Знаш
ли
из
чије
је
куће
?
—
Знам
и
то
.
—
А
знаш
ли
Жарка
?
Знаш
ли
чиј
је
и
какав
је
?
—
Знам
,
куме
;
али
...
—
Па
где
би
ми
,
куме
,
душа
била
,
кад
бих
кућу
Ђукићеву
помешао
са
кућом
удворице
!
?
...
Где
би
ми
душа
била
,
кад
бих
ово
красно
чељаде
дао
оном
блесану
,
што
ће
бити
гори
од
оца
!
?
Обрад
обори
главу
,
па
ни
речи
.
—
Куме
!
.
.
Не
помињи
ми
више
ту
кућу
,
тако
ти
Бога
.
Та
сва
ми
је
црна
пред
очима
!
—
Опрости
,
куме
!
—
рече
Обрад
и
диже
главу
.
—
Нисам
мислио
да
те
вређам
.
Знаш
како
је
,
кад
те
ко
салети
,
па
ти
не
да
мира
.
Дужност
ми
је
била
да
те
упитам
,
јер
ми
човек
додија
...
Е
довде
ми
већ
дође
запиткивањем
.
—
Оно
...
тако
је
,
куме
;
али
да
не
да
Бог
!
—
одговори
Манојло
и
метну
крст
на
се
.
Обраду
би
криво
што
и
заподену
разговор
о
овоме
,
па
се
упе
да
скрене
разговор
на
другу
страну
.
Манојлу
пак
не
би
право
,
што
беше
тако
опор
према
куму
,
па
једва
чекаше
да
у
другом
разговору
заглади
оштрину
првих
речи
.
Они
се
растадоше
као
кумови
и
добри
пријатељи
.
Кмет
Павле
очекиваше
Обрада
,
али
не
могаше
да
га
сачека
.
Једног
дана
случајно
се
сукоби
с
њим
и
овако
га
ослови
:
—
Добро
те
ми
не
умаче
!
—
Што
,
брат
’
Павле
?
—
одговори
Обрад
,
нашавши
се
у
чуду
.
—
Зар
тако
ти
...
а
?
—
рече
кмет
,
а
очи
му
закрвавише
и
усне
задрхташе
.
—
Како
?
—
Хм
!
...
Како
!
?
Зар
се
тако
држи
реч
?
У
место
да
наводиш
за
мог
Жарка
,
а
ти
нашао
неку
скитницу
,
па
хоћеш
њему
да
утрапиш
девојку
!
...
То
ли
је
онај
твој
вереник
!
?
—
Бог
с
тобом
,
кмете
!
...
А
ко
ти
то
рече
?
—
Гле
,
како
се
прави
!
.
.
Е
...
ти
мислиш
да
ја
ништа
не
знам
!
Хоћеш
у
очи
да
ме
лажеш
,
и
то
кога
?
—
мене
...
кмета
!
—
грмну
Павле
и
лупи
се
песницом
у
груди
.
—
Неко
те
је
преварио
,
брат
’
Павле
!
Што
сам
могао
—
чинио
сам
;
али
шта
знам
,
кад
ујак
не
да
.
А
и
девојка
...
—
Шта
?
Ујак
не
да
!
—
прекиде
га
Павле
—
Коме
ти
то
?
—
Зар
ми
је
бољи
онај
пробисвет
,
што
се
долуњао
овде
,
па
буни
село
?
Знам
ја
све
!
Пази
се
добро
.
Имаћеш
посла
и
ти
и
Продан
,
и
онај
калуђер
,
што
буни
свет
—
рече
кмет
оштро
,
и
подиже
прст
више
главе
.
Обраду
задрхташе
усне
.
—
Последњи
те
пут
питам
:
хоћеш
ли
одржати
реч
?
—
Одржао
сам
је
,
брат
’
Павле
.
Питао
сам
,
али
човек
не
да
.
Силом
се
не
може
.
—
Е
вала
,
мора
се
!
—
продера
се
кмет
.
—
Шта
рече
?
...
Зар
силом
?
—
Силом
...
да
...
силом
!
Обраду
се
окрете
село
.
Он
не
беше
у
стању
да
се
уздржи
.
—
Јеси
ли
чуо
,
кмете
.
.
Турчине
...
изроде
!
—
цикну
он
и
као
гуја
испрси
се
.
—
Нит
’
је
било
,
нит
’
ће
бити
то
што
рече
!
...
Ево
ти
отворено
кажем
:
неће
кћи
војводе
жупског
прећи
твога
прага
!
...
Јеси
ли
разумео
!
?
То
рече
,
па
се
окрете
и
оде
.
Кмет
се
узневери
.
Он
стаде
као
укопан
,
а
лице
му
се
у
мах
промени
.
На
место
жеравице
,
подиђе
га
зеленило
.
—
Платићеш
ми
то
!
—
рече
он
јетко
,
па
продужи
пут
.
Кмет
у
послу
Од
тог
доба
протече
неколико
месеца
.
Павле
беше
са
свим
раскинуо
с
Обрадом
Момировићем
.
Душа
му
је
пламтила
гневом
,
и
он
тражаше
прилике
да
му
се
освети
.
Једног
јесењег
дана
,
исте
године
,
сеђаше
он
пред
кућом
и
нешто
опако
премишљаше
.
Беше
налакћен
на
десницу
,
а
у
левој
држаше
велики
чибук
.
Поглед
му
блуђаше
по
дворишту
.
Час
по
час
трзао
би
густе
димове
и
пуштао
их
у
колутима
,
час
би
пак
трљао
уши
и
уплетао
зулове
.
У
таком
положају
проведе
дуго
времена
.
На
један
мах
прену
се
из
заноса
,
куцну
прстом
по
челу
и
лупи
руком
по
колену
.
Беше
се
нечег
присетио
.
—
Од
кад
се
мучим
,
а
никако
да
се
сетим
!
—
рече
он
у
себи
.
—
Тако
лепа
удовица
,
а
ја
се
мислим
чиме
пашу
да
обрадујем
!
...
Вала
њу
,
или
никоју
другу
.
Она
ће
бити
најлепши
цвет
у
харему
пашину
.
Тако
говораше
кмет
у
себи
,
а
лице
му
обасја
ненадна
радост
.
Он
метну
чибук
у
уста
и
трже
.
Дима
не
беше
.
—
Марта
!
—
викну
он
,
чачкајући
прстом
по
лули
.
Из
куће
се
нико
не
одазва
.
—
Чу
ли
ти
,
Марта
!
—
продера
се
он
јаче
и
удари
чибуком
по
диреку
.
Омалена
,
бледа
и
сувоњава
жена
истрча
из
куће
.
То
беше
његова
домаћица
.
—
Где
си
,
море
?
...
Зар
десет
пута
да
те
вичем
?
.
.
Ватру
!
—
рече
он
и
набра
чело
и
обрве
.
Жена
се
узневери
.
—
Ватру
!
...
Шта
си
стала
?
—
осече
се
кмет
и
окрете
главу
.
Жена
оде
,
али
се
брзо
врати
,
носећи
жар
на
иверу
.
—
Ниси
могла
у
чем
другом
?
—
промраља
кмет
преко
чибука
.
Жена
приступи
и
принесе
ивер
.
Ну
у
том
рука
јој
задрхта
жар
паде
и
распршта
се
.
Павле
се
испречи
,
прострели
је
очима
и
загрме
:
—
Немаш
црепа
у
кући
?
Жена
не
одговери
ништа
.
Брзо
се
врати
и
донесе
на
црепу
повећу
жеравицу
.
Павле
припали
лулу
,
затури
главу
,
и
поново
се
даде
у
мисли
.
—
Нема
милости
!
—
говораше
он
у
себи
.
—
Прво
ћу
с
Аном
,
па
после
с
оном
девојчуром
.
Тад
’
ће
ми
срце
бити
на
месту
.
Познаће
она
уља
кмет-Павла
.
Са
мном
се
ухватио
у
коштац
.
Шта
му
буде
.
Ко
је
са
мном
почињао
,
рђаво
је
дочињао
...
Лепо
ми
веле
људи
да
су
ти
Глигоријевићи
и
ти
Момировићи
хајдуци
,
али
ја
не
верујем
...
Све
им
је
неправо
,
све
се
буне
.
Шта
би
хтели
?
—
Власти
и
господства
!
...
Е
нећете
,
вала
,
док
ми
је
главе
на
раменима
.
У
тај
мах
искрсну
његов
момак
,
носећи
на
глави
велику
котарицу
с
кукурузом
.
Момак
дође
до
амбара
и
спусти
котарицу
.
—
Шта
ћеш
то
,
Марко
?
—
упита
га
кмет
.
—
Да
пренесем
кукуруз
!
—
одговори
момак
.
—
Зар
сад
нађе
?
...
А
где
ти
је
био
дан
?
—
Био
сам
на
њиви
.
—
Шта
на
њиви
!
.
.
Сутра
дан
на
главу
па
преноси
.
Момак
га
погледа
.
—
Вуци
се
!
—
осече
се
кмет
.
Момак
диже
котарицу
и
оде
.
Кмет
искрљешти
очи
за
њим
,
држећи
чибук
у
устима
.
—
Марта
!
—
викну
он
.
Домаћица
се
појави
на
вратима
.
—
Какав
си
то
жар
донела
?
...
Ватру
амо
!
Домаћица
доносе
повећу
жеравицу
и
спусти
је
у
лулу
.
Кмет
тргну
неколико
пута
.
За
тим
оштро
погледа
у
домаћицу
и
рече
:
—
Добро
те
не
донесе
читаву
гламњу
.
Она
се
наже
да
види
шта
је
.
—
Хајд
одлази
!
—
рече
он
и
окрете
главу
.
Она
се
погури
и
оде
.
Кмет
остаде
сам
.
У
околини
не
беше
никога
.
Тек
по
која
кокош
пређе
преко
дворишта
,
полети
на
амбар
,
с
амбара
на
дуд
,
тражећи
преноћиште
.
У
том
се
отворише
вратнице
.
Један
човек
уђе
у
двориште
.
—
Од
куд
ти
,
Јанко
?
—
рече
кмет
дижући
се
.
—
Дођох
послом
—
одговори
човек
,
па
приђе
и
шану
му
нешто
.
—
Добро
,
добро
—
рече
кмет
живо
и
изиђе
с
њим
на
улицу
.
—
Док
је
чича
Ранко
жив
,
тешко
ће
што
бити
—
рече
Јанко
,
мотрећи
да
га
ко
не
чује
.
—
Јеси
ли
шта
покушавао
?
—
упита
га
кмет
.
—
Јесам
,
али
ми
онај
Раденко
непрестано
квари
посао
.
—
А
што
си
баш
тако
бегенисао
Милену
?
...
.
Знаш
ли
ти
да
она
има
двоје
деце
с
Бркићем
?
—
Знам
.
—
Па
?
—
Примио
бих
је
с
децом
,
ако
се
баш
мора
.
Отац
јој
је
оставио
грдно
имање
.
—
Тако
!
—
рече
кмет
истресајући
лулу
о
длан
...
А
да
ли
те
је
кад
год
волела
?
—
Како
да
није
!
Мало
је
требало
па
да
пође
за
мене
.
Онај
несрећни
Раденко
...
.
—
А
имаш
ли
ти
ово
?
—
рече
кмет
и
превуче
палац
преко
кажипрста
.
—
Имам
.
—
Колико
?
Јанко
се
маши
руком
у
недра
,
извади
десет
жутих
и
показа
кмету
.
—
Још
?
—
рече
кмет
гледајући
Јанка
право
у
очи
.
—
Није
ми
се
десило
више
.
Добићеш
сутра
.
—
Добро
.
Дај
то
па
иди
.
За
остало
не
бери
бриге
.
Метнућу
ја
међу
њих
крв
и
нож
.
—
Хвала
ти
,
кмете
—-
рече
Јанко
и
предаде
му
новац
.
Остало
ћу
сутра
донети
.
Они
беху
већ
далеко
измакли
.
Сунце
беше
већ
у
пола
зашло
.
Сјајне
пруге
његове
зрачиле
су
плаветнило
небесно
и
у
даљини
обасјавали
врхове
високих
планина
.
Кмет
опази
неколико
људи
на
друму
,
стаде
и
настреши
руком
чело
.
—
Е
,
тако
,
тако
,
брат
’
Јанко
—
рече
он
пружајући
му
руку
.
—
Сутра
ћу
те
чекати
.
Донеси
што
си
обећао
,
а
за
остало
не
брини
.
Ја
ћу
удесити
све
како
ваља
.
Јанко
стиште
руку
кметову
,
и
растајући
се
с
њим
рече
:
-
Ето
ме
сутра
зором
!
Ноћни
лов
Људи
,
које
кмет
беше
спазио
на
путу
,
стигоше
у
село
.
То
беху
момци
Латифови
—
Куда
ви
?
—
упита
кмет
.
—
У
Лопаш
—
одговори
Ахмед
,
најстарији
момак
.
—
Хоћете
ли
се
дуго
бавити
?
—
Три
—
четири
дана
.
—
Кад
се
отуд
вратите
,
ударите
на
моју
кућу
.
—
Хоћемо
,
одговори
Ахмед
.
Момци
Латифови
продужише
пут
,
а
кмет
се
врати
кући
.
Момци
су
одржали
реч
.
При
повратку
из
Лопаша
сврнуше
кметовој
кући
и
остану
да
преноће
.
После
вечере
кмет
изазва
на
страну
домаћицу
и
рече
јој
:
—
Ноћас
имамо
да
свршимо
важан
посао
.
Ти
ћеш
.
.
—
Какав
посао
?
...
прекиде
га
домаћица
.
—
Зини
да
ти
кажем
!
—
осече
се
кмет
.
—
Зар
ти
мораш
све
знати
?
...
Слушај
што
ти
говорим
!
.
.
Ми
имамо
ноћас
да
свршимо
важан
посао
.
Ти
ћеш
посвршавати
по
кући
што
треба
,
па
ћеш
са
Жарком
отићи
сестри
.
Тамо
ћете
преноћити
.
—
Жарко
није
овде
.
—
А
где
је
?
—
У
Самаилу
,
код
стрица
.
—
Што
ће
тамо
?
—
Ти
си
га
пустио
.
—
Кад
?
—
Па
,
јуче
.
—
Добро
—
рече
кмет
срдито
.
—
Онда
ћеш
ићи
ти
сама
.
Али
памет
у
главу
!
Ником
ни
речи
...
Јеси
ли
разумела
?
—
Јесам
—
одговори
Марта
.
—
Сад
одлази
,
па
како
ти
рекох
.
Домаћица
оде
,
а
кмет
зовну
Мирка
,
рече
му
нешто
,
па
се
врати
у
кућу
.
Момци
Латифови
сеђаху
око
ватре
и
збиваху
шалу
.
—
Јесте
ли
ради
да
обрадујете
пашу
?
—
рече
кмет
седајући
међу
њих
.
—
Како
не
?
одговоре
момци
.
—
Е
онда
морате
ноћас
у
лов
.
—
Учинићемо
све
за
пашу
,
одговори
Ахмед
.
—
Али
је
лов
помучан
.
—
Има
нас
доста
—
рече
Ахмед
и
баци
поглед
на
другове
.
—
Па
богме
и
опасно
,
—
додаде
кмет
.
—
Не
брини
—
рече
Ахмед
,
и
пљесну
се
дланом
по
силају
.
—
Јеси
ли
познавао
Гаврила
Глигоријевића
?
—
Јесам
.
—
Од
њега
је
остала
удовица
,
млада
и
веома
лепа
.
Лепшег
чељадета
нема
у
целој
нахији
...
.
Њу
нам
ваља
ноћас
уловити
.
—
Виђао
сам
је
—
рече
Ахмед
.
—
Заиста
лепше
хануме
у
пашину
двору
не
би
било
.
—
Јест
...
Само
је
ваља
уловити
.
—
Лако
је
то
.
—
Ваља
бити
обазрив
.
—
Што
?
—
Да
се
село
не
побуни
...
Шесторица
вас
је
само
.
—
Доста
нас
је
.
Кадри
смо
ударити
на
двадесет
.
—
Биће
боме
и
шесет
,
ако
не
будемо
паметни
.
—
Како
јој
беше
име
?
—
упита
Ахмед
.
—
Ана
—
одговори
кмет
.
—
А
где
живи
.
—
Овде
у
селу
...
Јеси
ли
спазио
ону
кућу
код
потока
,
тамо
код
оног
бреста
.
—
Јесам
.
—
То
је
кућа
Обрада
Момировића
.
Његова
је
домаћица
сестра
Анина
.
—
У
том
се
отворише
врата
од
куће
.
—
Шта
је
,
Мирко
?
упита
кмет
момка
.
—
Све
је
добро
.
—
Јеси
ли
добро
разабрао
?
—
Јесам
...
Ана
је
код
Обрада
још
од
прекјуче
.
Сестра
јој
је
јако
бона
.
Очекују
последњи
час
.
—
Има
ли
кога
од
суседа
?
—
Само
две
—
три
жене
.
—
Море
,
главом
да
се
ниси
шалио
!
Јеси
ли
добро
разабрао
?
—
Видео
сам
очима
својим
.
—
Ако
ли
налетимо
?
—
рече
кмет
и
заврте
главом
.
—
Не
бој
се
—
одговори
Мирко
.
—
На
посао
!
—
рече
кмет
и
диже
се
...
Ти
ћеш
,
Мирко
,
спремити
кола
,
па
право
под
онај
брест
.
Кад
лов
уловимо
,
стрпаћемо
га
у
кола
,
па
с
њим
у
Чачак
.
Са
мном
ће
поћи
тројица
,
а
остали
се
могу
вратити
да
преноће
.
Момци
Латифови
поустајаше
и
један
по
један
изиђоше
из
куће
.
Ноћ
се
беше
у
велико
спустила
.
Подерани
облаци
гањаху
се
небом
,
и
кроз
продоре
њихове
кад
и
кад
по
која
звезда
помоли
своје
лице
.
У
селу
мртва
тишина
.
Овде
онде
по
који
пас
заурла
и
тиме
да
знака
,
да
у
селу
има
живе
душе
.
У
неко
доба
ноћи
једна
кола
пројурише
кроз
село
и
зауставише
се
недалеко
од
потока
.
У
колима
беху
два
човека
.
Кад
кола
стадоше
,
један
од
њих
сиђе
и
упути
се
право
потоку
.
Дошавши
до
једне
куће
,
човек
стаде
и
почне
зверати
на
све
стране
.
У
тај
мах
из
потока
искрснуше
неколико
оружаних
људи
.
Човек
их
познаде
.
То
беху
момци
Латифови
и
кмет
горачићски
.
—
Јеси
ли
ти
,
Мирко
?
—
чу
се
глас
кметов
.
—
Ја
сам
.
—
Је
ли
све
спремно
?
—
Јесте
.
—
Где
су
кола
?
—
Под
брестом
.
—
Је
ли
тамо
Алија
?
—
упита
Ахмед
—
Јесте
.
—
Да
нема
ког
прикривеног
под
стајама
?
—
рече
кмет
.
—
Нема
.
—
Од
мушких
глава
у
кући
је
само
Обрад
.
—
Нађи
се
код
кола
.
Све
нека
је
спремно
.
Момак
оде
,
а
кмет
махну
руком
.
Ахмед
и
остали
пођоше
за
њим
.
Вулајући
се
уза
саму
ограду
,
дођу
наспрам
једне
стаје
и
ту
се
зауставе
.
—
Овде
ће
остати
двојица
—
рече
кмет
Ахмеду
.
—
Остали
ће
за
мном
.
Рекавши
ово
,
кмет
обазриво
прескочи
ограду
и
обрете
се
између
ње
и
једне
стаје
.
У
околини
беше
мртва
тишина
.
Отмичари
стајаху
непомично
,
вребајући
у
тамној
ноћи
.
Прође
четврт
часа
.
У
том
се
отворише
врата
од
куће
и
светлост
обасја
двориште
.
Кмет
се
лагано
довуче
до
стаје
и
посматраше
.
Једна
жена
изиђе
из
куће
и
затвори
врата
.
—
Није
то
—
рече
кмет
шапатом
момцима
.
Жена
се
у
скоро
врати
,
уђе
у
кућу
и
залупи
врата
за
собом
.
Тишина
поново
овлада
.
Момци
поседаше
на
земљу
и
очекиваху
заповест
.
Ахмед
стајаше
на
углу
стаје
и
посматраше
.
У
неко
доба
зачу
се
из
куће
неки
јаук
неко
нарицање
и
кукање
.
Момци
поскочише
и
прибраше
се
око
кмета
.
—
Мора
да
је
умрла
—
рече
кмет
.
—
Ко
?
—
упита
Ахмед
.
—
Домаћица
Обрадова
.
У
тај
мах
врата
се
отворише
.
—
То
је
Ана
!
—
Пазите
!
—
рече
кмет
шапатом
.
Жена
се
беше
упутила
право
к
стаји
.
Глава
јој
беше
оборена
,
а
из
груди
отимаше
јој
се
уздах
и
јецање
.
Она
приђе
к
стаји
,
и
тек
што
се
маши
руком
да
отвори
врата
,
а
четири
снажна
човека
шчепаше
је
,
пренесоше
је
огради
,
подигоше
и
пребацише
на
другу
страну
.
Жена
се
отимаше
из
све
снаге
али
у
заман
.
Њена
вриска
не
уцвели
срце
отмичара
.
Не
беше
никог
да
јој
помогне
У
кући
се
и
даље
кукаше
и
нарицаше
,
па
нико
и
не
чу
њено
запомагање
.
Ахмед
,
Јусуф
и
Јашар
испратише
кмета
и
остале
,
па
се
вратише
у
село
да
преноће
.
Кућа
кметова
била
је
пуста
.
У
њој
не
беше
живе
душе
.
Ахмед
и
његова
два
друга
,
зарад
оваке
сигурности
затворе
и
предња
и
задња
врата
од
куће
,
подупру
их
и
уђу
у
одају
.
Јусуф
и
Јашар
заспаше
одмах
.
Ахмед
леже
,
али
никако
око
да
склопи
.
Обузеше
га
црне
мисли
.
Он
се
диже
,
запали
чибук
и
стаде
премишљати
.
Предањ
искрснуше
страховите
слике
.
Другови
му
хркаху
,
и
то
хркање
још
више
му
душу
мучаше
.
Час
по
час
устао
би
,
ходао
по
соби
,
трљао
чело
и
очи
,
трудећи
се
да
стресе
терет
са
душе
своје
.
Око
по
ноћи
осети
умор
и
леже
.
Сан
га
поче
хватати
.
Али
тек
што
му
се
трепавице
сведоше
,
а
неко
шушкање
пробуди
га
.
Он
се
трже
,
подиже
главу
и
стаде
ослушкивати
.
Као
да
беше
чуо
неки
глас
,
неки
топот
,
који
с
поља
долажаше
.
Срце
му
закуца
као
у
детета
а
у
ушима
му
силно
затутња
.
Он
скочи
из
постеље
,
лагано
приђе
прозору
и
назвири
кроз
једну
рупицу
на
капку
.
Опази
неке
сенке
,
које
тумараху
тамо-амо
и
прикупљаху
се
у
гомилу
.
Ахмед
изиђе
лагано
из
одаје
,
приђе
предњим
вратима
и
принесе
око
пукотини
.
Одатле
,
готово
без
душе
,
дође
до
задњих
врата
,
и
ту
назвири
.
Кућа
беше
опкољена
.
Ахмед
се
једва
држаше
на
ногама
.
Сваки
мишић
дрхтао
је
на
њему
.
Слепе
очи
да
искоче
,
а
у
ушима
као
да
беху
смештене
батерије
.
Он
се
врати
у
одају
,
пробуди
другове
и
једва
им
изусти
:
—
Пропали
смо
!
Јусуф
и
Јашар
,
буновни
,
не
разумеше
га
.
—
Пропали
смо
!
—
понови
Ахмед
.
.
Кућа
је
опкољена
.
Јусуф
и
Јашар
скоче
,
дограбе
оружје
и
полете
у
кућу
.
Ахмед
приђе
огњишту
и
ногом
разгрну
жар
.
По
кући
се
просу
слаба
светлост
.
У
тај
мах
на
предњим
вратима
страшно
затутњи
.
Јусуф
и
Јашар
полете
задњим
вратима
,
али
и
ова
беху
заузета
.
—
Пропали
смо
!
—
рече
Ахмед
,
па
стаде
на
сред
куће
,
извади
пиштољ
и
запе
га
.
Јусуф
и
Јашар
учинише
то
исто
.
У
том
тренутку
предња
врата
прснуше
о
зид
,
и
момци
Латифови
видеше
до
10
сељака
с
напереним
пушкама
.
—
Доле
оружје
!
—
загрме
неко
из
гомиле
.
Ахмет
познаде
глас
Обрада
Момировића
,
и
стаде
као
укопан
.
—
Предајте
се
!
—
грмну
Обрад
и
ступи
у
кућу
.
У
том
треснуше
о
зид
и
задња
врата
.
Момци
Латифови
беху
у
клопци
.
—
Доле
оружје
!
—
викну
Обрад
и
потеже
пиштољ
.
Ахмед
клону
,
пусти
пиштољ
и
ступи
корак
напред
.
Јусуф
и
Јашар
учинише
то
исто
.
—
Везујте
их
!
Три
момка
Латифова
беху
везана
и
из
куће
изведена
.
На
један
час
доцније
неколике
пушке
одјекнуше
више
села
.
Сутра
дан
Горачићани
,
пролазећи
мимо
кућу
Обрадову
,
застајкиваху
и
посматраху
једну
могилу
.
То
беше
гроб
.
У
њему
беху
три
Латифова
момка
:
Ахмед
,
Јусуф
и
Јашар
.
Рушење
светиње
С
овим
невољама
иђаху
упоредо
и
многе
друге
.
Турци
,
нашавши
да
су
уредили
све
како
ваља
,
приступише
уређењу
својих
харема
.
Уређење
турских
харема
беше
обесвећење
породица
српских
.
Сулејман
Скопљак
паша
и
помоћник
му
Ћаја
приступише
овом
срамном
послу
.
За
њима
дођоше
на
ред
Серчесма
,
Латиф
и
остали
.
Момци
ових
силника
размилеше
се
по
селима
и
одвођаху
све
што
виђеније
беше
.
Ова
отмица
,
ово
рушење
породица
,
изазва
јак
отпор
.
Село
Лазац
,
недалеко
од
јужних
окомака
планине
Јелице
,
даде
први
пример
.
Мирко
Лазаревић
,
имућан
и
виђен
човек
у
Ласцу
,
имађаше
две
кћери
.
Лепота
старије
беше
очарала
момке
Латифове
.
Они
је
преваром
домамише
у
једну
кућу
,
и
са
још
двема
поведоше
у
Чачак
.
Мирко
и
остали
увређени
родитељи
дочују
то
,
сакупе
пријатеље
и
с
њима
полете
у
потеру
.
Не
далеко
од
села
стигну
момке
,
опколе
их
и
нападну
их
.
Отвори
се
права
борба
.
Двојица
од
отмичара
,
видевши
опасност
,
измакоше
напред
и
потераше
повезано
женскиње
низ
поток
.
Остали
заузеше
бусије
и
осуше
ватру
на
сељаке
.
Ово
пушкарање
узбуни
сву
околину
.
Сељани
потекоше
у
помоћ
и
нападоше
на
отмичаре
.
Крв
паде
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Борба
трајаше
читав
час
.
Најзад
отмичари
буду
савладани
и
принуђени
да
се
предаду
.
Она
двојица
,
што
гоњаху
повезано
робље
низ
поток
,
побоје
се
да
не
падну
живи
у
руке
,
напусте
плен
и
нагну
кроз
шуму
.
Кад
глас
о
овоме
стиже
у
Чачак
,
Латиф
се
разјари
,
као
лав
,
и
одмах
се
крену
у
Лазац
.
Собом
поведе
и
Хаџи
Продана
.
Дошавши
у
Лазац
,
Латиф
похвата
преко
педесет
најодабранијих
људи
,
окује
их
и
испрати
у
Чачак
.
По
том
стаде
беснити
као
никад
до
тада
.
Не
беху
остала
на
миру
ни
чељад
самог
домаћина
,
који
га
беше
у
кућу
примио
и
најлепше
угостио
.
Хаџи
Продан
беше
сведок
ових
невоља
што
их
Лашчани
претрпеше
од
беснога
и
помамнога
Латифа
.
Сва
његова
световања
да
спасе
бар
оне
који
ни
у
чем
не
беху
криви
,
не
помогоше
.
Молбе
његове
разјарени
Латиф
сурово
одби
,
претећи
му
свом
строгошћу
,
ако
још
једном
покуша
да
тражи
милост
за
хајдуке
и
хајдучку
браћу
.
Узруја
се
душа
у
Хаџи-Продана
.
Он
виде
да
му
опасност
све
више
грози
и
да
је
дошао
час
кад
му
се
ваља
решавати
.
На
конаку
беху
заједно
.
Сутра
дан
,
око
по
ноћи
,
неко
закуца
на
врата
одаје
,
у
којој
Хаџи-Продан
спаваше
.
Хаџи-Продан
лежаше
будан
на
постељи
.
Већ
је
протекло
два
часа
,
а
он
никако
да
сведе
очи
.
Силан
терет
свалио
му
се
на
душу
,
па
га
мучи
и
претура
на
постељи
.
Чувши
куцање
,
скочи
с
постеље
,
докопа
пиштоље
и
лагано
приђе
вратима
.
—
Отвори
!
—
чу
се
шапат
.
—
Ко
је
?
—
Ја
...
Миладин
.
Хаџи-Продан
познаде
глас
домаћинов
.
—
Отвори
.
Ево
Палалића
из
Атенице
—
рече
домаћин
.
—
Ја
сам
,
војводо
—
прихвати
Палалић
.
Хаџи-Продан
остави
пиштоље
и
отвори
врата
.
—
Какво
добро
у
ово
доба
?
—
Зар
ниси
чуо
?
—
рече
Палалић
улазећи
у
одају
.
—
Шта
?
—
У
Горачићима
крв
пала
:
—
Е
!
—
Одведоше
ти
снаху
.
—
Снаху
?
...
коју
?
—
Ану
.
—
Ану
?
—
Јест
,
Ану
—
потврди
Палазић
.
—
Ко
је
одведе
?
—
Кмет
Павле
.
Хаџи
Продан
стајаше
као
кип
.
Од
чуда
не
могаше
да
се
разабере
.
—
Народ
се
узрујао
.
Многи
одбегоше
у
Небош
—
придода
Палазић
.
—
Где
ли
је
Обрад
?
—
У
Јелици
.
—
Јеси
ли
се
налазио
с
Пајсијем
?
—
Нисам
...
И
тамо
је
окршај
.
—
Где
?
—
упита
војвода
.
—
У
манастиру
.
—
Шта
је
било
?
—
Рече
ми
један
Трнавац
да
су
Турци
напали
на
манастир
.
Хтедоше
да
заробе
Бошка
и
Стојана
.
—
Ког
Бошка
?
—
Војводе
Ђукића
.
—
Ког
Стојана
?
—
Ђенадијева
.
Хаџи-Продан
метну
руку
на
чело
,
протрља
га
мало
и
промисли
се
.
По
том
се
прену
,
брзо
се
обуче
,
задену
оружје
,
узе
пушку
,
рече
збогом
домаћину
и
оде
с
Палалићем
.
Вечерње
Трнавац
,
од
кога
Палалић
сазнаде
за
окршај
у
манастиру
Благовештењу
,
беше
сведок
два
дела
што
их
Игуман
Пајсије
тога
дана
изврши
.
Духовник
благовештенски
имађаше
у
себи
две
природе
.
Једна
беше
кротка
,
блага
и
нежна
;
друга
бујна
,
плаха
и
прожмана
духом
слободе
.
Прва
беше
у
пастиру
стада
,
друга
у
заштитнику
народа
.
Као
пастир
,
он
је
завађене
мирио
,
заблуделе
изводио
на
прави
пут
,
немирне
укроћавао
,
а
дивље
питомио
и
облагорођавао
.
Као
заштитник
народа
,
у
њему
беше
огњиште
,
на
коме
пламћаше
осветнички
гнев
наспрам
зулумћара
српског
рода
.
Стари
и
млади
,
кад
им
је
требало
утехе
и
савета
,
долажаху
к
њему
и
он
их
исцељаваше
.
Овога
дана
,
рано
изјутра
,
затече
пред
конаком
двоје
младих
.
То
беху
муж
и
жена
,
они
исти
,
међу
које
кмет
Павле
,
за
добре
паре
,
беше
метнуо
крв
и
нож
.
Завађени
дођоше
игуману
и
исповедише
се
.
Блага
реч
и
мудри
савети
Пајсијеви
исцелише
супружнике
.
И
тако
цекини
,
што
их
Софроније
беше
Павлу
дао
,
осташе
најалово
.
Игуман
изврши
ово
дело
пре
подне
,
али
га
друго
,
много
теже
,
очекиваше
после
подне
.
Дође
време
служби
Божјој
.
Клепало
манастирско
одјекиваше
по
околини
манастира
Св
.
Благовештења
и
оглашаваше
вечерње
.
Народ
,
сакупљен
у
порти
,
очекиваше
службу
Божју
.
Кад
први
удар
клепала
одјекну
,
и
старо
и
младо
поскочи
на
ноге
,
поскида
капе
и
поче
се
крстити
.
За
тренут
ока
сви
беху
сакупљени
пред
вратима
манастирским
.
Јека
клепала
још
ни
беше
престала
,
а
из
конака
се
појави
игуман
Пајсије
с
оцем
Ђенадијем
.
За
њима
иђаху
Димитрије
,
брат
Пајсијев
;
Јосиф
Алтобабић
,
Авакум
,
ђак
Игуманов
;
Стојан
и
Бошко
.
Народ
се
поодвоји
и
начини
пролаз
.
Игуман
и
Ђенадије
благословише
народ
и
уђоше
у
манастир
.
За
њима
потекоше
и
остали
.
Авакум
заузе
десну
,
Бошко
и
Стојан
леву
певницу
.
„
Благословено
царство
“
огласи
почетак
вечерња
.
Стојан
и
Бошко
одговараху
,
а
народ
,
прибран
,
управи
смирене
погледе
светом
олтару
.
Јектеније
се
сврши
.
Умилни
глас
Авакумов
,
као
оно
електрична
струја
,
поче
сваког
уздизати
к
престолу
Божјем
,
уводећи
га
у
царство
небесно
.
„
Господи
возвах
“
испуњаваше
простоту
манастирску
славом
