посумњао,
па
њему
наредио
да
нас
хвата
.
Али
кира-Анастасија
,
која
је
свога
мужа
добро
познавала
,
није
веровала
у
такву
претпоставку
.
Кир-Диша
је
ревносно
пазио
на
свако
парче
кожице
у
дућану
,
на
сваку
кашичицу
масла
,
што
ће
се
у
кући
потрошити
;
кад
је
правио
туршију
од
белога
лука
,
он
би
пребројао
све
главичице
и
строго
је
мотрио
,
колико
ће
се
дневно
појести
,
али
,
што
се
тиче
жене
и
пријатеља
,
кога
је
тако
јако
уважавао
,
на
њих
није
обраћао
пажњу
,
нити
је
и
слутити
могао
,
да
ће
му
се
од
њихове
стране
тако
што
десити
.
У
то
није
сумњала
,
али
се
плашила
ипак
,
да
сада
кир-Диша
не
сазна
и
да
Јанићије
не
разгласи
по
комшилуку
њезино
неверство
.
—
Морам
да
трчим
по
њега
!
—
викну
Ламбре
.
—
Не
ли
имаш
кир-Дишино
дреје
?
Кира-Анастасија
брзо
скочи
и
изнесе
из
долапа
једну
антерију
,
ћурче
и
чампаре
.
Кад
Ламбре
навуче
антерију
,
тек
онда
виде
,
како
би
му
боље
било
да
го
и
бос
протрчи
кроз
чаршију
,
него
ли
да
се
у
оваком
оделу
међу
људе
јави
.
Антерија
је
била
толико
широка
,
да
је
могао
четири
пута
око
себе
обмотати
,
а
цеванице
његове
тако
танке
,
да
су
у
оним
чампарима
изгледале
као
танка
сламчица
,
забодена
усред
најшире
саксије
.
—
Елем
,
нема
ништа
од
тај
посао
!
—
рече
Ламбре
скрушено
и
отури
одело
од
себе
.
—
Уједе
ме
,
пцето
;
шта
сад
да
се
ради
?
.
Анастасија
је
стајала
насред
собе
,
па
је
тако
апатично
и
са
тужним
изразом
лица
посматрала
облачење
кир-Ламбрино
,
као
да
се
ње
то
ништа
не
тиче
.
Међутим
,
Јанићије
је
са
гужвом
кир-Ламбринога
одела
стигао
у
дућан
и
сав
збуњен
прошао
мимо
оба
шегрта
у
собицу
и
одело
турио
под
своју
душему
.
Али
при
излазу
из
собе
дође
му
друга
мисао
,
извуче
гужву
од
туда
и
брзо
оде
низ
чаршију
.
После
некога
времена
врати
се
у
дућан
,
али
без
оне
гужве
,
седе
за
посао
,
да
ради
;
но
тај
посао
,
што
га
је
у
овако
узбуђеном
стању
започео
,
за
цело
би
морао
из
нова
започињати
,
да
га
у
раду
не
прекиде
кира-Анастасија
,
која
у
тај
пар
уђе
у
дућан
.
Била
је
необично
тужна
и
усплахирена
.
Кад
је
видела
да
кир-Ламбре
никако
не
може
изићи
на
улицу
,
није
било
другога
начина
,
но
да
Ламбру
закључа
у
собу
,
да
на
капиџик
удари
катанац
,
како
не
би
нико
могао
с
поља
ући
,
па
да
лично
окуша
код
Јанићија
неће
ли
га
умилостивити
.
Јанићије
се
збуни
,
кад
је
угледа
на
прагу
дућана
,
заби
главу
у
посао
,
па
се
учини
,
као
да
је
и
не
види
.
Ма
да
је
све
оно
урадио
не
размишљавајући
дуго
и
под
првим
утисцима
оне
кира-Манине
речи
,
којом
га
је
онако
срамотно
окарактерисала
,
он
је
ипак
сада
осећао
да
се
из
свега
овога
може
исплести
нешто
страшно
и
по
њега
и
по
све
остале
,
о
чему
у
првоме
тренутку
свога
узбуђења
није
мислио
.
Анастасија
је
за
који
тренутак
стојала
на
прагу
дућана
,
очевидно
савлађујући
у
себи
сувишну
збуњеност
и
страх
и
трудећи
се
да
се
колико
толико
прибере
.
—
Јанићије
,
оди
часком
овамо
!
—
позва
га
и
уђе
у
дућанску
собицу
.
Јанићију
не
беше
баш
најпријатније
,
али
се
диже
и
пође
за
њом
у
собу
.
Кад
приклопи
врата
,
кира-Анастасија
га
тако
нежно
,
тако
молећиво
погледа
,
а
руке
склопи
пред
њим
,
као
грешница
пред
иконом
.
Ништа
није
била
у
стању
да
проговори
,
у
грудима
јој
је
тако
силно
лупало
а
у
грлу
стезало
,
да
је
морала
употребити
сву
присебност
,
само
да
не
бризне
у
плач
.
Јанићије
је
такође
немо
стојао
пред
овом
очајничком
приликом
,
оборио
је
и
он
очи
,
па
их
није
смео
подићи
;
није
знао
како
да
се
у
овоме
часу
понаша
.
—
Аман
!
—
зајеца
она
,
кад
опази
како
Јанићије
гледа
у
страну
и
избегава
да
се
сусретне
са
њезиним
очима
.
—
Смилуј
се
!
Јанићију
поста
непријатно
и
поче
зверати
час
амо
час
тамо
;
навикао
је
да
од
своје
газдарице
чује
вазда
одлучан
и
заповедни
тон
,
па
му
дође
сада
и
сувише
изненадно
све
ово
.
—
Имаш
ли
Бога
,
имаш
ли
душе
?
—
Зар
ћеш
да
ме
убијеш
,
Јанићије
?
!
—
промуца
Анастасија
,
па
,
када
виде
како
Јанићије
упорно
ћути
,
она
покри
лице
рукама
и
удари
у
плач
.
Јанићије
не
мога
више
да
издржи
у
овакоме
положају
.
—
Ко
ће
да
те
убије
?
Ја
нећу
!
—
Како
да
нећеш
?
Шта
сам
ти
урадила
,
да
онако
учиниш
?
Ја
ћу
да
скачем
у
Дунав
—
ја
не
смем
...
—
Ја
нећу
да
мени
нико
каже
,
како
сам
твој
пезевенк-баша
.
—
Леле
,
зајеца
Анастасија
—
Бог
па
ти
!
Ти
ако
ме
не
избавиш
,
ја
ћу
у
Дунав
!
—
И
то
је
срамота
,
газдарице
!
—
проговори
Јанићије
—
Газда
на
путу
а
ти
,
ето
,
како
чиниш
!
Анастасија
очевидно
ништа
није
чула
шта
јој
Јанићије
говори
.
Она
паде
преда
њ
на
колена
,
ухвати
га
за
рукав
и
поче
јецати
.
—
Газдарице
,
шта
то
радиш
?
—
Ево
,
ту
су
шегрти
у
дућану
,
видеће
.
—
Хоћу
да
се
давим
...
Леле
...
Јанићије
!
—
Ама
шта
ћеш
од
мене
?
—
Врати
дреје
...
Ја
ћу
му
кажем
да
никад
више
не
долази
...
хоћу
да
се
кајем
...
у
цркву
ћу
да
идем
,
велику
воштаницу
да
палим
за
душу
на
твоја
мајка
.
Брат
да
ми
будеш
,
Јанићије
...
врати
ми
дреје
...
—
Не
могу
,
нису
код
мене
!
Анастасија
пребледе
,
очи
јој
стадоше
,
а
сузе
у
часу
усахнуше
,
кад
зачу
да
Ламбрино
одело
није
код
њега
.
Дакле
,
више
јој
нема
спаса
;
он
је
то
одело
однео
без
сумње
кира-Мани
.
Сад
јој
не
остајаше
друго
већ
или
да
жива
сачека
јавну
срамоту
,
или
да
без
икаквога
одлагања
учини
оно
,
што
је
Јанићију
мало
час
казала
.
Сузе
и
преклињање
њезино
,
ма
да
су
донекле
утицале
на
Јанићија
,
ипак
га
нису
ни
мало
пореметиле
;
али
када
је
погледа
сад
,
овако
бледу
,
онемелу
и
потпуно
саломљену
,
њему
стаде
жао
ове
лепе
грешнице
,
чије
очи
,
заливене
сузама
и
очајањем
,
изгледаху
ипак
тако
детињски
насмејане
и
тако
миле
,
да
им
се
не
би
могло
одолети
.
Томе
изразу
није
могао
пркосити
;
па
и
ако
му
је
мржња
на
кир-Ламбру
двоструко
порасла
у
ономе
часу
,
када
га
је
угледао
како
се
разметнуо
и
хрче
на
туђем
миндерлуку
,
као
да
је
у
својој
кући
и
код
своје
жене
,
опет
зато
није
мрзео
своју
газдарицу
.
Она
га
никад
није
грдила
;
а
то
је
много
вредело
за
душу
једнога
сирочета
,
које
није
сазнало
ни
за
мајчину
љубав
ни
за
сестринску
милошту
,
и
које
је
од
првога
сазнања
свога
само
знало
за
груба
извикивања
и
тешку
руку
свога
мајстора
.
Напротив
,
овога
часа
,
када
је
угледа
овако
порушену
и
поништену
,
он
се
сети
како
га
је
увек
,
када
би
кир-Диша
отишао
у
дућан
,
терала
да
муче
као
бик
и
да
гради
којекакве
лакрдије
,
као
оно
о
сватовима
.
Јанићије
је
све
то
драговољно
изводио
и
био
је
увек
задовољан
,
кад
год
би
опазио
како
јој
од
силнога
смеха
сузе
на
очи
ударе
.
Смејала
се
тако
слатко
,
као
дете
када
га
заголицају
,
па
се
и
он
,
заражен
овим
смехом
,
и
сам
из
све
душе
смејао
.
—
Газдарице
,
ја
ето
нећу
да
те
издам
,
—-
рече
полугласно
и
погледа
је
у
очи
.
—
А
дреје
?
...
Што
си
их
однео
на
кира-Ману
?
—
Нисам
!
—
Среће
ти
!
—
запита
она
,
а
зрачак
ведрине
блесну
из
влажних
очију
.
—
Кажем
ти
,
нисам
!
—
Хоћеш
да
ми
даш
?
...
—
Хоћу
...
.
али
...
—
Није
могао
да
доврши
што
хтеде
рећи
,
јер
га
Анастасија
,
радосно
изненађена
,
загрли
и
поче
љубити
.
—
Сестру
немаш
,
Јанићије
;
ја
ћу
да
ти
будем
од
сада
сестра
.
Јанићије
осети
неку
непојамну
топлину
у
овоме
загрљају
.
Нешто
мило
,
опојно
,
што
га
је
заносило
а
од
чега
се
није
могао
отети
,
обузе
га
свега
и
Бог
зна
не
би
ли
у
овим
топлим
оковима
остао
тако
цео
дан
,
да
у
исти
мах
не
осећаше
и
неку
чудновату
страву
од
свега
овога
што
се
с
њиме
дешава
.
—
Од
куда
му
баш
сада
почеше
излазити
на
очи
час
тетка
Маца
час
Лепосава
,
а
сада
опет
мајстор
Диша
?
Тек
ове
појаве
расвестише
га
и
он
се
полако
изви
из
њенога
загрљаја
.
—
Да
кажем
где
су
.
.
ама
тако
,
ако
обећаш
нешто
.
Ако
нећеш
—
онда
.
.
—
Све
како
ти
хоћеш
,
све
ћу
да
урадим
.
И
калфа
ћеш
да
биднеш
,
и
ортак
са
кир-Дишом
.
—
Ламбру
да
отераш
!
То
што
је
долазио
,
нека
!
Ама
од
данас
да
не
пригвири
у
мајсторову
кућу
.
И
да
је
ма
какве
жртве
још
захтео
,
испунила
би
кира-Анастасија
.
Дала
му
је
реч
,
заклела
се
,
и
Јанићије
поста
потпуно
задовољан
.
Њему
је
главно
било
да
кир-Ламбру
најури
из
куће
,
а
то
је
,
у
овај
мах
,
успео
.
Ствари
је
Јанићије
однео
код
тетка-Маце
.
Овде
је
био
сигуран
да
их
,
до
повратка
кир-Дишинога
неће
нико
тражити
.
Кира-Анастасији
се
мало
стушти
лице
,
кад
чу
где
је
оставио
ствари
;
али
опет
то
јој
није
изгледало
онако
страшно
,
као
што
би
било
,
да
их
је
ма
коме
другоме
дао
.
Она
изиђе
из
собице
и
пожури
тетка-Маци
,
а
Јанићије
,
још
сав
румен
,
уђе
у
дућан
и
седе
за
посао
,
али
сада
много
прибранији
и
некако
свечано
расположен
,
као
онај
који
је
учинио
добро
дело
,
па
сада
у
томе
ужива
...
Повратак
кир-Дишни
кући
очекивао
се
свакога
дана
.
Ма
да
се
са
Јанићијем
онако
измирила
и
ствари
Ламбрине
од
тетка-Маце
примила
,
кира-Анастасија
је
опет
зебла
од
нечега
.
Са
тетка-Мацине
стране
није
се
плашила
ничега
.
То
је
,
као
у
воску
знала
,
да
тетка
Маца
није
од
оних
жена
,
које
једва
чекају
да
сазнаду
за
туђу
тајну
,
па
да
је
,
на
све
четири
стране
,
разнесу
.
Напротив
,
она
је
била
од
оно
мало
жена
,
које
су
умеле
не
само
да
туђу
тајну
,
када
им
се
повери
,
дубоко
закопају
,
него
,
ако
им
је
само
у
моћи
,
и
да
помогну
својој
ближњој
,
да
ову
тајну
од
туђег
ока
сачува
;
ради
те
своје
особине
,
тетка
Маца
не
само
да
је
била
радо
виђена
у
кућама
где
се
тако
што
догодило
,
него
је
била
уважавана
и
од
оних
жена
чији
живот
беше
посвећен
у
свему
своме
мужу
,
кући
и
деци
,
ако
их
је
Бог
дао
.
И
та
особина
тетка-Мацина
створила
јој
је
толики
углед
,
да
се
њезин
глас
могао
у
многим
кућама
сматрати
као
глас
ма
кога
важнијег
члана
фамилије
.
Једном
речи
она
је
била
:
„
тетка
“
,
мила
и
добро
дошла
свакоме
.
Али
,
кира-Анастасија
је
зебла
баш
од
Јанићија
.
И
ако
је
све
чинила
,
да
га
умекша
и
задобије
,
да
ћути
,
она
се
бојала
да
неће
моћи
очувати
тајну
,
коју
јој
је
у
једноме
часу
обећао
.
Услед
ове
бојазни
кира-Анастасија
постала
је
ових
дана
сушта
услужност
и
љубазност
наспрам
Дишинога
шегрта
.
Није
било
јела
ни
посластице
,
које
је
кира-Анастасија
тако
вешто
градила
,
а
да
најбоље
залогаје
од
тога
не
добије
Јанићије
.
Од
оног
фаталнога
дана
па
све
до
мајстор-Дишинога
доласка
,
Јанићије
је
живео
као
мали
султан
.
Посластице
и
услужност
кира-Анастасије
пријале
су
Јанићију
много
више
него
ли
газдине
ћушке
,
што
их
је
,
као
шегрт
,
од
времена
на
време
добијао
.
—
Али
ма
колико
да
је
то
очевидно
он
сам
опажао
,
и
самоме
њему
било
је
тугаљиво
,
кад
год
би
помислио
на
долазак
мајсторов
.
Зашто
је
он
зебао
и
од
чега
,
није
могао
да
самоме
себи
објасни
?
Осећао
је
тако
неку
потајну
страву
,
као
кад
очекујемо
нешто
што
ће
се
неминовно
десити
,
али
никако
не
знамо
,
шта
ће
се
то
десити
и
у
коме
часу
.
—
Да
речем
,
да
се
кајао
,
што
је
обећао
Анастасији
да
ће
ћутати
,
то
за
цело
није
било
,
јер
је
Ламбре
престао
да
долази
и
кира-Анастасија
га
је
тако
сестрински
пазила
,
да
му
се
његово
ћутање
богато
награђивало
.
Но
у
дну
душе
Јанићијеве
,
што
он
ни
сам
није
могао
разабрати
,
водила
се
нека
потајна
борба
.
Нешто
нејасно
,
што
се
не
би
могло
образложити
ни
верношћу
наспрам
свога
газде
чији
је
хлебац
јео
,
ни
страхом
да
ће
га
когод
проказати
Диши
како
прикрива
једну
прљаву
тајну
,
ради
које
ће
образ
мајсторов
поцрвенити
.
И
то
се
вукло
кроз
душу
,
као
тешка
магла
када
се
вуче
над
земљом
и
никако
не
може
да
се
подигне
и
разбистри
.
Анастасија
га
је
сузама
и
преклињањем
задобила
,
и
он
је
,
у
тренутку
душевне
слабости
,
осетио
оно
сажалење
,
које
осећамо
увек
према
грешнику
,
када
се
искрено
каје
.
Али
сад
,
када
је
већ
то
обећање
дао
и
када
му
је
предосећање
казивало
,
да
је
долазак
газда-Дишин
ту
на
прагу
,
у
њему
се
појавила
сумња
,
да
то
што
је
обећао
није
добро
и
да
ће
газда-Диша
и
без
њега
сазнати
све
:
како
је
кира-Анастасија
погазила
образ
свога
мужа
,
а
он
хлеб
свога
мајстора
.
И
тада
му
је
долазило
,
да
не
чека
,
но
да
погази
своје
обећање
и
,
као
веран
слуга
,
исприча
своме
газди
све
и
каквога
је
пријатеља
имао
и
каква
му
је
жена
.
И
таман
да
се
на
таквој
одлуци
задржи
,
а
у
мислима
му
искрсну
упоредо
кир-Диша
са
својом
широком
шаком
,
од
које
су
му
уши
тако
често
бридиле
,
и
кира-Анастасија
са
оним
престрављеним
погледом
,
бледим
лицем
и
сузама
у
очима
,
које
га
тако
жалостиво
гледају
.
—
А
што
се
опет
оженио
њоме
,
када
му
је
цео
свет
говорио
да
то
не
чини
?
А
да
му
кажем
,
па
да
ме
,
као
у
сватовима
,
опет
одалами
,
то
баш
нећу
.
—
Најпосле
,
она
ми
није
никаква
зла
учинила
,
а
од
њега
нисам
никакве
милости
видео
.
Тако
је
,
од
прилике
,
решавао
ову
борбу
Дишин
шегрт
и
старао
се
свим
начинима
да
се
пред
својом
савешћу
оправда
за
своје
ћутање
.
Али
то
му
не
испадаше
тако
олако
,
јер
кад
год
би
помислио
да
је
са
овим
питањем
на
чисто
и
кад
год
је
она
слика
кира-Анастасије
заједно
са
свима
оним
слаткишима
и
сестринском
предусретљивошћу
претегла
,
искрсао
би
на
ново
нов
непријатељ
,
који
прећаше
да
му
правац
душевне
борбе
сасвим
поремети
.
Јавила
би
му
се
кира-Мана
са
оном
оптужбом
,
којом
га
је
обедила
да
је
саучасник
своје
газдарице
и
Ламбрин
,
и
тада
баш
није
могао
ни
замислити
више
,
да
му
ваља
своје
обећање
одржати
.
До
овога
догађаја
Јанићије
је
био
само
дечак
,
безбрижан
,
весео
;
а
овај
догађај
и
она
душевна
борба
сада
га
сасвим
променише
.
Почео
је
да
промишља
,
почело
је
да
се
буди
у
њему
нешто
озбиљно
,
натуштено
,
које
му
,
из
неке
мрачне
дубине
,
говори
;
Пази
како
ћеш
,
ти
ниси
више
дете
!
У
таквоме
несносноме
душевноме
расположењу
дочекао
је
и
долазак
свога
мајстора
.
—
Сунце
зашло
већ
,
а
тамна
румен
,
која
је
ишчезавала
заједно
са
мујезиновом
песмом
што
се
са
минарета
разлегала
,
опомињала
је
трговце
да
пазар
престаје
;
и
погдегде
већ
су
се
спуштали
ћепенци
и
затварали
дућани
.
И
Јанићије
узе
са
једним
шегртом
уносити
у
дућан
коже
,
и
готове
јеменије
,
које
су
вас
дан
пред
дућаном
висиле
,
па
већ
почео
спуштати
ћепенак
,
кад
у
дућан
утрча
други
шегрт
,
који
се
мајао
на
пољу
.
—
Ето
газде
!
—
повика
и
журно
се
даде
на
посао
око
сређивања
еспапа
.
Јанићија
подиђоше
мравци
,
спусти
венац
од
јеменија
на
тезгу
,
а
чело
му
се
ороси
знојем
што
га
проби
.
Као
дрвени
стуб
стоји
и
ни
једним
делом
тела
не
миче
,
већ
гледа
у
врата
,
на
којима
је
стојао
мајстор
Диша
.
—
Шта
си
се
запањио
,
пезевенк
бре
,
као
да
је
мечка
пред
тобом
?
!
—
узвикну
мајстор
,
кад
опази
како
му
шегрт
још
стоји
и
не
помиче
се
,
да
прихвати
путничку
бошчу
,
коју
му
је
пружио
.
—
Држи
ово
,
па
хајде
кући
!
Јанићије
се
поврати
од
прве
забуне
,
притрча
руци
мајсторовој
,
па
је
са
осталим
шегртима
целива
,
а
бошчу
прихвати
и
пође
за
газдом
.
Кира-Анастасија
се
у
тај
час
мајала
на
доксату
и
залевала
цвеће
,
које
је
оздо
на
више
,
заједно
са
османлуком
,
сав
доксат
обузело
.
Кад
угледа
свога
мужа
,
отури
канту
и
пуна
радости
стрча
доле
.
—
Стиже
ли
?
—
Добро
досли
!
Како
сте
путовали
!
—
Боље
вас
нашао
!
Добро
,
фала
Богу
!
—
одговори
Диша
,
када
му
весела
женица
притрча
руци
,
да
је
целује
.
—
А
ви
,
како
сте
?
—
Ето
,
ја
и
Јаникије
чекамо
те
сваки
дан
;
много
сте
остали
!
—
Богу
хвала
што
још
за
толико
не
остах
,
са
каквим
сам
лоповима
имао
посла
!
—
одговори
Диша
и
уђе
у
кућу
.
Јанићије
додаде
газдарици
бошчу
,
мало
стишанији
после
овако
пријатнога
сусрета
,
али
и
зачуђен
,
кад
угледа
како
кира-Анастасија
радосно
и
без
икакве
стрепње
дочекује
свога
супруга
.
Кира-Анастасија
одреши
бошчу
,
у
којој
је
било
поклона
за
њу
,
кира-Думиницу
и
кира-Ману
.
Јако
јој
се
допао
фистан
и
антерија
од
ћитајке
што
јој
је
донео
за
спомен
;
подигла
је
руком
у
вис
,
загледала
са
сваке
стране
и
дивила
се
везу
на
рукавима
.
Кир-Ламбри
и
кир-Думи
донео
је
два
дугачка
чибука
,
поткићена
разнобојним
мерџанима
и
по
једну
лепу
дуванкесу
са
жутим
кићанкама
.
Њиховим
женама
по
једну
шамију
калемћарку
,
тек
колико
да
знају
како
ни
на
њих
није
заборавио
.
Докле
је
жена
разређивала
поклон
,
кир-Диша
зашао
по
кући
,
да
осмотри
је
ли
све
у
реду
;
завирио
и
у
мутвак
,
где
је
Јанићије
стојао
и
очекивао
на
заповести
.
А
када
кир-Диша
зађе
и
у
подрум
,
да
прегледа
туршију
,
кира-Анастасија
стрча
са
доксата
у
мутвак
Јанићију
.
—
Ово
теби
!
—
рече
и
тутну
му
у
шаке
један
цванцик
.
—
Зашто
,
газдарице
?
—
запита
Јанићије
гледајући
нерешљиво
у
новац
.
—
Зато
,
што
је
пцето
,
што
не
је
човек
!
Толке
године
,
бре
брате
,
служиш
поштено
,
а
он
да
ти
не
донесе
поклон
ни
колико
за
једну
аспру
.
—
Нека
,
газдарице
,
не
треба
мени
поклона
!
одговори
Јанићије
,
који
се
све
више
збуњивао
посматрајући
како
му
се
газдарица
двојако
понаша
:
мало
час
онако
радосна
,
као
да
је
једва
дочекала
,
што
јој
се
муж
вратио
,
а
сада
тако
презриво
.
—
Мори
,
немој
да
се
нећкаш
;
право
је
да
ти
ја
поклоним
,
сестра
сам
ти
,
брат
си
ми
!
Јанићију
је
све
ово
било
нелагодно
;
оно
незнано
што
га
је
једнако
држало
у
некој
запетости
и
недоумици
,
појачавало
се
све
више
,
те
он
није
никако
могао
да
схвати
ни
одреди
,
у
каквом
управо
положају
треба
сад
да
се
нађе
према
своме
газди
,
а
у
каквоме
према
газдарици
.
А
када
би
било
бар
кога
,
коме
би
смео
поверити
и
његовом
помоћи
разбистрити
у
глави
онај
хаос
,
који
му
је
сметао
да
буде
онако
ведар
и
безбрижан
као
до
сада
!
Но
он
није
имао
никога
свога
;
а
тетка
Маца
,
којој
је
предао
Ламбрине
хаљине
,
била
је
за
његове
године
и
сувише
стара
,
да
би
јој
се
могао
пожалити
.
Са
Лепосавом
опет
не
би
могао
говорити
о
томе
,
ма
да
је
и
она
,
као
и
мајка
јој
,
знала
о
свему
,
што
је
он
видео
и
тетка-Маци
испричао
.
—
Да
кажем
,
не
ваља
!
Обећао
сам
да
ћутим
.
А
да
варам
газду
,
зло
!
—
мислио
је
Јанићије
и
између
ова
два
израза
узнемирене
савести
стојао
је
у
мутваку
као
између
два
огња
међу
које
је
стављен
,
да
по
својој
вољи
изабере
у
који
ће
скочити
.
И
сам
Бог
зна
докле
би
ово
ломљење
трајало
,
да
се
сутра
дан
не
догоди
нешто
,
што
је
Јанићијевој
одлуци
дало
снажан
преокрет
.
Кир-Диша
наредио
жени
,
да
за
сутра
спреми
вечеру
и
да
позове
Ламбру
,
Думу
и
њихове
жене
;
хоће
да
их
почасти
за
своје
наслеђе
.
Кира-Анастасија
радо
прихватила
наредбу
,
па
се
и
не
обазире
на
обећање
што
га
је
дала
Јанићију
,
само
пева
по
кући
и
меси
посластице
.
Мило
јој
да
се
пред
гостима
похвали
поклоном
,
а
још
милије
,
што
ће
,
после
толико
тешких
дана
,
видети
онога
ради
кога
у
мало
што
није
страдала
.
Јанићије
је
још
те
вечери
дознао
,
да
ће
мајстор
сутра
звати
на
част
и
Ламбру
и
кира-Ману
,
па
му
дође
необично
тешко
,
кад
помисли
каквим
ће
га
очима
гледати
и
Ламбре
и
кира-Мана
,
кад
их
стане
око
софре
служити
.
—
Да
служим
кира-Ману
и
Ламбру
,
то
да
не
буде
!
—
помисли
,
а
пламен
му
удари
у
образе
.
Сутра
дан
дође
мајстор
Диша
у
дућан
,
седе
на
ћепенак
и
,
када
му
млађи
шегрт
прислужи
једну
кафу
,
позва
Јанићија
и
нареди
му
да
оде
до
Ламбрине
куће
.
—
Да
поздравиш
кира-Ману
и
да
јој
овако
кажеш
:
Много
те
поздравља
кира-Анастасија
и
поручила
ти
да
дођете
на
једну
баклаву
и
татлије
вечерас
.
—
Не
могу
,
газда
!
—
одговори
одлучно
Јанићије
,
који
је
до
овога
часа
стојао
пред
газдом
као
на
угљевљу
.
—
Шта
велиш
,
бре
?
—
Немој
,
газда
,
да
ме
шаљеш
тамо
:
немам
образа
да
јој
на
очи
изиђем
.
—
Зашто
,
море
?
—
Јер
ми
је
казала
да
сам
пезевенк-баша
!
Зашто
да
ми
каже
тако
?
Кир-Диши
се
смрачи
,
кад
чу
како
му
шегрт
отказује
послушност
.
—
А
и
шта
си
друго
него
пезевенк
,
куче
,
бре
!
?
—
подвикну
Диша
и
дохвати
једну
летву
,
да
одалами
непослушна
шегрта
.
Али
Јанићије
,
много
хитрији
од
свога
мајстора
,
истрже
му
се
из
шака
и
излете
на
поље
.
—
Торњај
ми
се
с
очију
,
у
дућан
да
ми
не
приступиш
више
!
Несрећни
Јанићије
сада
је
остао
потпуно
сам
,
на
сокаку
,
без
игде
икога
свога
.
Ма
да
од
мајстор-Дише
никада
не
виде
ништа
,
што
би
га
чвршће
везивало
за
њега
,
он
му
је
опет
био
нешто
:
јео
је
његов
хлеб
,
до
душе
врло
често
зачињен
шамарима
,
али
опет
хлеб
;
јер
газда-Диша
,
који
у
своме
веку
никоме
у
очи
није
смео
рећи
ни
ружне
речи
а
камо
ли
узмахнути
шаком
,
обично
је
све
оне
шамаре
које
је
желео
спустити
на
туђе
главе
,
издашно
спуштао
на
Јанићијев
врат
.
Али
то
,
у
осталом
,
није
чинио
он
из
мржње
према
своме
шегрту
,
већ
из
виших
педагошких
принципа
,
који
су
у
оно
време
у
јеку
цветали
,
а
и
зато
,
да
у
очима
свога
шегрта
јаче
означи
ону
разлику
,
која
између
њих
владаше
.
А
Јанићије
је
те
шамаре
заједно
са
газдиним
хлебом
гутао
и
чувао
их
,
да
их
доцније
он
,
кад
буде
произведен
за
калфу
,
са
богатим
интересом
врати
првоме
своме
шегрту
,
који
му
под
руку
дође
.
Кад
се
овако
нагло
нашао
на
улици
,
стао
је
за
један
часак
и
нерешљиво
се
обазирао
на
све
стране
питајући
се
у
себи
шта
ће
и
куда
ће
.
Остане
ли
тврдо
на
томе
,
да
га
не
прими
,
онда
је
сасвим
пропао
;
код
другога
газде
морао
би
као
шегрт
почети
из
нова
и
шегртовати
још
толико
година
,
па
тек
онда
бити
произведен
за
калфу
.
Еснафи
су
према
млађима
имали
такав
правац
и
он
се
морао
поштовати
.
Па
кад
би
то
све
било
,
да
ли
би
он
то
и
дочекао
?
А
код
овога
мајстора
његово
произвођење
било
је
већ
на
прагу
.
Сузе
му
навреше
на
очи
и
он
их
кришом
од
пролазника
утре
рукавом
и
полагано
пође
поиздаље
обилазити
око
дућана
.
Да
је
само
могао
,
он
би
тога
мајстора
,
који
му
је
толико
шамара
напоклањао
колико
можда
ни
своме
псу
удараца
није
дао
,
и
који
га
сада
ни
крива
ни
дужна
тера
из
радње
,
он
би
га
тако
издеветао
за
све
,
да
се
до
века
сећа
,
како
је
нечовечан
био
наспрам
свога
шегрта
.
У
потаји
је
тако
осећао
;
али
наравно
био
је
принуђен
,
да
то
осећање
дубоко
у
себи
скрије
и
да
још
једном
покуша
,
неће
ли
умилостивити
газду
.
Али
његова
мука
беше
у
залуд
.
Кад
се
околишећи
приближио
ћепенку
мајсторовом
,
овај
дочепа
ненадно
калуп
и
исповрте
на
њега
;
Јанићије
се
,
у
добар
час
,
саже
,
те
га
калуп
прелете
и
у
мало
што
не
погоди
једнога
пролазника
,
који
у
томе
часу
наиђе
.
—
Јанићије
није
чекао
и
онај
други
калуп
,
што
се
у
мајсторовој
руци
обрете
,
већ
наже
низ
улицу
и
изгуби
се
у
оним
силним
ћорбуџацима
који
се
стицаху
у
чаршију
.
Тај
калуп
,
који
га
није
погодио
,
одлучио
је
Јанићијево
држање
.
Он
онако
узбуђен
и
псујући
и
тога
мајстора
и
самога
себе
,
што
му
се
језик
везао
,
те
не
каза
чега
ради
не
може
да
иде
Ламбри
и
кира-Мани
,
уђе
журно
у
авлију
кира-Анастасије
,
завири
у
мутвак
,
па
кад
не
нађе
тамо
газдарицу
,
он
извади
онај
цванцик
,
што
му
га
она
поклони
,
баци
га
у
мутвак
и
што
је
брже
могао
истрча
на
улицу
.
—
Била
му
је
првобитна
намера
да
врати
газдарици
цванцик
у
руке
и
да
јој
каже
,
да
ће
све
одати
мајстору
,
јер
због
ње
неће
да
губи
место
и
да
на
ново
у
другога
газде
започиње
занат
;
али
,
како
је
у
мутваку
не
затече
,
то
му
беше
још
и
милије
.
Некако
тешко
би
му
било
рећи
јој
све
то
у
очи
,
а
још
теже
остати
при
своме
,
кад
се
она
заплаче
и
стане
га
братимити
,
да
је
не
ода
.
Овако
њезин
је
цванцик
вратио
,
и
сад
га
ништа
није
везивало
да
језик
везује
.
Али
ипак
,
овога
дана
није
смео
ни
прићи
дућану
где
је
мајстор
Диша
ревносно
чекао
,
неће
ли
га
угледати
,
те
да
га
исплати
по
својски
.
Лутао
је
по
сокацима
,
онако
беспослен
завиривао
по
дућанима
,
а
када
је
осетио
глад
,
отишао
је
до
једне
симиџинице
и
тамо
жељно
гледао
у
онај
хлеб
и
симите
,
који
су
се
пушили
по
ћепенку
.
Да
му
је
сада
онај
цванцик
,
како
би
се
слатко
најео
хлеба
.
Симиџија
би
му
,
можда
,
и
дао
комад
хлеба
,
макар
и
за
душу
мртвих
,
да
је
заискао
;
али
то
га
беше
срамота
и
он
се
с
тешким
срцем
одби
од
ћепенка
и
хлебова
,
чији
је
мирис
тако
дражио
његов
изгладнели
стомак
.
—
А
да
сам
оне
Ламбрине
дреје
предао
онда
кира
Мани
;
или
да
сам
их
сачувао
до
повратка
газдина
,
сада
ме
он
не
би
овако
отерао
,
него
би
ме
још
и
за
калфу
извео
,
што
сам
му
био
веран
!
—
мислио
је
,
силазећи
се
већ
по
пети
пут
до
Варош-капије
и
враћајући
се
натраг
Барјак-џамији
.
А
што
је
више
у
те
мисли
западао
,
све
се
више
кајао
,
што
је
попустио
пред
њезиним
сузама
и
претњом
,
да
ће
у
Дунав
скочити
.
Тако
га
је
на
улицама
затекао
и
први
сумрак
,
те
једно
то
,
што
би
могао
пасти
патроли
у
руке
,
ако
на
улици
заноћи
,
а
друго
јака
глад
,
која
га
је
већ
толико
стегла
,
да
је
лепо
осећао
како
га
по
трбуху
коље
,
нагони
га
,
те
отвори
капиџик
тетка-Мацин
и
увуче
се
у
њену
авлију
.
Како
ли
се
у
један
мах
и
обрадова
,
кад
угледа
Лепосаву
,
како
под
једним
дебелим
орахом
близу
мутвака
поставља
софру
и
полаже
санове
и
чанке
пуне
јела
,
и
застиде
,
кад
помисли
како
ће
и
шта
ће
рећи
тетка-Маци
,
те
да
га
задржи
на
вечери
и
ноћишту
.
Како
је
затворио
леђима
капиџик
,
тако
је
и
остао
наслоњен
о
њега
,
а
од
стида
није
смео
дићи
очију
горе
.
Лепосава
га
спази
,
али
кад
виде
како
снуждено
стоји
и
не
миче
се
,
она
остави
судове
и
дотрча
му
.
—
Шта
је
,
море
,
што
си
подупро
капију
?
—
рече
му
весело
и
дрпну
га
за
рукав
.
Али
Јанићију
се
стегло
грло
од
стида
,
па
ћути
као
заливен
.
—
Море
,
шта
ти
је
?
Шта
си
се
направио
,
као
да
ти
је
све
помрло
;
хајде
овамо
,
нана
је
у
мутваку
.
Али
Јанићије
не
миче
,
него
ћути
и
не
диже
очију
са
земље
.
Лепосава
,
која
је
весело
до
овога
часа
говорила
,
сад
се
од
једном
уозбиљи
и
зачуђено
га
погледа
,
па
онда
преплашено
поче
узмицати
насатке
.
У
том
се
појави
и
тетка
Маца
.
Са
пребаченом
шамијом
преко
главе
излазила
је
из
мутвака
и
пошла
софри
.
—
Нане
!
—
поче
Лепосава
која
се
охрабри
,
кад
спази
матер
.
—
Ево
,
Јанићије
је
дошао
,
ама
не
знам
шта
му
је
.
—
Бог
с
тобом
,
дете
,
што
си
такав
?
—
узвикну
и
тетка
Маца
,
кад
га
угледа
онако
бледога
и
утученога
.
Јанићију
ударише
сузе
на
очи
.
—
Шта
је
,
море
,
те
плачеш
?
—
Отерао
ме
газда
!
...
—
Зашто
?
Јанићије
брзо
угуши
сузе
,
од
којих
се
застидео
,
и
исприча
тетка
Маци
,
како
га
је
кир-Диша
гонио
да
иде
кира-Мани
и
зашто
није
хтео
отићи
.
—
Па
куда
ћеш
сада
,
несрећни
сине
?
—
Не
знам
!
Овде
ме
срамота
да
останем
;
идем
у
свет
.
—
Зар
због
оне
ороспије
?
—
Морам
.
—
То
да
не
чиниш
.
—
Ама
,
куда
ћу
овде
?
Зар
у
овој
чаршији
да
почнем
из
нова
?
—
То
да
не
чиниш
;
боље
нека
она
иде
у
свет
;
боље
на
њену
главу
срамота
него
на
твоју
.
Имао
си
бре
дреје
у
својим
рукама
,
па
што
јој
рече
,
где
си
их
сакрио
?
Што
је
посла
овамо
,
да
их
дигне
?
Лепосава
кад
чу
да
ће
Јанићије
у
свет
,
осети
колико
би
јој
тешко
било
да
се
растане
од
овога
младића
,
са
којим
се
као
девојчица
толико
прегонила
и
од
кога
је
често
плачући
бежала
.
Дође
јој
жао
,
па
га
поче
тако
болећиво
гледати
,
као
да
би
му
хтела
рећи
:
„
Остани
овде
;
тамо
је
туђина
!
“
—
Него
ти
,
синко
мој
,
да
не
чиниш
тога
,
кад
ниси
крив
!
—
храбрила
га
је
тетка
Маца
.
—
А
где
ћеш
ноћити
?
Ваљда
ће
те
пустити
,
да
заноћиш
?
—
Неће
;
казао
да
сутра
дођем
по
своје
ствари
,
па
да
идем
куд
знам
.
—
Слепац
ниједан
!
—
Свет
види
,
а
он
не
види
какву
је
сурунтију
узео
!
—
Оди
ти
овамо
,
тетка
Маца
ће
тебе
да
прими
,
ту
у
мутваку
ћеш
да
спаваш
;
а
сада
хајде
да
вечерамо
!
—
Нека
,
нисам
гладан
!
—
одговори
Јанићије
,
који
је
жељно
за
то
време
погледао
у
ону
чинију
пуну
пилава
и
овновска
меса
,
што
се
поврх
пилава
пушило
.
—
Море
,
немој
да
се
срамиш
!
Ниси
ти
код
туђина
,
није
тетка
Маца
ни
Цинцарка
ни
Гркиња
;
оди
!
—
Што
стојиш
море
?
—
викну
Лепосава
весело
,
кад
виде
како
јој
се
мати
болећиво
опходи
наспрам
Јанићија
,
и
поче
га
вући
софри
.
Јанићије
се
ослободи
и
седе
.
Како
је
пуцало
за
ушима
и
како
је
жељно
јео
деран
,
то
нека
оцене
они
који
су
у
животу
имали
прилике
почешће
гладовати
.
Дан
,
који
је
Јанићију
освануо
пун
бола
и
горчине
,
завршио
се
врло
пријатно
.
У
тетка-Мациној
кући
,
под
оним
хладовитим
орахом
,
њему
је
било
као
да
се
налази
међу
најближим
својима
.
Управо
тако
је
он
мислио
,
ма
да
није
никада
знао
како
је
то
међу
најближима
,
јер
је
још
као
дете
изгубио
родитеље
и
онако
самохран
потуцао
се
од
немила
до
недрага
,
докле
га
један
биволар
,
који
је
дотеривао
биволице
у
Београд
,
није
нашао
на
путу
,
примио
га
и
довео
у
Београд
и
предао
газда-Диши
на
занат
.
А
код
газда-Дише
није
никада
видео
никакве
милости
.
Из
дана
у
дан
за
сваку
своју
погрешку
,
што
би
је
као
дете
учинио
,
или
за
сваки
погрешан
убод
шилом
,
кад
му
је
мајстор
показивао
на
каквом
непотребном
опсечку
сахтијана
како
се
ради
,
добивао
је
шамаре
за
врат
или
би
га
мајстор
чукао
у
главу
савијеним
кажипрстом
,
на
коме
је
био
дебео
бакарни
прстен
са
пуцетом
као
орах
,
да
би
му
често
кожу
раскрвавио
.
А
за
све
то
коме
би
се
потужио
,
кад
никога
свога
није
имао
и
кад
није
могао
никако
напустити
овога
мајстора
и
отићи
бољем
.
Јер
и
бољи
мајстор
то
би
исто
радио
са
својим
шегртима
.
Чак
и
родитељи
,
када
су
децу
давали
у
руке
мајстору
,
говорили
су
:
„
Твоје
месо
,
моје
кости
;
само
не
уби
;
удри
,
не
жали
!
“
А
мајстори
су
ревносно
вршили
овај
аманет
:
„
Докле
ти
не
утаманим
оно
дивље
месо
,
не
можеш
постати
човек
!
“
Колико
му
је
тетка
Маца
од
овога
часа
омилела
,
у
толико
му
би
више
жао
,
што
нема
,
ма
шта
чиме
би
јој
могао
наградити
доброту
.
Детињска
машта
његова
бацила
га
је
у
маштање
:
да
је
нешто
књаз
,
па
да
нареди
да
му
доведу
тетка-Мацу
и
мајстор-Дишу
,
па
онда
пред
целим
народом
да
метне
поред
себе
тетка-Мацу
,
а
сви
совјетници
,
попечитељи
и
народ
да
јој
приступе
руци
,
а
он
да
им
каже
:
„
Да
је
сви
листом
поштујете
,
као
да
ми
је
рођена
мати
!
“
А
после
би
подвикнуо
жандармима
,
да
извуку
мацке
и
да
на
њих
повале
мајстор-Дишу
.
—
Ниси
имао
милости
према
својим
шегртима
,
сад
нећу
ни
ја
према
теби
.
Удрите
!
И
не
би
га
оставио
,
све
докле
не
прескамуче
од
бола
и
кукања
.
После
би
заповедио
да
га
окују
у
најтеже
букагије
,
да
га
метну
на
магаре
,
али
не
као
што
се
јаше
него
лицем
репу
,
па
да
га
проведу
кроз
чаршију
,
а
телал
да
виче
:
„
Чујте
и
почујте
!
Ово
је
луди
Диша
,
који
има
жену
ороспију
и
који
због
ње
туче
шегрте
!
“
Разиграна
машта
Јанићијева
све
га
је
више
увлачила
у
свој
чаробни
круг
,
докле
није
у
мутваку
,
где
му
је
Лепосава
удесила
постељу
и
кришом
испод
јастука
метнула
један
стручак
босиока
,
заспао
.
Сит
и
зачаран
овом
маштом
,
заспао
је
Јанићије
тако
тврдо
,
да
не
би
осетио
,
да
га
је
когод
те
поћи
извукао
из
мутвака
и
чак
на
Јалију
однео
.
А
те
вечери
,
када
је
он
спавао
,
мајстор-Диша
је
гостио
своје
званице
.
Отишао
је
сам
до
кир-Ламбре
,
пољубили
се
и
љубазно
га
позвао
на
вечеру
.
Кир-Ламбре
је
с
почетка
збуњено
примио
позив
,
али
се
у
брзо
прибрао
,
када
је
видео
како
кир-Диша
и
не
слути
о
ономе
што
се
пре
десетак
дана
десило
.
Кира-Мана
није
дошла
;
обећала
је
и
она
,
али
је
у
вече
изненада
заболи
једна
страна
вилице
,
а
и
главобоља
,
те
није
могла
ни
маћи
из
собе
.
Кир-Дума
се
искрено
радовао
наслеђу
свога
кума
,
па
је
почео
у
шали
да
гони
кира-Анастасију
да
пожури
,
те
да
не
остане
толико
имање
без
наследника
.
—
Једно
и
још
једно
,
доста
!
Не
треба
више
;
нек
буде
макар
једно
,
син
,
као
мој
Алкибијадес
!
—
Само
ћерку
нећу
!
—
одговори
Диша
и
намигну
на
кума
;
а
кира-Анастасија
,
стидна
од
кума
,
заклони
рукавом
очи
и
побеже
у
мутвак
,
да
кафе
припрема
.
Кира-Анастасија
није
само
расположена
,
она
је
ове
вечери
била
управо
одушевљена
.
Прам
јасне
месечине
,
која
је
кроз
бујне
османлуке
и
баштенско
грање
провиривала
,
трчкарала
је
она
час
у
мутвак
,
где
су
два
шегрта
пословала
,
час
у
гостинску
собу
и
као
шева
међу
пуним
класјем
весело
певушила
или
се
на
сав
глас
засмејала
,
када
би
кир-Ламбре
покаткад
из
каквога
присенка
искочио
пред
њу
,
да
је
преплаши
.
И
то
одушевљење
имало
је
свога
разлога
не
само
у
томе
,
што
је
њезин
муж
дошао
срећно
с
пута
као
богат
наследник
,
и
што
је
кир-Ламбре
толико
зачикавао
и
препадао
,
да
су
се
сви
по
кући
смејали
од
срца
њезиноме
страху
и
његовоме
чапкунлуку
;
оно
је
повећано
и
тиме
,
што
је
њезин
муж
најурио
из
куће
Јанићија
,
који
јој
је
од
онога
дана
постао
као
зла
коб
.
Митила
га
,
чинила
му
све
угодности
,
које
може
једна
добра
душа
да
учини
сирочету
;
али
јој
је
вазда
на
ум
падало
,
да
од
њега
неће
бити
сигурна
,
све
докле
се
он
буде
налазио
у
овој
кући
.
И
кир-Ламбре
је
,
као
и
Анастасија
,
одобравао
Диши
,
што
је
тога
неваљалца
отерао
из
радње
.
—
Море
,
не
могу
да
ти
кажем
све
како
се
беше
осилио
,
чим
ти
оде
!
Неће
да
слуша
;
а
ако
,
што
и
послуша
,
то
све
наопако
.
Нисам
смела
више
ни
да
му
заповедим
што
,
сама
сам
у
кући
,
а
он
као
ајдук
наслони
се
о
обрамку
,
па
само
звера
.
—
Тако
ли
беше
?
—
пита
Диша
.
—
Очију
ми
,
тако
.
И
па
како
је
погано
пцовао
!
—
Пеки
!
Сутра
ћу
се
накусурати
.
—
На
полицију
њега
,
да
се
протера
од
куда
је
дошао
—
одговори
кир-Дума
.
И
Ламбре
такође
беше
тога
уверења
,
да
тога
мангупа
не
треба
трпети
,
да
барата
и
сербез
хода
по
поштеној
чаршији
.
За
мало
и
од
живога
разговора
и
Ламбриних
шала
изви
се
песма
.
Ламбре
затури
фес
за
потиљак
,
издиже
обрве
на
половину
високога
чела
,
искрете
мало
у
страну
врат
и
танким
гласом
запева
:
„
Кокона
Маријола
,
муж
ти
је
умро
!
—
Ако
ј
’
умро
те
тешто
,
ја
си
коло
па
водим
!
“
Он
запева
,
а
обе
жене
преузеше
;
Дума
се
завали
на
узглавље
за
софром
и
од
обилног
расположења
јекну
.
А
кир-Диша
,
који
никада
још
у
своме
веку
није
запевао
световне
песме
нити
западао
у
слично
одушевљење
,
онако
пресит
завали
се
и
сам
на
узглавља
,
по
који
пут
(
као
што
је
то
свуда
онда
био
обичај
доброга
тона
)
узригну
,
у
знак
да
је
до
ситости
задовољан
и
поче
трептати
очима
,
а
нежним
изразом
лица
пратити
расположење
својих
гостију
.
А
кир-Ламбре
само
извија
час
грчку
час
цинцарску
песмицу
;
пребацио
једну
руку
на
Думино
а
другу
на
Дишино
раме
,
па
ниже
ли
ниже
.
Једном
речи
,
прави
пријатељ
који
се
у
кући
свога
пријатеља
,
као
у
својој
,
налази
.
У
неко
доба
ноћи
,
када
се
кира-Думиници
почеше
очи
крпити
,
припалише
гости
фењере
,
окачише
их
о
крајеве
чибука
,
што
им
је
Диша
даровао
,
и
тако
светлећи
пред
собом
,
опростише
се
са
домаћинима
и
изиђоше
на
улицу
.
—
Е
,
ову
ћемо
вечеру
дуго
памтити
!
Кали
нопта
,
кир-Диса
,
кали
нопта
!
—
Кали
нопта
!
—
одазива
се
Диша
са
капиџика
,
и
,
задовољан
за
све
,
леже
у
душеке
,
а
одмах
до
њега
и
кира-Анастасија
:
он
да
одмах
захрче
,
а
она
да
још
дуго
у
памети
прибира
све
утиске
вечерашњега
весеља
и
да
се
за
тим
са
једним
осмејком
на
руменим
уснама
слатко
успава
.
Али
шта
је
вечито
?
—
И
живот
као
ветар
прође
,
а
камо
ли
једно
тренутно
задовољство
што
га
човек
ужива
.
Зар
то
није
истина
,
да
баш
онда
кад
човек
мисли
да
је
најсрећнији
,
дође
нешто
,
што
му
сву
срећу
наопако
окрене
.
И
то
баш
онда
,
када
му
се
најмање
нада
,
као
оно
човек
,
који
је
пролазио
кроз
најгушће
шуме
и
гудуре
,
обзирао
се
на
све
стране
,
да
га
рђави
људи
не
опљачкају
или
да
се
једним
непромишљеним
кораком
не
сурва
у
провале
,
па
таман
изашао
на
чистину
и
подвикнуо
:
„
Боже
помози
!
“
—
а
оно
на
равном
и
сигурном
путу
спотакне
се
,
падне
и
скрха
врат
.
А
кира-Анастасија
,
како
је
са
осмејком
на
лицу
заспала
,
тако
јој
је
тај
осмејак
све
до
ране
зоре
играо
час
на
уснама
а
час
скакутао
по
зажареним
образима
и
извиривао
из
оних
двеју
јамица
што
су
се
јављале
,
кад
год
би
се
у
сну
мало
јаче
насмејала
.
Рано
,
у
зору
,
кад
сви
шегрти
устају
и
журе
,
да
испред
дућана
почисте
и
по
дућану
полију
воду
,
устаде
и
Јанићије
,
помете
мутвак
и
са
Лепосавом
оде
на
чешму
по
воду
.
На
чешми
је
затекао
млађега
шегрта
мајстор-Дишинога
,
те
од
њега
сазнаде
све
како
је
на
вечери
било
,
а
што
је
најважније
,
шегрт
му
исприча
,
како
је
кира-Анастасија
говорила
о
њему
,
да
је
био
непослушан
,
неваљао
и
да
је
мајстор
учинио
паметно
,
што
га
је
отерао
.
Колико
је
ускипело
у
души
Јанићијевој
слушајући
ово
,
о
томе
није
потребно
ни
помињати
.
Та
он
се
,
до
овога
часа
,
уздао
баш
у
саму
газдарицу
,
да
ће
га
она
курталисати
беде
и
вратити
у
дућан
;
а
гледај
ти
сада
,
како
изокренула
,
као
да
је
није
сачувао
од
грдне
срамоте
,
и
као
да
му
није
казала
,
како
ће
му
од
сада
бити
не
газдарица
но
права
сестра
.
Као
утучен
вратио
се
кући
,
оставио
судове
пуне
воде
у
мутвак
,
па
ни
да
је
сачекао
за
који
часак
,
изиђе
на
улицу
и
упути
се
право
дућану
свога
мајстора
.
—
Ако
ме
је
и
отерао
,
моје
дреје
мора
ми
дати
;
неће
ваљда
бити
тако
бездушан
,
да
ме
без
ичега
пусти
у
бели
свет
!
—
мислио
је
уз
пут
Јанићије
,
а
што
се
више
ближио
ћепенку
,
који
је
испунила
гојазна
фигура
кир-Дишина
,
срце
му
је
све
страшљивије
куцало
.
Ближио
се
тако
пажљиво
и
спреман
вазда
,
да
се
у
згодном
часу
сагне
,
како
би
га
прелетео
калуп
,
ако
би
се
газда
Диша
бацио
за
њим
.
Газда
Диша
је
седао
мирно
,
опсецао
коже
за
јеменије
и
испод
очију
посматрао
бившег
шегрта
како
се
наокришке
ближи
.
Јанићије
стаде
у
близини
ћепенка
снуждено
и
скромно
.
—
Шта
тражиш
ти
овде
?
—
запита
газда
Диша
.
—
Опрости
,
газда
,
ја
нисам
крив
...
—
Сиктер
,
пезевенк
,
бре
!
...
—
Нисам
,
газда
,
то
?
Да
сам
то
,
ја
бих
и
сада
седео
у
твојој
радњи
.
Газда
Диша
га
погледа
разрогаченим
погледом
и
чисто
чудећи
се
,
како
то
да
му
један
шегрт
одговара
.
—
Шта
велиш
?
!
...
—
Твој
сам
леб
јео
,
газда
,
па
сам
ти
и
образ
чувао
;
а
ти
ме
тераш
да
идем
кир-Ламбру
,
ваљада
да
ти
опет
образ
срамоти
.
-
Газда
Диши
поче
да
бубња
у
ушима
.
Све
ово
било
је
за
њега
и
сувише
нејасно
,
али
ипак
је
толико
разбирао
,
да
има
нешто
што
он
не
зна
,
а
што
се
баш
њега
тиче
.
—
Улази
у
дућан
!
Јанићије
прекорачи
праг
страшљиво
и
нађе
се
очи
у
очи
са
мајстором
.
—
Шта
је
,
бре
?
—
Како
си
ми
образ
чувао
?
Јанићију
се
одреши
језик
.
Осетио
је
да
му
се
овога
часа
дели
судбина
,
и
он
исприча
газда-Диши
потанко
све
шта
је
било
и
како
га
је
кира-Анастасија
после
митила
;
па
чак
не
заборави
да
исприча
и
о
ономе
цванцику
,
што
му
га
даде
,
и
како
је
казала
да
је
Диша
псето
и
да
није
човек
.
Страшна
новост
начинила
је
од
иначе
мирног
и
спокојнога
Дишинога
лица
право
страшило
.
У
један
мах
њему
се
учинило
да
се
таваница
са
балванима
срушила
на
његово
теме
и
пригнечила
га
.
Дисање
му
заста
.
Како
је
шакама
за
собом
напипао
седиште
,
тако
се
скљокао
на
њега
и
блесасто
гледао
у
Јанићија
,
који
је
са
страхом
очекивао
,
шта
ће
се
са
мајстором
десити
.
—
А
ти
—
замуца
Диша
утучен
од
овога
што
је
сазнао
—
зашто
си
ћутао
?
—
Како
да
ти
кажем
,
кад
си
ме
одмах
појурио
да
тучеш
?
!
Зар
ми
о
сватовима
због
тога
ниси
опалио
ћушку
?
—
Због
тога
?
Како
:
због
тога
?
—
пита
Диша
гласом
клонулим
,
из
кога
се
јасно
видело
,
да
га
је
сва
моћ
оставила
а
наместо
тога
настао
у
души
ужасан
страх
од
онога
што
ће
сад
опет
чути
,
ма
да
је
чуо
већ
оно
што
је
најстрашније
.
—
Јесте
,
због
тога
!
—
Ја
те
лепо
питах
:
може
ли
да
се
расквари
свадба
пре
ђердека
;
а
ти
мени
шамар
за
врат
!
А
ја
сам
хтео
да
ти
кажем
како
ју
је
кир-Ламбре
онда
за
мутваком
ухватио
за
образ
,
а
она
му
казала
:
„
Зашто
,
бре
,
да
ме
удаш
за
овај
тулум
?
“
Мајстор
Диша
више
није
чуо
ништа
,
није
видео
никога
.
Као
несвесна
ствар
,
која
не
разуме
шта
се
то
око
ње
догађа
,
седео
је
нем
и
поражен
према
Јанићију
и
обојици
шегрта
,
који
су
напустили
посао
,
па
онако
седећи
око
пања
узверено
гледају
час
у
мајстора
час
у
Јанићија
.
—
То
она
казала
,
то
?
!
—
викну
Диша
очајним
гласом
и
ухвати
се
обема
рукама
за
главу
.
—
А
кира-Мана
ми
је
казала
да
сам
пезевенк-баша
зато
,
што
кир-Ламбре
...
—
Лажеш
,
бре
,
псето
,
лажеш
!
—
јечао
је
Диша
,
као
да
су
га
грчеви
попали
.
—
Не
лажем
,
газда
,
Бога
ми
!
—
одговори
Јанићије
одмеравајући
у
исто
време
за
сваки
случај
пут
до
врата
.
—
Ама
лажеш
,
бре
!
—Где
су
Ламбрине
дреје
?
Од
куда
Ламбре
ту
?
—
Ево
и
ови
су
видели
,
када
сам
их
донео
у
дућан
,
а
после
сам
их
однео
код
тетка-Маце
.
И
кира-Анастасија
је
после
била
овде
,
плакала
и
пошла
,
да
се
дави
,
а
ја
сам
се
онда
сажалио
,
па
сам
јој
дао
дреје
.
—
Бре
,
децо
,
чусте
ли
шта
лаже
?
Оба
шегрта
потврдише
,
да
је
заиста
донео
нечије
дреје
и
да
их
је
однео
некуда
.
Па
испричаше
,
како
је
долазила
кира-Анастасија
и
у
оној
собици
плакала
и
молила
Јанићија
да
јој
врати
дреје
.
Јанићије
им
није
казао
чије
су
дреје
;
али
лепо
су
чули
како
је
плакала
и
молила
га
и
рекла
му
да
ће
му
бити
сестра
,
ако
је
не
ода
?
—
Ама
,
зар
она
?
...
простења
кир-Диша
.
—
Тако
,
газда
,
Бога
ми
!
Диша
скочи
и
онако
усплахирен
пође
из
дућана
.
Колена
су
му
клецала
од
душевног
узбуђења
,
али
он
је
ишао
напред
,
ишао
и
не
обзирући
се
за
поздравима
људи
и
не
застајкујући
пред
дућанима
својих
познаника
и
не
бришући
онај
зној
што
му
је
капао
са
чела
.
Нека
тешка
мука
притисла
му
душу
,
па
једва
дише
;
чини
му
се
да
ће
га
угушити
,
а
цела
снага
на
њему
трепти
од
изненадне
клонулости
и
страха
,
какав
ли
то
он
изгледа
у
очима
људи
.
Јер
,
њему
се
чинило
да
ово
,
што
је
сада
чуо
,
зна
цео
свет
и
да
сваки
од
ових
људи
,
који
га
сада
погледају
и
који
му
називају
Бога
,
јасно
,
као
на
длану
,
виде
шта
се
све
у
његовој
души
догађа
.
Пошао
је
кући
,
али
на
половини
пута
застаде
;
нерешљиво
се
крете
напред
,
опет
стаде
,
па
одједаред
окрете
на
другу
страну
и
оде
тетка-Мацином
сокачићу
.
Тетка-Мацу
је
затекао
код
куће
.
—
Тетка-Мацо
—
рече
Диша
дрхтавим
гласом
—
имам
један
разговор
с
тобом
.
Маца
махну
очима
на
Лепосаву
и
ова
изиђе
на
поље
;
али
по
староме
обичају
,
који
је
онда
био
у
јеку
,
Лепосава
не
одмиче
даље
од
врата
,
на
која
је
ухо
прислонила
.
—
Је
ли
истина
оно
?
—
Које
?
—
запита
тетка
Маца
пажљиво
.
—
Па
...
оне
дреје
...
Ламбрине
...
И
код
овога
имена
запе
му
глас
у
грлу
,
те
само
што
промуца
нешто
неразумљиво
и
са
очекивањем
,
испуњеним
страхом
,
звераше
у
тетка-Мацино
равнодушно
лице
.
—
А
што
ме
питаш
за
то
?
Зашто
би
се
ја
мразила
са
светом
,
да
сада
говорим
,
па
сутра
да
ми
се
каже
како
сам
казала
и
оно
што
није
?
—
одговори
тетка
Маца
лагано
и
разложито
,
као
да
се
ту
о
некој
незнатној
ситници
говори
.
—
Ама
Јанићије
је
донео
дреје
овде
.
—
А
од
куда
бих
ја
знала
да
су
то
баш
дреје
кир-Ламбрине
?
Што
да
бедим
човека
?
—
А
моја
жена
?
...
—
Знаш
како
је
,
мајстор-Дишо
;
није
то
лепо
да
ме
уплећеш
у
те
ствари
—
развуче
тетка
Маца
—
ако
што
знаш
,
онда
што
мене
питаш
?
Зар
је
то
лепо
,
да
се
у
туђа
посла
мешам
!
—
Тетка-Мацо
,
ти
си
поштена
жена
,
грехота
је
да
кријеш
оно
што
ми
образ
каља
—
очајно
промуца
Диша
.
—
Реци
ми
само
,
је
ли
долазила
по
дреје
,
реци
,
тако
не
гледала
очима
своје
дете
!
—
Зашто
,
бре
,
газда-Дишо
,
зашто
ме
тешко
закле
?
Казаћу
ти
,
а
ти
ћеш
,
када
јој
опростиш
,
омрзнути
на
мене
;
па
и
кира-Анастасија
и
кир-Ламбре
.
Зашто
,
бре
,
тако
?
—
Ја
да
јој
опростим
?
—
викну
Диша
.
—
Никада
!
—
Долазила
.
Вели
:
човек
чека
...
—
Који
човек
?
—
А
знам
ли
га
ја
који
је
?
—
Јанићије
каже
:
Ламбре
,
а
ја
нити
сам
га
видела
,
ни
дреје
познајем
.
—
Па
то
...
она
је
једна
...
једна
...
Али
Диша
не
беше
у
стању
да
изусти
ову
реч
,
већ
се
окрете
и
пође
на
улицу
и
не
обазирући
се
на
тетка-Мацу
,
која
га
задржаваше
,
да
бар
једну
кафу
попије
и
да
се
мало
примири
.
Обузела
га
ватра
,
дрхтавица
,
а
у
срцу
толико
бола
и
љутине
,
да
је
као
махнит
трчао
кући
,
те
да
неверницу
на
месту
убије
.
Када
га
кира-Анастасија
,
која
се
налазила
још
под
пријатним
утисцима
синоћне
гозбе
,
угледа
онако
узрујанога
и
крвавих
очију
,
она
престрашено
врисну
.
Овај
врисак
и
преплашено
лице
женино
усугубише
његово
беснило
.
Учинило
му
се
,
да
му
је
баш
то
открило
у
потпуности
све
оно
,
о
чему
је
и
после
Мацинога
исказа
могао
посумњати
;
то
му
је
био
очевидни
доказ
,
да
је
све
онако
било
.
—
Јер
,
да
није
крива
,
зашто
би
вриснула
?
—
А
?
...
То
?
...
поче
Диша
загушеним
гласом
,
а
грло
га
издаје
,
па
не
може
ни
речи
даље
.
—
За
Бога
,
шта
ти
је
?
—
викну
Анастасија
и
пљесну
се
рукама
,
када
угледа
како
јој
супруг
стоји
стегнутих
песница
,
а
антерија
му
од
силнога
узбуђења
дршће
,
као
да
је
неко
тресе
.
—
Е
ли
искате
вода
,
да
се
повратите
?
—
Отрова
,
кучко
,
отрова
!
—
стење
мајстор-Диша
и
шкрипи
зубима
.
—
Ко
вас
отровао
?
—
Ти
!
—
продера
се
супруг
и
подиже
обе
песнице
у
вис
.
Кира-Анастасија
пребледе
.
Што
је
у
првом
тренутку
наслутила
,
да
је
Јанићије
одао
,
сад
је
јасно
видела
.
И
за
чудо
,
место
да
је
ово
сазнање
потпуно
уништи
,
она
се
наједаред
прибра
,
оне
преплашености
неста
,
а
наместо
тога
очи
јој
добише
некакав
дрзак
,
изазивачки
израз
.
Тај
израз
не
измаче
кир-Диши
,
и
он
се
на
један
мах
збуни
.
Очекивао
је
сасвим
друго
:
да
ће
му
жена
ударити
у
плач
,
да
ће
га
преклињати
да
је
не
убије
и
да
јој
погрешку
опрости
.
Надао
се
чак
и
томе
,
да
ће
се
правдати
,
па
,
можда
,
и
утерати
у
лаж
и
Јанићија
и
тетка-Мацу
.
Очекивао
је
све
друго
само
не
овај
израз
,
који
му
је
изгледао
као
пркосна
претња
,
као
да
га
чика
да
је
се
дотакне
,
ако
сме
.
—
Еле
,
муж
на
путу
а
жена
ашикује
с
комшијама
!
—
А
ко
вам
каза
па
то
?
—
одговори
Анастасија
и
утаче
се
у
очи
своме
мужу
тако
дрско
и
изазивачки
,
да
се
овај
чисто
забезекнуо
пред
тим
изразом
.
—
Срамиш
се
од
звезде
и
месеца
,
да
те
не
виде
с
мужем
у
башчи
,
а
не
срамиш
се
да
те
шегрти
гледају
са
туђим
човеком
у
соби
.
—
Шта
кажеш
?
—
подвикну
Анастасија
.
—
Кучко
!
—
дрекну
Диша
.
—
Ја
искам
да
ми
даш
дете
у
кућу
,
а
ти
,
место
детета
,
кир-Ламбру
—
ха
?
!
Анастасија
је
опазила
добро
,
да
јој
сад
не
би
помогло
никакво
извијање
,
а
још
мање
да
ће
ма
чиме
другим
ублажити
своју
судбину
.
Она
му
не
одговори
ни
речи
,
него
га
поче
одмеравати
очима
као
човека
,
кога
ни
у
шта
не
рачуна
.
—
Образ
да
ми
погазиш
?
На
мој
леб
да
пљунеш
?
На
поље
из
куће
!
Иди
твоме
Ламбри
!
—
Е
,
ако
је
да
се
иде
из
кућа
—
одговори
Анастасија
тако
прибрано
и
тако
хладно
,
као
да
прича
о
нечему
што
је
се
ни
мало
не
тиче
то
ви
да
идете
!
Кућа
не
је
ваша
него
моја
.
На
поље
из
кућа
,
ти
,
зевзек
,
бре
!
Кир-Диши
прекипе
и
са
узмахнутим
песницама
полете
,
да
је
удари
.
Али
у
који
час
налете
,
кира-Анастасија
га
удари
ногом
у
трбух
тако
јако
,
да
он
јаукну
,
ухвати
се
обема
рукама
за
трбух
и
пресамити
се
.
—
Не
си
ми
муж
:
не
сам
те
никада
ни
волела
!
Ти
да
идеш
одавде
;
е
ли
сте
чули
?
Али
кир-Диши
умину
бол
и
он
се
и
по
други
пут
залете
.
Анастасија
вешто
измаче
ударцу
,
протрча
поред
њега
једноме
буџаку
,
дочепа
кухињски
нож
,
којим
је
мало
час
рибу
порила
,
и
стаде
према
разјареноме
супругу
.
—
Ела-те
,
ако
искате
да
вас
закољем
!
Ела
,
удрите
!
—
рече
му
пркосно
и
са
презрењем
баци
на
њега
један
крвнички
поглед
.
Мајстор
Диша
изгуби
мегдан
.
Руку
,
којом
је
потегао
,
да
је
дохвати
,
трже
као
опарен
,
кад
угледа
како
и
нож
и
очи
кира-Анастасијине
севнуше
оштрим
сјајем
;
страх
од
могућне
смрти
не
даде
му
да
изврши
што
је
наумио
,
и
њему
не
остаде
друго
него
да
изиђе
на
поље
.
Тек
кад
је
био
на
доксату
,
он
се
окрете
соби
,
у
којој
му
жена
стојаше
с
ножем
,
и
викну
:
—
Хоћеш
ножем
,
роспијо
?
На
леб
си
ми
пљунула
,
кућу
опоганила
,
па
сада
још
и
да
ме
закољеш
?
У
полицију
ћу
ја
тебе
!
—
На
поље
из
моја
кућа
;
доста
сте
без
ћирија
седели
у
њу
,
сад
нема
више
!
—
одговори
Анастасија
и
залупи
вратима
под
носем
свога
супруга
.
А
мајстор
Диша
,
још
збуњенији
него
што
је
дошао
,
изиђе
из
оне
куће
и
од
оне
жене
,
за
којом
је
толико
чезнуо
и
од
које
је
тако
жељно
ишчекивао
бар
једнога
сина
.
Какве
су
му
мисли
и
намере
долазиле
и
то
све
на
један
мах
у
главу
,
тешко
је
побројати
.
Она
непојамна
врева
од
мисли
у
његову
запаљену
мозгу
,
када
би
хтели
да
је
уподобимо
,
била
је
слична
узрујаној
гомили
паса
,
који
се
гложе
по
београдским
шанчевима
и
својим
разногласним
лавежом
узнемирују
тихи
сан
општинских
патролџија
,
који
сматрају
за
свету
дужност
да
своју
ноћну
службу
ревносно
одспавају
.
—
Ножем
на
мужа
!
Мене
да
пробурази
?
И
све
то
због
њезина
неверства
!
Е
,
чекај
сад
!
Ниси
хтела
поштено
,
сад
ће
полиција
!
Али
,
у
исто
време
,
дошану
му
друга
мисао
:
зашто
полиција
?
Боље
да
одеш
прво
Ламбри
,
да
га
јавно
у
дућану
испљујеш
и
покажеш
свету
,
како
је
неваљалство
своме
пријатељу
учинио
.
Но
и
ту
мисао
потисну
друга
,
а
ову
трећа
и
тако
редом
,
те
на
тај
начин
,
поремећен
правим
хаосом
од
мисли
и
узбуђења
,
оде
у
свој
дућан
,
и
затвори
се
у
собицу
,
да
премишља
што
да
предузме
.
Нема
сумње
,
да
би
кир-Диша
,
као
и
многи
други
,
ово
питање
извео
одлучно
и
без
дугога
размишљања
,
да
му
не
цепаху
душу
два
снажна
осећања
,
која
му
сваку
одлучност
раслабљаваху
.
И
сада
,
када
је
био
потпуно
уверен
о
неверству
женином
,
он
је
осећао
према
њојзи
онако
исто
љубав
као
и
пређе
,
па
,
ако
се
може
рећи
,
и
више
,
у
колико
се
уз
ту
нежну
црту
његове
душе
јављао
страх
,
да
ће
је
сада
за
навек
можда
изгубити
.
А
уз
ово
осећање
расла
је
упоредо
и
она
бојазан
,
да
ће
постати
