биоопрезан
и
сакрио
се
за
лаж
,
кукавички
се
понашао
према
вођи
,
а
међутим
да
ће
наћи
начина
да
и
ову
нову
срамоту
прикрије
званичном
формом
и
од
личне
лажи
да
ће
већ
умети
направити
званичну
лаж
,
као
што
је
то
српски
народ
већ
у
толико
пута
имао
прилике
да
мора
да
се
о
томе
тако
увјери
.
Сви
су
говорили
мирно
и
нису
дали
да
избије
из
њих
никакав
отпор
,
да
их
не
занесе
часовити
увреди
,
која
ће
у
раздражености
изрећи
једну
ријеч
и
онда
је
несрећа
за
омладину
ту
.
Народ
је
слаб
да
се
одбрани
од
стране
силе
која
има
за
леђи
милијуне
бајунета
,
којима
заповједа
мржња
,
пакост
и
презирање
оног
потчињеног
модерног
робља
.
—
Све
се
мирно
понашало
,
и
ако
је
у
души
било
прекипјело
од
увриједа
,
неправди
,
прогањања
и
насиља
од
четврт
столећа
амо
.
—
Пошаљи
молбеницу
!
Пошаљи
молбеницу
!
Пошаљи
молбеницу
!
—
говорили
су
Боривоју
Хаџи-Костићу
са
свију
страна
,
ничим
више
не
тумачећи
ове
ријечи
.
Боривој
Хаџи-Костић
је
пак
желио
,
да
се
спасе
овог
стања
,
да
добије
мјесто
и
није
могао
вјеровати
,
да
му
не
ће
дати
мјеста
.
Јер
није
могао
до
вјерује
у
такав
поредак
у
свијету
,
да
би
га
послије
оволиких
породичних
удара
могао
још
и
тај
удар
задесити
,
да
ће
морати
своју
домовину
оставити
и
у
туђини
своје
огњиште
потражити
.
У
ово
није
могао
вјеровати
,
јер
од
последњег
сијела
је
почео
да
осјећа
,
да
зањ
има
среће
само
под
овим
небом
над
Требевићем
,
а
оно
сунце
што
иза
Романије
устаје
и
за
Игман
сједа
,
да
само
то
сунце
међу
овим
горама
може
и
њега
срећна
загријати
.
—
Послаћу
молбу
и
по
други
пут
—
одговарао
је
Боривој
Хаџи-Костић
ничим
не
тумачећи
своје
мисли
,
али
су
га
разне
слутње
мучиле
.
Само
једно
није
хтио
да
вјерује
,
да
ће
га
коначно
одбити
,
јер
његове
мисли
ту
нису
имале
наставка
:
ту
је
стајала
пустош
пред
њим
,
страшна
нијема
пустош
.
Када
је
написао
нову
молбеницу
и
предао
је
на
пошту
,
био
је
мирнији
у
понашању
,
у
говору
и
у
свима
спољашњим
изјавама
но
у
души
је
био
тајно
ускомјешан
.
Мислио
је
на
један
далек
рок
,
када
ће
земаљска
управа
можда
попустити
.
Душан
Трифковић
је
само
први
дан
,
када
је
и
он
по
четврти
пут
послао
своју
молбеницу
,
био
немиран
,
послије
је
пао
у
апатију
и
није
више
мислио
на
ту
ствар
.
Јер
зашто
да
мисли
на
њу
?
Кад
год
би
хтио
да
о
томе
мисли
,
уједаред
би
га
савладало
чувство
,
које
му
је
још
од
прије
било
познато
,
а
које
га
је
силно
обарало
и
уништавало
.
Мислио
је
у
себи
:
чекаћу
,
па
шта
Бог
да
и
земаљска
влада
.
Тако
је
и
чинио
.
Пријатељство
између
Боривоја
Хаџи-Костића
и
Душана
Трифковића
се
такођер
промијенило
,
не
у
суштини
,
већ
у
изјавама
и
говору
.
Њихови
разговори
нису
били
више
узбуђени
,
Боривој
није
више
онако
строго
критиковао
,
све
му
је
било
мирније
;
Душан
пак
поста
још
ћутљивији
.
Није
му
се
више
исповиједао
какову
је
неправду
данас
доживио
у
званију
,
нити
му
је
износио
повреде
права
српског
сељака
на
суду
,
као
што
је
то
по
некад
до
сада
чинио
.
Изгледаше
чак
да
је
изгубио
поверење
према
Боривоју
,
но
тражио
га
је
вазда
и
вечери
су
често
заједно
проводили
.
9
.
Српска
гостионица
код
Гамбринуса
се
зове
српском
,
тако
су
је
прозвали
Срби
што
,
ван
странаца
,
који
долазе
амо
у
великом
броју
,
залазе
у
њу
и
Срби
.
У
тој
српској
гостионици
се
точе
:
аустријско
вино
,
мађарско
пиво
;
ту
се
могу
добити
швапски
бифтеци
,
швајцарски
сир
,
и
све
остало
,
што
у
бечким
швапским
рештаурацијама
;
у
тој
српској
гостионици
су
,
странци
за
себе
за
читаве
године
резервисали
главне
столове
,
но
,
између
осталих
столова
има
и
један
у
буџаку
,
који
се
зове
српски
сто
.
У
тој
тако
званој
српској
гостионици
није
од
велике
важности
оно
,
што
се
поједе
и
попије
,
већ
што
се
каже
и
чује
.
Када
се
запале
свијеће
,
почну
и
гости
улазити
у
српску
гостионицу
.
Како
се
скупе
тројица
око
српскога
стола
,
одмах
почну
да
шапућу
,
да
шушкају
,
да
подозриво
гледају
на
сваког
ко
улази
унутра
,
но
како
их
когод
погледа
,
сместа
ућуте
,
њихово
лице
се
уједаред
претвара
у
најучтивију
љубазност
,
поздрављају
га
најучтивије
и
чекају
тренутак
,
да
им
овај
нови
гост
окрене
леђа
.
Онда
опет
настављају
шапутање
и
подозриво
проматрање
.
Број
чланова
српског
стола
се
умножава
;
напокон
се
скупило
око
десет
младих
људи
,
самих
Сарајлија
.
Ту
има
неколико
трговаца
,
посједника
,
нижих
званичника
;
ако
добије
приступа
,
и
који
Босанац
ван
Сарајева
,
то
је
онда
велико
повјерење
и
почаст
поклоњена
.
Учтиво
понашање
,
љубазно
лице
,
углађени
манири
у
говору
и
поздрави
су
главни
захтјеви
,
који
се
постављају
на
сваког
члана
,
јер
они
хоће
да
важе
као
интелигентна
српска
омладина
.
За
тим
се
столом
ствара
српска
политика
,
и
то
онај
дио
,
на
који
народне
вође
не
доспијевају
,
нити
имају
воље
за
њу
,
чак
се
и
такови
закључци
направе
овде
,
за
које
народне
вође
не
ће
ни
да
знају
.
Но
омладина
око
српског
стола
политизира
;
онда
прави
мњење
о
новом
политичком
положају
,
о
догађајима
у
Сарајеву
и
ван
Сарајева
.
Једно
од
главних
лица
овог
друштва
око
српског
стола
јесте
Ђорђо
,
прозвани
добричина
јер
се
на
његов
рачун
забављало
,
када
се
политички
програм
исцрпао
.
Данас
је
Ђорђо
докричина
мало
касније
дошао
.
—
Чујеш
Ђорђо
!
знаш
шта
је
ново
?
упитаће
га
један
.
Ђорђо
се
сав
избечи
од
радозналости
.
—
Шта
?
—
Долазе
Козаци
у
Сарајево
.
—
Долазе
Козаци
у
Сарајево
?
!
Фрапиран
овом
новошћу
,
Ђорђо
добричина
могашо
само
поновити
ове
ријечи
.
Сви
погледаше
Ђорђу
добричину
овако
забезекнуто
и
ударише
у
смијех
,
пуни
весеља
,
што
се
једва
једаред
нешто
чуло
,
нашто
се
сви
од
срца
насмијаше
.
Послиједњи
дође
Ристо
Пејић
,
од
самог
српског
стола
прозван
Шехер-Сарајлија
,
дика
и
зачин
српског
стола
у
српској
гостионици
и
љубимац
сарајевских
дјевојака
.
Са
малим
на
очи
накривљеним
фесићем
уљезе
Ристо
Шехер-Сарајлија
,
са
ситним
и
брзим
корацима
,
чисто
цупкајући
,
но
лако
,
гипко
и
суптилно
,
као
да
не
гази
по
чврстој
земљи
,
већ
по
танком
леду
.
А
кад
скиде
горњу
зимску
одећу
,
од
најфинијег
енглеског
сукна
,
указа
се
његов
витки
протегљасти
стас
.
Са
гипким
покретима
танке
но
пуначке
ноге
му
учинише
још
један
корак
,
он
пружи
своје
ситне
,
но
са
доста
меснатим
прстима
рукице
,
насмија
се
као
дјевојка
а
свијетле
очи
му
синуше
,
као
да
поздравља
коло
цура
.
Тако
се
поздрави
са
свима
за
српским
столом
.
Са
Ристом
Шехер-Сарајлијом
уљезе
и
право
сарајевско
расположење
у
друштво
око
српског
стола
,
као
да
се
баш
на
њ
чекало
.
Сваки
се
осјећао
да
је
Сарајлија
,
поносио
се
тим
именом
,
којим
се
поноси
баш
сваки
човек
који
се
у
Сарајеву
родио
Јер
шта
значи
то
:
Сарајлија
,
и
ко
се
с
правом
смије
звати
Шехер-Сарајлија
?
Је
ли
Сарајлија
сваки
званичник
,
.
народни
вођа
,
богаташ
сарајевски
,
па
можда
и
берберин
,
крпа
или
лебар
?
О
не
,
то
нијесу
Шехер-Сарајлије
,
па
ма
још
толико
били
гиздави
,
љубазни
и
фини
!
Шехер-Сарајлија
се
треба
родити
,
имати
у
души
оне
извјесне
финоће
,
укуса
у
лијепом
,
укусном
,
углађеном
;
у
одијелу
,
у
либадету
,
у
фесу
,
у
ципелицама
;
тај
укус
показати
брком
,
суптилним
кораком
и
онда
у
главном
—
осјећати
то
.
Шехер-Сарајлија
каже
:
какав
Биоград
,
какав
Загреб
,
какав
Беч
?
Ма
у
Сарајеву
љевше
птице
пјевају
,
него
игдје
под
овим
небом
.
Ма
све
оне
лијепе
севдалинке
,
што
се
широм
српских
земаља
пјевају
,
све
је
то
овдје
под
овим
хридинама
испод
Требевиће
никло
,
и
одавде
се
попут
вјетра
на
све
четир
стране
Српства
разнијело
.
Па
и
кад
се
те
пјесме
пјевају
овдје
љевше
одјекују
;
љевше
звуче
,
већма
иду
к
срцу
,
него
кад
се
другдје
пјевају
.
Ох
,
Сарајево
!
И
вјетар
и
сунце
и
облак
и
дим
,
све
је
љевше
овдје
у
Сарајеву
;
ту
испод
хрида
,
у
Бабића
башчи
на
Бенд-баши
,
на
Кеју
,
ту
су
се
уједно
слиле
све
љепоте
овога
свијета
.
Какав
Биоград
,
Беч
?
!
Ма
у
Биоград
се
иде
само
па
крунисање
,
у
Беч
да
се
види
свијет
,
али
у
Шехер-Сарајеву
се
живи
!
Идеш
Кејом
,
а
оно
лијепе
Швабице
,
за
тобом
,
па
воле
фес
,
воле
фес
!
па
тек
тако
мало
накривљен
.
Све
љепоте
свијета
су
ту
,
у
Сарајеву
ту
ти
је
лектрика
,
трамвај
,
митрополит
,
двије
варошке
бабице
,
велики
суд
,
Илиџа
;
брате
,
кажу
владина
,
ма
има
тамо
свачега
,
и
хотела
и
пива
и
—
цура
.
Па
висока
земаљска
влада
,
и
ако
баш
није
српска
,
али
брате
то
је
највиша
власт
,
хја
,
а
то
нема
баш
сваки
велики
град
.
Па
Требевић
се
диже
небу
под
облаке
,
и
ако
баш
нијесам
био
горе
,
да
уживам
у
природи
на
њему
,
ама
то
и
не
треба
чинити
,
умарати
се
,
кад
га
ето
сваки
дан
гледам
ту
пред
собом
.
У
послиједње
вријеме
све
говоре
:
наука
,
еманципација
,
просвјета
!
Па
ето
и
ми
имамо
просвјету
,
брате
,
дадеш
три
гроша
на
мјесец
,
пак
ти
се
још
и
име
штампа
,
пак
ето
ти
просвјете
!
Додуше
у
послиједње
вријеме
те
Швабе
отимају
чаршију
из
наших
руку
,
ма
шта
ће
они
овдје
кад
је
то
све
наше
било
,
а
они
овдје
ни
историје
немају
—
наша
је
славна
прошлост
!
Шта
ће
они
овдје
,
кад
немају
ни
своје
политике
,
ни
свога
народа
па
на
пошљетку
ни
својих
вођа
?
!
У
чему
је
тај
Швабо
паметнији
,
него
ја
?
Све
што
он
напише
,
то
ја
читам
у
новинама
пак
знам
.
А
на
пошљетку
зашто
би
се
ја
бринуо
за
велику
политику
,
па
и
за
српску
политику
,
кад
о
том
бригу
воде
народне
вође
,
па
кад
се
већ
они
о
том
брину
,
што
би
ја
то
радио
,
да
се
замјерим
високој
земаљској
влади
,
коју
човјек
,
знате
л
’
како
је
,
не
зна
може
да
треба
е
а
кад
човјек
јавно
политизира
,
онда
не
може
баш
свака
чаша
пива
да
онако
потпуно
годи
,
па
какво
онда
уживање
имамо
на
овом
свијету
.
А
народ
српски
,
будућност
Босне
,
Српства
?
!
Боже
,
па
о
том
су
мудрији
лупали
главе
,
пак
ето
још
нису
ништа
изгаздовали
,
а
што
би
ја
кварио
своје
добро
расположење
и
мир
због
тога
—
ено
брате
вођа
,
па
нека
они
лупају
главе
о
томе
!
Само
што
је
Ристо
Шехер-Сарајлија
сио
,
дотрча
келнер
,
и
понизно
се
поклони
пред
новим
гостом
.
Нов
гост
најпре
протрља
руке
,
врховима
од
прстију
се
суптилно
дотакне
малих
нафитиљених
брчића
,
и
кад
се
увјерио
,
да
влага
на
улици
ништа
није
покварила
од
љепоте
им
,
онда
се
најприје
насмија
на
све
госте
и
не
видећи
да
је
келнер
ту
,
викне
;
—
Sie
Kellner
,
ein
Glas
Bier
!
Молим
одмах
,
молим
одмах
,
одговори
келнер
понизно
и
одјури
.
Шехер-Сарјлија
се
ту
намргоди
.
Зашто
му
не
одговара
њемачки
,
кад
он
зна
немачки
.
Келнер
донесе
пиво
у
једној
бокастој
чаши
са
српским
тробојним
бојама
на
дршци
.
Шехер-Сарајлија
га
још
једаред
погледа
,
но
не
више
намргођено
,
јер
то
су
није
лежало
у
природи
,
само
мало
набори
обрве
и
насмијана
лица
затресе
главом
као
знак
пријатељства
.
Ристо
Шехер-Сарајлија
још
није
био
ни
трећу
чашу
наручио
,
када
рупи
у
друштво
Душан
Трифковић
,
доста
редован
члан
српског
стола
у
српској
гостионици
,
но
тек
што
му
с
тешком
муком
нађоше
мало
мјеста
,
шапну
му
келнер
иза
леђа
,
да
га
један
господин
зове
.
Душан
Трифковић
се
намргоди
,
но
кад
се
окрене
,
спази
у
другом
крају
гостионице
насмијано
лице
једног
господина
,
који
је
сам
сједио
за
једним
малим
столом
,
и
својски
показивао
руком
на
једно
празно
мјесто
крај
себе
.
10
.
Душан
се
као
на
команду
дигне
и
пође
тамо
.
—
Ма
шта
се
дате
толико
нудити
и
молити
,
ослови
га
исти
господин
најљубазније
и
најискреније
га
ухвати
за
руку
и
скоро
га
привуче
к
столици
крај
себе
.
Господин
Драгутин
Франк
,
професор
једне
средње
школе
сарајевске
,
покрштен
Јеврејин
,
сада
Хрват
,
са
повријеђеним
пријатељством
,
учтивошћу
и
топлотом
искреног
пријатеља
пребациваше
Душану
,
називајући
га
г
.
Душане
!
,
што
тако
мало
прилике
даје
,
да
се
састану
и
изразговарају
.
И
ако
је
овај
човјек
показао
сву
љубазност
и
живост
у
свом
понашању
,
ипак
се
видјело
,
да
је
професор
Франк
био
човјек
у
годинама
.
Био
је
велике
накостријешене
просједе
косе
,
која
је
говорила
о
необичној
нервозности
овог
човјека
,
коју
нарочито
потврђиваху
младачко
живе
но
вазда
узбуђене
очи
,
које
су
непрестано
лутале
,
на
сваком
се
предмету
задржавале
,
као
да
испитују
и
докучују
нешто
и
на
предметима
без
значаја
.
Поред
све
живости
,
лице
му
не
имађаше
никаквог
одређеног
израза
,
у
часу
изгледаше
као
лице
обичног
занатлије
,
који
је
много
пропатио
,
једино
што
му
се
мускулозно
тијело
свакој
патњи
одупирало
.
—
Ми
смо
стари
знанци
и
пријатељи
,
па
ипак
пролазимо
један
крај
другог
само
комплиментирајући
-
одпочне
професор
Франк
и
подсјећаше
Душана
на
један
говор
од
прије
годину
дана
,
када
су
се
тако
пријатељски
сложили
у
свим
питањима
о
којима
су
расправљали
.
—
Ја
се
тако
угодно
сјећам
,
како
смо
се
онда
у
свачему
слагали
—
настави
г
.
Франк
.
И
Душан
се
сјећаше
тог
разговора
,
но
није
могао
да
се
сјети
,
да
су
се
тако
у
свему
слагали
.
—
Можда
сам
заборавио
—
помисли
у
себи
.
-
Ма
шта
ту
треба
много
—
кад
год
ме
видите
сама
,
изволите
само
увијек
за
мој
сто
сјести
,
ви
ћете
ми
увијек
бити
најмилије
друштво
,
будите
увјерени
г
.
Душане
—
о
моме
искреном
пријатељству
—
увјераваше
га
Франк
.
—
Имао
бих
давам
саопћим
једну
ванредно
лијепу
ствар
,
управо
имам
за
вас
једну
ванредну
ствар
,
која
ће
вами
неописане
користи
донијети
.
Душан
се
чудио
овој
незаслуженој
љубазности
,
још
више
понуди
,
која
му
се
чини
без
његове
жеље
.
—
Какова
је
то
ствар
?
-
Сјећате
ли
се
,
да
смо
се
ми
онда
разговарали
о
земљопису
балканских
држава
,
пак
да
смо
дошли
и
на
Босну
и
Херцеговину
и
Србију
,
и
говорили
и
о
прошлости
Србије
?
Душан
се
не
сјећаше
подробно
свега
.
—
Набавио
сам
вам
најинтересантније
дјело
те
врсте
,
краљевину
Србију
,
од
оног
познатог
српског
писца
.
Ох
,
то
вам
је
прекрасно
дјело
,
ту
ћете
све
наћи
,
све
дивоте
,
све
врлине
,
све
љепоте
те
прекрасне
земље
.
Желите
ли
ту
књигу
?
Ја
ћу
вам
је
драге
воље
уступити
на
извјесно
вријеме
.
Баш
бих
волио
да
чујем
ваш
суд
.
Нешто
необично
виде
Душан
у
говору
,
у
љубазности
и
пријатељству
овог
човјека
;
нека
наметљива
искреност
и
незаслужен
поклон
му
се
пружа
,
који
он
није
ни
слутио
и
такова
љубав
и
пријатељство
,
које
он
до
сада
такођер
ничим
није
заслужио
.
—
Знате
л
’
господине
,
о
врлинама
сваког
човјека
се
у
граду
доста
говори
,
па
и
о
вашој
врлини
,
да
се
интересујете
за
историју
.
—
Ту
Франк
мало
престаде
,
погледа
преда
се
и
чисто
се
изгуби
у
мисли
.
Душан
га
погледа
у
тај
мах
и
баш
када
је
хтио
нешто
да
проговори
,
Франк
настави
.
-
То
је
заиста
лијепа
црта
у
вас
,
да
се
интересујете
за
науку
и
то
нарочито
за
историју
вашег
племена
,
за
своје
дичне
претке
,
за
славну
прошлост
свога
рода
.
То
човјека
уздиже
,
то
му
дух
кријепи
,
то
га
носи
у
далеку
али
у
љепшу
будућност
.
Шта
нам
управо
и
вриједи
овај
живот
,
ако
немамо
идеала
?
Све
је
ово
Франк
изговорио
лаганим
промишљеним
тоном
,
без
одушевљења
,
гледајући
замишљено
на
једну
тачку
пред
собом
,
дао
је
говору
неку
врсту
убједљивости
,
коју
човјек
више
осјећа
,
него
што
ју
схваћа
.
—
А
,
ово
је
дивно
дјело
њим
би
се
могла
свака
европска
литература
поносити
,
—
настави
Франк
,
када
Душан
и
опет
хтједе
почети
говорити
.
—
Српска
књижевност
има
ванредних
дијела
,
нарочито
ми
се
ти
србијански
писци
допадају
—
и
својим
лаганим
тоном
,
откри
ону
поверљиву
страну
свога
говора
,
која
доказује
о
промишљеном
увјерењу
и
искрености
.
Душан
је
стајао
немо
и
сав
запањен
,
чуђаше
се
овим
разноликим
средствима
предавачке
вјештине
,
која
се
служила
свачим
,
час
одушевљењем
,
а
час
се
опет
повраћала
у
промишљен
ладан
увјерљив
начин
.
Душан
се
често
сретао
са
професором
Франком
,
но
никада
није
никакву
важност
полагао
на
њега
.
Упознао
се
с
њиме
приликом
честитања
у
једној
српској
кући
.
На
први
поглед
му
се
овај
човјек
учинио
симпатичан
,
нарочито
у
говору
,
но
касније
му
се
учини
,
да
много
говори
и
да
тиме
као
досађује
,
послије
су
се
сретали
,
јављали
се
један
другом
,
разилазили
се
,
а
Душан
је
послије
тога
на
њ
заборављао
.
Тек
се
од
најновијег
доба
Франк
љубазније
јавља
и
тражи
Душаново
друштво
.
Одкуд
то
и
зашто
?
То
Душан
није
умео
да
растумачи
.
Трипут
четир
пута
га
у
кратком
времену
Франк
најљубазније
ословљава
,
добаци
му
неколико
љубазних
ријечи
,
но
одмах
се
удаљује
.
Спомене
му
које
српско
име
с
похвалом
,
чак
се
и
нашали
и
опет
се
изгуби
.
Данас
је
ето
позвао
Душана
за
свој
сто
.
Све
се
ово
учини
Душану
,
као
необичан
знак
наклоности
,
чак
незаслужене
пажње
,
и
то
нарочито
од
једног
Хрвата
.
Душан
је
пак
у
послиједње
вријеме
избегавао
Хрвате
званичнике
,
није
се
упуштао
с
њима
ни
у
какав
разговор
,
јер
су
му
тако
пријатељи
савјетовали
,
а
и
сам
је
дошао
до
тог
увјерења
,
да
ове
људе
треба
избјегавати
,
бар
он
то
треба
да
чини
,
јер
је
у
послиједње
вријеме
примјетио
,
да
му
злобе
,
пакосте
,
чак
да
му
подмећу
лажи
.
Поред
свег
тога
увјерења
,
није
могао
да
одбије
позив
професора
Франка
,
јер
је
било
нешто
за
њега
нејасно
у
опхођењу
овога
човјека
,
неке
врсте
учтивости
,
увјерљивости
у
његовим
ријечима
и
онда
из
извесних
разлога
Франка
није
могао
одбити
;
ту
су
говориле
још
и
друге
чињенице
,
које
му
нијесу
биле
баш
најјасније
.
-
Немојте
да
вас
дуго
задржавам
од
вашег
друштва
—
опомињао
га
је
професор
Франк
послије
ово
неколико
ријечи
—
изволите
г
.
Душане
у
своје
друштво
,
ја
вас
не
задржавам
дуље
—
рече
Франк
и
растадоше
се
.
Кад
се
Душан
вратио
српском
столу
,
примише
га
са
ријечима
:
честитам
на
забави
!
Душан
се
похрвати
!
и
друге
му
сличне
ријечи
добациваху
с
ироничким
подсмјехом
.
Боривој
Хаџи-Костић
,
који
је
међутим
био
дошао
,
ћуташе
и
лице
му
бијаше
намргођено
.
Очито
је
нешто
тајио
да
рече
Душану
.
Када
се
кренуше
сви
кући
и
Боривој
остаде
сам
с
њим
,
из
њега
изби
љутина
.
—
Дозволи
,
да
ти
кажем
отворено
!
Ово
је
више
него
лакомисленост
од
тебе
,
да
данас
,
када
молиш
унапређење
,
да
данас
тражиш
друштво
Хрвата
званичника
босанског
—
изговори
Боривој
љутито
и
осорно
,
да
је
овај
тон
Душана
увриједио
.
—
То
не
разумијем
,
да
се
с
овим
човјеком
не
смијем
разговарати
—
одврати
Душан
увријеђеним
тоном
бранећи
се
.
—
Ти
ваљда
и
не
знаш
шта
се
за
тебе
говори
?
—
запита
га
Боривој
и
строго
,
скоро
тајанствено
погледа
на
Душана
.
Душан
се
чисто
стресе
.
Слутио
је
неко
зло
.
—
Шта
?
—
упита
Душан
запањено
.
—
Свуд
се
већ
говори
за
ону
твоју
погрешку
,
што
си
је
јуче
у
званију
учинио
.
—
Ја
,
погријешку
—
учинио
—
и
Душан
бацаше
поглед
по
ваздуху
,
да
се
нечега
сјети
,
али
међутим
се
ничега
није
могао
да
сјети
.
—
Ако
не
знаш
,
ја
ћу
ти
казати
.
Шта
си
оно
питао
свог
колегу
брата
Хрвата
,
с
којим
по
некад
сједиш
ено
тамо
за
оним
столом
?
—
То
се
већ
зна
?
Пак
шта
се
говори
?
—
Износе
ти
ту
ствар
као
један
шкандал
судског
незнања
.
—
Па
то
се
сваком
деси
,
да
нешто
запита
свога
колегу
за
савјет
и
упуту
.
Нисмо
ни
један
савршени
.
—
Боље
,
да
си
рђаво
учинио
,
него
што
си
онога
„
брата
“
питао
.
Са
неким
злурадим
смјехом
прича
свуд
,
да
си
скроз
неспреман
и
неспособан
,
а
овај
догађај
му
је
ето
аргумент
за
тврдњу
.
Сад
ево
хоћеш
ту
исту
погрјешку
с
овим
да
учиниш
.
Душан
стајаше
нијем
и
запањен
.
—
Ја
сам
ти
већ
више
пута
говорио
,
чувај
се
званичника
земаљске
владе
,
нарочито
пак
Хрвата
,
и
то
још
оних
из
пријека
,
који
су
амо
дошли
трбухом
за
љебом
,
које
је
земаљска
влада
довела
амо
да
умножи
број
наших
непријатеља
и
својих
шпијуна
!
—
Ма
човјече
,
с
овим
нисам
ништа
важно
говорио
.
—
Не
само
ништа
важно
,
већ
у
опште
ништа
не
смијеш
с
њима
говорити
;
не
смијеш
им
казати
ни
шта
си
данас
јео
,
гдје
си
био
,
чак
ни
шта
си
сањао
,
јер
ће
из
твог
сна
прочитати
против
,
аустријске
и
бунтовничке
мисли
,
и
потказати
те
тамо
гдје
треба
,
и
оцрнити
те
.
Ма
кад
се
сретнеш
с
једним
Хрватом
босанским
званичником
у
штети
си
.
Главна
је
метода
те
наше
„
браће
“
да
из
ма
какове
ситнице
направе
погрешку
,
отуд
стварају
аферу
,
и
онда
објесе
то
за
Србина
као
реп
и
дотле
га
износе
јавно
,
док
га
не
учине
немогућим
за
унапређење
.
Они
тамо
на
влади
једва
чекају
ријеч
,
подвалу
свога
званичника
против
Србина
,
и
то
што
овај
каже
без
испитивања
,
то
је
разлог
;
без
тога
разлога
ништа
не
чине
,
али
када
имају
само
повода
за
сумњу
,
то
је
најчвршћи
разлог
против
Србина
.
У
осталом
,
слушај
ме
ако
хоћеш
,
ако
не
ћеш
,
ја
те
не
могу
ни
о
чему
силом
увјерити
.
Ућуташе
обојица
и
почеше
мислити
о
судбини
својих
молбеница
.
11
Сутра
дан
Душан
Трифковић
хотимице
изостане
из
српске
гостионице
,
не
што
се
бојао
састанка
са
професором
,
јер
је
био
противног
увјерења
од
Боривоја
,
већ
да
не
да
повода
,
да
га
овај
онако
критикује
.
Чак
се
стидио
,
да
му
Боривој
у
овој
ствари
даје
лекције
.
За
професора
Франка
није
чуо
баш
ништа
зло
,
те
према
томе
није
сматрао
за
обвезно
оно
,
што
му
је
Боривој
говорио
.
Но
када
је
у
себи
промјерио
цјелокупан
утисак
са
овога
човјека
,
овај
му
човјек
не
дође
ни
мало
симпатичан
.
И
сам
говор
му
се
није
учинио
пријатан
;
вазда
почиње
о
неким
другим
темама
,
о
којима
он
у
опште
и
не
мисли
.
Но
избјегавати
тог
човјека
не
би
било
чак
ни
пробитачно
,
нарочито
данас
,
јер
би
тај
човјек
у
том
случају
имао
право
ићи
свуд
унаоколо
и
говорити
о
његовој
несношљивости
,
можда
чак
и
мржњи
према
Хрватима
,
а
то
би
могло
сасвим
неповољно
утјецати
на
његово
наименовање
.
А
разговор
са
Франком
не
би
никако
могао
шкодити
,
јер
он
ни
у
ком
случају
не
би
одао
своје
унутарње
увјерење
,
које
се
не
би
допало
онима
на
управи
.
Када
је
послије
два
дана
улазио
Душан
Трифковић
у
српску
гостионицу
,
био
је
сав
мишљу
прожет
,
да
ће
се
с
тим
човјеком
састати
,
и
није
му
било
пријатно
.
Кад
уђе
унутра
,
први
му
поглед
паде
на
ону
страну
гдје
обично
Франк
сједи
,
но
необично
се
обрадује
,
када
га
није
затекао
.
Мислио
,
је
ако
касније
дође
,
да
ће
се
тако
окренути
,
да
га
овај
не
може
видјети
.
Тек
се
послије
неколико
дана
нађу
на
улици
.
Душан
чисто
претрне
,
Франк
се
пак
само
љубазно
насмије
поздрави
га
издалека
и
отиде
даље
.
Ово
сасма
изненади
Душана
.
Ово
још
волијем
-
помисли
у
себи
-
биће
да
је
и
сам
одбацио
мисао
,
да
се
са
мном
даље
разговара
о
краљевини
Србији
.
—
Јесте
ли
чули
за
најновију
сензацију
,
млади
пријатељу
?
—
чује
једног
дана
Франков
глас
иза
леђа
на
улицу
.
Душан
се
чисто
тргне
.
Кад
се
поздравише
Франк
настави
.
—
Католички
сарајевски
бискуп
опет
учинио
нетактичност
,
о
ком
ће
без
сумње
опет
све
новине
писати
;
опет
је
покрстио
једног
муслимана
у
католичку
вјеру
—
Професор
Франк
застаде
и
удуби
се
у
мисли
.
—
Ја
не
знам
управо
шта
тај
човјек
хоће
?
Изгледа
,
као
да
му
је
намјера
,
да
друге
вјерне
подцјењује
и
омаловажава
.
—
Па
то
би
на
крају
могло
да
има
злих
посљедица
—
усудио
се
и
Душан
да
проговори
о
овој
ствари
,
јер
се
о
њој
говорило
по
читавом
граду
,
најоштрије
се
осуђивало
,
а
муслимани
су
чак
почели
пријетити
бискупу
,
да
га
не
виде
на
улици
,
јер
би
то
сматрали
за
изазивање
.
-
Разумије
се
да
би
то
могло
да
има
пошљедица
.
Ја
се
само
морам
чудити
,
што
тог
човјека
не
баце
у
пензију
.
Он
непрестано
чини
гиксере
,
сад
вријеђајући
вјерско
чувство
муслимана
,
сад
православних
;
ово
ће
на
крају
морати
прећи
границе
—
говорио
је
Франк
с
таким
нагласком
,
да
је
и
Душан
био
потпуно
увјерен
у
искреност
овог
увријеђеног
чувства
;
чак
се
чудио
овој
оштрој
критици
од
стране
једног
католика
и
то
још
Хрвата
;
католички
бискупи
у
Босни
и
Херцеговини
,
по
Душанову
мишљењу
,
-
нијесу
друго
,
до
ли
пропагатори
за
велико
Хрватство
у
оквиру
аустријске
монархије
.
—
Ви
без
сумње
идете
у
српску
гостионицу
,
—
даде
професор
Франк
други
правац
разговору
.
Можемо
заједно
тамо
,
и
онако
је
вријеме
пиву
.
У
српској
гостионици
још
нијесу
били
сви
гости
на
окупу
.
Професор
Франк
изабере
један
мали
сто
у
крају
гостионице
и
ту
сједну
обојица
.
-
Извинићете
ми
,
што
обећану
књигу
никако
нијесам
ни
донио
ни
послао
—
поче
професор
Франк
—
некако
—
правдајући
се
.
Био
сам
сасвим
заборавио
на
њу
,
док
се
свами
данас
не
почех
разговарати
.
Свеједно
,
има
времена
.
Наступи
мали
застој
у
говору
,
као
да
нијесу
имали
о
чему
говорити
.
—
Молим
вас
,
када
дође
ваш
пријатељ
професорски
кандидат
—
не
би
био
рад
да
нам
дође
за
сто
—
из
небуха
рече
професор
Франк
—
тај
ми
се
човјек
чини
страшно
нетолерантан
.
—
Ја
мислим
да
он
неће
ни
долазити
за
наш
сто
—
одговори
Душан
,
са
неким
тајним
задовољством
.
—
Господине
Франк
,
-
да
вам
искрено
кажем
,
и
ја
сам
тог
мњена
о
њему
,
и
ако
га
јако
поштујем
као
искрена
пријатеља
.
—
Немојте
ме
звати
„
господин
Франк
“
прекине
га
професор
—
То
је
тако
туђе
.
Кажите
ми
радије
господин
Драгутин
,
кад
већ
мора
бити
оно
господин
ту
.
Ово
ословљавање
је
бар
искреније
.
Ми
троба
бар
један
другом
толико
искрености
да
покажемо
.
—
Господине
Франк
,
то
те
тешко
.
—
Господине
Душане
!
у
име
нашег
пријатељства
вас
молим
и
преклињем
—
говорио
је
професор
нежним
гласом
,
склопивши
руке
-
немојте
ми
више
говорити
ту
туђу
ријеч
.
Ту
га
ухвати
пријатељски
за
руку
,
гледаше
га
увријеђеним
али
осјетљивим
погледом
,
који
је
говорио
:
Ми
смо
пријатељи
,
а
искрено
пријатељство
не
дозвољава
тако
туђински
говор
.
—
И
ја
бих
то
радо
прихватио
,
али
вјерујте
,
да
мије
зазорно
,
да
вас
много
старијег
именом
зовем
.
Мени
би
мило
било
када
бих
могао
то
.
—
Е
,
баш
волим
,
што
се
ипак
у
овоме
слажемо
—
упаде
му
Франк
у
ријеч
.
За
бога
,
ви
сте
Србин
,
а
ја
Хрват
,
зар
то
није
доста
разлога
,
да
она
ваша
стидљивост
према
мени
отпадне
?
Камо
среће
када
би
се
ми
могли
као
Срби
и
Хрвати
да
сложимо
,
па
кад
би
све
лично
могло
да
отпадне
.
Франк
застаде
гледаше
преда
се
,
и
очекиваше
,
да
Душан
одговори
штогод
на
ове
ријечи
,
но
када
овај
ћуташе
,
настави
.
—
Зар
ви
,
господине
Душане
,
нисте
увјерени
у
принцип
културе
,
да
што
више
њих
раде
у
једном
правцу
,
да
се
и
циљ
много
сигурније
постизава
.
Видите
,
на
пример
,
сви
ми
заједнички
радимо
овдје
у
овој
земљи
,
имамо
заједничке
културне
тежње
и
Срби
и
Хрвати
.
Наста
мала
пауза
.
—
То
је
истина
,
сви
заједнички
радимо
овдје
у
Босни
—
некако
тешко
пребаци
Душан
преко
језика
.
—
Ма
што
не
изражавате
,
човјече
,
ваше
мисли
слободније
,
што
се
плашите
?
Не
влада
у
овој
земљи
така
неслобода
,
као
што
се
то
обично
говори
.
Само
изразите
ви
своје
мишљење
слободно
;
тек
ми
Срби
и
Хрвати
између
себе
треба
да
имамо
толико
повјерења
.
Само
се
изјавите
отворено
.
Та
за
Бога
,
ми
Хрвати
исто
тако
симпатично
мислимо
о
вами
Србима
,
као
о
себи
самима
.
То
је
сасвим
природна
ствар
.
Земљописни
положај
нас
упућује
један
на
другог
,
имамо
заједничке
културне
циљеве
,
а
што
је
главно
,
све
је
условљено
заједничким
нам
језиком
.
Ништа
није
природније
,
него
да
се
у
културним
питањима
служимо
заједничким
нам
језиком
.
Зар
би
Њемачка
била
тако
силна
културом
,
да
сви
,
који
се
служе
тим
језиком
не
раде
заједнички
на
тој
култури
?
Био
он
у
Њемачкој
,
Швајцарској
,
Аустрији
,
па
чак
и
у
Америци
,
сваки
Њемац
мисли
на
заједницу
,
на
заједничке
културне
циљеве
.
За
то
су
данас
већ
толико
силни
,
да
ево
и
нама
већ
пријете
,
а
то
је
баш
она
чињеница
,
која
нас
нука
,
да
се
у
културном
раду
ујединимо
.
Јер
,
што
је
више
њих
,
који
једној
ствари
служе
,
та
се
ствар
прије
постизава
.
Драги
пријатељу
,
то
је
тако
јасно
као
сунце
,
у
томе
не
смије
бити
спора
-
Озбиљност
лица
професора
Франка
,
код
овог
говора
,
бијаше
пред
Душаном
најјачим
аргументом
,
да
овај
човјек
истину
говори
и
да
бар
у
овом
питању
искрено
мисли
.
—
То
је
света
истина
да
што
више
њих
раде
на
једној
ствари
,
да
се
та
ствар
прије
постизава
-
понављаше
Душан
професорове
ријечи
.
—
Баш
волим
,
што
се
у
свему
слажемо
—
рече
Франк
—
и
опет
ухвати
пријатељски
Душана
за
руку
.
Но
држим
,
да
ћете
се
и
у
том
сложити
самном
,
да
морамо
сви
заједнички
радити
,
и
ми
из
Босне
и
они
из
Србије
,
Хрватске
,
Славоније
и
Војводине
,
да
се
на
културном
пољу
ослободимо
од
сваког
туђег
утјецаја
.
Прва
би
нам
дужност
била
,
да
у
први
мах
одбијемо
све
нападаје
њемачке
најезде
.
Све
морамо
употријебити
,
да
најпре
њихов
утјецај
одбијемо
и
онда
на
крају
мора
бити
успјех
на
нашој
страни
.
Кад
професор
Франк
престаде
говорити
,
настави
Душан
из
своје
побуде
.
—
Главно
је
да
чувамо
језик
,
који
нас
управо
чини
народом
.
—
Чудновато
,
како
се
наши
судови
у
свему
слажу
—
и
погледа
Душана
наивним
изненађењем
,
но
не
умеде
дуго
задржати
лице
са
тим
наивним
изразом
.
—
Откад
ја
пропагирам
те
мисли
,
али
шта
ће
те
,
када
међу
нами
нема
повјерења
.
Само
би
се
на
том
међусобном
повјерењу
могло
остварити
југословенство
,
односно
културно
ујединење
Срба
и
Хрвата
.
Ту
професор
Франк
застаде
,
замисли
се
и
даде
прилике
,
да
га
Душан
проматра
и
својом
озбиљношћу
да
га
увјери
о
искрености
његових
мисли
.
—
Напокон
не
ће
ни
моћи
бити
другачије
,
не
будемо
ли
ми
учинили
,
доћи
ће
паметнији
од
нас
.
Како
ви
мислите
о
томе
?
—
Душан
разумјеле
ово
питање
као
индиферентно
,
и
слегну
раменима
.
—
Боже
,
какови
се
све
планови
не
праве
—
рече
најзад
Душан
,
више
се
губећи
у
опће
размишљање
—
Сасвим
је
природно
,
да
ћемо
једаред
сви
морати
радити
у
том
смислу
.
—
Не
само
на
културном
пољу
,
већ
и
на
политичком
—
упаде
му
Франк
оштро
и
тајно
проматраше
Душана
.
—
А
,
то
је
тешка
ствар
—
исто
тако
брзо
одврати
Душан
,
хотећи
избјећи
политичку
страну
овог
питања
—
Заиста
тешка
ствар
?
Треба
само
попустљивости
и
с
једне
и
друге
стране
.
Ви
ћете
остати
Србин
а
ја
Хрват
,
главно
је
да
постигнемо
циљ
,
да
се
и
политички
ујединимо
.
Наста
пауза
.
Душану
чисто
заста
дах
.
Ово
су
биле
оне
мисли
,
које
су
га
интересовале
,
да
их
чује
из
уста
једног
Хрвата
.
О
тој
ствари
је
доста
говорио
са
својим
пријатељима
,
но
овдје
—
није
знао
шта
да
рекне
,
и
онда
,
како
да
се
изјасни
,
и
то
пред
чиновником
земаљске
владе
?
Као
што
те
мисли
,
сумње
и
неизвјестност
,
пролажаху
кроз
његову
главу
,
тако
се
и
мијењаше
израз
на
његовим
очима
,
обрвама
и
на
читавом
лицу
.
Франк
је
пак
орловачким
проницавим
погледом
посматрао
Душана
,
и
све
читао
са
Душанова
лица
,
и
неизвјестност
и
неповјерење
,
чак
тајне
мисли
.
Франк
је
ликовао
у
себи
,
да
у
Душана
не
наилази
на
велик
отпор
.
То
га
осмјели
.
-
Чујте
господине
,
да
се
разговарамо
пријатељски
,
искрено
и
повјерљиво
.
Зашто
не
би
Хрват
смео
бити
повјерљив
према
Србину
?
Ко
од
нас
није
одушевљен
за
величине
наше
прошлости
?
!
За
тековинама
наше
заједничке
културе
,
пјесништва
?
!
Очувати
те
тековине
:
Бранка
,
Његоша
,
Прерадовића
,
Враза
и
заједнички
језик
то
нам
је
свима
идеал
.
Па
кадаби
то
било
могуће
под
окриљем
Србије
и
српског
краља
,
ја
бих
на
то
пристао
.
Душан
се
тргне
на
ове
ријечи
.
Сам
није
вјеровао
,
да
је
чуо
тако
шта
Дуго
је
стајао
запањен
и
дуго
није
умио
ријечи
да
проговори
.
Професор
Франк
га
оштро
проматраше
,
види
ову
фрапираност
,
упозна
тајно
ликовање
у
души
Душановој
,
чак
вјероваше
,
да
му
и
мисли
чита
како
се
ове
одржаваху
на
челу
,
обрвама
и
лицу
Душанову
.
—
Немојте
се
ништа
чудити
мојим
ријечима
,
настави
Франк
.
Мени
је
све
једно
,
било
Сарајево
,
Биоград
или
Загреб
центар
једне
велике
слободне
југословенске
државе
,
гдје
би
цвјетала
слобода
,
књижевност
и
умјетност
.
Зашто
на
пошљетку
не
би
могао
бити
Биоград
центар
?
Вами
свима
то
мора
бити
све
једно
;
код
правих
политичара
то
неигра
никакву
улогу
.
Професор
Франк
ућута
и
када
сада
баци
поглед
на
Душана
,
лице
овога
изражаваше
страшну
пораженост
.
Професор
Франк
разумеле
ово
.
—
Зашто
би
тајили
један
другом
мисли
,
када
смо
постали
овако
искрени
—
изговори
,
и
недаде
на
себи
примјетити
никакове
промјене
ни
у
мишљењу
ни
у
осјећању
.
—
Будимо
искрени
један
према
другом
,
господине
Душане
,
шапну
,
и
глас
му
бијаше
прожет
нежношћу
и
узбуђењем
.
Међу
тим
је
и
опет
посматрао
оштро
гледао
у
сваки
покрет
Душанов
.
Када
Душан
и
сам
види
,
да
га
професор
Франк
посматра
,
овај
задржи
исти
положај
тијела
али
у
часу
промјени
израз
испитујућег
лица
у
израз
обичног
размишљања
,
и
тако
задржи
дуго
овај
положај
,
да
увјери
Душана
,
да
о
нечему
другом
размишља
.
Послије
тога
се
чисто
прибра
и
приближи
се
Душану
.
—
Нека
ово
остане
међу
нами
,
о
чему
смо
говорили
—
прекине
Франк
ћутање
.
-
Професор
Франк
се
наже
према
Душану
,
да
свом
говору
даде
искренији
и
повјерљивији
тон
.
Његово
се
велико
протегљасто
,
дугачко
тијело
са
дугим
ногама
,
бијаше
чисто
пресомитило
,
зеленкасте
и
живе
очи
са
великим
отворима
на
зеницама
,
побуде
у
Душану
осјећај
,
као
да
га
је
напала
нека
досад
невиђена
неман
,
нека
опасна
грабежљива
животиња
.
Душан
се
бесвјесно
повуче
мало
даље
,
но
професор
се
опружи
за
њим
и
ухвати
га
за
руку
.
Душан
Трифковић
се
трже
.
—
Останимо
и
даље
повјерљиви
један
према
другом
.
Нека
остане
ово
међу
нами
—
сврши
професор
Франк
.
Душана
Трифковића
није
могао
више
задржати
.
Овај
се
спремао
на
растанак
,
а
набрзо
се
затим
опрости
са
професором
Франком
.
Послије
овог
разговора
се
Душан
осјећаше
,
као
да
му
је
неко
задао
тежак
удар
,
па
као
што
онај
,
кога
је
задесио
тешки
удар
,
не
може
да
пронађе
одмах
тежину
удара
,
тако
се
исто
и
Душан
осјећао
...
12
.
За
српским
столом
у
углу
су
били
сви
на
окупу
.
Стевица
је
већ
искритиковао
народну
политику
,
изгрдио
вође
и
свршио
подсмијевање
са
црквеним
статутом
,
који
би
народне
вође
израдили
.
Кад
се
Душан
дигао
и
пошао
српском
столу
,
неко
ново
лице
му
се
учтиво
и
доста
љубазно
јави
.
Он
погледа
тамо
и
спази
судског
вјежбеника
,
Милоша
Симића
.
„
А
,
онај
из
пријека
!
“
рече
у
себи
и
ладно
и
туђе
климну
главом
.
Брзо
се
прикључи
друштву
за
српским
столом
,
гдје
га
једва
опазе
,
јер
се
сви
бејаху
заинтересовали
за
новог
незваног
госта
,
Злоногу
.
Сви
су
били
њиме
забављени
.
Штогод
је
овај
рекао
,
то
су
сви
брзо
дочепали
,
довикивали
један
другом
и
подругљиво
се
смијали
.
Но
читава
ова
забава
је
била
у
толико
занимљивија
за
све
присутне
,
што
је
и
сам
Злонога
видио
ова
подсмијавања
,
једио
се
на
то
,
чинио
се
невешт
,
као
да
ништа
не
примјећује
и
даље
је
настављао
своја
запиткивања
,
на
која
му
сви
добациваху
пуке
фразе
и
опет
се
смијаху
.
Напослетку
Злонога
поблиједи
,
раствори
још
већма
своје
вазда
као
у
душевно
болесног
човјека
наводњене
очи
,
и
једном
од
присутних
добаци
нешто
муцајући
а
наводњеним
очима
је
нестално
и
нервозно
,
прелијетао
преко
свију
,
ни
на
ком
се
не
заустављајући
.
—
Јесмо
ли
ми
друштво
,
господо
,
или
је
—
ово
...
Не
знам
сам
—
шта
?
!
—
Друство
,
друство
!
довикну
један
.
—
Ја
мислим
,
кад
сједим
овдје
,
да
сам
члан
овог
друштва
,
или
морам
устати
.
-
Па
нико
га
није
ни
звао
—
добаци
му
добричина
.
Онај
је
то
чуо
али
се
чинио
,
као
да
није
ништа
чуо
.
—
Кад
ја
вас
поштујем
—
поштујте
и
ви
мене
.
—
Па
поштујемо
те
!
—
изговори
добричина
.
И
опет
се
сви
насмијаше
иронички
.
Ово
се
понављало
већ
неколико
пута
,
тако
рећи
кад
год
је
Злонога
долазио
за
српски
сто
.
Њега
никад
нико
није
од
Срба
позвао
у
своје
друштво
,
но
он
се
ипак
свакуд
гурао
,
тражио
неким
ладним
,
озбиљним
,
у
ствари
усиљено
лукавим
тоном
,
да
заинтересује
но
нико
му
није
држао
говор
за
оно
,
што
је
он
хтио
њима
да
каже
.
Још
прије
неколико
година
се
појави
Злонога
као
један
странац
у
српској
гостионици
.
Првог
дана
је
сједио
сам
и
осврћао
се
унаоколо
.
Нико
није
знао
ко
је
тај
.
Мало
тако
посједавши
уједаред
се
дигне
,
приступи
српском
столу
,
и
неком
равнодушношћу
и
мирноћом
старог
познаника
заиска
новине
,
које
је
један
од
омладинаца
био
одложио
.
-
Молим
,
ја
читам
новине
-
одговори
,
један
други
,
зграбивши
новине
,
и
не
погледавши
на
новог
госта
,
који
се
сасвим
мирно
насмија
.
—
Овако
велика
гостионица
па
само
једне
српске
новине
—
изговори
гост
гласом
,
који
је
требао
да
каже
,
да
је
у
српском
чувству
увријеђен
.
Један
други
поче
говорити
,
не
гледајући
овог
новог
дошљака
странца
,
који
се
свима
на
први
поглед
учини
одвратан
,
јер
читава
појава
овог
новог
човјека
:
поглед
,
блиједо
изнурено
лице
,
уске
угнуте
груди
,
даваше
овом
дошљаку
изглед
кривца
.
Морадоше
му
сви
окренути
леђа
,
да
га
отјерају
од
стола
.
Но
и
ово
одбијање
је
само
трипут
помогло
,
јер
се
с
једним
од
господе
српског
стола
на
брзо
упознао
ван
гостионице
,
и
једног
дана
се
као
домаћи
посадио
са
овим
за
српски
сто
.
Нико
га
више
није
могао
избацити
из
друштва
.
Он
је
чак
индиректно
апеловао
на
Српство
,
јер
је
он
Србијанац
,
а
Сарајлије
треба
да
су
срећни
,
што
се
ето
један
из
Србије
усудио
у
Босну
за
званичника
,
он
ето
чини
услугу
Српству
,
јер
да
није
дошао
амо
,
то
би
мјесто
зацијело
заузео
један
противник
Српства
.
Његово
познанство
се
брзо
простре
из
гостионице
на
Србе
у
кафанама
,
па
и
приватним
кућама
,
и
то
све
на
извјестан
начин
,
да
нико
није
имао
разлога
да
га
одбије
.
То
наметање
у
српска
друштва
и
обијање
српских
прагова
постаде
сумњиво
,
људи
се
питаху
:
шта
ова
будала
хоће
?
и
најзад
се
чула
само
једна
реч
о
њему
:
„
Шпијун
!
“
„
Чији
?
“
„
Владин
шпијун
“
.
И
о
њему
се
брзо
направи
мишљење
,
да
се
од
будале
не
треба
бојати
,
једино
се
пазило
да
се
пред
њим
ништа
од
важности
не
говори
.
Но
за
чудо
нико
,
није
употребљавао
против
њега
мало
грубља
средства
,
када
је
и
мало
отвореније
вршио
своју
дужност
.
Он
сједа
за
српски
сто
кадгод
хоће
,
и
ова
омладина
око
српског
стол
га
прима
,
исмијева
се
с
њиме
до
душе
,
али
и
ако
га
сви
презиру
,
нико
не
смије
да
му
каже
једарад
,
ма
и
у
најблажем
облику
:
чујеш
,
драги
брате
Србијанче
,
остави
ти
нас
,
ми
нијесмо
једно
!
Већ
вазда
кечају
прилику
да
га
нападну
кад
их
је
више
,
да
се
могу
један
за
другог
сакривати
.
Злонога
је
пак
сам
пред
собом
добијао
у
угледу
,
и
у
њему
се
укоријенила
мисао
,
да
све
што
чини
да
има
право
да
чини
,
јер
му
се
ево
никакав
отпор
не
чини
.
Он
се
чак
хвалисао
са
својим
Српством
.
Најзад
на
своју
крсну
славу
позове
све
своје
искреније
пријатеље
,
неко
из
друштва
српског
стола
,
чак
и
неке
,
који
најближе
стоје
народним
вођама
.
Када
су
сви
гости
на
крсној
слави
код
Злоноге
били
на
окупу
,
деси
се
нешто
,
што
је
све
очекивање
прешло
.
Уједаред
се
диже
домаћин
и
свечано
здрави
српском
краљу
,
свом
краљу
.
„
Живела
Србија
,
живео
српски
краљ
!
“
доврши
здравицу
.
„
Револуцију
ћемо
правити
!
“
викну
и
стајаше
као
статуа
нијемо
са
одлучним
изразом
.
Заповједи
свирцима
,
да
му
свирају
српску
химну
.
Са
узвереним
свијетлим
очима
,
изазивајућим
држањем
стајао
је
на
сред
собе
с
дигнутом
главом
у
вис
.
Но
за
дивно
чудо
,
нико
од
одушевљених
Срба
,
који
вазда
у
свима
приликама
истичу
своје
српске
осјећаје
,
не
рече
ни
:
Живео
Српски
краљ
!
Живела
Србија
!
ни
:
Живело
Српство
!
нико
не
викну
ни
једну
радосницу
,
већ
све
стајаше
поражано
и
нијемо
,
као
да
је
овај
час
ударио
гром
у
њихову
средину
...
.
Разиђоше
се
гости
мирно
,
а
ниси
могао
видјети
тројицу
заједно
да
причају
један
другом
о
овом
проводу
,
али
када
су
се
двојица
нашли
на
само
,
онда
су
уз
најсветије
обећање
,
да
не
ће
даље
ником
ништа
рећи
,
причали
један
другом
,
шта
је
све
ту
видио
и
—
сазнао
.
Тајно
говораху
један
другом
:
Када
би
Злоноги
у
десној
руци
пружили
поштење
,
а
у
лијевој
да
на
непоштен
начин
себи
љеб
зарађује
,
он
би
зграбио
за
лијеву
руку
и
викнуо
:
дај
!
То
је
права
зверска
нарав
у
човјека
,
да
само
зло
хоће
,
и
зло
ствара
.
То
је
био
народни
суд
о
Злоноги
,
но
за
дивно
чудо
,
од
то
доба
као
да
је
стекао
право
да
сваки
дан
долази
гдје
се
Србин
весели
,
забавља
,
слави
Божић
и
крсну
славу
.
Он
је
јавно
и
отворено
ишао
у
српску
кућу
и
тубио
шта
Србин
говори
и
то
што
је
чуо
,
односио
је
некамо
,
због
чега
су
Срби
званичници
губили
званија
или
бивали
премјештени
или
дегредирани
.
Злонога
је
и
даље
сазивао
неке
Србе
на
гозбу
у
свој
дом
.
Ти
Срби
су
му
без
отпора
и
даље
долазили
,
он
је
и
опет
здравио
краљу
Србије
и
својој
домовини
Србији
и
опет
сви
ћутаху
и
—
ћутаху
...
Све
то
Злонога
механички
гледа
,
не
зна
шта
значи
,
али
ће
га
негдје
неко
питати
нешто
,
постављати
му
питања
,
Злонога
ће
одговарати
и
на
та
питања
,
и
онај
ко
је
то
питао
,
чуо
је
све
његов
ријечи
и
друго
разумио
,
разумио
као
онај
што
туђе
мисли
чита
са
лица
и
покрета
.
Тако
се
ето
Злонога
проводио
у
Сарајеву
;
у
српском
друштву
,
а
Срби
око
српског
стола
,
они
су
га
се
чували
:
ништа
нису
казали
пред
њим
,
да
чује
баш
из
њихових
уста
оно
што
мисле
,
по
стоти
пут
се
исмејавали
с
њиме
,
ругали
му
се
и
питали
га
:
Какво
је
то
твоје
званије
?
намигивали
један
на
другог
и
шапутали
нешто
један
другоме
;
он
се
пак
није
никад
нагнуо
,
да
чује
шта
се
то
о
њему
говори
.
Он
се
и
опет
удаљивао
из
српског
друштва
на
полазну
тачку
,
откуд
су
га
амо
послали
и
чинио
издајство
над
свом
својом
једнокрвном
браћом
.
Савјест
га
ништа
не
гризе
,
он
чак
и
не
схваћа
и
не
осећа
,
ни
умом
ни
срцем
,
он
све
ради
као
прави
аутомат
.
Нико
није
знао
камо
носи
те
механичке
снимке
,
коме
их
продаје
,
али
се
једно
знало
,
да
се
за
многог
Србина
дознало
у
земаљској
управи
,
како
овај
о
њој
мисли
,
кога
мрзи
,
кога
презире
а
ским
симпатише
.
Многи
и
многи
Србин
није
ишао
напријед
у
овијем
земљама
.
За
најтајније
мисли
многог
Србина
,
о
којима
никоме
није
ни
ријечи
говорио
,
који
се
чак
ни
најискренијем
пријатељу
није
исповједао
,
знало
се
много
у
земаљској
управи
;
многи
Србин
званичник
је
паштао
за
неке
жеље
,
мисли
,
гријехе
,
које
такођер
ником
није
говорио
.
Тако
ето
Фама
зна
да
прича
о
Злоноги
—
—
Када
је
исмијавање
са
њиме
већ
дошло
до
извјесне
границе
,
онда
му
почеше
разна
питања
добацивати
.
—
Јел
бога
ти
,
како
ви
то
тамо
на
влади
мислите
о
том
српском
црквеном
статуту
?
упита
ће
га
један
.
Злонога
осјети
ово
ругање
,
јер
нико
није
знао
,
какова
је
то
врста
званија
које
он
врши
,
и
ако
се
увијек
представљао
као
владин
званичник
.
—
Ја
нисам
за
те
ствари
—
одбијаше
он
љутито
овај
нападај
на
његову
част
.
Један
се
добричина
љубазно
насмија
,
ухвати
га
око
врата
и
рече
:
шта
овај
то
бенави
.
И
ако
бијаше
ово
иронија
,
Злонога
се
ипак
ухвати
и
за
овај
зрак
свјетлости
и
симпатије
,
но
није
му
много
помогао
.
—
Па
гдје
си
ти
управо
,
у
ком
одјељењу
земаљске
владе
?
постави
питање
један
други
.
Злонога
скочи
на
ове
ријечи
,
избечи
се
,
отвори
уста
,
и
сав
зелен
од
љутине
,
хтједе
нешто
рећи
свима
,
но
се
савлада
.
—
Животињо
једна
!
добаци
оном
,
који
му
је
ово
послиједње
питање
поставио
.
Сви
се
чуђаху
да
овај
човјек
има
осјећаја
,
чак
и
неког
поноса
,
које
треба
ето
сада
да
је
увријеђен
.
Је
ли
то
могуће
у
човјека
,
за
кога
говораху
,
да
је
погазио
поштење
,
част
и
народни
образ
?
До
овог
тренутка
нико
није
њега
с
ове
стране
познавао
,
зато
га
лично
презираху
до
скота
и
у
питањима
части
нису
расправљали
с
њиме
.
—
Чујеш
еј
,
море
—
рече
Боривој
Хаџи-Костић
и
мало
озбиљније
га
погледа
.
Сви
су
му
говорили
ти
,
—
Или
смјеста
повуци
ова
гадну
ријеч
,
којом
си
увриједио
читаво
друштво
,
или
знај
шта
треба
од
сада
да
чиниш
.
—
И
јесте
животиња
,
ја
ћу
му
већ
показати
—
понови
Злонога
и
скоро
га
издала
снага
.
Боривој
Хаџи-Костић
се
лагано
дигне
са
свог
мјеста
и
дође
до
Злоноге
,
лагано
га
ухвати
за
капут
од
горе
и
свом
силом
га
избаци
са
столице
.
Злонога
скоро
одлети
до
врата
,
тамо
се
задржа
и
застаде
.
Брзо
се
метармофозира
у
мирна
човјека
,
који
се
спрема
на
одлазак
.
Послужитељ
му
донесе
капут
,
обуче
га
смијешећи
се
и
наш
гост
отиде
и
без
збогом
и
без
опроштаја
и
од
свога
друштва
и
од
келнера
—
ком
је
и
иначе
био
дужан
за
пиће
од
по
године
амо
.
У
друштву
за
српским
столом
наста
ћутање
.
Сви
мишљаху
:
ово
не
ће
имати
добрих
пошљедица
.
Само
се
неколицина
радовала
,
што
се
једва
једаред
учинио
удар
на
образ
земаљске
управе
,
која
оваке
људе
доводи
у
ову
несрећну
земљу
.
Међу
тима
који
су
овако
мислили
,
био
је
и
Душан
Трифковић
.
Да
то
своје
гађење
према
странцима
покаже
,
погледа
на
сто
,
гдје
је
сједио
вјежбеник
Симић
,
и
с
презрењем
скиде
отуд
поглед
.
—
Против
ових
из
пријека
нема
одбране
—
рече
,
и
показа
полуочајно
лице
,
непрестано
још
под
утиском
разговора
с
професором
Франком
.
—
Сами
смо
криви
—
одврати
му
неко
,
гледајући
на
Боривоја
.
Боривој
бијаше
у
се
удубљен
,
но
није
мислио
више
на
овај
најновији
догађај
.
На
нешто
слично
је
он
већ
давно
мислио
,
како
би
се
требало
понашати
према
аустријским
шпијунима
?
На
крају
дође
до
увјерења
,
да
ово
још
није
било
оно
право
средство
према
ваким
људима
.
Једно
га
је
мучило
,
што
никако
није
умио
да
пронађе
пут
,
да
се
бар
његова
најближа
околина
почне
отресати
издајица
његове
отаџбине
,
па
онда
да
се
науче
сви
,
да
покажу
своју
мишицу
и
пијесницу
свима
таковим
издајицама
.
При
поласку
рече
Душану
:
—
Ушао
сам
у
траг
новим
стварима
о
професору
Франку
,
с
њим
си
у
опасности
и
када
се
само
разговараш
с
њиме
.
О
свему
ћу
ти
казати
касније
!
Душан
поблиједи
.
Но
касније
се
ипак
утиша
,
јер
је
увјерио
себе
,
да
се
ни
о
чему
таковом
није
с
њим
разговарао
,
што
би
се
дало
сматрати
као
нелојалност
,
опозиција
или
том
слично
.
Када
је
прошао
поред
професоровог
стола
,
он
му
се
врло
понизно
и
учтиво
јави
.
Боривој
окрене
главу
од
њега
.
Душан
се
одмах
за
тим
окрене
према
вјежбенику
Симићу
и
очито
погледом
тражаше
да
му
се
Симић
први
јави
,
но
овај
то
није
учинио
.
—
Јеси
ли
видио
голу
истину
?
С
таким
стихијама
нас
опкољава
земаљска
управа
—
рече
Боривој
Душану
,
кад
су
на
поље
стигли
—
Паметном
овдје
не
треба
савјета
.
Душан
ћуташе
.
Скоро
да
се
стидио
.
Није
желио
ништа
да
говори
о
овим
људима
,
јер
би
се
морао
исповиједати
шта
је
говорио
с
Франком
.
Зато
је
ето
боље
да
ћути
.
13
.
Послије
крсне
славе
о
Аранђелову
дану
у
кући
Митровића
и
опет
наста
стари
мир
,
тишина
и
стари
ред
.
Стари
Митровић
и
син
му
ишли
су
сваки
дан
ујутро
рано
у
магазу
,
а
касно
се
у
вече
враћали
натраг
,
као
што
су
то
до
прије
чинили
.
Исто
тако
Драгица
и
баба
наставиле
свој
стари
посао
у
кући
.
Прије
подне
се
радило
по
кући
и
у
кухињи
,
а
послије
подне
су
обје
сједиле
уз
какавгод
други
посао
у
соби
са
улице
.
Драгица
је
већином
сједила
крај
прозора
и
сваки
час
погледала
на
поље
.
Одмах
некако
други
дан
послије
крсне
славе
Драгица
бијаше
удубљена
крај
прозора
,
а
баба
крај
стола
.
С
поља
са
улице
се
зачује
мушки
глас
.
—
То
је
љебарски
момак
рече
баба
—
Како
само
има
фино
лице
,
штета
је
што
је
мушко
-
одговори
Драгица
озбиљно
и
мирно
,
као
да
чита
из
књиге
док
је
међутим
окретала
радом
и
више
на
њ
мислила
.
То
су
биле
ријечи
бабине
,
које
је
до
прије
по
године
говорила
сваки
пут
,
кад
год
је
ту
пролазио
љебарски
момак
с
љебом
и
кифлама
,
а
Драгица
је
исте
ријечи
ваљда
већ
стоти
пут
понављала
,
кад
ког
је
момка
видјела
,
јер
је
знала
да
ове
ријечи
баби
годе
.
Баба
се
насмијеши
и
опет
наста
мир
.
—
Баба
,
јеси
ли
кад
год
мислила
на
то
,
зашто
Боривоју
не
даду
мјеста
у
Босни
?
—
Ето
већ
пети
пут
спомињеш
о
томе
,
па
ти
баба
не
зна
да
одговори
.
Опет
наста
мир
.
Драгица
се
удуби
у
ову
пошљедњу
мисао
и
није
могла
да
је
се
отресе
.
Већ
је
више
пута
слушала
од
оца
,
да
земаљска
управа
прогања
српску
омладину
,
и
да
јој
не
да
напријед
;
никад
није
о
том
размишљала
до
овог
случаја
са
Боривојем
Хаџи-Костићем
.
„
Зато
што
је
Србин
,
зато
га
гоне
“
—
одговарала
је
сама
себи
и
нешто
је
код
те
помисли
тиштало
.
—
А
зашто
не
унапређују
Душана
Трифковића
?
—
Мани
се
бабе
,
не
води
баба
таке
дјевојачке
бриге
.
А
шта
ти
је
оно
казао
доктор
Владица
при
поласку
?
упита
баба
лукаво
.
Драгица
се
за
час
збуни
.
—
Па
—
тако
,
скоро
ништа
.
—
Хм
ништа
,
па
што
онда
и
говоре
ти
мушкарци
кад
не
знају
ништа
да
кажу
.
—
Па
мора
се
макар
о
нечему
говорити
.
Драгица
оде
и
даље
мислити
:
Зашто
не
дају
Боривоју
мјеста
.
Ове
мисли
се
Драгица
дуго
није
могла
отрести
,
а
кад
је
доктор
Владица
једаред
прошао
и
започео
са
њоме
разговор
,
и
њега
је
то
исто
питала
.
Но
он
само
слегне
раменима
и
не
хтједе
о
томе
говорити
.
Напошљетку
се
сама
запита
,
зашто
она
толику
бригу
води
,
када
та
мисао
и
њој
самој
почиње
да
задаје
горке
часе
,
као
да
је
то
и
њена
брига
.
Већ
се
поче
помиривати
с
мишљу
,
да
не
мисли
више
о
томе
,
јер
као
што
је
чула
,
о
томе
воде
бригу
народне
вође
.
И
заиста
неко
вријеме
није
мислила
па
ни
сањала
о
томе
,
но
како
се
пробуди
,
а
она
се
осјећа
као
да
некакову
своју
бригу
није
пребринула
.
Осјећаше
нејасну
тугу
,
да
се
и
сама
једва
досјећала
откуд
то
?
Није
знала
зашто
она
не
може
да
престане
о
томе
мислити
и
та
неизвјесност
је
бацала
у
нову
бригу
.
То
је
трајало
неколико
дана
,
но
и
то
поче
лагано
ишчезавати
и
мисао
на
Боривоја
,
па
и
доктора
Владицу
.
Постајаше
и
опет
веселија
.
Једног
дана
је
била
сасма
весела
,
поче
баби
причати
о
крсној
слави
и
стаде
понављати
ријечи
многих
дјевојака
,
госпођа
,
па
некоје
речи
доктора
Владице
и
Боривоја
.
-
Обећао
ми
је
и
доктор
и
Боривој
да
ће
ми
донијети
сваки
по
једну
књигу
—
рече
.
—
Доктор
ми
је
већ
дао
а
Боривој
још
не
.
—
Хм
,
муке
,
а
теби
ваљда
жао
—
поче
баба
сада
већ
шаљивим
тоном
.
Драгица
се
удуби
у
бабино
лице
,
да
прочита
одонуд
,
да
ли
је
баби
што
криво
,
кад
овако
говори
.
Но
када
виде
да
је
баба
удубљена
у
свој
посао
,
и
да
не
мисли
даље
о
овоме
,
она
постаде
весела
.
Необично
раздрагано
расположење
овлада
Драгицом
,
и
поче
играти
.
Паде
јој
на
памет
једна
појава
из
неког
позоришног
парчета
,
гдје
Циганке
играју
на
позорници
.
Сама
се
поче
окрећати
као
оно
Цигани
,
поче
скакати
,
али
лако
се
увијајући
ситне
кораке
правећи
брзо
прелијеташе
преко
собе
,
вазда
се
баби
враћајући
.
—
Шта
ти
је
дјевојко
?
—
Хоћу
да
играм
као
она
Циганка
.
Сада
се
поче
још
брже
вртити
,
забацивши
главу
остраг
,
док
се
не
умори
,
дође
баби
ближе
,
загрли
је
и
уморна
клоне
на
њу
.
—
Кад
добијем
ову
другу
књигу
и
теби
ћу
читати
.
—
Чувај
се
ти
,
да
се
ти
у
њега
не
залудиш
.
Драгица
се
збуни
за
час
,
но
брзо
се
савлада
.
-
Ја
нећу
дати
повода
томе
.
—
Ту
не
треба
дати
повода
,
то
само
од
себе
дође
.
Драгица
се
и
опет
удуби
у
бабино
лице
и
проматраше
очи
,
обрве
и
израз
и
опет
не
примјети
никакову
промјену
на
њој
.
Она
се
утиша
,
сједне
на
своју
столицу
крај
прозора
и
замисли
се
.
Баба
је
превртала
стару
сукњу
,
била
је
удубљена
у
посао
и
сасвим
равнодушно
слушала
шта
јој
Драгица
говори
.
—
А
шта
би
ти
фалило
,
када
би
добила
Боривоја
.
Драгица
поцрвени
од
стида
,
да
баба
уједаред
говори
овако
отворено
.
—
То
не
може
никако
бити
,
јер
он
не
ће
добити
овдје
мјеста
да
би
се
могао
оженити
.
—
Гле
љепотице
,
како
она
хоће
све
да
зна
!
А
зар
му
не
може
митрополит
израдити
?
—
Ах
,
то
не
може
бити
,
овдје
му
нико
не
може
помоћи
—
рече
Драгица
и
лице
јој
доби
брижан
израз
.
И
ако
је
Драгица
од
тог
доба
све
покушавала
,
да
отресе
мисли
од
себе
:
зашто
му
не
даду
мјеста
?
ипак
те
мисли
наваљиваху
на
њу
,
но
она
брзо
оде
свом
послу
,
да
заборави
,
али
као
насртљив
љубазан
удварач
,
кога
дјевојка
гони
од
себе
,
а
он
ипак
долази
и
налеће
,
а
кад
дође
он
је
мио
,
тако
и
ове
мисли
наваљиваху
на
њу
и
одлажаху
за
час
на
њену
заповјест
,
али
се
опет
послије
по
својој
вољи
враћају
натраг
.
Напошљетку
једва
једаред
дође
обећана
књига
,
но
књигу
није
донио
Боривој
.
Бијаше
је
послао
Драгици
по
дјетету
без
икакве
поруке
.
Читала
је
књигу
и
све
јој
се
чинило
,
као
да
то
Боривој
говори
,
и
све
као
да
има
смисао
:
нема
за
мене
куће
ни
рођеног
огњишта
у
мојој
домовини
.
Сада
Драгици
постаде
јасно
да
мисао
на
Боривојеву
судбину
не
може
више
од
себе
да
одбије
.
Та
мисао
јој
међутим
задаваше
силну
бригу
,
која
не
силазаше
више
с
њеног
чела
.
Једног
дана
је
над
Сарајевом
читав
дан
бјеснио
јужни
вјетар
.
Све
је
било
увијено
у
тамну
