неће
вама
бити
ружно
!
.
.
.
У
Делиграду
,
видећи
да
оне
непрестанце
плачу
,
Осман-Бег
упита
:
—
Што
толико
тужите
,
кад
сте
Милунку
казале
да
хоћете
да
се
потурчите
?
Девојке
још
јаче
врисну
плакати
,
и
стану
се
клети
да
Милунка
ни
виделе
нису
!
—
То
је
опет
она
рђа
на
две
стране
слагала
,
рече
Осман
:
—
девојкама
није
смео
поменути
да
се
потурче
,
а
мени
није
смео
казати
истину
,
него
је
тврдио
да
им
је
дао
дар
...
...
.
После
малог
ћутања
,
Осман
настави
:
—
—
Што
би
,
би
;
Турчин
,
кад
сабљом
замахне
,
или
пресеца
на
што
је
замахнуо
,
или
сабљу
крши
на
двоје
;
јалову
је
не
враћа
у
корице
!
...
То
вече
су
већ
били
у
Крушевцу
.
Копачи
пак
који
су
загртали
бегове
винограде
,
разишавши
се
с
рада
,
разнеше
на
све
стране
глас
о
тој
отмици
у
по
дана
свету
на
видику
.
Колико
је
њих
гледало
силу
,
толико
се
гласника
разишло
да
причају
,
да
казују
,
да
буне
против
силе
.
А
ништа
не
лети
тако
брзо
као
зао
глас
...
.
Не
потраја
дуго
,
а
буна
букну
у
свој
наији
ражањској
,
параћинској
,
и
крушевачкој
.
Турци
се
морадоше
повући
у
места
утврђена
.
На
скоро
мораше
и
Крушевац
оставити
.
Са
свих
страна
,
из
свих
села
,
грцале
су
гомиле
наоружаних
сељака
,
јетких
,
љутих
,
готових
да
терају
освету
до
последњих
граница
.
Народ
се
љуљао
као
заталасано
море
:
тешко
слабу
брегу
о
који
удари
!
Испред
тако
гњевна
народа
,
Турци
су
измицали
што
су
могли
брже
...
Из
свих
устаничких
уста
могао
се
чути
само
овај
глас
:
—
Заробљене
српкиње
да
се
врате
својим
родитељима
;
Отмичари
да
се
каштигују
,
и
Сви
ми
да
се
придружимо
к
Србији
!
Устаници
су
се
одмах
јавили
Кнезу
Милошу
,
и
ставили
се
под
његове
заповести
.
Кнез
брже
боље
пошље
Милету
Радојковића
и
Арсу
Андријевића
међу
њих
да
ствар
узму
у
своје
руке
,
и
да
је
поведу
како
треба
;
пашама
нишком
и
лесковачком
пише
он
да
ни
пошто
не
дижу
војске
на
устанике
,
јер
би
то
много
више
раширило
буну
;
Порти
пак
и
Русији
јави
—
да
је
турско
насиље
нагнало
народ
на
устанак
који
се
може
угушити
само
тако
ако
се
народу
да
што
он
по
праву
тражи
(
Извршење
Букурешког
уговора
)
.
Милета
и
Арса
тек
што
стигну
међу
устанике
,
а
к
њина
допадну
мајке
двеју
заробљених
девојака
,
и
запиште
ојађеним
материнским
гласом
:
—
Зар
више
нема
Коџа
-
Милоша
?
Зар
су
помрле
у
Шумадији
све
мушке
главе
?
Где
сте
,
браћа
ако
сте
?
Што
данас
снађе
нас
,
снаћи
ће
сутра
вас
!
.
...
Устаници
чекаху
као
озебао
сунце
,
да
чују
шта
ће
рећи
Милошеви
људи
:
—
Поздравље
вам
је
,
браћо
,
рекне
Милета
:
—
од
Кнеза
Милоша
и
од
све
Шумадије
!
Молите
се
Богу
;
туците
Турке
,
и
оружја
не
полажите
докле
год
не
добијете
све
што
тражите
!
С
оне
стране
Мораве
Милош
стоји
с
готовом
војском
;
чим
затреба
,
ето
и
њега
!
...
Може
бити
да
ћемо
вам
некад
и
ми
,
пред
Турцима
,
говорити
да
се
смирите
,
и
да
положите
оружје
!
Не
слушајте
ни
нас
ни
по
што
докле
год
вам
се
не
да
све
што
тражите
,
а
дати
вам
се
мора
!
То
вам
је
поздравље
од
Кнеза
Милоша
!
—
Бог
га
живео
!
заори
се
из
хиљаду
грда
,
и
народ
се
крете
на
Крушевац
!
...
Буна
се
ширила
све
више
и
више
,
па
је
и
дипломатија
радила
све
брже
и
брже
.
В
КНЕЗ
МИЛОШ
Он
је
један
од
оних
људи
који
су
се
родили
да
се
види
колика
је
још
творачка
моћ
у
овога
народа
.
На
левом
брегу
речице
Лепенице
,
поврх
праве
вароши
Крагујевца
,
двор
је
Кнеза
Милоша
,
у
коме
је
он
понајвише
боравио
од
1818
до
1839
године
.
То
је
обична
кућа
турскога
кроја
.
Гледалац
се
данас
не
ће
зачудити
ни
њеној
величини
,
ни
лепоти
;
али
се
путник
не
може
не
уставити
кад
му
се
каже
да
је
некад
из
те
куће
излетала
реч
која
је
могла
бацити
у
грозницу
све
балканско
полуострво
!
...
Тај
двор
,
или
конак
,
као
што
се
обично
зове
,
на
два
је
боја
:
на
горњем
боју
ово
су
главније
сувоте
:
богомоља
,
где
се
Кнез
моли
Богу
;
његова
спаваћа
соба
;
оџаклија
;
канцеларија
и
пространи
на
варош
отворени
трем
.
С
тога
отворенога
трема
Кнез
Милош
је
највише
заповедао
,
судио
,
учио
,
а
некад
и
псовао
;
ту
је
највише
примао
подворења
,
и
дочекивао
странце
и
дипломате
.
На
доњем
боју
кнежева
је
„
трпезарија
“
,
„
каве-оџак
“
(
где
се
кува
кава
)
;
и
друге
собе
за
придворне
и
за
млађе
кнежеве
.
Из
трема
доњега
у
трем
горњи
воде
дрвене
стубе
које
су
много
пута
оглашавале
кнежево
расположење
кад
се
низ
њих
зачује
учестани
бат
:
дум
,
дум
,
дум
!
И
у
доњем
се
трему
обдене
по
који
чиновник
,
сав
зајапурен
или
мртвачки
блед
,
а
не
зна
кад
је
с
горњега
трема
пошао
,
кад
ли
је
у
доњи
сишао
!
...
И
оно
што
је
око
кнежева
конака
,
није
без
интереса
.
На
запад
су
кујне
где
се
готови
јело
,
а
даље
су
штале
за
кнежеве
коње
;
на
северу
је
и
„
Шарени
конак
“
у
ком
борави
Кнегиња
,
а
на
исток
је
чиста
равница
где
празником
игра
коло
.
Ту
,
недалеко
од
лепеничке
обале
,
стоји
она
злогласна
Крушка
о
којој
по
неко
јутро
,
кад
огране
сунце
,
вија
по
који
обешени
кривац
.
Да
погледамо
мало
дуже
на
Кнеза
Милоша
у
овом
његовом
конаку
!
Он
је
тек
ту
прави
„
Коџа-
Милош
!
“
Милош
је
човек
средњега
раста
,
јака
састава
,
округла
лица
,
јасна
гласа
,
брза
,
кратка
говора
.
Уз
реч
често
додаје
:
„
чиниш
'
волико
,
“
или
:
„
чинећи
се
'
волико
.
“
Милош
мисли
брзо
,
много
брже
него
што
може
да
говори
.
С
тога
некад
,
јурећи
своје
мисли
,
тако
заплете
језиком
,
да
му
је
тешко
разумети
шта
хоће
да
каже
.
У
најтежим
часима
,
он
се
,
у
тренут
ока
,
приклања
на
добро
или
на
зло
,
једнаком
брзином
.
Никад
у
њега
није
било
двоумице
,
нити
дуга
ломљења
.
Истина
се
много
пута
доцније
кајао
и
горко
плакао
за
ту
своју
брзину
,
али
му
је
она
највише
помогла
да
стече
власт
над
Србијом
,
да
буде
оно
што
је
био
,
да
буде
Коџа
-
Милош
!
Милош
је
човек
лепа
лица
,
само
на
левом
образу
има
брадавицу
као
омањи
орах
,
и
нос
му
је
у
дну
малко
пошири
.
Он
устаје
рано
,
управо
у
зору
.
Како
устане
,
умије
се
и
обуче
,
па
се
онда
моли
Богу
.
У
својој
соби
„
богомољи
,
“
ужеже
он
свећу
,
момак
му
принесе
кадионицу
са
жаром
,
а
он
спусти
на
жар
тамњана
,
па
окади
икону
и
свећу
,
окади
себе
,
сву
собу
,
и
све
који
су
ту
.
Кадионицу
,
по
том
,
пружи
момку
који
се
лагано
на
прстима
удаљи
,
а
он
почиње
молитву
своју
овако
:
„
Ва
име
оца
и
сина
,
и
светога
духа
.
Амин
(
три
пута
)
.
„
Боже
,
и
данашњи
красни
данче
,
јутрошње
јутарце
,
и
јарко
сунашце
,
помилуј
мене
грешнога
!
„
Свеци
Божји
,
који
сте
у
Господа
Бога
свети
,
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
Петре
,
Павле
Апостоле
,
Марко
и
Матије
,
Луко
и
Јоване
—
четири
ступа
јеванђелиста
који
држите
небо
и
земљу
,
свима
се
молим
и
поклоним
,
молите
Господа
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
оче
Николаје
,
путниче
,
чудотворче
,
моје
крсно
име
,
помози
ми
:
на
путу
,
на
суду
,
на
тамној
ноћи
,
на
чарној
гори
,
на
мутној
води
;
на
уранку
,
на
подранку
,
на
беломе
данку
,
и
на
сваком
страшном
месту
.
Света
Тројице
,
јединосушна
и
нераздељна
,
буди
ми
трезвитељница
и
покровитељница
на
сваком
месту
.
Свети
шестокрили
Аранђеле
Михаило
,
сакрили
ме
твојим
крилом
,
одбрани
ме
сваке
муке
и
ђавоље
области
.
Свети
Јоване
Крститељу
,
Великомучениче
,
Свети
Димитрије
,
Свети
преподобни
оче
Андрија
,
Свети
Првомучениче
Стеване
,
Свети
Василије
,
Свети
,
и
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
милостивнога
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
Илија
,
Свети
Пантелија
,
сви
у
Бога
свеци
,
Божји
угодници
,
који
сте
код
Господа
Бога
:
Свети
анђели
,
аранђели
,
пророци
,
мученици
,
апостоли
,
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
Господа
Бога
,
милостивога
творца
небескога
,
за
мене
грешнога
.
Свемогући
,
истинити
,
многомилостиви
Саваоте
,
саздатељу
,
творче
небески
,
који
си
и
мене
створио
,
управи
ме
правим
путем
,
научи
ме
творити
вољу
твоју
:
к
теби
прибегох
;
не
дај
смрти
без
покајања
;
опомени
се
у
царству
небеском
и
мене
грешнога
!
Сакрани
ме
,
Господе
Боже
,
убоштине
,
сиромаштине
,
беде
,
мусаведе
видовне
и
невидовне
;
тешкога
дуга
,
невернога
друга
;
тешкога
бољезана
и
ђавољега
умождана
(
тако
)
;
турске
силе
и
братске
пизме
;
сакрани
ме
,
Боже
,
сваке
муке
ђавоље
области
.
Господе
,
Господе
,
многомилостиван
јеси
,
подаруј
ме
добрим
здрављем
,
добром
срећом
,
срећом
и
напретком
,
дугим
веком
;
подаруј
ми
срећне
данке
,
лаке
ноћи
,
од
Бога
помоћи
;
подаруј
ми
свако
добро
за
много
;
окрепи
ме
,
освети
ме
,
омудри
ме
,
и
ослободи
ме
;
не
одрини
,
не
заборави
,
не
прогњеви
се
,
не
уцвијели
раба
својега
.
“
За
тим
:
Свети
Боже
(
три
пута
)
;
Господе
помилуј
(
дванаст
пута
)
,
Оченаш
(
сав
)
.
После
тога
:
„
Часни
Крсте
,
часни
посте
,
благи
Ристе
,
Исусе
Христе
,
сине
Божји
,
помилуј
мене
грешнога
.
Милостиван
јеси
Господе
:
укроти
и
ублажи
царево
срце
,
милостиво
на
мене
грешнога
!
Молитава
(
тако
)
и
светих
отаца
.
Простите
оци
свети
и
благословите
!
Бог
да
прости
учитеља
(
и
)
родитеља
!
„
'
Валим
те
и
благодарим
,
Боже
!
(
три
пут
)
који
си
ме
извео
из
тамне
поћи
мудра
,
бодра
,
ведра
,
чиста
и
разумна
!
Боже
ми
се
дај
радовати
и
веселити
;
Боже
ми
услиши
молитву
и
прости
сагрешенија
;
прими
молитву
моју
!
“
(
Ово
последње
само
у
јутру
)
.
После
молитве
,
Кнез
доручкује
.
За
тим
прима
секретаре
с
писмима
,
велике
чиновнике
,
и
све
који
долазе
да
приме
заповести
.
Кад
њих
поотпушта
,
или
и
док
су
они
ту
,
Кнез
често
изађе
на
трем
,
и
почиње
свој
суд
.
Доле
у
доњем
трему
,
и
пред
конаком
,
пуно
је
света
:
неки
су
звани
,
неки
догнани
,
а
неке
је
довела
невоља
или
потреба
.
Тако
једнога
јутра
,
изишавши
на
трем
,
Кнез
види
доле
на
бињекташу
Кнеза
Демира
из
наије
ужичке
.
То
беше
људина
крупна
,
носата
,
усната
,
а
огрнута
црвеним
јапунџетом
,
па
стоји
на
камену
,
као
каква
статуја
:
—
Шта
је
то
,
болан
,
Демире
?
упита
Милош
.
—
Не
знам
ни
ја
,
Господару
!
Дотјераше
ме
,
и
рекоше
да
станем
овдје
преда
те
...
—
Море
,
ја
чујем
да
ти
узимаш
од
људи
мито
,
и
да
судиш
криво
?
—
Господару
!
одговори
јаснијим
гласом
Ужичанин
:
ако
сам
од
кога
шта
било
поискао
,
ишчупај
ми
језик
из
вилица
;
ако
ли
ми
је
ко
што
драге
воље
пружио
па
ја
не
узео
,
ево
обје
руке
па
одсијеци
;
а
ако
што
нијесам
погодио
право
да
пресудим
—
човјек
сам
,
гријешити
ми
је
дано
.
А
најзад
,
кривљи
је
онај
који
даде
безумноме
власт
у
шаке
него
ја
...
—
Море
,
овај
човек
није
луд
,
рече
Кнез
својој
околини
:
—
водите
га
у
мутвак
да
што
поруча
,
па
нека
иде
кући
!
То
беше
пресуда
!
Друго
јутро
,
изашав
на
трем
,
Милош
зачује
да
на
доњем
боју
плаче
мало
дете
.
Кад
упита
шта
је
,
кажу
му
да
је
неки
сељак
донео
своје
мушко
детенце
,
и
моли
да
му
га
Кнез
крсти
.
—
Кумство
није
шала
!
рече
Кнез
:
—
брже
зовите
Мању
,
нека
дијете
крсти
!
Кад
врате
кумче
из
цркве
,
Кнез
поучи
новог
кума
како
ће
се
владати
,
да
му
не
загорчи
кумство
,
а
кумче
дарује
,
рекавши
својима
:
—
Ови
ће
мени
додијати
што
ме
овако
без
невоље
куме
!
...
У
време
Ђакове
буне
,
изишавши
једно
јутро
на
трем
,
Милош
прво
види
Милутина
Гарашанина
,
и
упита
:
—
За
Бога
,
побратиме
,
шта
је
томе
народу
те
се
буни
?
—
Невоља
му
је
,
Господару
,
одговори
Милутин
:
—
синоћ
сам
био
на
вечери
код
једнога
пријатеља
и
твога
и
мога
,
па
кад
хтедох
да
напијем
чашу
у
твоје
здравље
,
он
ми
рече
:
—
А
што
му
,
брате
,
пијеш
у
здравље
?
Која
нам
је
вајда
од
његова
здравља
,
кад
он
не
види
шта
се
ради
?
Момци
његових
старешина
гађају
из
пиштоља
проју
кад
им
се
где
у
селу
изнесе
за
ручак
;
или
се
њоме
котрљају
као
оно
котрљем
весели
људи
у
белу
недељу
;
изнесе
ли
им
се
погача
,
па
им
ни
она
није
по
вољи
,
они
се
потегну
погачом
за
пројом
,
и
вичу
:
—
Бежи
,
пројо
,
узјаха
те
погача
!
Ето
то
је
додијало
народу
,
па
се
буни
!
У
то
допаде
Амиџа
сав
каљав
,
на
некаквом
сељачком
кљусету
,
а
био
је
још
с
некима
отишао
да
некако
утиша
бунтовнике
.
—
Шта
је
то
,
Амиџа
,
весео
био
,
камо
твој
коњ
?
упита
Кнез
.
—
Чудан
си
ти
,
Господару
,
одговори
Паштрмац
:
—
одовуд
људи
иду
да
и
твоје
коње
узму
,
а
ти
питаш
где
је
мој
?
—
Како
би
било
да
се
ја
уклоним
?
упита
Милош
своју
околину
,
после
малог
ћутања
.
—
Ни
с
места
се
не
мичи
,
Господару
!
рече
Вучић
:
—
Овој
земљи
ваљаш
ти
,
да
је
браниш
од
хале
и
вране
с
поља
,
а
унутра
поткрати
рукаве
старешинама
,
па
ће
се
народ
одмах
стишати
!
—
А
хоћеш
ли
ићи
ти
,
да
ту
буну
утишаш
?
упита
га
Кнез
.
—
Хоћу
!
али
да
ми
даш
власт
да
малко
учовечам
и
старешине
и
њихове
момке
!
—
Иди
!
па
што
год
учиниш
—
учињено
је
!
Вучић
оде
;
и
на
Опленцу
разби
Ђака
и
утиша
буну
.
Једном
Кнез
прими
на
трему
посланика
од
великога
једнога
владаоца
.
Посланик
,
после
обичних
поздрава
и
разговора
,
почне
нешто
опоро
у
име
цара
свога
приговарати
Кнезу
,
Милош
порумени
у
лицу
,
погледа
мало
на
страну
,
и
рекне
:
—
Ако
твој
цар
жели
да
има
у
Крагујевцу
кога
који
ће
чинити
све
по
његовој
вољи
,
нека
пошље
једнога
свога
ђенерала
(
а
има
их
доста
,
Богу
хвала
!
)
па
нека
му
заповеди
да
данас
вас
дан
гледа
уз
Лепеницу
,
сутра
—
низ
Лепеницу
,
а
преко
сутра
—
вас
дан
на
Сушицу
!
Али
мене
нека
остави
да
се
договарам
с
овим
измученим
народом
;
па
што
нађемо
ми
да
је
добро
нама
,
нека
је
добро
и
њему
!
“
...
.
Не
зна
се
,
јесу
ли
тумачи
ово
верно
превели
посланику
,
али
се
зна
да
је
посланик
,
после
тога
,
био
много
блажи
.
За
столом
,
Кнез
обично
ставља
себи
с
десне
стране
млађега
сина
кога
је
звао
Мања
,
а
с
леве
—
Милана
.
До
Мијаила
је
најчешће
седео
Архимандрит
Мелентије
,
па
Аврам
Петронијевић
,
или
Милутин
Гарашанин
(
кад
је
у
Крагујевцу
)
,
па
кнез
Васа
,
и
други
,
а
до
Милана
—
Давидовић
,
Амиџа
,
и
даље
редом
.
Доле
у
заставу
према
домаћину
,
седао
је
обично
Вучић
.
Кнегиња
Љубица
,
у
то
доба
,
још
није
седала
с
Кнезом
за
сто
.
Она
је
,
с
другим
госпођама
и
девојкама
,
служила
око
стола
.
„
Мушка
рука
,
вели
један
очевидац
,
за
време
ручка
није
смела
ништа
послушати
око
стола
.
“
Чим
Кнез
седне
,
једна
би
девојка
,
или
млâда
,
донела
и
ставила
пред
њега
врућу
проју
или
врућу
погачу
,
и
на
њој
струк
босиљка
,
а
друга
би
донела
две
куване
кокошке
.
Од
тих
кокошака
,
Кнез
би
одсекао
батак
,
крило
,
или
други
који
режањ
,
и
пружио
би
ономе
кога
најволи
,
назвавши
га
каквим
особитим
именом
.
И
од
своје
проје
,
или
погаче
,
одломио
би
он
парче
и
послао
оном
кога
жели
да
одликује
.
Кнез
је
миловао
надевати
особита
имена
људима
с
којима
има
посла
;
после
их
је
обично
звао
тим
именима
.
Тако
су
постала
имена
:
Амиџа
(
Сима
Паштрмац
)
,
Баћа
(
Паун
Јанковић
)
,
Русијан
(
Јакшић
)
,
Игуман
(
Живановић
)
,
Вучић
и
Газда
(
Тома
Перишић
)
,
Мања
(
Кнез
Мијаило
док
је
био
мали
)
,
итд
.
За
време
ручка
,
или
који
прича
што
из
свога
живота
,
или
неки
од
писмених
људи
казује
шта
је
читао
у
новинама
,
или
се
претресају
каква
државна
питања
,
или
се
,
понекад
,
збија
шала
.
—
Море
Газда
!
рекне
једном
Кнез
Вучићу
:
—
баш
срамота
!
Ти
си
у
мојој
служби
толико
време
,
па
још
идеш
у
сукненим
чакширама
,
а
јучашње
моје
чибугџије
обукоше
се
у
чоху
и
у
свилу
.
Зашто
се
и
ти
не
оденеш
боље
?
—
Господару
!
одговори
Вучић
:
—
Ја
сам
у
твојој
служби
,
и
ти
велиш
да
ја
добро
служим
;
а
моје
су
чакшире
у
мојој
служби
,
и
оне
мене
лепо
служе
!
—
Чиниш
'
волико
,
и
чакшире
ћеш
променити
,
а
памет
не
ћеш
!
рекне
Кнез
,
малко
незадовољан
Вучићевом
упорношћу
.
Тек
кад
Кнез
устане
,
поставља
се
сто
на
ново
,
те
руча
Кнегиња
са
женама
.
По
ручку
,
Кнез
легне
да
малко
трене
.
За
то
време
момци
,
везавши
мараме
на
дугачке
мотке
,
машу
око
конака
те
разгоне
врапце
који
својим
цвркутањем
не
дају
човеку
заспати
.
Чим
устане
од
спавања
,
Милош
се
умије
,
и
моли
се
Богу
као
и
јутром
.
Иза
тога
изађе
на
трем
и
седне
.
Докле
му
чибугџија
приноси
распаљен
чибук
,
дотле
кавеџија
,
на
сребрну
послужавнику
,
донесе
филџане
,
зарфове
,
и
ибрик
с
кавом
.
Све
је
то
покривено
богато
извезеним
и
златним
ресама
поднизаним
покровцем
.
Чибугџија
,
предавши
Кнезу
чибук
,
дигне
онај
покровац
,
пребаци
га
кавеџији
преко
рамена
,
налије
у
филџан
каве
,
утне
филџан
у
зарф
,
и
наслужи
Господару
.
Кад
попије
каву
,
Кнез
продужава
рад
који
је
радио
пре
ручка
.
Ни
множина
ни
разноврсност
послова
,
ни
озбиљност
оних
прилика
,
не
сметаху
Кнезу
да
се
некад
и
слатко
пошали
.
Чисто
као
да
му
је
та
шала
требала
за
неки
одмор
од
тешких
брига
и
многих
послова
.
Један
његов
чиновник
,
врло
уредан
и
поштен
човек
,
већ
додија
дружини
страсном
својом
симпатијом
спроћу
једне
стране
државе
.
Што
год
из
те
земље
долази
—
све
је
цвеће
и
ковиље
,
све
је
дивота
и
красота
,
а
што
бива
на
другом
месту
—
зло
је
и
наопако
!
Једнога
дана
долети
татарин
из
Београда
,
и
донесе
велики
један
пакет
.
Отвори
се
,
а
то
велики
орден
ономе
чиновнику
од
владаоца
оне
земље
коју
он
толико
хвали
.
Примајући
орден
,
чиновник
,
весео
,
рекне
својим
друговима
:
—
Видите
ли
,
како
та
држава
зна
за
своје
пријатеље
!
Брже
боље
обуче
се
,
обеси
о
врат
нови
орден
,
и
оде
Кнезу
да
се
представи
као
нови
командер
.
Кнез
га
прими
лепо
;
честита
му
орден
пријатељски
,
и
,
после
дугог
дивљења
и
разгледања
тога
царскога
дара
,
упита
:
—
Шта
ли
је
то
шарено
по
тој
траци
,
као
да
нешто
пише
?
Командер
загледа
боље
,
и
...
.
кнежева
му
се
соба
окрете
око
главе
!
На
траци
пише
:
„
Орден
од
Баба
-
Јане
из
Бушинаца
,
за
поједене
цицваре
“
...
Гњевни
командер
тргне
овај
знак
несташне
шале
,
и
баци
га
кроз
прозор
,
па
стругне
кући
,
и
неколико
дана
после
тога
није
изилазио
међу
људе
!
Целу
ту
игру
склопили
су
људи
из
најближе
кнежеве
околине
са
знањем
и
одобрењем
кнежевим
.
Милош
је
хтео
да
се
тако
свечано
насмеје
човеку
који
„
живи
о
шумадинској
проји
а
хвали
бечку
земичку
“
!
...
Вук
Караџић
у
то
доба
беше
још
млад
и
незнатан
,
а
у
околини
Кнеза
Милоша
среташе
се
он
с
једне
стране
с
људма
окићеним
ратном
и
управничком
славом
,
а
с
друге
—
с
научницима
из
великих
школа
.
Ни
међу
првима
ни
међу
другима
,
њега
не
чекаше
раскрчено
место
;
али
га
он
,
при
свем
том
,
заузимаше
по
праву
свога
ђенија
,
по
сили
оне
обнове
народнога
духа
коју
је
,
радом
својим
,
већ
био
започео
даровити
Јадранин
.
Милошеви
доглавници
,
све
чеда
ратне
среће
и
управничких
заслуга
,
некад
са
жаљењем
гледаху
дрскога
самоука
који
,
не
упивши
никаквих
школа
,
поправља
„
високоучене
;
“
а
кнежеви
писари
,
„
доктори
обојих
права
“
,
грохотом
се
смејаху
„
козару
који
се
усуђује
њима
казивати
законе
граматике
.
“
И
доиста
беше
то
чудан
појав
!
Самоук
у
науци
упућиваше
српску
књигу
са
свим
другим
путем
а
не
оним
којим
је
ишла
ученост
до
њега
;
и
,
силан
свешћу
о
народном
духу
,
он
вероваше
у
победу
свога
правца
онако
тврдо
као
што
вероваше
у
живот
народа
свога
!
Књижевни
противници
Вукови
,
људи
из
друге
земље
и
ученици
друге
школе
,
већином
спори
на
новину
и
напредак
,
а
задовољни
оним
што
се
затекло
,
махом
осуђиваху
правац
Вуку
.
Па
,
не
могући
га
ни
уставити
,
ни
скренути
с
тога
пута
,
искаљиваху
се
подсмевањем
и
ругањем
.
Кнез
Милош
пак
као
да
предвиђаше
значај
и
ширину
Вуковога
преображаја
.
За
то
му
и
указиваше
многе
услуге
и
олакшице
;
али
,
као
практичан
државник
,
не
могаше
он
не
штедети
и
осећања
оних
који
му
требаху
сваки
дан
за
толике
државне
послове
.
С
тога
по
некад
пушташе
да
се
незадовољство
Вукових
противника
искаже
и
у
каквој
опорој
шали
којој
се
и
сам
слатко
насмејао
.
Тако
једном
,
поред
многога
другога
смеја
и
шале
,
кад
се
Вук
крене
из
Крагујевца
преко
Београда
пут
Веча
,
нађе
он
у
оном
пасошу
који
му
је
дат
за
путовање
још
један
овакав
докуменат
:
Я
Амиџа
,
првый
и
последньій
,
кои
имамь
власть
давати
свакояке
пасоше
и
мушкомь
и
женскомь
,
и
старомь
и
младомь
,
и
здраву
и
клясту
,
обявлюємь
настоящимь
пасошемь
,
да
показатель
сего
,
Г
.
Вук
ь
Стефановичь
,
изь
Трррршића
,
у
Ядру
,
одь
скора
прозвавшій
се
Дробнякь
изь
Петнице
,
полази
одавлень
преко
биоградске
скеле
у
Земун
ь
,
а
оталень
докле
му
тояга
трає
:
Личный
опись
:
Име
и
презиме
:
Вукь
Стефановичь
,
Караџичь
,
у
младости
козарь
,
а
сада
списатель
српске
граматике
.
Уста
као
...
...
Бркови
као
...
...
Нос
као
...
...
Особены
знацы
Нема
;
али
кадь
бы
се
човекь
острагь
добро
загледао
у
нъга
,
рекао
бы
да
є
у
єдну
ногу
малко
приромь
!
(
Печат
:
талир
орлаш
)
Амиџа
“
с
.
р
.
Све
је
ово
смишљено
и
извршено
са
знањем
и
одобрењем
Кнеза
Милоша
!
Једном
поред
конака
пролажаху
Ужичани
кириџије
,
гонећи
катран
на
крагујевачку
пијацу
.
Кад
коњи
беху
баш
пред
вратима
од
коначке
авлије
,
удари
добош
да
се
мења
стража
.
Кљусад
се
поплашише
,
разбегоше
,
и
с
једнога
самара
спаде
мех
с
катраном
,
и
просу
се
по
калдрми
.
—
Умукни
с
тијем
,
не
било
ти
га
!
дрекну
један
Ужичанин
,
протрчавши
да
устави
коње
;
докле
други
жаљаху
што
се
учини
толика
штета
...
Кнез
Милош
,
седећи
на
трему
,
виде
што
би
,
па
заповеди
да
му
дође
који
од
кириџија
.
Момци
зовну
најближега
,
и
овај
приђе
.
—
Одакле
сте
ви
?
упита
Кнез
.
—
Из
Доброселице
,
одговори
кириџија
.
—
Је
ли
жив
Аксо
Јечменица
из
Доброселице
?
—
Жив
је
,
и
ево
га
овдје
;
баш
се
ово
његов
мијех
просу
!
—
Нек
дође
амо
он
!
Ето
Аксе
.
—
Познајеш
ли
ти
мене
,
Газда
-
Аксо
!
упита
Кнез
.
—
Познајем
,
како
да
не
познајем
,
сунце
наше
?
одговори
Ужичанин
.
—
Лијепо
,
лијепо
—
сунце
;
него
знаш
ли
ти
кад
ја
оно
служих
у
тебе
?
—
Не
!
моје
ми
грјешне
душе
!
Никад
ти
нијеси
служио
,
него
заповиједао
.
Тебе
је
Бог
створио
само
да
заповиједаш
!
.
.
—
Чиниш
'
волико
,
није
то
тамо
амо
,
Газда
-
Аксо
!
него
кажи
право
:
нијесам
ли
се
ја
био
најмио
у
тебе
на
по
године
да
те
служим
за
три
гроша
и
по
,
и
за
једне
чарапе
?
Кад
се
закрајини
,
ја
одох
к
брату
Милану
,
а
у
тебе
ми
оста
30
пара
од
хајдука
,
и
чарапе
:
то
ми
нијеси
издао
.
—
Вјеруј
,
вјеруј
;
давно
је
било
;
поборавио
сам
,
вели
Аксо
,
и
приклања
се
.
—
Е
,
иди
те
састави
тридесет
ситних
пара
и
чарапе
,
па
донеси
да
платиш
дуг
!
—
Да
идем
,
Господару
!
Оде
.
Мало
час
,
врати
се
.
—
Јеси
ли
нашао
?
упита
Кнез
.
—
Нашао
сам
,
Господару
!
—
Број
!
Акса
изброји
равно
тридесет
пара
,
и
спусти
Кнезу
у
шаку
.
Милош
их
преброји
сам
,
сави
у
хартијицу
,
задене
за
појас
,
рекавши
:
—
Много
сам
ја
мучице
виђео
за
ових
тридесет
пара
!
Акса
му
пружи
чарапе
.
—
Подај
томе
!
рече
Кнез
,
показавши
главом
на
момка
.
Акса
даде
и
чарапе
.
—
Сад
смо
се
намирили
,
вели
Кнез
.
—
С
Богом
,
Господару
!
—
Сретан
пут
!
Акса
пође
.
—
Ене
!
а
стан’де
,
проговори
Милош
:
—
ти
твој
дуг
плати
.
Да
платим
сада
и
ја
мој
!
И
пружи
Акси
100
јермилука
(
по
4
дин
.
)
,
које
је
спремио
докле
је
Акса
састављао
30
пара
!
...
Враћајући
се
радостан
међу
дружину
,
Акса
још
из
далека
повиче
:
—
А
да
вељу
ја
вама
,
да
нас
пред
царском
кућом
не
море
снаћи
никаква
штета
?
!
...
Кнезу
Милошу
дође
једном
један
сељак
из
Јасенице
,
по
имену
Андрија
.
Кнез
је
тога
човека
врло
уважавао
,
па
га
поведе
да
му
покаже
све
своје
и
народно
благо
.
Отворивши
пред
њим
касу
,
он
рекне
:
—
Андрија
,
брате
!
узми
одатле
колико
год
хоћеш
;
нека
ти
је
просто
од
мене
и
од
народа
!
Андрија
се
маши
у
недра
;
извади
своју
кесу
,
одреши
је
,
нађе
у
њој
дукат
,
и
,
бацивши
у
гомилу
,
проговори
:
—
Кад
би
се
одавде
узимало
,
ово
би
се
брзо
разнело
,
и
опет
сви
не
би
били
сити
;
него
овде
ваља
дати
;
ово
за
много
треба
!
...
Кнез
га
загрли
,
рекавши
:
—
Нисам
то
мислио
,
али
благо
руци
која
даје
;
хиљадили
се
такви
синови
у
овој
земљи
!
Кнезу
Милошу
дођу
једнога
дана
неки
људи
из
Новопазарске
наије
,
па
чим
изиђу
пред
њега
,
падну
на
колена
и
запиште
:
—
Помагај
,
да
си
по
Богу
отац
!
Наше
се
куће
пале
,
наше
се
имање
граби
,
наш
се
образ
срамоти
,
наша
се
вера
ружи
:
народ
се
већ
расељава
са
свога
огњишта
!
Помози
,
да
нас
не
прокуну
кости
оцева
и
дедова
!
...
Неколико
тренутака
Милош
стајаше
непомичан
слушајући
тај
вапај
,
па
му
грунуше
сузе
као
киша
;
саже
се
сам
и
,
дижући
молиоце
,
поче
говорити
:
—
Хоћу
,
хоћу
!
само
ако
ме
Бог
поживи
!
У
мене
су
,
видите
,
једна
уста
као
и
у
сваког
другог
човека
;
не
могу
ни
ја
јести
за
тројицу
.
Све
ово
благо
што
ми
даде
Бог
и
народ
,
даде
ми
га
да
њим
помогнем
вама
,
браћи
својој
!
...
Они
који
су
ово
гледали
,
и
који
су
знали
да
се
Милош
,
кад
хоће
,
уме
вешто
и
притворити
,
уверавају
да
нема
човека
који
би
се
усудио
посумњати
о
истинитости
ових
речи
!
У
љубави
,
у
пријатељству
,
у
мржњи
,
у
тековини
,
у
освети
,
у
власти
,
Милош
је
могао
бити
и
прав
и
дволичан
,
и
сталан
и
променљив
,
и
веран
и
забораван
;
али
у
једној
јединој
тежњи
—
у
рушењу
турства
и
дизању
српства
—
био
је
свакад
један
исти
,
свакад
непроменит
,
непомерно
сталан
,
вечито
веран
,
никад
забораван
,
никад
уморан
!
То
му
је
слава
нада
сваку
славу
!
...
Отпустивши
те
људе
,
Милош
седе
на
своје
обично
место
на
трему
.
Ту
је
пушио
и
ћутао
погледајући
често
низ
Лепеницу
.
Опажало
се
да
се
нечем
нада
.
У
један
мах
зачу
се
неки
тутањ
од
„
Камените
ћуприје
“
и
дрека
татара
:
—
Вард
â
,
вардâ
;
саул
,
саул
и
пред
конак
допаде
татарин
са
суруџијама
.
Татари
су
се
обично
устављали
пред
„
Татарским
конаком
“
,
али
је
ово
било
нешто
особито
важно
,
и
Татар
-
ага
је
желео
час
пре
стићи
самоме
Кнезу
.
Примивши
писмо
,
нестрпљиви
Кнез
сам
разломи
печат
и
викне
:
—
Давидовићу
!
Секретар
Давидовић
,
човек
омален
,
сув
,
слаба
здравља
,
у
црну
капуту
,
преко
кога
је
обукао
постављено
ћурче
,
дође
и
поче
читати
из
писма
српскога
агента
у
Цариграду
ово
:
1
.
„
Усваја
се
предлог
Кнеза
Милоша
:
да
се
одржи
стање
које
је
уређено
,
докле
се
не
расправи
питање
о
отетим
девојкама
.
2
.
„
Пошто
је
нишки
паша
јавио
Порти
да
Марија
и
Милана
од
своје
воље
хоће
да
остану
Туркиње
и
Френчевићке
,
то
се
оне
не
могу
сад
просто
вратити
својим
родитељима
;
него
Порта
шаље
у
Београд
свога
комесара
,
а
наредила
је
да
се
обе
те
српкиње
с
мајком
Френчевића
спроведу
из
Ниша
у
Београд
,
где
ће
пред
царским
комесаром
и
Хусејин
-
Пашом
и
пред
људма
Кнез
-Милошевим
казати
:
јесу
ли
потурчене
силом
,
или
својом
драгом
вољом
?
„
Од
њихове
изјаве
,
додаје
агенат
,
зависиће
даљи
развитак
догађаја
“
...
—
Ене
сад
!
цикну
Милош
:
—
па
то
опет
све
може
да
оде
без
трага
!
...
Брже
,
Јованчу
!
Кабадаија
Јованча
дође
.
Ми
њега
познајемо
још
из
Мозгова
,
само
сад
на
њему
није
одело
трговачког
калауза
,
него
златали-рухо
кабадајиско
.
Кнез
му
укратко
каза
какви
ће
путници
поћи
из
Ниша
за
Београд
.
Њих
он
да
прими
и
пропрати
до
Београда
.
За
њих
главом
да
одговара
.
Осим
тога
,
да
узме
и
родитеље
Маријине
и
Миланине
,
те
и
њих
да
поведе
у
Београд
.
Сад
Кнез
погледа
оштрије
у
оне
који
беху
око
њега
.
Они
се
досетише
,
и
удаљише
се
.
Јованча
приђе
ближе
:
Кнез
му
,
божем
тајно
,
наручи
шта
ће
казати
Милети
.
Али
како
Милош
већ
давно
не
мора
да
крије
што
говори
:
тако
се
и
ово
сада
могло
све
чути
;
само
нико
није
ни
хтео
ни
смео
да
прича
што
је
чуо
.
Јованча
пољуби
Кнеза
у
руку
,
поклони
се
,
и
оде
одмах
.
ВИ
ПРЕОТМИЦА
Није
вино
пошто
пређе
бјеше
,
Није
свијет
оно
што
мишљасте
!
Његуш
На
најлепшем
месту
у
Крушевцу
имају
Френчевићи
,
Селим
-
Бег
,
и
Осман
-
Бег
,
красан
двор
.
На
запад
од
тога
двора
,
само
преко
доље
магдалскога
потока
,
дрема
опала
кућа
Цара
Лазара
,
и
до
ње
муком
мучи
црква
Лазарица
.
На
северној
страни
од
Френчевића
двора
има
једно
место
ружног
спомена
и
за
Србе
и
за
Турке
.
То
је
„
Гроб
Вука
Бранковића
.
“
Из
свога
двора
,
Френчевићи
могу
погледати
далеко
на
све
стране
,
и
свуда
им
очи
имају
шта
сагледати
.
У
тај
лепи
двор
доведе
Осман-Бег
две
робиње
,
две
лепе
Српкиње
,
Марију
и
Милану
.
У
двору
их
дочека
стара
Френчевићка
,
Акила
,
и
лепим
српским
језиком
подвикну
:
—
Благо
мени
,
ево
мојих
снаха
!
И
приђе
те
сама
скиде
с
коња
Марију
и
Милану
.
Сутра
дан
их
је
окупала
у
хамаму
,
па
онда
их
је
обукла
у
свилу
и
кадиву
;
залагала
их
је
,
што
’
но
кажу
,
медом
и
шећером
;
тешила
их
,
говела
им
што
је
боље
могла
и
умела
;
обрицала
им
је
да
ће
синови
њени
усрећити
не
само
њих
две
,
него
и
сву
њину
родбину
,
да
ће
је
превести
у
Крушевац
,
саградити
јој
куће
,
дати
новаца
и
земаља
,
да
буду
сви
богати
људи
.
Међу
тим
оштро
је
мотрила
да
им
нико
не
каже
ништа
што
бива
ван
харема
.
После
неколико
дана
,
Акила
једно
јутро
окупа
Марију
и
Милану
и
обуче
их
у
нове
хаљине
.
За
тим
,
у
другу
собу
,
напоредо
с
њиховом
,
дође
Хоџа
и
,
кроз
затворена
врата
,
стане
турски
њих
две
нешто
питати
.
Акила
их
је
учила
реч
по
реч
шта
да
одговоре
на
та
питања
.
Казала
им
је
,
после
,
да
је
то
нека
молитва
.
Кад
се
та
молитва
сврши
,
Хоџа
узме
две
хартијице
,
напише
на
њима
некакве
записе
,
и
пружи
им
кроз
затворена
врата
.
Те
хартијице
носиле
су
оне
после
као
хамајлије
.
То
је
било
турчење
!
Тада
Марији
надену
име
Јурмуса
,
а
Милани
—
Фатима
.
!
.
.
.
Марију
узме
за
се
млађи
брат
Осман-Бег
,
а
Милану
старији
—
Селим
-
Бег
.
Дуго
су
плакале
и
јадиковале
Марија
и
Милана
.
Никакве
речи
,
никакве
утехе
,
никакве
понуде
,
никакви
дари
не
могоше
разблажити
туге
,
докле
се
зар
сама
жалост
не
умори
.
После
толикога
плача
и
туговања
,
њима
почне
долазити
у
памет
да
ово
ново
стање
може
бити
и
добро
за
њих
;
јер
,
доиста
,
живе
лепше
него
што
су
могле
икад
помислити
.
Али
ако
би
им
се
у
том
тренутку
омакле
очи
да
погледе
на
Лазареву
цркву
и
на
кулу
,
или
ако
би
се
сетиле
гроба
Бранковића
Вука
,
онда
би
се
пред
њима
показала
голема
разлика
између
онога
у
чем
су
се
родиле
и
одрасле
,
и
онога
у
чем
су
се
овако
на
пречац
нашле
...
Једном
бегови
остали
сву
драгу
ноћ
у
мехћеми
:
нешто
се
крупно
тамо
већало
.
Марија
и
Милана
,
да
би
им
било
слободније
,
заноће
обе
у
једној
соби
.
Утуле
свећу
,
али
ока
на
око
не
могаху
склопити
.
Месечина
бејаше
као
дан
.
Кроз
прозоре
се
лепо
видела
суморна
слика
од
цареве
куле
и
од
његове
некад
лепе
цркве
.
На
овако
тихој
ноћи
,
чуло
се
кад
шушне
најмањи
листак
.
—
Па
нама
,
кеко
,
није
овде
са
свим
зло
,
рекне
Милана
Марији
.
—
Не
знам
како
да
кажем
,
одговори
Марија
,
дубоко
уздахнувши
:
—
Свега
има
,
а
опет
ми
је
око
срца
хладно
.
Чини
ми
се
да
ово
благо
,
ово
богаство
,
није
никаква
срећа
за
мене
и
за
тебе
.
...
—
Може
бити
да
ћемо
се
навикнути
доцније
...
—
Милана
,
сестро
!
друга
је
ово
вера
други
живот
;
и
најбољи
да
је
,
он
за
нас
није
,
нити
смо
ми
за
њега
!
Они
нас
,
ето
,
ките
,
одевају
,
хране
као
какве
убојнице
!
А
каква
нам
је
то
сласт
?
Ми
се
Срби
истина
мучимо
,
али
се
и
веселимо
;
радимо
,
али
и
певамо
;
нас
туче
свакојако
време
,
али
се
и
нагледамо
Божије
лепоте
кад
год
хоћемо
,
а
овде
?
—
Све
је
тако
,
кеко
!
али
за
Бога
,
погледај
ово
дивно
рухо
на
нама
!
Ми
ово
не
бисмо
понеле
у
Мозгову
ни
да
је
пола
села
наша
очевина
:
никоја
наша
друга
ово
не
носи
...
...
—
Одело
је
лепо
,
красно
,
необично
;
али
докле
ће
трајати
?
Зар
се
све
ово
не
може
изокренути
?
Сећаш
ли
се
како
нам
је
Бака
причала
„
да
су
Срби
своје
царство
изгубили
са
своје
неправде
.
“
Онда
су
,
вељаше
она
,
Турци
били
правији
од
Срба
,
и
српско
је
царство
отишло
њима
!
Сад
су
Турци
огрезли
у
неправди
.
Сад
је
ред
да
они
царство
изгубе
.
И
једном
су
га
већ
губили
.
Колико
има
људи
који
су
се
причешћивали
ено
у
оној
цркви
.
То
може
доћи
опет
.
Сећаш
ли
се
шта
оно
говори
Луди
Лазар
о
Госпођи
код
Светог
Романа
?
—
Одавно
се
,
кеко
,
тако
говори
,
па
се
никако
не
преврће
...
У
тај
мах
дрекну
паун
на
своме
седалу
.
Милана
се
трже
и
погледа
на
прозор
,
па
на
један
пут
врисну
и
обисну
Марији
око
врата
...
—
Шта
је
?
Шта
је
?
упита
Марија
.
—
Учини
ми
се
,
вели
Милана
:
—
да
некакав
пламени
змај
изби
из
куле
Цара
Лазара
,
па
одонуд
полете
овамо
,
а
од
њега
све
прскају
варнице
,
као
да
хоће
Крушевац
да
запали
!
.
.
Луп
!
луп
!
луп
!
на
вратима
.
Слуге
отворише
;
Бегови
уђоше
.
Зора
већ
заплавила
.
Они
се
не
свлаче
да
легну
,
него
заповедају
да
се
устаје
,
и
да
се
журно
спрема
на
пут
.
Акила
каже
Марији
и
Милани
да
хоће
да
иду
у
Ниш
,
да
тамо
граде
велику
свадбу
,
јер
у
Крушевцу
,
вељаше
она
,
нема
великога
хоџе
.
У
покривеним
колима
,
с
јаком
оружаном
пратњом
,
крену
се
Марија
и
Милана
још
то
јутро
,
и
на
ноћиште
стигну
у
село
Лужане
,
опет
спахилук
Френчевића
,
а
други
дан
пред
ноћ
већ
беху
у
Нишу
.
Велике
свадбе
није
било
,
а
Марија
и
Милана
живљаху
у
богатим
дворовима
Френчевића
као
две
највеће
беспосличарке
.
Сва
им
је
трудба
била
да
кажу
шта
желе
,
и
да
се
наједу
небројних
јестива
која
им
се
доносе
.
За
све
друго
старао
се
неко
други
.
Коме
би
овакав
живот
био
мио
,
тај
свога
века
не
би
ни
поумио
да
изиђе
испод
крова
Френчевића
двора
.
Акила
се
будно
старала
да
никакав
гласак
из
Србије
не
продре
до
снаха
њених
.
Е
,
али
је
злу
гласу
тешко
заптити
пут
.
Једнога
петка
,
после
по
дне
,
дођу
многе
буле
старој
Френчевићки
на
посело
,
да
се
разговоре
,
и
да
виде
лепе
снахе
њене
.
Седећи
на
шилтетима
,
пушећи
дуге
чибуке
,
и
срчући
грку
каву
,
и
слатки
шербет
,
каде
причаху
што
која
зна
и
уме
,
да
развесели
своје
другарице
.
У
том
ће
стара
Нефиза
почети
оваку
причу
:
—
Нека
велики
Алах
окрене
на
добро
!
а
прилике
су
настале
зле
за
Муслимане
,
рече
она
.
—
Како
то
?
упита
је
млада
када
Есма
.
—
Ево
како
,
кузун
,
наставља
Нефиза
:
—
Кад
оно
беше
битка
на
,
и
кад
већ
хтедоше
да
одвију
Власи
,
онда
наши
кретоше
Дели-топ
,
да
туку
Влахе
.
Упрегну
под
њега
дванаест
јармова
волова
,
па
потерају
.
Оишта
прскају
,
заворњи
се
ломе
,
а
топ
се
једва
креће
.
Један
се
хоџа
досети
и
повика
:
—
Курбан
!
курбан
!
Не
ће
топ
без
курбана
!
Одмах
донеше
овна
и
заклаше
:
топ
се
малко
помери
.
До
Каменице
су
му
заклали
дванаест
овнова
!
Кад
га
наместе
и
припале
,
оно
му
сва
силина
изиђе
на
ваљу
,
и
потуче
Турке
.
Наши
виде
,
да
Дели
-топ
не
ће
да
туче
Влахе
,
па
га
врате
у
град
.
Отуда
су
га
довукли
шест
јармова
без
курбана
!
Ономадне
ноћу
,
у
глуво
доба
,
Дели
-топ
је
у
три
маха
рикао
:
Ау
!
ау
!
ау
!
И
наши
се
сад
боје
да
Власи
,
пошто
су
устали
на
Крушевац
и
на
Алексинац
,
не
ударе
и
на
Ниш
!
.
.
—
Та
несрећа
може
и
бити
,
рече
Зелида
,
жена
тефтердарева
:
—
Цар
сада
има
велику
муку
с
Мисирлијама
,
па
овамо
не
може
ни
послати
војске
.
.
.
Узалуд
је
стара
Френчевићка
намигивала
оком
,
узалуд
је
и
ногом
назгазила
Тевтердаревицу
,
да
прекине
тај
разговор
,
Марија
и
Милана
већ
чуше
да
су
Срби
устали
на
оружје
,
и
да
скоро
може
бити
„
што
горе
то
доле
“
,
како
вељаху
Нишлије
.
Кад
би
једнога
дана
после
по
дне
,
а
Акила
призове
снахе
своје
,
и
овако
им
рекне
:
—
Ваше
ће
мајке
доћи
у
Ниш
,
и
ви
ћете
ићи
пред
пашу
да
кажете
:
хоћете
ли
да
останете
туркиње
,
или
волите
да
се
вратите
у
Србе
?
За
то
упамтите
што
вам
сада
кажем
:
паша
је
брат
мој
,
а
моји
су
синови
,
ви
знате
,
и
сами
силни
.
Ако
кажете
да
сте
силом
потурчене
,
и
ако
пожелите
да
се
вратите
у
Србе
,
моји
ће
вас
синови
дочекати
на
Чамурлији
,
исећи
ће
вас
на
комаде
,
и
ваше
ће
режњеве
повешати
по
трњу
.
“
И
доиста
Смиљана
и
Магдалена
дођу
,
суоче
се
пред
пашом
са
својим
ћерима
,
али
Марија
и
Милана
,
у
страху
,
кажу
пред
пашом
овако
:
—
Ми
истина
нисмо
хтеле
ни
да
се
потурчимо
,
нити
да
пођемо
за
Френчевиће
;
али
пошто
су
нас
они
већ
узели
,
ми
нисмо
више
ни
за
кога
,
него
да
останемо
њихове
...
Паша
,
Френчевићи
,
и
сви
Турци
беху
пијани
од
весеља
.
Акила
је
давала
све
гозбу
иза
гозбе
.
А
сироте
мајке
вратише
се
кући
,
проклињући
турску
силу
и
своје
деце
немоћ
!
.
.
Не
постаја
дуго
,
а
из
Цариграда
у
Ниш
стиже
оваква
царска
заповест
:
„
Оба
Френчевића
,
са
својом
мајком
,
и
с
двема
отетим
Српкињама
,
да
иду
у
Београд
,
где
ће
те
Српкиње
пред
царским
комесаром
,
пред
кадијом
,
и
Хусејин
-
Пашом
,
и
пред
људма
Кнез
-Милошевим
казати
:
јесу
ли
силом
или
драгом
вољом
одведене
и
потурчене
?
Френчевићи
спреме
мајку
и
Марију
и
Милану
у
колима
,
а
сами
,
са
триестину
друга
оружаних
Турака
,
пођу
на
коњма
да
прате
кола
до
Београда
.
Стара
Акила
уз
пут
често
понављаше
Марији
и
Милани
:
—
Останите
у
турској
вери
,
да
будете
сретне
до
века
!
Седећете
на
свили
и
на
кадиви
,
а
носићете
злато
и
драго
камење
!
.
.
“
Докле
им
је
она
говорила
то
,
дотле
им
је
нешто
из
срца
њинога
шаптало
ово
:
—
Како
да
похулите
веру
својих
дедова
?
Како
да
се
одметнете
од
рода
својега
,
да
пљунете
на
образ
родитељима
својим
?
Та
боље
је
изгубити
главу
,
него
своју
огрешити
душу
!
“
Превезавши
се
преко
Мораве
код
Ћуприје
,
путнице
се
приближе
к
брду
Гиљу
и
к
речици
Лугомиру
.
Ту
,
крај
пута
,
бејаше
некакав
човек
стрељан
,
и
бачен
на
точак
.
Френчевићка
пружи
прст
на
ту
слику
,
рекавши
:
—
Гледајте
,
гледајте
,
шта
ради
Коџа
-
Милош
са
својом
рајом
!
Ако
се
вратите
у
Србе
,
и
вас
ће
сутра
онако
разапети
!
Марији
се
и
Милани
сва
кожа
најежи
.
На
један
мах
зазвони
звоно
на
јагодинској
цркви
,
јер
је
Кнез
Милош
наредио
да
звона
свуда
звоне
чим
се
оне
угледају
да
иду
.
Марија
и
Милана
слушале
су
,
кад
се
прича
да
у
сретним
црквама
звоне
звона
место
клепала
,
али
гласа
од
звона
нису
познавале
.
Највеће
звоно
које
су
оне
чуле
,
било
је
оно
које
носе
о
врату
трговачке
камиле
.
—
Шта
се
то
чује
?
упита
Марија
Акилу
.
—
То
звоне
звона
на
јагодинској
цркви
:
ми
смо
већ
у
Шумадији
.
Српкиње
прожма
неко
неописано
осећање
кад
то
чуше
...
.
У
том
већ
ступише
у
саму
Јагодину
.
На
пијаци
беше
неколико
стотина
оружаних
сељака
,
упарађених
у
два
реда
.
Пред
њима
на
коњма
сеђаху
Милета
Радојковић
и
Аврам
Петронијевић
,
а
до
њих
родитељи
и
рођаци
Маријини
и
Миланини
.
Чим
Френчевићи
с
колима
уђоше
у
овај
народ
,
повикаше
Срби
са
свих
страна
:
—
Пуштајте
девојке
!
и
јурнуше
да
их
отму
.
Френчевићи
и
њихови
момци
исукаше
сабље
,
и
стадоше
махати
око
кола
,
говорећи
:
—
Девојака
не
дамо
до
Београда
,
док
се
ствар
не
пресуди
онако
како
је
наредио
цар
!
Али
свет
навали
:
и
браћа
и
сестре
Маријине
и
Миланине
почну
цепати
убрадаче
с
њих
две
.
Већ
паде
неколико
људи
тешко
рањених
,
и
Осман
-
Бег
Френчевић
у
мало
не
посече
рођенога
брата
Миланина
.
Тада
стара
Френчевићка
повика
:
—
Аман
,
Бег
-
Авраме
!
изгибоше
ми
синови
!
С
тешком
муком
Аврам
и
Милета
утишају
људе
.
И
Френчевићи
пођу
даље
.
Одавде
Акила
увећа
описивање
сласти
живота
у
харему
.
Уз
пут
,
где
год
би
видела
српске
сиромашке
куће
,
или
чупаве
жене
,
или
босу
децу
,
одмах
би
им
рекла
:
—
Ено
онаке
би
и
ви
ишле
,
да
вас
Алах
није
миловао
,
и
довео
у
моју
кућу
,
у
оваку
богаштину
.
Душа
ваља
,
девојке
су
виделе
на
једној
страни
сиротињу
,
а
на
другој
богаство
;
на
једној
муку
,
а
на
другој
доколицу
;
на
једној
трудбу
,
а
на
другој
благовање
!
Ко
зна
на
што
би
се
оне
приволеле
,
али
баш
усред
те
двоумице
'
њих
у
један
мах
опколише
многи
наоружани
људи
.
Плану
неколико
пушака
.
Срба
беше
много
више
,
те
на
силу
продреше
и
заузеше
кола
.
—
Баш
кад
хтедох
,
причаше
после
Марија
:
—
да
вриснем
и
да
обиснем
Френчевићки
око
врата
,
да
ме
не
дâ
тим
хајдуцима
(
мислила
сам
да
су
то
хајдуци
)
,
угледах
пред
собом
кога
?
Боже
благи
!
да
ли
је
ово
сан
или
јава
?
Онога
краснога
Јованчу
који
је
ноћио
о
Светом
Томи
у
нашој
кући
,
и
који
је
,
полазећи
,
чини
ми
се
и
моје
срце
ишчупао
и
однео
.
Видећи
њега
,
заборавих
све
,
па
викнух
:
—
Не
дај
не
,
Јованча
,
ако
знаш
за
Бога
!
—
Не
бој
се
,
Марија
!
Овде
ти
је
мајка
и
толики
род
!
Па
ме
ухвати
за
руку
,
поможе
ми
да
скочим
с
кола
и
предаде
ме
мајци
.
У
тај
исти
мах
,
Френчевић
исуче
сабљу
да
не
да
Милане
.
Она
мислећи
да
он
хоће
њу
да
посече
,
а
угледавши
близу
Србина
Милисава
,
викне
:
—
Не
дај
!
да
си
по
Богу
брат
!
—
Братство
ти
не
примам
,
а
док
је
са
мени
главе
,
не
бој
се
!
одговори
Милисав
,
и
дрско
одби
турчинов
ударац
,
па
девојку
узе
и
предаде
матери
.
Марију
и
Милану
с
матерама
одведу
Срби
у
једну
кућу
,
одмах
их
разбуде
,
и
за
вечеру
им
донесу
мало
печено
прасе
.
Кад
виде
да
оне
једу
прасетину
,
и
да
,
по
томе
,
нису
Туркиње
,
одмах
пошљу
Кнезу
Милошу
татарина
,
да
му
јаве
ту
радост
.
То
је
све
било
у
Паланци
.
Капетан
Милија
из
Друговца
,
који
је
,
по
заповести
Кнеза
Милоша
,
извршио
ову
преотмицу
,
пусти
одатле
Френчевиће
с
матером
и
пратњом
да
иду
напред
у
Београд
.
А
он
,
с
Маријом
и
Миланом
,
с
њиховим
матерама
и
осталом
јаком
српском
пратњом
,
пође
за
њима
.
Од
Паланке
до
Београда
није
било
никаква
сукоба
.
У
Београд
стигоше
у
петак
после
по
дне
.
ВИИ
ПРЕСУДА
Не
збори
се
ласно
с
везирима
.
Но
ђе
дођу
,
донесу
грозницу
,
И
захучи
земља
од
кукања
.
Његуш
.
Питали
Бошњака
:
—
Који
вам
је
паша
био
најбољи
?
—
Онај
,
одговори
он
:
—
који
је
из
Стамбола
пошао
а
у
Босну
недошао
!
Право
је
казао
.
И
који
би
паша
био
човек
добар
,
опет
је
као
управник
тежак
оним
својим
салтанатом
који
мора
да
одржава
ако
жели
да
га
народ
слуша
,
да
га
се
боји
,
да
од
њега
стрепи
...
...
Хусеин-Паша
,
београдски
везир
,
бејаше
човек
средовечан
,
средњи
растом
,
ношаше
турско
одело
,
и
око
главе
хамедију
.
Он
се
одликовао
препреденим
лукавством
,
и
жеђу
за
новцем
који
му
је
и
требао
,
да
би
могао
купити
место
Урумели
-
Валиса
.
За
то
је
све
приходе
,
особито
ђумручке
,
марљиво
прибирао
у
своје
касе
.
Хусеин
није
марио
за
велики
салтанат
,
али
се
ипак
потресао
Београд
,
кад
он
,
у
петак
после
по
дне
,
пође
с
многобројном
и
страшном
својом
пратњом
горе
к
Пашиној
Чешми
,
да
се
провесели
,
и
да
се
делије
његове
мало
проџилитају
.
Чим
се
зачују
пашини
таламбаси
,
одмах
се
ћепенци
од
српских
дућана
спуштају
,
капци
на
прозорима
затварају
,
матере
децу
прибирају
у
куће
,
и
тек
кроз
коју
малу
рупицу
,
једним
оком
,
сме
Србин
да
погледа
на
ту
силу
,
на
ту
људску
олују
!
...
Једнога
петка
после
по
дне
,
у
Фебруару
1833
,
беше
време
лепо
,
онако
како
може
да
буде
тога
месеца
у
Београду
.
Тако
красан
дан
у
сред
зиме
употреби
Хусеин
да
изиђе
на
теферич
с
обичном
својом
свитом
.
Ово
је
морао
чинити
нарочито
за
то
да
Србима
,
који
су
се
већ
били
доста
ослободили
,
напомене
турску
силу
и
моћ
.
Његова
свита
одиста
је
за
нас
данас
малко
необична
.
Напред
су
ишле
хоџе
.
За
њима
сојтарије
(
који
граде
шале
)
;
За
сојтаријама
татари
;
За
татарима
војници
пешаци
(
Арнаути
)
;
За
овима
делије
(
на
коњма
)
;
За
делијама
се
носе
пашини
сребрни
калкани
(
сребрни
штитови
)
и
тугови
(
коњски
репови
)
,
који
показују
ког
је
чина
паша
;
За
тим
иду
јерлије
(
Турци
београдски
на
коњима
)
;
За
јерлијама
иде
пашин
ћаја-
бег
,
и
хазнадар
,
За
њима
се
воде
пашини
једеци
у
најлепшој
опреми
.
За
овим
пашајлије
,
па
тек
тада
,
на
коњу
на
коме
шкргућу
сребрни
рахтови
,
јаше
Паша
.
Четири
момка
држе
руке
на
сапима
и
на
плећима
пашину
коњу
,
који
иде
најтишим
ходом
.
За
пашом
иду
бегови
.
На
послетку
велика
далбулана
.
Спровод
овај
беше
толики
да
стражњи
још
не
беху
изишли
из
Града
а
предњи
већ
излажаху
на
Стамбол
-капију
.
Ту
је
онда
био
крај
Београда
.
Даље
се
находила
тек
по
која
ковачница
...
Кад
спровод
овај
беше
код
„
Батал-џамије
“
,
озго
,
друмом
,
иђаху
к
Београду
једна
затворена
кола
и
спровођаху
их
око
80
Турака
коњика
.
За
овима
,
мало
доцније
,
иђаху
друга
кола
,
која
окружавају
око
100
Срба
коњика
.
Пашина
пратња
виде
ове
необичне
путнике
,
али
нико
не
потруди
госпоства
свога
ни
да
упита
:
—
Ко
је
то
?
Кола
,
која
сповођаху
Турци
,
обртоше
на
Зерек
ка
Дорћолу
,
а
она
која
су
пратили
Срби
,
стадоше
више
цркве
,
пред
кућом
неке
Савке
Пазарке
.
Савка
је
одиста
родом
Пазарка
.
Прешла
је
најпре
у
Чачак
;
познала
се
с
Господаром
Јованом
,
па
онда
с
Кнезом
Милошем
и
Кнегињом
Љубицом
,
и
у
доцније
време
била
је
као
својта
у
њиховој
кући
.
Кућа
јој
је
била
она
која
и
сада
стоји
према
„
Староме
Здању
“
и
зове
се
кућа
„
Саве
Спаије
.
“
Жена
ова
није
била
ни
млада
ни
лепа
,
али
је
била
умна
,
и
веома
слатка
у
беседи
.
Она
одабрану
госту
,
нудећи
га
да
уђе
,
обично
вели
:
—
Где
ми
ти
штапом
такнеш
,
ту
ми
се
позлати
,
а
где
ногом
станеш
—
ту
ми
се
посвети
!
“
Ето
та
домаћица
изиђе
пред
госте
,
и
из
кола
прими
две
жене
и
две
девојке
,
и
уведе
их
у
своју
кућу
.
Читаоци
се
већ
сећају
да
су
те
гошће
Марија
и
Милана
са
својим
мајкама
.
Не
постоја
много
а
Савкиној
кући
поврвеше
први
људи
из
Београда
.
Ту
беху
Господар
Јеврем
Обреновић
,
Симићи
Стојан
и
Алекса
,
Пера
Белопољац
,
Манојло
Стевановић
;
и
многи
други
одабрани
београђани
.
Сви
бејаху
ради
да
чују
о
тој
чудној
отмици
,
од
које
се
дигла
тако
страшна
буна
.
Марија
и
Милана
казиваху
све
како
је
било
,
и
како
су
њих
Турци
салетали
да
се
одреку
своје
вере
и
свога
рода
па
да
остану
Туркиње
Френчевићке
.
Али
оне
су
то
одбиле
—
мањ
што
су
морале
.
Срби
,
слушајући
то
,
хвалили
су
их
напомињући
да
буду
тако
тврде
и
кад
изиђу
пред
Хусеин
-
Пашу
и
пред
царскога
комесара
.
Међу
тим
Френчевићи
нису
били
без
наде
,
да
српкиње
отму
још
један
пут
.
У
Београду
је
тада
било
много
Турака
.
Дорћол
се
био
претворио
у
касарну
;
у
граду
је
самих
тобџија
било
на
хиљаду
људи
.
Уздајући
се
у
толике
једноверце
,
Френчевићи
мишљаху
пре
спалити
Београд
него
допустити
да
се
учини
поруга
вери
Мухамедовој
,
да
се
потурченице
врате
у
Србе
;
али
се
преварише
;
Хусеин
-
Паша
,
бојећи
се
већих
заплета
,
био
је
најоштрије
запретио
,
да
се
нико
не
усуди
помагати
жељи
Френчевића
.
Видећи
толику
немарност
Муслимана
према
својој
вери
,
и
толику
малодушност
Турака
према
својој
части
,
а
толику
моћ
српску
:
и
не
могући
поднети
толики
руг
свој
,
Селим-Бег-Френчевић
помери
памећу
,
и
,
у
лудилу
своме
,
само
говораше
:
—
Султан
једе
крметину
;
Власи
ће
скоро
и
њега
звати
на
свој
суд
!
У
бели
понедељак
1833
,
у
Граду
,
у
старом
пашином
конаку
,
на
доњем
боју
,
бејаше
суд
.
У
пространој
једној
соби
,
на
ниским
миндерлуцима
сеђаху
:
Хусејин
-
Паша
,
Царски
комесар
,
београдски
кадија
;
Јеврем
Обреновић
,
Алекса
Симић
,
Пера
Белопољац
,
и
Павле
Белимарковић
.
Кад
Хусеин
даде
знак
,
пред
суд
изађе
Осман-Бег
Френчевић
с
неколико
Турака
.
Он
беше
с
оружјем
,
а
други
без
оружја
.
Они
стадоше
на
једну
страну
.
За
тим
уђоше
Марија
и
Милана
,
са
својим
мајкама
и
оружаном
пратњом
српском
.
Њима
Паша
рече
да
стану
на
другу
страну
.
—
Јесте
ли
вас
две
,
Марија
и
Милана
,
девојке
из
Мозгова
?
упита
Паша
.
—
Јесмо
,
честити
Пашо
!
одговори
Марија
.
—
Јесте
ли
ви
од
своје
драге
воље
отишле
у
кућу
Френчевића
?
—
Нисмо
,
честити
суде
!
—
Ко
вас
је
одвео
?
—
Овај
Френчевић
са
својим
оружаним
момцима
.
—
Хоћете
ли
сад
да
будете
Муслиманке
?
—
Не
ћемо
,
ни
дао
Бог
!
Ово
им
питање
постави
Паша
три
пута
.
И
три
пута
чу
од
њих
одговор
:
—
Не
ћемо
,
ни
дао
Бог
!
—
Шта
тражите
од
Френчевића
?
—
Што
суд
и
царска
милост
нађу
да
је
право
.
Царски
се
комесар
наже
те
нешто
пришапта
Паши
на
ухо
.
—
Френчевићу
,
и
ви
други
Турци
!
рече
Хусеин
:
—
Чусте
њихове
речи
.
Даљем
говору
овде
нема
места
.
Њима
остаје
све
што
сте
им
досад
дали
.
Трошкове
теглићете
ви
!
—
Аман
Ефендум
!
Њих
су
Коџа
-Милошеви
људи
преплашили
,
да
ће
их
у
харему
исећи
ако
остану
Туркиње
;
за
то
говоре
тако
!
...
—
Не
!
не
!
вичу
обе
девојке
.
—
И
ако
су
их
плашили
они
,
плашили
сте
их
и
ви
,
рече
комесар
:
—
Сад
вам
је
право
:
плашња
за
плашњу
!
...
—
Аман
Ефендум
!
...
—
Дишери
!
продера
се
Хусеин
.
И
Осман
-
Бег
,
видећи
како
суди
царски
суд
,
у
који
се
он
толико
уздао
,
обнезнани
се
и
паде
на
руке
својим
момцима
који
га
прихватише
и
изведоше
на
поље
.
Суд
се
сврши
.
Пресуда
гласи
:
да
су
Турци
својим
безакоњем
изазвали
буну
;
да
су
жалбе
народа
истините
,
и
да
је
заузимање
Кнеза
Милоша
путно
!
...
Српске
жеље
добише
маха
.
Турска
сила
сама
себе
једе
.
Не
прође
много
после
тога
,
а
у
свој
Србији
би
објављен
Царски
хатишериФ
који
,
поред
осталога
,
врати
Србији
оних
шест
округа
(
крајински
,
црноречки
,
гургусовачки
,
алексиначко
-
параћински
,
крушевачки
,
и
подримски
)
који
су
били
једно
с
њоме
кад
је
подвезиван
уговор
у
Букурешту
,
1812
.
Сва
се
Србија
веселила
,
а
село
Мозгово
понајвише
!
...
—
Пострадасмо
на
убавој
правди
,
говораху
сељаци
,
али
се
барем
избависмо
...
.
.
ВИИИ
РАДОСТ
У
СРБИЈИ
„
О
,
гнијездо
јуначке
слободе
!
Често
ли
те
Бог
надгледа
оком
!
Многе
ли
си
муке
поднијело
,
Многе
ли
те
чекају
побједе
!
“
Његуш
.
Буна
се
стишала
:
Турци
се
иселили
из
оних
округа
који
су
већ
били
унесени
у
карту
нове
кнежевине
;
Султан
је
свечаним
актом
спојио
те
округе
са
Србијом
;
народ
се
сјединио
и
ослободио
;
заробљене
Српкиње
,
враћене
из
ропства
,
нашле
су
свака
своје
драго
.
Српска
мисао
корачила
је
напред
!
У
свим
црквама
у
Србији
држане
су
велике
богомоље
за
сретан
свршетак
тога
народног
посла
.
Народ
се
свуда
веселио
као
да
је
већ
потпунце
осветио
Косово
!
...
Султан
,
у
великој
мудрости
својој
,
поврх
свега
,
посла
Кнезу
Милошу
велики
орден
,
Нишани
зишан
,
знак
захвалности
што
је
уставио
пламен
устанка
,
те
буна
није
захватила
све
српске
крајеве
под
Турцима
!
После
свега
тога
,
Милош
се
крене
да
походи
нове
крајеве
,
да
се
порадује
с
народом
у
радости
,
да
му
помогне
у
разним
потребама
.
Ишао
је
лагано
,
врло
лагано
;
водио
је
не
пратњу
,
него
читаву
војску
.
На
сваком
ноћишту
био
је
прави
војни
стан
.
Пет
топова
означаваху
свако
вече
—
ноћ
,
а
свако
јутро
—
објављиваху
дан
.
Кад
се
тај
свечани
