јеловише
,
нарочито
недељом
,
онда
ме
рана
стаје
петнаест
форината
.
Све
што
сам
побројао
дакле
месечно
триест
и
осам
форината
.
Од
тога
ми
увек
преостају
месечно
неколико
десетака
,
што
скупљан
за
ванредне
прилике
,
за
новогодишњи
бакшиш
и
моју
славу
светог
евангелисту
Марка
.
Као
што
видите
преостаје
ми
од
редовног
прихода
четири
до
шест
форината
месечно
.
Како
овим
животом
живим
већ
више
од
десет
година
,
то
имам
преко
пет
стотина
форината
уштеде
у
штедионици
,
а
код
куће
око
сто
форината
,
што
чувам
за
случај
несреће
.
Понекад
и
више
зарађујем
,
нарочито
у
млађим
годинама
имађах
скоро
за
трећину
више
прихода
,
али
тада
сам
и
више
радио
,
но
једна
велика
бољка
оте
ми
тадашњу
моју
тековину
.
Сад
не
могу
толико
да
радим
,
јер
ми
је
мој
једнолики
и
уморни
посао
већ
постао
несносним
,
те
га
лаганије
отаљавам
.
И
очи
су
ми
ослабиле
.
Зато
неће
да
ме
произведу
за
ревизора
,
а
не
могу
да
се
решим
да
употребљавам
наочаре
.
Плата
ми
,
до
душе
,
не
би
била
већа
,
али
посао
лепши
и
лакши
,
те
бих
имао
више
снаге
за
већу
споредну
зараду
,
мислим
чак
око
дваес
форината
могао
бих
споредно
имати
,
а
то
би
за
мене
био
огроман
приход
и
велика
срећа
.
Мој
живот
има
једну
лепу
засновицу
,
један
врховни
идејал
:
да
постанем
ревизором
.
Све
је
то
причао
испрекидано
за
време
ручка
.
Павле
је
поручио
вина
,
каве
и
цигаре
,
те
су
после
ручка
ту
и
даље
остали
седећи
.
Кад
су
ручали
,
коректор
рече
:
—
Али
нисмо
ту
,
да
о
мени
говоримо
,
већ
о
вами
и
о
оном
старом
лакрдијашу
,
како
га
назвасте
.
—
Да
,
он
и
ја
—
ми
смо
већ
у
велико
познаници
,
а
ја
о
њему
ништа
изближе
не
знам
.
—
Ви
сте
,
дакле
,
већ
познаници
.
То
сам
предвидео
,
али
против
тога
се
не
може
ништа
.
То
је
судбина
.
Он
се
сваким
упозна
,
с
ким
само
зажели
.
Рекосте
да
је
био
код
вас
,
и
то
на
онај
начин
.
Да
,
то
се
са
свим
подудара
са
његовом
нарави
.
—
Ви
сте
ми
одмах
при
првом
нашем
састанку
рекли
да
се
од
њега
ваља
чувати
.
—
Да
,
рекох
и
велим
и
сад
.
—
Ја
ћу
вам
бити
благодаран
,
ако
ме
обавестите
.
—
Мени
је
јако
жао
,
што
то
не
могах
учинити
раније
,
али
он
је
на
вас
бацио
око
пре
него
што
сте
се
са
мном
упознали
.
И
моја
опомена
дође
управо
доцкан
,
јер
он
је
ваше
прилике
испипао
и
вашу
нарав
испитивао
још
онда
,
када
вам
он
још
неје
пао
у
очи
.
—
Чудо
,
те
ме
нико
од
другова
не
упозори
.
—
Не
,
то
неће
нико
учинити
,
јер
се
он
само
некима
приближује
,
и
ови
ћуте
.
Други
пак
о
њему
знају
мало
.
—
Чудноват
човек
!
—
То
сам
вам
хтео
рећи
и
ја
.
—
Је
ли
непоштен
.
—
Није
и
немојте
мислити
ни
да
је
мангуп
.
Његова
опасност
лежи
у
његовој
великој
моћи
завођења
.
Павле
одобраваше
:
—
То
сам
и
ја
приметио
.
—
Знам
да
сте
имали
већ
прилике
.
—
одговори
коректор
.
—
Он
се
не
може
назвати
оним
именом
,
које
би
мм
као
друштвеној
јединици
највише
приличило
:
он
није
само
пропао
ђак
,
за
њега
би
се
најпре
и
најправилније
могло
рећи
,
да
је
пропали
ђеније
.
Јер
спада
у
ред
врло
даровитих
људи
.
Здрав
и
енергичан
,
са
оштрим
оком
,
он
се
врло
много
мувао
по
свету
,
а
још
пре
тога
био
је
јако
начитан
.
Овој
је
теоријској
спреми
придружио
доцније
најтемељније
практично
искуство
.
Али
,
пропадајући
једном
,
он
није
више
хтео
да
се
узвине
на
старо
место
,
јер
су
и
сувише
биле
патње
и
ударци
,
које
му
је
средина
његова
намењивала
.
Са
највећим
одушевљењем
и
сталношћу
задрта
човека
бацио
се
на
остварење
идајала
којима
служи
прецизно
,
неуморно
и
поштено
.
Као
одмор
у
своме
говору
коректор
куцне
у
чашу
Павлову
,
и
пошто
се
здравише
,
он
настави
.
—
То
му
је
идејална
слика
.
Стварна
је
пак
у
овоме
:
По
пореклу
,
ко
ће
га
знати
шта
је
.
Чули
сте
да
говори
све
језике
,
али
ни
један
добро
,
осим
свој
матерњи
,
што
ће
бити
или
пољски
или
немачки
.
Он
је
агенат
,
о
томе
немам
сумње
,
какве
међународне
алијанције
,
за
чије
се
сврхе
заузима
и
душом
и
телом
.
Изгледа
да
је
он
одређен
да
дела
међу
интелигенцијом
,
а
има
повереника
у
свима
редовима
.
Врло
је
вешт
,
јер
своје
нове
,
и
може
се
рећи
антипатичне
идеје
протура
са
пуно
духа
,
енергије
и
издржљивости
.
—
Је
ли
онда
одиста
сиромашан
?
—
упита
Павле
.
—
Не
,
није
,
врло
је
богат
,
али
у
овом
смислу
.
Он
је
дао
оставку
на
живот
,
којим
живи
буржоазија
,
као
,
по
Богу
,
и
ја
.
Нема
средстава
да
живи
аристократском
повученошћу
,
да
из
своје
палате
или
са
свога
спахилука
презире
свет
;
а
нема
воље
,
ни
подобности
,
да
се
спусти
ниже
.
Због
тога
он
троши
само
онолико
,
колика
му
је
стварна
,
телесна
потреба
.
Кроз
његове
руке
пролазе
хиљаде
месечно
,
све
му
се
то
поверава
без
признанице
,
ето
и
ви
му
дајете
нешто
,
од
мене
не
прима
,
и
он
с
тим
новцем
чини
фактичка
добра
.
По
некад
измишљава
начине
,
да
потражи
тајну
или
стидљиву
сиротињу
на
најдуховитије
начине
,
које
само
он
може
измислити
.
У
публици
се
о
њему
мисли
,
да
је
или
слободни
зидар
или
социјалиста
,
или
тајни
Јеврејин
,
па
чак
полицијска
ухода
,
нека
врста
ажан-провокатера
,
да
би
у
одсудном
часу
власт
могла
да
зна
на
чему
је
,
ако
би
избила
на
површину
каква
озбиљна
револуцијонарна
акција
.
Но
ја
мислим
да
би
он
,
напротив
,
у
таквом
случају
за
тренут
ока
постао
правим
приређивачем
те
акције
,
а
можда
и
вођом
.
—
То
је
он
онда
нека
врста
Марата
,
—
упаде
Павле
.
—
Марат
и
Монтескије
,
а
можда
и
Наполеон
,
ко
ће
га
знати
,
јер
је
по
свој
прилици
пређе
био
официр
.
Засада
је
он
ипак
само
Диоген
.
—
Ама
може
ли
се
паметан
човек
одати
овим
лудоријама
?
—
Може
,
—
одговори
озбиљно
Нинчић
,
—
ако
је
врло
несрећан
.
Павле
ућута
и
после
исприча
своме
пријатељу
потанко
његов
ономадашњи
састанак
са
Чилагом
.
—
То
вам
се
он
онда
показао
само
са
једним
врло
сићушним
делом
своје
моћи
.
То
је
био
само
увод
,
и
ја
желим
да
не
будете
несрећни
,
јер
ћете
му
пасти
шака
.
Павле
се
трже
и
запита
:
—
Ама
,
у
ком
смислу
велите
ви
то
?
—
На
то
се
питање
још
сад
не
може
одговорити
,
—
рече
Нинчић
,
—
пошто
немам
част
познавати
вашу
прошлост
,
намере
,
карактер
и
прилике
,
уопште
вашу
особу
.
Али
већ
и
по
оном
,
би
се
што
по
изгледу
могло
рећи
,
ви
не
спадате
у
врсту
обичних
ђака
.
Како
ми
изгледа
,
имате
више
времена
и
да
сте
ту
само
да
допуните
своје
знање
:
но
ваша
јако
осетљива
природа
,
и
очигледно
незадовољство
са
вашим
положајем
види
се
по
спољашњости
,
ма
да
сте
ових
последњих
дана
као
измењени
.
Како
му
драго
,
ове
су
прилике
подобно
земљиште
за
Чилага
,
осим
тога
ви
сте
склони
да
га
слушате
.
Он
све
то
види
и
њему
је
то
засад
довољно
.
—
Ама
,
то
ми
је
све
неразумљивије
.
—
„
Биће
вам
разумљиво
једном
“
,
има
обичај
Чилаг
да
говори
;
то
вам
кажем
и
ја
још
сад
унапред
.
—
Зашто
„
још
сад
у
напред
“
?
Не
бисте
могли
рећи
ништа
одређенијег
?
—
Видим
да
нисте
задовољни
са
мном
,
и
да
вас
не
могу
уверити
,
и
,
како
изгледа
,
моје
ће
опомене
проћи
без
успеха
.
Но
ја
ћу
чинити
своју
дужност
.
Нећу
да
кажем
да
вас
Чилаг
хоће
по
што
по
то
;
он
ће
свакојако
бити
наметљив
,
али
ће
вас
напустити
,
кад
види
да
сте
јаки
.
Нинчић
сркну
вина
,
па
настави
:
—
У
осталом
моје
опомене
не
би
могле
имати
вредности
без
Чилагова
наваљивања
.
Није
ли
он
започео
своју
акцију
,
то
оне
отпадају
по
себи
.
Моја
је
цел
,
само
да
вам
означим
опасност
.
Ви
то
сад
не
можете
разумети
,
а
не
могу
ни
ја
знати
како
ће
то
да
изгледа
,
али
свакако
биће
ваш
спас
,
ако
се
у
тренутку
опасности
опоменете
на
мој
савет
и
отиснете
се
из
смртоносне
струје
.
Кад
виде
Павлово
уозбиљено
лице
,
коректор
настави
:
—
Чилагове
идеје
нису
лудорије
,
оне
су
плод
вековних
патњи
,
али
њихова
несрећна
је
страна
да
оне
потребују
само
оним
бедницима
,
којих
памет
није
толико
развијена
,
да
их
оствари
,
она
дакле
прибегава
умним
људима
да
их
задобије
,
међутим
оне
овима
не
требају
,
па
ако
се
ови
ипак
одаду
њима
,
они
сасвим
природно
падају
у
талог
где
оне
цветају
.
Ја
не
презирем
тај
талог
,
он
је
потребан
и
користан
;
у
првим
нашим
друштвеним
зачецима
он
је
био
наша
средина
,
можда
нас
је
и
произвео
,
али
свакако
у
њ
не
треба
пресадити
оно
што
ће
у
њему
угинути
,
јер
онда
где
је
корист
од
таког
поступка
?
Мачак
,
дакле
,
тражи
мајмуна
,
да
му
из
ватре
вади
кестење
:
мачак
је
гладан
,
нема
сумње
да
с
правом
тражи
и
праведно
је
да
се
нахрани
,
али
шта
ће
ту
мајмун
?
Они
се
насмејаше
.
—
Међутим
,
—
настави
Нинчић
,
—
не
треба
сметати
с
ума
да
је
и
Чилаг
у
праву
.
И
то
га
право
чини
силним
.
Ви
сте
већ
имали
прилике
,
да
назирете
његову
моћ
.
Али
он
се
на
мене
љути
,
што
ја
не
умем
да
лечим
рану
коју
им
он
показује
;
као
да
сам
ја
крив
што
нисам
доктор
.
Дете
треба
да
се
роди
;
случај
је
компликован
,
најбољи
лекари
не
знају
шта
ће
;
али
он
вас
је
шчепао
за
косу
,
довукао
до
постеље
и
раздрао
се
:
Помози
!
Јесте
ли
ви
криви
што
нисте
специјалиста
?
—
Па
каква
је
смисао
такве
радње
његове
?
—
упита
Павле
.
—
Понављам
,
он
је
у
праву
што
тражи
помоћи
,
само
му
начин
не
ваља
.
Стога
,
што
мислим
да
је
у
праву
,
ја
са
њиме
,
као
што
сте
видели
,
поступам
попустљиво
,
јер
га
сажаљевам
.
Предвиђам
,
да
ће
,
ако
још
уживи
,
а
он
је
здрав
,
пропасти
,
но
донде
ће
починити
силу
зала
,
можда
са
поштеном
душом
.
Ја
бих
му
помагао
,
радио
бих
на
спасењу
његову
и
оних
који
га
обдржавају
,
већ
колико
могу
,
да
то
допушта
његова
жестина
.
Али
он
је
и
сувише
изгубио
,
а
да
му
се
може
надокнадити
.
Кад
му
Павле
не
одговори
,
он
настави
.
—
Па
још
,
признајем
,
ја
га
у
свему
и
не
разумем
.
Он
је
идеје
поцрпао
на
лицу
места
,
он
их
зна
са
основом
њиховом
,
где
су
никле
;
док
овамо
још
тек
у
одломцима
стижу
дела
Ласалова
,
јавна
предавања
Бихнерова
.
Он
је
можда
телесна
представа
њихове
науке
.
Да
хоће
да
пише
,
а
то
неће
да
чини
,
јер
презире
књижевност
,
био
би
раван
онима
.
Није
тако
страстан
као
Ласал
,
ни
симпатичан
као
Маркс
,
нити
мудар
као
Шулце-Делич
,
али
је
од
њих
по
духу
свежији
и
бар
њима
раван
,
како
он
сам
вели
...
Но
ја
сам
вам
овде
напунио
уши
туђом
бригом
,
а
време
пролази
...
Ипак
бих
још
хтео
да
вам
кажем
ово
,
—
настави
.
—
Из
свега
овога
ја
изводим
закључак
,
да
су
те
идеје
по
вас
опасне
,
јер
нећете
умети
са
њима
ништа
да
урадите
,
а
изгубићете
уз
то
најлепши
део
свога
живота
и
,
можда
,
још
згодније
прилике
за
леп
и
срећан
живот
.
Ја
се
бојим
,
да
ће
вам
он
бити
главна
препрека
,
јер
је
он
,
као
што
рекох
,
силан
и
има
врло
вешту
методу
.
Он
ће
вам
најпре
,
тако
рећи
,
испразнити
душу
обарајући
један
по
један
ваших
идејала
,
износећи
вам
супротне
и
одвратне
стране
ствари
и
побијајући
вас
показивањем
црних
слика
,
каквих
живот
у
довољној
мери
пружа
,
па
кад
вам
је
душа
празна
и
када
сте
у
неколико
и
приуготовљени
,
он
у
њу
тада
усађује
своју
мисао
.
Па
да
је
још
само
то
!
Он
ућута
,
махну
руком
,
сркну
вина
,
па
додаде
:
—
Али
,
махнимо
то
.
Ви
сте
ме
,
мислим
,
добро
разумели
,
бар
смер
мој
сте
схватили
и
све
друго
било
би
само
понављање
.
—
Ипак
бих
вас
молио
,
г
.
Нинчићу
,
да
и
даље
будете
мој
саветодавац
,
и
да
ме
у
свему
,
што
би
ми
изгледало
сумњиво
,
обавестите
.
—
То
ћу
чинити
,
али
биће
тешко
.
—
Зашто
?
—
Јер
не
познајем
довољно
ваше
прилике
,
као
што
мало
пре
рекох
.
Преко
Павлова
чела
прође
лак
облак
;
он
се
замисли
,
затим
,
као
да
се
реши
на
нешто
,
настави
:
—
Ја
ћу
вас
посветити
у
моје
прилике
,
ако
вам
то
не
буде
на
досади
.
—
Напротив
,
мени
ће
бити
мило
.
У
мојој
поновљеној
примедби
могли
сте
увидети
посредан
позив
на
то
.
Мислим
,
нећете
сматрати
за
наметање
,
ако
признајем
,
да
бих
вас
волео
познати
онаквог
какви
сами
себе
схватите
.
—
А
ако
то
у
вашим
очима
не
буде
баш
повољно
по
мене
?
—
упита
младић
.
—
Ах
,
моје
су
очи
ослабиле
у
напрегнутом
раду
.
Моје
негодовање
нашкодиће
вам
онолико
,
колико
би
вам
моја
наклоност
могла
бити
пробитачна
,
—
одговори
Нинчић
.
—
Али
ја
бих
ипак
волео
да
ми
будете
пријатељ
,
—
мољаше
онај
.
Коректор
му
на
то
рече
:
—
Стеван
Нинчић
не
спада
у
људе
,
који
имају
велик
избор
,
ипак
он
се
не
подаје
првом
пријатном
утиску
своме
;
међутим
могу
вам
рећи
,
да
сте
ви
већ
задобили
пријатељство
његово
.
Коректор
је
рекао
озбиљним
лице
и
својом
меким
дубоким
гласом
,
који
је
већ
с
почетка
пријатно
утицао
на
Павла
,
сада
пак
Павле
не
могаде
а
да
му
не
стисне
руку
.
—
Хвала
вам
;
и
ја
немам
друкчије
да
вам
покажем
своју
радост
,
до
да
будем
искрен
.
—
Ја
вас
слушам
.
—
Ви
сте
ми
учинили
љубав
,
—
рече
Павле
.
—
за
коју
вам
се
никад
нећу
моћи
достојно
одужити
,
и
дужност
ми
је
да
вам
се
најпре
захвалим
на
Вашем
пријатељству
.
Ви
извесно
и
не
слутите
да
је
та
Ваша
услуга
учинила
обрт
у
моме
животу
?
—
Не
,
то
одиста
нисам
слутио
.
Видим
само
да
сте
од
забаве
Джоке-клуба
веселији
и
да
се
јако
оправљате
.
—
Ја
сам
сваку
забаву
посећивао
,
јер
сам
неког
тражио
,
и
случај
је
хтео
да
га
нађем
баш
на
оној
забави
,
на
коју
сте
ми
ви
набавили
приступа
.
—
То
ми
је
мило
,
и
желим
да
сте
се
тим
сусретом
користили
.
—
Да
,
и
још
како
сам
се
користио
!
Молим
,
познајете
ли
породицу
...
грофова
...
Јанковићевих
?
—
рече
опрезно
Павле
.
Коректор
га
погледа
,
затим
полагано
рече
:
—
Има
их
много
;
за
коју
питате
?
—
Е
,
то
вам
не
умем
рећи
.
Нисам
знао
да
их
има
више
.
—
Да
,
има
их
отприлике
двадесет
и
шест
,
које
грофовских
,
које
баронских
.
—
Јесу
ли
Срби
?
—
Па
,
јесу
.
Управо
,
како
да
вам
кажем
.
—
Лепо
,
јесу
ли
Хрвати
или
Срби
?
—
Они
су
већином
православни
,
али
припадају
племству
ове
краљевине
.
Од
наше
су
се
народности
одвојили
давно
,
као
многе
друге
наше
славне
и
отмене
породице
.
Ово
одвајење
нарочито
у
последње
доба
бива
нагло
.
Већ
дедови
им
нису
говорили
српски
.
—
Сад
разумем
.
—
Шта
?
—
Казаћу
вам
случај
.
Ја
сам
се
са
једном
од
тих
породица
сусрео
у
Србији
,
и
то
са
женском
страном
.
Усред
Србије
у
једном
малом
местанцету
.
—
Како
то
?
Павле
му
тада
исприча
догађај
у
Баточини
.
Кад
је
довршио
додаде
:
—
И
сада
разумем
усклик
једне
од
њих
:
Да
им
светли
преци
нису
требали
да
забораве
матерњи
језик
.
Чудновата
прилика
.
—
То
је
занимљив
случај
,
—
рече
Стеван
Нинчић
,
—
али
још
не
налазим
зашто
да
је
чудноват
?
—
За
мене
је
чудноват
!
Камо
среће
да
је
остао
ништа
више
до
само
занимљив
.
Нинчић
га
љубопитљиво
погледа
.
—
Ја
сам
због
те
породице
овде
,
—
објасни
му
Павле
.
—
Где
?
—
У
Пешти
,
на
университету
,
или
управо
по
јавним
местима
овога
града
...
У
друштву
је
било
четири
женских
:
мајка
,
крупна
достојанствена
;
сестра
,
мала
,
сува
са
веома
привлачним
и
симпатичним
лицем
;
једна
госпођица
,
жива
,
лепа
,
окретна
.
—
А
,
а
!
—
И
једна
најмлађа
,
најлепша
.
—
Знате
ли
њено
име
?
—
Знам
;
зове
се
Агнеша
.
—
Дакле
,
ту
је
чвор
!
—
узвикну
коректор
весело
.
—
Познајете
ли
их
?
—
Не
.
Откуд
бих
их
познавао
?
Чак
и
не
знам
који
су
.
—
Стан
им
је
у
улици
Надвојводе
Карла
број
43
.
—
У
том
крају
има
много
великашких
кућа
;
не
знам
...
.
Али
чекајте
,
покушаћемо
нешто
.
У
новинама
сам
чешће
читао
то
презиме
;
овде
се
,
као
што
знате
,
свака
ситница
меће
у
новине
о
извесним
личностима
.
Ако
се
сећам
,
у
извештајима
са
забава
,
читао
сам
име
грофице
Агнеше
Јанковићеве
.
Чекајте
,
како
ли
стоји
обично
:
„
та
и
та
грофица
Јанковићева
рођена
та
и
та
са
ћерком
Агнешом
“
,
која
ли
је
,
...
чекајте
...
не
могу
да
се
сетим
.
—
Сетите
се
,
молим
вас
.
—
Да
се
то
тако
може
!
—
Ах
,
међутим
тако
бих
волео
да
знам
на
чему
сам
;
живот
ми
зависи
од
тога
.
—
Можда
ћу
се
сетити
;
ви
,
молим
,
продужите
,
можда
ћу
се
доцније
сетити
.
И
Павле
продужи
да
прича
о
своме
доласку
овамо
и
о
састанку
на
игранци
.
Кад
је
довршио
,
наста
тишина
између
њих
,
дуга
и
несносна
,
али
је
ни
један
не
прекиде
.
Осећали
су
да
је
ово
ћутање
судбоносно
;
коректор
зато
што
није
знао
шта
да
одговори
по
овако
важној
ствари
;
а
Павле
због
тога
што
му
се
чињаше
да
од
прве
изговорене
речи
зависи
његова
срећа
или
несрећа
.
На
послетку
проговори
Нинчић
:
—
Ви
сте
,
дакле
,
упали
у
једну
велику
и
опасну
ситуацију
.
И
ја
се
чудим
вашој
смелости
.
Павле
,
у
толиким
душевним
борбама
очеличен
,
није
се
застидео
на
овај
прекор
,
већ
са
суморним
лицем
и
са
набраним
челом
рече
:
—
Чудите
се
једино
неодољивој
моћи
мојега
осећања
.
—
Нека
буде
тако
.
—
Ја
знам
да
сам
несрећан
,
господине
Нинчићу
,
али
ми
није
могуће
поновити
пред
вами
све
што
сам
препатио
,
и
ако
би
то
могло
да
објасни
целу
ствар
и
да
ме
у
вашим
очима
,
можда
,
и
одбрани
.
Више
пута
ми
рекоше
да
спадам
у
ред
озбиљнијих
младића
;
можда
образовање
и
моја
спрема
довршена
је
у
основи
;
дваест
шест
ми
је
година
;
у
мојој
земљи
нога
ми
чврсто
стоји
на
чврстој
подлози
,
имам
будућности
,
као
што
се
вели
:
ал
’
ја
сам
се
са
свима
овим
изгледима
бацио
у
наручје
своје
људске
слабости
.
То
сам
досад
чинио
са
неком
надом
,
да
овај
мој
чин
није
безуман
,
да
није
безнадеждан
.
Да
,
али
о
томе
ја
још
нисам
уверен
.
И
дођох
код
вас
,
да
вас
запитам
,
шта
ви
о
томе
велите
?
...
Наста
кратко
ћутање
,
које
опет
прекиде
Нинчић
озбиљно
и
одлучно
:
—
Све
стоји
до
прилика
.
Нема
сумње
,
да
,
апсолутно
узев
,
ви
имате
права
да
,
као
мушки
члан
друштва
,
изустите
своју
реч
,
али
би
била
велика
штета
и
грех
,
везати
се
својим
осећајима
,
ако
та
реч
не
буде
повољно
примљена
или
ако
буде
одбијена
;
но
,
још
једнако
апсолутно
узев
,
ви
сте
у
праву
,
кад
вас
хоће
она
,
коју
ви
захтевате
.
Јесте
ли
о
томе
поуздани
?
Павле
муцкајући
одговори
:
—
Ја
је
...
још
нисам
...
ни
ословио
.
—
Јесте
ли
покушали
?
—
Још
нисам
.
—
Лепо
;
ваше
је
да
покушате
.
Павле
радосно
узвикну
:
—
Ви
ми
то
саветујете
?
—
Молим
да
се
разумемо
.
Ја
вам
то
саветујем
с
погледом
на
неодољивост
ваших
осећаја
;
јер
ми
ви
сами
кажете
да
сте
се
сав
бацили
у
наручје
своје
људске
слабости
.
Ту
више
нема
другог
излаза
до
одлучнога
корака
.
—
То
и
ја
знам
,
но
да
ли
могу
имати
наде
?
—
Ако
нисте
довољно
јаки
ни
у
својим
осећајима
,
шта
онда
тражите
од
мене
?
—
рече
коректор
строго
.
—
Ако
вам
је
љубав
велика
и
истинита
и
ако
вам
је
срце
на
свом
месту
,
оно
вам
је
требало
већ
дати
каква
знања
,
да
не
волите
залуду
.
Павле
поплашено
погледа
у
коректора
:
—
Откуд
бих
смео
то
претпоставити
?
А
и
да
је
тако
,
шта
знам
ја
да
ли
ћу
постићи
смер
,
на
коју
ме
ова
луда
несрећна
мисао
гони
.
—
То
стоји
до
ваших
и
до
њених
прилика
.
Да
је
то
једна
осиротела
или
пропала
великашка
породица
,
онда
не
бих
трошио
ни
речи
,
ако
вас
девојка
хоће
,
јер
знам
да
сте
ваљан
младић
.
Али
ако
је
то
,
као
што
,
на
жалост
,
морам
претпоставити
по
свему
што
ми
испричасте
,
ако
је
то
одиста
једна
од
најотменијих
девојака
,
онда
ваше
право
још
није
довољно
утврђено
том
квалификацијом
што
сте
ви
ваљан
младић
.
Павле
потресен
одврати
:
—
Ни
кад
ме
она
хоће
?
—
Ни
онда
.
—
Па
чији
пристанак
ту
онда
треба
још
,
а
да
буде
неминован
?
—
Неминован
је
пристанак
свију
оних
фактора
,
од
којих
је
девојка
зависна
.
—
Ох
,
па
шта
треба
да
радим
?
—
упита
Павле
,
почињући
да
очајава
.
Коректор
га
озбиљно
запита
:
—
Јесте
ли
имали
грижу
савести
?
Јесте
ли
што
себи
пребацивали
,
кад
сте
се
са
самим
собом
борили
?
—
Јесам
,
пуно
којешта
.
—
Онда
није
нужно
да
вам
ја
кажем
,
ваша
је
душа
погодила
сама
.
После
дуге
почивке
Павле
дубоко
уздахну
,
затим
рече
:
—
Ви
се
,
дакле
,
у
том
погледу
изједначавате
са
мојом
душом
.
А
знате
ли
шта
ми
она
пребацује
?
Да
сам
слаботиња
,
јер
не
могу
да
се
отргнем
од
пропасти
;
да
сам
кривоклетник
,
јер
сам
погазио
завет
учињен
у
једном
од
најсветијих
и
најозбиљнијих
тренутака
мога
живота
;
да
сам
убијца
,
и
то
убијца
своје
мајке
,
коју
сам
својом
безобзирном
уображеношћу
отерао
у
смрт
;
да
сам
варалица
,
јер
сам
варао
оца
и
данас
непрестано
варам
оног
честитог
старца
који
ми
је
уместо
оца
;
да
сам
бездушник
;
јер
за
своју
ниску
судбину
хоћу
да
вежем
једну
невину
,
младу
,
и
узвишену
душу
;
да
сам
малоуман
,
јер
силом
хоћу
оно
што
за
мене
није
достижно
;
да
сам
и
лажов
,
јер
је
овако
дело
пуста
лаж
;
да
сам
пропалица
...
пропалица
,
јер
сам
ту
на
путу
пропасти
,
видим
,
кад
ми
се
већ
и
један
Чилаг
смео
да
приближи
,
јер
сам
му
згодно
градиво
...
—
Лакше
,
младићу
,
лакше
.
Почињете
да
обраћате
на
се
пажњу
каванског
света
...
Немојте
се
срдити
,
ја
сам
вам
одмах
у
почетку
рекао
,
да
бих
вас
радо
држао
за
оно
за
што
ви
сами
себе
држите
.
—
Ви
сте
то
рекли
,
што
ме
још
не
знађасте
.
—
И
сад
вас
само
делимице
знам
.
Молим
,
ако
хоћете
да
се
добро
разумемо
,
кажите
ми
како
вам
се
заметнуо
овај
осећај
?
Но
чекајте
,
—
дода
брзо
,
кад
виде
да
ће
Павле
да
падне
у
ватру
,
—
ово
питање
треба
да
се
постави
практичније
.
Ви
знате
ко
је
она
,
...
а
ко
сте
ви
?
Павле
размишљаше
како
да
одговори
,
за
то
време
Нинчић
куцну
о
чашу
,
и
зовну
момка
.
—
Имате
ли
бројеве
ма
каквих
овдашњих
новина
од
последњих
десет
дана
?
—
Сумњам
да
ће
их
бити
,
—
одговори
момак
.
—
Но
видећу
.
—
Чекајте
;
онда
боље
донесите
ми
последња
два
броја
каквог
недељнога
листа
.
—
То
ћемо
,
по
свој
прилици
,
имати
.
—
Шта
ће
вам
то
?
—
упита
Павле
,
кад
се
момак
удали
.
—
Забава
Джоке-клуба
била
је
,
чини
ми
се
,
прошле
,
или
претпрошле
недеље
.
—
Претпрошле
.
—
Е
,
онда
,
како
је
та
забава
била
врло
сјајна
и
одабрана
,
то
ће
извесно
бити
не
само
извештаја
у
тим
новинама
,
већ
ће
бити
набројана
и
познатија
имена
што
су
ту
била
.
Отменије
женскиње
биће
свакако
набројано
,
а
од
сиромашнијих
само
оне
што
су
биле
веома
лепо
одевене
,
—
рече
коректор
иронично
.
Момак
донесе
тражена
два
броја
.
Коректор
поче
тражити
.
—
Ево
:
„
Игранка
Джоке-клуба
“
...
ево
имена
...
Ха
,
ето
ваше
грофице
:
„
Супруга
грофа
Тиме
Јанковића
,
рођена
кнегиња
Александра
де
През
са
кћерком
Агнешом
“
—
итд
.
Има
још
имена
...
ето
то
су
ти
ваши
.
Ућуташе
и
после
дугог
ћутања
коректор
рече
:
—
Сад
знам
ко
су
.
То
је
једна
од
најбогатијих
,
највећих
и
најсилнијих
породица
у
земљи
.
Кнежеви
де
През
,
одакле
је
грофица
,
спадају
у
владаоце
...
А
...
ко
сте
ви
?
Павле
покри
лице
рукама
.
—
Но
,
признајем
,
—
тешаше
га
Нинчић
,
—
сувише
сам
суров
био
;
опростите
.
Несугласица
сувише
јако
пада
у
очи
,
а
ја
је
још
увећавам
.
Молим
,
господине
Ђурићу
,
умирите
се
и
говорите
ми
даље
.
Говорите
ми
о
себи
самом
;
тако
ћемо
се
најлакше
споразумети
.
Говорите
.
—
Кажите
ми
,
—
проговори
Павле
,
—
чему
се
могу
надати
.
—
И
ако
вас
видим
јако
погруженог
,
не
могу
да
вас
тешим
ничим
стварним
.
Павле
тужно
рече
:
—
Боље
да
сам
послушао
своју
мајку
.
—
Да
,
мајке
у
том
погледу
најбоље
саветују
.
То
је
било
и
са
мном
.
И
ја
сам
био
у
истом
положају
као
и
ви
.
Ја
сам
вам
о
томе
нешто
напоменуо
при
почетку
нашега
познанства
...
Причајте
ми
о
вашем
завичају
и
о
вашој
мајци
.
И
тада
се
удубише
у
занимљив
и
заносан
разговор
.
Мислим
,
свак
од
читалаца
и
читатељица
имао
је
у
своме
животу
прилика
да
ужива
у
оном
ретком
задовољству
што
нам
пружа
разговор
са
оним
кога
ценимо
и
волимо
,
—
ако
се
тај
разговор
тиче
наших
најмилијих
осећаја
.
Ми
смо
дубоко
и
дуго
тајили
што
нам
је
на
срцу
,
међутим
тако
смо
јако
желели
да
то
,
што
нас
чини
срећним
али
што
није
за
свакога
,
саопштимо
оном
који
ће
нас
разумети
,
који
нам
је
по
души
раван
,
чије
груди
надимају
иста
узбуђења
.
А
како
ли
је
ова
измена
мисли
пријатнија
и
лепша
у
младости
,
где
се
мисао
исказује
у
оном
облику
у
ком
се
родила
;
где
она
од
срца
непосредно
искочи
на
усне
,
са
којих
тада
говор
тече
искрено
са
пуно
лепоте
,
духа
и
привлачне
силе
.
Тако
је
говорио
Павле
,
уживајући
и
у
своме
болу
,
и
тако
га
је
слушао
Нинчић
,
одајући
се
утиску
тренутка
.
Младић
је
износио
свеже
слике
својега
детињства
,
својега
завичаја
,
својих
засновица
;
а
коректор
се
удубио
у
ове
слике
,
које
су
за
оног
значиле
не
само
садашњост
већ
и
будућност
,
али
за
њега
далеку
прошлост
;
он
се
подмладио
слушајући
речи
пуне
топлоте
и
миља
,
пуне
чара
за
његову
изгубљену
душу
и
црпао
је
из
њих
задовољство
,
које
је
за
њ
значило
само
посматрање
неких
лепих
чаробних
слика
,
што
их
је
и
он
некада
имао
,
али
што
су
данас
већ
ишчезле
у
неповрат
.
И
тако
овој
двојици
пријатеља
прође
готово
цело
после
подне
у
занимљивом
међусобном
споразумевању
о
својим
приликама
и
сањаријама
.
Они
су
говорили
о
своме
животу
уживајући
и
сами
у
своме
разлагању
.
Причали
су
по
обичају
,
како
се
оваки
разговори
у
младости
обично
воде
,
понегде
нашироко
објашњавајући
ситнице
,
а
често
преко
крупница
прелазећи
са
неколико
речи
,
али
увек
задржавајући
се
на
оном
што
их
је
некада
чинило
срећним
,
ма
то
био
и
врло
обичан
догађај
.
ВИИ
Из
прошлости
Пријатељство
даје
срећи
већи
сјај
:
утехом
и
саучешћем
неприлике
олакшава
.
Цицеро
Павле
је
говорио
од
прилике
овако
:
„
Тамо
где
сам
се
ја
родио
има
потока
,
лугова
,
њива
,
веселих
долина
,
-
питомих
брда
,
цветних
ливада
,
сочних
пашњака
;
живописних
села
са
здравим
положајем
;
породица
задружних
са
пуно
чељади
;
мужева
радних
и
поштених
,
жена
покорних
и
родних
;
у
години
више
ведрих
но
облачних
дана
.
Тамо
љубав
није
страсна
,
јер
је
крв
питома
,
а
избор
није
велик
;
госпоштина
је
већином
са
села
;
друштвених
разлика
нема
.
Ко
коју
замилује
ону
и
добије
.
Дешава
се
ипак
,
да
љубав
остане
невраћена
,
и
тада
се
у
најгорем
случају
одбијена
страна
губи
у
чежњи
,
а
иначе
се
брзо
утеши
и
тражи
другу
прилику
.
Мала
нарођеност
,
а
богата
земља
упућује
на
неку
врсту
ведра
размишљања
,
на
философију
практичну
и
често
врло
појетичну
.
Моја
је
мајка
имала
све
особине
својега
рода
,
а
ја
сам
јој
био
најмилије
дете
.
У
нас
још
нема
много
школа
,
а
нема
их
ни
доста
,
и
оно
што
их
има
,
нарочито
по
селима
,
називају
се
зато
тако
што
то
тако
претендује
онај
сељак
,
који
у
њима
нешто
показује
деци
.
У
мом
селу
не
беше
школе
,
ја
сам
посећивао
ону
у
оближњој
варошици
;
па
како
ме
учитељ
прогласио
за
првог
ђака
,
мајка
ми
преко
оца
навали
на
задругу
,
да
ме
и
даље
школују
.
Задруга
пристане
после
извесног
одупирања
,
али
како
сам
био
син
старешине
,
брзо
продре
предлог
моје
мајке
.
Тада
они
нису
знали
да
ће
школовање
трајати
више
од
петнаес
година
.
Петнаес
година
,
то
је
век
у
животу
српскога
сељака
,
који
просечно
мало
живи
а
од
мале
зараде
.
После
мог
трогодишњег
школовања
у
јединој
средњој
школи
моје
отаџбине
,
задруга
се
жестоко
позавади
око
мене
и
хтеде
да
се
дели
.
Тада
ми
ујак
,
код
кога
сам
седео
у
Крагујевцу
,
прискочи
,
прими
на
се
бригу
око
мога
школовања
;
па
како
сам
имао
благодејања
од
Господара
,
то
се
од
задруге
тражило
само
да
ми
се
по
некад
пошаље
нешто
у
сировини
.
Тако
сврших
гимназију
и
одох
на
страну
.
Дођох
у
Париз
.
Да
ли
треба
да
вам
опишем
утисак
ове
промене
?
Како
сам
се
осећао
у
Паризу
?
То
је
било
неко
чудновато
помешано
осећање
дивљења
и
туге
.
Јер
на
мене
није
утицао
само
поглед
на
дивовске
сразмере
овога
светскога
града
,
већ
и
помисао
на
малене
почетничке
несређене
прилике
моје
домовине
.
Ја
сам
у
први
мах
био
уништен
,
и
сам
се
чудим
како
сам
се
подигао
.
—
Станем
на
један
угао
и
погледам
у
један
фењер
.
На
огромној
гранитној
плочи
стоји
диван
гвоздени
ступ
са
неколико
кракова
на
сваком
са
пет
светњака
.
Гледам
га
.
Кад
би
се
код
нас
овако
што
подигло
у
Крагујевцу
,
то
би
била
читава
парада
,
војска
би
маширала
и
банда
би
свирала
.
То
би
било
свечаност
.
Погледам
на
други
угао
:
а
оно
тамо
стоји
исто
тако
чудовиште
;
па
на
трећем
исто
,
на
четвртом
исто
.
Глава
ми
се
врти
.
Идем
даље
,
и
дођем
до
друге
раскрснице
,
—
исти
призор
,
и
тако
даље
и
тако
даље
.
—
Па
кад
је
то
тако
било
са
утисцима
при
погледу
на
спољашни
Париз
и
у
ситницама
,
а
шта
да
рекнем
о
оном
расположењу
,
кад
сам
улазио
у
зграде
где
се
чувају
збирке
,
слике
,
књиге
;
кад
сам
посећивао
и
видео
све
што
представља
напредак
целог
човечанства
на
врхунцу
свом
?
!
Али
,
срећом
,
имађах
пријатеља
,
који
су
ми
поред
сјајних
страна
показали
и
сенке
.
Пријатељи
су
обично
тако
услужни
кад
треба
да
нас
упознају
са
мрачним
странама
живота
.
—
Моје
бављење
у
Паризу
учинило
је
од
мене
оно
што
сам
данас
.
Вами
је
добро
познат
ђачки
живот
у
великим
градовима
,
а
тамо
у
Паризу
он
има
још
више
дражи
,
још
више
глибова
.
Ја
сам
уживао
једне
и
улазио
сам
у
друге
.
Нећу
да
тајим
,
да
сам
и
ја
прелазио
путеве
младићских
порока
,
и
да
сам
често
изгорео
прсте
на
сјају
кога
сам
се
хтео
дотакнути
.
Но
поред
тога
ја
сам
тамо
увек
осећао
да
сам
у
крилу
онога
што
се
зове
цивилизацијом
,
што
је
врхунац
уљудности
.
Велике
идеје
,
огромни
таласи
и
покрети
човечанскога
духа
чисто
су
запљускивали
и
гушили
моју
примчиву
словенску
душу
,
као
што
је
префињеност
њихова
пријатно
ми
надраживала
живце
.
Нема
сумње
,
ја
сам
у
Паризу
сазрео
.
Можда
сам
отуда
из
оног
света
,
где
се
обарају
престоли
и
сталежи
,
понео
собом
ону
дрскост
,
којој
сте
се
мало
час
чудили
.
Но
ја
сам
био
пре
Париза
и
у
Немачкој
.
У
крилу
ове
народности
научио
сам
волети
људе
,
ценити
пријатељства
и
мислити
на
задатак
живота
.
—
У
Паризу
на
све
то
нисам
помишљао
.
—
Блештави
сјај
царскога
двора
није
ми
могао
толико
очи
засенити
,
да
не
видим
и
,
пре
свега
,
не
научим
ценити
његову
великодушност
и
хитру
генијалност
,
—
али
оним
тихим
покретима
срца
,
што
топлом
крвљу
залевају
и
плоде
душу
,
тамо
је
већ
било
мање
.
Свакако
ови
утисци
,
спојени
,
и
борећи
се
један
с
другим
,
а
доцније
попуштајући
један
другом
,
истесаше
моју
личност
оваку
,
какву
је
данас
видите
.
Но
у
основи
ја
сам
остао
сељак
.
Жудња
за
завичајем
непрестано
ме
мучила
.
Био
сам
жељан
његова
чистога
ваздуха
,
свеже
воде
,
здраве
хране
,
слободе
у
држању
и
простодушности
.
Вратих
се
кући
.
Али
наскоро
видех
да
се
нисам
добро
познавао
.
Ја
сам
већ
био
постао
западњаком
.
Невине
кућевне
радости
са
својом
једноликошћу
нису
могле
да
ме
загреју
у
оној
мери
као
што
је
то
чинила
помена
на
њих
у
даљини
.
После
кратког
времена
већ
сам
жудео
за
образованим
светом
.
Но
полагано
се
и
ту
умирих
.
Имађах
изгледа
да
ћу
добити
положај
,
у
коме
ћу
ову
моју
потребу
моћи
,
колико
толико
,
задовољити
.
И
ја
бих
данас
био
,
можда
,
срећан
,
да
из
овог
сјајног
света
овде
одједанпут
није
пао
један
зрачак
усред
мога
срца
тамо
.
Ви
знате
тај
догађај
;
и
сад
:
—
ви
ме
познајете
.
“
На
то
ће
Нинчић
:
—
Ваше
је
казивање
непотпуно
,
но
у
годинама
се
вашим
не
може
очекивати
да
о
себи
говорите
ни
онако
како
би
ви
желели
,
камо
ли
да
себе
представите
сасвим
верно
.
Ви
сте
са
дуго
бавили
у
Паризу
.
Онде
сте
поред
узвишених
појава
човечјега
духа
могли
да
опазите
и
његове
најгнусније
манифестације
.
Ја
бих
ради
вас
самих
волео
да
знам
колико
сте
улазили
у
овај
брлог
,
јер
да
сте
улазили
о
томе
говористе
и
сами
;
но
ја
бих
по
томе
могао
приближно
оценити
каква
ће
вам
бити
будућност
у
оним
по
вас
великим
и
судбоносним
приликама
које
вас
чекају
.
Него
по
ономе
што
сте
исказали
могу
да
погодим
оно
што
сте
прећутали
...
Као
што
сте
ви
нехотице
повукли
паралелу
између
оног
напредног
света
сложених
интереса
и
између
ваше
још
малене
и
неразвијене
отаџбине
,
тако
и
мене
сусталог
борца
из
ваших
речи
удара
струја
свежег
животворног
ваздуха
.
Али
ја
вас
морам
опоменути
да
се
ова
струја
лако
може
претворити
у
буру
,
и
ви
треба
да
гледате
да
се
у
том
случају
за
времена
уклоните
са
ње
.
И
после
мале
почивке
додаде
:
—
Засад
ван
само
то
могу
рећи
;
а
за
друго
треба
сачекати
догађаје
.
Било
је
већ
доцкан
пред
вече
кад
су
се
оба
пријатеља
растали
.
За
оне
две
недеље
док
је
Павле
чекао
да
стигне
дан
посете
код
грофовске
породице
,
он
се
мало
мирније
држао
,
у
чему
су
му
била
од
велике
помоћи
упуства
и
опомене
пријатеља
му
Нинчића
.
До
душе
,
није
ни
сад
напустио
трагање
,
да
се
где
било
сусретне
са
грофицама
,
али
је
то
сад
већ
удешавао
по
извесним
плановима
,
при
којима
му
је
Нинчић
био
од
велике
помоћи
.
Прве
недеље
,
кад
је
знао
,
да
су
оне
у
Бечу
,
и
ако
још
није
тада
имао
онај
,
мало
час
описани
,
састанак
са
Нинчићем
,
прекинуо
је
био
своје
лутање
готово
сасвим
,
али
га
је
друге
недеље
наставио
опет
.
Но
имао
је
да
издржи
још
једно
искушење
.
То
је
било
у
овоме
.
Нинчић
га
је
више
пута
подсећао
на
случајности
које
би
из
његова
ванреднога
положаја
могле
да
произлазе
,
ако
би
што
погрешно
урадио
;
зато
му
је
препоручивао
опрезност
и
стрпљење
.
То
су
међутим
биле
две
особине
које
су
се
тешко
могле
слагати
са
садашњим
расположењем
Павловим
;
зато
и
наступи
жестоко
одупирање
са
његове
стране
,
кад
му
Нинчић
,
саветова
да
грофовску
кућу
посети
,
уместо
после
две
недеље
,
тек
после
месец
дана
.
—
Ви
не
треба
да
потрчите
одмах
на
одређено
време
.
То
вам
код
младе
грофице
неће
ништа
шкодити
,
али
ће
вам
код
старе
користити
.
—
Ама
да
ли
ће
отуд
произићи
баш
нека
велика
корист
?
—
Велика
неће
,
али
некоја
зацело
хоће
.
Она
је
кућа
много
уздигнута
над
вама
;
ви
не
можете
рачунати
на
то
да
ћете
тамо
произвести
какав
велики
ефекат
вашим
поступцима
били
они
ма
како
добро
прорачунати
и
ма
како
вешто
удешени
.
На
послетку
ви
тамо
нећете
имати
посла
само
са
онима
које
сада
познајете
.
У
тој
кући
по
свој
прилици
биће
још
лица
чија
је
реч
у
породици
уважена
,
можда
и
пресудна
;
у
њој
на
пр
.
свакако
имаће
и
мушких
чланова
,
о
којима
ви
још
ништа
не
знате
...
Па
ипак
ја
верујем
да
ћете
ви
успети
тамо
где
сами
највише
желите
.
Приметио
сам
,
да
наши
младићи
у
иностранству
уопште
имају
велику
срећу
код
женскиња
,
и
они
би
могли
јако
да
се
користе
том
срећом
,
да
је
умеју
чувати
.
И
ви
је
имате
,
немојте
је
ставити
на
коцку
.
И
када
виде
сневесељено
неодлучно
лице
Павлово
још
рече
:
—
Знам
да
вам
је
тешко
да
то
поднесете
,
али
ви
сте
,
како
ми
сами
причасте
,
подносили
већ
и
већих
мука
.
Будите
,
дакле
,
разборити
.
Павле
се
са
уздисајем
повинова
.
Ваљало
је
издржати
тај
месец
дана
,
од
кога
је
,
на
његову
срећу
,
већ
протекла
дванаестина
дана
.
Он
је
,
дакле
,
гледао
да
то
време
прекрати
.
То
у
осталом
у
великим
градовима
није
тешко
младим
људима
,
ако
су
при
новцу
.
Павле
је
,
до
душе
,
својим
досадашњим
начином
живота
потрошно
све
што
је
од
куће
понео
,
па
и
оно
што
је
од
ујака
у
Крагујевцу
добио
.
Он
се
једном
већ
обратио
ујаку
,
и
овај
му
је
одмах
послао
за
пола
онога
што
му
је
био
при
поласку
поклонио
.
Али
је
и
то
било
на
одмаку
,
а
благодејање
је
за
потребе
Павлове
било
кап
у
море
.
Овим
начином
живота
он
је
постао
у
круговима
оне
престонице
позната
,
а
у
српским
тамошњим
омиљена
личност
.
Коректност
његове
појаве
и
држање
,
добре
материјалне
прилике
,
образованост
и
лепе
наде
на
будућност
му
,
као
и
она
блага
младићска
умиљатост
у
опхођењу
стекле
су
му
стално
право
посећивања
најбољих
српских
и
бољих
туђинских
кућа
.
У
Пешти
Срби
само
делимично
живе
својим
нацијоналним
животом
,
што
је
и
разумљиво
по
њихову
положају
усред
туђинштине
.
То
је
случај
и
са
осталим
туђим
народностима
онде
,
каквих
тамо
има
још
,
а
у
Павлово
време
било
их
је
доста
.
Ту
су
најпре
Немци
,
па
Јевреји
,
затим
Словаци
,
Грци
,
Румуни
,
Македовласи
и
Јермени
.
Православна
вероисповест
има
протопресвитеријат
са
лепом
,
тада
најлепшом
црквом
,
у
Будиму
;
једну
српску
и
једну
македовлашку
у
Пешти
,
у
којој
се
последњој
и
Грци
моле
Богу
.
Ове
су
народности
са
својим
кућама
расуте
по
граду
,
али
се
од
њих
ипак
груписале
у
нарочитим
предграђима
Немачка
,
Српска
и
Јеврејска
.
Некада
је
Срба
ту
било
највише
.
Њихова
јужњачка
окретност
заједно
са
Грцима
и
Јерменским
трговцима
давала
је
Будимском
пристаништу
ону
живахност
која
је
тамо
повукла
доцније
трговину
Карпатских
земаља
,
и
уздигла
малени
град
скоро
у
ред
првих
Јевропских
градова
.
По
Србима
се
назива
још
читаво
једно
предграђе
(
„
Рашка
Варош
“
)
у
Будиму
,
и
једна
улица
у
Пешти
(
„
Српска
Улица
“
)
.
По
оваким
преходницама
може
се
разумети
што
је
и
данашња
трговина
,
па
и
богаство
,
у
рукама
Срба
,
Грка
и
,
у
последње
доба
,
Јевреја
.
Тада
су
својим
благостањем
православне
куће
привукле
тамо
и
цивилизоване
елементе
и
украсили
град
с
извесним
тековинама
културе
.
У
тим
образованим
православним
домовима
беше
Павле
радо
примљен
гост
и
може
се
рећи
да
се
за
то
време
ту
осећао
боље
но
у
другим
напреднијим
престоницама
досад
.
У
то
доба
беше
ту
и
извеснога
интернацијоналнога
Балканско
-
Карпатскога
литерарнога
живота
,
који
је
био
тако
јако
развијен
,
да
је
имао
утицаја
на
културни
развитак
свих
источних
народности
,
који
у
њему
имађаху
удела
,
те
ће
сваки
озбиљни
историјограф
,
који
се
буде
бавио
изучавањем
културнога
развитка
ових
народности
,
морати
да
води
озбиљна
рачуна
о
овој
појави
.
Оног
оштрог
антагонизма
од
пређе
,
и
овог
политичког
неповерења
садашњег
тада
тамо
не
беше
.
Мађарски
књижевници
радо
превођаху
српске
умотворе
и
то
често
прваци
првога
реда
(
Бајза
,
Вајда
и
др
.
)
;
многи
од
њих
припадаху
једној
књижевности
,
као
и
другој
(
Витковић
,
Змај
и
др
.
)
;
у
Народном
Позоришту
угарском
,
тада
најживљем
друштвеном
центру
,
радо
су
гледани
српски
витезови
у
појединим
нацијоналним
комадима
:
Оберњикова
дирљива
трагедија
„
Српски
Деспот
Ђурађ
Бранковић
“
у
главној
улози
са
славним
Беном
Егрешијем
и
опера
„
Цељски
и
Хуњадијеви
“
од
Еркела
биле
су
у
моди
(
Интересно
је
,
да
је
Егреши
у
улози
Деспотовој
у
тренутку
када
му
се
јавља
да
су
му
и
другог
сина
ослепили
,
са
таком
жестином
представљао
родитељско
очајање
,
да
га
је
на
отвореној
позорници
ударила
капља
,
те
је
наскоро
издахнуо
)
;
краљица
Јелена
,
жена
краља
Беле
ИИ
.
Слепог
,
кћи
српскога
краља
Уроша
,
представљана
је
у
уметности
и
историји
симпатично
;
драме
Сиглигетијеве
и
Сигетијеве
скоро
су
све
преведене
на
српски
,
словачки
и
румунски
,
као
и
словеначки
језик
;
у
врло
угледним
звањима
државним
,
војничким
и
друштвеним
било
је
пуно
Срба
;
у
Будиму
се
штампале
српске
и
бугарске
књиге
;
обе
омладине
међусобно
су
општиле
,
каткад
се
и
мешале
;
мађарска
омладина
се
управо
наслањала
тада
на
српску
која
је
била
јача
и
делатнија
.
—
То
је
било
нарочито
због
тога
што
је
тада
и
университетски
језик
био
латинско-
немачки
са
превлашћу
првог
,
а
тада
су
на
врхунцу
била
непријатељства
између
мађарске
и
немачке
народности
;
те
се
она
прва
,
и
ако
бројно
највећа
,
радо
споразумевала
са
српском
,
која
јој
је
и
језик
говорила
,
а
била
је
живља
и
примамљивија
од
румунске
.
И
српски
завод
Текелијанум
спадао
је
у
најуређеније
у
земљи
(
и
сад
је
тако
,
али
су
га
други
заводи
,
уживајући
државну
помоћ
,
претекли
,
а
њему
се
мало
привређује
)
,
те
је
на
врху
своје
омладине
заједно
са
мађарском
водио
коло
.
У
том
шаренилу
и
благотворном
кретању
безбрижне
омладине
Павле
је
могао
много
штошта
да
научи
,
да
му
оно
није
служило
једино
на
то
да
би
прекратило
време
и
разбило
бриге
.
Али
он
је
после
бурних
призора
или
веселих
састанака
са
зборишта
или
из
ђачких
кавана
обично
уморан
дошао
кући
једино
са
тим
задовољним
осећањем
,
да
је
и
данашњи
дан
прошао
.
Једном
кад
је
исто
тако
уморан
дошао
кући
,
а
пре
него
што
ће
да
легне
,
вадећи
пресвлаку
за
сутра
из
ормана
,
паде
му
поглед
на
књиге
које
му
је
Чилаг
ономад
донео
.
Биле
су
увијене
у
дебелу
плавкасту
хартију
и
везане
ужетом
.
Павле
одреши
уже
и
отвори
савијутак
.
Књиге
су
обележене
бројевима
.
Павле
узе
књигу
број
1
.
Календар
.
Унутра
на
корицама
исписане
беху
ове
речи
:
„
Ово
је
најздравија
храна
почетнику
који
је
већ
научио
читати
и
писати
.
Календар
је
потреба
колико
сат
или
бусола
.
Он
представља
Историју
,
Астрономију
,
Хришћанску
науку
и
Метеорологију
,
колико
народу
треба
;
а
ове
побројане
„
науке
“
треба
избацити
из
школа
.
“
Књига
број
2
.
Вечити
Календар
испуњен
разним
потребним
упуствима
о
мерама
,
рачунању
времена
и
поред
других
ствари
и
„
Домаћим
Лечником
“
.
Број
3
.
Географија
,
као
што
је
белешка
на
унутрашњој
страни
називаше
:
„
Једина
наука
,
или
наука
над
наукама
,
или
,
(
пошто
писац
белешке
вели
да
науке
нема
)
управо
поука
.
У
њој
су
збијене
све
остале
натке
,
“
вељаше
писац
.
Број
4
.
Анатомија
сисаваца
,
где
је
у
реду
мајмуна
стојао
и
човек
и
то
Австралијанац
као
тип
породице
.
„
Бели
човек
“
вели
белешка
,
„
не
треба
да
уђе
у
ову
зоологију
,
пошто
је
он
вештачка
творевина
,
онако
исто
као
што
у
другој
каквој
зоологији
нема
места
за
мопса
или
домаће
мачке
.
“
Ту
је
била
нацртана
једна
велика
мајмунска
глава
са
потписом
:
„
Адам
“
.
Број
5
.
последња
књига
.
Историја
Религија
.
То
су
автографисани
табаци
,
излажући
све
вере
по
постанку
и
суштини
својој
,
а
на
крају
листова
са
пуно
примедаба
на
таштину
схватања
појединих
исповести
,
написаних
са
пуно
духа
и
оштрине
.
Најгоре
је
прошло
Хришћанство
.
Ова
је
књига
требала
да
буде
,
по
белешци
која
и
ту
није
не
достајала
,
прелаз
ка
озбиљнијем
посматрању
човечјега
бића
.
Павле
остави
књиге
на
столу
,
пошто
их
понова
увије
у
ону
плавкасту
хартију
,
али
при
том
на
горњој
страни
њезиној
примети
и
прочита
ове
крупније
написане
речи
:
И
„
ПРВА
СЕРИЈА
:
Практика
ИЛИ
ПОУКА
О
СТВАРНОМ
И
КОРИСНОМ
СХВАТАЊУ
ЖИВОТА
И
СВЕТА
“
Доде
пак
при
крају
хартије
стајала
је
прибелешка
:
„
Као
што
видите
,
ово
је
прва
серија
.
Са
другом
упознаћу
вас
онда
када
будете
оцењени
као
довољно
јак
,
да
о
овој
првој
донесете
правилан
суд
.
“
Тако
се
Павле
повијао
у
душевној
борби
између
слатког
очекивања
и
несносног
страховања
подложан
час
коректоровим
пријатељским
упуствима
час
Чилаговим
зивкањима
у
ред
бораца
за
узвишено
начело
праве
среће
и
добро
схваћеног
интереса
народа
и
људства
.
Чилаг
је
био
неисцрпан
у
мржњи
и
нападима
на
оделите
редове
,
и
на
све
оно
,
што
је
,
како
он
вељаше
,
живело
од
лаке
зараде
спекулације
и
лажи
.
У
прву
врсту
убројао
је
трговину
и
обрт
,
а
у
друго
све
остало
,
нарочито
веру
и
књижевност
,
али
није
оставио
без
неповољне
критике
ни
остале
друштвене
уредбе
.
Што
се
више
приближивао
крај
месеца
,
Павле
је
бивао
све
нервознији
.
Све
је
мање
излазио
од
куће
,
и
,
лежећи
често
на
дивану
у
својој
собици
или
седећи
крај
прозора
,
удубио
би
се
у
посматрања
о
узроцима
што
стварају
разлике
између
људи
и
о
препрекама
које
их
тако
раздвајају
,
да
их
није
могуће
прекорачити
или
отклонити
.
Затим
је
покушавао
да
одреди
последице
тог
неприродног
и
штетног
изоловања
,
као
и
тешкоће
са
којима
ће
имати
да
се
бори
.
Природно
је
,
дакле
,
да
,
колико
је
жељно
очекивао
дан
,
као
што
је
мислио
,
по
њега
судбоносан
,
толико
се
и
бојао
њега
;
и
зато
му
време
при
послетку
брзо
пролажаше
.
Али
и
овој
његовој
мучној
неизвесности
једном
би
крај
.
Свану
и
тај
нестрпељиво
очекивани
дан
.
ВИИИ
Не
могу
дух
музике
схватити
другде
до
у
љубави
.
Wagner
Јесу
ли
код
куће
господа
?
-
Сви
су
код
куће
.
Вратар
се
поклони
пред
отменим
младим
господином
,
који
се
,
поред
њега
пролазећи
,
упутио
у
стан
грофичин
.
Полагано
се
успео
уза
широке
дебелим
ћилимом
застрте
мраморне
степенице
,
поред
позлаћених
ступова
и
углачаних
зидова
.
Горе
га
чекаше
други
послужитељ
.
Дошљак
скиде
врскапут
,
предаде
му
га
заједно
са
штапом
и
остави
каљаче
.
За
то
време
коморник
однесе
његову
посетницу
у
унутрашње
одаје
.
Чекао
је
неколико
тренутака
.
Затим
се
наново
отворише
врата
,
коморник
изиђе
,
остави
их
отворена
,
а
сам
остаде
дубоко
погнут
док
гост
пролазаше
.
Овај
уђе
у
једно
повеће
предсобље
и
нађе
се
пред
женском
,
која
је
баш
тада
брзо
улазила
на
супротна
врата
.
—
Пст
!
Господине
Ђурићу
!
—
ослови
га
.
-—
Добро
сте
нам
дошли
!
Каква
срећа
,
те
сам
вас
приметила
.
Али
чекајте
,
још
вам
се
нисам
представила
,
и
ако
се
још
из
Србије
знамо
.
Ја
сам
Јулија
Фернек
,
дворкиња
кнегињице
де
През
.
Каква
срећа
!
Брзо
,
док
вас
нису
приметили
.
Она
вас
чека
.
И
госпођица
пође
напред
кроз
разне
одаје
.
—
Како
?
—
одговори
зачуђено
Павле
.
—
Да
ме
не
примете
?
Зашто
?
Госпођица
такође
збуњено
одговори
:
—
Она
хоће
насамо
са
вама
да
говори
...
Како
сте
могли
тако
дуго
да
чекате
?
—
Како
дуго
?
—
Ама
девет
месеци
.
—
Каквих
девет
месеци
и
ко
хоће
са
мном
да
говори
?
—
Кнегињица
Страта
,
господине
.
Извол’те
само
за
мном
.
—
Кнегињица
Страта
?
—
упита
Павле
гласно
.
—
Да
,
да
,
—
одговори
госпођица
мало
нестрпељиво
.
—
Њена
Светлост
Кнегињица
Евстратија
де
През
.
Павле
ућута
и
пође
даље
за
госпођицом
.
Прођоше
кроз
неколико
ходника
и
врата
,
и
напослетку
стадоше
пред
једна
.
—
Причекајте
,
док
вас
пријавим
.
Госпођица
уђе
.
—
Зашто
да
ме
двапут
пријављују
?
—
мишљаше
Павле
.
Госпођица
се
наново
појави
:
—
Уђите
.
Она
оде
,
а
Павле
уђе
и
нађе
се
пред
оном
малом
сувљом
госпођом
,
за
коју
је
знао
да
је
сестра
крупне
грофице
а
тетка
Агнешина
.
И
ако
је
Павле
у
овим
приликама
био
јако
збуњен
,
ипак
му
паде
у
очи
још
већа
збуњеност
мале
женске
.
Она
је
била
сама
у
одаји
;
стајала
је
окренута
улазу
,
дакле
,
према
Павлу
,
а
леђима
према
прозору
.
Једном
се
руком
наслањала
на
повећи
сто
,
а
другом
је
нервозно
стискивала
мараму
од
чипака
.
Била
је
одевена
у
зеленкасту
свилу
.
Није
више
сасвим
млада
,
у
доба
које
се
код
женских
означава
са
„
средњим
годинама
“
,
али
као
да
је
све
у
овом
тренутку
било
удешено
да
изгледа
још
старија
:
рђава
светлост
,
неподесна
боја
хаљине
и
њена
велика
збуњеност
.
Њен
се
глас
једва
чуо
када
прозбори
:
—
Поздрављам
вас
,
господине
Ђурићу
!
Добро
сте
дошли
у
Пешти
и
код
мене
.
Зашто
се
тако
дуго
нисте
јављали
?
Све
ове
речи
,
које
нису
имале
места
у
овом
тренутку
,
ако
нису
можда
биле
оправдане
каквим
Павлу
непознатим
узроком
,
још
већма
га
изненадише
,
тако
,
да
није
умео
шта
да
одговори
.
Напослетку
рече
обазриво
:
—
Када
Ваша
Светлост
налази
да
сам
требао
пре
долазити
,
онда
је
мени
одиста
искрено
жао
,
што
то
нисам
учинио
раније
.
—
Одиста
?
—
упита
она
мало
слободније
.
—
А
јесте
ли
знали
да
сте
то
требали
раније
да
учините
?
Павле
још
једнако
зачуђено
одговори
:
—
Не
,
нисам
,
госпођо
.
Сад
је
на
њој
био
ред
да
се
зачуди
.
—
Нисте
?
...
Нисте
имали
извешћа
о
нами
?
—
Нисам
,
кнегињо
.
А
где
сам
то
требао
да
имам
?
—
У
Србији
.
—
Нисам
имао
извешћа
ни
тамо
ни
овде
.
А
кад
сам
требао
да
га
добијем
?
У
место
одговора
кнегињица
га
запита
:
—
Откад
сте
у
Пешти
?
—
Отприлике
четири
месеца
.
—
Четири
месеца
?
То
је
загонетно
.
Она
зазвони
.
Послужитељ
уђе
.
—
Замолите
Њену
Милост
Госпођицу
амо
.
Затим
се
окрете
Павлу
:
—
Ми
смо
се
у
Србији
видели
пре
девет
месеци
,
јел’те
,
господине
?
—
Да
,
госпођо
.
—
За
то
време
у
Баточини
или
у
Крагујевцу
,
или
овде
,
нисте
од
нас
ништа
добили
?
—
Ништа
,
ништа
,
госпођо
.
Госпођица
Фернек
уђе
.
Кнегињица
седе
и
ослови
је
:
—
Господин
није
ништа
добио
.
Госпођица
га
погледа
љубопитљиво
:
—
Није
добио
,
вели
?
—
Нисам
,
као
што
кажете
,
госпођице
.
—
Ви
нисте
од
нас
примили
писмо
?
—
Нисам
.
—
Преко
нашег
тамошњег
заступника
?
—
Никад
га
нисам
видео
.
—
И
ви
нисте
због
нас
,
у
Пешти
?
Павле
порумене
.
—
Да
,
госпођице
,
морам
признати
,
јесам
.
—
Добро
.
Јулијо
,
остави
нас
саме
са
господином
Павлем
;
ми
ћемо
ствар
расправити
;
па
ћу
ти
доцније
причати
.
Јулија
Фернек
опет
оде
,
а
кнегињица
понуди
Павла
да
седне
.
Кад
остадоше
сами
,
она
му
пружи
руку
.
—
Пре
свега
да
вам
стиснем
руку
у
знак
захвалности
.
Ви
сте
нам
били
покровитељ
једном
у
нашој
великој
незгоди
.
Хвала
вам
.
Павле
пољуби
пружену
руку
и
рече
:
—
Мени
је
то
била
радост
,
на
коју
се
још
једнако
сећам
.
—
Мени
,
и
мени
,
—
одврати
она
тихо
.
—
И
сад
ми
кажите
,
какав
је
то
неспоразум
?
—
Ја
не
знам
ни
о
каквом
.
—
Ја
сам
вам
се
одовуд
јавила
.
Јесте
ли
добили
какву
вест
?
—
Нисам
.
—
Да
нисте
увређени
?
—
Немам
узрока
,
госпођо
.
Шта
више
,
камо
среће
,
да
сам
добио
то
извешће
,
јер
се
надам
,
да
би
то
по
мене
било
повољно
.
—
Стоји
до
тога
,
како
ви
то
схватите
,
—
одговори
она
својим
меланхоличним
изразом
.
—
Не
могу
себи
да
сворим
никаква
мишљења
,
јер
не
знам
у
чему
је
ствар
.
—
Ви
се
сећате
нашега
разговора
у
Баточини
,
на
доксату
.
Онда
нам
говорасте
да
сте
свеучилишни
ђак
са
села
;
казасте
нам
да
сте
довршили
у
главноме
своју
спрему
,
но
да
бисте
је
радо
још
допунили
којом
годином
;
али
немате
средстава
,
јер
вам
благодејање
не
стиже
.
По
повратке
нашем
овамо
,
...
ми
смо
се
на
Југу
и
на
путу
бавили
свега
три
месеца
,
а
вратили
смо
се
морем
преко
Трста
,
...
дакле
,
при
нашем
повратку
ја
се
реших
да
вам
учиним
какву
услугу
.
Шта
велите
,
г
.
Ђурићу
,
—
упита
скоро
бојажљиво
,
—
јесам
ли
имала
права
да
вам
чиним
какву
услугу
?
Ово
питање
,
које
је
одавало
њену
ретку
нежност
,
збуни
Павла
,
и
он
одговори
:
—
Ви
ме
доводите
у
велику
забуну
...
Ја
одиста
не
знам
да
ли
бих
на
тако
што
смео
помислити
.
—
На
сваки
начин
смели
би
сте
,
јер
смо
вам
ми
јако
обвезани
.
—
То
је
ситница
и
у
ондашњим
приликама
сама
се
по
себи
разумела
.
—
Ах
,
ви
говорите
као
какав
професор
;
ја
нисам
тако
строга
...
Дакле
,
реших
се
да
вам
учиним
какву
услугу
.
Знајући
да
ви
примате
помоћ
,
и
ако
од
вашега
владаоца
,
ја
сам
мислила
,
нећете
то
ни
од
мене
одбити
.
—
Од
Вас
...
Ви
?
—
До
душе
,
то
бих
ја
смела
учинити
само
са
извесним
оправдањем
,
а
то
сам
мислила
да
га
имам
у
довољној
мери
у
нашој
обавези
према
вам
у
томе
што
сам
женска
.
Ове
две
прилике
нека
ме
извине
пред
вама
.
—
Ви
сте
у
тако
високом
положају
,
кнегињо
,
да
ту
с
моје
стране
не
може
бити
примедбе
.
Она
мало
невесело
одговори
:
—
Видим
да
сам
погрешила
,
и
срећа
је
,
те
нисте
добили
моје
писмо
.
—
Не
,
кнегињо
,
—
одговори
Павле
учтиво
,
—
то
је
моја
несрећа
,
јер
ја
сам
од
оно
доба
много
мислио
на
вас
.
Кнегињица
неприметно
уздрхта
,
завали
се
у
канабету
и
дуго
га
гледаше
са
стиснутом
марамом
на
устима
.
Затим
га
запита
:
—
Можете
ли
ми
објаснити
ваше
речи
?
Павле
опет
није
могао
одмах
да
одговори
,
већ
сачека
,
докле
га
кнегињица
наново
опомену
:
—
Мораћете
ми
се
изјаснити
,
јер
се
иначе
не
можемо
разумети
.
Павле
подиже
свој
поглед
на
бледо
лице
кнегињичино
и
виде
њене
благе
плаве
очи
,
које
су
сада
засветлиле
у
неком
напрегнутом
очекивању
.
Он
се
преплаши
.
У
каквом
је
он
положају
ту
?
Ко
га
доведе
овамо
и
зашто
?
Зна
ли
се
што
о
његовој
безумној
љубави
?
Шта
значи
овај
поглед
кнегињичин
?
Да
неће
да
га
испитују
,
да
неће
да
га
одмах
одбију
,
да
неће
да
га
упропасте
?
Када
кнегињица
и
овај
пут
не
доби
одговора
,
она
проговори
:
—
Ви
сте
погрешили
;
могли
сте
ме
издати
,
да
није
било
ту
госпођице
.
Она
,
срећом
,
спази
вашу
посетницу
у
рукама
коморниковим
и
узе
је
.
Павле
тек
сад
спази
да
кнегињица
држи
његову
карту
у
десној
руци
,
где
је
Павле
због
мараме
досад
није
спазио
