,нека
средства
која
ће
можда
помоћи
да
се
разбудите
.
Пристанем
под
условом
да
вам
само
не
дају
ништа
више
да
пијете
.
Црна
прилика
рече
да
ће
се
цела
операција
састојати
у
трљању
.
Отворе
се
врата
побочне
собе
:
рекоше
ми
да
,
уђем
тамо
,
што
и
учиним
,
али
врата
оставим
отворена
,
тако
да
сам
све
могао
контролисати
шта
с
вама
раде
.
Заре
је
причао
даље
интересне
ствари
.
Сем
црне
прилике
у
собу
код
кнеза
ушле
су
још
две
женске
,
једна
мала
,
стара
,
суха
,
са
шиљастим
носом
и
веома
живим
очима
,
какве
се
виђају
само
код
оних
баба
што
их
обично
зову
вештицама
;
друга
,
на
против
,
млада
,
развијена
и
веома
,
али
веома
лепа
.
Обадве
ове
женске
донеле
су
пуне
руке
неких
ствари
,
а
црна
придика
носила
је
за
њима
некакво
црно
сандуче
,
опет
пуно
ствари
.
За
тим
су
приступиле
послу
.
Кнеза
су
испружили
по
леђушке
на
миндерлуку
,
наместили
му
под
главу
једно
јастуче
од
каучука
,
из
ког
су
излазиле
танке
бакарне
жице
,
те
се
спајале
с
другим
пљоснатим
јастучетом
,
које
метуше
кнезу
под
ноге
.
Затим
су
кнеза
откопчали
,
разголитили
му
груди
,
руке
,
врат
,
и
отпочели
трљање
.
Баба
је
трљала
око
слепих
очију
и
по
челу
,
а
млада
лепотица
по
грудима
,
слабинама
и
око
срца
.
После
је
настао
читав
низ
операција
којих
се
сад
редом
и
не
сећа
.
Час
је
стара
држала
пред
кнезом
некакво
овално
огледало
у
црном
оквиру
,
а
млада
је
узимала
кнеза
за
руку
,
дизала
му
прст
горе
спрам
огледала
и
питала
га
на
ухо
:
види
ли
то
и
то
,
нашто
је
он
одговарао
мрдањем
главе
.
Питања
су
била
интересна
,
али
Заре
их
није
могао
добро
чути
.
Час
је
натицан
кнезу
на
главу
метални
обруч
,
а
лепа
девојка
трљала
је
палцима
,
час
по
том
обручу
,
час
кнеза
по
челу
и
очњим
капцима
,
а
уз
то
је
шапутала
неке
тајанствене
,
мађионичке
речи
.
Час
су
опет
давали
кнезу
у
зубе
неку
бакрену
жицу
,
од
које
су
један
крај
везивали
с
оним
жицама
што
иду
из
јастучића
од
каучука
испод
кнежеве
главе
,
а
на
други
крај
вешали
су
слику
,
коју
су
после
онако
прикачену
показивали
успаваном
кнезу
,
и
уз
то
му
стављали
разна
питања
и
давали
сваковрсна
обавештења
,
опет
шапатом
да
се
не
чује
.
Те
и
многе
друге
сличне
операције
продужавале
су
се
скоро
пун
сахат
.
Неколико
пута
ја
сам
прилазио
ближе
да
видим
како
вам
је
.
Додиривао
сам
бакрене
жице
што
су
ишле
од
главе
ногама
и
осетио
сам
да
кроз
њих
бије
електрична
струја
.
Бојећи
се
да
вам
што
не
нахуди
,
ја
хтедох
у
два
маха
дигнути
оне
жице
,
али
ме
црна
прилика
преклињала
да
то
не
радим
,
за
вас
ће
,
вели
,
бити
горе
.
Тако
се
продужавало
док
најпосле
не
дођоше
и
кола
.
Помогну
ми
,
натоварим
вас
на
кола
и
донесем
кући
.
—
Бојећи
се
да
вам
што
не
буде
,
ја
сам
за
сваки
случај
хтео
да
имам
у
рукама
главнога
покретача
целе
ове
ствари
.
С
тога
при
поласку
звизнем
уговорени
знак
,
наша
коњичка
стража
притрчи
и
ја
јој
наредим
да
ухвате
црну
прилику
и
да
је
одведу
и
привремено
склоне
у
мом
стану
.
Још
је
и
сад
тамо
,
скинула
је
маску
и
,
помислите
—
то
је
нека
средовечна
жена
,
а
ја
сам
непрестано
мислио
да
је
мушко
.
Дошав
у
двор
најгоре
ми
је
било
при
уласку
.
Морао
сам
пазити
да
слуге
не
примете
у
каквом
вас
стању
доводим
.
Али
чудно
.
Подижући
вас
из
кола
ја
вам
прошапутах
на
ухо
:
„
пазите
,
држте
се
на
ногама
“
и
,
на
моје
велико
изненађење
,
ви
доиста
,
уз
моју
припомоћ
,
изађосте
из
кола
и
прођосте
сав
простор
до
у
вашу
спаваћу
собу
.
Мислио
сам
већ
да
сте
будни
,
али
у
соби
тек
видим
да
још
спавате
као
и
пре
.
Кнез
Мутимир
саслушао
је
ову
причу
Заретову
,
а
још
није
могао
веровати
својим
рођеним
ушима
.
Шта
више
вољан
је
био
да
поверује
,
да
је
тек
ово
сад
што
му
Заре
прича
прави
сан
.
—
Заре
,
је
ли
могуће
да
је
ствар
текла
тако
како
ти
причаш
?
—
упита
кнез
најпосле
.
—
Тако
,
господару
.
—
А
одлазак
у
гробље
?
—
Ми
смо
поред
гробља
прошли
,
али
у
гробље
писмо
улазили
.
—
Ми
у
гробље
нисмо
улазили
?
—
Да
,
господару
,
нисмо
!
—
А
оне
ружне
сцене
по
гробљу
,
они
мртваци
?
—
Никаквих
сцена
и
никаквих
мртваца
није
ту
било
,
господару
.
—
А
наш
силазак
у
Ташмаден
?
—
Ми
Ташмаден
нисмо
видели
ни
из
далека
.
Кнез
застаде
,
подуже
се
мислио
,
за
тим
рече
:
—
Дакле
све
што
долази
после
догађаја
у
непознатој
кући
,
све
је
то
само
го
сан
,
празна
машта
?
—
упита
он
озбиљно
.
Климањем
главе
Заре
даде
знак
да
је
тако
.
Кнез
је
опет
ћутао
замишљен
неколико
тренутака
.
—
Па
како
је
онда
то
могуће
да
ја
на
сну
видим
баш
оно
што
би
од
прилике
морао
видети
и
на
јави
,
да
се
обистинило
писмо
непозната
човека
,
које
ме
је
позивало
да
видим
тајни
састанак
Балканске
Браће
и
које
је
и
било
повод
целој
овој
авантури
?
Заре
слеже
раменима
.
Кнез
се
удари
шакама
по
бутинама
,
устаде
и
узе
ходати
по
соби
,
чудећи
се
.
—
Та
то
за
бога
није
могуће
.
Зар
сан
сви
они
чудни
и
страшни
догађаји
који
су
се
тако
живо
урезали
у
мојој
памети
.
Зар
сан
наш
силазак
у
Ташмаден
!
Зар
сан
и
мој
министар
г
.
Кугић
,
кога
сам
рођеним
очима
гледао
шта
ради
у
седници
„
Балканске
браће
.
“
Не
!
ма
шта
да
ми
говорите
,
не
може
бити
да
је
све
ово
само
празан
сан
.
—
Дакле
,
видели
сте
и
г
.
министра
Кугића
.
То
је
веома
интересно
!
Међу
сликама
,
које
су
вам
подносили
да
их
гледате
у
огледалу
и
иначе
била
је
,
сећам
се
,
и
слика
г
.
Кугића
.
—
Па
како
је
у
опште
та
ствар
могућа
,
како
је
ви
објашњавате
и
разумете
?
—
питао
је
кнез
.
Не
знам
,
али
се
сећам
да
сам
још
као
дете
слушао
од
једног
старог
Турчина
,
да
код
њих
има
дервиша
,
који
могу
простим
погледом
да
успавају
човека
,
а
после
такав
човек
мора
слушати
све
што
му
заповеди
онај
који
га
је
успавао
,
и
то
траје
за
све
време
заноса
.
Исти
је
Турчин
причао
да
ти
дервиши
имају
и
своје
засебно
име
(
заборавио
сам
га
)
да
те
своје
мађије
негују
као
неку
науку
и
крију
је
од
света
као
највећу
тајну
;
нико
ко
није
ступио
у
њин
ред
не
може
дознати
те
тајне
.
-
У
Индији
,
вели
,
има
таквих
дервиша
који
чине
читава
чуда
.
Доцније
,
већ
као
зрео
човек
,
наишао
сам
на
један
опис
који
ме
је
подсетио
на
ово
причање
старога
Турчина
.
Енглеско
лекарско
друштво
у
Бомбају
записало
је
овај
чудновати
и
невероватан
случај
.
Пред
очима
три
друштвена
изасланика
извршена
је
ова
операција
.
Један
дервиш
узео
је
другога
,
човека
суха
и
чкољава
,
а
од
својих
40
година
;
намазао
га
је
ту
јавно
пред
скупљеним
светом
неком
машћу
,
увио
га
у
дугачко
платно
,
као
мумију
,
остављајући
му
само
мајушан
отвор
код
уста
и
очију
.
За
тим
је
тако
увијени
дервиш
сав
опшивен
у
платно
;
на
платно
су
ударени
печати
лекарског
друштва
тако
,
да
није
могуће
изићи
из
платна
а
да
се
печати
не
повреде
.
После
је
све
метуто
у
дебео
,
једноставно
плетен
џак
,
који
одозго
добро
завежу
и
опет
запечате
друштвеним
печатом
.
Тако
завијена
дервиша
сад
закопају
у
земљу
читав
метар
дубоко
,
одозго
набију
земљу
и
поставе
стражу
.
После
две
недеље
мртвац
је
ископан
:
печати
су
нађени
неповређени
,
но
је
био
већ
сав
буђав
,
али
што
је
главно
-
жив
,
и
тога
истог
дана
до
мрака
већ
се
повратио
толико
да
је
у
вече
могао
узети
авдес
и
очитати
главније
вечерње
молитве
.
На
захтев
дервиша
изасланици
лекарскога
друштва
морали
су
потписати
протокол
да
је
ствар
тако
текла
,
да
је
закопани
дервиш
одиста
провео
у
земљи
две
недеље
дана
,
и
да
је
за
тим
у
присуству
друштвених
изасланика
откопан
и
нађен
жив
,
и
ако
јако
опао
.
За
све
то
време
на
гробу
је
чувала
јака
стража
,
а
с
њом
је
увек
био
и
по
један
пуномоћник
друштва
лекарског
,
као
нарочити
изасланик
.
Сви
друштвени
печати
на
завоју
били
су
читави
:
обмане
дакле
није
могло
бити
—
заврши
Заре
своју
причу
.
—
Не
знам
!
—
рече
кнез
с
досадом
—
то
су
бајке
које
мени
не
иду
у
главу
.
То
се
противи
целој
данашњој
науци
.
Шта
би
онда
било
с
постављеним
законима
природним
?
—
Па
ипак
,
господару
,
у
природи
има
тако
много
неиспитаних
и
непроучених
ствари
.
Ви
сте
и
сами
то
говорили
.
Ваш
случај
није
ништа
особито
.
Без
сумње
у
вину
је
био
какав
напитак
што
успављује
.
Кајем
се
што
се
не
сетих
да
узмем
ону
флашу
.
У
осталом
њу
су
после
брзо
склонили
.
Али
имамо
ону
женску
.
Ваља
притегнути
њу
,
она
ће
све
казати
:
ја
све
држим
да
је
ту
било
неке
злочиначке
замисли
.
За
што
да
вас
одведе
баш
у
ону
блудничку
кућу
?
И
откуда
у
опште
та
мисао
једној
обичној
жени
?
Она
је
подметута
од
кога
већег
и
лукавијег
.
У
целу
ствар
опет
је
умешан
нечији
политички
прст
—
тврдио
је
Заре
.
Кнез
Мутимир
зажели
да
види
ту
женску
што
им
се
јавила
као
црна
прилика
,
и
представила
се
као
мушко
,
с
тога
пошљу
да
је
доведу
.
Али
жандарм
се
на
скоро
врати
сам
.
Донесе
одговор
да
је
та
женска
јутрос
утекла
од
г
.
ађутантове
куће
.
Изглавила
гвожђе
на
прозору
и
спустила
се
с
другог
спрата
.
За
Зара
је
ово
био
нов
доказ
да
се
у
овој
ствари
крије
некакав
преступан
политички
смер
.
И
ко
зна
,
можда
је
још
срећа
што
се
цела
ствар
и
овако
свршила
!
Тек
сад
,
посла
свршених
догађаја
,
Зару
је
цела
ствар
изгледала
крајње
безумна
и
непромишљена
.
Да
се
по
једном
обичном
и
безименом
писму
кнез
крене
на
ноћне
авантуре
и
тумарања
,
и
то
цигло
с
једним
ађутантом
.
—
Какво
безумље
!
—
Заре
се
није
могао
начудити
како
њему
не
паде
на
ум
да
одврати
кнеза
од
те
будалаштине
.
Заре
узме
на
се
да
без
ларме
подвргне
надзору
и
прегледу
блуднички
дом
куда
их
је
одвела
она
женскиња
,
и
да
њу
пронађе
,
ухвати
и
испита
по
чијем
је
упуству
радила
све
ово
.
Прва
истраживања
дала
су
само
тај
резултат
:
дознао
је
да
се
загонетна
жена
зове
Ката
,
да
је
опасно
створење
,
способно
на
свашта
.
Сад
је
јамачно
избегла
у
Румунију
.
Овај
чудан
случај
с
кнезом
оставио
је
на
њему
дубок
утисак
.
За
ова
три
дана
он
је
био
опорављен
од
физичка
потреса
и
растројства
,
али
душевно
стање
његово
дуго
је
остало
под
утицајем
оних
страшних
снова
.
Они
су
на
његову
душу
утицали
као
јава
и
ако
се
он
усиљавао
да
их
сматра
као
снове
.
Кад
год
би
у
вече
у
сумрак
ушао
у
своју
спаваћу
собу
,
увек
би
му
се
учинило
да
у
углу
види
стотине
уздигнутих
крвавих
руку
,
са
стотину
крвавих
завитланих
ножева
,
а
свом
овом
руљом
командује
и
води
је
његов
министар
Кугић
,
и
сви
они
замахују
да
ударе
њега
,
Мутимира
по
сред
срца
!
С
тога
Мутимир
мало
по
мало
омрзне
Кугића
,
бар
никако
се
није
могао
отети
од
непријатног
осећаја
при
сваком
виђењу
и
састанку
с
њим
.
Од
тога
доба
кнез
у
опште
постане
неповерљивији
;
сумњао
је
на
свакога
;
чак
и
његов
омиљени
ађутант
Заре
није
више
уживао
оно
старо
неограничено
поверење
кнежево
.
Међу
тим
вест
о
заносу
,
у
коме
је
кнез
провео
пуних
50
часова
,
полако
продре
на
улицу
,
ту
је
подухвати
стокраки
језик
сокачки
и
за
неколико
дана
већ
су
биле
испредене
читаве
скаске
.
Прокљувало
се
и
то
да
је
кнез
долазио
у
блуднички
дом
,
и
на
пређашње
приче
накачене
су
нове
.
Каквих
ти
гласова
и
претпоставака
ту
није
било
.
Једни
су
причали
да
се
кнез
заљубио
у
некакву
јавну
женскињу
и
да
је
за
њом
дотрчао
и
у
блуднички
дом
.
Газда
овога
дома
није
се
много
бринуо
да
побија
овај
глас
,
пошто
је
он
ишао
у
прилог
његове
радње
.
Читав
месец
дана
непрестано
су
шкрипали
капиџици
ове
забачене
опале
куће
;
сва
омладина
звониградска
промарширала
је
кроз
ове
капиџике
,
гоњена
радозналошћу
да
види
ону
за
којом
је
чак
и
кнез
потрчао
.
Други
су
опет
шапућући
причали
како
кнез
има
падавицу
.
Било
је
чак
и
таквих
булажњења
до
кнеза
муче
нечастиви
,
да
он
има
везе
с
хрђавим
духовима
и
вештицама
,
а
све
ове
скаске
налазиле
су
вере
код
публике
.
Међу
тим
непрестано
су
се
множили
гласови
о
неком
потмулом
врењу
у
народу
.
Начелнички
извештаји
цртали
су
ситуацију
као
мрачну
и
ровиту
.
Кугић
је
сматрао
за
своју
доглавничку
дужност
да
све
те
извештаје
подноси
кнезу
.
Мутимир
је
читао
пажљиво
те
саставе
начелничке
,
који
су
понекад
личили
на
читаве
романе
,
и
његово
подозрење
све
је
већма
расло
.
Околина
кнежева
жалила
се
да
је
постао
прзница
и
џангризало
,
а
лекари
су
имали
големе
муке
да
се
боре
против
несанице
од
које
је
кнез
патио
.
Једини
ведри
и
весели
дани
бивали
су
,
кад
је
кнез
цело
после
подне
проводио
код
своје
лепе
скорашње
пријатељице
Лепше
.
Тада
се
враћао
кући
тек
пред
поноћ
и
тада
би
мирно
проспавао
до
8
часова
у
јутру
,
а
сутра
дан
устајао
је
освежен
и
окрепљен
.
ГЛАВА
XXВИ
Потера
На
две
три
недеље
по
повратку
из
Звониграда
,
куда
су
сви
начелници
ишли
новом
министру
на
подворење
,
орловачком
начелнику
дође
једне
вечери
,
у
први
сумрак
,
непознат
човек
,
с
поверљивим
писмом
од
г
.
Ратка
из
Звониграда
.
У
том
писму
било
је
друго
писмо
,
које
г
.
начелника
јако
обрадова
,
а
о
коме
је
Ратко
писао
да
га
је
нашао
случајно
,
премећући
своје
хартије
.
Начелник
почасти
непознатог
поштоношу
и
отпусти
га
с
добрим
бакшишом
.
Одмах
сутра
дан
г
.
начелник
призове
к
себи
старог
орловачког
грађанина
и
доста
угледна
трговца
,
познатога
у
Орловцу
под
именом
„
чича
Милоје
,
“
а
ван
Орловца
већином
под
именом
„
Милоја
Мислошивца
.
“
У
позиву
је
стајало
да
се
позива
„
ради
саслушања
по
некој
ствари
“
,
али
та
„
нека
ствар
“
мора
да
је
била
веома
важна
,
кад
г
.
начелник
,
код
толика
посла
његова
,
не
даде
никоме
другом
да
саслуша
чича
Милоја
,
већ
сам
лично
узе
ту
ствар
у
поступак
.
Саслушање
није
дуго
трајало
.
Начелник
прими
чича
Милоја
лепо
,
рече
му
да
седне
и
сам
му
намести
столицу
сасвим
уза
се
.
Затим
извади
из
џепа
некако
старо
,
доста
угужвано
писмо
,
рашири
га
пред
чича
Милојем
на
столу
и
упита
га
оштро
:
—
Шта
је
ово
,
чича
Милоје
?
Старац
је
био
шаљивчина
;
не
слутећи
ништа
рђаво
,
он
и
сад
хтеде
окренути
на
шалу
те
примети
:
-
Само
ако
није
каква
меница
!
Начелник
ништа
не
одговори
.
Чича
Милоје
натаче
своје
наочаре
,
узе
писмо
у
руке
,
диже
га
према
себи
,
и
,
на
један
пут
,
он
стаде
дрхтати
,
писмо
му
испаде
из
руку
,
наочаре
се
смакоше
и
остадоше
да
висе
на
једном
уху
,
старац
пребледе
као
крпа
,
брада
му
стаде
играти
,
а
усне
су
се
грчевито
купиле
,
као
да
је
хтео
нешто
рећи
што
не
може
да
изговори
.
Начелник
се
побоја
да
старца
не
удари
капља
,
скочи
и
додаде
му
чашу
воде
.
Кад
се
толико
поврати
да
је
могао
говорити
,
чича
Милоје
рече
:
—
Пропао
сам
!
-
Јеси
—
одговори
начелник
хладно
.
Старац
дубоко
уздахну
:
—
Не
марим
толико
за
себе
,
али
пропашће
ми
деца
,
дићи
ће
се
повика
на
целу
фамилију
,
гониће
их
на
сваком
кораку
.
—
Хоће
!
—
понови
начелник
истим
тоном
.
Писмо
је
било
Милојево
,
упућено
неком
попу
који
је
пре
две
години
стрељан
због
велеиздаје
.
Из
писма
је
излазило
да
је
Милоје
био
главни
покретач
завере
,
кривљи
и
од
самог
стрељаног
попа
.
—
Па
?
шта
ћемо
сад
?
—
упита
начелник
после
подужа
ћутања
.
—
Ако
ти
знаш
какве
помоћи
,
по
богу
син
да
си
-
рече
Милоје
,
а
његове
старачке
очи
заводнише
од
суза
.
И
између
њих
се
разви
овакав
разговор
.
—
Знам
!
—
рече
начелник
!
—
Па
помажи
,
ако
знаш
шта
је
Бог
и
шта
је
нужда
голема
.
—
Све
до
тебе
стоји
.
Бар
данас
је
још
тако
,
док
је
ствар
само
у
мојим
рукама
.
Колико
сутра
за
ово
писмо
могу
сазнати
и
други
,
и
онда
је
све
доцкан
.
Дакле
,
ако
си
рад
да
се
спасаваш
,
спасавај
се
одмах
.
—
Како
,
син
рођени
да
си
ми
?
—
Лако
,
доведи
Перуна
Црнојевића
у
Балканију
;
за
ту
услугу
ја
ћу
пред
тобом
спалити
ово
писмо
.
Чича
Милоје
није
одмах
разумео
захтев
начелников
.
Како
да
доведе
Црнојевића
?
Где
да
га
доведе
?
Начелник
му
објасни
.
У
опште
да
га
преведе
у
Балканију
,
колико
тек
да
се
чује
да
је
амо
прешао
.
-
Ух
!
зар
његовом
главом
да
откупим
своју
?
-
уздахну
чича
Милоје
.
-
То
ти
је
!
-
рече
начелник
равнодушно
.
-
У
осталом
ти
не
мораш
њега
уводити
ни
у
какве
заседе
,
не
мораш
шетати
с
њиме
по
селима
и
градовима
;
то
од
тебе
нико
не
тражи
.
Преведи
га
,
ако
хоћеш
,
у
највеће
планине
,
где
нема
живе
душе
,
где
за
њега
не
може
бити
големе
опасности
.
Само
нека
се
појави
,
да
се
чује
да
је
прешао
,
па
после
2-3
дана
макар
опет
утекао
натраг
.
Чича
Милоје
није
веровао
начелнику
;
сматрао
је
да
је
ово
само
намама
.
Међу
тим
начелник
је
говорио
оно
што
мисли
.
Ни
Ратко
у
Звониграду
,
на
ни
његов
начелник
у
Орловцу
,
није
могао
желити
да
Перун
Црнојевић
погине
онда
,
кад
су
на
влади
њини
противници
.
То
би
само
учврстило
положај
новог
кабинета
,
и
Кугић
,
место
да
изгуби
,
баш
би
тиме
добио
милост
кнежеву
.
Дакле
,
не
убиство
Перуна
Црнојевића
,
већ
његова
појава
у
Балканији
,
требала
је
Ратку
.
Црнојевић
је
требао
да
се
појави
у
сред
Балканије
,
да
направи
ларму
,
да
изазове
престрављеност
код
кнеза
и
да
га
увери
како
је
нова
влада
слаба
,
немоћна
,
и
можда
и
издајничка
,
и
да
њему
ипак
нема
ништа
боље
од
његових
старих
либерала
—
тај
утисак
да
направи
,
па
опет
да
га
нестане
,
да
се
спасе
и
утече
,
јер
његов
живот
најпосле
драгоцен
је
и
Ратку
,
и
Растиславу
,
и
целом
њином
друштву
.
Та
да
није
Перуна
Црнојевића
,
чиме
би
они
могли
плашити
владаоца
и
држати
га
у
шкрипу
.
После
подужег
разговора
чича
Милоје
и
начелник
погоде
се
.
Три
дана
доцније
чича
Милоје
отпутује
„
трговачким
послом
“
у
источне
крајеве
Балканије
,
а
г
.
начелник
извести
г
.
Ратка
о
успеху
и
остане
да
чека
лепе
гласе
од
чича
Милоја
.
Недељу
дана
доцније
видели
смо
чича
Милоја
како
у
глухо
доба
ноћи
превози
преко
Дунава
Жику
и
његова
друга
Враничића
,
који
није
био
нико
други
до
Перун
Црнојевић
.
Одмах
истог
дана
десио
се
и
крвави
догађај
на
тајанственом
новом
мостићу
,
у
сред
пусте
планине
.
Кад
Вранчевић
паде
ничице
на
мост
,
а
на
белим
,
тек
отесаним
талпама
указа
се
струја
црвене
крви
,
чича
Милоје
и
нехотице
потрча
страдалнику
и
прихвати
га
за
главу
.
Он
је
то
учинио
тако
механички
,
као
што
нехотице
и
механички
човек
трепне
кад
му
когод
махне
руком
пред
очима
.
Али
одма
идућега
тренутка
њега
обузме
неодољив
страх
,
и
савлада
га
један
једини
осећај
:
да
бежи
одавде
,
и
то
да
бежи
што
пре
,
што
брже
и
што
даље
.
Крвава
глава
Перунова
била
му
је
толико
тешка
,
да
је
он
одмах
,
после
првог
тренутка
,
опет
спусти
на
талпу
,
а
сам
узе
дрхтати
целим
телом
.
И
да
није
било
Жике
,
који
је
својим
одлучним
погледом
приковао
Милоја
за
место
,
он
би
још
тога
тренутка
утекао
.
Док
је
код
Милоја
владао
овакав
страх
и
забуна
,
код
Жике
на
против
,
беше
планула
страховита
срџба
,
осећај
,
који
је
на
мах
угушио
сва
друга
чуства
.
Њему
је
овај
подмукли
нападај
на
усамљена
путника
изгледао
нешто
тако
гадно
,
ниско
и
подло
,
да
је
пре
свега
осталог
помислио
на
освету
.
Људи
,
који
овако
мучки
нападају
,
не
могу
бити
никакви
јунаци
,
то
су
бескарактерне
лопуже
и
кукавице
:
Жика
сам
био
би
у
стању
у
том
тренутку
да
удари
на
њих
двадесет
.
Под
утицајем
ових
осећаја
,
Жика
само
што
се
сави
и
додирну
крвава
Перуна
,
па
одмах
за
тим
скочи
,
у
тренутку
смаче
пушку
с
рамена
и
скреса
је
у
буквик
из
ког
је
планула
пушка
,
и
над
којим
се
још
вио
прамен
беличаста
дима
.
Но
то
као
да
му
није
било
доста
.
Крај
Перуна
лежала
је
његова
пуна
магацинка
.
Жика
је
дочепа
и
скреса
у
буквик
још
три
метка
.
При
другом
метку
из
буквика
се
чу
болан
јаук
.
И
ако
је
било
и
нерасудно
и
очевидно
опасно
улазити
сам
у
непроходну
честу
,
гоњен
неодољивим
осећајем
освете
,
да
види
оборена
и
у
крви
онога
који
је
оборио
његовога
господара
,
Жика
дочепа
у
једну
руку
револвер
,
у
другу
нож
и
јурну
право
оном
месту
одакле
је
мало
час
пукла
пушка
и
откуда
се
сад
чуо
болан
јаук
.
У
двајестак
корачаји
,
прескачући
као
јелен
читаве
џбунове
,
Жика
доспе
на
место
и
застаде
зачуђен
.
Од
она
два
сељака
с
којима
су
се
мало
час
видели
на
ливади
,
један
је
лежао
сав
у
крви
.
Куршум
га
је
погодио
управо
у
котлац
.
На
малу
округлу
рану
текла
је
густа
,
црвена
крв
,
градећи
беле
клобучке
.
Рањеник
је
још
био
жив
,
али
је
умирао
.
Тек
сад
,
гледећи
човека
како
умире
,
Жика
поче
долазити
к
себи
од
љутине
и
сети
се
,
да
тамо
,
на
оном
кобном
мосту
,
у
овом
исток
тренутку
,
можда
тако
исто
издише
и
његов
драги
господар
.
Ова
мисао
као
електрични
ударац
чисто
га
диже
са
земље
и
пребаци
на
мост
.
У
неколико
скокова
он
је
опет
био
крај
оборена
Перуна
.
Али
он
га
нађе
сама
.
Чича
Милоја
није
више
било
ту
.
Жика
се
осврте
и
викну
га
—
Никаква
одговора
.
Жика
приклече
обореном
Перуну
и
тек
сада
загледа
где
му
је
рана
.
На
сред
чела
,
на
ивици
где
почиње
коса
,
видела
се
крвава
јаружица
.
Жика
се
охлади
—
куршум
је
морао
просвирати
кроз
сред
мозга
.
Жики
заплака
само
срце
,
и
он
у
том
очајном
тренутку
не
сети
се
ничега
пречег
—
већ
подиже
Перунову
крваву
главу
,
и
,
квасећи
је
сузама
,
обасу
је
пољупцима
.
У
исти
мах
Жика
осети
како
му
се
нешто
сави
око
врата
;
трже
се
и
погледа
—
то
је
била
Перунова
рука
,
и
та
рука
била
је
топла
и
полако
се
тресла
.
„
Жив
је
“
—
узвикну
Жика
пун
радости
и
диже
Перуна
у
своја
наручја
,
и
сад
га
први
пут
загледа
у
лице
.
Перун
отвори
очи
и
проговори
:
-
Уједе
ме
пас
за
главу
!
Жика
је
до
сад
плакао
од
бола
,
али
сад
му
ударише
сузе
од
радости
.
-
Добри
господару
,
како
ти
је
?
—
Мало
воде
,
Жико
,
па
ће
бити
добро
!
Куршум
је
срећом
омакао
поврх
чеоне
кости
и
расцепио
само
кожу
на
глави
.
Перун
је
онесвеснуо
од
ударца
и
потреса
,
рана
је
била
скопчана
с
боловима
,
али
опасности
за
живот
није
било
.
Жика
помогне
Перуну
да
се
склони
с
кобнога
моста
.
Ради
утехе
рече
му
да
је
гадни
,
подмукли
убилац
платио
главом
и
да
није
био
нико
други
до
један
од
она
два
сељака
,
што
су
мало
пре
били
с
њима
.
Перун
упита
за
чича
Милоја
,
али
њега
не
бејаше
нигде
на
домаки
и
на
догледу
.
Перун
се
брзо
опорави
:
рану
привежу
спремљеним
завојем
и
после
сахат
времена
већ
су
се
могли
кренути
даље
.
Али
сад
је
настало
питање
куда
ће
?
Чича
Милоја
није
било
,
а
он
је
једини
био
кадар
да
их
проведе
кроз
ове
пусте
планине
.
И
шта
је
могло
бити
с
њим
?
Његов
нестанак
није
могуће
тумачити
друкчије
но
да
је
утекао
,
издао
,
преварио
,
завео
их
па
напустио
у
сред
ове
пусте
,
непроходне
шуме
,
и
то
он
,
стари
пријатељ
и
многогодишња
присталица
куће
Црнојевића
!
Перуна
је
и
болела
и
није
она
физичка
рана
на
глави
,
али
ова
душевна
рана
на
срцу
,
да
је
одмах
на
првом
кораку
наишао
на
гадне
преваре
и
ниска
лукава
подвођења
на
заседе
-
то
је
била
рана
под
чијим
се
боловима
Перун
превијао
као
црв
.
С
каквим
је
идеалима
он
крочио
на
ову
милу
,
свету
земљу
,
а
шта
га
срета
одмах
на
првом
кораку
!
Но
младост
је
божанско
неисцрпно
врело
снаге
,
с
којим
се
ништа
не
може
мерити
.
Један
дах
њен
и
ево
одмах
оживљује
све
што
је
било
клонуло
под
тешким
ударцима
сурове
јаве
.
Перун
је
седео
читав
час
непомично
на
једном
месту
,
не
дижући
с
руке
своју
рањену
и
забринуту
главу
.
Жика
га
је
узалуд
опомињао
да
треба
ма
шта
предузети
,
да
је
,
после
свега
што
се
десило
,
управо
безумно
помишљати
на
даље
продирање
—
и
да
би
ваљало
најкраћим
путем
вратити
се
назад
,
и
измирити
се
с
мишљу
да
је
и
овај
покушај
пропао
.
На
све
те
опомене
Перун
је
само
слегао
раменима
и
од
времена
на
време
дубоко
уздисао
,
док
на
једаред
не
скочи
.
-
Велики
бог
куша
моју
малену
снагу
,
но
ја
ћу
доказати
да
сам
достојан
понети
његов
свети
крст
мучеништва
.
Мене
на
првом
кораку
срета
издаја
,
да
ме
научи
ценити
верност
по
њеној
истинској
вредности
!
Малодушност
је
најружнија
црта
која
се
у
опште
може
видети
на
мушкоме
лицу
.
Ма
како
да
је
нејасан
и
критичан
наш
положај
,
ми
ћемо
напред
,
јер
још
далеко
тамо
пред
нама
налази
се
наш
Ханаан
.
С
тога
напред
,
а
прегаоцу
бог
даје
махове
!
...
Изговорив
ове
речи
,
Перун
одважно
крочи
напред
,
и
Жики
не
остаде
ништа
друго
,
но
да
и
сам
пође
за
њим
.
Ударише
косом
.
Одмичући
се
од
овога
кобног
места
,
где
су
у
кратком
року
од
непуна
сахата
доживели
тако
тешка
искушења
,
и
Перуну
,
а
нарочито
Жики
,
паде
на
ум
да
ту
у
близини
остаје
мртав
човек
,
али
ниједном
од
њих
не
дође
мисао
да
се
сврате
,
да
још
једном
виде
ту
крваву
лешину
.
На
против
,
обојица
су
осећала
једну
исту
потребу
:
да
се
што
пре
одавде
удале
и
да
по
могућству
забораве
све
што
се
десило
на
том
мрачном
и
проклетом
месту
.
Перун
Црнојевић
и
његов
пратилац
ишли
су
на
сумце
,
знали
су
само
толико
да
им
се
ваља
држати
јужнога
правца
,
и
то
им
је
био
сав
путовођа
.
Црнојевић
је
ишао
напред
,
носећи
пушку
у
руци
.
Да
се
не
види
завој
на
глави
,
намакао
је
био
сасвим
на
чело
своју
црну
јагњећу
шубару
.
Бледоћа
у
лицу
и
немиран
поглед
издавали
су
узбуђено
душевно
стање
,
иначе
он
је
корачао
срчано
,
корак
му
је
био
лак
и
поуздан
.
После
подужа
ћутања
Црнојевић
упита
Жику
.
—
Чини
ми
се
теби
је
чика
Милоје
још
од
ноћас
изгледао
подозрив
?
—
Чим
сам
га
угледао
нешто
ме
текну
у
срце
.
Нисам
знао
откуда
то
,
али
непрестано
ми
се
слутило
нешто
на
зло
.
—
А
слути
ли
ти
се
још
?
пресече
га
Перун
.
—
Жика
поћута
:
—
Не
знам
!
Сад
ми
се
све
збркало
у
глави
;
ништа
одређено
не
умем
казати
.
Али
не
слути
ми
се
ни
на
какво
особито
добро
.
—
Заседа
је
јамачно
удешена
у
споразуму
с
чича
Милојем
?
—
упита
Црнојевић
.
—
Друкчије
није
могло
бити
.
Он
нас
је
просто
намамио
у
заседу
.
Само
не
знам
шта
је
требао
да
му
значи
онај
мост
!
Изгледа
да
је
нарочито
зато
прављен
да
те
баш
на
њему
гађају
.
Разговор
се
продужавао
.
Црнојевића
је
интересовало
да
ли
је
Милоје
ово
учинио
у
споразуму
с
влашћу
,
и
какве
су
му
биле
побуде
за
то
—
страх
иди
корист
?
Обојица
су
нагађали
:
позитивно
није
нико
ништа
знао
.
Држећи
се
непрестано
јужнога
правца
,
наши
путници
путовали
су
тако
неуморно
цео
дан
...
.
Зауставили
су
се
само
око
заранака
крај
лепа
,
бистра
потока
,
да
се
прихвате
залогајем
хлеба
-
Угледајући
се
на
свога
славног
деду
,
који
је
,
по
народном
казивању
,
увек
носио
на
пут
плоскицу
ракије
,
и
заструг
папуле
(
гњечена
пасуља
)
Црнојевић
је
носио
у
торби
погачу
и
пуну
каленицу
папуле
с
великом
обареном
шумком
.
Путујући
тако
цео
дан
,
они
су
прешли
доста
места
,
и
ако
је
пут
био
тежак
.
Огромна
омаљска
планина
у
главноме
је
већ
била
преброђена
и
сумрак
је
затекао
нише
путнике
на
висоравњу
,
са
кога
се
већ
видела
у
даљини
лепа
моравска
долина
.
Још
сахат
два
хода
и
они
би
изашли
из
планине
и
дочепали
се
равни
,
коју
је
ваљало
прећи
ноћу
,
а
већ
у
првом
граду
чекала
их
је
гомила
пријатеља
,
који
би
их
прихватили
и
безопасно
спровели
даље
.
Бар
тако
је
било
уговорено
.
И
да
се
није
десио
несрећни
случај
у
планини
,
и
да
чича
Милоје
није
побегао
,
они
би
још
ноћас
стигли
у
град
пријатељима
.
Овако
су
морали
заноћити
у
планини
.
Перун
је
осећао
голем
умор
и
јаке
бодове
од
ране
,
на
којој
су
ивици
биле
задуле
,
тако
,
да
се
црвенило
спустило
преко
целог
чела
,
а
у
слепим
очима
на
махове
га
је
јако
штрецало
и
севало
.
Срећом
опет
су
били
наишли
на
бистар
планински
поток
,
и
ту
учине
конак
.
Жика
насече
папради
и
између
две
кладе
направи
Црнојевићу
леп
кревет
,
па
му
онда
понуди
да
му
мете
на
рану
неколико
хладних
облога
.
Црнојевић
одмах
осети
од
тога
олакшицу
у
глави
,
а
на
трећој
облози
он
већ
сведе
очи
,
два
три
пут
се
трже
,
опет
сведе
очи
и
заспа
.
Жика
је
дуго
седео
будан
над
успаваним
Перуном
;
гледао
га
као
оно
кад
нежна
мајка
гледа
своје
успавано
одојче
,
гледао
га
је
и
мислио
,
мислио
на
много
и
на
далеко
,
док
и
њега
,
онако
наваљена
крај
Перунове
главе
,
не
превари
сан
.
Ове
исте
ноћи
када
су
Перун
Црнојевић
и
његов
пратилац
Жика
,
савладани
умором
боравили
дубок
,
миран
сан
на
једном
од
јужних
огранака
великих
омаљскнх
планина
—
те
исте
ноћи
,
велимо
,
у
свима
околним
селима
,
и
с
ове
и
с
оне
стране
планине
,
владала
је
нека
чудна
живост
,
необична
за
ова
мирна
,
забачена
планинска
села
,
која
обично
остају
на
миру
и
онда
кад
какав
ванредни
догађај
потресе
и
узбуди
целу
осталу
земљу
.
Да
загледамо
из
ближе
шта
се
ради
у
једном
од
ових
села
,
па
ћемо
одмах
знати
како
је
у
другима
.
Хајдемо
у
село
Пирлитор
.
Пирлитор
је
највеће
и
најугледније
планинско
село
у
осоју
омаљских
планина
.
Чувено
је
на
далеко
с
добрих
људи
и
добре
стоке
.
Ове
ноћи
,
кад
се
дешава
ова
наша
прича
,
пирлиторски
кмет
Тодорика
беше
рано
легао
.
Одспавао
је
био
добар
један
сан
кад
му
се
од
некуда
присни
,
да
га
нападе
некакав
црни
бик
,
те
се
од
страха
пробуди
.
Подуго
се
мешкољио
по
кревету
:
покуша
понова
да
заспи
,
али
узалуд
.
С
леве
стране
хркала
је
на
глас
његова
баба
,
а
с
десне
кењкало
је
на
махове
његово
најмлађе
унуче
,
буве
су
га
штипале
као
шкорпије
,
а
све
то
скупа
не
даде
газда
Тодорики
да
заспи
.
Сети
се
да
му
сутра
дан
ваља
путовати
у
чаршију
и
обданце
се
вратити
:
с
тога
устаде
да
још
једном
положи
коњу
,
и
да
се
мало
расхлади
да
тако
после
боље
и
заспи
.
Враћајући
се
из
коњушнице
газда
Тодорика
,
онако
распојас
и
босоног
,
стаде
на
сред
авлије
,
чешући
се
и
зевајући
баци
поглед
на
звездано
небо
и
прошапута
—
„
Валимо
те
,
боже
!
тек
ако
је
поноћ
.
“
У
томе
се
зачу
из
даљине
нејасна
нека
лупа
,
некакав
удаљен
бат
.
Тодорика
ослушну
.
Оштро
ухо
планинца
одмах
је
распознало
,
то
је
био
коњски
топот
и
примицао
се
све
ближе
.
Тодорика
стаде
у
заладак
под
велики
орах
,
намеран
да
ту
дочека
ове
позне
путнике
.
За
мало
и
коњици
стигоше
;
топот
на
једном
престаде
,
они
се
зауставише
пред
капијом
.
—
„
Бог
и
душа
код
мене
ће
!
“
-
прошапута
Тодорика
.
У
томе
се
зачу
лупа
на
капији
,
а
после
и
позивање
газда
по
имену
.
Тодорика
се
одазва
и
оде
да
отвори
капију
.
Била
су
то
два
изасланика
капетанова
:
старији
писар
Глуварић
и
још
старији
срески
пандур
чича
Среја
,
који
служи
већ
преко
25
година
,
и
многе
ствари
зна
боље
но
који
ти
драго
писар
,
а
и
људи
га
више
вермају
и
боље
слушају
.
Док
се
Тодорика
ишчуђао
откуда
гости
тако
у
недоба
,
ћата
рече
да
немају
ни
трунке
времена
за
дангубљење
,
и
одмах
позва
кмета
да
иду
општинској
судници
,
да
ту
чује
капетанову
наредбу
,
па
да
се
одмах
свршује
посао
,
пошто
до
зоре
мора
бити
све
на
нокту
.
Тодорика
пробуди
слугу
и
посла
га
да
пробуди
сеоскога
ћату
,
а
сам
с
Глуварићем
и
чича
Срејом
оде
општинској
кући
.
Понекад
и
сељаци
умеју
да
буду
брзи
и
окретни
у
послу
,
особито
кад
се
деси
на
месту
човек
,
који
уме
вешто
управити
послом
и
кад
је
посао
такав
,
да
они
што
га
послују
могу
што
и
заслужити
на
њему
.
Није
прошао
ни
пун
сахат
од
доласка
капетанових
људи
,
а
у
општинској
кући
већ
је
кипео
посао
:
два
кметовска
помоћника
,
општински
ћата
,
општински
биров
и
општински
пољак
,
једном
речи
,
сав
персонал
општински
био
је
већ
на
ногама
.
Одмах
је
сваки
добио
свој
посао
,
па
како
се
главна
задаћа
састојала
у
томе
,
да
избуде
све
обвезнике
из
првога
позива
,
то
су
и
сеоски
биров
,
и
сеоски
пољак
,
и
све
што
се
могло
на
то
употребити
,
разаслати
да
иду
од
куће
до
куће
,
да
буде
сељаке
и
да
им
закажу
да
одмах
трче
у
општину
,
а
узгред
сваки
да
понесе
пушку
и
по
неколико
метака
.
Није
прошло
много
,
а
цело
је
село
било
на
ногама
.
Избуђени
су
не
само
они
што
се
позивају
,
но
и
остала
чељад
.
Селом
је
овладао
страх
.
Нико
није
могао
знати
ради
чега
се
купе
ови
оружани
људи
,
али
већ
то
што
их
скупљају
није
слутило
на
добро
.
Некаква
нужда
јест
,
шапутали
су
сељаци
мећу
собом
.
Било
је
свакојаких
нагађања
:
да
се
нису
где
год
појавици
хајдуци
,
да
није
ударио
какав
чопор
вукова
,
или
се
где
год
у
хатару
општинском
појавио
медвед
?
Али
све
то
није
одговарало
оним
приликама
.
Најпосле
све
се
смисли
на
једно
:
Прешао
он
,
појавио
се
Црни
!
Око
општинске
куће
гомилало
се
све
више
света
;
кмет
је
наредио
да
се
много
не
ларма
,
да
чекају
све
мирно
,
па
ће
им
се
казати
шта
је
.
Док
су
се
сељаци
гурали
око
суднице
,
кмет
и
његови
помоћници
,
одборници
и
неколико
отмених
сељака
већали
су
у
затвореној
судници
.
Већање
није
дуго
трајало
.
Кмет
изађе
и
рече
командиру
да
уреди
људе
,
сељаци
се
поређају
;
било
их
је
на
броју
до
40
пушака
.
Ту
им
је
саопштено
да
су
се
у
околини
појавили
зли
људи
;
да
је
наређено
да
се
околна
села
дигну
у
потеру
,
да
су
зликовци
уцењени
великом
уценом
,
који
их
похвата
или
побије
добиће
новчану
награду
до
300
дуката
,
а
село
,
из
кога
су
људи
,
који
похватају
зликовце
,
биће
за
читаву
годину
дана
ослобођено
порезе
.
Кмет
обавести
сељаке
куда
ће
ударити
њина
потера
,
на
коју
ће
страну
савијати
и
докле
ће
хватати
у
ширину
,
да
се
не
би
сударила
с
потерама
из
других
седа
.
Ићи
ће
се
у
ланцу
,
размакнути
по
двајестак
корака
један
од
другог
.
Препоручено
им
је
да
се
много
не
удаљавају
,
да
им
когод
не
би
промакао
између
њих
.
Кога
год
сретну
и
нађу
да
задрже
и
да
пријаве
командиру
.
Никоме
да
не
верују
што
ће
ко
говорити
да
је
сељак
из
оближњег
села
,
или
износити
друге
какве
изговоре
.
Све
то
може
бити
и
превара
.
Кмет
још
једном
понови
колика
је
уцена
,
додајући
:
„
кога
послужи
талија
,
па
довека
срећан
да
буде
;
триста
је
то
жућака
...
хеј
!
“
Још
је
потери
казано
како
изгледају
зликовци
,
па
је
онда
кренута
.
Кмет
,
писар
Глуварић
и
чича
Среја
пандур
пошли
су
на
коњима
,
да
заштеде
ноге
бар
где
се
могне
.
Кроз
село
потера
прође
у
двојним
редовима
,
ван
села
се
одмах
распе
у
стрељачки
ланац
,
захватајући
скоро
читав
километар
у
ширину
.
Исток
тек
бејаше
почео
најлак
рудити
.
Орловачки
начелник
Врбавац
(
рођени
брат
пок
.
ђенерала
Врбавца
)
био
је
опрезан
човек
.
И
ако
је
ствар
са
чича
Милојем
удесио
тако
,
да
се
није
имао
ничега
бојати
,
опет
за
то
,
по
одласку
чичином
,
он
напише
два
писма
,
једно
начелнику
краја
,
у
који
чича
Милоје
одлази
,
а
друго
господ
.
министру
.
Обадва
су
писма
цртала
чича
Милоја
као
човека
на
кога
је
ваљало
припазити
,
пошто
је
по
предању
наклоњен
палој
династији
,
а
то
,
у
данашњим
приликама
,
може
бити
од
некога
значаја
.
Начелник
Врбавац
хтео
је
да
се
обезбеди
за
сваки
случај
,
да
не
буде
у
страху
ни
онда
,
ако
чича
Милоје
падне
случајно
под
одговорност
.
Тако
препоручен
,
чича
Милоје
морао
је
доћи
у
додир
с
покрајинским
начелником
,
и
у
неколико
га
посветити
у
своје
послове
,
наравно
кријући
брижљиво
оно
што
је
уговорио
с
начелником
Врбавцем
.
Шта
је
чича
Милоје
имао
с
покрајинским
начелником
.
као
и
то
чиме
су
завршени
ти
њихни
односи
,
најбоље
се
види
из
неких
места
у
писму
начелниковом
,
упућеном
министру
.
...
...
„
По
вашој
заповести
одмах
је
наређено
да
се
дигне
потера
из
свију
околних
села
.
Овога
часа
издао
сам
последњу
наредбу
и
послао
последњег
пандура
господину
среском
.
Остаје
ми
још
сахат
времена
до
поласка
(
сад
је
3
часа
по
поноћи
)
,
те
хитам
да
вам
саопштим
још
неке
подробности
о
току
целе
ове
ствари
.
“
„
Пре
свега
,
дозволите
ми
да
приметим
,
да
мени
цео
овај
догађај
изгледа
доста
загонетан
,
а
местимице
прате
га
необичне
околности
.
Чича
Милоје
пошао
је
од
мене
ономад
с
уверењем
,
да
не
зна
је
ли
Зликовац
већ
прешао
у
Балканију
или
се
још
шуња
где
год
око
границе
.
Ради
сваке
сигурности
,
ја
сам
му
придодао
два
жандарма
,
преобучена
као
сељаци
,
с
једне
стране
да
му
буду
на
руци
,
с
друге
стране
да
га
мало
и
контролишу
.
Један
од
жандарма
био
је
наредник
и
он
је
погинуо
,
као
што
сам
имао
част
известити
вас
.
Чича
Милоје
и
други
жандарм
вратили
су
се
синоћ
,
а
дошли
су
свак
за
се
,
жандарм
на
три
сахата
раније
од
Милоја
.
Свак
прича
друкчије
.
Милоје
вели
погинуо
је
Зликовац
,
жандарм
не
оспорава
факт
да
је
Зликовац
пао
,
ади
тврди
да
може
бити
да
је
само
рањен
.
Но
тек
сад
настаје
забуна
.
Откуда
је
настало
ово
узајамно
убијање
не
објашњује
ни
једна
страна
.
Милоје
криви
жандарме
;
вели
,
да
су
они
први
пуцали
и
да
им
је
намера
била
да
убију
и
њега
(
Милоја
)
и
Зликовца
,
и
то
с
тога
да
би
добили
обећану
уцену
.
Жандарм
тврди
обратно
,
окривљује
Милоја
да
је
био
у
дослуху
са
Зликовцем
,
и
да
су
они
први
пуцади
на
жандарме
,
а
он
,
тек
кад
је
видео
да
му
паде
друг
самртно
рањен
,
опали
пушку
и
обори
Зликовца
.
На
Милоја
вели
,
није
нико
ни
пуцао
.
Милоје
опет
неоступно
уверава
да
је
он
био
спремио
све
да
Зликовца
жива
ухвате
;
да
је
чак
био
саграђен
и
узан
мост
преко
потока
,
на
коме
је
Зликовца
требало
напасти
с
обадве
стране
,
али
да
су
жандарми
све
покварили
пуцањем
и
убијањем
Зликовца
,
који
је
убијен
остао
на
мостићу
у
планини
.
Ствар
ми
је
изгледала
подозрива
,
ја
сам
ставио
под
присмотру
и
Милоја
и
жандарма
,
а
потеру
сам
наредио
по
вашој
заповести
.
Дигнуто
је
седам
села
и
чим
се
укаже
зора
,
и
сам
ћу
се
кренути
.
Милоја
и
жандарма
повешћу
са
собом
да
покажу
место
.
С
најближе
телеграфске
штације
известићу
вас
о
резултату
потере
.
“
—
Рачунаш
ли
да
би
ти
истина
дали
триста
дуката
,
да
ти
нешто
упали
па
ти
да
ухватиш
или
убијеш
Црнога
-
Кога
Црнога
?
—
Еј
,
џиброња
,
зар
ни
то
још
не
знаш
ко
је
Црни
?
—
Што
да
не
знам
;
знам
ја
то
боље
но
твој
чукундеда
,
но
откуд
теби
сад
паде
на
памет
Црни
?
-
А
да
против
кога
смо
се
овако
подигли
,
враг
те
уз
месојеђе
појашио
.
—
Само
с
врагом
немој
шалу
збијати
,
за
што
...
хм
!
...
е
...
е
...
ј
,
може
те
он
опкорачити
где
му
се
не
надаш
,
па
да
играш
острољанку
,
све
да
везеш
.
Него
,
батали
то
.
Је
л
’
истина
велиш
,
да
смо
ово
против
Црног
дигли
потеру
?
-
Ето
,
зови
кмета
Тодорику
,
па
питај
њега
.
Овај
што
питаше
напући
уста
:
-
На
здравље
нам
онда
триста
дуката
.
—
Што
?
-
Ето
то
,
што
ће
њега
пустити
саме
власти
.
Мислиш
да
је
он
један
пут
био
хватан
?
Е
...
хеј
,
да
си
ти
жив
и
здрав
!
Да
је
ко
други
,
тај
би
одавно
заглавио
—
Њега
ухвате
,
а
он
само
дрмне
жицом
ћесару
или
руском
цару
,
па
ни
бригеша
.
Сутра
дан
тек
чујеш
,
бајаги
„
Побегао
!
побегао
!
“
,
а
они
га
сами
пребацили
преко
воде
...
но
дај
де
да
упалим
,
моја
се
угаси
...
Такав
се
разговор
водио
међу
два-троицом
пирлитораца
,
који
се
бејаху
примакли
један
другом
,
ма
да
је
било
наређено
да
потера
иде
у
ланцу
.
У
исти
мах
на
другом
крају
водили
су
се
други
разговори
—
друкчији
,
али
опет
на
ове
налик
.
—
Бре
,
шта
би
ти
радио
у
потери
кад
би
тек
наједан
пут
пред
тобом
искрсао
медвед
?
—
Шта
бих
радио
?
Наранио
бих
га
ево
овим
—
сељак
се
пљесну
по
фишеклији
пуној
метака
.
—
А
шта
би
радио
,
да
нешто
натрапаш
на
Црнога
?
Сељак
махну
главом
—
Набацио
бих
му
гуњ
на
главу
,
па
га
одозго
приклопио
.
Околни
се
сељаци
засмејаше
.
—
Но
,
кад
би
он
био
као
оно
зече
,
кад
га
потревиш
у
ластару
—
примети
један
.
—
Па
што
?
Морао
би
се
предати
код
нас
оволико
,
а
он
један
—
додаде
други
.
—
А
шта
би
му
радио
да
га
нешто
ухватиш
?
—
Преварио
бих
га
да
га
уквржим
,
а
после
отерам
коме
треба
да
примим
својих
300
минџурана
.
—
Не
знам
само
да
л
’
си
сашио
кесу
,
не
ћеш
имати
где
да
их
метнеш
...
Истина
бре
!
а
шта
би
радио
кад
би
ти
Црни
место
обећаних
триста
пружио
400
у
готовом
?
Сељак
усркну
и
почеша
се
по
бабиној
рупи
:
—
Е
...
е
...
еј
...
цмокнуо
бих
га
у
руку
,
бај
!
—
А
потера
,
па
онда
војничка
заклетва
,
па
верност
књазу
и
отачаству
—
како
ћемо
то
?
—
упита
ђаволасти
сељак
.
—
Не
мељи
,
Бога
ти
,
Милићу
.
Потера
потером
и
заклетва
заклетвом
,
али
400
дуката
,
брајко
,
одвојиле
су
од
свега
.
Истина
,
крст
сам
пољубио
,
али
ту
би
и
Бог
опростио
;
море
зна
и
Бог
шта
је
400
све
суха
жућака
,
па
се
све
цакли
као
сунце
...
—
Море
ви
,
тамо
!
Еј
,
ти
,
Милићу
!
!
Стојадине
!
Шта
рекох
ја
,
како
се
мора
ићи
кад
се
иде
у
потеру
!
—
зачу
се
срдит
глас
командиров
,
који
је
из
даљине
јурио
на
свом
коњићу
.
Сељаци
се
размакоше
и
пођоше
даље
по
заповести
.
Растали
смо
се
са
Црнојевићем
онде
,
када
је
он
,
савладан
боловима
и
умором
,
заспао
између
две
кладе
,
у
кревету
од
папради
,
који
му
је
припремила
Жикина
нежност
.
Ту
је
Црнојевић
спавао
и
сањао
:
...
„
Огромно
каменито
брдо
,
а
њему
,
Црнојевићу
,
стегли
руке
наопако
,
па
га
гоне
да
се
бос
пење
уз
оно
оштро
,
каменито
брдо
,
покривено
раздробљеним
шиљастим
стењем
.
Он
корача
,
а
љути
белутак
одгриза
с
ногу
комад
по
комад
меса
,
црвени
млазови
свеже
крви
бележе
траг
куда
прођу
!
...
...
„
Стигли
су
на
врх
брда
;
али
над
овим
првим
диже
се
огромно
друго
брдо
,
с
чијег
врха
бије
и
шиба
бистар
,
сребрнасто
сјајни
млаз
воде
,
али
воде
залеђене
,
воде
претворене
у
саме
ледене
иглице
.
Тај
млаз
пада
с
огромне
висине
и
пада
управо
њему
—
Црнојевићу
—
на
темењачу
и
пече
га
као
да
му
се
ту
слива
млаз
разстопљења
челика
...
Он
хоће
да
виче
за
помоћ
,
да
кука
,
али
...
—
Господару
,
разбери
се
—
рече
Жика
нежно
и
прихвати
Црнојевића
за
главу
.
Зачуђено
,
разрогаченим
очима
,
Црнојевић
је
нетремице
гледао
и
једва
разабра
где
је
и
шта
је
с
њим
,
те
одмах
скочи
из
постеље
и
потеже
за
сахат
да
види
које
је
доба
.
-
Господару
,
ваља
нам
се
одмах
кретати
одавде
—
поче
Жика
.
—
За
што
?
-
Опкољени
смо
са
свију
страна
,
господару
!
Дигнуто
је
у
потеру
седам
села
,
и
око
нас
је
на
далеко
разапета
мрежа
од
живих
људи
.
Та
се
мрежа
непрестано
стеже
,
и
ми
ћемо
у
њој
до
мрака
бити
похватани
.
Још
би
могли
издрети
једино
на
ону
страну
,
и
то
кад
би
се
кренули
одмах
.
Господару
!
да
не
дангубимо
...
.
-
А
од
кога
си
чуо
све
то
?
—
Од
чобана
,
господару
.
-
А
да
то
не
буде
каква
превара
?
—
Није
господару
.
Црнојевић
узе
ходати
замишљено
,
с
обореним
очима
,
као
да
што
тражи
у
трави
.
Међу
тим
Жика
узе
доглед
,
и
кроз
један
пропланак
баци
поглед
на
оближње
брдо
и
у
узе
га
разматрати
пажљиво
.
—
Не
,
не
ћемо
бежати
—
рече
Црнојевић
одсудно
.
Хоћу
да
дочекам
те
људе
,
да
видим
шта
хоће
они
од
мене
,
за
што
ме
онолико
траже
и
што
ме
гоне
?
...
Не
,
не
ћемо
бежати
.
—
И
да
хоћемо
сад
више
не
можемо
рече
Жика
тужно
.
—
Замка
је
затегнута
.
Потере
ено
пред
нама
у
првој
планини
.
За
по
часа
,
најдаље
бићемо
им
у
рукама
.
—
Па
?
Шта
је
с
тим
?
—
примети
Црнојевић
нехатно
,
а
очевидно
је
било
да
о
нечем
другом
мисли
у
том
тренутку
.
Жика
је
,
познавао
ово
душевно
стање
Црнојевића
и
бојао
га
се
.
Он
је
стрепио
од
ове
расејаности
у
тренутцима
кад
ваља
бити
најприбранији
,
стога
покуша
да
Црнојевића
тргне
из
расејаности
,
износећи
му
сву
блискост
опасности
у
којој
се
налази
.
—
Господару
!
Побиће
нас
као
стоку
.
Каква
срамота
!
Да
нас
полове
на
леглу
као
зечеве
!
...
—
Шта
?
Па
да
нас
не
би
побили
као
зечеве
,
ми
да
бежимо
као
кукавице
!
-
А
што
као
кукавице
,
господару
!
Народ
пева
јунака
који
уме
стићи
и
утећи
.
Што
да
је
срамота
једноме
бежати
пред
стотином
.
Што
да
је
стид
уклонити
се
онде
где
нећеш
сукоб
и
бој
,
а
ми
ваљда
нисмо
пошли
амо
да
се
бијемо
са
сељацима
по
омаљским
планинама
.
Отићи
сам
џелату
под
нож
и
пустити
да
те
закоље
као
овцу
за
цело
је
само
овновско
јунаштво
.
Црнојевић
закрвављеним
погледом
одмери
Жику
.
Овај
продужи
.
—
И
ко
ће
нам
веровати
да
смо
изгинули
или
похватани
с
тога
што
нисмо
хтели
бежати
.
Сви
ће
рећи
—
бежали
,
бежали
,
и
кад
су
већ
пали
на
нос
,
браћа
стигла
и
ухватила
!
...
Хајдете
,
добри
господару
!
Изнесите
главу
.
Жив
човек
све
ће
постићи
.
—
Ах
,
зар
још
једно
разорење
Јерусалима
,
још
једна
рушевина
до
темеља
,
где
не
остаје
камен
на
камену
!
...
Ове
загонетне
речи
отеше
се
као
очупан
уздах
,
као
налет
вихора
из
груди
Црнојевићеви
и
његово
лепо
чело
застре
густ
облак
.
Он
се
окрете
нагло
,
узе
пушку
и
погнуте
главе
пође
полако
напред
.
Ишао
је
као
победоносни
војсковођа
пооде
прве
изгубљене
битке
.
Жика
пође
за
њим
радосно
.
Шта
је
даље
било
с
ова
два
залутала
човека
то
изгледа
управо
као
какав
роман
или
смишљена
басна
.
У
ствари
то
су
биди
истинити
догађаји
које
ћемо
овде
споменути
у
најкраћим
потезима
.
Црнојевић
је
ишао
полако
,
а
потера
је
била
ту
за
њим
у
непосредној
близини
.
На
све
молбе
и
наваљивања
Жикина
да
похита
мало
,
или
да
врдне
куд
год
у
страну
Црнојевић
не
хтеде
осврнути
главе
.
У
њему
се
бејаше
тумбе
окренуо
цео
један
свет
мисли
,
осећаја
и
планова
.
Полазећи
у
Балканију
он
је
полазио
с
уверењем
и
чврстом
решеношћу
да
се
отуда
жив
више
не
враћа
.
Упоредо
с
тим
кројени
су
и
сви
други
планови
и
смерови
.
Десетак
пуних
дана
само
је
о
томе
мислило
,
само
се
у
томе
живело
,
само
се
тим
ваздухом
дисало
,
само
се
на
топлоти
тих
нада
грејало
,
—
и
сад
је
сва
та
огромна
зграда
лежала
пред
њим
разорена
,
управо
он
се
осећао
затрпан
под
развалинама
њеним
(
то
је
његов
разорени
Јерусалим
.
)
Сав
прогутан
овом
страшном
унутрашњом
радњом
душевном
,
Црнојевић
је
био
туп
и
неосетљив
за
све
што
се
с
поља
с
њим
и
око
њега
збивало
—
за
то
је
мало
марио
и
за
Жикине
опомене
.
Али
потера
се
примицала
;
неко
из
потере
опази
ове
људе
и
викну
их
.
Они
се
не
одазваше
.
Викнуше
им
из
потере
да
стану
—
они
не
стадоше
.
Из
потере
их
позваше
да
стану
,
или
ће
пуцати
,
али
ова
двојица
ни
то
не
послушаше
.
Из
потере
пукоше
3—4
пушке
.
Оне
су
биле
опаљене
у
ветар
и
њини
куршуми
пресвираше
високо
изнад
главе
Црнојевићеве
и
Жикине
.
Шта
се
у
овом
тренутку
зби
у
души
Црнојевића
,
тешко
је
рећи
.
Он
осети
само
некакву
тешку
горчину
и
осети
да
ће
је
засладити
метком
из
пушке
.
У
тренутку
ока
,
и
баш
у
оном
моменту
кад
га
Жика
понова
хтеде
ухватити
за
рукав
да
га
повуче
да
беже
,
Црнојевић
се
осврте
,
диже
пушку
на
око
,
скреса
је
и
један
сељак
из
потере
паде
на
земљу
мртав
;
земља
га
жива
не
сачека
;
погођен
је
био
у
сред
чела
.
Међу
потером
наста
забуна
и
страх
,
али
командир
брзо
дотрча
и
нареди
да
се
из
потере
издвоји
десетак
најлакших
људи
да
„
гоне
хајдуке
што
убише
човека
“
.
За
оном
десеторицом
наступаће
и
остала
потера
.
Прва
десеторица
оду
збиља
напред
,
али
остала
потера
дуго
се
задржа
око
убијена
сељака
.
Вест
о
томе
пролетела
је
као
муња
кроз
целу
потеру
,
сви
потрче
да
виде
погинулога
,
и
људи
из
разних
села
помешаше
се
и
згомилаше
.
А
кад
после
навикаше
командири
да
се
одмах
иде
,
сељаци
пођоше
онако
измешани
те
их
било
који
се
и
не
познају
међу
собом
.
Док
се
потера
овако
мотљала
,
Црнојевић
и
Жика
дохвате
се
једног
потока
и
,
заклоњени
високим
обалама
,
измакну
далеко
,
нигде
невиђени
и
неопажени
од
потере
.
После
опаљене
пушке
Црнојевић
као
да
оживе
,
сад
је
хтео
и
да
пође
живље
и
да
се
склони
,
па
и
да
потрчи
по
потреби
.
Жика
је
био
срећан
.
Колико
је
у
почетку
проклињао
онај
пуцањ
,
сматрајући
да
су
са
њега
пропали
,
у
толико
га
је
сад
благосиљао
,
видећи
да
он
чисто
препороди
Црнојевића
.
Чудан
је
удес
пратио
Црнојевића
и
Жику
тога
дана
.
Цео
су
се
дан
гонили
с
потером
.
Она
их
је
на
махове
пристизала
,
на
махове
су
јој
опет
утицали
:
час
су
мислили
да
су
изгубљени
,
а
час
опет
да
су
ван
сваке
опасности
.
Неколико
пута
мењали
су
правац
у
бежању
,
јер
су
ненадно
наилазили
на
какво
ново
одељење
потере
или
на
чобане
који
би
их
на
вику
потере
пресрели
и
похватали
.
У
два
маха
потера
их
је
и
гађала
из
пушака
.
Тако
их
стигне
и
сумрак
.
За
преноћиште
Жика
је
био
нашао
згодно
место
у
једном
густишу
,
али
ту
им
није
било
суђени
конаковати
.
Овога
првога
дана
потера
је
дала
ове
резултате
:
Нађен
је
убијени
жандармски
наредник
код
мостића
и
утврђено
је
да
Перуна
Црнојевића
нема
туна
—
истинито
ће
,
дакле
,
бити
тврђење
онога
другог
жандарма
,
да
је
Перун
само
рањен
.
Да
ли
је
он
међу
онима
што
беже
и
што
убише
човека
из
потере
,
није
се
могло
с
извесношћу
тврдити
,
али
је
било
врло
вероватно
.
Ова
околност
распалила
је
код
сељака
апетит
да
га
ухвате
или
убију
.
Командири
су
пооштравали
своје
људе
да
не
жале
умор
,
да
запну
из
све
снаге
—
морају
га
ухвати
,
он
је
ту
негде
,
а
ко
га
ухвати
—
каква
слава
.
„
Прво
и
прво
300
дуката
“
...
.
и
т
.
д
.
—
Набројане
су
и
друге
користи
,
али
се
на
крају
крајева
опет
враћало
на
300
дуката
.
Ове
300
дуката
нису
дале
многим
сељацима
спавати
те
ноћи
.
Цела
потера
заноћила
је
у
планини
,
али
кад
се
добро
ухватио
мрак
,
две-три
гомилице
сељака
издвојиле
су
се
добровољно
да
ноћас
потраже
драгоцени
лов
,
који
су
цео
дан
гонили
.
Били
су
уверени
да
су
бегунци
заноћили
ту
где
год
у
околини
,
с
тога
узму
са
собом
два
извеџбана
ловачка
пса
и
пођу
у
потеру
ноћу
.
Савладан
тешким
умором
,
Жика
је
спавао
дубоким
сном
,
кад
га
траже
оштро
лајање
некаква
пса
.
Диже
се
и
ослушну
.
Пас
је
лајао
у
близини
,
и
сад
удвоји
лавеж
,
јамачно
осетив
шушкање
у
густишу
,
где
су
Црнојевић
и
Жика
били
изабрали
себи
преноћиште
.
Жика
се
одмах
досети
јаду
.
Паде
му
наум
како
су
се
Турци
у
рату
служили
псима
као
извидницама
и
опрезном
стражом
којој
се
нико
не
може
прикучити
.
Шта
да
се
ради
?
Жика
полако
пробуди
Црнојевића
и
сврати
му
пажњу
на
пса
.
Перун
је
био
мишљења
да
је
то
какав
залутали
чобански
пас
,
на
кога
не
треба
свраћати
пажњу
,
али
опрезни
Жика
није
се
дао
уљуљкати
у
то
спокојство
.
Шапућући
Црнојевићу
на
ухо
,
он
поче
наваљивати
да
се
„
предузму
мере
.
“
Какве
?
Још
за
видела
при
тражењу
преноћишта
Жика
је
уочио
велику
ракљату
липу
,
на
коју
се
лако
било
попети
,
а
по
дебелим
гранама
њеним
могло
се
отићи
високо
,
без
икакве
опасности
.
Он
позва
Црнојевића
да
се
попну
на
ту
липу
.
Овај
се
одупирао
и
пристаде
тек
онда
кад
се
из
даљине
чу
лавеж
још
једнога
пса
.
Ово
је
за
њих
било
право
спасење
.
Јер
не
прође
ни
четврт
сахата
од
кад
се
попеше
на
липу
,
кад
у
близини
кресну
варница
,
а
мало
за
тим
чу
се
разговор
неких
7—8
људи
.
Два
пса
с
арлуком
упадоше
у
густиш
,
где
су
ова
двојица
мало
час
лежали
,
на
што
сељаци
опколише
мали
густиш
,
уђоше
унутра
и
пажљиво
су
преметали
шумарак
,
крешући
овда
онда
жигицом
да
виде
има
ли
чега
.
Један
пас
дотрча
под
липу
и
узе
ту
лајати
.
После
опет
отрча
сељацима
и
опет
се
врати
липи
.
Три
сељака
,
с
пушкама
у
руци
,
један
с
упаљеном
цигаром
,
дођоше
такође
под
липу
.
Пас
притрча
и
опет
узе
лајати
.
Један
од
сељака
рече
:
—
Море
!
Што
ли
лаје
овај
пас
,
да
се
нису
они
ђаволи
овде
сакрили
?
...
Говорећи
то
сељак
удари
кундаком
о
липу
.
—
Е
,
још
ће
се
по
дрвећу
пентрати
.
Нису
ваљда
веверице
.
—
Зар
књаз
па
сад
на
дрвету
да
спава
!
—
Знам
,
књаз
,
али
нужда
закон
мења
!
—
Па
ти
хајде
попењи
се
те
види
—
ако
мислиш
.
—
Готово
!
Или
још
боље
да
скрешем
одоздо
једну
пушку
,
па
ако
је
горе
,
што
му
бог
да
.
—
Немој
,
бре
,
узнемириће
се
цела
потера
,
па
да
имамо
речи
с
командиром
.
Нису
они
туна
,
но
где
год
у
каквом
потоку
или
шушњару
.
Пас
опет
залаја
уз
липу
.
Један
му
од
сељака
навикну
:
„
Марш
,
џукело
!
мора
бити
оњушило
да
је
овуд
прошла
каква
веверица
,
или
друго
што
.
Ови
сељаци
довикнуше
и
остале
што
су
још
тражили
по
густишу
,
и
свих
7—8
одоше
даље
вајкајући
се
и
псујући
где
ди
ће
наћи
жељени
лов
,
чија
је
кожа
