Амајка
на
овуја
исту
Сику
—
дор
ме
види
,
та
стане
у
образ
како
крпа
(
кол’ко
ме
мрзеше
!
)
па
вика
из
кола
:
„
Ја
га
што
је
џимпир
!
Неје
те
ни
срам
,
вика
ми
мен
’
,
трговачки
син
!
“
—А
ја
се
па
чиним
како
да
ич
не
разбирам
,
па
гу
ја
па
зборим
:
„
А
ви
па
зашто
,
викам
,
слушате
,
што
си
не
идете
мирно
по
пут
,
како
путници
човеци
.
Зашто
слушате
?
Што
је
то
па
теб
’
ти
криво
,
Каро
?
(
Кара
гу
се
зовеше
мајка
)
.
Зар
,
демек
,
салте
ваше
Сиче
што
искача
из
Бању
,
та
да
на
њума
таја
песма
прилега
и
разбира
се
?
!
А
по
царски
пут
ја
си
могу
за
мој
кеф
да
појем
што
си
милујем
!
“
викам
ја
.
—
„
Несрећо
,
вика
гу
мајка
,
ловџијска
!
“
Па
потера
кола
побрго
.
А
ја
па
си
запјејем
,
па
си
пуштим
глас
ама
скелеџијски
:
Не
гони
коња
,
мори
момиче
,
Не
гони
коња
,
липцал
под
тебе
!
Како
и
ја
,
малој
Сике
,
ете
,
за
тебе
!
(
Ови
последњи
речови
нема
ги
у
песму
;
ја
сам
ги
сам
из
мој
памет
дуздисаја
.
)
Па
си
фрљим
јоште
један
туФек
за
кеф
.
—
„
Девојче
да
ми
неси
т’кнуја
,
кара
ме
њојна
мајка
,
зашто
ће
на
големо
да
искочи
,
несрећо
ловџијска
!
“
—
„
Хо
,
мајке
,
што
је
па
тебе
ти
то
криво
?
!
“
зборим
си
па
ја
.
„
Кој
гу
задева
?
!
Појем
си
,
ете
,
за
мој
кеф
!
Што
,
зар
теб
’
ли
ће
да
појем
,
Каро
?
Ја
си
идем
по
мој
пут
,
у
царско
здравље
;
а
ти
па
иди
си
по
твој
пут
,
ама
човешки
салте
,
карање
нема
.
Зар
сте
,
викам
,
анаме
та
да
не
смеје
човек
кристијанин
да
си
погледне
у
вас
!
Која
сте
вера
,
бре
!
“
—
Е
душу
гу
изедо
’
,
ете
,
на
мајку
гу
!
Зашто
си
ја
веће
убаво
видо
’
што
неће
ништо
да
бидне
од
онај
пазар
и
онуја
работу
,
па
,
викам
,
берем
да
се
убаво
наплатим
сас
мајку
гу
.
А
Сика
си
сал
седи
и
ћути
,
кротка
како
ђурђовско
јагњенце
.
Тако
им
прича
Калча
,
кад
оде
Сика
с
Маријолом
,
а
кардаши
га
слушају
;
Курјак
суче
бркове
и
гледа
се
низ
нос
.
—
И
јоште
остаде
убава
!
продужује
Калча
.
Кад
гу
гледаш
сас
керку
да
не
знаваш
,
па
да
не
рекнеш
да
гу
је
мајка
,
веће
да
рекнеш
да
гу
је
стареја
сестра
.
Ама
кад
беше
девојче
—
како
саг
њојна
Маријола
,
у
теј
године
—
леле
,
тугоо
!
Мани
се
!
рече
Калча
,
па
зажмири
од
севдаха
и
пуче
прстима
.
Мани
се
!
И
Бога
ми
ви
казујем
,
јоште
полепа
беше
таг
и
од
овуја
керку
.
Ви
гу
не
знавате
,
а
ја
си
и
побратим
Ивко
,
ми
гу
убаво
знавамо
и
познавамо
јоште
од
време
,
хеј-хеј
!
Јоште
од
садразамско
време
што
се
каже
.
Он
да
седне
,
та
да
ви
прича
,
какво
беше
девојченце
!
А
и
саг
си
је
лепа
.
Та
што
имаше
таг
грло
!
Оно
веће
ништо
полепо
и
послатко
не
тејаше
да
бидне
на
овај
свет
,
веће
кад
ће
она
да
запоје
.
Та
када
запоје
у
лојзе
сас
оно
њојно
пусто
грло
:
Ракито
,
мори
,
Ракито
,
Ракито
,
тенка
селвијо
,
Тури
ми
вино
да
пијем
,
Да
пијем
да
се
јопијем
,
На
скути
да
ти
преспијем
,
На
грло
да
ти
летувам
,
Ф
пазува
да
ти
зимувам
.
Кад
запоје
,
од
Горицу
хеј-хеј
там
’
дор
до
Виник
се
чујеше
!
Тој
беше
грло
,
а
не
како
саг
у
овија
фрајлици
!
Ама
какво
појење
!
!
Па
не
појеше
како
саг
,
сас
пућет
и
из
ноту
,
веће
из
памет
,
како
петал
што
поје
!
Како
саг
,
ете
,
теб
’
туј
што
гледам
,
тако
гу
пантим
јоште
од
оној
време
у
онуја
њојну
беаз-антерију
што
ту
имаше
таг
.
А
кад
се
врне
из
лојзе
,
та
си
промине
прокај
нас
,
а
ми
гу
па
задевамо
:
„
Што
рече
,
Сике
,
у
песму
:
„
На
скути
да
ти
преспијем
,
на
грло
да
ти
летувам
.
“
Леле
,
па
малко
ли
је
?
“
(
вика
неки
од
нас
;
и
а
гу
један
пушти
а
други
гу
па
прифати
,
„
Ама
“
,
збори
ту
саг
па
други
,
„
ама
за
мен
’
и
теб
’
ли
оно
збореше
у
песму
,
Сике
?
“
—А
она
се
санким
љути
,
бајађим
криво
гу
,
па
си
обрне
шију
на
другу
страну
а
нас
на’рањује
лошо
.
—
Па
што
дирате
девојку
,
кад
мирно
пролази
,
вели
Курјак
.
—
Бре
,
бре
.
Да
неће
да
се
и
ти
посветиш
!
—
Требало
је
још
горе
,
вели
Курјак
.
—
Ама
саг
,
ете
виде
ли
,
неће
да
поје
;
намћор
бе
и
напред
,
у
оној
време
,
па
намћор
и
остаде
.
А
ја
си
салте
гледам
гу
керку
,
вели
Калча
,
па
накриви
капу
,
оно
Јолче
малецно
,
па
ми
долази
и
саг
у
мој
памет
мило
за
мајку
гу
.
Ама
алис
,
ете
,
таква
беше
и
Сика
у
овеј
године
.
А
појеше
како
славеј-пиле
;
ама
саг
неће
,
намћор
је
.
Виде
ли
како
си
отиде
,
што
је
намћор
!
—
Е
није
него
да
ти
пева
ту
!
осече
се
Курјак
на
њ
.
—
Бре
,
бре
,
погле
га
,
што
си
збори
па
овај
;
а
зашто
па
да
не
поје
?
!
пита
Калча
изненађен
.
—
А
зашто
да
пева
?
—
Да
,
поје
,
ете
,
за
кеф
;
нам
’
за
кеф
,
а
теб
’
ти
па
за
инат
.
Заради
друство
да
поје
,
неје
заради
неко
рђавство
.
Што
је
данас
,
да
ли
је
слава
на
нашога
Ивка
,
или
је
панаија
на
домаћина
,
та
да
смо
жални
,
па
да
не
смеје
да
поје
?
!
Да
поје
,
и
она
,
па
јоште
и
керка
гу
!
—
Јест
,
’
оће
да
ти
певају
!
Ваљда
су
ти
оне
Лазарице
са
села
,
па
да
стану
пред
кућу
и
да
певају
:
„
Овде
нама
кажу
младо
нежењено
,
младо
нежењено
,
Калчу
,
челебију
!
“
Будало
матора
!
рече
Курјак
љутито
и
по
мало
пакосно
.
Теби
да
певају
!
—
Па
и
прилега
побоље
за
мен
’
;
челебија
сам
,
ете
,
а
не
како
теб
’
!
Што
бре
,
зар
несам
челебија
!
рече
Калча
,
па
накриви
капу
и
стаде
сукати
своје
танке
а
дуге
бркове
.
Челебија
сам
и
саг
,
а
јоште
од
време
тај
сам
си
!
У
турцко
време
газешем
у
зимњо
доба
Мораву
студену
до
пупак
,
та
донесива
’
из
Србију
српски
буквари
и
књиге
за
чкољу
сас
Таска
онога
Благојиног
и
Бата
-Колу
Рашиног
и
Божидарца
онога
.
Е
што
ће
прајиш
,
куд
си
па
ти
бија
таг
,
несрећо
курјачка
никаква
?
Бија
си
коморџиска
љута
војска
!
Па
,
ете
,
и
ловџија
сам
,
и
бињеџија
сам
,
и
шалџија
сам
,
и
тиријаћија
сам
,
и
мераклија
сам
побољи
од
теб
'
,
несрећо
курјачка
,
што
сал
’
гледаш
за
ту
твоју
проклету
мешину
!
Што
да
ми
не
поје
?
Бата
је
ово
море
!
рече
,
па
се
стаде
лупати
поносито
у
груди
.
—
А
и
јеси
мустра
!
вели
му
Курјак
.
—
Од
теб
’
сам
побољи
.
Што
бре
,
а
и
ти
си
ми
зар
па
неки
човек
!
Тол’ке
године
,
бре
брате
,
остаде
удовац
,
па
не
мога
да
се
па
ожениш
!
Неје
те
ни
срам
!
Седиш
си
сам
у
кућу
како
калуђер
у
хилендарски
метох
!
Несрећо
курјачка
,
не
можеш
да
се
ожениш
,
неће
те
ни
једна
!
Која
ће
па
за
будалу
да
си
пође
!
Једна
беше
па
се
превари
та
се
удаде
за
теб
’
,
па
и
она
си
отиде
!
А
другу
веће
неће
да
намериш
,
тој
ти
ја
казујем
.
А
моја
Зона
,
моја
домаћица
,
знајеш
што
ми
збори
:
„
Ја
ће
те
,
Мичо
,
вика
,
чувам
до
смрт
;
ја
ће
после
теб
’
да
умрем
.
“
Човек
сам
,
бре
,
ете
,
видиш
ли
,
па
неће
жена
да
бега
од
мен
’
,
а
не
како
теб
’
!
доврши
Калча
,
па
га
лупи
капом
.
—
Не
знам
’
оћу
л
’
се
оженити
,
ал
’
баш
ми
је
,
вала
,
ћеф
што
не
хтеде
да
ти
пева
.
И
јеси
мустра
за
певање
.
—
Ама
што
је
па
теб
’
ти
то
криво
?
О
,
мајке
!
—
Е
,
па
криво
ми
је
,
па
шта
?
!
—
И-ха-а-а
!
За
тој
па
да
ми
је
!
рече
Калча
и
махну
руком
.
—
Е
баш
ми
ћеф
што
је
отишла
,
а
није
хтела
да
ти
отпева
.
Е
то
ми
се
допада
!
—
Не
тејаше
да
поје
што
си
ти
туј
бија
.
Жена
си
,
зар
,
збори
:
пред
кога
ће
да
појем
?
!
па
си
отиде
!
У
том
се
вратио
и
Ивко
,
и
сад
разрешише
домаћицу
од
дужности
и
пустише
је
да
иде
да
спава
,
а
Ивко
хтео
не
хтео
мораде
да
остане
с
њима
.
—
Лака
ви
ноћ
!
’
Ајде
ви
ће
берем
први
да
сте
на
патерицу
јутре
!
рече
домаћица
,
смејући
се
и
оставља
их
.
—
Такој
си
праје
онија
што
су
прави
и
асли
кардаши
и
пријатељи
.
У
домаћинско
здравје
!
Куцају
се
и
пију
.
Пауза
.
Чују
се
петли
и
шкрипа
волујских
кола
у
даљини
.
—
Подизаше
се
ћириџије
,
јоште
мало
па
ће
самне
скоре
,
вели
Калча
,
зевајући
и
осећајући
малу
језу
.
Булбул
поје
.
—
„
То
славуј
пева
,
шева
не
пева
!
“
вели
Непознати
.
Кад
пијемо
,
кад
пијемо
,
зашто
не
пјевамо
,
Није
ово
,
није
ово
,
вино
украдено
.
разглави
Смук
страховито
вилице
и
раздера
се
изненада
да
их
све
чисто
пресече
!
Куцају
се
и
пију
опет
.
—
Ех
,
уздахну
Калча
,
Сика
да
ни
је
саг
туј
,
сас
њојно
појење
,
па
да
ни
она
запоје
:
Ракито
,
тенка
селвијо
,
Што
ашик
стану
за
тебе
!
—
Јуначе
,
луда
гидијо
,
Чунке
си
ашик
за
мене
,
Камо
ти
пушка
бојлија
?
—
Продадо
’
пушку
за
тебе
,
Дор
да
се
с’танем
сас
тебе
!
За
тој
ми
ете
саг
кеф
,
а
сас
ово
Смуково
скелеџијско
појење
немам
си
ич
кеф
ни
па
лезет
да
пијнем
чашку
винце
.
—
Што
.
море
,
брани
Курјак
Смука
,
па
добро
пева
и
наш
Смук
.
Има
славан
глас
...
—
Има
како
онај
пољак
ели
пудар
у
лојзе
,
кад
викне
да
пуди
чворци
из
лојзе
...
Тој
си
је
зар
појење
!
—
Ах
шта
ти
знаш
,
вели
увређени
Смук
.
Калча
,
кујунџија
...
управо
,
није
ни
кујунџија
,
него
један
дугмеџија
...
и
он
се
много
разуме
у
певању
!
...
Гледај
ти
твој
дућан
и
пазар
,
а
остави
се
ти
и
лова
и
песме
...
него
паре
,
паре
грувај
,
кад
имаш
златан
занат
...
—
Погле
га
саг
,
што
си
па
овај
збори
!
Поче
си
и
он
да
ме
учи
и
совјетује
како
што
ме
,
ако
пантите
,
учеше
и
совјетуваше
чорбаџи
-
Мита
Калтагџија
.
—
„
Море
,
Калчо
,
постар
сам
оди
тебе
,
дете
си
,
аџамија
си
,
Калчо
,
мен
’
ме
послушај
;
збирај
си
паре
,
доклен
можеш
“
,
збори
си
Калтагџија
,
„
без
паре
ич
нема
живење
.
Ће
стигне
“
,
рече
,
„
време
,
па
ће
се
сетиш
за
овија
моји
речови
,
па
ће
рекнеш
:
ама
убаво
ми
збореше
чорбаџи
-
Митко
,
ама
ком
збореше
!
А
батали
“
,
рече
,
„
и
ловење
и
седење
,
и
појење
и
пијење
!
“
—
Па
добро
је
и
говорио
човек
,
тврде
Курјак
и
Смук
.
—
Море
,
махну
Калча
руком
,
ја
тутури
не
требашем
јоште
ни
у
аџамијско
моје
време
,
а
саг
ли
ће
’
ми
ви
тутури
,
ете
,
да
станете
!
...
Паре
!
...
Што
ми
требају
паре
?
!
...
Сарафин
ли
сам
,
ели
Чуфут
,
та
да
ги
бројим
и
претурам
по
руке
!
—
Како
,
не
требају
ти
,
кори
га
Курјак
.
Не
требају
му
паре
!
Него
,
тако
...
са
славе
на
славу
...
из
каФане
у
каФану
...
па
ћеманета
,
дахире
,
чочеци
,
гочеви
,
песме
,
а
?
Севдалијски
,
а
?
—
Е
,
сал
такој
,
севдалијски
,
асли
севдалијски
,
рече
Калча
,
па
искапи
чашу
и
накриви
капу
.
Такав
беја
јоште
од
време
,
такав
ћу
си
и
останем
,
дор
ме
не
понесете
там
тор
’
под
Горицу
.
—
„
Батали
тија
речови
,
чорбаџи
-
Митко
“
,
зборешем
си
ја
на
Калтагџију
;
„
теб
’
ти
иска
душа
паре
,
а
мен
’
ми
иска
па
овој
!
“
...
Кад
си
настане
и
стигне
пролет
,
а
ја
си
накривим
фесче
на
десно
,
а
фрлим
гуњче
на
лево
раме
,
а
плоску
сас
ракију
анасонлију
за
појас
а
тамбуру
под
мишку
,
па
си
искочим
на
теферич
сам
до
Агушов
кованл’к
,
па
си
седнем
под
шевтелију
,
па
си
сал
гледам
и
слушам
.
Гледам
бехар
и
како
процавтело
све
и
озеленело
;
слушам
девојчики
како
поју
там
,
одгорке
из
лојзе
,
и
славеј-пиле
како
поје
гор
’
на
шевтелију
,
па
ми
долази
мило
.
Узнем
си
плоску
па
сипнем
у
чашку
,
па
ха
да
гу
попијнем
,
а
славеј
са
шевтелију
откине
цвет
,
па
си
и
он
запоје
,
а
цвет
оди
шевтелију
падне
у
чашку
у
анасонлију
,
а
ја
си
таг
попијем
и
ракију
и
цвет
оди
шевтелију
(
како
мезел’к
)
,
па
си
и
ја
запојем
,
чукнем
сас
терзијан
у
тамбуру
,
па
си
запојем
:
Садила
нана
босиљак
...
Е
па
што
ми
требе
паре
,
несрећо
сарафска
и
чуфутска
!
заврши
раздрагани
и
одушевљени
Калча
и
лупи
шубаром
Курјака
у
лице
.
Кардаши
дају
за
право
Калчи
и
куцају
се
.
Непознати
кукуриче
,
а
Калча
буди
Ивка
који
је
задремао
и
виче
му
,
да
су
већ
други
петли
,
а
затим
сви
запевају
куцајући
се
:
Петли
,
море
,
поју
на
самнување
...
Дизај
се
,
море
,
дизај
,
млад
ћириџија
...
Млад
ћириџија
—
Ивко
,
јорганџија
...
ГЛАВА
ДРУГА
ПАТАРИЦА
Море
,
Ивко
,
јадна
ти
слава
и
жалостан
Ђурђев-дан
,
ама
ми
не
добисмо
вечеру
?
запита
Курјак
већ
пред
зору
.
—
Како
бре
не
добисте
?
Зар
не
вечерамо
?
—
Сећа
л
’
се
ко
,
браћо
,
да
л
’
смо
вечерали
?
Ја
се
не
сећам
,
вели
Курјак
.
—
Ама
и
ја
се
не
сећам
,
а
нисмо
ни
наздрављали
,
вели
Смук
.
—
Браћо
,
’
оћемо
л
’
да
останемо
код
нашега
доброг
побратима
Ивка
на
вечеру
?
Ко
је
за
то
,
нек
дигне
руку
,
пита
Курјак
.
—
Усваја
се
!
рекоше
остали
и
сви
дигоше
обе
руке
.
—
Па
,
замуцкује
Ивко
,
ја
викам
,
вечерамо
,
сас
Сику
и
Маријолу
.
—
Шта
кажеш
?
!
Оно
су
оне
вечерале
,
а
не
ми
.
Ми
смо
само
мезетисали
.
Је
л
’
тако
?
—
Тако
си
је
.
Оној
си
беше
салте
мезенце
,
вели
Калча
.
—
Уз
вино
,
брате
,
вели
Смук
,
а
како
ти
мислиш
.
Зар
онако
без
мезета
да
пијемо
ка
Швабе
?
!
Да
вечерамо
,
разуме
се
.
'
Оћемо
л
’
?
—
Има
ли
довољан
број
да
потпомогну
овај
предлог
?
Који
су
за
,
нек
устану
,
који
против
,
нек
седе
!
вели
Непознати
.
Сви
устану
;
скочи
и
Ивко
.
—
Ама
кој
ви
је
овај
човек
?
пита
Ивко
,
гледајући
га
.
—
Ааа
!
Дивота
.
Сви
су
за
,
па
и
сам
домаћин
!
Дивно
,
домаћине
!
И
он
устао
!
Први
скочио
!
То
ми
се
допада
!
вели
опет
онај
.
—
Ама
кој
ти
рече
да
сам
,
ете
,
за
то
устаја
?
!
Кој
си
па
ти
?
викну
Ивко
.
—
Ти
да
си
седиш
;
туј
да
седиш
!
рече
му
Калча
императивно
.
Срамота
бре
,
резил’к
!
Што
мислиш
?
!
Мислиш
да
си
ми
па
немамо
на
дом
вечеру
,
па
ти
за
то
дођомо
?
!
Како
бре
мислиш
!
?
Јаз’к
,
болан
,
од
еснаф-човека
сас
еснаф-човеци
такво
зборење
!
И
теб
’
ти
је
слава
,
несрећо
!
—
Ама
чек
’
де
!
Нема
карање
!
попушта
Ивко
!
Ако
искате
вечеру
,
е
па
убаво
!
Па
ће
се
намери
нешто
и
за
вечеру
!
Хо
,
мајке
!
—
Ће
се
намери
за
наша
браћа
!
Ја
како
!
смеје
му
се
Курјак
.
—
О
,
Света
Богородице
и
ти
па
Свети
Ђорђијо
—
шапташе
домаћин
—
како
ће
овој
па
да
бидне
?
!
—
Па
убаво
ће
бидне
.
—
Ама
домаћица
ми
гу
нема
;
спава
!
—
Па
ће
’
гу
пробудимо
!
Зар
и
тој
па
да
ми
је
нека
мука
!
вели
Калча
.
—
А
,
то
никако
!
То
ја
нећу
никако
допустити
,
вели
онај
Непознати
.
Пре
ћу
да
погинем
крај
њена
кревета
,
него
да
допустим
!
—
Бре
,
бре
!
викну
Ивко
зачуђен
и
изненађен
,
па
се
окрену
ономе
.
—
Јесте
,
господо
,
тако
је
!
поче
Непознати
.
Тако
ми
части
моје
...
—
Море
каква
твоја
част
,
викну
Ивко
,
—
гуланферу
ниједан
,
и
ти
ће
’
па
некога
да
частиш
?
!
—
Госпођа
је
светиња
за
мене
.
И
само
преко
мене
мртва
моћи
ћете
до
њена
кревета
доћи
...
Ја
не
дам
госпођу
!
—
Госпоју
!
Какву
госпоју
?
Зашто
госпоју
?
!
рече
Ивко
и
стаде
се
крстити
и
шетати
по
соби
.
—
Ону
госпођу
,
нашу
госпођу
;
жену
што
је
сад
тамо
у
кревету
,
вели
онај
.
—
Море
,
да
оставиш
ти
и
кревет
и
домаћицу
!
плану
домаћин
.
—
Не
дам
ја
госпођу
,
ту
жену
не
дам
...
—
Коју
жену
,
келешу
ниједан
!
Ти
ли
си
гу
њојн
муж
,
та
ти
да
гу
не
даш
?
!
викну
Ивко
готов
да
се
бије
и
да
га
бије
.
—
Батали
,
Ивко
!
вичу
сви
.
—
Море
,
што
да
баталим
;
како
да
баталим
!
Ама
видосте
ли
га
,
што
си
збори
,
куче
,
за
домаћицу
ми
?
!
Он
ли
да
дава
и
не
дава
моју
Кеву
?
Хо
,
мајке
...
—
Е
па
де
,
ти
берем
буди
паметан
човек
!
вели
му
Калча
.
Пијан
човек
,
зар
па
он
знаје
што
збори
!
Он
си
је
саг
како
стока
,
је
л
’
тако
,
побратиме
?
Пијан
човек
што
знаје
он
;
он
си
је
како
магаре
,
без
памет
и
па
без
ред
.
—
Ама
па
кој
ви
је
тај
?
—
Из
наше
је
друство
,
де
!
вели
Калча
.
—
Па
баш
ако
је
тако
,
ако
сам
коме
на
терету
,
ја
могу
и
да
идем
.
—
Да
си
идеш
,
господине
,
ће
ти
бидне
убавачко
!
Тол’ко
ти
казујем
,
зашто
...
—
А
зашто
па
да
иде
?
испречи
се
Калча
.
—
Па
доста
сам
седео
.
А
имам
и
посла
.
—
Јок
,
јок
!
гракнуше
сви
.
—
Ту
,
да
си
седиш
сас
нас
!
вели
му
Калча
.
Море
,
а
да
л
’
му
кој
знаје
име
?
С
кога
бре
дође
ти
?
Познаваш
ли
га
,
Мито
?
Не
познаваш
.
А
ти
,
Јоване
?
Ни
ти
зар
;
па
ни
ја
га
не
познавам
,
вели
Калча
,
а
ни
домаћин
га
па
не
познава
!
Како
бре
дође
,
кад
те
нико
не
познава
?
пита
га
Калча
.
'
Оће
ли
да
га
избацимо
из
кућу
?
—
Па
молим
вас
,
на
славу
се
и
не
зове
.
А
ја
дошао
.
А
сами
сте
мало
час
видели
да
сам
хтео
да
идем
,
кад
је
домаћину
криво
што
тражите
вечеру
.
—
Што
,
и
Ивко
те
тера
?
пита
га
Калча
.
—
Па
да
,
није
му
право
...
—
Е
кад
те
Ивко
тера
,
таг
ће
да
останеш
;
туј
сас
нас
ће
’
останеш
,
па
да
си
видимо
кога
иска
Ивко
да
испуди
од
славу
.
Резил’к
од
Ивка
.
—
А
,
не
,
не
!
Морам
да
идем
.
—
Ама
ти
неће
’
да
идеш
!
рече
Калча
и
наби
му
шешир
на
главу
.
Туј
ће
си
седиш
сас
нас
!
Имаш
„
послу
“
.
Е
,
и
овој
си
је
посал
!
—
Морам
.
—
Е
нећеш
,
дете
!
вели
Калча
,
па
узе
новајлији
шешир
и
баци
га
на
кров
од
куће
.
Да
му
собучемо
и
путине
,
а
таг
бос
нек
си
иде
ако
може
.
.
Ако
ли
?
—
Е
па
добро
,
ја
ћу
остати
,
на
вашу
одговорност
!
рече
и
остаде
.
А
лагао
је
;
није
могао
никако
.
Мучно
да
би
и
до
врата
дошао
.
У
овој
га
је
кући
једнако
нешто
везивало
.
Најпре
Маријолине
очи
,
а
сада
опет
вино
.
И
срце
и
ноге
му
се
узеше
у
Ивковој
кући
.
—
Е
такој
те
искам
!
вели
му
Калча
.
Седи
си
,
побратиме
.
Куче
море
,
ела
да
пијемо
,
а
од
саг
ће
’
смо
си
побратими
;
ја
с
теб
’
како
и
с
овија
.
Пију
и
љубе
се
.
—
’
Оће
ли
да
га
признавамо
за
побратима
,
како
и
нас
?
пита
их
Калча
.
Да
га
примимо
у
наше
друство
?
Ако
ли
?
—
Да
га
примимо
у
друство
!
викнуше
она
двојица
.
Сретно
виђење
,
побратиме
!
Куцају
се
,
пију
и
окрећу
данца
од
чаша
на
више
,
за
доказ
да
је
све
тачно
и
исправно
.
—
Добро
,
нисам
се
ни
већој
сили
противио
,
рече
онај
.
—
А
имаш
ли
татка
и
мајку
,
побратиме
,
пита
га
Калча
.
—Немам
,
вели
Непознати
тужно
,
па
запева
:
Оца
немам
,
мајке
немам
на
свету
том
;
Давно
,
давно
у
гробу
су
ој
хлађаном
!
Немам
,
побратиме
,
ни
оца
ни
мајке
,
па
ни
миле
сеје
,
да
загрли
брата
око
врата
...
—
Чујеш
ли
,
несрећо
јорганџиска
,
што
си
збори
човек
.
Нема
ни
татка
ни
па
мајку
,
а
ти
га
пудиш
из
кућу
.
Јаз’к
,
Ивчо
,
од
теб
за
то
!
Ама
ми
га
не
давамо
;
је
ли
тако
,
побратими
.
—
Тако
је
.
—
А
што
би
сас
вечеру
?
’
Ајде
,
ашчија
иди
па
гу
спреми
!
рече
Калча
Курјаку
.
Ето
петли
како
поју
на
самнување
,
дизај
се
,
море
,
дизај
се
,
ђузел-
ашчија
!
вели
Калча
који
је
,
кад
се
мало
накити
,
радо
у
стиховима
говорио
.
Море
,
видосте
ли
бруку
:
веће
петли
а
ми
јоште
не
вечерамо
?
!
—
А
,
зар
веће
се
познасте
!
Е
па
на
здравље
ви
!
рече
Ивко
,
видећи
их
како
се
куцају
и
љубе
с
новим
побратимом
.
—
Ти
си
туј
седи
,
вели
Калча
новом
побратиму
,
ми
те
не
давамо
!
За
теб
’
ће
да
погинемо
,
таквија
смо
човеци
ми
!
Искам
да
видим
шта
ти
саг
може
оној
куче
да
чини
!
А
,
бре
,
окрете
се
Ивку
,
а
шта
би
,
море
,
сас
вечеру
?
—
Ама
ене
ви
мутвак
,
па
си
прајите
што
милујете
.
Има
там
и
месо
,
и
’
леб
,
и
свашто
.
—
Е
,
па
саг
иди
си
,
’
ајде
!
Ивко
пође
у
своју
собу
,
па
се
врати
:
—
Море
,
људи
,
идите
си
дом
.
’
Оће
да
ми
дођу
гости
на
патерицу
,
те
бива
ли
,
да
ве
јучерањи
нађу
ту
?
!
моли
их
домаћин
.
Бива
ли
,
бре
брате
?
!
—
Ти
си
иди
на
спавање
,
кокошко
;
а
за
нас
ич
бригу
да
не
водиш
.
„
Бива
ли
?
"
Бива
,
побратиме
,
а
зашто
па
да
пе
бива
?
!
Слава
је
,
а
на
славу
свашто
бива
.
Домаћин
оде
да
спава
,
а
гости
осташе
да
се
веселе
.
Курјак
уреди
вечеру
,
а
Смук
донесе
вина
,
и
кад
трећи
петли
запеваше
,
а
гости
се
посадише
за
богату
софру
.
Једоше
и
пише
,
певаше
и
наздрављаше
,
грдише
домаћина
,
а
хвалише
новога
побратима
свог
.
Свануло
већ
увелико
.
Устају
по
комшилуку
.
Чује
се
клапарање
нанула
у
комшиским
авлијама
унаоколо
.
Истрчи
тек
по
нека
чупава
шалваруша
,
па
на
бунару
мије
бело
лице
и
провирује
онако
неубрисана
кроз
тарабу
да
види
откуда
долази
тај
жагор
,
блене
у
комшиску
авлију
и
вода
јој
се
цеди
са
полуопуштених
и
неубрисаних
руку
.
Сети
се
да
је
газда
-
Ивку
слава
била
,
па
одлази
брзо
са
тарабе
,
окрећући
се
плашљиво
да
је
није
ко
видео
.
Улицом
пролази
свет
.
Трче
девојке
на
чесму
,
пролазе
фурунџиски
момци
са
ђеврецима
и
пењерлијама
и
деру
се
из
свега
грла
;
пролазе
жене
и
девојке
у
виноград
,
а
посред
њих
по
једно
магаре
,
на
коме
је
сав
алат
,
хаљине
и
јестиво
.
Пролазе
крај
мајстор
-Ивкове
куће
,
чују
песму
и
галаму
.
Ућуте
се
мало
да
боље
чују
,
а
после
се
гласно
смеју
и
одлазе
даље
својим
путем
.
Сваки
зна
да
је
јуче
била
мајстор
-
Ивку
слава
,
па
сваком
мило
,
јер
зна
да
је
и
мајстор
-
Ивку
мило
.
—
Ама
још
ли
су
зар
туј
?
!
уздахну
газда
-
Ивко
,
кад
се
пробуди
па
чу
већу
ларму
но
што
ју
је
оставио
.
О
,
Свети
Ђорђијо
,
што
ће
резил’к
да
напрајиш
сас
мене
!
рече
облачећи
се
.
Ће
стиза
свет
на
патерицу
,
па
мој
срам
у
свет
неће
га
бидне
!
И
доиста
већ
су
почели
и
да
долазе
гости
.
Долазе
и
извињавају
се
што
јуче
нису
могли
да
дођу
.
Јучерашњи
гости
пију
у
једној
а
данашњи
у
другој
соби
.
Ове
служи
иста
јучерашња
девојка
,
а
оне
јучерашње
сам
домаћин
и
шегрт
,
баш
онај
са
мајсторовим
ципелама
.
Газда
-
Ивко
их
је
молио
и
молио
,
па
кад
то
није
помогло
,
а
он
је
само
то
гледао
да
се
не
помешају
са
овим
новим
гостима
,
па
се
све
око
њих
налази
.
Кардаши
гунђају
на
ово
туторисање
.
Замерају
му
што
прави
разлику
између
гостију
,
па
оне
послужује
сама
Маријола
,
а
њих
тек
један
шегрт
.
—
А
зашто
нас
багателише
домаћин
?
Ја
да
сам
тако
давнашњи
пријатељ
,
ја
то
,
Бога
ми
,
не
бих
трпео
.
Зар
нас
шегрт
да
послужује
,
као
да
нас
је
најмио
да
му
окопавамо
кукуруз
!
А
побратиме
?
пита
новајлија
.
—
Истину
збориш
,
побратиме
.
’
Ајд
’
да
га
посрамимо
.
’
Ајд
’
сас
мен
’
,
вели
Калча
.
Па
га
узе
и
одоше
у
ону
другу
собу
да
их
Маријола
послужи
.
—
Срећна
ти
патерица
,
домаћице
;
а
куде
је
домаћин
?
пита
Калча
.
Маријола
их
послужује
,
а
они
седе
и
примају
част
тако
озбиљно
као
да
су
отоич
први
пут
дошли
у
ову
кућу
.
Мало
после
уђе
Ивко
и
замоли
их
да
не
кваре
оно
друштво
,
него
нека
се
врате
.
Вели
да
се
нашао
увређен
што
га
избегавају
.
Једва
их
намоли
.
—
Море
,
побратиме
,
рече
Калча
новајлији
,
виде
ли
га
какав
је
шерет
овај
наш
Ивко
!
Срамује
се
од
нас
,
па
иска
да
не
испрати
у
другу
собу
.
И
сви
нађоше
да
је
то
гадно
!
То
их
јако
увреди
,
па
се
дигоше
да
га
оставе
кад
је
такав
,
тврдо
решени
да
му
више
ни
Бога
не
приме
.
Али
се
после
предомислише
и
одоше
сви
у
авлију
да
му
,
веле
,
не
каљају
собу
и
да
не
буду
никоме
на
сметњи
.
—
Што
искате
то
?
пита
их
домаћин
,
видећи
их
где
одређују
место
.
—
Идемо
у
авлију
.
Овде
ћемо
ми
,
кад
смо
ти
баш
на
терету
тамо
у
соби
.
Знаш
,
(
па
намигну
јетко
)
долазе
господа
,
преседници
,
пуковници
,
владике
,
адвокати
,
гардисти
,
инџилири
,
—
па
нећемо
,
брате
,
да
се
ти
стидиш
ради
нас
.
Ми
овако
сиротињски
!
вели
Курјак
.
—
Сиротињски
,
кад
несмо
господа
!
Е
ли
смо
сложни
?
пита
Калча
.
—
„
Ево
деснице
,
вјерно
пружене
!
“
вели
Непознати
.
—
Сви
!
—
Саг
...
Ваша
воља
!
уздахну
домаћин
и
врати
се
онима
у
соби
.
Ови
осташе
у
авлији
,
па
се
дадоше
на
посао
.
Изнеше
велики
ћипровачки
ћилим
,
па
га
простреше
по
трави
,
а
пометаше
преко
њега
јастуке
са
миндерлука
и
поседаше
.
Донеше
затим
леген
и
ибрик
и
пешкир
и
вина
и
продужише
пити
.
А
затим
викнуше
једнога
фурунџију
и
купише
пењерлије
и
ђевреке
за
мезелук
.
Једу
и
пију
.
А
Калчи
се
дало
на
жао
,
па
се
диже
и
оде
на
врата
од
собе
где
су
били
гости
,
па
зовну
Ивка
.
—
Искочи
,
несрећо
,
та
да
видиш
срамоту
и
резил’к
домаћински
.
Да
видиш
,
куче
,
како
на
твоју
славу
арчимо
наше
паре
.
Резил'к
и
јаз’к
болан
.
И
ти
си
човек
домаћин
!
И
ти
се
водиш
у
ред
еснаф-човеци
!
рече
Калча
,
клеветајући
Ивка
пред
гостима
.
—
Како
викаш
’
рече
Ивко
и
скочи
као
опарен
па
оде
Калчи
,
а
затвори
врата
за
собом
да
не
чују
гости
.
—
Викам
салте
тој
,
да
си
ни
жив
и
здрав
,
а
убавачак
си
домаћин
.
Јагуридо
!
Зар
твоја
слава
,
а
ми
за
наше
паре
да
си
купујемо
мезел’к
,
та
да
не
поцрцамо
од
глад
.
Па
мети
си
берем
при
нас
и
једно
чираче
сас
један
рабош
,
та
да
си
бележи
и
кол’ко
вино
пописмо
,
та
и
тој
да
ти
платимо
.
—
А
кој
ви
не
даде
да
ручате
!
Не
л
’
двапут
вечерасте
?
!
И
не
л
’
ви
реко
’
за
мутвак
?
!
—
Платимо
и
за
Цигани
,
кад
се
ти
не
сети
.
И
њи
’
ће
сас
наше
паре
да
платимо
!
—
За
какви
Цигани
збориш
!
А
куд
су
па
на
патерицу
свирали
Цигани
!
Ред
ли
је
?
—
А
ред
ли
је
па
и
тој
да
гости
плаћају
Цигани
за
домаћинско
весеље
?
!
—
Море
искачајте
људи
из
кућу
,
жива
ви
деца
,
и
ја
тако
ви
жив
!
—
Ти
искачај
,
несрећо
домаћинска
.
Од
онакво
,
бре
,
друство
да
се
срамујеш
!
виче
му
Калча
.
—
Ама
како
рече
!
пита
унезверено
домаћин
.
Ко
да
искача
?
!
—
Дошла
ти
јуче
господа
,
а
ти
сад
мислиш
,
е
нема
већ
!
Не
треба
ми
више
ни
тај
Мита
,
ни
тај
Јован
,
ни
тај
Мича
,
велиш
ти
.
Срамота
болан
!
вели
му
Курјак
.
—
Зар
је
то
дружељубље
!
пита
га
Смук
.
—
Ах
бедно
српско
гостопримство
!
вели
Непознати
.
—
Море
кумим
ве
и
молим
како
владику
,
искачајте
већ
.
Што
је
овој
,
бре
,
брате
!
пита
домаћин
,
нашав
се
у
чуду
,
јер
виде
да
се
поче
комшилук
скупљати
на
тарабе
.
—
Три
дана
је
гостинско
,
то
се
зна
ка
да
је
'
црвеним
словима
у
календару
забележено
!
вели
Курјак
.
А
данас
је
тек
други
дан
...
—
Чујеш
ли
,
несрећо
,
топрв
други
дан
,
а
теб
’
ти
је
већ
млого
!
вели
Калча
.
—
О
,
Боже
Господи
!
уздахну
домаћин
и
просто
побеже
кад
виде
шта
се
света
повешало
на
тарабама
па
сехири
,
а
међу
њима
и
Јордан
комшија
,
с
којим
се
Ивко
рђаво
живео
.
Он
нашао
баш
данас
да
ради
нешто
око
тарабе
,
да
сеје
ладолеж
!
Кардаши
продужише
весеље
и
без
домаћина
.
Гости
се
одбише
.
Побеже
и
Маријола
и
мајка
њена
.
Побеже
девојче
,
лепо
побеже
од
онога
новајлије
који
је
само
уздисао
,
сваки
час
метао
руку
на
срце
и
пратио
је
чезнећим
погледима
.
Издева
јој
нека
имена
,
па
све
виче
:
„
О
,
Дулсино
,
погледај
на
твога
Росинанта
!
“
А
још
кад
се
попео
на
доксат
да
одекламује
нешто
из
дела
„
Лаворика
и
Просјачки
Штап
“
,
Маријолина
мајка
само
што
рече
:
„
Јолче
дете
,
ти
дом
да
си
идеш
!
“
Престадоше
и
гости
долазити
и
новајлија
се
опет
хтеде
дићи
и
отићи
,
али
му
то
није
било
могуће
,
а
и
шешир
му
није
био
при
руци
.
И
тако
остадоше
сви
.
Домаћин
посла
жену
у
род
,
а
он
остаде
.
Како
је
после
ишло
,
нећемо
причати
него
ћемо
завршити
ову
главу
,
апелујући
на
машту
читалаца
да
они
представе
себи
то
.
Ни
сами
јунаци
ове
приповетке
нису
знали
више
шта
су
радили
и
онда
није
ни
од
писца
тражити
да
он
зна
,
па
зато
ће
ова
глава
и
да
буде
тако
кратка
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
МАРКОВ-ДАН
Море
,
тако
ви
деца
жива
,
искачајте
ми
једанпут
веће
из
кућу
!
моли
их
Ивко
сутрадан
,
кад
је
устао
и
чуо
вику
и
нашао
их
где
се
веселе
још
једнако
.
—
Што
је
овој
,
бре
брате
!
Јутроске
веће
трећи
је
дан
,
како
ми
се
набисте
туј
у
кућу
,
како
да
је
реквизиција
!
—
Па
три
дана
се
знаје
гостинско
,
не
л
’
ти
рече
отоичке
побратим
Курјак
.
Па
кад
си
не
задржаја
два
дана
,
а
ти
се
стрпи
јоште
малко
,
за
данас
,
па
ће
’
се
ми
како
људи
,
убаво
,
да
растуримо
.
—
Море
,
како
ти
па
тој
збориш
?
!
Какво
је
то
зборење
од
теб
’
па
,
Калчо
?
!
Како
јоште
данас
!
Море
,
саг
се
дизајте
!
Не
ви
је
ни
срам
од
жену
и
децу
!
Јучерке
долазише
и
долазише
,
питаше
ме
,
чекаше
ве
,
па
ништо
!
И
јучерке
и
јутрос
долазе
,
па
ме
моле
—
ем
како
ме
моле
—
да
ве
напудим
,
не
смеју
,
викају
,
да
искоче
пред
вас
.
—
Ивко
!
викну
Калча
,
у
жену
ич
да
ми
не
дираш
.
—
Ама
кој
ти
па
дира
у
жену
!
—
Чујеш
,
побратиме
,
у
жену
ич
да
ми
не
дираш
,
она
каква
си
је
,
нек
си
је
:
моја
си
је
жена
!
Да
гу
не
дираш
,
зашто
ће
свашто
да
бидне
.
А
деца
ми
имају
си
татка
,
па
се
ти
ич
не
бој
да
ће
остану
гладни
!
љути
се
Калча
.
—
Море
,
кој
ће
да
ви
послужује
?
!
Мен
’
ми
душа
знаје
како
ми
је
.
—
И
не
требаш
нам
,
вала
.
Сами
ћемо
да
се
послужујемо
ка
и
јуче
што
смо
!
вели
Курјак
.
—
О
можемо
ми
да
се
послужимо
и
без
госпођице
Маријоле
!
вели
Непознати
.
Слободно
јој
изручите
наш
наклон
и
рукољуб
!
—
Е
,
саг
опет
па
Маријолу
.
Јуче
домаћицу
,
а
данас
па
Маријолу
.
—
Јесте
,
сами
ћемо
.
Не
требе
нам
он
.
Ја
ћу
да
будем
подрумар
,
вели
Смук
,
а
Курјак
ашчија
,
а
ти
Калча
да
му
помажеш
мало
и
да
се
постараш
за
Цигане
.
Је
л
’
тако
,
браћо
?
—
А
ја
,
шта
ћу
ја
?
пита
нови
побратим
.
—
Ти
,
побратиме
,
као
нов
,
ти
само
уживај
!
—
Уживам
ја
!
вели
онај
.
—
Ама
кој
си
ти
,
бре
!
плану
домаћин
.
Калчо
,
море
,
кој
ви
је
овај
човек
овден
?
—
Истина
,
кој
беше
тај
!
Кој
га
доведе
?
запита
Калча
,
па
га
стаде
гледати
.
Како
ти
је
име
,
бре
?
—
Побратим
се
зовем
,
побратиме
!
„
Е
па
дотле
,
а
куда
ћеш
више
!
“
вели
новајлија
.
—
Ама
зар
га
не
познајеш
?
вели
Курјак
.
Та
ово
је
наш
побратим
.
Кршан
друг
,
већ
трећи
дан
с
нама
,
па
и
не
мисли
да
нас
изда
,
а
не
као
она
издајица
Ивко
.
Побратиме
,
да
се
куцнемо
и
пољубимо
.
—
Па
шта
сад
питаш
,
кад
си
га
звао
?
—
Кој
га
је
зваја
,
ја
ли
сам
га
зваја
?
виче
Ивко
.
Несам
ни
вас
зваја
,
те
ћу
њег
’
саг
па
да
зовем
!
—
Што
бре
рече
?
пита
Калча
зачуђено
.
Неси
га
зваја
!
Па
да
га
напудимо
!
А
куде
му
,
море
,
остависте
капу
?
Ама
зар
те
,
истина
,
неје
зваја
?
—
Па
на
славу
се
и
не
зове
.
Разуме
се
нити
се
зову
нити
се
терају
гости
са
славе
.
Је
ли
тако
,
побратиме
?
вели
онај
и
пољуби
се
с
Калчом
.
—
Ее
!
Ашколс’н
за
тај
реч
!
вели
Калча
и
потапка
Непознатога
по
рамену
.
Убаво
си
,
море
,
збори
човек
!
Е
за
тај
реч
,
побратиме
,
да
се
чукнемо
и
испинемо
по
чашку
.
Окрени
гу
,
да
гу
видим
данце
.
Куцају
се
.
Окрећу
чаше
на
доле
,
а
данце
горе
.
—
Е
саг
те
признавам
за
побратима
!
—
Је
л
’
,
Ивко
,
а
како
му
оно
беше
име
?
запита
га
полако
Курјак
.
—
Главу
да
скрши
,
откуд
му
па
ја
да
знам
име
,
кад
га
ономатке
топрв
и
видо
’
!
С
вас
беше
дошеја
.
—
Неје
с
нас
дошаја
,
ама
ће
с
нас
да
иде
.
Чујеш
,
побратиме
,
седи
си
ти
туј
,
па
ће
’
заједно
,
дружески
ће
’
да
си
идемо
,
у
куп
.
—
Ама
тој
ве
ја
и
молим
,
вели
Ивко
;
да
си
идете
—
Ама
ми
ће
’
идемо
,
теке
викам
за
теб
’
ће
бидне
срамота
,
а
за
нас
,
да
кажеш
,
јок
!
вели
Калча
.
—
Од
сутра
се
не
познајемо
више
,
а
данас
ћемо
још
за
оно
наше
старо
пријатељство
да
останемо
,
а
Бог
нека
ти
суди
,
што
нас
обрука
!
вели
Курјак
.
—
Обрукасте
ви
мене
!
одговара
Ивко
.
—
Теб
’
ће
да
резили
чаршија
,
вели
Калча
,
а
ми
па
ће
’
смо
си
онија
стари
кардаши
!
Шта
ће
весели
Ивко
него
их
опет
остави
.
Паметнији
попушта
,
па
тако
и
он
.
Побеже
лепо
човек
из
своје
рођене
куће
у
чаршију
.
Он
у
чаршију
а
жена
у
род
,
а
кућу
оставили
што
се
каже
на
Бог-душу
.
Осташе
кардаши
и
опет
сами
.
Од
ћипровачког
ћилима
начинили
формалан
шатор
,
па
се
преселили
у
њега
.
Око
ово
доба
су
формално
узурпирали
сву
власт
и
сва
права
веселога
Ивка
,
чија
је
функција
као
домаћина
престала
.
И
кујна
,
и
подрум
,
и
ћилер
,
све
је
било
у
њиховим
рукама
.
Калча
је
изнео
пушку
и
фишеке
и
убијао
кокоши
,
а
Курјак
их
је
са
једним
реквирираним
шегртом
из
комшилука
чупао
и
навртао
на
ражањ
па
пекао
.
Сви
су
били
у
послу
.
Калча
их
је
само
за
кратко
време
(
и
то
с
њиховим
допуштењем
)
оставио
,
да
отрчи
часком
до
куће
.
Сетио
се
,
као
добар
домаћин
,
свога
Чапе
,
па
је
отишао
да
га
доведе
;
а
Чапа
ће
имати
три
дана
посла
по
авлији
!
—
„
Ако
ли
да
искочим
за
часак
до
дом
,
за
Чапу
?
Веће
трећи
дан
како
се
не
видомо
,
а
и
ви
га
не
видосте
,
та
да
га
доведем
.
А
,
ако
ли
?
“
пита
их
Калча
.
А
успут
ће
и
кога
још
позвати
на
славу
и
послаће
Цигане
,
ако
какве
сретне
успут
.
Кад
је
после
дошао
с
Чапом
,
сви
су
се
обрадовали
Чапи
и
поздравили
га
,
а
и
он
њих
на
свој
начин
,
то
јест
,
махањем
репом
;
а
после
је
одмах
Чапа
отишао
у
један
ћошак
,
где
је
било
огризина
,
и
задубио
се
у
посао
и
није
се
више
мешао
амо
.
После
подне
тога
трећега
дана
крене
се
Ивко
својој
кући
да
учини
и
овај
још
,
последњи
покушај
;
тврдо
решен
да
их
милом
а
у
крајњем
случају
и
силом
испрати
из
куће
и
скине
с
врата
.
А
било
је
већ
и
крајње
време
!
Јер
од
Хомерова
доба
није
ваљда
така
зулума
било
,
него
онда
у
Итаци
и
сад
у
Ивковој
кући
23
,
24
и
25
априла
.
Јер
кардаши
су
се
у
Ивковој
кући
разбашкарили
не
друкче
него
као
оно
негда
Пенелопини
просиоци
у
Улисовој
,
па
се
ти
синови
часте
!
И
да
је
за
Ивка
на
већу
бруку
ово
упоређење
—
Пенелопини
просиоци
су
се
бар
частили
за
одсутна
Улиса
,
па
то
и
које
како
;
али
ови
за
жива
и
присутна
Ивка
,
а
то
је
тек
она
брука
!
Стиже
и
уђе
у
своју
рођену
кућу
полако
и
обазриво
.
—
Охо
!
Здраво
,
побратиме
!
викнуше
они
испред
шатора
.
—
Зар
мени
слава
,
а
тебе
ни
откуд
.
Седи
,
побратиме
.
Раскомоти
се
као
код
своје
куће
!
рече
Смук
,
кога
тек
сад
беше
—
ама
онако
темељно
—
ухватило
пиће
.
А
Ивко
стао
,
па
их
гледа
.
—
Ама
,
људи
,
видесте
ли
чуда
,
где
ми
нема
жене
!
Одакле
идеш
,
побратиме
?
пита
га
Смук
.
—
Из
чаршију
си
дођо
?
вели
Ивко
.
—
А
кад
идеш
одатле
,
а
да
л
’
виде
,
Бога
ти
,
где
моју
жену
?
—
Па
она
си
седи
дом
,
како
једна
домаћица
од
ред
,
а
не
како
њојн
муж
,
како
ти
!
вели
Ивко
.
—
Па
где
је
,
кад
је
дома
?
пита
га
Смук
.
—
Па
код
своју
кућу
си
је
,
а
да
куде
ће
да
буде
?
—
А
чија
је
ово
кућа
,
бре
пезевенк
?
!
пита
га
Смук
,
а
шкрипи
зубима
,
јер
му
се
учини
да
Ивко
хоће
да
му
отме
кућу
.
—
Па
моја
си
је
,
моја
.
Што
мислиш
?
!
Салте
моја
,
ни
толко
—
и
показа
на
црно
испод
нокта
—
нема
у
Управу
Фондова
,
ни
па
код
Воскари
онија
.
—
Ама
зар
ово
твоја
кућа
?
чуди
се
Смук
.
Е
,
чусте
ли
људи
луда
човека
шта
збори
:
Његова
кућа
!
А
где
је
моја
?
—
Па
твоја
кућа
у
твој
сокак
.
—
Ама
три
дана
се
нисам
мако
из
куће
и
сад
он
да
ме
учи
која
је
моја
кућа
!
Е
,
мој
Ивко
,
мој
жалосни
побратиме
!
жали
га
Смук
.
Иди
,
иди
боље
,
па
се
испавај
.
Што
пијеш
,
кад
ти
шкоди
!
—
А
чији
је
ово
сокак
,
бре
?
—
Па
мој
си
је
сокак
!
вели
Ивко
.
—
Јес
’
,
јес
’
,
брате
,
твоја
кућа
,
твој
сокак
,
твој
град
,
твоја
и
Србија
.
Све
је
твоје
,
а
ми
немамо
ништа
!
Ни
ја
,
ни
Курјак
,
ни
Калча
,
нико
ништа
нема
,
само
је
богат
Ивко
,
јорганџија
.
А
ми
смо
бескућници
,
једни
гурбети
.
Ни
тај
Курјак
,
ни
тај
Калча
,
ни
нико
нема
ништа
само
...
—
Фала
,
Фала
,
побратиме
Ивко
...
које
смо
ми
то
од
тебе
дочекали
...
Хукну
Ивко
,
па
ућута
.
Стаде
се
шетати
по
авлији
неко
време
,
па
се
врати
као
да
се
нечему
срећно
сетио
.
—
Е
,
па
шала
беше
,
шала
де
!
—
Није
то
шала
!
С
мојом
кућом
не
дам
ја
нико
да
се
шали
!
То
није
за
шалу
.
—
Е
,
па
,
ете
,
признајем
;
твоја
си
је
кућа
,
салте
твоја
.
—
И
јесте
!
рече
одлучно
Смук
.
Моја
,
ја
како
!
И
убићу
свакога
,
ево
с
овом
пушком
,
ко
хоће
да
ми
је
отме
!
Твоја
кућа
!
Ваљда
си
ми
женин
брат
,
па
да
је
с
тобом
делим
!
рече
Смук
,
па
мету
пушку
преко
крила
.
—
Твоја
,
бре
брате
,
твоја
!
хуче
Ивко
.
А
ја
сам
си
салте
дошеја
да
ве
водим
код
мен
’
малко
.
Ела
те
,
извол’те
,
друство
!
Извол’те
,
поскокните
малко
до
мен
’
на
пијење
и
једење
!
—
Куда
?
питају
га
они
.
—
Код
моју
кућу
,
не
л
’
ви
реко
’
!
рече
Ивко
.
—
Па
да
идемо
!
рече
Калча
и
онај
.
—
Јок
,
јок
!
виче
Смук
.
Нисам
ја
ка
Ивко
.
Он
тера
госте
из
куће
,
а
ја
их
не
пуштам
.
Други
сам
ја
човек
.
Да
гинемо
,
бре
,
заједно
!
—
Сви
у
куп
да
гинемо
!
пристаје
Калча
.
—
Море
са
црном
земљом
ћу
да
га
сравним
и
саставим
,
шкрипи
Смук
зубима
,
ко
се
само
макне
одавде
.
Ту
да
останете
!
А
Ивко
нек
иде
,
није
,
вала
,
никад
ни
био
за
друштво
!
рече
Смук
презриво
.
—
Молим
те
,
побратиме
,
сал
'
за
један
реч
,
вели
Ивко
.
—
Ништа
нема
да
ме
молиш
.
Ја
те
не
терам
,
ка
ти
нас
,
али
госте
да
ми
не
преотимаш
,
ако
ти
је
глава
мила
,
вели
му
Смук
—
а
које
је
мени
доста
да
сам
ја
то
од
тебе
дочекао
после
толико
времена
нашега
дружеског
живовања
,
то
ја
,
побратиме
,
жалим
...
И
умрећу
,
умрећу
,
побратиме
,
а
то
ти
опростити
нећу
заиста
!
Калчо
,
сипај
у
чашу
,
домаћина
служиш
,
а
не
гуланфера
.
—
Хеее
,
побратиме
Ивчо
,
подсмева
му
се
Калча
,
на
тај
траг
зајац
нема
га
.
Виде
опет
Ивко
да
је
насео
,
и
да
му
,
што
кажу
,
тај
барут
није
упалио
,
па
их
остави
и
стаде
се
шетати
по
авлији
и
онако
скоро
блесасто
гледати
вашар
по
њој
.
И
сасвим
махинално
саже
се
и
диже
једну
сомотску
јаку
,
манжетну
и
парче
од
нечија
штапа
.
Окрете
се
и
погледа
све
и
виде
да
никоме
не
Фали
јака
.
Ко
ли
је
,
Боже
,
заборавио
ову
јаку
и
преломио
штап
?
питаше
се
у
себи
Ивко
.
Да
ли
је
оставио
јаку
,
кад
су
га
заустављали
или
избацивали
,
и
ко
је
сломио
штап
и
о
шта
га
је
сломио
,
ко
то
зна
!
Да
их
пита
,
не
вреди
;
ко
зна
шта
ће
му
одговорити
;
а
Бог
зна
да
ли
знају
и
да
ли
се
већ
и
сећају
свега
тога
.
То
ће
се
мучно
икад
дознати
,
а
тешко
да
ће
га
,
вала
,
и
оно
јарко
сунце
проказати
.
Тако
је
мислио
Ивко
,
шетајући
се
погружен
,
и
,
што
рекли
наши
стари
,
у
недоумјенију
.
Гледа
ону
сомотску
јаку
,
па
га
баш
би
срамота
од
онога
поганога
Јордана
,
који
и
данас
још
једнако
ради
око
тарабе
и
сеје
ладолеж
уз
тарабу
.
—
Побратиме
!
Ела
овам
’
при
нас
на
винце
.
Опрамо
и
чаше
,
да
се
поубаво
може
да
пије
.
—
Море
,
остав
’
ме
па
ти
!
—
Е
па
иди
,
иди
кад
си
реко
!
викнуше
сви
на
њ
.
—
Молим
ве
,
браћо
,
и
пријатељи
,
и
друство
!
Је
л
’
сте
кристијани
и
Срби
,
је
ли
сте
Турци
или
Татари
или
Зејбеци
;
каква
сте
вера
?
Излегајте
ми
из
кућу
,
тол’ко
ве
молим
!
—
Бре
,
бре
!
Гле
шта
збори
!
рече
Смук
и
испали
пушку
у
вис
.
А
од
кад
је
ово
твоја
кућа
?
—
Од
прекојучер
неје
,
вала
,
видим
веће
ни
моја
!
вели
Ивко
.
А
бре
,
брате
,
па
млого
је
!
—
Много
је
кад
бију
!
вели
новајлија
и
искапи
чашу
.
—
Ти
да
си
ћутиш
,
келешу
ниједан
!
—
плану
Ивко
,
а
после
се
опет
умири
,
узе
скромну
позитуру
и
настави
:
—
Идите
бре
,
зар
ви
се
неје
досадило
?
!
Па
стаде
на
прсте
да
ређа
:
Дођосте
,
седосте
,
писте
,
ручасте
и
па
писте
;
вечерасте
,
фруштуковасте
и
па
писте
;
спавасте
,
пуцасте
,
кокошке
ми
потепасте
,
чираци
ми
избисте
,
комшил’к
узбунисте
,
по
кућу
ми
тараф
тараф
начинисте
,
резил’к
ми
напрајисте
!
Па
што
јоште
искате
да
прајите
?
Је
ли
сте
кристијани
,
је
ли
душу
имате
?
!
Е
па
несам
си
ни
ја
Хаџи-
Михал
,
та
да
потеглим
тол’ки
арч
!
—
Јок
,
јок
!
викнуше
сви
.
Иди
ти
!
—
Ама
кој
да
иде
,
плану
Ивко
,
ја
ли
да
идем
?
!
Море
,
ће
’
да
искочите
,
па
све
ће
’
да
појете
.
Како
невесте
ће
’
искочите
,
сал
’
док
си
окнем
комшил’к
...
па
моји
момци
и
моји
чираци
,
таг
ћу
ве
видим
!
—
Кога
да
викнеш
?
!
кога
,
детенце
!
викну
Калча
.
Море
крв
ће
да
легне
,
како
код
Келе-
Кулу
у
старо
време
,
ако
је
баш
за
тој
.
Ћу
ве
потепам
сас
пушку
како
зајци
.
Ће
ти
се
разлети
перје
по
авлију
и
по
комшил’к
како
на
јаребицу
,
кад
ве
ја
сал
’
узмем
на
око
сас
овуј
пушку
.
—
Па
...
је
л
’
неће
’
да
искочите
?
—
Нећемо
.
—
Море
у
општину
ћу
ве
тужим
.
—
Хајде
за
пут
!
смеје
му
се
Калча
.
С
решето
ли
се
плаши
мечка
?
!
Хе-хе-е
!
На
тај
траг
зајац
нема
га
!
—
Леле
,
мајке
,
што
да
прајим
?
!
рече
Ивко
полазећи
.
Да
се
тужим
,
неће
ми
ники
верује
!
Пропадо
’
дибидуз
!
Пође
право
на
врата
и
стаде
се
шетати
испред
куће
и
мислити
.
—
Море
,
ком
да
казујем
моју
бруку
!
За
овој
имаше
ли
јоште
кад
год
у
свет
тужба
?
!
вели
Ивко
у
себи
,
па
се
врати
.
—
Море
,
је
ли
ће
’
да
ми
оставите
кућу
,
да
не
пуца
брука
и
од
мен
'
и
од
вас
?
!
—
Нећемо
,
овден
’
ће
останемо
!
вели
Калча
.
—
Овако
ве
молим
,
рече
Ивко
и
скину
капу
и
метну
је
пред
ноге
на
земљу
,
идите
си
дом
!
—
Море
,
какво
идење
ти
па
помињеш
?
викну
Калча
.
За
тој
ич
да
не
помињеш
,
Ивко
!
Оди
овај
ћошак
од
куће
там
’
што
је
,
да
неси
улегнуја
у
авлију
сас
тија
речи
,
зашто
ће
погинеш
;
мртвак
си
!
рече
Калча
силно
и
узе
пушку
од
Смука
.
—
Ама
зар
па
на
моју
славу
да
погинем
!
рече
жалосно
,
и
танким
гласом
,
па
сасвим
махинално
стаде
иза
ћошка
као
иза
неке
демаркационе
линије
.
Што
да
погинем
!
...
Одлазите
бре
!
—
У
књиге
ће
се
,
море
,
писује
и
чети
по
за
нас
:
како
је
убија
побратим
побратима
;
како
је
погинуја
домаћин
један
,
ете
,
на
славу
!
вели
Калча
још
силнијим
гласом
.
—
Да
погинем
!
стресе
се
Ивко
иза
ћошка
.
А
зашто
да
погинем
?
пита
се
сам
Ивко
.
—
Кој
га
је
убија
?
ће
питују
човеци
по
за
нас
.
Убија
га
је
,
ете
,
Калча
побратим
!
ће
рекну
друзи
.
А
зашто
га
је
убија
?
—
Убија
га
је
дек
’
се
срамуваја
од
друство
и
неје
држаја
славу
си
.
—
Ако
,
ако
,
ће
рекну
,
посветила
му
се
!
Неје
га
Калча
убија
,
слава
његова
га
је
убила
!
Зар
наши
стари
преди
нас
—
ће
рекну
они
—
пет
стотин
’
године
,
бре
брате
,
држаше
и
чуваше
славу
—
ем
у
онај
зулум
очуваше
гу
!
—
да
се
,
демек
,
разазнајемо
који
смо
од
време
Срби
,
а
несмо
ни
тија
Грци
,
ни
Цинцари
,
ни
па
Бугари
—
а
он
саг
зар
,
у
ову
слободију
,
па
да
гу
батисује
?
!
Ако
,
ако
!
И
требаше
такој
да
му
се
направи
!
ће
рекну
човеци
.
Неје
Калча
кабајет
!
Неје
Калча
убија
побратима
,
убија
је
куче
,
никакву
веру
је
убија
Калча
,
цврста
вера
!
заврши
највишим
гласом
,
па
закрвави
очима
и
зашкрипи
зубима
.
—
О
,
Свети
-Ђорђијо
,
вели
Ивко
који
је
иза
ћошка
све
ово
слушао
,
лупајући
се
у
груди
,
ти
ми
овој
све
напраји
;
а
саг
си
ћутиш
,
те
ме
не
курталисујеш
!
!
Што
сам
па
баксуз
,
та
ме
нигде
у
свет
нема
!
Што
да
чиним
,
ком
’
да
си
на
давију
идем
?
!
рече
па
пође
,
али
се
опет
врати
натраг
,
па
помоли
главу
иза
ћошка
.
—
И
јоште
последњи
пут
ве
молим
...
—
Ни
корак
на
куде
нас
да
неси
пошеја
—
викну
Калча
и
напери
пушку
—
зашто
си
саг
у
овај
час
мртвак
!
—
Докле
ће
се
карате
,
море
,
како
Цигани
!
чу
се
глас
Јордана
,
комшије
.
Што
је
овој
,
бре
брате
;
мало
ли
ви
би
два
дана
!
Ели
смо
у
Циганску
малу
,
та
тол’ко
викање
и
свађање
и
карање
!
Ја
сам
бре
пореска
глава
...
порез
плаћам
бре
,
двадесет
и
три
динара
!
...
Ивко
само
хукну
.
—
Е
па
сал
’
да
си
знајем
да
је
тако
...
Ааа
!
За
убивање
ли
је
?
—
Море
што
да
арчим
барут
џабе
.
Ће
натуткам
Чапу
на
теб
’
,
рече
Калча
и
потури
пушку
на
страну
.
Ништо
ме
убивају
путине
,
вели
Калча
,
свлачећи
ципеле
и
навлачећи
Ивкове
папуче
.
Море
,
ти
ће
’
топрв
по
саг
да
видиш
муку
од
нас
.
Зашто
мен
’
ми
саг
треба
да
сам
рахат
малко
!
—
Е
,
жене
киселе
,
рече
Ивко
,
полазећи
и
закопчавајући
капут
љутито
,
кад
виде
како
се
Калча
на
тенане
раскомоћује
,
кад
не
разбирате
човешки
,
а
ја
ћу
ве
питам
,
што
ће
’
прајите
,
кад
ви
дођу
девери
из
општину
.
Ако
је
сас
зор
,
е
па
и
ја
си
убавачко
умем
!
Уа-а-а
!
А
по
њега
!
осу
се
из
авлије
,
а
Калча
испали
пушку
за
Ивком
који
побеже
право
пут
општине
.
—
А
видосте
ли
куче
ниједно
,
како
се
срамује
од
наше
друство
?
!
Рђа
ниједна
!
псује
Калча
.
„
Уа-а-а
!
А
по
њега
!
“
чу
Ивко
како
се
ори
иза
њега
и
ако
је
прилично
поодмакао
од
куће
.
Пошавши
у
општину
,
застаде
мало
несрећни
Ивко
и
окрете
се
на
кућу
и
погледа
на
себе
,
као
да
се
јадник
хтеде
уверити
,
је
ли
то
његова
кућа
и
је
ли
то
он
,
Ивко
Мијалковић
,
јорганџија
.
Збунио
се
човек
,
па
не
зна
ни
шта
ради
од
чуда
што
га
је
снашло
.
Иђаше
тако
погружен
и
замишљен
право
општини
,
мислећи
у
себи
,
како
врагу
само
да
отпочне
своју
тужбу
;
а
да
таке
тужбе
није
било
—
да
домаћин
тужи
своје
госте
а
још
уз
то
и
побратиме
—
од
како
је
света
и
века
,
то
је
знао
Ивко
и
то
га
је
баш
највише
и
тиштало
.
Зато
је
ишао
кроз
улице
занет
у
мисли
,
кад
га
заустави
и
трже
из
мисли
неки
познаник
.
—
А
баш
добро
кад
те
видо
’
,
газда
-
Ивко
!
Извини
ме
,
ал
’
баш
нисам
мого
.
Нисам
ти
мого
доћи
на
славу
...
знаш
како
је
...
посо
...
а
нисам
ни
био
овде
—
вели
онај
.
Па
...
Немој
да
се
љутиш
,
или
да
ми
нешто
замериш
!
—
Ич
се
не
брините
.
Нема
љутење
.
Знавамо
се
де
...
имаја
си
послу
,
брате
,
е
де
,
знам
како
је
!
рече
Ивко
,
извлачећи
руку
из
онога
руке
и
хоће
да
пође
.
—
А
до
године
ја
ћу
то
већ
,
надам
се
,
поправити
.
Боже
здравља
!
Па
кад
ли
ти
се
до
године
набијемо
у
кућу
!
Леле
,
мајко
и
девет
отаца
,
што
ћемо
да
се
наплатимо
за
ово
што
си
ове
године
тако
јефтино
прошао
!
Море
,
па
ћеш
да
нас
се
ратосиљаш
!
смеје
се
онај
и
тресе
преплашеног
и
смрзнутог
Ивка
,
да
се
и
он
смеје
.
—
Извол’те
,
брате
,
извол’те
!
прошапта
Ивко
.
Мен
'
ће
да
ми
мило
бидне
.
—
Па
кад
ти
се
набијемо
у
кућу
—
слушаш
ли
,
море
,
ти
—
неће
те
,
вала
,
ни
сва
три
дана
окрпити
!
Знаш
ме
,
фала
Богу
,
да
сам
весељак
,
па
кад
заседнем
,
а
ја
онда
не
знам
шта
је
доста
!
Ха-ха
!
смеје
се
и
тресе
Ивка
,
да
се
и
овај
смеје
.
А
што
си
се
,
море
,
смрзо
,
што
си
кисео
?
!
А
,
море
?
—
Ама
ништо
,
брате
,
викам
,
ће
’
да
ми
поцепате
капут
