КАКАВ
ЈЕ
КО
ОНАКО
МУ
И
БИВА
.
Приповетка
из
народна
живота
.
Написао
за
народ
ПАНТА
ПОПОВИЋ
.
У
Новом
Саду
Платонова
штампарија
,
1869
.
Доста
је
давно
било
о
чему
ћу
преповедати
,
већ
су
сви
они
под
земљом
,
који
се
моја
преповетка
тиче
,
тамо
је
још
жив
спомен
,
који
остаје
,
иза
добри
,
да
ји
и
као
покојне
волемо
,
а
иза
зли
,
да
ји
и
у
гробу
мрзимо
.
У
Добреновачкој
школи
,
и
данданас
,
подстиче
с
’
тим
споменом
учитељ
ваљану
децу
на
добро
,
а
заплашује
рђаву
од
зла
.
Од
тог
учитеља
,
чуо
сал
пре
годину
дана
и
ја
ту
преповетку
,
па
да
је
неби
како
год
заборавио
,
исписо
сам
је
,
да
је
и
другима
сачувам
:
Како
је
на
дому
чича
Добреновом
.
У
Добреновачком
атару
,
једно
четир
дужи
од
села
,
има
једна
мала
адица
.
С
’
пет
страна
ударају
у
њу
узани
дубоки
канали
,
неколко
фати
одбијају
се
ови
од
шестара
водена
,
који
је
читаву
адицу
опколео
,
па
се
онда
,
кривудајући
којекуда
,
један
у
другог
уливају
и
тако
ји
једног
по
једног
нестаје
,
док
се
на
послетку
у
широкој
приливи
,
која
у
стари
Дунав
утиче
,
неискупе
.
Ни
један
букварац
,
све
кад
би
баш
тео
,
неби
мого
свој
пропис
тако
циврасто
изшарати
,
као
што
је
вода
оно
парче
земље
око
те
адице
—
и
Добреновчани
нису
могли
згодније
то
место
назвати
,
него
што
га
и
дан
данас
зову
:
„
куке
и
вериге
“
.
Кад
се
ко
невешт
увезе
у
те
„
куке
“
трипут
ће
на
једно
исто
место
доћи
,
и
опет
неће
у
„
широку
приливу
“
испловити
моћи
,
док
га
свињарче
чича
Добреново
,
кои
ту
свој
салаш
има
,
на
прави
пут
не
изведе
.
Чича
Добренов
салаш
није
ко
што
су
други
салаши
.
То
вам
је
као
какав
пољски
дворац
,
каква
мала
спајије
.
Ту
је
око
њега
рибњак
,
ту
је
језеро
,
ту
су
мале
склопљене
ћупријице
,
које
се
у
вече
на
ову
страну
привући
могу
,
да
неби
какав
пакостан
арамија
мирно
стадо
чича
Добреново
одвлачијо
.
Да
је
на
брегу
,
кошто
га
је
вода
опточила
,
изгледо
би
као
каква
јазбина
ајдучка
,
ал
питома
равница
,
покрај
тије
воде
,
још
му
је
питомији
изглед
дала
,
него
што
јест
.
Кров
је
на
кући
чича
Добреновој
ситном
трском
узбијен
.
Око
читаве
куће
има
широк
одник
.
Дрвени
,
вешто
изрецкани
ступци
подупиру
кров
,
испод
ког
је
свуд
унаоколо
простран
дашчан
голубињак
.
На
пошивачу
кућном
стоје
рогови
а
на
сваком
рогу
пар
гаћасти
голубова
.
Изпод
прозорчића
на
белој
кибли
виси
венац
од
ивањска
цвећа
,
а
у
окну
седи
бела
цица
па
се
једи
,
гледећ
’
како
јој
ласте
и
врапци
испод
носа
пролећу
.
На
сред
авлије
рашћепуријо
се
дебели
ћурак
,
спустио
низ
кљун
црвену
кресту
па
игра
за
јерке
а
крилом
пуца
о
земљу
„
нема
од
мене
боље
јунака
на
свету
“
,
а
граорна
ћурка
извалила
се
на
једну
страну
,
раширила
крила
па
пуна
блаженства
одговара
пурану
:
„
Да
боме
,
да
боме
.
“
Мало
даље
прућује
се
рундави
белов
под
дебелим
ладом
широке
тополе
,
па
мисли
како
је
зимус
луд
био
,
ди
је
све
говорио
,
да
ће
,
чим
пролеће
гране
,
себи
мало
кућицу
направити
,
шта
,
вели
,
њему
треба
,
колишни
је
кад
се
сћућури
;
ал
гле
боме
сада
,
ко
ће
то
толику
кућерину
направити
,
па
још
кад
би
се
тео
човек
мало
провашкољити
по
њој
?
—
нека
вели
,
вал
дође
зима
онда
ће
ми
мања
требати
.
Ал
у
кући
чича
Добреновој
нико
више
осим
тог
белова
неговори
„
нека
,
сутра
ћу
,
“
што
год
се
може
данас
урадити
на
сутра
се
неодлаже
.
Са
раном
зором
све
је
код
њега
на
ногама
,
и
само
мезимче
Мирко
мора
с
’
петлом
заједно
уранити
.
Чича
Добрен
добро
зна
да
:
ко
рано
рани
,
две
среће
граби
—
једну
срећу
—
здравље
,
а
другу
време
,
које
кад
једанпут
у
спавању
прође
нема
тог
чим
се
може
натраг
купити
.
Време
је
новац
који
Бог
сваком
човеку
подједнако
даје
,
ал
боме
неможе
онај
,
који
свој
талант
закопава
,
једнако
асне
имати
са
оним
,
који
се
шњим
промеће
.
Чича
Добрен
био
је
добар
ал
и
строг
човек
.
Он
ни
код
свог
јединца
није
прута
штедио
.
Ко
прут
штеди
,
вели
Чича
Добрен
,
тај
своју
децу
мрзи
,
а
ко
ји
милује
тај
ји
и
кара
.
Он
је
добро
знао
да
ко
је
у
детињству
размажен
тај
никад
човек
неће
бити
,
никад
свој
господар
неће
бити
.
Он
се
није
церекао
,
кад
је
слушао
ди
балавче
,
своме
оцу
,
оца
псује
,
а
овај
од
милине
незна
шта
ће
,
него
је
навек
говорио
:
закраћуј
,
брајко
,
детету
несташлуке
док
је
дете
,
да
ти
се
неокрене
луди
смеј
у
горки
плач
,
чувај
га
за
младости
његове
,
јер
што
се
у
нов
лонац
успе
на
то
ударати
докле
га
траје
.
Чича
Добрен
био
је
и
врло
побожан
човек
.
Он
је
сасвим
био
уверен
,
да
онај
,
који
добра
чини
и
Бога
се
боји
нетреба
никога
више
да
се
боји
.
„
Ко
се
Бога
боји
,
каже
чича
Добрен
,
никад
од
стра
воћног
нек
се
небоји
,
ни
од
стреле
која
дању
лети
;
кад
те
Бог
чува
,
може
око
тебе
хиљадама
с
’
десна
и
толико
с
’
лева
пасти
,
а
ти
ћеш
на
миру
остати
,
тебе
неће
снаћи
зло
,
нит
ће
се
приближити
кући
твојој
,
јер
Бог
ће
заповедити
анђелима
својима
,
да
те
на
руку
своје
посе
,
па
да
ни
ногом
твојим
о
камен
не
запнеш
.
“
Свако
чељаде
у
кући
чича
Добреновој
морале
се
чим
устане
најпре
умити
—
изјављујући
тим
богу
да
га
и
бог
вре
свега
умије
од
безакоња
,
што
је
као
човек
јуче
починио
,
па
да
може
чистим
срцем
благодарити
му
,
што
га
је
из
сна
и
постеље
диго
,
а
могло
му
је
бити
,
да
му
сан
у
смрт
,
а
постељу
у
мртвачки
сандук
претвори
.
Сваки
се
посо
у
његовом
дому
с
Богом
почињао
.
Ко
с
’
Богом
почиње
,
том
ништа
испод
руке
измаћи
неће
,
јер
је
узео
себи
оног
за
помагача
,
кои
је
кадар
све
учинити
.
У
Добреновој
кући
било
из
јутра
,
о
ужини
ил
вечери
,
нико
се
није
смео
пре
кашике
доватити
,
док
се
није
најпре
богу
помолио
,
само
марва
и
живина
јела
је
у
његовој
кући
,
пре
него
што
се
богу
молила
.
Но
можда
се
и
марва
богу
моли
,
што
ми
незнамо
нетреба
ома
да
кажемо
да
није
,
можда
бог
зна
да
јесте
.
Та
зар
пето
није
толико
пута
преко
ноћ
устајао
,
кад
је
чуо
анђеле
божије
ди
на
небу
поје
,
па
уз
њи
бога
славио
,
а
шта
знамо
како
друге
животиње
-
бога
славе
,
можда
бело
стадо
баш
онда
се
тијо
богу
моли
,
кад
о
врућини
великој
,
посагибају
једно
уз
друго
своје
главе
,
па
тако
сложно
нефалећи
се
с
’
оним
што
им
је
дужност
,
у
миру
од
срца
бога
славе
,
бог
који
испитује
срца
он
то
најбоље
зна
,
а
ми
смо
људи
кратковиди
,
невидимо
ни
своја
леђа
,
и
опет
се
хвастамо
да
толико
знамо
.
У
дому
чича
Добреновом
све
је
чисто
и
спремљено
.
Кад
цица
малог
Мирка
више
пута
урани
,
седне
за
крај
банка
па
кваси
из
уста
шапицу
своју
,
па
онда
њоме
по
лицу
превлачи
,
стара
мајка
Миркова
навек
говори
,
да
ће
бити
влажна
времена
,
а
незна
,
да
се
то
паметна
маца
чешља
и
умива
да
нејде
черупава
и
неумивена
ко
крме
по
свету
.
У
чистоти
све
се
у
Добреновој
кући
на
мачку
угледало
.
Но
зацело
да
неби
све
у
Добреновој
кући
нако
у
реду
било
,
да
он
није
имао
добру
домаћицу
.
Муж
је
само
гост
у
кући
,
а
жена
је
прави
домаћин
.
Добра
жена
скупља
је
од
драгоцена
бисера
.
Каква
је
Добренова
жена
свака
би
се
српкиња
могла
у
њу
угледати
.
„
Срце
њенога
мужа
,
сасвим
је
њојзи
предато
,
и
она
је
срећна
шњиме
.
Целога
се
живота
о
његовој
срећи
бави
.
Тражи
вуну
и
лан
и
уради
рукама
својима
све
што
је
год
потребно
.
Она
је
као
и
трговачка
лађа
,
која
рану
издалека
носи
,
рано
ноћу
устаје
и
ома
је
сготовила
јело
за
све
у
кући
и
слушкињама
наредила
посао
.
Трудом
своји
руку
тече
имање
,
стегне
се
пасом
и
утврди
руке
своје
на
посао
.
Осећа
како
је
добро
бити
вредном
,
па
јој
се
свећа
негаси
сву
ноћ
.
Лактове
своје
пружа
на
радњу
корисну
,
и
у
своје
прсти
узима
вретено
.
Отвара
руке
своје
сиромаку
и
длан
свој
пружа
убогоме
.
Муж
јој
није
у
бриги
ако
се
ди
закасни
.
Сви
су
код
ње
одевени
.
Мужа
јој
поштују
људи
кад
седи
у
скупштини
међу
старешинама
:
Мудро
отвара
уста
своја
и
пази
добро
шта
ће
рећи
.
Здрављем
је
и
лепотом
одевена
.
Весела
је
и
у
старост
.
Тесне
су
стазе
у
дом
њен
,
она
у
лењости
леб
свој
неједе
.
Децу
своју
разумно
негује
и
та
ће
јој
бити
срећна
.
Многе
су
се
ћери
обогатиле
,
но
она
ји
је
све
превазишла
.
Претворног
угађања
,
и
сујетне
женске
красоте
у
ње
нема
;
јер
разумна
жена
јест
благословлена
,
страх
Господан
дичи
ју
.
“
Чим
зора
забели
свако
је
у
Добреновој
кући
на
свом
послу
,
јер
је
још
у
вече
све
наређено
.
Слуга
намирује
марву
,
слушкиња
чисти
кућу
,
домаћица
намешта
собу
и
кува
ручак
а
домаћин
разгледа
ди
шта
фали
,
па
намешта
и
оправља
.
Ако
су
пољски
радови
то
све
још
раније
мора
готово
бити
.
Сунце
мора
вредног
радина
на
њиви
затећи
.
О
пољским
радовима
мора
и
мали
Мирко
у
поље
,
да
чува
коње
,
да
стере
ужа
ил
да
трчка
по
ово
ил
оно
.
Ако
је
школско
време
он
остаје
код
куће
,
ал
и
ту
несме
седити
бадава
,
поред
књиге
мора
штогод
и
кући
привредити
.
Паметан
отац
неда
да
га
дете
вуче
за
нос
.
Мора
,
вели
,
књигу
да
учи
,
па
нема
каде
ништа
друго
да
ради
.
Такој
деци
школа
је
више
од
штете
нег
од
асне
,
јер
из
ње
постају
лењштине
,
и
после
му
је
бог
крив
кад
у
старости
млад
,
мора
да
будне
.
Моли
се
богу
ал
и
ради
;
није
доста
само
молитве
у
школи
научити
,
па
оно
друго
све
на
бога
оставити
,
само
оном
ко
ради
бог
небрани
.
Да
је
бог
тео
да
што
мање
радимо
,
он
би
нам
другчији
дао
пример
у
створењу
света
—
он
би
свет
за
један
дан
створијо
,
а
шест
би
се
дана
одмаро
—
да
је
то
тео
он
би
наредијо
,
да
један
дан
једемо
а
шест
да
смо
сити
,
ал
овако
кад
трипут
на
дан
морамо
јести
трипут
морамо
и
радити
,
из
јутра
до
ужине
—
за
ужину
,
пре
подне
,
до
ручка
—
за
ручак
,
а
после
подне
до
вечере
—
за
вечеру
,
да
морамо
и
кад
спавамо
јести
и
онда
би
радити
морали
.
То
тако
требало
би
из
дан
у
дан
подједнако
радити
,
да
је
ко
што
није
,
ал
дође
време
кад
се
може
јести
а
неможе
радити
,
зато
треба
у
оно
време
кад
је
најлакше
радити
што
већма
пријонути
,
па
чувати
беле
новце
за
црне
дане
—
јер
друкчије
лењива
младост
вашљива
старост
.
Радити
треба
док
се
може
,
само
радити
—
то
заповеди
божије
—
то
заповести
царске
незабрањују
.
Рад
је
новац
,
кои
можеш
ковати
колко
ти
је
воља
,
на
погледу
читавом
свету
.
Послушни
Мирко
никад
се
није
срдио
,
што
,
мора
и
књигу
учити
,
и
толико
до
школе
сеоске
ићи
и
напослетку
још
и
код
куће
радити
,
он
је
навек
био
весо
,
и
певајући
је
своје
послове
свршаво
.
Први
свакидашњи
посо
био
му
је
да
живину
рани
.
Ништа
лепше
није
том
благом
створењу
доликовало
,
него
кад
се
невином
тичаријом
забављав
.
Још
се
пето
на
седала
отезо
,
глупава
ћурка
још
је
у
велико
сневала
—
ни
сам
видовити
боктер
гусак
,
што
будан
спава
,
није
свој
брбљави
језик
пустио
а
већ
је
Мирко
на
ногама
.
Умио
се
,
очешљао
,
обукао
своје
спремљено
одело
,
па
се
онда
богу
помолио
,
а
кад
је
све
то
свршио
узо
је
котарицу
с
раном
и
стишо
на
гувно
.
Улагуша
цица
,
што
му
обично
чело
ногу
,
а
кадкад
и
код
врата
спава
,
уранила
је
још
пре
свог
младог
господара
,
уранила
је
кад
и
домаћица
,
па
је
ко
и
она
прела
донде
,
док
сви
нису
поустајали
,
а
сад
је
ишла
полако
с
’
Мирком
,
па
мотала
пређу
—
од
које
ће
сашити
своме
господару
гаће
,
какве
још
никад
нико
вит
је
поно
нит
ћ
носити
кадгод
.
Уз
мачку
се
придружила
гомила
зецева
бели
—
потрче
мало
седну
на
стражње
ноге
,
поиздижу
велике
уши
па
стрижу
—
режу
шњима
платно
,
што
је
цица
опрела
,
дашто
пре
будну
господарове
гаће
готове
.
Пред
читавим
овим
белим
друштвом
иде
као
какав
војвода
бела
јага
ногу
пред
ногу
.
Пи
,
пи
,
пи
,
викне
Мирко
,
а
са
свију
страна
слећу
у
хуки
и
дреки
,
јата
крилати
обитаоца
авлински
.
Док
се
Мирко
обазро
ал
храбра
војска
уплашена
од
изненадна
нападаја
,
упела
се
у
све
четир
ноге
,
па
куд
које
.
Понајбоље
се
показао
вођа
.
Он
и
у
бежању
мора
бити
први
ту
се
негледа
диће
се
стати
само
бегај
.
Овог
је
овде
прескочио
,
оног
одгурнуо
,
овог
опет
погазио
—
у
тој
гунгули
покидаше
сву
мацину
пређу
,
па
јел
она
крива
што
јој
господар
неће
,
док
му
мати
несашије
,
гаћа
понети
,
кад
то
из
дан
у
дан
бива
.
Питоми
гаћани
из
голубињака
и
нечекају
да
им
се
рана
на
земљу
баци
,
него
слећу
с
’
легала
управо
на
котарицу
па
бирају
најчистије
зрно
.
Док
трунтави
маторци
отискују
једно
друго
итрија
младеж
већ
је
дошла
ди
треба
.
—
„
А
свисте
сад
ту
“
вели
им
Марко
—
а
били
мало
ручали
?
Сви
главом
кажу
да
би
,
а
брбљави
гушчићи
морају
то
и
шест
пута
изриком
да
кажу
—
„
бибиби
,
бибиби
.
“
Сви
,
колко
толико
,
мирно
и
задовољно
,
једу
,
ал
кавгаџија
пето
неможе
пропустити
да
не
заметне
кавге
,
—
Ово
је
зрно
баш
испред
мене
пало
,
ја
сам
баш
ту
стојо
а
ти
си
ме
одгурнуо
даље
.
„
Није
него
је
баш
испред
мене
.
“
Овај
једну
,
онај
једну
—
на
готова
кирија
.
Бадава
им
је
мудра
квочка
говорила
,
да
од
ината
нема
горег
заната
,
да
само
онај
ко
се
уклања
од
зла
и
чини
добро
—
да
само
тај
живи
довека
.
Бадава
им
је
преповедала
како
две
козе
,
кад
су
ишле
преко
узане
ћуприје
,
нису
теле
једна
другој
пута
да
уступе
,
него
су
једна
на
другу
удариле
,
па
су
тако
обадве
у
воду
пале
и
удавиле
се
.
Бадава
им
је
и
у
најслабију
жицу
ударала
—
у
славољубље
па
је
час
једном
час
другом
говорила
:
окани
се
!
увек
је
од
бољег
рода
онај
који
пре
попусти
—
бадава
ји
је
тела
да
застиди
:
„
шта
ће
деца
рећи
“
;
маторе
јогунце
доцкан
је
световати
.
Овај
одуд
онај
одунд
,
па
се
шчепаше
за
црвене
кресте
,
па
удри
вуци
док
им
обојици
главе
у
крви
не
огрезоше
.
—Та
оканте
се
једанпут
луде
једне
,
будите
један
ма
који
паметнији
није
то
никаква
слава
у
злу
одржати
мегдана
,
на
ново
ји
развађа
квочка
.
А
ја
—
неможе
да
се
нађе
коће
пре
попустити
.
Један
вели
:
пусти
ти
најпре
,
ти
си
пре
почо
;
други
опет
:
пусти
ти
,
ти
си
.
И
тако
би
један
другом
можда
и
главе
дошли
,
да
ји
Мирко
нерастави
па
ји
и
покара
:
Шта
вам
је
од
тог
боја
асне
,
док
сте
се
ви
тукли
за
оно
једно
зрно
,
што
није
ни
овог
ни
оног
нег
моје
,
дотле
су
мудрији
све
друго
лепо
у
миру
међу
собом
поделили
,
а
висте
остали
луде
ко
врапци
што
су
се
потукли
око
туђе
проје
,
или
они
цигани
што
да
су
имали
брашна
но
што
нису
имали
масти
,
па
кад
би
узајмили
тепсију
и
испросили
сламе
да
угреју
пећ
,
могли
би
јести
гибанице
—
па
се
онда
потукли
,
што
овај
каже
да
ће
већи
комад
узети
него
онај
.
Баш
сте
прави
цигани
,
сад
сте
бар
видили
да
свађа
ништа
друго
не
донаша
него
разбијене
главе
,
паће
те
одсад
бити
ваљда
паметнији
.
Боже
мој
,
Боже
!
баш
је
истина
што
је
господин
учитељ
пре
негди
у
школи
говорио
.
Устане
,
каже
један
цар
на
другог
за
парче
туђе
земље
,
па
се
дотле
кољу
и
крваве
док
Бог
,
као
што
сам
ја
сад
петлове
,
неотера
ји
са
своје
земље
у
гробље
,
а
земља
остане
онима
који
су
мирни
.
Блажени
су
зајиста
кротки
,
јер
ти
наслеђују
земљу
.
У
чича
Добреновој
кући
осим
ти
кокошији
ратова
никад
друга
немира
није
било
.
Чича
Добрен
је
држо
челе
а
и
разгледо
је
мравињаке
,
па
је
видио
како
тамо
све
у
миру
иде
и
опет
се
толико
поради
.
Кошто
је
свашта
имало
своје
место
тако
је
свако
у
његовој
кући
знао
што
му
је
посо
.
Најтеретнији
послови
у
највећој
су
се
тишини
свршавали
.
Његове
волове
није
требало
на
пут
бичем
истеривати
,
само
реци
,
тек
да
се
чује
„
хајс
“
или
„
сту
“
па
ома
су
отишли
тамо
куд
си
заповедио
.
У
његовој
су
кући
и
мачка
и
вашка
у
љубави
живили
,
ту
се
могла
видити
ова
најпитомија
слика
:
како
се
грдни
рундов
прућијо
потрбушке
,
на
леђи
му
се
савијо
матори
мачак
,
па
спава
на
мекано
,
по
глави
му
трче
несташни
пилићи
а
мало
дете
сиграјући
се
вата
пилиће
,
отвара
рундову
уста
,
па
му
меће
пилиће
у
уста
и
опет
ји
вади
из
уста
,
а
нит
рундов
пилиће
дави
нит
квочка
на
дете
налеће
.
Слуге
је
своје
чича
Добрен
као
своју
рођену
децу
пазио
.
Он
је
добро
знао
да
туђа
рука
не
тече
,
па
је
тако
са
слугама
поступао
да
никад
нису
приметили
да
су
туђини
,
него
су
се
сами
држала
да
су
чељад
из
куће
па
су
тако
и
радили
као
да
себи
раде
.
Ако
је
слуга
старији
годинама
био
,
за
асталом
седио
је
пре
они
који
су
Добрену
рођени
;
за
трпезом
чича
Добреновом
била
је
слога
,
а
ди
је
за
трпезом
слога
ту
сам
бог
у
прочељу
седи
.
Бог
му
је
благословио
пиће
и
јело
,
он
је
у
њега
сипо
здравље
и
задовољство
.
У
чича
Добреној
кући
никад
лекар
није
требо
.
Кад
је
ко
огладнио
онда
је
и
јео
,
а
навек
је
онда
престајо
кад
му
се
најбоље
прохте
и
прослади
.
Чича
Добрен
умео
је
лепо
доказивати
како
нетреба
одвише
јести
:
Једи
каже
умерено
,
да
се
какогод
необједеш
и
непобљујеш
,
јер
онда
не
само
да
си
моро
просути
оно
,
што
ниси
ни
требо
унутра
сипати
,
него
и
оно
што
ти
је
нужно
било
,
и
тако
две
незгоде
имаш
,
појо
си
толико
и
опет
си
осто
гладан
,
па
ако
си
сирома
јао
и
наопако
ако
ти
се
то
чешће
деси
,
ал
боме
ако
си
и
газда
штеди
,
сети
се
гладна
доба
кад
си
сит
,
а
у
дане
богатства
помисли
на
сиротињу
.
Нема
тог
што
неможе
у
трбу
стати
само
ако
се
по
вољи
распусти
.
Чувај
—
само
што
је
излишно
закидај
,
па
остављај
на
страну
и
онако
што
је
излишно
није
здраво
,
па
ћеш
опет
доста
имати
,
чувај
брајко
јер
ако
неначува
ненатече
.
Чича
Добрен
молио
се
богу
,
радио
је
и
чуво
,
а
бог
му
је
благословио
дела
руку
његови
.
Земља
му
је
навек
давала
род
свој
,
а
дрва
пуноћу
плода
,
јео
је
увек
старо
,
а
ново
трајало
му
је
до
старог
.
Жетва
му
је
сустизала
бербу
а
берба
сеидбу
.
Бог
је
благословио
изласке
и
уласке
његове
—
јел
продаво
—
добро
је
продо
,
јел
купово
—
боље
је
купијо
.
Бог
је
дао
мир
на
земљи
његовој
,
поубијао
је
љуте
звери
са
поља
његова
.
Скакавац
ни
војска
никад
му
преко
њиве
прешли
нису
,
а
од
зли
људи
чувао
му
је
стадо
ангел
божији
,
хранитељ
добри
људи
и
мирна
стада
.
Кућа
,
кошара
,
амбар
,
млечар
,
гувно
,
стаје
,
све
му
је
пуно
ко
пуна
кошница
и
све
у
реду
ко
саће
једно
поред
другог
;
чељад
једра
и
здрава
,
марва
гојазна
и
корисна
.
И
за
све
то
није
требо
Добрен
ништа
више
него
благосиљати
Бога
,
који
га
је
упутио
на
пут
прави
,
те
вољу
своју
управља
по
закону
Господњем
и
закону
се
његовом
учи
дан
и
ноћ
.
Како
је
на
дому
Баћа
Страшимировим
.
Један
четврт
часа
од
чича
Добренови
њива
,
салаш
је
Баћа
Страшимира
,
највећег
на
гласу
газде
у
Добреновачком
атару
.
Кад
погледиш
по
Страшимировим
салашу
много
је
заиста
имо
,
ал
све
је
то
разбачено
и
испрекрштано
као
на
вашару
каквом
.
Слама
му
се
отегла
ко
гладна
година
,
ал
с
’
једног
краја
накренула
се
да
падне
,
с
’
другог
се
већ
спузала
.
На
сред
авлије
стои
велика
гомила
ђубрета
,
а
около
њга
пластови
сена
са
свију
страна
расчупани
.
Чело
куће
гомиле
цигаља
од
десет
година
,
полак
од
кише
разтопљене
а
полак
од
дечурлије
поломљене
.
Пред
пенџери
сијасет
разваљени
купа
труле
трске
и
рогоза
.
На
бунару
стоје
на
земљи
две
ђерме
,
којим
само
то
фали
што
нису
горе
,
а
поред
њи
треће
дрво
за
нову
ђерму
,
и
опет
се
вода
из
бунара
на
ужету
вуче
.
Дрва
за
ватру
како
су
пре
две
недеље
донешена
из
шуме
,
тако
и
стоје
на
коли
док
се
сва
,
једно
по
једно
неположе
.
И
опет
се
у
Страшимировој
кући
највише
викало
и
терало
у
ред
.
Куд
се
год
ко
окрене
,
све
му
је
нешто
неправо
и
нестоји
му
добро
,
ал
нико
непоправља
нит
намешта
.
Баћа
Страшимир
је
прек
мрзећ
човек
.
Од
ране
зоре
до
мркла
мрака
,
мого
си
у
његовој
кући
само
вику
и
псовку
чути
.
Час
јауче
зељов
како
га
је
одаламила
домаћица
кад
је
очупану
патку
с
’
огњишта
повуко
,
час
цичи
назимче
,
ком
је
Страшимиров
син
крста
поломио
,
што
није
тело
гладно
у
кочине
,
час
кречи
гуска
,
што
ју
је
слуга
вилама
доватио
,
кад
је
теро
живину
да
неразмеће
плеву
.
Могло
се
свачему
заклон
наместити
,
боље
би
било
да
је
трском
плева
пошивена
него
што
у
лудост
у
купи
труне
,
бар
неби
живина
плеву
расмећала
нит
би
слуге
живину
таманиле
,
ал
бесни
Страшимир
мисли
,
зар
сме
ко
у
штогод
дирнути
,
кад
ја
кажем
:
недирај
.
Баћа
Страшимирове
слуге
нису
никад
за
његову
трпезу
селе
,
зар
да
се
и
вашке
,
ко
господар
ране
—
и
тако
је
и
било
.
Лебац
што
је
за
слуге
месио
гори
је
био
,
него
чича
Добренове
отрушнице
.
Што
му
је
иза
ручка
остало
то
је
волио
бацити
него
млађима
дати
,
ил
је
дотле
држо
док
се
није
укварило
па
им
је
онда
давао
,
а
ако
су
свиње
код
куће
биле
ни
то
нису
слуге
добијале
.
Даћу
ја
то
оном
,
вели
Баћа
Страшимир
,
који
ће
мени
опет
вратити
,
и
кад
год
је
то
урадио
,
чудио
се
сам
својој
мудрости
како
он
уме
кућу
да
чува
,
а
није
умо
да
измудри
одкуд
су
му
слуге
са
те
мршаве
ране
онако
дебели
.
Баћа
Страшимир
био
је
луда
џимрија
.
Он
је
мислио
да
га
оно
ништа
некошта
зашто
он
новце
није
бројао
,
па
је
навек
говорио
:
ваљда
сам
ја
луд
да
трошим
новце
за
тричаве
чипке
и
цицеве
,
нек
они
себи
купују
како
знаду
,
ја
за
те
моде
недам
ни
пребијене
паре
.
Ал
ма
да
није
Баћа
Страшимир
новце
бројао
,
опет
кад
су
ћери
у
село
у
коло
одлазиле
,
дванајст
сукања
су
повешале
на
себе
а
толико
остало
је
на
рафу
,
осим
тога
ту
су
два
низа
дуката
на
врату
,
ту
су
рукавице
на
руву
,
лепеза
,
свилени
шалови
,
атласке
мараме
,
бечке
чипке
,
париски
шлингераји
,
презлетне
из
златнога
Прага
,
калнери
по
журналу
,
ал
штаје
зато
Баћа
Страшимир
марио
,
он
је
дао
свакој
да
запате
прћију
па
тоје
из
њине
прћије
.
Баћи
Страшимиру
могло
је
само
мило
бити
,
кад
је
слушо
како
се
сељани
чуде
оделу
његови
ћери
.
Тај
ће
извући
лутрију
—
који
ове
добије
.
И
оће
боме
—
јер
оне
ништа
више
и
невреде
нег
што
кошта
оно
одело
на
њима
:
Кад
су
будне
навек
се
ил
између
себе
ил
ским
другим
свађају
и
протерују
,
и
у
тим
ји
пролази
дан
,
а
кад
су
легле
да
спавају
,
као
да
си
ји
покле
,
ни
да
се
макну
,
ни
да
се
бар
једанпут
преврну
,
него
ди
су
пале
,
ту
су
и
остале
.
Могла
је
кућа
над
њима
горети
,
могли
су
топови
преко
њи
пуцати
оне
спавају
—
као
да
ни
муве
нема
да
по
соби
зуји
.
Сунце
већ
у
велико
подну
нагиње
,
кад
се
материне
мазе
буде
,
и
тек
сад
настаје
право
гњилење
и
зевање
,
џоњају
по
читав
сат
у
кревету
док
се
не
усуде
да
на
земљу
сађу
.
Још
док
спавају
мати
им
застире
прозоре
да
ји
сунце
не
пробуди
,
како
лепо
мирно
спавају
—
гулубице
мале
као
окупане
гријота
ји
је
пробудити
и
нека
ји
нек
се
матери
мазе
,
да
што
је
сиротиња
нег
да
ради
,
ако
ће
и
газда
ко
и
сиротиња
издирати
нашто
му
је
онда
бити
газда
.
Тако
је
Страшимирова
жена
мислила
,
а
што
она
каже
муж
је
држо
да
нико
паметније
неуме
рећи
,
а
и
како
неби
дао
жени
за
право
.
Та
његове
ћери
толико
су
порадиле
,
да
она
,
која
дан
ноћ
на
шву
седи
неби
могла
толико
урадити
,
који
је
то
само
без
у
сандуци
,
на
како
су
то
силни
ћилимови
шлингераји
и
хеклераји
!
Вредном
нетреба
времена
,
он
у
часови
ради
,
фалећи
своје
ћери
,
говорио
је
сам
себи
Баћа
Страшимир
,
ал
и
то
није
мого
да
се
начуди
одкуд
меса
и
масти
тако
брзо
нестаје
као
да
се
само
једе
,
па
немож
намлети
,
тек
што
си
испрего
коње
из
суваче
ватај
опет
,
жито
једва
дотраје
до
новог
,
од
зоби
се
тек
порција
плати
с
’
кокурузи
немош
ни
пролеће
доватити
,
ниодкуд
с
’
друге
стране
крајцаре
него
ако
оћеш
које
марвинче
да
продаш
.
Бадава
мислио
је
Баћа
Страшимир
није
чист
посо
,
што
ја
тако
тешко
излазим
на
крај
а
тај
чича
Добрен
нема
толико
ни
земље
ни
марве
па
опет
је
код
њега
све
пуно
—
бадава
није
чист
посо
.
—
Да
боме
да
није
,
казаће
навек
на
те
Страшимирове
речи
његова
жена
и
неће
ни
бити
друкчије
,
догод
је
та
матора
вештица
жива
.
У
Страшимировој
кући
била
је
још
једна
стара
баба
.
Нико
од
слугу
није
знао
шта
је
она
газди
род
,
ал
судећи
по
злоставлењу
;
,
што
га
сваки
дан
претрпи
држали
су
,
да
немож
бити
другчије
него
да
му
је
маћија
,
па
јој
сад
ваљда
враћа
што
му
је
она
док
је
нејачак
био
на
поклон
давала
.
Није
прошло
дана
а
да
сироту
жену
није
ма
које
из
куће
грдило
,
а
кад
год
је
Страшимир
опазио
,
да
му
што
год
у
кући
на
мањак
иде
,
морала
је
бедна
старица
и
боја
подносити
.
„
Та
вештицо
једна
,
ти
ми
кућу
таманиш
“
деро
се
онда
Страшимир
на
њу
и
мећо
је
на
свакојаке
муке
само
да
дозна
дал
је
вештица
.
Јадна
баба
,
изгледала
је
већ
као
труло
дрво
које
је
на
друго
здраво
наслоњено
па
се
само
дотле
управо
држи
,
док
га
први
ветар
од
противне
стране
нестровали
,
несрећна
жена
није
ни
могла
од
боја
већ
другчије
ни
ићи
већ
,
ил
пузити
ил
се
на
зид
наслањати
.
—
Еј
живом
му
се
у
кости
змије
сакривале
—
том
отрову
Страшимиру
—
како
мучи
ту
сироту
жену
—
никад
му
чист
посо
у
кући
и
небио
,
како
ружи
ту
невину
душу
.
Какав
отац
такав
син
.
Земља
баћа
Страшимира
упирала
је
у
њиву
чича
Добренову
.
Млади
Мирко
упозно
се
на
тој
њиви
,
још
пре
нег
што
су
пошли
у
школу
сеоску
,
са
Вуком
Страшимировим
сином
,
а
кад
су
у
школу
пошли
,
морали
су
се
и
дружити
.
Чича
Добрену
није
било
мило
то
дружење
,
ал
га
је
моро
трпити
,
да
му
дете
нејде
само
преко
пустаре
у
село
у
школу
.
А
боме
и
није
и
био
Вук
Страшимировић
Мирку
за
другара
.
Вук
је
сушти
отац
Страшимир
—
и
куд
ће
ивер
од
кладе
,
што
каже
:
покажи
ми
с
’
ким
се
дружиш
,
па
ћу
ти
казати
какав
си
,
то
је
цела
истина
.
Вук
је
имо
једног
булдока
—
вашку
,
којој
њушка
тако
изгледа
као
да
навек
режи
.
То
је
био
највернији
друг
Вуков
.
Тако
је
исто
и
Вук
изгледо
,
ни
мало
мргодније
ни
пакосније
није
то
псето
од
Вука
било
,
па
и
само
му
име
каже
да
није
био
благ
.
Кум
,
који
га
је
крстио
,
морао
је
за
цело
врло
паметан
човек
бити
,
кад
је
унапред
знао
какав
ће
Вук
бити
,
те
му
је
тако
згодно
име
надено
.
И
с
’
том
неприликом
моро
се
Мирко
дружити
,
јер
није
имо
скиме
другим
.
Ал
и
то
није
могло
дуго
трајати
,
какво
је
дружење
анђела
с
’
нечастивим
,
јагњета
с
’
вуком
.
Што
је
ненаравнија
свеза
тим
се
пре
сама
од
себе
раскинути
мора
.
Било
је
око
мале
госпојине
.
—
Вук
дође
на
чича
Добренов
салаш
,
и
позове
Мирка
да
иде
шњиме
у
његов
виноград
.
Мирко
дуго
није
тео
ал
напослетку
се
приволе
.
На
своју
несрећу
оде
и
Мирково
јагње
за
њима
.
Чим
су
се
одмакли
од
салаша
одмаје
почо
Вук
бацати
се
из
пударке
на
живину
,
која
мирно
по
ливади
вади
из
земље
шкодљиве
црви
.
Мирко
му
говори
да
неваља
шта
ради
а
он
се
осече
на
њега
:
ајд
,
пропашћете
ваљда
баш
ако
које
и
убијем
.
Тек
што
су
корачили
на
Страшимирове
њиве
а
Вук
напујка
булдока
за
једним
назимчетом
.
Свинче
беж
,
а
кер
за
њиме
,
па
кад
га
стиже
а
он
држ
за
уво
,
свинче
себи
а
кер
себи
,
што
се
већма
несрећно
марвинче
дере
,
тим
се
грохотније
луди
Вук
церека
.
—
Чекај
Мирко
,
сада
ћемо
јести
крмећа
меса
.
Он
то
говори
,
а
псето
се
већ
вратило
и
носи
уво
од
назимчета
.
То
је
вашка
,
тако
треба
,
а
не
бити
смрзла
ка
овај
Мирко
,
што
ће
бити
ваљда
попа
кад
се
боји
крви
.
Кад
су
дошли
у
виноград
,
Мирко
седне
у
колебу
у
лад
,
а
Вук
трч
,
брже
боље
,
па
се
вери
и
дери
кроз
бодљиви
шипраг
,
вели
,
да
види
јел
долијала
лија
,
што
јој
је
синоћ
вигове
наместио
—
и
док
си
једно
десет
избројао
,
ал
он
трчи
и
носи
и
гњездо
и
голуждраве
тичиће
а
матора
коса
.
Сад
ћемо
им
ома
судити
,
код
мане
је
преки
суд
—
па
док
си
трено
а
он
се
смеје
—
гле
сад
су
сви
у
једну
главу
краћи
,
ајд
идте
управо
под
чокот
,
сад
можете
ома
у
трбу
товарити
неморате
бар
ону
трунтаву
главурду
за
собом
вући
—
ха
,
ха
,
ха
,
јел
уш
Мирко
?
Мирку
се
кожа
од
чуда
јежила
гледећ
како
овај
крвник
у
највећем
задоволству
сатире
невини
живог
.
—
Ала
Вуче
како
можеш
тако
бездушан
бити
,
како
би
твом
оцу
било
,
да
теби
ко
главу
одкине
,
погледај
само
ту
несрећну
матер
,
како
жалостиво
гледи
,
па
како
су
јој
се
очи
наводниле
.
Знаш
шта
нам
је
говорио
господин
учитељ
:
Неодврати
лице
твоје
од
бедника
до
бога
уздисај
његов
допире
кад
се
на
тебе
заплаче
.
Па
знаш
штосмо
у
диктанду
писали
да
бог
каже
:
Ако
на
гњездо
птичије
наиђеш
и
птичиће
ил
јаја
нађеш
,
остави
га
,
ако
оћеш
да
ти
добро
будне
и
да
дуго
поживиш
на
земљи
.
Богами
Вуче
,
ти
нећеш
добро
проћи
,
видиш
како
том
косу
теку
сузе
,
те
сузе
види
бог
,
он
ове
види
.
Ко
сузе
невином
на
очи
натера
,
тај
ће
сам
плакати
,
а
нико
му
се
неће
смиловати
.
—
Какве
сузе
?
да
тебе
тако
стиснем
и
теби
би
чорба
на
очи
потекла
,
какве
сузе
?
ти
ваљда
мислиш
да
и
оно
зелено
дрво
плаче
,
кад
га
одсечеш
,
па
из
њега
вода
пође
,
ајд
нелудуј
жалосна
врбо
.
Мирко
је
сада
,
гледо
свакојако
,
да
бар
матором
косу
живот
спасе
.
Он
се
био
усудио
и
да
га
отме
,
ал
кад
му
Вук
рече
:
ајд
пробај
,
ако
си
рад
да
осетиш
какви
су
у
булдока
зуби
,
он
је
моро
мирно
гледати
шта
ће
бити
.
Сад
ћемо
тек
правом
кривцу
судити
.
Чекај
мало
,
теби
нећу
ома
главу
откинити
.
Учитељ
је
казо
да
треба
но
правди
судити
,
сад
ћеш
и
ти
добити
,
што
је
право
.
Ти
си
најкривљи
,
и
зато
сам
те
оставио
напослетку
,
да
гледаш
најпре
муку
своје
деце
,
и
баш
с
’
тога
нећу
ти
ома
главу
одкинути
.
То
није
ништа
,
док
си
трено
главе
нема
,
то
није
никаква
мука
.
Дед
пружи
језик
,
њега
ћу
ти
најпре
ишчупати
,
да
се
немош
ником
потужити
,
учитељ
је
говорио
да
је
човеку
много
лакше
кад
се
коме
потужи
на
свој
терет
.
—
То
рече
па
завуче
мали
ножић
у
грло
тичије
и
извуче
полагано
да
дуже
боле
крвав
језик
—
кос
задркта
и
залепрша
се
,
а
Вук
ладнокрвно
даље
продужује
.
—
„
Чекајте
мало
ти
црни
косови
,
с
’
погребом
вашим
још
висмо
готови
“
па
он
а
забоде
оштриљ
од
ножа
најпре
у
једно
,
па
после
у
друго
око
:
Хајд
сад
иди
па
бирај
које
су
најлепши
гроздови
,
да
ти
кажем
пошто
је
ранка
.
Шта
велиш
Мирко
,
јел
паметнији
онај
судија
из
маџарске
буне
,
што
нам
је
катихета
за
њега
преповедо
.
Сад
тек
видим
како
је
то
добро
ићи
у
школу
.
Видиш
сад
би
криво
судио
,
што
тако
што
навек
неће
да
преповедају
,
па
би
навек
ишо
у
школу
;
него
све
како
је
онај
оног
ударио
каменом
,
а
он
њега
лебом
,
како
је
опет
онај
,
непријатеља
свог
нашао
ди
над
неком
дубоком
провалијом
спава
,
па
га
пробудио
да
непадне
унутра
,
и
све
тако
којешта
.
Мирка
је
готово
грозница
од
чуда
уватила
:
—
У
Вуче
,
вукла
ти
се
црева
,
у
крвопијо
страшна
,
куд
ће
ти
грешна
дужа
.
Шта
ти
је
криво
то
незлобно
створење
божије
,
зар
ти
по
читаву
ноћ
непева
нако
лепо
бадава
,
па
зар
незаслужује
што
поједе
,
ето
тамо
у
селу
бирташ
не
само
да
рани
свирца
него
му
још
плаћа
,
како
се
не
смилова
на
песму
његову
.
Шта
песму
?
Марим
ја
за
његову
песму
.
Ја
најволијем
кад
чујем
да
ко
запева
,
а
кад
видим
како
се
ко
превија
и
јауче
,
ди
је
ногу
ил
руку
сломио
,
ил
око
избио
,
мени
оће
да
пукне
срце
од
смеја
.
Па
какву
ту
штету
чини
продужи
Мирко
,
мени
је
мој
отац
говорио
,
да
тице
више
асне
чине
него
штете
.
Једанпут
је
,
каже
,
један
краљ
заповедио
,
да
све
врапце
по
његовом
царству
потуку
,
зато
што
су
му
врапци
трешње
пипали
,
и
плаћо
је
за
сваку
главу
толико
,
да
кад
су
му
издонашали
главе
није
мого
поплаћати
,
а
кад
опет
до
године
а
оно
ни
једне
трешње
па
боме
и
никаква
друга
воћа
,
појеле
све
гусенице
што
су
ји
дотле
врапци
таманили
,
те
дај
опет
троши
новце
и
купуј
наново
из
далеке
земље
врапце
—
ето
ти
му
што
се
у
божиј
посо
плеће
.
—
Хајд
небулазни
мајкино
голупче
,
на
што
ти
је
дао
бог
руке
,
нег
да
недаш
да
ти
ма
каква
шума
пркоси
.
Ја
вичем
по
винограду
да
се
одерем
,
а
њему
ни
девет
брига
,
као
да
га
је
он
засадио
,
завуко
се
као
какав
бег
под
најбољи
чокот
па
бира
што
му
је
воља
,
ето
ти
му
шта
је
напослетку
избиро
—
и
што
му
није
воља
.
—
Та
све
,
ако
га
и
неби
мого
отерати
,
ниси
га
требо
тако
злоставити
,
боље
и
да
ти
је
пропо
сав
виноград
него
да
ти
пропадне
душа
,
ил
зар
може
што
заменути
душу
.
Та
ко
изгуби
благо
,
још
није
пропао
,
ко
изгуби
наду
само
је
полак
пропао
,
а
ко
изгуби
душу
,
сасвим
је
пропао
.
Само
да
си
био
,
пређашне
недеље
у
цркви
,
па
би
чуо
,
како
је
свештеник
светово
сву
децу
,
да
негубе
душе
,
да
нетамане
тица
,
па
је
тога
ради
ову
преповетку
преповедо
:
„
Дође
једанпут
једном
врло
богатам
човеку
незнан
путник
у
кућу
.
Домаћину
проведе
га
свуда
по
своме
доми
покаже
му
све
своје
благо
.
Путник
кад
је
све
то
видио
,
није
се
мого
доста
надивити
,
ал
како
се
још
моро
залудити
,
кад
му
домаћин
рече
,
да
је
он
при
свем
том
несрећан
човек
.
Путнику
се
окрену
авлија
наопако
,
та
зар
има
,
вели
,
речи
,
које
би
смеле
прећи
преко
усана
,
а
да
ти
срећу
нефале
.
Има
одговори
му
домаћин
„
нефали
јутро
,
пре
вечери
.
“
Кад
је
о
вечери
било
,
увешће
домаћин
путника
у
трапезарију
.
За
трпезом
седе
девет
здрави
,
млади
људи
,
као
девет
Југовића
,
и
домаћин
са
сузом
у
оку
,
коју
путник
није
опазио
,
рече
:
ово
су
моји
синови
.
А
—
још
ме
нико
није
тако
лепо
преварио
,
повиче
сав
усхићен
путник
,
зар
се
може
с
’
ови
соколови
несрећан
бити
,
та
погледај
оче
који
ли
је
лепши
,
који
ли
здравији
,
каквали
су
то
јуначка
плећа
.
То
и
јесу
тешки
јади
моји
,
одговори
жалосним
гласом
отац
,
све
ии
је
дао
бог
,
лепоту
,
крепост
,
памет
и
здравље
,
ал
поред
свег
тог
само
тек
просјаци
могу
бити
,
јер
што
највише
вреди
узо
им
је
,
очи
—
они
су
слепци
,
слепци
код
толика
блага
.
Е
ја
сам
им
својом
руком
ископо
очи
.
Ја
сам
у
младости
својој
малим
тичићама
очи
вадио
.
Сузе
њини
матери
,
богу
су
на
срце
пале
,
и
он
пусти
праведан
свој
гњев
ка
мене
.
Сад
се
кајем
ал
доцкан
.
“
Вука
ова
преповетка
,
место
да
је
заплашила
,
још
га
је
већма
на
зло
распалила
.
—
А
и
ти
попо
,
гледај
да
се
доцкан
непокајеш
,
него
се
окани
једанпут
тог
твога
бога
.
Учини
ми
ти
штогод
ако
смеш
а
немој
све
шњим
претити
.
Не
може
ни
себе
да
брани
,
а
да
брани
другог
.
Ено
мој
отац
псује
по
читав
дан
и
њега
и
седмора
небеса
његова
,
и
све
оне
,
који
су
шњим
у
тим
небесима
,
па
шта
нам
фали
?
Чија
је
слама
већа
ил
наша
ил
ваша
,
чији
амбарови
дужи
,
ил
наши
ил
ваши
,
па
чије
је
поље
шире
наше
ил
ваше
.
Уздај
се
ти
само
у
те
твоје
приповедке
,
па
пробај
само
једно
зрно
запипати
,
кад
ти
ја
некажем
,
па
ћеш
видити
,
оћул
и
теби
с
’
гркљаном
и
језик
ишчупати
.
—
Сирото
јагње
није
знало
,
шта
ова
звер
његовом
младом
господару
прети
,
него
баш
у
тај
пар
спаде
на
онај
чокот
,
ди
је
најлепша
смедеревка
.
То
тако
разљути
Вука
да
се
није
мого
више
уздржати
;
—
„
држ
булдок
,
“
и
док
је
Мирко
дрекно
,
ал
већ
се
гркљан
невина
јагњета
у
булдокови
усти
крвавио
.
—
А
јао
моје
јагње
,
а
јао
моје
јагње
.
—
Узми
па
га
носи
сад
кад
је
твоје
,
мени
нетреба
,
и
онако
би
код
куће
постио
,
да
вам
ја
нисам
меса
спремио
.
—
Мирко
узме
јагње
,
каже
Вуку
да
више
никад
неће
шњиме
ићи
и
да
ће
казати
господину
кад
оде
у
школу
.
Вук
срдито
одговори
:
„
марим
ја
“
и
тако
се
растану
.
Кад
Мирко
дође
кући
,
преповеди
све
по
реду
ко
што
је
било
.
—
Добро
синко
кад
си
и
ти
читав
кући
дошо
,
одговори
му
Добрен
,
кад
је
све
саслушо
—
добро
си
радио
,
лепо
си
говорио
,
ал
ниси
знао
коме
си
говорио
.
Чуј
мене
стара
да
ти
једну
кажем
:
који
коре
зле
баће
обешчашћен
.
Несветуј
зла
да
те
неомрзне
светуј
мудра
и
заволе
ће
те
.
Говори
праведном
и
он
је
готов
примати
.
Кажи
мудроме
његову
погрешку
и
биће
мудрији
;
—
ал
ти
си
дете
моје
учио
луду
,
а
лудина
је
глава
разбијен
лонац
,
успи
најсветију
науку
,
она
ће
истећи
.
Само
ти
буди
чедо
моје
и
одсада
добар
,
и
неслушај
што
будала
лупа
,
неће
њега
то
олако
проћи
;
неваљале
оставља
Бог
за
погибеони
дан
.
Нек
се
нико
нефали
,
ко
се
Бога
небоји
са
својим
имањем
;
јер
богати
осиромаше
и
загладнише
а
којима
Бог
треба
,
ти
имају
сваког
блага
.
Као
сан
оног
који
се
буди
,
тако
ће
сине
мој
добри
,
уништити
Господ
срећу
они
,
који
су
неваљали
.
У
лажи
је
плитко
дно
.
Није
прошло
од
то
доба
ни
недеља
дана
,
а
већ
је
мого
Вук
увидити
,
да
Бог
ником
дужан
неостаје
и
да
ће
кад
тад
ђаво
доћи
по
своје
.
Вук
се
бојо
да
неће
чича
Добрен
искати
од
Страшимира
јагње
,
па
пре
нег
што
су
се
ова
двојица
састала
,
украде
једно
јагње
из
свог
чопора
,
донесе
га
Мирковој
кући
,
па
каже
,
да
је
то
отац
му
посло
им
за
оно
што
је
њина
вашка
удавила
.
Вук
је
то
учинио
што
се
одвише
бојо
Страшимирови
песница
,
јер
баћа
Страшимир
кад
почне
ударати
он
се
неуме
оканути
,
него
лупа
дотле
,
док
чује
душе
у
човеку
—
ал
чега
се
бојао
није
се
убојао
.
Чича
Добрен
није
био
код
куће
,
кад
је
Вук
јагње
доно
,
а
кад
је
дошо
кући
а
он
узме
Вуково
јагње
под
пазуво
,
па
ајд
управо
на
салаш
баћа
Страшимиров
.
Помоз
БОГ
,
баћа
Страшимире
!
—
Бог
ти
помого
чича
Добрене
,
ко
је
добро
?
—
Добро
је
фала
Богу
,
ево
доно
сам
ти
јагње
,
што
си
ми
по
Вуку
у
накнаду
посло
,
ја
немоту
брате
твоје
јагње
примити
,
ми
смо
месо
од
оног
јагњета
појели
па
то
га
неможемо
дати
,
а
Марко
опет
ни
кожу
неда
,
јагње
је
његово
,
он
га
је
из
руке
одранио
.
Глава
за
главу
брате
,
а
ја
ти
немого
ти
донети
,
него
ево
ти
твоје
,
па
нек
то
је
просто
,
а
ако
баш
оћеш
да
тераш
мак
на
конац
,
и
ту
се
насмеја
Добрен
,
а
ти
кад
закољеш
једно
твоје
јагње
пошљи
нам
гркљан
од
њега
,
само
посветуј
тог
твог
дерана
да
се
у
бољу
памет
узме
.
—
Какво
јагње
,
каквог
дерана
,
нисам
ја
теби
чича
Добрене
ни
по
ким
јагњета
послао
.
—
А
ето
даје
у
лажи
плитко
дно
,
привати
Добрен
—
међер
то
је
јагње
твој
син
од
некуд
укро
.
Дед
сасецдер
му
брајко
мало
те
дугачке
нокте
.
Баћа
Страшимиру
није
требало
двапут
рећи
.
Зовне
Вука
из
собе
напоље
,
а
овај
незнајући
да
се
о
његовој
кожи
ради
изађе
па
испаде
пред
оца
,
—
„
евоме
шта
ћеш
.
“
Страшимир
и
неодговори
шта
ће
,
него
држ
за
кике
,
па
га
дигни
горе
,
па
га
спусти
доле
,
па
после
зграби
неко
сапиште
,
па
преко
леђа
,
преко
трбуа
,
преко
ушију
,
ди
год
га
је
доватио
,
удри
и
преврћи
,
а
иза
сваког
ударца
ређај
грђу
иза
грђе
псовку
—
и
да
недотрчаше
слуге
и
неуплете
се
чича
Добрен
,
би
га
умлатијо
.
Ал
није
то
Страшимир
Вука
туко
,
што
је
напујдо
вашку
на
туђе
јагње
,
ни
за
оне
богопротивне
речи
,
туко
га
је
што
је
укро
јагње
своје
а
не
туђе
.
Баћа
Страшимирова
кућа
није
могла
црња
и
прљавија
бити
,
ал
је
опет
видовит
свет
говорио
,
да
му
је
кућа
шарена
.
Чим
се
сутра
дан
Вук
од
болова
придиго
,
баћа
Страшимир
га
је
дозво
преда
се
,
па
му
је
реко
:
—
Дед
момче
,
кад
умеш
кући
штете
правити
,
ваљда
ћеш
штогод
и
привредити
моћи
.
Данас
ћеш
овцама
,
а
чобан
нек
дође
кући
да
ради
,
па
тамо
отвори
очи
добро
како
ће
нам
се
која
овца
ојагњити
,
ил
које
посмрче
матер
себи
стећи
.
То
му
је
реко
,
а
није
додо
ако
Бог
да
,
а
није
ни
требо
;
јер
Бог
извадио
је
још
од
створења
света
из
ђаволски
послова
своје
руке
.
Кад
је
Вук
отишо
овцама
,
он
је
гледо
све
како
ће
близу
туђег
чопора
дотерати
,
да
се
како
год
помешају
овце
а
ту
би
се
већ
дало
штогод
забашурити
,
ал
чобан
,
који
познаје
сваку
овцу
по
гласу
,
а
јагње
по
матери
неда
се
варати
.
Кад
је
видио
да
то
непомаже
,
а
он
се
досети
нечем
другом
.
Науми
да
одмами
чобане
од
стада
,
дотера
своје
овце
близу
једног
туђег
чопора
а
он
се
тајом
одмакне
даље
,
па
повиче
из
свег
грла
:
„
Упуј
курја
,
недајте
чобани
,
ево
курјака
.
“
Кад
чобани
њему
дотрчаше
а
он
се
смеје
својој
мајсторији
.
Ди
је
курјак
?
питају
чобани
.
—
Ево
га
.
Ди
је
?
Та
зар
невидите
,
ето
га
пред
вама
—
та
ето
ја
сам
курјак
,
мени
се
име
Вук
а
то
је
курјак
,
вич
да
сте
били
у
школи
,
сад
би
знали
,
па
се
неби
дали
варати
,
ха
,
ха
,
ха
,
—
ал
за
ту
дебелу
шалу
умал
што
непонесе
на
леђи
још
дебљу
батину
чобанску
,
а
кад
је
овцама
дошо
а
он
једва
је
и
своје
покупио
,
а
камо
ли
да
је
и
туђе
задобио
.
Сутра
дан
ал
доцкан
увиди
Вук
,
да
ко
једанпут
слаже
,
да
му
се
други
пут
неверује
,
ма
да
истину
каже
.
Овце
су
му
пасле
поред
аде
,
он
сео
под
једно
дрво
,
у
једанпут
расуше
му
се
овце
по
пољани
као
рибе
по
води
кад
чапља
преко
њи
прелети
ил
пилићи
код
квочке
кад
падне
на
њи
кобин
сен
.
Док
је
Вук
тамо
отрчо
,
ал
двојица
његови
имењака
зграбили
сваки
па
једно
печење
па
вуку
у
шуму
.
„
Упуј
курја
,
недајте
људи
однесе
курјак
овце
.
“
Чобани
мирно
седећи
код
свога
стада
сами
себи
говоре
:
„
гледај
ти
лаже
,
опет
нема
мира
,
чекај
довабићеш
ти
њега
,
кад
га
толико
вабиш
.
“
Кад
је
већ
искупио
и
пребројо
све
овце
,
фале
му
десет
комада
.
Две
је
видио
да
су
курјаци
одвукли
,
а
куд
су
се
друге
деле
никад
више
дочуо
није
.
Много
је
јагње
за
матером
заплакало
,
кад
се
десио
чиј
чопор
близу
Баћа
Страшимиревог
па
није
чудо
,
што
још
за
бела
дана
није
мого
Страшимиров
син
наћи
своји
оваца
,
него
је
нашо
што
ни
тражио
није
.
—Чича
Добренов
чобан
,
миран
човек
,
седи
па
пасе
своје
стадо
а
Вук
Страшимиров
дође
па
с
’
неба
па
у
ребра
:
—
Хеј
чобане
ту
су
утрчале
моје
овце
—
—
Море
нејди
тамо
,
нерасмлашуј
ми
оваца
,
нема
ту
ничији
оваца
више
—
—
Ти
си
лопов
,
продера
се
на
чобана
Вук
,
ти
си
лопов
,
кад
недаш
да
те
премећем
.
—
Стани
да
ти
кажем
,
које
лопов
ниткове
један
,
па
удари
Вука
наџаком
одуд
,
па
удари
отуд
.
Вук
шкрипи
зуби
,
упиње
се
ко
рчак
,
да
чобану
у
очи
скочи
,
ал
ништа
непомаже
,
у
љутом
беснилу
свом
сети
се
свога
најбољег
пријатеља
,
па
повика
:
„
држ
недај
булдок
“
,
ал
од
булдока
ни
трага
ни
гласа
.
Чобану
се
сад
учини
смешно
ово
немоћно
беснило
,
удари
га
још
посљедни
пут
,
па
га
одгури
од
себе
—
ето
ти
на
,
ко
шта
ради
све
себи
.
—
Плачући
оде
Вук
да
бар
нађе
булдока
,
кад
већ
оваца
нема
.
Вабио
је
и
вабио
,
ал
као
да
су
га
курјаци
појели
,
нит
га
чути
,
нит
видити
.
Вук
се
упути
у
густиж
да
га
тамо
тражи
,
мора
да
је
далеко
курјаке
одвијо
.
Није
ишо
више
од
педесет
кокорачаји
,
кад
наиђе
на
крвав
траг
,
ајд
за
трагом
,
крви
све
више
и
више
,
уједанпут
трупина
и
које
?
булдок
—
мртав
,
удавили
га
курјаци
.
Рис
се
већма
неразјари
кад
га
лав
за
врат
шчепа
,
ко
Вук
,
кад
је
видио
крв
свога
булдока
,
колко
му
се
год
дало
толико
је
одскочио
од
земље
,
и
што
је
икад
мого
груне
се
о
земљу
,
а
после
је
кидо
аљине
са
себе
и
чупо
косу
из
главе
,
све
овце
да
су
му
курјаци
подавили
само
да
је
булдок
осто
:
ал
ко
зло
чини
нек
се
добру
а
ненада
.
—
Очину
вољу
није
испунијо
,
две
овце
курјаци
одвукли
,
осам
чобани
сакрили
,
булдок
удављен
,
он
испребијан
—
зло
иза
зла
.
Баћа
Страшимир
кад
је
ово
чуо
—
само
је
избечио
очи
стисно
песницу
—
и
шкрипно
зуби
:
„
сам
ђаво
,
већ
је
на
Добреновој
страни
.
“
Чини
.
Од
то
доба
јако
је
омрзно
Страшимир
на
чича
Добренову
кућу
а
Вук
још
већма
.
Страшимир
је
само
вребо
прилику
да
добије
чобана
Добренова
,
а
и
чича
Добрена
тешко
да
би
с
мирном
кожом
пропустио
.
Већ
је
наново
школа
почела
била
.
Мирко
је
навек
моро
раније
одлазити
а
доцније
долазити
из
школе
,
да
се
како
год
несукоби
с
Вуком
.
У
школи
сва
су
га
деца
осим
Вука
ко
брата
волела
.
Мирко
јел
имо
није
умо
казати
немам
,
а
јел
мого
није
му
се
дало
да
рекне
нећу
.
Колко
је
добар
брат
,
толико
је
и
добар
ђак
био
.
На
скамији
,
ди
је
његово
место
било
,
сам
је
учитељ
својом
руком
,
златни
слови
написо
:
Дика
школи
,
а
радост
родитељима
.
Вук
напротив
данас
је
овом
подеро
пропис
,
сутра
просо
оном
мастило
,
прексутра
разбио
једном
нос
,
другом
главу
,
ћупа
и
пенџери
само
су
онда
цели
кад
Вук
није
у
школи
,
дођи
ма
у
које
доба
,
ко
клечи
?
—
Вук
;
које
бијен
?
—
Вук
;
ко
затворен
?
—
Вук
.
Сав
је
већ
помодрио
од
силна
боја
,
ал
на
псу
рана
на
псу
и
зарасла
.
Вук
у
школу
а
Вук
из
школе
.
—
Бадава
је
сав
школски
запт
,
кад
је
код
куће
дете
распуштено
бадава
сва
учитељска
мука
,
кад
је
оно
из
материни
груди
неваљалство
посисало
.
Пакосна
лења
мати
,
никад
неодрани
добра
вредна
сина
.
Бадава
је
онда
дете
у
школу
шиљати
,
кад
је
најпре
код
куће
све
зло
попримало
.
Кад
курјаче
дотле
у
шуми
расте
,
док
неизвечба
поред
матере
,
како
се
јагањци
даве
—
то
никад
пас
непостаде
.
Кућа
се
прави
толико
година
,
а
колко
треба
док
се
сруши
?
Нек
седи
дете
ако
оће
и
десет
година
у
школи
,
само
кад
дође
кући
,
нек
све
оно
што
је
он
у
школи
научио
грде
и
за
лудорију
држе
,
нетреба
више
од
месец
два
—
па
ће
је
и
обићи
.
Таку
децу
учити
добру
,
то
се
зове
сипати
воду
у
ћупу
без
дна
.
Тако
дете
све
оно
што
у
школи
чује
,
на
зло
изврће
.
Није
то
да
ома
школа
неваља
чин
је
дете
неваљало
.
Цвет
је
цвет
,
ал
паук
по
цвету
бере
јед
—
а
чела
скупља
мед
.
Добро
је
само
за
добре
створено
још
из
почетка
,
такође
зло
,
за
зле
.
Ето
за
сваку
потребу
човечију
створена
је
вода
и
ватра
и
гвожђе
и
со
и
брашно
и
млеко
и
мед
и
крв
од
грозда
и
масло
и
аљина
,
ал
водом
добри
гасе
жеђ
,
а
нечастиви
даве
људе
.
На
ватри
кувају
добри
ручак
,
а
зли
шњом
куће
пале
,
гвожђем
ратар
оре
земљу
,
а
крвници
секу
главе
.
Вином
весели
добар
своје
срце
,
а
уља
се
опија
да
кавгу
замеће
.
Аљину
облаче
смерни
да
покрију
своју
наготу
,
а
лисице
да
сакрију
своју
опачину
.
Оцеви
и
матере
,
вама
се
уписује
у
грех
,
све
што
год
вам
неваљо
син
зла
поради
.
„
Добро
је
дете
дика
очина
а
рђаво
срамота
материна
.
“
Матере
!
утубте
добро
ову
пословицу
,
ваша
,
само
ваша
је
дужност
да
децу
одгајате
то
вам
пословица
и
сама
каже
,
и
зато
вам
за
добро
дете
фале
недаје
;
јер
ко
плати
оно
,
што
је
дужан
,
никакве
фале
незаслужује
.
Матере
,
неосврћ
те
се
на
то
,
што
кад
коме
вратите
дуг
а
он
вам
каже
фала
.
Код
данашња
непоштења
узима
се
за
срећу
,
кад
ко
без
суда
врати
дуг
,
зато
се
и
говори
фала
,
ал
та
фала
више
се
Бога
ради
казује
,
него
оног
коме
се
казује
.
Вели
се
,
фала
Богу
,
што
те
је
умудријо
да
ми
платиш
,
јер
тешко
да
би
ти
од
своје
воље
то
учинио
.
Матере
,
најпре
се
на
вашем
крилу
љуља
дете
понда
му
тек
отац
прави
колевку
,
колко
је
мекше
материно
крило
од
дрвене
колевке
,
толико
је
већа
дужност
ваша
од
његове
.
Матере
отац
је
само
родитељ
а
ви
сте
ранитељ
.
Од
вас
зависи
оћел
вам
дете
добро
ил
рђаво
бити
,
ви
га
будите
,
ви
га
успављујете
.
Кад
га
будите
с
босиљком
га
будте
;
благословом
а
не
клетвом
,
па
ће
вам
на
добро
устати
.
Кад
га
успављујете
песмом
га
успављујте
а
не
грдњом
,
па
ће
му
и
срећа
певати
.
Прва
реч
,
што
је
дете
изусти
,
мати
му
је
у
уста
метла
.
Ако
је
лепа
дично
ће
ти
мајко
дете
шње
бити
,
ако
гадна
прву
ће
тебе
окаљати
.
Вукова
мати
била
је
најпакоснија
зипаруша
у
околини
,
није
ни
чудо
што
јој
је
син
злобан
и
осветљив
био
.
Вуково
рђаво
срде
никако
није
могло
опростити
Мирку
што
је
о
распусту
због
њега
онако
прошао
.
У
школи
су
се
једанпут
препирали
двојица
чији
су
боље
газде
.
Мало
по
мало
па
је
могло
и
до
свађе
доћи
.
Онај
сиромашнији
,
кад
је
већ
моро
признати
да
његови
мање
имаду
,
теде
бар
да
побије
важност
имању
оног
другог
.
—
Лако
је
вама
имати
,
кад
се
у
вашој
кућа
сакривају
лопови
,
ето
сав
свет
говори
да
је
вазда
кућа
лоповска
што
други
неможе
тако
ко
ви
,
ваљда
баш
нисте
ви
најбољи
на
свету
.
Мирко
да
мир
учини
,
одговори
на
то
овом
разљућеном
парничару
:
неморају
његови
зато
лопови
бити
,
можда
и
они
знаду
оне
чини
,
што
и
мој
отац
зна
.
Вук
није
чекао
на
крај
преповетке
,
него
ома
стрпо
у
главу
то
што
је
од
Мирка
чуо
,
па
кад
је
отишо
из
школе
кући
,
а
он
удри
кити
оцу
:
Како
је
Мирко
преповедо
у
школи
,
да
чича
Добрен
има
чине
,
па
како
је
опчинио
њину
кућу
,
да
зато
они
све
унатрашке
иду
,
видиш
,
каже
,
да
није
он
вештац
,
зар
би
им
била
марва
тако
дебела
,
па
какав
је
он
па
жена
.
Мирка
,
вели
,
да
удариш
по
једном
образу
други
би
му
пуко
,
а
и
морају
бити
таки
,
кад
се
све
од
сами
срдаца
ране
,
да
што
би
наша
марва
ишла
тако
ко
без
срца
,
то
је
оно
отац
,
што
ти
мислиш
да
у
вашој
кући
није
чист
посо
.
Ил
је
сам
чича
Добрен
закопо
чини
у
нашој
кући
ил
у
договору
са
оном
нашом
матором
вештицом
.
Баћа
Страшимир
био
је
и
од
себе
лак
на
зло
.
Ома
тај
дан
оде
у
село
суду
и
тужи
чича
Добрена
да
је
вештац
и
да
је
ма
ди
у
његовој
жући
закопо
чине
.
Кнез
пошље
по
чича
Добрена
.
Чича
Добрен
кад
чу
зашто
га
на
суд
зову
узме
своја
четир
најјача
вола
,
своју
жену
и
децу
,
своје
слуге
и
сав
свој
алат
за
рад
па
ајд
кнезу
.
—
Чича
Добрене
,
вели
му
кнез
,
тужи
те
баћа
Страшимир
,
да
ти
имаш
неке
чине
,
и
да
таманиш
његову
кућу
.
Чича
Добрен
сасвим
равнодушно
одговори
:
јест
,
господар
кнеже
,
ја
имам
чине
и
ено
ји
на
пољу
,
ако
ти
је
по
вољи
да
видиш
.
Кнез
изађе
напоље
а
чича
Добрен
му
покаже
своје
рало
и
орало
и
здраву
и
снажну
чељад
своју
.
—
Још
да
сам
ти
,
вели
,
мого
донети
моје
рано
устајање
и
доцне
легање
,
и
сву
муку
и
зној
мој
,
онда
би
видио
све
моје
чине
.
Кнез
кад
чу
овај
мудри
одговор
и
сам
увиди
да
је
тако
,
па
се
окрену
Страшимиру
:
Видиш
пакосна
гујо
једна
,
куд
те
је
та
пуста
глава
твоја
занела
,
да
на
поштене
људе
зло
потвараш
,
утворо
једна
!
знам
ја
тебе
добро
