једрила.
Море
је
хучало
тамо
на
обали
,
разбијајући
своје
таласе
.
То
хучно
море
,
радије
је
посматрао
Бер
,
а
поглед
му
се
отимаше
тамо
ка
северо-истоку
!
Гледао
је
то
узбуркано
море
,
које
својим
таласима
увеличаваше
лепоту
призора
,
са
виле
Гетарије
!
Тако
је
Беру
пролазио
дан
за
даном
.
Свакога
јутра
и
вечери
пео
се
на
брежуљак
тај
;
крепио
се
свежином
поветарца
,
који
тамо
дуваше
с
мора
...
...
Једнога
јутра
беше
се
упутио
узаном
стазицом
једном
кроз
ту
зелену
пустињу
.
Хтеде
је
пребродити
.
Врхови
високих
храстова
и
букава
поносно
продираше
горе
у
висину
.
Високи
тремови
између
силних
стабала
примамљиваху
га
,
он
иђаше
за
сваким
и
пут
га
одведе
дубоко
у
шуму
.
Он
се
беше
изгубио
.
Тамо
далеко
чуо
је
неки
жагор
;
Ха
,
ево
живих
душа
,
помисли
он
у
себи
и
упути
се
право
тамо
,
од
куда
је
тај
жагор
долазио
.
Он
постајаше
све
јаснији
и
јаснији
и
најзад
,
на
велико
своје
изненађење
спази
,
где
се
тамо
у
шуми
види
једна
циганска
черга
,
пред
којом
је
горела
ватра
.
Он
приђе
ближе
и
спази
крај
ватре
једну
циганку
,
којој
је
могло
бити
до
35
година
,
а
неколико
циганчића
дераху
се
нешто
иза
ње
.
Он
јој
приђе
и
ослови
:
—
Шта
радиш
ту
,
добра
жено
?
—
Ево
ишчекујем
своје
,
спремам
им
што
за
јело
?
—
А
где
су
ти
,
и
који
су
ти
то
они
?
—
Па
моја
деца
синови
и
снаје
,
тамо
су
у
шуму
отишли
послом
својим
.
-А
хоће
ли
скоро
доћи
?
—
Ја
их
очекујем
свакога
часа
.
А
шта
ви
тражите
овде
?
упита
га
циганка
.
—
Тражим
срећу
,
смешећи
се
,
одврати
Бер
.
—
Знате
ли
,
онда
,
где
вам
је
срећа
?
—
Кад
бих
знао
,
не
бих
овако
лутао
ради
ње
.
А
да
ли
би
ми
ти
могла
рећи
,
где
ми
је
моја
срећа
?
—
Ја
могу
,
господине
?
—
Па
дела
реци
ми
,
где
је
?
—
Е
,
овако
не
могу
да
погодим
.
—
А
како
можеш
?
—
Треба
белега
.
—
Белега
?
!
—
Јесте
господине
,
белега
и
бео
новац
.
Бер
се
маши
у
џеп
и
извади
један
сребри
новац
,
рече
јој
:
—
Ево
ти
,
деде
,
сада
проричи
.
Циганка
му
мету
онај
новац
на
длан
,
па
се
дубоко
занела
гледајући
га
.
Дуго
је
ћутала
.
—
Дела
говори
једном
,
жураше
је
Бер
.
—
Бога
ми
,
господине
,
није
добро
.
—
Како
није
добро
?
—
На
тако
.
.
има
доста
добра
,
али
и
доста
зла
.
—
Зла
?
—
Јесте
господине
,
зла
.
Ви
имате
много
среће
,
па
се
ипак
несрећно
проводите
,
рече
циганка
и
добро
загледа
у
длан
.
—
Шта
је
,
говори
једном
?
—
Има
много
љубави
,
па
ипак
сте
несрећни
!
—
Љубим
ли
и
сад
?
—
Љубите
још
.
—
А
коју
то
?
—
Неку
отмену
,
лепу
и
богату
женску
.
,
—
Љуби
ли
она
мене
?
—
Љуби
вас
,
много
вас
љуби
.
—
А
је
ли
она
овде
?
—
Не
није
,
она
је
далеко
одавде
и
проводи
се
врло
несрећно
.
Ево
поред
ње
и
једног
младог
човека
,
који
је
с
њом
негде
у
друштву
.
—
Видиш
ли
још
што
год
?
—
Видим
,
да
је
на
путу
са
овим
човеком
.
—
А
хоћемо
ли
се
скоро
видети
са
њом
?
—
За
цело
да
хоћете
,
можда
још
сутра
или
тако
скоро
.
—
Сутра
!
—
Сутра
...
врло
скоро
.
—
Да
,
сутра
је
забава
,
помисли
у
себи
Бер
,
Аранка
дакле
путује
са
Петром
,
па
даље
упита
гласно
циганку
.
—
А
какав
је
тај
млади
човек
?
—
Црномањаст
,
висок
,
отмен
господин
.
Бер
беше
нестрпљив
и
не
чекајући
даље
Циганку
да
прориче
награди
је
лепо
,
опрости
се
с
њоме
и
оде
.
—
Хвала
незнани
господине
,
Бог
ти
дао
срећу
и
здравље
,
срећан
ти
пут
,
и
још
га
благосиљаше
Циганка
а
он
полако
одмицаше
.
Дуго
се
верао
кроз
онај
густи
шипраг
,
који
беше
готово
поклопио
целу
ону
стазу
,
којом
је
ишао
.
Премишљајући
о
овоме
пророчанству
,
одмицао
је
лагано
,
кораци
му
беху
необично
лаки
.
Био
је
расејан
,
а
ипак
прилично
весео
.
Разговор
са
Циганком
освежио
му
је
наде
,
и
неосетно
беше
већ
стигао
у
вилу
свога
пријатеља
,
коме
исприча
цео
овај
догађај
у
шумици
,
без
икаквог
тумачења
.
У
кући
се
журно
спремао
дочек
за
госте
,
који
ће
сутра
доћи
на
забаву
у
вили
Моровој
.
Лепо
јесење
сунце
залазило
је
за
хоризонат
.
Вила
нашега
домаћина
трептала
је
у
највећем
сјају
од
накита
и
осветљења
.
Овога
вечера
беше
необично
жива
.
Гости
са
околних
вила
и
имања
скупљали
се
са
својим
породицама
.
После
уобичајених
церемонија
при
поздрављању
уводили
су
,
како
је
који
стигао
у
салон
,
где
већ
беше
доста
разноврсног
друштва
на
окупу
.
Ту
беше
гроф
и
грофица
од
Мендам
са
грациозном
кћери
Луцијом
ту
лорд
Джон
Смит
са
госпођом
и
кћерима
,
ту
гроФ
и
грофица
од
Де
Барно
са
синовима
и
нећаком
својом
,
красном
госпођицом
Аурелијом
.
Ту
многе
још
даме
и
каваљери
из
саме
вароши
Билбао
.
Међу
њима
беше
и
наш
путник
Бер
.
Господин
и
госпођа
Мор
летели
су
од
једнога
до
другога
,
стављајући
се
на
услузи
отменој
госпоштини
која
се
ту
слегла
.
По
разним
одајама
,
бочно
од
главнога
салона
беху
разни
мањи
кабинети
за
разговор
.
У
једноме
су
били
намештени
столови
за
картање
,
на
којима
је
она
зелена
чоја
тако
привлачила
своје
познанике
и
пријатеље
.
Све
је
било
уређено
,
све
намештено
,
како
се
само
пожелети
може
.
А
љубазност
домаћина
изливала
се
при
сваком
покрету
њихову
.
Друштво
је
било
добро
склопљено
,
и
док
се
још
ишчекиваше
,
разговор
се
водио
жив
и
разноврстан
.
У
сред
живога
жагора
,
отворише
се
велика
врата
на
салону
.
На
вратима
се
показа
једна
,
као
небо
плава
,
млада
госпођа
и
висок
,
црномањаст
господин
са
раздељеном
ократком
брадом
.
—
А
ево
и
госпође
и
господина
Бауер
!
као
из
једног
грла
разлеже
се
весео
узвик
по
салону
.
На
овај
глас
,
Бер
се
стресе
.
Укочено
је
гледао
к
вратима
,
од
куда
долазише
ово
двоје
.
Језа
га
прође
кроз
цело
тело
,
и
мутан
се
облак
један
спусти
на
чело
његово
.
То
беше
дакле
,
она
,
она
...
.
.
ах
,
она
.
Црне
му
се
мисли
на
мах
појавише
,
он
стеже
срце
и
мирно
очекиваше
ред
,
да
га
госпођа
представи
.
Јетко
је
стезао
вилице
од
бола
,
од
радости
.
Замислио
се
дубоко
беше
,
а
из
тога
га
трже
глас
госпође
Орике
:
—
Госпођа
Аранка
Бауер
!
—
Господин
Бер
,
пријатељ
наш
!
Бер
се
дубоко
поклони
на
ове
речи
.
-
Аранка
га
погледа
...
.
пребледе
...
.
порумени
...
.
укочи
свој
поглед
и
махинално
пружи
руку
Беру
,
Бер
је
прихвати
и
пољуби
учтиво
.
Али
у
исто
време
осети
како
је
њена
рука
дрхтала
,
чу
уздисај
један
,
дубок
уздисај
са
дна
оних
блажених
груди
.
Она
је
цела
дрхтала
.
Бер
је
то
осетио
,
разумео
је
само
он
.
И
она
је
осетила
грозничаву
руку
његову
,
и
она
је
чула
потмуо
уздах
један
,
разумела
је
то
само
она
.
Погледа
га
нежно
као
негда
тамо
око
оног
потока
арагонског
,
погледа
је
и
он
љубазно
:
они
се
разумеше
.
Поклони
се
умиљато
она
,
поклони
се
и
он
.
Све
се
то
збило
само
за
један
тренут
ока
.
Аранка
оде
даље
.
Бер
остаде
ту
,
продуживши
разговор
са
госпођицом
Аурелијом
,
који
беху
отпочели
пре
овог
догађаја
.
Он
је
мало
по
мало
заћутао
.
Беше
само
сетан
,
замишљен
,
а
кроз
редове
ливрејисаних
послужитеља
,
који
доносише
и
односише
разне
ђаконије
,
погледи
његови
сусретаху
се
свакад
са
погледима
њеним
...
.
.
Аранкиним
.
Забава
беше
отпочела
.
Старија
господа
растурила
се
по
разним
одајама
,
налазећи
разне
забаве
и
јестива
.
Бљештава
светлост
од
стотине
свећа
на
полелејима
осветљавала
је
кроз
прозоре
широку
рудину
пред
баштенском
двораном
.
Радознао
свет
,
што
се
беше
тамо
искупио
,
видео
је
како
поред
прозора
промичу
играчи
.
Из
суседне
собе
једне
кроз
отворена
врата
долазила
је
музика
.
Играли
су
сви
;
играо
је
и
Бер
.
Стегао
оно
срце
своје
,
није
дао
никоме
да
примети
борбу
у
души
његовој
.
Сврши
се
једна
игра
,
настане
мали
одмор
,
шетају
даме
и
каваљери
,
настане
опет
игра
,
и
опет
шетање
и
разговор
.
Тако
су
кратили
време
,
срећни
и
задовољни
парови
играча
.
Али
не
беше
тако
у
души
Беровој
,
не
беше
тако
у
души
Аранкиној
.
Он
је
волио
,
да
је
у
близини
њеној
,
али
приступити
јој
...
.
сматраше
за
немогућно
.
Провала
беше
између
њих
.
Борио
се
у
мислима
Бер
,
у
грозничавој
муци
беше
Аранка
.
Она
је
опазила
и
разумела
његову
сету
и
хтеде
да
му
је
ублажи
;
у
пакленим
мукама
тонуо
је
он
.
Она
се
сматраше
као
крива
,
те
се
реши
да
му
она
прва
приступи
.
Бирала
је
згодне
тренутке
.
Мимо
њих
се
играло
у
највећем
јеку
,
сваки
беше
заузет
са
својом
играчицом
.
Бер
је
није
имао
.
Стајао
је
тако
,
гледећи
оно
весело
извођење
такта
у
Штраусовој
композицији
.
А
мисли
му
блудише
...
.
по
прошлости
.
—
Бере
!
чу
се
један
глас
.
Он
беше
непомичан
.
—
Бере
!
понови
се
исти
глас
.
Он
стајаше
укочен
,
занесен
.
—
Ах
,
Бере
!
и
по
трећи
пут
се
чу
глас
крај
њега
.
Он
се
лагано
окрете
на
ту
страну
.
Укочен
и
пренеражен
поглед
његов
задржа
се
на
Аранци
,
која
га
ословљаваше
.
—
Ах
,
Бере
!
зар
си
ме
заборавио
?
Он
је
само
непомично
гледаше
.
—
Бере
!
познајеш
ли
ме
?
—
Је
ди
могућно
?
испрекидано
одговори
он
.
—
Јесте
,
ја
сам
...
ја
сам
.
—
Да
,
ви
сте
.
.
,
.
ви
ме
се
дакле
сећате
!
упита
даље
Бер
.
—-
Ах
,
Бере
,
Бере
мени
је
зло
...
.
.
склонимо
се
за
час
у
који
усамљени
будоар
,
имам
да
говорим
с
’
тобом
.
—-
Са
мном
?
!
упита
Бер
.
—
Да
с
’
тобом
,
само
с
’
тобом
,
само
жури
,
док
се
игра
не
сврши
.
Бер
стеже
своје
срце
и
пође
са
њом
.
Не
чујно
и
не
опазно
напустише
они
овај
салон
и
уђоше
у
једно
бочно
оделење
.
Ту
беху
сами
.
Затворише
врата
за
собом
.
Упаљена
лампа
висила
је
о
тавану
.
У
соби
беше
намештај
од
плавога
плиша
.
Они
седоше
на
Фотеље
,
које
ту
беху
.
Иза
њих
беше
велики
креденц
.
Лепа
етрурска
ваза
са
цвећем
стајаше
на
њему
.
По
један
дубоки
уздах
,
оте
се
из
груди
њихових
.
—
Бере
,
мој
драги
Бере
,
опрости
ми
—
Шта
да
опростим
,
госпо
?
—
Ах
,
не
парај
ово
рањено
срце
моје
,
које
само
за
тобом
куца
и
вене
!
За
мном
,
госпо
?
!
—
Да
,
за
тобом
Бере
,
само
за
тобом
,
ти
си
идеал
снова
мојих
,
ти
си
звезда
живота
мога
!
Бер
,
сетан
и
снужден
,
беше
само
оборио
очи
на
ниже
:
-
;
а
левом
се
руком
ухватио
за
чело
,
на
коме
је
у
овом
тренутку
беснила
грозна
непогода
.
Стегао
беше
своје
срце
,
јетко
је
стезао
своје
вилице
.
—
Ах
,
ти
си
ладан
,
Бере
не
потреса
те
искрена
исповест
оне
,
која
ти
то
дугује
по
завету
!
Ово
није
Бер
могао
одржати
.
—
Да
,
хладан
сам
као
стена
,
хладан
сам
као
лед
,
хладан
сам
као
гроб
,
укочен
као
смрт
.
Ја
сам
сахрањен
,
ја
не
живим
више
.
Ово
је
само
дух
мој
,
који
као
очајник
лебди
по
свету
и
тражи
,
...
.
.
тражи
што
је
изгубљено
што
се
више
повратити
неће
.
Да
,
ово
дух
само
говори
мој
,
ја
немам
тела
,
ја
немам
мисли
,
ја
немам
живота
изгубио
сам
га
...
...
изгубио
сам
своју
милу
и
драгу
Аранку
из
оне
шумице
код
;
арагонског
потока
,
изгубио
сам
за
навек
.
Ње
више
нема
за
мене
,
њен
дух
не
лебди
више
око
мене
,
она
је
далеко
...
.
.
ах
далеко
!
...
...
Аранка
бризну
у
плач
.
—
Једно
писмо
њено
само
,
последњи
доказ
њене
љубави
,
загревало
ми
је
наду
,
али
је
и
она
срушена
и
она
је
сахрањена
.
О
,
снови
,
снови
!
...
.
—
Ниси
изгубио
Аранку
,
она
је
ту
крај
тебе
,
готова
,
да
те
загрли
,
ако
јој
опростиш
.
—
Ја
бих
могао
опростити
својој
Аранци
;
али
немам
права
праштати
госпођи
Бауер
.
И
ја
бих
радо
загрлио
своју
Аранку
,
али
је
грдна
бездна
између
мене
и
госпође
Бауер
.
—
Бере
,
твоја
сам
ипак
,
твоја
до
гроба
,
јецајући
говораше
она
,
а
груди
јој
се
надимаху
од
бола
као
таласи
на
узбурканом
мору
.
—
Ви
...
моја
!
ја
сам
био
Аранкин
...
.
.
ви
сте
само
госпођа
Бауер
.
—
Бере
!
...
.
Бере
!
опрости
твојој
Аранци
,
она
томе
није
крива
,
она
је
вољна
да
се
оправда
пред
тобом
пред
Богом
,
којима
дугује
.
Томе
су
криви
...
.
.
ах
,
криви
моји
родитељи
.
Ти
их
добро
познајеш
.
—
Да
,
познајем
,
то
је
горка
истина
.
—
Чинила
сам
све
,
да
спречим
,
да
осујетим
њихов
договор
;
али
сам
била
усамљена
,
немоћна
.
До
последњег
часа
изгледала
сам
на
тебе
,
само
на
тебе
,
да
ме
спасеш
.
Тебе
не
беше
ни
на
последњем
часу
...
.
.
слутила
сам
...
...
али
сам
подлећи
морала
.
Опрости
,
ох
,
опрости
Бере
за
ову
слабост
.
Прва
искрена
љубав
,
неповређена
на
дну
срца
мога
очајнички
ишчекује
тебе
.
Опрости
ми
,
ох
,
опрости
,
а
има
се
начина
,
да
се
погрешка
заглади
.
—
Шта
ви
то
говорите
,
госпо
?
—
Ја
сам
несрећна
,
Бере
,
несрећна
без
тебе
,
без
твога
гласа
,
без
твога
збора
.
Живећу
само
за
те
,
и
умрећу
уз
помисао
само
на
те
.
Живећу
крај
тебе
...
.
—
То
не
може
да
буде
,
госпо
,
ви
имате
свога
мужа
!
—
Ах
,
мој
муж
!
...
.
ја
га
не
љубим
,
ја
сам
несрећна
крај
њега
.
Ја
му
никада
више
не
могу
бити
жена
...
.
.
А
зар
ме
ти
не
љубиш
више
,
Бере
?
—
Да
госпо
,
ја
љубим
само
оно
,
што
припада
само
мојој
Аранци
,
али
туђе
што
је
...
.
не
загрева
моје
ледене
груди
.
—
Ја
сам
сва
твоја
,
сва
твоја
Аранка
.
Љубиш
ли
ме
?
Ах
,
реци
само
,
реци
...
...
—
Јесте
ли
то
збиљски
рекли
,
или
ме
кушате
само
,
госпо
?
—
Ах
,
како
оп
неверан
,
како
си
хладан
?
Говорим
ти
ово
највећом
збиљом
и
заклињем
ти
се
успоменама
својим
,
да
ћу
само
твоја
остати
.
Напустићу
Петра
Бауера
,
поћићу
с
’
тобом
свуда
...
.
куд
год
хоћеш
,
на
смрт
и
живот
,
ади
само
с
тобом
.
-
Хоћете
ли
дакле
,
да
бегате
са
мном
?
-
Хоћу
,
свим
срцем
и
свом
душом
својом
!
Он
јој
пружи
руку
и
озбиљно
је
упита
Тренутак
је
одсудан
;
госпо
решите
се
,
јер
задану
реч
ваља
искупити
!
(
види
прву
слику
)
.
—
Решена
сам
,
још
овога
часа
,
рече
она
и
полете
му
у
загрљај
.
—
Не
,
то
сада
не
може
бити
.
То
несме
бити
нарочито
сада
,
кад
смо
у
кући
г
.
Мора
,
на
коју
несме
пасти
такав
терет
и
срамота
.
Ја
поштујем
ову
кућу
.
Па
сам
јој
много
обавезан
,
јер
у
њој
нађох
утехе
раздраженом
срцу
своме
,
нађох
изгубљено
благо
своје
,
нађох
...
.
нађох
тебе
Аранка
,
тебе
мила
успомено
минулих
дана
.
Она
јецаше
од
радости
на
прсима
његовим
.
Тренутак
тај
беше
сладак
.
Њега
мисао
само
схвата
.
Перо
није
у
стању
да
га
опише
.
Тишину
ипак
прекиде
Аранка
питањем
.
—
А
када
ћемо
,
драги
Бере
,
на
пут
?
—
Од
данас
за
10
дана
буди
спремна
.
Кад
се
десетог
дана
у
вече
на
обали
испод
Гетардије
јави
црвена
ватра
,
знај
да
је
спремљено
,
да
сам
ја
ту
.
Буди
тада
ван
капије
виле
Бауерове
.
Бићеш
спасена
.
Отпловићемо
на
острво
Хајити
,
тамо
на
имање
мога
стрица
,
чији
сам
ја
и
једини
законити
наследник
.
Тамо
нас
неће
нико
знати
,
тамо
ћемо
живети
срећно
и
задовљно
.
—
Ох
како
једва
чекам
то
вече
,
кад
ћу
слободна
,
на
крилу
твоме
пловити
преко
океана
.
—
Пази
само
на
уговорени
знак
,
учини
као
што
ти
рекох
,
за
остало
стараћу
се
ја
.
А
сад
хајдемо
те
полако
у
салон
међу
играче
.
Одавно
смо
отишли
;
ваља
се
пазити
,
да
никоме
не
падне
у
очи
наше
састајање
,
јер
се
све
мора
чувати
у
највећој
тајности
.
У
сали
се
није
опажало
њихово
одсуство
.
Друштво
је
било
весело
и
раздрагано
.
Кад
они
,
сваки
за
се
уђоше
полако
у
салон
играла
се
највећом
бурношћу
полка
„
роск
етиара
“
(
отварање
пупољка
у
пролеће
)
од
Чермака
.
Весеље
је
бурно
,
текло
.
Кад
су
се
разишли
сваки
је
понео
најпријатније
утиске
из
виле
Морове
.
Бер
је
канда
остао
највеселији
.
Чудна
је
судбина
човекова
.
Тајанствени
су
поједини
тренуци
у
животу
његовом
.
Живот
човечији
велика
је
загонетка
и
у
философији
и
обичном
животу
.
Али
су
још
чудноватији
заплети
у
које
човек
пада
,
тражећи
разрешење
овој
загонетци
,
а
још
су
тежа
искушења
,
до
којих
човек
може
доћи
у
своме
животу
.
Онда
када
човек
осећа
да
је
најзадовољнији
,
да
су
му
жеље
све
испуњене
—
тада
се
противу
њега
плету
паклене
замке
,
које
га
хватају
и
бацају
у
очајање
.
Па
ипак
се
човек
и
тада
осећа
задовољан
и
тада
му
се
чини
да
плива
у
блаженству
.
И
Бер
је
пливао
у
блаженству
,
осећао
је
сву
лакоћу
живота
свога
.
Аранку
,
највећег
покретача
у
свима
радовима
својим
,
опет
је
нашао
онако
исто
бодру
и
чилу
,
каква
му
је
увек
била
.
Нашао
ју
је
готову
да
дели
са
њим
сву
срећу
и
несрећу
живота
свога
,
нашао
ју
је
спремну
да
му
жртвује
све
што
има
,
да
принесе
на
жртвеник
прве
љубави
и
оданост
свога
мужа
,
који
с
њом
проводи
онако
блажене
часове
на
вили
Гетардије
.
А
он
,
Бер
,
зар
да
буде
мање
спреман
да
поднесе
жртве
својој
Аранци
,
која
му
је
вазда
била
круна
идеала
?
Ах
не
,
он
о
томе
ни
часка
неће
размишљати
.
Он
ће
следовати
диктовању
срца
свога
,
та
оно
га
води
у
тихо
пристаниште
будућности
.
Тамо
,
дакле
Бере
,
на
ту
страну
,
Та
живот
је
човечији
и
онако
велика
и
тајанствена
загонетка
.
Пробај
да
је
разрешиш
и
искуством
својим
,
покушај
смело
,
јер
је
искуство
највећа
наука
.
Одважи
се
на
овај
одсудан
корак
,
узми
собом
своју
Аранку
,
она
ће
те
тешити
у
мучним
данима
твојим
.
Она
ће
бити
крај
тебе
и
сладити
несносне
тренутке
живота
твога
.
Пођи
са
њом
у
свет
,
у
даљину
тамо
те
очекује
...
.
да
,
тамо
те
очекује
...
.
.
Прво
јутро
после
ове
заносне
забаве
освануло
Беру
је
ведро
и
умилно
.
А
и
јесте
било
једно
од
најлепштих
јесењих
јутара
,
која
се
могу
уживати
у
ономе
дивноме
приморју
.
Овога
јутра
Бер
је
устао
необично
рано
.
Целе
ноћи
сан
га
није
хватао
.
Размишљо
је
о
догађају
,
који
га
синоћ
задесио
,
састављао
је
планове
о
извршењу
утврђеног
споразума
.
Кад
је
изашао
из
своје
спаваће
собе
на
поље
и
сео
на
клупу
у
парку
,
који
је
био
око
Морове
виле
,
цела
му
се
околина
смешила
.
Злаћани
зраци
сунчеви
красили
су
висове
по
околини
,
куда
је
Бер
непрестано
шетао
,
сиво
море
у
даљини
,
као
какав
једноставни
чаршав
,
треперило
је
уз
лаки
и
љупки
јутарњи
поветарац
,
красне
шуме
овога
приморја
,
треперише
у
зеленилу
своме
и
оно
монотоно
крештање
соколова
по
тој
шуми
,
изгледаше
му
као
дивна
мелодија
.
Танак
вео
приземне
магле
сакривао
му
је
поглед
у
даљину
,
али
је
он
и
кроз
њу
видео
,
где
се
тамо
једва
види
беласкање
виле
Гетардије
.
Па
и
сам
поглед
на
ту
вилу
не
беше
му
сада
онако
паклен
и
горак
,
некако
са
више
задовољства
гледаше
он
на
ту
страну
.
Монотона
звиждања
морских
пароброда
,
пријатно
су
зујала
сада
у
ушима
његовим
,
а
за
гласове
приморских
тица
чинило
му
се
као
да
рајске
чује
гласове
,
а
шум
таласа
морских
,
помешан
дерњавом
галебова
изгледаше
му
као
заносне
песме
чаробних
сирена
,
које
привлаче
путнике
својом
песмом
у
пучини
морској
.
Чаробно
му
сијаху
они
светлосни
сунчеви
зраци
:
никада
их
такве
још
видео
није
.
Он
беше
очаран
природном
лепотом
.
Тим
милинама
својим
поздравило
је
бискајско
приморје
блаженог
путника
нашег
.
Тим
чарима
заносила
је
околина
поглед
његов
.
Он
осећаше
привезаност
своју
за
то
место
,
он
у
Фантазији
својој
гледаше
како
се
опет
поред
њега
веруга
онај
поточић
арагонски
,
а
све
минуле
слатке
успомене
оживеше
му
на
мах
у
памети
.
Али
само
не
беше
крај
њега
Аранка
,
он
беше
сам
.
Језа
га
прожиже
при
тој
помисли
,
а
он
ипак
задовољан
пушта
свој
поглед
доле
низ
обалу
,
тамо
до
виле
Гетардије
,
а
у
том
му
се
и
хладан
комад
леда
спусти
на
раздрагано
срце
његово
.
Црне
мисли
на
мах
наоблаче
и
замуте
у
неколико
разведрено
чело
његово
.
Али
и
то
брзо
прође
,
опет
му
пред
очи
излазе
они
блажени
тренутци
са
синоћне
забаве
,
у
ушима
му
једнако
зује
благе
Аранкине
речи
.
Он
је
ипак
сматраше
за
своју
.
Господин
Мор
устао
је
мало
доцније
но
иначе
.
Кад
је
изашао
,
био
је
доста
изненађен
кад
је
спазио
Бера
где
седи
у
парку
већ
спремна
да
пође
у
шетњу
до
оног
омиљеног
брдашцета
његовог
.
Бер
га
није
одмах
видео
,
јер
баш
тада
беше
управио
поглед
доле
,
низ
обалу
морску
.
—
Бере
,
зар
си
већ
спреман
?
упита
Мор
.
Бер
се
мало
трже
,
јер
беше
изненађен
питањем
,
које
долазаше
са
стране
.
—
Да
,
ево
од
кад
већ
седим
овде
,
гледам
ову
лепу
природу
,
гледам
како
ми
јутрос
све
нешто
трепери
од
радости
!
одговори
Бер
.
—
А
зар
ти
,
друга
јутра
не
беху
тако
мила
као
ово
?
упита
Мор
.
—
О
,
беху
пријатна
и
врло
забавна
;
али
утисци
са
синоћне
забаве
још
ево
лебде
око
мене
,
те
ми
јутро
изгледа
необично
весело
,
смешећи
се
мало
одговори
Бер
.
Све
ме
је
до
сада
забављало
,
али
ме
ово
јутро
очарава
.
—
А
што
баш
да
те
ово
јутро
очарава
?
—
Јер
очаран
милинама
са
забаве
и
устадох
јутрос
из
постеље
сматрајући
за
највећу
срећу
случај
,
који
ме
доведе
амо
к’теби
јер
...
—
О
,
господине
Бере
,
ви
сте
поранили
!
прекиде
његов
разговор
,
љупки
глас
домаћице
,
Орике
.
—
Јесам
,
госпо
,
поранио
сам
...
.
.
нисам
ни
спавао
!
одговори
Бер
,
поклонивши
се
Орики
.
—
Добро
јутро
!
рече
она
пришавши
ближе
и
седе
за
успремљен
сто
,
за
којим
су
већ
седели
Бер
и
Мор
,
очекујући
доручак
.
—
Добро
јутро
желим
,
госпо
!
рече
и
опет
се
поклони
Бер
.
—
Дакле
ви
нисте
ни
спавали
ноћас
?
продужи
Орика
.
—
Не
само
да
није
спавао
,
него
се
хвали
како
га
ово
јутро
необично
очарава
,
додаде
Мор
.
—
Како
?
!
ово
јутро
вас
нарочито
очарава
?
!
—
Јесте
,
госпо
,
ја
се
јутрос
осећам
веома
пријатно
.
—
Но
то
ми
је
мило
,
јер
видим
да
сам
погодила
,
да
ће
вам
се
бављење
овде
допасти
и
да
ћете
са
забаве
наше
понети
пријатне
успомене
!
—
Погодили
сте
,
госпо
,
и
ја
се
дивим
вашој
вештини
,
којом
сте
ме
задржали
до
забаве
!
—
Знала
сам
ја
да
ће
бити
лепог
друштва
на
окупу
,
па
сам
се
и
могла
тврдо
надати
,
да
ћете
бити
задовољени
.
—
Задовољан
сам
,
госпо
,
неограничено
сам
задовољан
,
забава
ме
је
задовољавала
раскошем
у
намештају
,
очарала
персоналом
,
који
беше
на
окупу
.
—
Али
ви
једнако
истичете
,
како
сте
јако
очарани
,
хоћу
ли
онда
бити
сретна
,
да
погодим
онај
алем
,
кога
се
ви
тако
радо
сада
сећате
,
хоћу
ли
се
смети
усудити
,
да
погодим
на
шта
циљају
те
ваше
речи
и
то
необично
пријатно
расположење
ваше
јутрос
,
које
је
тако
силно
,
да
га
ни
прикрити
не
можете
?
—
Да
погодите
?
!
—
Јесте
,
да
погодим
,
хоћете
ли
да
вас
изненадим
?
—
Али
чиме
то
,
госпођо
?
—
Е
,
чиме
,
што
сад
извијате
,
као
да
је
то
тешко
било
опазити
синоћ
?
!
На
ове
речи
Бер
се
мало
изненади
,
па
нехотично
испусти
нож
из
руку
,
којим
хтеде
одсећи
залогај
хлеба
при
доручку
,
који
већ
беше
донесен
.
Брзо
се
промени
у
лицу
,
па
ипак
се
поврати
доста
неприметно
.
Дакле
су
нас
видели
,
помисли
у
себи
Бер
,
па
онда
настави
гласно
:
—
Незнам
чиме
бисте
ме
то
могли
изненадити
?
—
До
душе
,
ја
вас
лично
неби
изненадила
,
јер
вам
је
ствар
наравно
позната
,
али
ће
те
се
чудити
од
куда
да
ја
то
знам
.
—
Али
шта
је
то
што
знате
?
мени
је
нејасно
.
—
Ви
сад
навлаш
хоћете
да
скренете
ствар
,
али
ја
ипак
остајем
при
ономе
,
да
знам
онај
алем
,
који
вас
је
очарао
на
забави
.
Мени
је
само
врло
пријатно
што
је
случај
донео
,
те
сте
ви
заиста
неограничено
задовољени
на
забави
.
Знам
ја
...
.
знам
у
чему
је
ствар
,
враголасто
се
осмехне
на
њега
госпођа
Орика
.
—
Ја
ипак
,
незнам
ништа
!
—
Знате
ви
,
али
вешто
прикривате
!
—
Ја
прикривам
?
!
—
Да
,
прикривате
једно
познанство
ваше
!
Бер
је
био
у
великој
неизвесности
.
Није
знао
шта
да
отпочне
,
шта
да
говори
.
—
Које
то
познанство
?
упита
је
Бер
.
—
Са
једном
отменом
дамом
,
која
је
синоћ
била
на
забави
с
којом
сте
се
ви
занимали
.
—
Молим
за
њено
име
,
да
чујем
.
—
Па
то
ви
знате
боље
од
мене
!
—
Верујте
,
ја
незнам
ништа
о
томе
,
одрицаше
Бер
.
—
Зар
кријете
ваше
познанство
са
госпођицом
Де
Борном
?
—
Са
госпођицом
Аурелијом
?
!
—
Јесте
,
са
госпођицом
Аурелијом
!
—
То
не
кријем
,
већ
на
против
сматрам
за
особиту
почаст
,
што
сам
био
тако
срећан
,
да
се
са
њом
упознам
и
да
неколико
тренутака
проведем
у
њеноме
друштву
,
које
ми
тако
пријатно
беше
.
Само
незнам
од
куда
вам
је
пало
у
очи
то
,
да
сам
се
баш
са
њом
занимао
,
кад
сам
то
чинио
и
са
осталим
госпођицама
.
—
Мени
није
пало
у
очи
,
али
сам
ипак
дознала
!
—
Али
,
од
куда
баш
то
да
дознате
и
то
баш
о
њој
?
верујте
,
мени
је
та
ствар
нејасна
.
Она
ме
почиње
мало
правити
радозналим
.
Ко
вам
је
то
казао
?
ако
бих
смео
управити
на
вас
такво
питање
?
—
Ко
ми
је
казао
?
—
Јесте
,
ко
вам
је
казао
?
—
Па
...
.
.
казала
ми
је
она
сама
.
Она
се
необично
интересује
за
вас
...
.
.
—
Она
се
интересује
за
мене
?
!
изненађено
упита
Бер
.
—
Да
,
интересује
се
и
то
јако
!
—
А
шта
јој
је
дало
повода
томе
?
—
Ваша
љубазност
и
чедност
,
којом
сте
је
предусрели
и
погледи
на
свет
,
које
сте
јој
изволели
у
неколико
речи
изнети
,
кад
вас
је
о
теме
питала
.
—
Мени
се
не
чини
,
да
сам
том
приликом
тако
исцрпно
а
кратко
,
износио
те
погледе
,
јер
сам
био
мало
збуњен
,
расејан
...
.
.
—
Како
?
били
сте
збуњени
,
расејани
?
—
Да
,
био
сам
,
али
за
мало
!
—
Наравно
да
сте
морали
бити
и
збуњени
и
расејани
,
кад
сте
били
крај
овако
лепе
и
грациозне
појаве
,
као
што
је
госпођица
Аурелија
.
Бер
је
видео
да
овако
неможе
изаћи
на
крај
са
госпођом
Ориком
,
те
се
реши
да
попушта
.
—
Јесте
,
госпођо
.
Њена
ме
појава
збунила
и
ја
осећах
сву
благост
њенога
присуства
.
—
Исте
речи
,
казала
ми
је
и
она
о
вами
.
—
А
јели
вам
још
што
год
казала
.
—
При
поласку
,
опет
је
упитала
за
вас
и
замолила
ме
,
да
је
извештавам
о
вама
.
Да
је
извештавате
о
мени
?
!
—
Јесте
,
да
је
извештавам
о
свему
што
сазнам
за
вас
,
куда
идете
и
т
.
д
.
—
То
ми
је
потпуно
непојамно
,
ја
још
ништа
не
разумем
од
свега
тога
...
...
—
Рекла
ми
је
још
и
то
,
да
сте
у
почетку
разговора
били
љубазни
веома
према
њој
,
а
после
сте
се
полагано
стишавали
и
заћутали
,
па
ме
је
питала
,
да
сазнам
узрок
томе
ја
сам
јој
га
одмах
и
сама
протумачила
,
како
сам
знала
,
а
мислим
да
и
ви
то
нећете
одрећи
...
.
.
—
Зар
сте
јој
ви
што
говорили
?
—
Јесам
,
протумачила
сам
јој
ваше
стишавање
!
—
Како
сте
протумачили
то
?
—
Лепо
!
—
Како
,
лепо
?
—
Протумачила
сам
у
вашу
корист
.
—
Ја
ипак
не
разумем
ништа
.
Мене
све
то
буни
још
већма
.
—
Што
вас
буни
?
упита
Орика
.
—
Буни
ме
ваше
тумачење
!
—
Па
ви
још
и
незнате
како
сам
јој
ја
рекла
,
шта
вам
је
?
—
Е
,
онда
молим
да
ми
кажете
,
шта
сте
јој
рекли
?
—
Рекла
сам
јој
о
вама
да
сте
друг
Моров
,
познаник
и
пријатељ
његов
из
детињства
,
да
сте
докторанд
Философије
,
да
сте
дошли
у
госте
к
нама
и
најзад
сам
јој
рекла
,
да
сте
ваш
говор
при
крају
стишавали
можда
због
тога
,
што
вас
је
њено
присуство
доводило
до
расејаности
...
.
—
Ах
,
госпођо
!
ви
сте
ми
створили
једну
неприлику
.
—
На
против
,
ја
сам
ствар
представила
тако
да
је
и
она
отишла
са
забаве
раздрагана
,
а
и
ви
ето
,
изјављујете
,
да
вас
је
забава
очарала
.
Видите
ли
,
да
сам
погодила
где
је
тај
чаробни
алем
камен
,
који
вам
остаје
у
тако
пријатној
успомени
.
—
У
пријатној
успомени
остаће
...
.
али
...
.
премишљајући
настави
Бер
.
—
Да
,
госпођица
Аурелија
,
остаће
вам
у
пријатној
успомени
,
а
и
ви
код
ње
,
зар
је
то
нешто
,
што
би
се
могло
назвати
неприликом
?
—
Не
,
то
није
неприлика
,
ја
сам
мислио
мислио
сам
да
сте
ви
још
што
даље
о
томе
разговарали
...
.
.
—
Шта
сте
мислили
?
упита
Орика
.
—
Мислио
сам
...
.
.
—
Е
,
да
боме
...
...
па
најзад
,
зар
би
то
било
какво
зло
.
Госпођица
је
наследница
великог
имања
одмах
овде
у
нашем
суседству
,
па
би
зар
било
рђаво
,
да
и
ви
будете
са
нама
овде
у
близини
...
—
Тако
далеко
несмем
помишљати
.
—
Оставимо
то
за
сада
на
страну
,
док
се
ствар
сама
собом
не
разјасни
,
рече
Орика
,
а
ви
упамтите
ове
лепе
утиске
,
што
сте
их
добили
са
забаве
,
размишљајте
чешће
о
госпођици
Аурелији
,
пе
ћете
видети
,
како
ће
вам
сутрашњи
дан
изгледати
још
чаробнији
.
А
још
ће
вам
чаробнији
изгледати
овај
поглед
доле
низ
морску
обалу
.
Видите
ли
?
...
...
Рекавши
ово
госпођа
Орика
показа
му
прстом
низ
залив
,
где
се
у
шумици
једној
,
сахат
далеко
одавде
,
бели
замак
грофа
Де
Борна
,
а
испод
кога
се
,
према
бљештећем
сунцу
видели
,
кроз
мутни
хоризонат
,
поједини
одблесци
виле
Гетардије
.
—
Видите
ли
г
.
Бере
,
тамо
је
тај
замак
,
у
њему
је
госпођица
Аурелија
,
рече
Орика
.
—
Да
,
тамо
је
...
.
.
она
,
рече
Бер
.
—
Јелте
?
!
упита
Орика
.
—
Јесте
!
смешећи
се
одговори
Бер
.
—
Тамо
ћемо
,
на
ту
страну
учинити
кроз
који
дан
један
излет
до
виле
г
.
Де
Борна
,
рече
Орика
,
ви
нам
ваљда
нећете
ускратити
то
задовољство
,
да
и
ви
будете
са
нама
?
—
На
ту
страну
мили
су
ми
погледи
,
али
,
да
ли
ћу
и
ја
с
вама
онда
ићи
,
то
још
не
могу
да
дам
тврдо
обећање
.
—
Е
,
кад
су
вам
тако
мили
погледи
на
ту
страну
онда
ћемо
и
отићи
,
а
сада
можемо
учинити
једну
малу
шетњу
до
оне
шумице
,
куда
ви
радо
идете
,
па
ћемо
после
потражити
и
друге
забаве
.
—
Не
обећавам
за
излет
до
виле
,
али
на
оно
брдашце
у
шуми
идем
врло
радо
,
рече
Бер
.
Сви
троје
одоше
.
Умилно
певаху
сада
тице
у
тој
шумици
.
Чаробно
шушташе
оно
лишће
по
дрвећу
,
заносне
беху
оне
тичије
песме
тамо
,
али
још
заноснији
беше
онај
свежи
поветарац
,
што
дуваше
оздо
уз
обалу
од
оне
стране
,
где
се
видела
кроз
маглу
вила
Гетардија
.
ИИ
Прошло
је
већ
неколико
дана
од
оне
значајне
забаве
у
вили
Моровој
.
Слегла
се
свеколика
хука
и
бука
.
У
вили
завлада
редовно
стање
.
Мор
уживаше
у
присуству
свога
друга
и
у
кругу
своје
породице
.
Пријатни
му
беху
дани
,
проведени
са
њим
,
али
још
пријатније
Берове
успомене
па
ону
забаву
.
Он
се
топио
од
милина
при
помисли
на
њу
,
благодарећи
случају
,
којим
га
срећа
тако
повољно
послужи
.
Уговорени
дан
примицао
се
све
већма
и
Бер
озбиљно
поче
мислити
на
полазак
.
Стаде
размишљати
о
плану
,
којим
ће
извршити
задану
реч
,
на
пређашњој
забави
.
Помисао
на
то
давала
му
је
снаге
,
крепила
дух
и
улепшавала
наду
,
која
му
се
опет
поче
јављати
у
ружичастим
бојама
.
Размишљајући
дуго
о
томе
,
најзад
смисли
,
да
најми
један
засебан
чамац
,
којим
ће
се
са
својом
драгом
Аранком
отиснути
од
обале
до
најближе
паробродске
стације
,
одакле
ће
се
пустити
на
морску
пучину
.
За
извршење
овога
требао
му
је
само
један
вешт
чамџија
,
кога
ће
добро
наградити
,
а
он
ће
му
сам
помагати
у
веслању
.
Скица
плана
била
је
готова
,
а
за
извршење
имао
је
времена
још
само
два
дана
.
Кад
је
све
спремио
што
му
за
пут
треба
,
саопшти
Мору
да
мора
ићи
.
Овај
га
задржаваше
и
даље
.
—
Немогу
више
ни
часа
остати
,
одговори
Бер
.
—
А
што
је
то
тако
хитан
посао
?
упита
га
Мор
.
—
Давно
сам
се
кренуо
на
пут
,
оставио
сам
тамо
недовршен
рад
,
који
морам
завршити
,
а
поред
тога
и
домаће
прилике
моје
гоне
ме
,
да
без
оклевања
идем
.
—
Кад
је
така
ствар
,
онда
ти
не
браним
,
па
ипак
ћу
те
пустити
само
уз
једно
твоје
обећање
,
а
то
је
,
да
ми
опет
дођеш
и
то
што
скорије
.
—
Хоћу
,
драги
друже
и
пријатељу
,
хоћу
и
то
можда
кроз
годину
дана
,
јер
поносим
из
твога
дома
најпријатније
успомене
о
љубазности
госпође
и
твојој
,
о
чаробности
околине
,
о
блаженим
тренуцима
,
које
проживех
на
оној
забави
.
—
У
то
име
нека
ти
је
срећан
пут
,
друже
!
—
Срећан
вам
пут
г
.
Бере
,
задржите
нас
у
пријатној
успомени
,
прашташе
се
госпођа
Орика
.
—
Хвала
вам
,
госпођо
,
вама
сам
нарочито
обавезан
,
много
сам
вам
обавезан
,
јер
за
срећне
тренутке
на
забави
,
вама
сам
захвалан
.
Збогом
.
—
Збогом
,
до
виђења
!
Бер
се
попе
на
кола
која
спремљена
чекаху
.
Махаше
дуго
шеширом
својим
пријатељима
,
од
куда
се
лепршала
бела
марама
.
Најзад
сигнали
ишчезоше
,
Бер
још
једном
погледа
ка
вили
Моровој
,
али
се
од
ње
видела
у
даљини
само
шумица
у
парку
.
Тамо
му
остадоше
драге
успомене
.
Кола
зврјаше
монотоно
,
кочијаш
извијаше
по
коју
шпањолску
народну
песму
,
прекидајући
је
пуцањем
бича
а
по
кад
кад
би
и
викнуо
на
своје
мрке
кулаше
,
који
крупним
корацима
касаше
оним
путем
дуж
приморја
.
У
сам
залазак
сунца
стигоше
у
варош
Деву
која
лежи
на
самој
морској
обали
.
Ту
се
распита
о
поласку
лађе
за
Америку
и
сазна
,
да
лађа
полази
у
1
сат
по
поноћи
.
Имао
је
дакле
на
расположењу
још
свега
8
сати
.
За
то
још
одмах
при
силаску
с
кола
стаде
преговарати
са
чамџијама
,
не
саопштавајући
никоме
свој
план
.
Услов
је
био
,
да
се
одмах
пође
до
близу
виле
Гетардије
,
која
је
била
удаљена
за
два
сата
одавде
и
да
се
врати
натраг
до
поласка
лађе
за
Америку
.
Чамџије
се
устезаше
од
тога
.
Ни
један
не
хтеде
да
најави
одлучан
пристанак
,
јер
никоме
не
беше
тако
лако
учинити
по
ноћи
толики
пут
и
одмах
се
враћати
.
—
А
је
ли
баш
посао
хитан
,
да
се
мора
баш
вечерас
свршити
?
упита
један
.
—
Хитан
је
ми
морамо
бити
овде
пре
поласка
лађе
.
—
Пут
је
дугачак
,
ноћ
мрачна
,
тешко
је
се
борити
с
морским
таласима
;
али
ја
бих
се
ипак
решио
да
пођем
кад
би
...
.
—
Шта
,
кад
би
?
—
Кад
бих
бар
знао
ради
чега
се
мучим
.
—
То
ти
још
не
могу
казати
,
него
хајде
,
што
доцније
пођемо
,
више
ћемо
напора
имати
,
пожури
,
јер
су
тренуци
скупи
.
—
Ја
кад
пођем
с
вама
,
полазим
на
живот
или
смрт
полазим
да
вам
будем
од
помоћи
,
само
треба
да
знате
,
да
је
то
мени
једина
зарада
.
—
А
,
то
ли
је
!
?
зато
се
не
брини
,
пожуримо
само
,
а
ако
нам
посао
испадне
за
руком
,
наградићу
те
богато
,
да
ћеш
вечито
хвалити
Богу
за
овај
тренутак
.
Пристајеш
ли
?
—
Пристајем
,
господине
.
—
Пођимо
у
име
Бога
!
—
Нека
нам
је
Бог
на
помоћи
!
викну
чамџија
и
отисну
чамац
низ
обалу
.
—
У
чамцу
беше
само
он
и
Бер
.
Месец
још
не
беше
изашао
.
Небо
не
беше
баш
ведро
.
Мали
облачак
један
видео
се
на
западу
,
а
цело
небо
застрвено
врло
финим
велом
танких
облака
,
кроз
који
су
трепериле
сјајније
звезде
.
Морски
поветарац
свежио
их
је
.
Они
тихо
пловише
низ
обалу
.
Чуло
се
само
чаробно
шуштање
водених
таласа
,
који
се
дизаху
од
веслања
.
По
некад
се
чује
између
њих
и
какав
кратак
,
тих
разговор
.
Бер
га
је
из
далека
припремао
шта
има
да
чини
.
Ударање
весла
чаробно
се
простирало
по
оној
ноћној
тишини
.
Чамац
је
брзо
просецао
водене
таласе
.
На
својој
вили
код
Гетардије
у
болесничкој
постељи
лежао
је
Петар
Бауер
.
Он
беше
болан
,
преболан
.
Напрасна
болест
његова
,
и
ако
за
кратко
време
,
јако
га
је
ослабила
.
Дворила
га
је
његова
жена
Аранка
,
његови
родитељи
и
неколико
млађих
—
служитеља
и
-служавака
.
Плачно
лице
Аранкино
,
повећавало
му
је
тугу
и
бол
.
Он
ју
је
тешио
,
да
не
плаче
,
јер
бољка
није
опасна
.
И
као
болан
,
храбрио
ју
је
;
јер
ју
је
ватрено
љубио
.
Она
беше
сетна
,
невесела
.
Седела
је
крај
њега
,
хладила
му
чело
,
које
беше
у
јакој
ватри
и
умиљатим
погледима
блажила
је
душу
болеснога
Петра
—
мужа
свога
.
Тако
је
пролазио
дан
за
даном
.
Петар
је
боловао
,
али
бољка
не
попушташе
.
Аранка
је
једнако
седела
крај
њега
,
а
он
је
сваким
даном
тешио
и
храбрио
.
Колико
му
тешко
беше
само
боловање
,
још
га
је
већма
жалостила
њена
сета
и
туга
,
па
се
и
онда
,
када
болови
јако
стегну
,
ипак
штедио
да
не
јаукне
,
јер
се
плашио
да
јаук
не
потресе
и
иначе
скрушену
Аранку
,
љубу
његову
.
Тако
је
Петар
волио
и
пазио
своју
Аранку
.
И
сада
сеђаше
она
крај
њега
и
руком
својом
хладила
му
врело
чело
.
Давно
се
већ
било
смркло
.
И
ако
је
Петар
нудио
и
преклињао
да
спава
,
да
се
одмори
,
јер
је
ваздан
облетала
око
њега
:
она
није
хтела
.
Не
одвајаше
се
од
постеље
његове
.
Беше
то
спасоносни
мелем
срцу
његовом
.
Њега
ухвати
мало
сан
.
Њена
рука
беше
на
челу
његовом
.
Према
прозору
виле
,
видела
се
нека
зара
.
Аранка
нехотично
баци
поглед
кроз
прозор
,
не
устајући
са
седишта
свога
.
—
Ааах
!
оте
јој
се
један
грозничав
уздах
,
сва
се
стресе
и
дрхташе
као
прут
.
На
обали
тамо
спазила
је
велику
црвену
ватру
,
која
се
до
неба
дизала
.
Чаробно
сијаше
та
светлост
тамо
!
То
беше
онај
уговорени
знак
Беров
,
који
казиваше
,
да
је
он
ту
и
да
она
тада
треба
да
буде
ван
капија
виле
Бауерове
.
Њен
грчевити
потрес
пробуди
из
краткога
сна
Петра
.
Он
је
погледа
.
Она
беше
укочена
као
стена
.
Страшан
,
очајнички
поглед
њен
непомично
беше
управљен
кроз
прозор
.
Рука
јој
беше
хладна
као
лед
.
То
га
престрави
,
те
је
упита
:
—
Шта
ти
је
,
моја
драга
Аранка
,
што
се
тресеш
тако
?
Она
беше
укочена
,
нема
.
—
Аранка
!
шта
ти
је
?
Ова
само
дрхташе
.
—
Аранка
!
ти
ме
плашиш
?
!
Њу
проби
хладан
зној
.
—
Аранка
!
...
.
Аранка
!
...
.
теби
је
зло
!
питаше
је
једнако
њен
муж
,
што
не
говориш
шта
ти
је
?
!
—
Ах
!
...
.
црне
ми
мисли
дођоше
у
главу
,
ја
се
престравих
од
њих
,
одговори
она
дрхтећим
гласом
,
гледајући
једнако
кроз
прозор
на
ону
ватру
тамо
,
која
је
још
бујно
горела
.
—
Шта
те
је
то
тако
уплашило
?
не
бој
се
,
драга
моја
Аранка
!
—
Ништа
...
.
црна
слутња
једна
...
.
—
Ах
,
не
бој
се
,
Аранка
не
плаши
се
,
ја
нисам
тако
слаб
,
биће
ми
боље
.
Мене
више
боли
твоја
сета
и
туга
...
.
умири
се
...
.
Пламен
на
обали
већ
поче
слабити
.
Још
један
тежак
уздах
оте
јој
се
са
дна
груди
.
Поглед
јој
је
непрестано
укочен
и
управљен
кроз
прозор
.
Самртне
муке
мучише
ову
сироту
жену
.
—
Аранка
!
ти
се
опет
трзаш
!
шта
ти
је
,
за
Бога
,
што
не
говориш
?
питаше
је
он
даље
.
—
Престрављена
сам
.
Нешто
ми
се
привиђа
грозно
,
ужасно
!
ја
зебем
,
дрхтим
...
.
—
Шта
ти
се
то
привиђа
?
не
бој
се
!
—
Црвен
,
грдан
пламен
један
појави
се
на
обали
морској
,
дизаше
се
до
неба
,
а
сад
је
ено
почео
да
малаксава
.
Ја
стрепим
од
њега
!
—
О
,
Аранка
,
Аранка
!
...
.
зар
те
то
плаши
?
.
.
Рибари
то
су
,
који
су
ту
заноћили
,
не
плаши
се
,
не
бој
се
...
—
Да
,
рибари
...
рибари
,
који
ту
лове
...
испрекидано
и
уздишући
изговарала
је
поједине
речи
.
—
Не
плаши
се
,
смири
се
!
тешио
је
Петар
.
Мировао
је
по
том
мало
и
опет
га
ухвати
сан
.
Аранка
беше
ван
себе
.
Чаробни
пламен
попушташе
све
већма
и
већма
.
Крај
ње
лежаше
болестан
њен
муж
,
а
пред
капијом
је
чекао
њен
Бер
.
Ватра
је
опомињаше
на
полазак
,
на
завет
,
уздаси
у
дубокоме
сну
њенога
мужа
везиваше
је
за
постељу
његову
.
—
Ох
,
Боже
,
Боже
!
шта
сам
ти
згрешила
,
те
ме
доводиш
у
овака
искушења
?
шта
сам
ти
могла
згрешити
ја
бедно
,
наивно
створење
?
Изведи
ме
из
овога
искушења
,
о
Боже
мој
,
који
си
на
небесима
.
Дај
ми
памети
,
дај
ми
пута
,
дај
ми
излаза
!
Ја
немам
свести
,
ја
не
знам
пута
!
Пламен
се
на
обали
угаси
са
свим
.
Она
врисну
упрепашћена
.
—
Боже
!
доцкан
је
!
...
.
шта
се
то
зби
?
ја
обећах
сама
...
сама
сам
рекла
...
.
ја
не
одржах
реч
...
ја
сам
...
.
ја
сам
га
и
по
други
пут
изневерила
.
Ох
,
ја
...
неверница
...
На
њен
врисак
трже
се
опет
из
сна
Петар
.
Опет
је
тихо
и
благо
упита
:
—
Аранка
,
шта
ти
је
,
што
не
спаваш
?
—
Не
могу
...
.
не
спава
ми
се
...
.
—
Не
плаши
се
...
.
рече
Петар
и
опет
заспа
.
Тежак
га
је
сан
савладао
био
.
—
0
,
Бере
,
Бере
,
настави
она
.
Ти
си
реч
одржао
...
.
ја
те
изневерих
...
.
да
,
ја
сам
неверница
.
Где
си
ти
сада
,
шта
ти
о
мени
мислиш
?
О
мени
,
о
кукавном
и
несрећном
створу
Божијем
.
Ја
заборавих
на
дату
реч
,
болест
Петрова
збунила
ме
.
Пламен
ме
опомену
,
а
Петра
баш
онда
ухвати
први
сан
,
ја
бејах
ван
себе
,
збуњена
сам
,
не
знађах
шта
да
радим
.
Пламен
се
угаси
,
ја
ево
очајавам
...
.
Тако
је
у
себи
размишљала
Аранка
,
борећи
се
са
црним
мислима
и
слутњама
.
У
соби
владаше
мртва
тишина
.
Све
беше
заспало
највећим
сном
.
Она
је
бдила
,
очајавала
.
Тешко
дисање
њенога
мужа
прекидало
је
по
каткад
ову
тишину
.
Он
спаваше
дубоко
.
Она
гораше
у
пакленим
мукама
.
Погледа
опет
кроз
прозор
тамо
на
обалу
,
али
се
само
мрак
ширио
.
Никаква
знака
више
.
Гледаше
тако
укочено
на
ту
страну
,
на
којој
је
мало
час
био
њен
Бер
,
кога
је
ова
молила
да
то
учини
.
Пропало
...
.
дакле
беше
и
то
.
Мало
после
,
она
спази
како
се
на
оном
истом
месту
поче
опет
јављати
црвена
ватра
.
Њу
прође
језа
.
Ватра
постајаше
све
јача
и
јача
.
Она
се
опет
престрави
.
—
Боже
!
уздану
она
,
Бер
је
још
ту
,
он
ме
још
чека
...
.
Боже
!
ти
ме
тешко
казниш
!
...
.
Бер
сад
понавља
оне
своје
речи
,
да
задану
реч
ваља
испунити
,
ја
сам
му
је
сама
задала
,
рекох
му
,
да
сам
спремна
још
онда
,
...
а
сад
...
.
сад
се
премишљам
...
.
Да
,
одржаћу
реч
,
отићи
ћу
тамо
,
па
нека
буде
са
мном
шта
буде
.
Један
пут
се
мрети
мора
...
.
боље
је
и
да
умрем
,
него
да
овако
живим
.
На
мени
се
врти
какво
старо
проклетство
,
а
ја
сам
томе
невина
,
да
...
.
да
...
тешка
је
то
клетва
,
која
и
на
невине
пада
!
Па
нек
се
сврши
једном
и
тај
мој
живот
,
овај
пакао
мој
,
толико
пута
горко
оплакан
.
Идем
тамо
оној
ватри
,
идем
...
идем
Беру
,
који
ме
с
нестрпљењем
чека
...
.
.
А
ти
Петре
,
остани
ту
,
лези
,
ја
ћу
се
молити
Богу
искрено
за
твоје
здравље
,
то
си
потпуно
заслужио
,
јер
си
ме
искрено
љубио
...
.
Ја
те
напуштам
...
.
ах
,
како
сам
ти
неблагодарна
...
.
Хеј
,
хеј
!
ала
сам
ја
несрећно
створење
,
ала
се
на
мени
нека
тешка
клетва
врши
!
Где
сте
сада
родитељи
моји
,
где
сте
,
да
видите
,
какве
сте
ми
призоре
припремили
?
...
.
.
Збогом
остани
,
мој
драги
Петре
,
опрости
несрећноме
искушењу
твоје
Аранке
...
Збогом
ти
величанствена
вило
мојих
медених
дана
,
збогом
,
о
збогом
ти
балконе
са
кога
уживах
призоре
морске
,
збогом
останите
ви
лепе
жеље
мужа
мога
,
...
.
ја
одлазим
на
далек
пут
,
идем
да
запливам
у
топло
море
прве
љубави
.
Ах
,
прва
љубав
најслађа
је
љубав
!
Овим
се
речима
опростила
са
својом
досадањом
себом
,
саже
се
те
још
једном
пољуби
врело
чело
Петрово
,
а
он
у
сну
дубоко
уздану
и
проговори
неколико
нејасних
речи
у
бунцању
.
Аранка
остави
једно
мало
писманце
на
нахткасену
његовом
и
са
неколико
крупних
суза
затвори
врата
,
погледавши
на
све
што
јој
мило
и
драго
остаде
у
тој
соби
.
Потмули
кораци
чуше
се
низ
степенице
.
Они
постајаху
све
потмулији
.
Низ
те
степенице
сишла
је
...
.
неверница
.
Шкрипнуше
и
последња
врата
.
Она
беше
ван
своје
виле
и
оде
у
правцу
ка
главној
капији
.
Крај
једног
дебелог
дрвета
,
не
далеко
од
обале
седео
је
Бер
замишљен
.
Скоро
на
самој
обали
седео
је
чамџија
и
потпиривао
ватру
.
Бер
,
грозничаво
држаше
сахат
преда
се
,
гледа
у
њега
сваког
часа
и
опет
не
зна
колико
је
.
—
Господине
!
упита
га
тихим
гласом
чамџија
.
—
Шта
је
?
одазва
се
Бер
—
Колико
има
сати
?
да
не
одоцнимо
?
!
—
Сад
је
ево
10
и
по
часова
!
—
Скоро
је
већ
три
сата
,
како
овде
стојимо
узалудно
,
одоцнићемо
за
лађу
.
—
Имамо
још
пола
часа
времена
.
Да
причекамо
још
мало
,
па
ако
не
успемо
,
овда
бар
не
морамо
журити
.
—
Ево
се
већ
гаси
и
ова
друга
ватра
,
а
са
оне
палате
не
чује
се
никакав
знак
,
господине
,
мало
сумљиво
упита
чамџија
.
—
Баци
на
ватру
још
бенгалске
боје
,
потпируј
је
још
за
мало
.
Немамо
се
чега
бојати
.
—
Боме
,
ја
слутим
;
господине
!
—
Од
чега
слутиш
?
—
Слутим
...
...
слутим
од
преваре
.
—
Какве
преваре
?
—
Не
дао
Бог
да
је
буде
,
али
била
она
ма
каква
,
није
пријатна
,
Патио
сам
ја
једном
такав
случај
.
—
Шта
?
патио
си
!
—
Јесте
,
господине
патио
сам
,
горко
сам
патио
,
да
ми
се
коса
диже
на
глави
,
кад
се
тога
сетим
.
—
Па
како
је
то
било
?
—
Дугачка
је
то
приповетка
,
господине
,
до
сутра
изјутра
;
не
бих
је
могао
завршити
.
—
Али
у
главном
?
—
У
главном
је
не
повољно
.
Таласи
морски
покрише
две
одане
душе
,
које
сам
ја
имао
несрећу
да
возим
.
Волели
су
умрети
,
но
живети
једно
без
другога
,
а
растављати
су
се
морали
.
—
А
што
су
се
морали
растати
?
—
Пушчано
зрно
самртно
је
ранило
њега
.
Он
је
умирао
.
Она
га
загрли
и
за
тренут
ока
одоше
у
пучину
морску
.
Чамџија
заћута
и
баци
на
ватру
још
и
последњи
комад
бенгалске
црвене
боје
.
—
Ево
и
последњег
парчета
,
оде
на
ватру
,
рече
чамџија
.
—
Зар
већ
последње
?
—
Последње
,
а
отуда
нема
ништа
,
настави
чамџија
.
—
Још
четврт
часа
!
рече
Бер
—
Нема
овде
ништа
,
рече
чамџија
,
а
ево
се
већ
и
месец
рађа
,
гледајте
како
је
пун
,
биће
јака
месечина
,
те
нам
је
тешко
извршити
ваш
план
,
господине
.
—
Зар
већ
и
месец
излази
?
—
Да
,
ено
га
где
се
иза
брда
помаља
.
Настаде
мала
пауза
.
—
Чујеш
ли
Атахалпе
?
—
Изволите
,
господине
,
одазва
се
чамџија
.
—
Би
ли
ти
пристао
на
мој
један
предлог
?
—
Да
чујем
,
господине
.
—
Баш
никога
?
—
Никога
нигде
.
Ја
сам
сам
,
самцит
.
—
Је
ли
ти
жао
Шпаније
?
—
Што
ме
то
питате
?
упита
Атахалп
.
—
Би
ли
ти
напустио
Шпанију
,
ако
ти
се
на
другој
страни
отвори
извор
за
приходе
.
—
Ја
се
рад
тога
и
бавим
овде
.
—
Пристајеш
ли
да
идеш
са
мном
?
—
Са
вама
?
—
Да
,
са
мном
.
—
А
куда
ви
мислите
?
—
Куда
било
,
да
идеш
са
мном
.
—
Пристаћу
,
куда
год
хоћете
.
—
Е
,
онда
ћемо
још
ноћас
отпутовати
.
—
Добро
,
пристајем
.
Бер
погледа
у
сахат
.
Још
10
минути
до
11
сати
.
—
Одоцнићемо
,
помисли
он
у
себи
.
Ње
још
нема
.
Никаквог
трага
ни
гласа
од
ње
нема
,
а
тренуци
су
врло
скупи
.
Колико
ме
је
стао
само
један
кратак
тренутак
у
селанцету
Доро
:
скупо
,
прескупо
!
Ње
никако
нема
.
Можда
неће
ни
доћи
,
можда
ће
преварити
,
можда
је
заборавила
.
Ах
,
зар
она
може
заборавити
,
она
...
која
је
још
онда
рекла
да
је
готова
и
спремна
.
Али
то
беше
само
онда
...
.
сада
је
то
све
друкче
.
Сада
она
не
мари
,
што
ја
грозничаво
стојим
овде
и
ишчекујем
.
Та
да
је
хтела
доћи
,
дошла
би
на
први
знак
,
а
ено
је
већ
3
и
по
сата
скоро
како
се
знак
обнавља
а
од
ње
ни
помена
.
Она
сада
мирно
почива
у
наручју
свога
драгога
Петра
,
снива
најлепше
снове
,
а
он
ужива
у
загрљајима
њеним
.
А
ти
,
Бере
,
чекај
,
дрежди
ту
као
стражар
...
.
.
А
што
је
онда
задала
реч
,
задала
је
сама
,
ја
јој
нисам
тражио
.
Или
је
то
било
можда
само
за
онда
.
Ах
,
искуство
,
горко
моје
искуство
!
...
.
.
—
Али
не
може
бити
...
.
она
неће
преварити
,
она
не
може
преварити
...
.
она
је
тврду
реч
дала
.
Она
ће
реч
одржати
.
А
што
већ
не
долази
...
.
.
Не
,
не
,
нема
је
.
Не
појми
она
тежак
положај
мој
.
Ах
,
Аранка
,
Аранка
,
што
ме
мучиш
,
што
вређаш
ране
на
убијеном
срцу
моме
,
што
раздиреш
ове
издеране
груди
моје
?
Кад
им
ниси
могла
блажити
дане
,
што
ми
загорчаваш
и
иначе
кратке
тренутке
живота
мога
?
—
Господине
,
касно
је
!
викну
Атахалп
.
—
Још
7
минути
,
одговори
Бер
погледав
у
сахат
,
па
настави
сам
у
себи
.
Да
,
још
7
минути
,
још
7
векова
паклених
мука
мојих
.
Ох
,
оче
,
ох
,
мајко
где
сте
сада
?
где
сте
,
да
видите
вашега
јединца
,
какве
дане
траје
.
Ах
,
ви
сте
далеко
,
далеко
;
скоро
ћемо
се
видети
;
кроз
7
минути
ево
ме
к
вама
,
ево
ме
у
ваш
загрљај
,
одавно
сам
жељан
родитељског
загрљаја
,
ах
,
ви
сте
ми
једини
пријатељи
били
,
сад
вас
немам
,
сада
сте
далеко
.
Али
ћу
вас
наћи
...
.
.
ширите
руке
,
мили
оче
и
мајко
,
ширите
,
да
загрлите
вашега
несрећнога
сина
,
ево
вам
га
,
ево
жури
к
вама
,
рече
Бер
полугласно
,
устаде
и
пође
к
мору
,
пође
да
се
баци
у
таласе
хучне
...
.
У
том
се
чуше
потмули
кораци
из
даљине
.
Он
застаде
,
прилеже
земљи
и
наслони
уво
.
Сад
је
јасно
чуо
кораке
.
Устаде
и
пође
мало
напред
.
—
Она
је
!
помисли
он
у
себи
и
пође
на
сусрет
.
Према
бледој
месечини
из
далека
се
приближавала
једна
прилика
.
Кроз
тамнину
чуло
се
тешко
дисање
.
Он
застаде
мало
.
Прилика
иђаше
све
ближе
и
ближе
.
—
Да
ли
је
још
ту
?
чу
се
глас
отуда
.
—
Бер
се
накашља
.
Прилика
стаде
.
Чаробан
беше
то
призор
.
Бер
не
могаше
више
чекати
већ
ослови
ту
прилику
речима
.
Бер
је
овде
!
На
овај
глас
прилика
викну
:
—
Ах
,
Бере
,
где
си
,
и
пође
брже
напред
.
Бер
изађе
ближе
на
сусрет
.
Она
му
се
баци
у
наручја
.
Он
је
подиже
.
—
Ево
ме
,
Бере
,
дошла
сам
,
да
задану
реч
искупим
.
.
.
—
Опет
те
питам
,
је
ли
то
твоје
последње
решење
?
упита
је
Бер
.
—
Последње
!
одговори
она
.
—
Морамо
одмах
журити
,
јер
до
поласка
лађе
има
још
свега
2
сата
,
а
ми
имамо
скоро
толико
да
путујемо
дотле
.
Журимо
;
тренуци
су
врло
скупоцени
.
—
Атахалпе
!
викну
Бер
.
—
Изволите
,
господине
,
рече
чамџија
.
—
Спремај
чамац
,
ево
нас
.
—
Бере
,
драги
.
Бере
,
како
сам
те
жељна
!
—
У
грозничавом
нестрпљењу
очекивао
сам
те
овде
.
Бејах
изгубио
сваку
наду
,
очајавао
сам
.
—
Ах
,
Бере
,
Бере
,
зар
си
могао
мислити
да
ћу
те
преварити
.
—
Мисао
о
твојој
сталности
једино
ме
и
одржавала
.
Наде
се
моје
испуњавају
.
Ја
сам
срећан
и
пре
пресрећан
крај
тебе
.
Ми
ћемо
увек
од
сада
живети
заједно
.
—
Увек
,
увек
,
драги
Бере
.
У
томе
дођоше
до
чамца
.
Атахалп
га
већ
беше
одрешио
,
Бер
и
Аранка
уђоше
унутра
.
Чамац
отискоше
од
обале
и
окренуше
уз
обалу
.
Атахалп
је
држао
крму
.
Бер
је
полагано
веслао
.
—
Јеси
ли
видела
прву
ватру
?
упита
је
Бер
.
—
Јесам
!
одговори
она
.
—
Тада
смо
приспели
уз
обалу
.
—
Спазила
сам
ватру
и
хтедох
поћи
,
али
у
кући
беху
прилике
,
да
нисам
могла
изаћи
.
Кад
се
прва
ватра
угасила
,
ја
изгубих
сваку
наду
,
бејах
у
очајању
.
Појава
друге
ватре
,
казивала
ми
је
,
да
си
још
ту
,
ја
се
охрабрих
.
Оставих
целу
кућу
у
најдубљем
сну
.
—
Ми
смо
и
последње
парче
бенгалске
ватре
утрошили
.
Тебе
ни
онда
не
беше
.
Ми
слутисмо
и
хвала
Богу
