ДРАГА
ГАВРИЛОВИЋ
САБРАНА
ДЕЛА
ПЕСМЕ
-
ПРИПОВЕТКЕ
Прва
књига
Прво
издање
Кикинда
1990
.
БАБАДЕВОЈКА
Била
сам
у
гостима
у
Т
.
Зна
се
,
да
је
у
гостима
човек
комотан
,
па
сам
била
и
ја
.
Најмилија
забава
беше
ми
читање
у
тамошњем
врло
лепом
варошком
парку
.
Сека-
Маца
,
—
управо
баба
-
Маца
—
теткина
куварица
,
љутила
се
до
душе
увек
због
тога
.
—
Боже
,
боже
,
фрајлице
,
ала
сте
непрактични
!
говорила
је
често
она
.
Дошли
сте
токорсе
у
госте
,
па
све
књижурине
вучете
с
вама
.
Ту
вас
ко
може
видити
,
а
знате
,
—
ко
оће
да
се
жени
,
прво
гледи
,
јел
девојка
вредна
...
—
Варате
се
,
сека-
Мацо
—
прво
пита
:
„
има
ли
мираза
?
...
“
—
Но
,
но
,
дабоме
да
то
не
сме
фалити
.
Ал
тек
,
тек
.
—
Па
зар
сам
ја
лења
,
сека-
Мацо
!
—
Бог
с
вама
!
а
ко
то
каже
?
зато
ми
је
баш
и
чудо
;
девојка
на
свом
месту
,
ал
не
уме
у
свету
да
се
нађе
.
Ето
код
куће
,
умесими
„
на
супу
.
“
Сека-
Маца
беше
скроз
практичарка
.
Држала
је
,
припасаћу
кецељу
и
на
ново
засука
рукаве
,
чим
ме
похвали
—
и
ради
чак
и
оно
,
што
је
мој
пос’о
;
а
кад
је
ко
може
видити
,
онда
она
нађе
да
чита
ил
да
седи
.
Та
понесите
плетиво
ил
вез
,
па
кад
нуз
вас
проћу
,
нек
шиваћка
све
лети
,
а
плетице
све
звецкају
!
—
Хвала
,
сека-
Мацо
!
Кад
дођем
да
тражим
младожењу
,
послушаћу
вас
.
Сада
још
нећу
.
Допало
ми
се
да
читам
.
Док
прочитам
ову
књигу
можда
ћу
и
пробати
.
Није
згорег
;
само
ме
напомен'те
...
—
Ију
,
како
је
дебела
!
Ту
нећете
никад
ни
прочитати
.
—
Е
да
,
иде
полако
и
то
,
само
стрпљења
сека-
Мацо
,
све
ће
то
доћи
на
ред
;
само
док
почнем
седити
...
—
Ето
је
сад
опет
!
Ја
јој
желим
добро
,
а
она
ми
се
смеје
.
Баш
ти
је
данашња
младеж
неблагородна
.
—
Манте
се
ви
Мацо
,
придике
.
Гледајте
ваш
посао
,
„
тешила
“
је
обично
моја
тетка
из
своје
собе
.
Иди
ти
душо
,
куд
си
пошла
,
па
се
забављај
по
вољи
.
Доста
ти
је
рада
целе
године
.
Код
тетке
се
бар
одмори
.
—
Збогом
тетице
!
А
ви
сека-
Мацо
,
умесите
штрудлу
као
и
пре
.
Онда
вам
је
тако
добро
испала
,
бољу
је
неби
ни
краљица
умесила
...
—
Јел'те
да
је
била
добра
?
За
младих
година
служила
сам
и
код
феишпана
.
Није
Маца
макар
ко
!
—
Знам
,
сека-
Мацо
,
па
зато
вам
и
наручујем
...
—
Добро
фрајлица
,
богами
,
баш
добро
,
чула
сам
ја
за
тим
још
и
на
вратима
ходника
.
Но
да
се
вратим
приповедци
.
Једног
дана
читала
сам
опет
у
парку
.
Око
мене
беше
необична
тишина
.
Сав
велико-варошки
жагор
:
хука
,
звиждукање
пекара
,
жељезница
и
разних
машинерија
,
беше
се
за
неко
време
—
као
обично
пред
подне
—
стишало
.
Осим
тичијег
цвркутања
,
продирало
је
сад
још
кроз
ваздух
тек
по
неки
сребрнаст
дечији
гласић
и
тихо
шкрипање
шљунка
,
под
теретом
дечијих
колица
,
или
тешком
обућом
уморених
раденика
обојега
пола
.
На
једанпут
зашкрпута
шљунак
много
јаче
,
те
дигох
очи
.
Предамном
је
стајала
женска
прилика
.
Један
поглед
у
лице
јој
учини
да
устанем
.
Била
је
то
жена
у
дубокој
старости
,
а
смешила
се
у
моменту
кад
сам
је
погледала
;
па
ме
је
то
збунило
.
Држала
сам
,
да
није
сасвим
при
свести
.
Било
је
на
њој
нешто
необично
.
—
Опростите
,
душо
,
поче
она
,
показујући
прстом
на
лист
,
што
сам
га
читала
.
Прочитала
сам
на
том
листу
:
„
Застава
,
“
па
видим
,
да
сте
и
ви
Српкиња
.
—
Српкиња
сам
,
рекох
,
па
седох
опет
на
клупу
.
—
И
ја
ћу
се
одморити
,
ако
допустите
?
па
се
спусти
уз
мене
.
Ћутале
смо
неко
време
обадве
.
После
неколико
тренутака
,
маши
се
она
за
лист
,
што
сам
га
уз
себе
спустила
.
—
Неће
те
ми
замерити
,
извињавала
се
;
оћу
да
видим
какав
је
.
Већ
одавно
нисам
читала
;
можда
сам
већ
и
заборавила
.
Ту
се
опет
насмешила
.
Док
је
она
пажљиво
превртала
лист
,
ја
сам
је
посматрала
.
Била
је
повисока
слаба
старица
.
Некада
,
у
младости
,
могла
је
бити
лепа
.
Црте
лица
биле
су
правилне
,
ал
јој
се
сад
од
слабости
испупчиле
јабучице
од
образа
и
безубих
вилица
,
те
ни
мало
не
доликују
оном
широком
челу
и
„
грчком
“
носу
.
Обрве
је
имала
густе
и
формасте
.
Али
баш
тај
иначе
„
услов
лепоте
,
“
чудно
је
одударао
од
старачке
борасте
,
жућкасте
коже
,
и
модрих
усана
и
око
лепог
кроја
.
Разгледала
сам
јој
и
одело
.
Било
је
скромно
,
чисто
и
њезиној
дубокој
старости
и
по
кроју
и
градиву
сасвим
примерено
.
Што
сам
се
уплашила
,
кад
је
сасвим
обична
старачка
појава
?
“
Да
би
нашла
узрока
,
погледала
сам
је
и
опет
.
У
том
старка
подиже
очи
и
погледа
ме
.
Сад
ми
је
било
све
јасно
.
Поглед
јој
се
није
слагао
с
оним
старачким
лицем
.
У
том
погледу
лежала
је
нека
младалачка
живахност
,
помешана
са
искреношћу
и
добротом
.
Поглед
је
био
у
правом
смислу
младалачки
,
па
је
то
на
први
поглед
смешио
и
чудновато
одударало
од
оштрих
трагова
преживелих
година
,
што
јој
на
лицу
беху
исписани
.
Да
је
тај
поглед
изражавао
терет
преживелих
дана
,
малаксалост
и
тугу
,
злоћу
и
лукавство
,
небих
се
зацело
тргла
.
Овако
је
била
—
необична
.
—
Политика
,
рече
она
,
пруживши
ми
лист
.
Невидим
добро
;
ситна
је
,
но
толико
сам
назрела
.
—
Јесте
мајко
,
лист
је
политичан
.
—
Право
велите
,
могла
сам
бити
и
мајка
.
Али
ја
сам
девојка
—
бабадевојка
.
Ту
се
старка
горко
насмејала
.
—
Бабадевојка
!
узвикнула
сам
,
али
само
у
мислима
.
Пристојност
ми
је
задржала
језик
од
из
греда
тог
.
—
Гле
ви
се
и
не
чудите
!
рече
она
.
Ја
сам
држала
да
ће
те
пљенути
рукама
и
побећи
од
мене
.
Погледала
сам
је
не
разумевајући
.
—
Чудно
вам
је
што
тако
говорим
,
рече
она
тужно
.
То
показује
добро
срце
или
непознавање
света
.
Дај
Боже
,
да
тај
лепи
шарени
свет
и
не
познате
,
бар
не
овако
,
као
што
сам
га
ја
познавала
!
Старка
умукну
и
замишљено
гледаше
у
даљину
.
То
је
заголицало
и
моју
радозналост
.
Желила
сам
чути
,
што
се
није
удала
,
али
нисам
имала
од
важности
да
је
упитам
.
Чинило
ми
се
,
да
би
то
питање
читаву
„
историју
“
за
собом
повукло
,
а
одкуд
ми
права
да
зледим
ране
,
које
је
време
излечило
?
!
Ћутала
сам
,
држећи
,
да
ће
старица
и
сама
отворити
своје
срце
,
ако
јој
симпатије
улевам
и
ако
осећа
потребу
да
се
коме
изјада
.
Старка
се
по
неком
времену
прену
из
мисли
и
погледа
око
себе
.
Поглед
јој
застаде
на
„
Змајевој
певанији
,
"
коју
сам
такође
собом
понела
.
—
Каква
вам
је
то
књига
?
Како
је
лепо
увезана
,
као
еванђеље
.
(
било
је
„
дивотиздање
.
"
)
—
То
су
песме
Јована
Јовановића
,
нашег
узор
песника
.
—
Нисам
читала
;
а
и
откуд
?
Ја
сам
стара
а
то
је
млађи
човек
.
Кад
сам
била
млада
,
радо
сам
читала
.
Читал
сам
Обрадовича
,
Видаковича
,
а
и
Караџића
и
све
што
ми
је
до
руке
дошло
.
Камо
среће
да
нисам
ништа
читала
!
Старка
тешко
уздахну
и
отвори
књигу
.
—
Зашто
,
мајко
?
Ја
држим
да
читање
никоме
не
шкоди
.
Ваљане
књижевне
ствари
увек
су
корисне
.
Човек
постаје
читањем
таки
ствари
разборитији
,
а
срце
бива
племенитије
.
Она
диже
очи
,
гледећи
ме
за
часак
нетренштице
.
—
Што
ме
тако
гледате
?
Зар
није
тако
?
—
Баш
тако
сам
и
ја
мислила
,
рече
она
,
оборивши
очи
:
а
то
је
и
цела
истина
;
само
је
зло
,
што
после
таки
ум
и
тако
срце
више
види
и
више
осећа
,
па
више
и
пати
.
Ту
је
опет
тихо
уздисала
.
Ви
сте
зацело
много
патили
?
било
ми
већ
на
језику
,
кад
ме
она
запита
,
показујући
у
певанији
песников
лик
:
—
Вреде
ли
што
његова
дела
?
—
Стручњаци
,
и
цео
свет
вели
,
да
је
ненадмашив
;
а
ја
само
знадем
,
да
сав
његов
рад
радо
читам
,
и
да
би
га
све
више
и
више
читала
.
—
Бар
да
видим
,
кад
је
тако
.
Читала
је
неколико
песмица
смешећи
се
.
После
преврташе
листове
,
овде-онде
читајући
по
неки
одломак
ове
или
оне
песме
.
—
Добро
пише
.
Вади
речи
из
срца
и
душе
.
Ту
је
опет
преврнула
неколико
листова
,
и
пажљиво
читала
.
На
једанпут
диже
очи
и
рече
:
—
Читајте
ово
!
Прочитала
сам
гласно
показане
ми
речи
.
Оне
су
гласиле
Па
се
моли
тамо
Богу
,
Благ
да
опрости
,
Што
ћу
љубит
'
тебе
само
Целе
вечности
.
—
Како
вам
се
то
допада
?
питала
ме
је
радознало
.
—
Тако
,
да
бих
волела
,
да
су
сви
мушки
тог
мишљења
!
...
Засмејала
се
некако
чудновато
,
па
рече
:
—
Знала
сам
да
ћете
тако
рећи
.
Тако
говори
младост
.
Кад
неби
ни
она
тако
говорила
—
џаба
ти
човека
!
И
снови
су
у
своје
време
врлина
.
—
Не
разумем
шта
тиме
мислите
?
—
Оћу
да
кажем
,
да
није
баш
рђаво
,
што
се
у
младости
човек
заноси
и
прецењује
своју
моћ
.
—
Зар
је
то
занос
?
Зар
човек
не
љуби
у
животу
тек
једаред
?
Та
права
је
љубав
вечита
!
—
Вечита
!
осмехну
се
старка
.
Да
боме
да
је
тако
.
Зато
и
љуби
човек
до
год
је
жив
тек
оно
,
што
му
је
први
пут
истинским
жаром
срце
загрејало
,
па
ма
и
у
разним
особама
.
—
Разним
особама
?
!
узвикнула
сам
,
да
се
старка
тргла
.
Хвала
,
на
таквој
љубави
!
—
Хвала
,
не
хвала
,
смејала
се
старица
.
То
је
тако
било
од
кад
је
,
и
биће
довека
.
Права
љубав
је
вечита
.
Она
нема
краја
,
нити
се
може
уништити
;
тако
на
пример
,
ако
љубимо
истински
поштење
и
искреност
,
љубиће
мо
то
и
онда
,
кад
носилац
тих
врлина
у
гроб
сађе
;
љубимо
ли
лепоту
спољашњу
,
она
ће
нас
заносити
до
год
нас
траје
,
па
и
онда
,
кад
љубљене
особе
већ
не
буде
.
Само
сопствена
смрт
дреши
нас
од
праве
љубави
,
често
нећемо
то
да
увидимо
ни
да
признамо
.
Обмањујемо
сами
себе
,
држећи
,
да
нам
је
срце
мртво
.
Али
срце
је
обично
у
таквим
приликама
тек
за
време
успавано
,
измучено
или
затупљено
,
а
згодном
приликом
оживиће
опет
:
Јер
Да
је
срце
како
тужно
,
Туга
да
је
која
—
Сунце
сија
,
тица
пева
,
Срце
се
загрева
;
Цвеће
мири
,
листа
гора
,
Туге
нестат
’
мора
!
Старка
заћута
.
—
Чија
је
то
песма
?
питала
сам
је
после
неколико
тренутака
.
—
Моја
.
Па
и
опет
заћута
.
И
ја
сам
ћутала
.
Била
сам
изненађена
,
и
некако
чудновато
расположена
.
Нисам
могла
да
побијем
старичину
тврдњу
и
разлоге
а
ни
сасвим
да
их
одобрим
.
Жао
ми
је
било
мојих
лепших
снова
и
илузије
,
што
сам
их
донде
имала
...
—
Кад
је
то
природан
закон
,
отпочела
сам
најпосле
,
нашто
онда
толико
моралисање
?
На
што
уздизати
сталност
и
верност
као
врлину
?
—
Дабоме
да
је
сталност
врлина
.
Без
те
врлине
и
нема
праве
љубави
.
Несталан
човек
и
није
прави
човек
.
Но
ви
ме
душо
,
нисте
разумели
.
Ја
сам
рекла
:
права
љубав
,
а
та
незна
за
неверу
.
Она
се
гаси
тек
с
нашим
животом
само
сам
још
додала
:
да
човек
,
ако
се
на
пример
превари
у
предмету
своје
љубави
,
разумите
ме
добро
—
ако
се
превари
у
предмету
своје
љубави
,
пренаша
ту
љубав
на
други
достојнији
предмет
.
Исто
тако
не
силази
нама
љубав
ни
с
ким
ни
у
гроб
.
Она
остаје
као
нека
клица
вечито
у
нашем
срцу
,
да
у
повољним
околностима
опет
избије
на
површину
.
Ето
на
пример
,
и
ја
сам
некада
љубила
људе
,
а
сад
—
ту
се
старка
болно
и
гласно
засмеја
—
сад
љубим
моје
канарине
,
мачку
и
псето
.
Смешно
је
,
јел
те
?
Али
и
они
мене
воле
,
а
љубав
тражи
одзива
.
Па
и
правичнији
су
од
људи
...
Старица
престаде
.
Била
је
узрујана
;
глас
јој
је
још
већма
дрхтао
,
а
у
оку
блистала
се
суза
.
—
Ви
сте
много
патили
?
упитах
је
плашљиво
.
И
.
—
Како
се
узме
.
Гладовала
нисам
никад
.
Нисам
морала
ни
по
фабрикама
губити
своје
здравље
,
као
што
га
многе
јаднице
ево
баш
у
овој
вароши
-губе
;
а
могла
сам
и
љубави
имати
,
само
да
се
нисам
држала
поштења
и
дужности
.
Овако
сам
остала
вечито
усамљена
са
дужности
—
дужности
према
другоме
.
Последње
речи
изговорила
је
једвачујно
а
глава
јој
клону
на
прси
.
—
Вама
је
позлило
?
!
Па
је
устрашено
ухватих
за
раме
.
Она
диже
главу
.
—
Не
бојте
се
.
рече
,
благо
се
осмехнувши
.
Неће
ми
ништа
фалити
.
Сетила
сам
се
само
своје
прошлости
,
а
стара
сам
;
па
то
је
.
У
том
захукта
другом
страном
перивоја
један
жељезнички
влак
.
—
Ето
и
б
...
иски
цуг
;
подне
је
већ
прошло
,
примети
она
и
устаде
.
Устала
сам
и
ја
,
али
без
воље
.
Још
нисам
јој
ни
имена
знала
а
већ
одлази
.
—
Збогом
душо
!
Па
опростите
,
што
сам
вас
својим
бенетањем
толико
задржала
.
Бар
ће
те
се
кадгод
сетити
фрајла
-
Стане
Истинићеве
.
Ваше
име
не
знам
.
Не
ћу
ни
да
ми
га
кажете
.
На
што
?
Стара
сам
,
па
ћу
заборавити
,
а
ко
зна
оћул
вас
још
кадгод
видити
;
но
ја
сам
вас
заволела
онако
на
први
поглед
.
Лице
ваше
остаће
ми
и
без
имена
у
памети
.
Будите
ми
здрави
и
сретни
.
Старка
ми
стиште
руку
.
Ја
сам
и
нехотице
привукла
њезину
руку
својим
уснама
и
пољубила
је
.
Тако
се
растадосмо
и
упутисмо
свака
на
своју
страну
.
Овог
пута
корачала
сам
журно
:
била
сам
замишљена
а
и
желудац
ме
је
опомињао
,
да
је
подне
већ
прошло
.
За
ручком
сам
питала
течу
и
тетку
,
знајули
што
о
фрајла
-
Стани
.
Незнадоше
о
њој
баш
ништа
;
само
сека-
Маца
рече
,
—
баш
је
била
унела
штрудлу
—
да
је
знаде
.
—
Становала
је
,
вели
,
у
суседству
њене
некадашње
газдарице
,
поштарке
.
Сваког
месеца
долазила
је
једанпут
на
пошту
,
да
прими
10
фор
.
што
јој
је
шиљао
неки
рођак
из
Срема
.
Друго
о
њој
не
зна
.
Мало
је
говорила
у
опште
,
а
о
себи
никад
;
и
ако
је
често
виђала
у
касапници
.
Тамо
је
куповала
меса
за
чорбу
себи
и
„
своме
друштву
“
—
тако
она
зове
своје
псето
и
мачку
—
смејала
се
сека-
Маца
.
Сад
ме
је
тек
старка
интересовала
,
те
рекох
:
—
Ја
би
вас
молила
да
ме
одведете
до
њезина
стана
.
Хоћу
да
је
посетим
.
—
Здраге
воље
фрајлице
.
Ал
она
се
отселила
из
тог
кварта
.
Баш
пре
,
кад
сам
била
на
пошти
,
питам
јој
газдарицу
:
где
је
фрајла
Стана
?
А
она
мени
:
Отселила
се
.
Не
може
да
плаћа
кирију
за
„
анштендиг
“
собу
.
Сад
је
тамо
у
оном
крају
од
„
ајзнбана
.
“
„
Ал
не
зна
ни
она
да
ми
каже
,
у
ком
је
сокаку
и
који
је
број
куће
.
Да
ми
је
казала
,
радо
би
вас
одвела
.
Тако
остаде
сво
моје
заузимање
,
да
упозним
„
баба-девојку
“
овога
пута
без
успеха
;
но
дошла
сам
и
дома
,
а
она
ми
је
била
у
памети
.
Била
је
то
чудна
појава
за
мене
.
Није
се
запослила
„
вечитом
љубављу
“
па
и
опет
остала
вечито
девојка
!
ИИ
.
Дођоше
и
друге
ферије
и
ја
се
опет
нађох
у
Т
.
Сека-Мацино
место
,
заузела
беше
Лиза
,
те
сам
могла
читати
кад
ми
је
воља
.
Није
имао
ко
да
ме
сећа
на
—
практичност
...
Била
сам
опет
у
парку
и
чим
сам
га
опазила
сетила
сам
се
фрајла
-
Стане
.
Кад
год
се
дала
прилика
,
шетала
сам
се
крајем
од
„
ајзнбана
,
“
не
би
ли
је
случајно
опазила
;
али
увек
без
успеха
.
Већ
сам
била
напустила
истраживање
,
кад
ми
случај
притиче
у
помоћ
.
—
Умр'о
је
купци
барон
Д
...
ч
.
Сутра
му
жељезницом
стиже
тело
.
Тамо
ће
га
дочекати
родбина
са
свештенством
,
па
са
станице
одма
сњим
у
гробље
.
Тако
то
бива
,
кад
човек
нема
своје
деце
ни
блиске
родбине
.
А
уз
то
има
велику
титулу
а
мало
—
новца
;
приповедао
нам
једног
дана
теча
.
—
Ал
погреб
ће
за
то
бити
величанствен
?
Питаше
тетка
.
—
Као
обично
код
таке
господе
.
Не
ће
се
видети
ни
кол
ни
сандук
од
цвећа
и
венаца
,
а
пратиће
га
војници
,
па
и
сви
званичници
.
Вредно
ће
бити
да
видите
.
Закључисмо
,
да
идемо
.
Кад
сам
се
сутра
дан
упутила
с
тетком
жељезници
,
једва
смо
улицом
пролазиле
,
тако
је
светина
нагрнула
на
станицу
.
(
Неко
пошао
директно
тамо
,
а
неко
био
на
путу
,
па
видио
да
се
светина
ускомешала
,
те
хајд
и
он
у
гомилу
и
не
знајући
зашто
!
„
Великоварошани
“
су
често
веће
радозналице
од
—
„
малосељана
.
“
Прабаба
Ева
није
правила
разлике
.
Оставила
је
своје
особине
и
једним
и
другима
подједнако
...
)
Осим
тога
беху
сви
прозори
отворени
и
светињом
начичкани
.
Туда
ће
се
вратити
спровод
,
па
се
за
времена
згодно
постирала
.
Сад
ми
тек
пало
у
очи
,
да
су
и
у
овој
вароши
на
вишеспратним
кућама
они
прозори
,
што
су
равни
с
тротуаром
,
прозори
обитаћих
соба
.
Дотле
сам
држала
,
да
су
ту
у
земљи
подруми
и
коморе
.
„
Како
живе
ти
људи
?
“
мислила
сам
и
поглед
ми
паде
кроз
отворен
прозор
у
таку
једну
избицу
.
И
гле
!
—
код
прозора
је
седила
фрајла
-
Стана
.
Застала
сам
.
Она
ме
погледа
,
преко
—
сад
још
већма
—
увела
лица
,
пролети
јој
зрачак
радости
и
изненађења
.
Видело
се
да
ме
је
познала
.
—
Добар
дан
,
мајко
!
—
Бог
добро
дао
,
ћерко
!
Гле
опет
смо
се
нашле
.
Ко
би
се
томе
надо
!
Ал
ходите
унутра
.
Ваљда
се
не
ћете
за
то
наћи
увређени
?
Нисам
рђава
,
ако
сам
сирота
!
А
колико
сам
пута
мислила
о
вама
.
Особито
сад
од
кад
—
Старица
застаде
,
а
од
старости
сузне
јој
очи
засузише
још
већма
.
—
Доћи
ћу
мојко
,
можда
још
данас
.
Доћи
ћу
за
цело
;
само
ме
сад
светина
оцепила
од
мога
друштва
,
па
се
морам
журити
,
да
га
стигнем
.
Бацила
сам
још
један
поглед
на
кућу
,
па
пођох
тражити
тетку
.
Нашла
сам
је
с
неким
познаницима
тек
на
станици
.
О
старици
јој
нисам
ништа
казала
.
Нисам
имала
ни
каде
.
Баш
је
стигао
влак
с
бароном
.
Погреб
је
био
,
као
што
је
теча
рекао
:
„
госпоцки
“
и
величанствен
.
Био
је
„
цветан
“
и
раскошан
,
али
без
искрена
саучешћа
и
суза
.
Сутра-дан
сам
отишла
старици
.
Тетци
сам
рекла
да
ћу
у
парк
.
Бојала
сам
се
да
ми
неће
допустити
тај
корак
.
Била
је
добра
и
према
сиротињи
милостива
женскиња
,
али
—
као
већина
отмених
госпођа
—
много
је
полагала
на
спољашњи
бљесак
и
етикетна
правила
.
Држа
ла
је
и
она
,
да
се
тек
у
додиру
са
госпоштином
и
„
салонским
светом
“
човек
образовати
и
оплеменити
може
.
Уверена
сам
била
,
да
би
старицу
новчано
радо
помогла
(
то
допуштају
„
госпоцка
“
правила
...
)
али
да
посетим
баба
-
Стану
,
не
носећи
јој
припомоћ
какве
добротворне
женске
задруге
,
било
би
испод
достојанства
...
То
ми
зацело
не
би
ни
она
допустила
.
Та
за
Бога
!
—
Друго
је
бити
чланица
,
па
званично
правити
сиротињи
посете
,
а
друго
је
правити
их
—
својевољно
...
Прво
донаша
посетилици
почаст
,
карактерише
је
хуманистичким
особинама
,
а
друго
не
званично
својевољно
похађање
—
не
донаша
баш
ништа
...
.
Карактерише
је
само
као
простакињу
,
„
што
се
меша
са
сваким
;
“
те
тиме
руши
углед
кругу
,
у
коме
се
налази
.
Така
„
простакиња
,
“
така
„
распуштена
грешница
,
“
заиста
заслужује
,
да
је
отмени
и
солидни
кругови
презру
и
истисну
—
пре
него
ма
коју
карташицу
или
особу
са
мрачном
прошлошћу
,
али
светлом
титулом
и
пуним
џепом
!
.
.
Знала
сам
ту
„
морску
логику
“
понеког
женског
и
мушког
„
отменог
света
,
“
па
сам
се
страшила
,
да
је
не
нађем
можда
прикривљену
и
у
моје
иначе
разборите
и
добре
тетице
.
Зар
је
мало
примера
у
свету
,
да
се
по
неке
токорсе
образоване
,
отмене
„
даме
“
стиде
на
улици
пружити
руку
и
јавити
се
и
на
блиским
рођацима
својега
мужа
,
а
често
и
својим
,
тек
за
то
,
што
у
својој
чапљастој
охолости
уображавају
,
да
су
„
нешто
више
“
од
дотичних
.
Дабоме
да
је
то
глупост
,
ал
мрежа
глупости
је
велика
,
па
често
хвата
и
„
паметне
“
и
„
племените
“
рибице
!
...
Да
се
лакше
могу
поновити
—
ако
дође
до
„
замерке
“
—
повела
сам
са
собом
и
малог
Милана
,
теткиног
трогодишњег
синчића
.
Путем
сам
и
опет
размишљала
:
јели
ми
посета
умесна
?
Нашла
сам
да
јесте
.
Старица
није
била
„
рђава
особа
.
“
За
њу
се
још
не
зна
ни
добро
ни
зло
;
а
ко
више
апелује
на
дужност
,
него
на
право
своје
,
не
може
бити
рђав
и
непоштен
,
баш
ако
га
и
сумњиче
.
„
Остала
сам
усамљена
са
дужности
према
другоме
,
“
рекла
је
старица
,
то
ми
беше
доказ
,
да
имам
посла
с
поштеном
женскињом
.
Друга
каментара
није
ми
требало
.
Дођох
и
у
„
жељезничку
улицу
.
“
Из
далека
сам
опазила
старицу
на
прозору
.
Чекала
ме
је
.
—
Одржали
сте
реч
,
а
већ
сам
мислила
,
не
ћете
доћи
.
Но
причекајте
,
да
изађем
пред
вас
.
Требало
би
времена
да
ме
сами
нађете
.
Читав
Лавиринт
у
овој
кући
!
—
Скините
се
,
драго
дете
,
па
седите
!
Ето
видите
,
ту
вам
ја
живим
.
Доста
је
влажно
,
ал
'
бар
има
више
светлости
и
изглед
на
улицу
.
И
то
нешто
вреди
.
Олакшава
ми
самоћу
.
Оне
друге
собе
гледе
у
ходник
,
немају
зрака
ни
толико
,
рече
старка
,
кад
нас
је
у
собу
увела
.
Примила
сам
понуду
.
—
Ко
вам
је
то
?
Зацело
брат
?
Па
морате
ми
и
ваше
име
казати
.
Сад
оћу
да
га
знам
;
говорила
је
спустивши
се
до
мене
на
канабе
и
милујући
малога
.
Дете
се
још
јаче
приљуби
уз
мене
,
гледећи
је
неповерљиво
.
—
Бојиш
се
мајке
?
Немој
,
душо
!
Мајка
воли
децу
.
Гле
,
даћу
ти
јабуку
!
Док
је
она
с
неког
орманчића
донела
јабуку
,
разгледала
сам
јој
собицу
.
Била
је
малена
избица
с
једним
прозором
.
Сав
намештај
је
био
:
једна
постеља
,
сто
с
две
столице
,
канабе
,
шифонер
и
један
орманић
с
рафом
,
на
коме
је
стајало
нешто
порцуланска
и
стаклена
посуђа
.
На
шифонеру
је
било
доста
уједно
сложених
књига
,
а
о
зидовима
је
висио
један
старински
сат
,
неколико
слика
и
два
лепо
бојадисана
кавеза
.
У
сваком
кавезу
скакутао
је
по
један
пар
веселих
канаринаца
.
Доле
на
поду
,
играло
се
поред
постеље
на
ћебету
једно
псетанце
и
мачка
.
На
столу
сам
још
видела
једне
наочари
и
плетиво
,
а
у
отвореном
прозору
било
је
неколико
саксија
цвећа
.
Цео
намештај
је
био
старинске
форме
,
али
чист
и
још
цео
.
—
Деца
се
увек
страше
старости
,
рече
спустивши
се
опет
уз
мене
;
али
само
с
почетка
.
После
обично
постану
добри
пријатељи
.
Везује
их
сличност
—
немоћни
су
и
детињасти
и
једни
и
други
.
Смејала
се
,
а
у
погледу
указа
се
онај
исти
живахни
израз
,
што
ме
је
бунио
и
у
парку
.
После
ме
је
питала
:
ко
сам
,
од
куда
сам
,
како
живим
и
т
.
д
.
Све
је
то
чинила
неком
природном
искреношћу
и
неусиљеном
учтивости
.
—
Тако
сам
од
прилике
нагађала
и
сама
,
рече
ми
за
тим
.
А
шта
ви
мислите
о
мени
?
Оборила
сам
очи
,
тражећи
згодна
одговора
.
Збунило
ме
њезино
питање
,
а
још
више
поглед
,
којим
као
да
је
хтела
да
ми
прочита
мисли
још
у
души
.
—
Лудо
сам
питала
,
уздахну
она
.
Шта
се
може
мислити
—
о
девојци
мојих
година
!
Ту
се
обично
много
мисли
,
јелте
?
А
да
ви
немислите
о
мени
рђаво
,
доказ
ми
је
,
што
вас
видим
у
мојој
соби
.
Из
простог
љубопитства
не
ступа
се
у
познанство
са
особом
као
што
сам
ја
.
Дабоме
да
је
ту
и
љубопитства
,
ал
тек
је
—
старка
прекиде
—
тек
је
и
симпатије
.
Хвала
вам
ћерко
,
хвала
по
сто
пути
!
Сузе
јој
грунуше
из
очију
,
но
брзо
их
убриса
.
—
Не
замерте
ћерко
.
Така
сам
била
од
кад
сам
.
Лака
на
смеју
,
као
и
на
плачу
.
Но
то
ваљда
није
грех
,
јер
сам
поред
свег
тог
остала
чиста
.
Верујте
ми
,
тешко
сам
грешила
.
Па
онда
,
човеку
по
кад
и
кад
и
преври
.
Савест
ми
је
дабоме
чиста
,
ал
тек
је
тешко
—
самовати
.
Сад
је
јецала
.
—
Зар
немате
никог
свог
?
питала
сам
је
ја
.
—
Приповедаћу
,
казаћу
вам
све
.
—
Другом
нисам
;
не
марим
да
се
тужакам
,
ни
да
ме
жале
.
Неби
ме
ни
разумели
,
ал
вама
ћу
казати
.
Човек
осети
по
кад-кад
потребе
да
се
исповеди
.
Застала
је
и
убрисала
сузе
.
Неко
време
је
замишљено
ћутала
.
За
тим
се
прену
,
а
преко
лица
јој
прелети
горак
ироничан
осмех
.
—
Да
,
настави
она
после
неколико
тренутака
ћутања
,
човек
осети
потребе
да
се
исповеди
,
ал
ономе
,
ко
нас
разуме
...
Званична
исповест
слабо
олакшава
,
особито
грешницима
моје
врсте
...
Попа
ме
неби
ни
разумео
.
Рекао
би
ми
можда
—
као
у
оној
песми
што
је
рекао
свети
Петар
баба
Ани
.
Знате
,
што
сам
ја
лане
у
Парку
читала
у
оној
вашој
лепо
везаној
песмарици
.
—
Ту
се
гласно
засмејала
а
очи
јој
опет
узеше
онај
живахни
младалачки
израз
.
—
Баш
враг
тај
песник
,
но
нека
га
Бог
поживи
!
Да
није
по
кад-кад
шале
,
јадно
би
изгледао
овај
свет
.
Јесте
ли
га
лично
видели
или
тек
на
слици
?
По
писмама
судећи
,
редак
дар
,
чврст
карактер
,
весела
и
живахна
природа
и
осетљиво
благо
срце
?
—
Видила
сам
га
једанпут
.
А
тврде
да
је
такав
.
Сво
се
српство
њиме
поноси
.
Друго
вам
не
умем
казати
.
—
То
је
баш
ко
с
Димитријем
Обрадовичем
.
А
је
ли
бар
он
срећан
,
или
је
гоњен
као
Обрадович
?
—
Велики
људи
ретко
су
потпуно
сретни
.
Ако
их
не
гоне
људи
,
хоће
да
их
напати
оно
—
што
зовемо
судбином
,
но
таки
карактери
умеју
се
узвисити
над
једним
и
другим
.
Патња
често
већма
челичи
,
него
највећа
срећа
.
—
Право
велите
.
Но
зато
опет
по
,
највише
„
весело
срце
кудељу
преде
.
“
Само
великани
,
само
изузетци
узвишују
се
и
поред
патње
.
Обични
људи
застају
поред
таке
немиле
пратилице
на
пола
пута
,
или
подлегну
одмах
у
почетку
.
Ретки
су
људи
,
које
патња
није
кадра
сломити
.
—
И
то
је
само
доказ
,
да
таке
реткости
треба
тим
више
штовати
!
прекидох
је
и
нехотице
ја
.
Лако
је
у
добру
добар
бити
,
ал
на
муци
знају
се
јунаци
.
Добро
велите
,
ћерко
.
Но
куда
ми
одосмо
,
а
хтела
сам
само
рећи
,
да
моји
греси
нису
обични
.
Нисам
ја
никад
газила
заповести
,
већ
сам
их
вршила
.
Нисам
разорила
туђу
,
већ
своју
срећу
!
Разоравала
сам
је
својевољно
,
јер
би
њезин
темељ
био
често
темељ
туђој
несрећи
.
Где
није
тога
било
,
ту
је
опет
требало
вршити
дужност
,
дужност
према
другоме
.
Је
ли
то
грех
,
незнам
.
Нећу
ни
да
испитујем
.
Доцне
је
,
али
да
није
било
лако
рушити
своју
срећу
за
рад
дужности
,
то
је
истина
!
Старица
уздахну
и
заћута
.
И
ја
сам
ћутала
.
Чудни
осећаји
беху
самном
овладали
.
Ту
свечану
тишину
проби
гласић
малога
Милана
:
—
Цицико
,
куцико
,
волела
ме
?
Ја
сам
ваша
мати
!
Миловао
је
старичину
мачку
и
псето
.
Обе
се
пренусмо
.
—
Кажем
ја
,
осмехну
се
старица
,
да
је
детињство
и
старост
врло
слично
,
и
једно
и
друго
слабо
,
и
једно
и
друго
тежи
за
искреном
љубављу
;
само
што
код
једног
тек
ниче
,
а
код
другог
се
већ
суши
.
Него
и
ја
сам
красна
домаћица
.
Време
ужини
већ
прошло
,
а
ја
вам
ништа
не
износим
.
Морате
се
душо
,
задовољити
ониме
,
што
имам
.
Мало
млека
,
свежа
масла
и
добра
сира
.
Па
и
једна
лубеница
,
хладна
као
лед
.
Њу
сам
вама
наменула
.
Држала
сам
је
до
подне
у
бунару
.
Сад
је
у
газдаричином
подруму
.
—
Склоне
ми
по
где
што
,
кад
их
замолим
.
Молила
сам
је
да
се
мене
ради
не
труди
,
но
она
ме
не
хтеде
ни
слушати
.
—
Гостољубље
је
лепа
српска
врлина
,
говорила
је
застирући
сто
и
спремајући
ужину
;
само
не
треба
претеривати
.
Оно
што
се
у
кући
нађе
и
искрен
срдачан
дочек
,
најбоље
је
гошћење
.
Дабоме
да
сад
тога
нема
.
Чујем
каква
је
сад
мода
.
Усили
се
,
па
те
дочека
Бог
те
пита
с
каквим
ђаконијама
.
Често
таким
,
да
убија
кућу
.
Дневна
заслуга
целе
породице
износи
форинта
или
две
а
једна
ужина
изнесе
5—6
форината
.
Дабоме
да
је
онда
ту
назатка
.
Онда
није
ни
чудо
,
што
те
после
оговара
;
не
увиђа
своју
погрешку
,
па
искали
срце
на
онима
,
што
их
је
токорсе
угостила
.
Тако
се
кућа
не
кући
.
Тако
се
разорава
.
Нисам
од
оних
,
што
су
им
тек
стара
времена
добра
,
али
ни
ово
чудо
не
могу
одобрити
.
Што
не
ваља
не
ваља
,
па
било
старо
или
ново
!
Што
се
луксузне
ношње
тиче
,
нећу
много
да
говорим
.
Тог
зла
бивало
је
и
за
мог
младог
доба
,
али
шта
велите
о
женском
картању
?
И
мушком
оно
не
служи
на
част
.
Карташ
је
оличено
среброљубље
,
законом
обезбеђена
варалица
,
отимач
и
лопов
,
а
често
и
посредни
убица
читавих
породица
.
Па
сад
оне
,
Српкиње
,
поносите
питомице
Душанове
славне
царевине
и
Јевросиме
мајке
,
пошле
тим
трагом
!
Јевросима
учи
свога
сина
,
краљевића
Марка
,
да
се
на
туђе
не
лакоми
,
па
да
суди
по
правди
Бога
истинога
;
јер
је
боље
изгубити
главу
,
него
своју
огрешити
душу
!
Тако
Јевросима
.
А
шта
раде
оне
?
И
те
се
још
смеју
Српкињама
звати
.
Заиста
жалосно
.
Срам
их
било
!
Хоће
с
картањем
на
новац
бајаги
неке
забаве
.
Лепа
забава
,
која
из
туђег
џепа
вади
новац
,
без
да
си
га
заслужила
!
Боље
да
остану
забаве
ради
дома
,
па
окупају
ону
јадну
дечицу
,
што
их
слушкиње
без
материна
надзора
тек
смуљавају
или
паре
,
као
пилиће
.
Чуде
се
после
:
одкуд
шкрофлезан
и
јектичав
подмладак
?
!
А
не
питају
:
која
мати
негује
децу
као
што
треба
?
Мисли
доста
је
учинила
,
кад
им
је
дала
живот
и
кад
по
ваздан
чегрће
мужу
око
ушију
,
да
им
набави
господско
одело
.
Бајаги
,
гони
је
на
то
материнска
дужност
.
Јадно
појмање
дужности
!
Питајте
само
тако
одрасло
несретно
јектичаво
и
шкрофлезно
дете
,
шта
му
је
милије
:
кадифа
и
златно
одело
или
здравље
?
Питајте
га
,
па
ће
те
чути
.
У
данашњем
добу
тешко
живе
и
здрав
човек
,
а
што
ће
да
чини
таки
јадник
?
!
Ништа
друго
,
већ
да
проклиње
час
свога
рођења
!
Заиста
мени
је
врло
чудно
понашање
такових
родитеља
,
особито
матера
.
Зар
оне
не
увиђају
,
каква
одговорност
лежи
на
њима
пред
Богом
и
светом
.
Закужави
ти
један
цветак
или
ти
се
поболи
тичица
,
па
већ
се
питаш
:
да
није
с
твоје
кривице
?
А
оне
,
матере
,
занемарују
своју
децу
сваки
дан
.
Па
зар
им
то
никад
не
пада
на
памет
?
Зар
се
не
страше
муке
и
клетве
дечије
,
греха
пред
Богом
и
срамоте
пред
људима
?
!
Него
ви
ћерко
,
и
не
једете
.
Ако
је
по
вољи
још
млека
?
А
ето
:
масла
и
сира
.
Масло
је
врло
добро
и
свеже
.
Бојадишу
га
жутом
репом
и
сафраном
,
ал
ја
то
осетим
по
мирису
,
па
волим
платити
новчић
два
више
,
само
да
је
добро
и
чисто
.
Намажите
комадић
и
том
малом
.
Из
ваше
руке
радије
ће
јести
.
—
Зашто
;
мајко
?
Ето
видите
,
и
јабуку
је
од
вас
примио
.
Добро
је
он
дете
.
Је
ли
Милане
,
ти
волиш
мајку
?
Већ
с
питањем
сам
хтела
потврђујући
одговор
.
Дете
погледа
у
мене
,
па
у
старицу
,
и
онда
му
се
преко
усана
једва
измигољи
тихо
и
неодлучно
:
волим
.
—
Ето
видите
,
да
ја
погађам
,
смејала
се
она
.
Децу
привлачи
на
први
поглед
тек
спољашна
лепота
и
младост
.
Доброта
и
остало
,
привуће
их
тек
постепено
.
За
то
и
нећу
да
уображавам
,
да
сам
му
већ
сад
симпатична
.
То
би
дошло
тек
доцније
,
кад
би
почео
примати
утиске
и
од
унутрашњих
мојих
особина
.
Данас
их
још
нема
.
Па
ма
колико
се
око
њега
умиљавала
,
слабо
бих
успела
.
Да
је
старији
,
тек
би
можда
помислио
:
Залуд
стриче
,
дуваш
деваш
,
Не
издува
чега
немаш
!
То
сам
научила
од
газдаричине
девојчице
.
Учила
за
испит
декламовати
.
Дође
ту
мени
,
па
говори
,
говори
,
да
сам
примила
већ
и
ја
.
Хтела
сам
јој
рећи
,
чија
је
то
песма
,
но
она
настави
:
—
Добра
и
оштроумна
девојчица
,
али
је
јадница
несретна
.
Грбава
је
.
Испустила
је
слушкиња
још
као
мало
одојче
.
Шта
ће
те
?
Мати
велика
дама
,
па
бива
свашта
.
—
То
се
може
свакоме
десети
и
поред
најбоље
пажње
и
надзора
.
—
Може
,
али
тек
ређе
.
Још
ви
незнате
по
неки
варошки
свет
.
Мушки
ме
се
не
тиче
.
Слабо
водим
рабош
о
њему
.
Али
женски
,
женски
!
Само
то
чудо
и
покор
да
видите
!
Кад-кад
се
само
чудим
и
крстим
,
па
се
питам
:
Где
им
је
свест
?
Где
су
им
матерински
осећај
,
кад
тако
своју
децу
занемарују
?
!
—
Како
,
мајко
?
Ја
понајвише
видим
накићеву
дечицу
.
Изгледају
,
као
неке
накићеве
лучице
.
И
то
већ
показује
неку
материнску
љубав
и
старање
о
деци
!
—
Нећу
да
кажем
,
да
није
љубав
.
Љубав
је
дабоме
.
И
најгора
мајка
воли
своје
дете
.
Но
површна
је
и
мајчинска
љубав
код
таке
врсте
матера
.
Сујета
је
то
,
моја
ћерко
,
и
више
ништа
.
Хоће
заједно
са
децом
својом
да
светли
пред
светом
,
разуме
се
,
не
са
душевним
својствима
и
здрављем
,
већ
у
спољашњем
блеску
.
Дубок
мужевљев
џеп
,
па
има
шта
да
црпи
!
—
Где
тога
није
,
дере
му
кожу
с
леђа
,
да
накити
своју
душевну
наготу
.
Право
има
,
кад
је
нашла
медведа
са
дебелом
кожом
!
...
Старка
беше
дошла
у
ватру
.
—
Мора
мајко
,
да
игра
по
њезином
такту
—
купила
га
је
.
—
Добро
велите
,
ћерко
,
рече
старица
а
лице
јој
узе
сетан
,
да
не
речем
,
болан
израз
.
Зар
се
данас
склапа
брак
из
узајамне
љубави
,
поштовања
и
познавања
?
!
Не
,
никако
не
!
Новац
,
проклети
новац
,
главни
је
фактор
свуда
!
Грамљивост
за
њиме
,
уништила
је
сваки
племенитији
осећај
.
Љубав
и
поштовање
одавно
је
постала
детњарија
.
Отуда
и
овладао
срцем
сваки
моралан
гад
а
друштвом
покор
и
трулеж
!
Старка
уздахну
и
заћута
.
После
неколико
тренутака
настави
опет
:
—
Било
је
и
пре
тога
гада
и
трулежи
,
али
у
много
мањој
мери
,
Дешавало
се
,
да
је
по
неко
узео
девојку
због
мираза
.
Исто
тако
,
бивало
је
и
обратних
случајева
,
да
се
девојка
удала
без
љубави
према
момку
;
али
тој
погрешци
су
обично
родитељи
били
узрок
;
млада
срца
била
су
бар
увек
непокварена
и
чиста
.
Сад
је
и
то
друкчије
.
Сад
и
момак
од
17—20
година
не
тражи
жену
,
већ
новац
.
—
Није
у
реду
што
ћу
пред
вама
,
дететом
да
кажем
,
али
ко
год
мало
оштрије
погледа
по
свету
,
увидиће
,
да
је
тако
.
—
Већ
и
тај
жутокљун
мисли
кад
се
жени
:
нека
је
новца
,
а
жена
је
на
свету
и
више
!
Па
и
девојке
можеш
на
прсте
избројати
да
траже
у
мужу
ваљан
карактер
и
верна
разборита
друга
.
Нека
је
ма
и
сулудаст
,
само
нека
је
богат
.
Еквипаж
и
вранци
,
кадифа
и
злато
,
—
то
јој
је
сва
жеља
и
сав
идеал
!
Јесте
,
ћерко
моја
,
само
животињски
полски
нагон
сада
још
влада
.
Праве
свете
љубави
,
сада
је
ретко
!
Та
света
љубав
мужа
и
жене
давно
је
детињарија
,
занос
и
лудорија
.
Па
је
ли
чудо
што
се
до
овог
дотерало
?
!
При
ступању
у
брак
он
шпекулише
,
она
шпекулише
,
па
шта
ће
те
више
?
Прави
вашар
и
трговина
!
Често
бих
таки
брачни
пар
споредила
са
две
варалице
,
које
често
ступе
у
савез
,
да
с
удвојеном
силом
још
лакше
варају
и
левентују
,
али
чим
се
даде
прилика
да
преваре
и
—
једна
другу
.
Дође
ли
једно
од
њих
у
било
какву
неприлику
,
зар
се
надати
саучешћу
,
пожртвовању
и
помоћи
од
—
така
савезника
?
!
Док
траје
новца
,
левентују
обоје
и
сносе
се
,
нестане
ли
га
,
бива
свешта
.
Још
је
срећа
,
кад
се
за
времена
разиђу
,
Али
,
ако
их
је
везао
који
члан
породице
,
онда
је
тек
зло
.
Дужност
везује
,
а
срце
—
хладно
.
Ту
,
или
се
дужност
пренебрегне
,
или
—
ако
је
и
мрве
понашања
у
њима
—
врши
се
,
али
како
?
!
Свађа
,
речкања
,
пребацивање
,
гунђање
,
плач
и
уздисаји
свакидашњи
су
гости
таког
брака
.
Па
из
таког
јада
и
гада
,
зар
је
очекивати
свестан
подмладак
!
Наћиће
се
,
дабоме
,
као
и
свуда
по
неки
изнимак
,
али
већина
ће
пропасти
.
Пример
је
најбољи
васпитач
.
А
где
су
ваљани
примери
?
!
—
Добро
,
мајко
,
али
ја
сам
од
старијих
слушала
,
да
у
браку
понајвише
они
рђаво
живе
,
што
се
из
љубави
узимају
?
—
Љубав
!
љубав
!
зар
је
све
љубав
што
се
тим
светим
именом
назива
?
Животињски
нагон
,
сањалачки
занос
,
или
навика
на
леп
или
створ
,
хоће
свет
често
љубављу
да
крсти
.
Али
љубав
,
права
света
љубав
,
која
није
потекла
из
моменталних
утисака
једрих
плећа
,
црних
наусница
,
свил'не
косе
,
бисер
зуба
,
чарних
очију
и
бела
и
румена
лица
,
већ
којој
је
главни
основ
узајмио
поштовање
душевних
врлина
,
сличност
назора
и
карактера
,
мора
у
браку
тек
благослов
и
срећу
доносити
.
Такова
љубав
је
и
трајнија
;
траје
и
онда
,
кад
једра
плећа
љубљене
особе
спадну
и
кад
руменило
са
лица
у
борби
живота
нестане
!
—
По
вашим
речма
,
спољашња
лепота
мало
утиче
на
праву
љубав
?
Спољашња
лепота
?
Шта
ви
разумете
под
том
лепотом
?
Кинез
стеже
својој
ћерци
ногу
,
да
би
је
полепшо
а
нама
су
гадне
и
смешне
те
здепнасте
кратке
ноге
;
ми
сликамо
врага
црног
а
црнац
га
замишља
белог
.
Ето
видите
,
да
појам
о
лепоти
није
једнак
!
Сва
божија
створења
лепа
су
,
ако
само
нису
богаљеви
или
измет
природни
.
Укус
и
фантазија
моја
ћерко
,
игра
ту
главну
улагу
!
То
двоје
одређују
шта
је
лепо
,
шта
ли
не
.
Зато
и
треба
настојати
,
да
се
те
две
особине
још
у
деци
управе
на
прави
пут
.
Кад
би
се
у
свету
претпостављало
здравље
болесној
уображеној
лепоти
,
а
душевна
лепота
спољашној
,
видели
би
,
куд
би
свет
отишао
!
Ја
,
сам
ето
већ
остарила
а
не
могу
да
појмим
:
како
човек
неког
може
волети
тек
због
телесне
лепоте
?
!
Мислићете
да
можда
никад
нисам
била
способна
за
љубав
,
кад
тако
говорим
и
кад
сам
остала
неудата
.
Не
,
ћерко
није
тако
.
Куцало
је
топло
и
моје
срце
,
можда
топлије
,
но
стотину
других
,
а
остала
сам
овако
,
нешто
са
дужности
а
нешто
баш
са
тог
топлог
срца
и
поноса
.
Дужност
ме
је
често
приморала
,
да
своју
срећу
туђој
жртвујем
;
топло
срце
није
хтело
да
купује
љубав
,
или
само
да
љуби
,
већ
је
тражило
у
истој
мери
одзива
;
а
понос
ми
није
допуштао
,
да
„
лижем
руку
,
“
која
се
могла
ма
у
шали
на
мене
измахнути
,
или
која
није
осећала
потребе
да
ме
се
маши
,
па
ма
иначе
како
да
сам
чезнула
за
том
руком
...
То
је
видите
узрок
,
а
не
хладно
срце
.
“
Старка
ућута
.
Изгледало
ми
,
да
ће
да
прекину
ту
тему
а
баш
ме
је
почела
интересовати
.
Зато
је
упитах
:
—
Зар
ви
мислите
,
да
спољашњост
не
може
човека
стално
привући
?
—
Најпре
једите
,
а
после
ћу
вам
казати
,
како
о
томе
мислим
.
Ви
слабо
једете
!
рече
она
,
нудећи
ме
.
Глете
само
;
још
ово
парченце
хлеба
са
маслом
.
Та
узмите
,
тек
сте
га
коштали
!
Немојте
гледати
на
мене
.
Примила
сам
понуду
,
а
она
наточи
себи
чашу
воде
,
па
настави
:
—
Не
поричем
,
да
спољашност
око
привлачи
.
Али
ако
је
унутрашњост
шупља
,
само
моментано
.
Често
је
тај
утисак
моћан
,
па
човека
неко
време
и
занесе
,
али
стално
га
везати
неможе
.
Особито
не
може
она
везати
разборита
човека
.
Изузетака
је
да
боме
и
у
томе
.
Но
будите
уверени
,
да
су
таки
људи
у
самој
ствари
„
лакша
роба
“
...
Ти
и
незнају
шта
је
љубав
.
Разумем
,
права
љубав
,
а
не
оно
,
што
веже
падишу
за
његове
буле
или
петла
за
кокоши
.
Извините
ћерко
,
овај
мало
драстичан
израз
.
Али
кад
се
неки
свет
не
стиди
трулеж
подрањивати
,
што
би
се
ја
стидела
вама
казати
,
какав
је
тај
трулеж
.
Јелте
,
да
је
тако
?
Па
ми
не
замерите
!
Незнање
и
невиност
није
једно
исто
!
А
ви
нисте
данас
дете
.
Бар
претпостављам
,
кад
сте
већ
учитефица
...
Тело
је
,
по
мом
сваћању
,
одећа
и
склониште
душе
,
настави
она
.
Па
као
што
неможе
свестан
човек
заволети
мртву
лутку
,
са
њезина
шарена
одела
,
исто
тако
не
може
истински
волети
ни
спољашње
лепа
човека
,
без
душевних
врлина
.
Само
децу
,
ма
и
матору
—
насмеја
се
старка
—
везује
шупље
шаренило
,
а
свесна
разборита
човека
никад
.
Ко
се
држи
за
свесна
,
па
и
опет
тек
спољашњост
на
предмету
своје
љубави
уважава
,
не
поштујући
његове
душевне
врлине
,
тај
или
себе
прецењује
,
или
не
познаје
љубав
.
Осећај
,
што
га
таки
људи
имају
,
само
је
страстан
занос
и
животињски
нагон
.
Нико
на
пример
не
пориче
,
да
мајчина
љубав
није
најмоћнија
и
најсветија
.
А
кад
мајка
пита
:
какво
је
лице
њезина
детета
?
!
Сродство
душе
и
срца
привлачи
је
њему
,
па
јој
је
мило
онакво
какво
је
.
Сродство
душе
и
срца
треба
да
веже
мужа
и
жену
.
А
то
полско
сродство
лежи
поглавито
у
сличности
карактера
.
Разумете
ме
—
карактера
!
—
Темпераменти
могу
бити
сасвим
различни
и
појмова
о
свету
.
Укратко
:
у
узајмном
поштовању
мушког
и
женског
човека
.
—
Ту
се
мајко
,
с
вама
не
слажем
.
Зар
је
љубав
и
поштовање
једно
исто
?
Ето
на
пример
,
и
ја
многе
мушке
штујем
,
а
ни
једног
не
љубим
.
—
Нисте
ме
,
ћерко
,
разумели
,
бар
не
онако
,
како
сам
ја
хтела
.
Ја
нисам
одређивала
,
шта
је
љубав
;
само
сам
рекла
,
да
је
она
љубав
права
,
која
потиче
из
душевног
сродства
,
а
не
са
спољашњости
,
заноса
или
животињског
нагона
.
—
Е
,
мајко
,
онда
је
на
свету
мало
праве
љубави
.
Ко
данас
пита
за
поштење
,
разборитост
и
остале
душевне
врлине
?
Доста
кад
је
лепа
ларва
и
дубок
пун
џеп
!
Цео
свет
,
особито
мушки
и
не
почиње
онде
љубити
,
где
би
требало
да
поштује
.
Тек
мане
,
недостаци
и
слабост
женскиња
њих
привлачи
;
врлине
се
обично
узносе
,
хвале
,
цене
и
поштују
тек
устима
,
речма
,
а
срцем
ретко
ко
за
њима
жуди
.
—
Зато
и
јесте
све
мање
љубави
на
свету
.
Љубав
је
ћерко
,
најнежнија
и
најплеменитија
„
биљка
“
човечија
срца
и
душе
.
Ретко
је
земљиште
у
ком
она
ниче
,
а
ретко
се
ко
труди
и
да
је
позна
.
Зато
се
с
њоме
и
њезиним
именом
и
тера
—
швиндлерај
.
Уздахнула
сам
и
оборила
очи
,
не
рекавши
јој
ништа
.
Било
ми
је
срамота
,
да
потврдим
и
ту
ману
нашег
хваљеног
културног
века
...
—
Па
шта
да
се
ради
?
омачеми
се
са
усана
,
после
неколико
тренутака
.
—
Шта
да
се
ради
?
Добро
велите
,
ћерко
.
Пада
и
мени
кашта
на
памет
,
да
би
баш
женскиње
требало
тако
да
се
запита
.
Радњом
,
енергичном
радњом
,
могло
би
тек
оно
излечити
бар
потоњи
нараштај
од
трулежи
,
која
све
више
хвата
корена
.
Често
тако
размишљам
,
особито
у
зимњим
дугим
вечерима
.
Чујем
какав
догађај
,
прочитам
што
,
или
видим
какву
погрешку
што
се
у
свету
око
мене
десила
,
па
онда
мислим
,
мислим
,
да
ми
је
после
и
самој
смешно
.
Ал
шта
ћу
?
сама
сам
,
па
се
поред
плетива
својим
мислима
разговарам
.
Други
пут
баш
нећу
.
Ал
Боже
мој
—
шта
ћу
онда
?
...
После
ми
је
тек
смешно
,
па
фалим
Бога
,
што
ме
још
оне
нису
оставиле
.
Долете
па
ме
разоноде
.
Никад
ми
није
дуго
време
.
А
како
сам
сама
морала
бих
полудети
или
трчкати
од
једне
до
друге
породице
,
да
пренашам
гласове
и
решетам
ову
или
ону
кућу
,
као
што
то
чине
многе
токорсе
даме
и
матере
читаве
породице
.
Често
мислим
и
о
томе
,
па
се
кад-и-кад
на
њих
и
наљутим
,
а
после
мислим
:
ваљда
сироте
немају
својих
мисли
?
!
Насмејала
сам
се
на
глас
.
—
Што
се
смејете
?
Искуство
ме
је
научило
да
свако
„
зашто
“
има
своје
„
зато
,
“
а
самоћа
,
патња
и
размишљање
,
научише
ме
још
и
извињавати
...
Иронија
и
бол
звучаше
у
последњим
старичиним
речма
.
—
Па
реците
мајко
,
шта
би
требало
женскиње
да
чини
,
да
коракне
кораком
права
напретка
?
Мене
то
интересује
.
—
Пре
свега
треба
праве
воље
за
бољитак
,
па
онда
још
нешто
,
а
последице
би
дошле
саме
од
себе
.
—
Шта
је
то
„
нешто
?
“
То
ме
интересује
.
—
Видим
вам
из
очију
.
Но
то
ћу
оставити
за
други
пут
.
Иначе
ме
други
пут
нећете
посетити
...
Сад
ће
најбоље
бити
,
да
расечем
лубеницу
.
Ено
мали
сишао
са
столице
.
Не
занима
га
наша
„
полемика
.
“
Хтела
сам
да
је
заменим
у
сечењу
.
Није
ми
дала
.
—
Не
,
то
ћу
ја
урадити
,
говорила
је
.
Ко
зна
оћу
ли
још
кад
год
сећи
.
Ову
сам
за
вас
узела
.
Ја
их
не
једем
.
Вруће
не
ваљају
,
а
од
хладне
за
час
се
поболем
.
Стара
сам
.
Лубеница
је
била
зрела
и
слатка
.
—
Добро
што
се
десила
слатка
,
радовала
се
она
.
Па
једите
колко
вам
је
воља
.
Подајте
и
маломе
.
Ено
се
опет
игра
са
мачком
и
псетом
,
„
мојим
друштвом
.
“
Заборавила
сам
да
вам
га
прикажем
,
а
тако
зовем
своје
канарине
,
мачку
и
псето
.
Мислиће
те
да
сам
каква
„
чегртаљка
“
;
толико
вам
говорим
.
Чудно
ми
је
и
самој
.
Кад-кад
немам
речи
.
Мрзи
ме
чисто
говорити
и
оно
што
морам
.
Разговор
овакав
никад
не
почињем
.
Мислим
:
не
ће
ме
разумети
а
могу
ме
и
исмејати
.
Чудан
је
свет
.
Али
данас
ми
је
опет
некако
топло
око
срца
.
Чини
ми
се
,
да
сам
с
педесет
година
млађа
.
Видим
,
да
има
неког
,
ко
ме
разуме
и
ко
ме
не
ће
исмејати
за
то
,
што
сам
овако
остала
.
Уседелицу
свет
обично
исмејава
.
Ко
пита
,
за
што
си
тако
остала
.
Доста
да
ниси
удата
,
и
то
је
довољан
разлог
,
да
с
неким
презирањем
о
теби
говори
.
Баш
као
да
ниси
свестан
створ
,
већ
мртва
роба
,
која
остане
у
дућану
,
што
нема
купаца
,
или
што
је
лошија
од
остале
робе
.
Кад
човек
чује
,
или
чак
и
осети
таку
пресуду
света
не
зна
шта
ће
:
да
се
смеје
или
да
плаче
над
развалинама
правде
и
сасушеном
клицом
светског
здравог
разума
.
Но
и
опет
боли
,
још
те
како
боли
та
глупост
светска
.
Како
и
неби
,
кад
ти
предпостављају
лошију
од
тебе
,
само
за
то
,
што
је
удата
!
Баш
као
да
је
брак
чистилеште
сваког
душевног
гада
и
фирма
неприкосновеног
поштења
...
Ником
не
пада
наум
,
колко
се
себичних
,
на
и
неморалних
жеља
баш
под
том
фирмом
сакрива
!
Та
зар
је
један
,
који
се
оженио
тек
да
са
жениним
имањем
господски
левентује
и
лакше
„
тера
кера
.
“
А
колико
је
уважених
госпођа
,
које
се
удале
,
тек
да
стеку
име
,
да
се
увију
у
свилу
и
кадифу
и
да
варају
свог
мужа
,
кад
год
им
се
даде
прилика
.
Па
и
така
је
видите
,
уваженија
од
поштене
бабадевојке
,
која
се
грозила
трговине
са
срцем
и
гадила
пољупца
—
без
љубави
.
Старка
заћута
,
нагло
устаде
и
оде
кавезима
.
Била
је
очевидно
јако
узрујана
.
—
Видите
,
рече
промуклим
гласом
,
у
црвеном
кавезу
ми
је
Дамјан
и
Дамјанка
а
у
зеленом
Аполо
и
Дијана
;
а
ено
мали
се
игра
с
Аурором
и
цицаном
Марком
.
Сви
су
добри
и
сви
ме
воле
.
Они
су
ми
друштво
и
забава
.
Пазите
само
шта
ће
радити
.
Отворила
је
кавез
Дамјана
и
Дамјанке
.
Обе
тичице
јој
слетише
на
груди
,
па
се
стадоше
лепршати
и
пипкати
је
по
бради
и
лицу
;
изгледало
је
,
као
да
је
милује
и
љубе
.
У
исти
мах
зашушта
у
кавезу
Аполона
и
Дијане
.
Обе
тице
очевидно
тражише
излаза
из
свога
кавеза
.
На
њиово
лепршање
,
дотрча
старици
и
Аурора
и
Марко
,
па
се
и
они
стадоше
умиљавати
;
завидљиво
гледећи
у
тичицу
на
њезини
груди
.
—
Видите
суревњивост
мога
друштва
,
рече
она
.
Није
ништа
племенито
,
но
и
опет
у
њојзи
уживам
;
видим
,
да
ме
воле
бар
у
неку
руку
...
С
тим
отвори
и
зелени
кавез
.
Аполо
и
Дијана
радосно
зацвркутаце
,
па
јој
се
устремише
на
груди
.
Притрчала
сам
да
затворим
прозор
;
а
мали
се
Милан
узверио
,
очице
му
се
застаклиле
,
па
само
нагло
дише
и
дрхће
од
чезње
за
тицама
.
—
Бојите
се
,
да
не
излете
?
осмехну
се
старица
;
неће
,
док
сам
ја
у
соби
.
Могу
их
баш
и
на
отворен
прозор
метнути
,
па
се
неће
вијнути
у
слободу
,
већ
увек
мени
у
собу
.
Пуштам
ја
њих
,
да
се
по
соби
пролете
;
но
онда
држим
у
крилу
Марка
и
Аурору
.
Немам
баш
неограничено
поверење
у
њима
;
слушају
ме
до
душе
;
већ
на
оштрији
поглед
повуку
се
у
буџак
:
но
природа
остаје
природа
,
па
се
бојим
да
не
буде
каква
изгреда
...
Ретки
су
и
људи
,
који
јачем
искушењу
не
подлежу
.
Па
шта
могу
тражити
од
неразумне
животиње
?
!
И
ја
и
Милан
играсмо
се
неко
време
тичицама
.
После
их
старка
опет
метну
у
кавезе
,
заденувши
у
сваку
по
парченце
шећера
.
Чим
тичице
опазише
шећер
,
удесише
неку
пријатну
арију
:
тек
кад
су
је
свршиле
,
почеше
пипкати
шећер
.
—
Тако
.
Сад
сте
заслужиле
,
смејала
се
старица
.
Ко
не
ради
не
треба
ни
да
једе
.
Милан
никако
да
скине
очију
са
кавеза
,
а
образићи
му
се
заруменили
.
Она
га
поглади
по
косици
.
—
Како
би
ти
мајка
радо
учинила
радост
са
једном
таком
тичицом
;
само
кад
ми
неби
биле
тако
одане
!
Овако
ће
ме
тек
гроб
од
њих
раставити
.
То
су
једина
створења
,
која
ме
још
воле
...
—
Зар
немате
баш
неког
од
својих
?
Питала
сам
и
други
пут
.
Она
љутећи
оде
шифонеру
,
отвори
га
и
донесе
неку
кутију
,
па
је
метну
на
сто
.
У
њој
је
било
писама
сортираних
по
величини
и
везаних
у
мање
и
веће
пакетиће
.
Исто
тако
беше
у
њој
неколико
дењчића
другог
рукописа
;
а
разметнуто
било
је
нешто
папира
и
неког
цртежа
.
Све
беше
јако
пожутело
.
—
Знак
,
да
им
идентитет
није
тек
од
јуче
.
Преметала
је
неко
време
по
кутији
и
онда
извади
чак
са
дна
једну
сашивену
рукописану
књижицу
.
—
Ево
,
рече
,
пруживши
ми
.
—
Најпре
сам
вам
хтела
све
усмено
казати
.
Но
овако
је
боље
.
Не
марим
о
себи
да
говорим
.
Нису
баш
пријатне
успомене
;
а
можете
и
из
овога
све
дознати
.
Писала
сам
још
пре
15—20
година
,
дотле
сам
водила
дневник
.
Смејаћете
се
,
но
кад-кад
нас
баш
та
детињарија
задржи
од
изгреда
,
који
би
можда
иначе
учинили
;
а
усамљеним
је
људима
он
често
и
потреба
.
Но
једне
зиме
беше
овладала
самном
нека
чама
.
Држала
сам
,
да
ће
ми
бити
скоро
крај
,
па
сам
све
главније
успомене
свела
у
једно
;
нека
ме
бар
после
смрти
најближа
околина
позна
онакву
,
каква
сам
.
Да
ће
се
нагађати
о
мени
разне
гатке
,
нисам
ни
тада
сумњала
.
Кад
прочитате
,
будите
добри
,
па
ми
је
донесите
.
Не
треба
ми
,
ал
нека
је
на
окупу
;
ради
других
;
мени
није
нужна
.
И
сад
све
памтим
много
јаче
,
него
оно
,
што
се
јуче
десило
.
Успомене
најдуже
остају
у
души
човечијој
.
Умотала
је
књижицу
у
папир
и
метнула
крај
стола
.
У
томе
изби
на
сахату
шест
.
Радо
бих
била
још
остала
,
али
код
тетке
се
обично
у
то
доба
вечерало
па
ми
се
ваљало
журити
.
Опростила
сам
се
са
старицом
,
обећавши
,
да
ћу
скоро
доћи
и
књижицу
донети
.
—
Секо
,
баца
неможе
с
тобом
тичати
;
боле
га
ножице
!
—
рече
ми
мали
Милан
.
Сестре
га
звале
„
брацом
“
,
па
се
и
сам
тако
називао
;
само
што
још
није
умео
да
изговори
глас
„
р
“
;
обично
га
је
замењивао
са
„
и
“
и
„
л
“
,
или
га
је
сасвим
изостављао
.
Умерила
сам
кораке
и
слатко
се
насмејала
.
Тек
сад
сам
видела
,
да
и
ја
нисам
искључена
из
наслеђа
прабабе
нам
Еве
—
Књижица
је
учинила
,
што
„
баца
“
није
могао
са
„
секом
“
да
—
тичи
.
Тетка
је
далеко
изашла
пред—а—ме
.
—
Где
си
,
девојко
,
за
толико
?
Да
вам
се
није
што
десило
?
питала
је
она
брижно
.
—
Били
смо
код
старе
мајке
.
Има
лепе
жуте
тице
,
па
све
тако
,
тако
чине
!
—
предвари
ме
„
баца
“
,
подржавајући
устима
тичије
пипкање
а
рукама
лепршање
.
Сад
ми
друго
не
остаде
,
већ
да
кажем
истину
.
—
Зашто
ми
ниси
казала
;
ишла
би
и
ја
с
тобом
,
рече
ми
на
то
тетка
.
Рекла
сам
јој
и
свој
разлог
.
Зар
си
и
о
мени
тако
судила
?
питаше
она
прекорно
.
Поруменила
сам
и
стисла
се
уз
њезино
раме
;
била
би
је
још
на
улици
пољубила
,
од
среће
,
што
у
њојзи
не
нађох
оне
—
морске
логике
.
Тога
вечера
сам
раније
потражила
своју
сабу
.
Рекла
сам
,
да
сам
уморна
.
Нисам
ни
слагала
;
уморила
ме
радозналост
.
Тек
што
сам
све
за
ноћ
спремила
и
хтела
отпочети
читање
,
отшкрину
тетка
врата
од
побочне
собе
.
—
