Доћиће
ти
момче
,
па
гледај
шта
ћеш
с
њим
—
рече
ага
и
изиђе
.
Тоска
изиђе
из
града
и
дође
у
хан
.
Кад
би
после
подне
,
његов
побратим
Рустем
дође
и
рече
му
:
—
Данас
ћемо
имати
крваво
вече
.
Ага
Тоска
остави
чибук
и
скочи
с
миндерлука
као
опарен
.
—
Биће
крви
више
но
икад
,
додаде
Рустем
.
—
Каква
крв
?
!
—
упита
Тоска
потресеним
гласом
.
—
Велики
број
заточеника
извешће
се
из
града
и
набити
на
коље
.
Тоски
се
подсекоше
и
руке
и
ноге
.
Он
побледе
и
немо
посматраше
побратима
.
—
Имаш
ли
пара
?
—
упитаће
он
Рустема
пошто
се
мало
поврати
.
—
Имам
.
.
Колико
ти
треба
?
—
500
цекина
.
—
Што
ти
треба
?
—
Не
питај
.
—
Кад
ти
треба
?
—
Сад
одмах
.
Рустем
изиђе
из
одаје
,
и
мало
доцније
врати
се
и
изброја
новац
.
Тоска
узе
новац
,
стрпа
у
кесу
,
спреми
се
и
оде
у
град
.
Пријави
се
Скопљаку
и
би
примљен
.
Тоска
се
превари
.
Не
помогоше
му
ни
речи
ни
злато
,
и
он
тек
сад
виде
шта
вреди
глава
игуманова
.
Изашав
из
собе
пашине
,
беше
блед
као
крпа
.
Зима
га
обузе
и
он
дрхташе
целом
снагом
.
Кад
изиђе
из
дворца
,
умота
главу
шалом
,
наби
капуљачу
и
изиђе
из
града
.
Колац
Беше
првих
дана
Јануара
1815
...
Београд
тужно
изгледаше
.
Цела
околина
покривена
снегом
.
Час
по
час
спустила
би
се
густа
магла
и
притисла
цео
хоризонат
.
Обнажена
дрвета
,
окићена
ињем
,
и
кровови
високих
кућа
губљаху
се
у
густој
магли
.
Беше
овладала
мртва
тишина
.
Улице
готово
опустиле
.
Кад
и
кад
по
која
људска
прилика
промакне
кроз
густу
маглу
,
и
ишчезе
брзо
као
авет
.
Подне
беше
превалило
.
.
Густа
магла
поступно
се
разбијаше
и
дизаше
.
Околина
се
рашчишћаваше
,
а
небо
облацима
заодеваше
.
Само
ниско
на
западу
плављаше
се
дуга
а
узана
пруга
.
Сунце
се
спусти
у
ово
плаветнило
небесно
и
обасја
целу
околину
.
У
овом
тренутку
,
један
човек
,
заогрнут
кабаницом
,
а
са
главом
добро
умотаном
изиђе
из
града
,
журно
хитајући
Стамбол-Капији
.
Кад
и
кад
осврнуо
би
се
,
надкрилио
чело
руком
и
погледао
у
правцу
града
.
Кад
беше
близу
капије
,
стаде
и
осврну
се
.
Беше
спазио
нешто
страшно
,
и
стресе
се
.
Многобројне
црне
тачке
покуљаше
из
градске
капије
.
Кретање
им
беше
у
правцу
Стамбол
Капије
.
Мало
за
тим
,
зачу
се
нека
граја
,
а
кроз
грају
пробијаше
писак
и
јаук
.
Човек
стајаше
непомично
и
посматраше
.
Крв
у
жилама
следи
му
се
.
Једва
држећи
се
на
ногама
дође
до
бедема
и
приби
се
уз
један
угао
.
Маса
света
изиђе
из
града
,
примичући
се
нагло
Стамбол-Капији
.
То
беше
пратња
,
пуна
грозе
,
страхоте
и
туге
.
Напред
на
белцу
,
јахаше
Скопљак—паша
,
а
лево
до
њега
помоћник
му
Ђаја
.
За
њима
ступаше
вод
низама
,
а
за
овима
до
стотину
бледих
,
испијених
и
погружених
људских
прилика
.
На
ногама
им
беху
негве
,
о
врату
ланци
,
а
на
рамену
сваког
по
оштар
колац
.
Позади
и
са
стране
ових
бедника
беху
густи
редови
низама
.
За
овом
пратњом
јурила
је
бесно
велика
маса
света
.
Гола
и
изнемогла
наваљиваше
да
пробије
редове
низама
и
да
допре
до
заточника
.
Ваздух
се
проламаше
од
писке
и
јаука
.
Војници
,
ударајући
је
ногом
и
кундаком
,
одбијаху
је
даље
од
редова
.
Људи
,
жене
,
деца
,
ломљаху
се
једно
преко
друго
,
падаху
,
устајаху
и
опет
бесомучно
јураху
напред
.
Пратња
стиже
пред
Стамбол-Капију
и
заустави
се
.
Низами
се
размакоше
и
образоваше
кару
.
Заточници
остадоше
у
средини
Један
вод
низама
остави
оружје
и
обарајући
на
земљу
једног
по
једног
заточника
,
скидаше
им
негве
.
Дође
ред
на
једног
младића
.
Джелати
му
приступише
,
шчепаше
га
,
оборише
на
земљу
и
скидоше
негве
.
Младић
се
диже
и
држећи
колац
у
руци
,
подиже
главу
к
небу
и
показа
сву
красоту
своју
.
У
тај
мах
једна
старица
,
са
разбарушеном
косом
,
наричући
из
свег
грла
,
продре
кроз
кару
,
и
с
раширеним
рукама
паде
младићу
око
врата
.
Један
од
низама
полети
и
шчепа
је
за
рамена
.
—
Пусти
је
!
—
чу
се
глас
.
Војник
се
обазре
и
спази
иза
каре
једног
Турчина
,
омалена
,
бела
лица
и
седе
браде
.
—
Пусти
је
!
.
.
Мати
му
је
—
рече
старац
потресеним
гласом
.
Војник
је
пусти
.
—
Авакуме
,
чедо
моје
!
—
зацвиле
мати
грлећи
и
сузама
квасећи
младића
...
Не
гини
,
сине
,
тако
ти
хране
моје
!
.
.
Бог
види
невоље
твоје
.
Опростиће
ти
.
Потурчи
се
,
сине
;
потурчи
се
,
моја
десна
руко
!
Младић
,
пун
поноса
,
пун
красоте
и
питомине
,
загрли
матер
и
небројено
пута
пољуби
.
По
том
диже
очи
к
небу
,
и
умиљатим
гласом
,
што
потресаше
до
дна
душе
,
запева
из
свег
грла
:
„
Мајко
моја
,
на
млеку
ти
хвала
!
„
Брзо
ћеш
се
обрадоват
’
сину
.
„
Кад
пред
лицем
Бога
изиђемо
!
“
Онај
омалени
Турчин
уђе
у
кару
,
приступи
младићу
и
са
дрхтавим
гласом
рече
:
—
Сине
...
добри
сине
!
Послушај
матер
.
Бог
ће
ти
опростити
.
То
беше
Асан
ага
Тоска
.
Младић
погледа
охоло
Турчина
и
са
пуно
смелости
запева
:
„
Нема
вјере
боље
од
ришћанске
,
„
Срб
је
Христов
,
радује
се
смрти
,
„
Чин
’
те
,
Турци
,
што
је
вама
драго
!
“
Тако
се
припремаше
за
смрт
Авакум
,
ђак
игумана
Пајсија
!
Сунце
зађе
,
а
месец
изиђе
.
Беше
крвар
и
крвавим
руменилом
обасу
снежни
покров
.
Низами
потераше
заточнике
уз
бедем
.
Джелати
их
примише
и
послу
приступише
.
Ужасан
јаук
разлеже
се
по
околини
.
Цела
маса
света
,
што
допрати
заточнике
,
паде
к
земљи
и
покри
лице
рукама
.
Заточници
полетеше
један
другом
у
загрљаје
,
и
квасећи
сузама
друг
друга
,
љубљаху
се
и
праштаху
.
Ага
Тоска
остави
бедем
,
прође
кроз
капију
,
пође
мало
напред
,
по
том
стаде
и
осврте
се
.
У
тај
мах
диже
се
први
колац
.
Нека
људска
прилика
,
у
црној
ризи
,
сувоњава
,
са
кратком
проседом
брадом
,
залепрша
се
на
коцу
!
Тоска
познаде
игумана
Пајсија
.
Виде
га
страшна
и
ужасна
.
Коса
му
беше
разбарушена
,
очи
крваве
,
искрљештене
,
готово
испале
;
уста
разјапљена
а
језик
испао
.
Тоска
се
стресе
.
Несвест
га
спопаде
,
поведе
се
и
у
мало
што
се
не
стропошта
.
У
близини
беше
неко
дрво
.
Тоска
скрену
с
пута
,
посрћући
дође
до
дрвета
,
и
скрстивши
руке
на
њему
,
обори
главу
и
ту
оста
.
Джелати
наставише
посао
и
окончаше
га
у
неко
доба
ноћи
.
КЊИГА
ПЕТА
ЂЕНАДИЈЕ
Квасац
1815
.
Жарку
оста
да
бира
:
или
да
задовољи
Латифа
или
да
раскине
са
својим
положајем
.
То
беше
почетак
борбе
,
којој
се
крај
не
могаше
назрети
.
Он
осећаше
како
нешто
губи
,
и
како
му
то
што
губи
раздире
срце
у
недрима
.
Борити
се
за
јабуку
тако
силно
и
ватрено
,
па
сад
допустити
другоме
да
је
узабере
,
—
то
беше
нож
,
који
му
срце
пробадаше
.
Млади
кмет
реши
се
на
коју
ће
страну
.
Чим
се
беше
повратио
из
Чачка
,
отправи
матер
у
Самаиле
,
своме
стрицу
,
а
он
оста
и
спреми
се
да
поведе
рат
.
Протече
већ
недеља
дана
,
а
ништа
се
не
деси
,
што
би
му
наговештавало
извршење
Латифове
намере
.
Чињаше
му
се
,
да
ће
се
све
свршити
на
оној
ватри
,
што
је
претрпе
у
Чачку
.
Он
се
мало
умири
и
предаде
домаћим
пословима
.
Једног
вечера
,
кад
већ
намераваше
лећи
,
закуца
неко
на
вратима
.
То
беше
Тоска
.
Прва
му
реч
беше
:
—
Сине
,
Бошко
је
спасен
!
—
Спасен
!
—
понови
млади
кмет
радосно
и
понуди
агу
да
седне
.
Поседаше
.
—
Јест
,
сине
.
.
Спасен
је
,
али
мало
потеже
.
Жарко
утаја
дисање
.
—
Хоће
Скопљак
замену
—
рече
ага
после
краће
почивке
.
—
Шта
хоће
?
—
Замену
...
сестру
његову
—
промуца
ага
.
Жарку
се
окрете
соба
.
Уснице
му
задрхташе
,
а
лице
побледи
.
—
Тако
ти
је
,
сине
...
.
Остаје
нам
да
бирамо
:
или
Спасенију
у
град
или
Бошка
на
колац
.
Жарко
подиже
руком
косу
и
скочи
.
—
Шта
хоће
ти
злотвори
?
!
—
рече
он
громким
гласом
и
поче
као
фурија
ходати
по
соби
.
—
Утишај
се
,
сине
,
утишај
!
—
поче
га
блажити
ага
.
Млади
кмет
беше
згранут
.
Бледило
ишчезе
,
а
пламен
га
обузе
.
Из
очију
му
севаху
муње
,
а
из
уста
сипаше
огањ
.
—
Утишај
се
,
сине
—
рећи
ће
поново
ага
,
видећи
га
тако
узбуђена
.
—
Е
,
не
дам
је
,
ага
,
док
ми
је
главе
на
раменима
!
—
цикну
кмет
и
зграби
пиштољ
са
зида
...
Ово
ће
им
судити
!
—
Лакше
,
сине
,
лакше
—
рече
ага
,
па
се
диже
и
приђе
да
га
утиша
...
Није
то
тако
опасно
.
Неће
Спасенија
њихова
бити
...
Умири
се
,
сине
,
умири
.
—
Како
да
мирујем
,
добри
ага
?
—
А
зар
је
баш
твоја
Спасенија
?
Ове
последње
речи
поразише
младога
кмета
.
Он
метну
руку
на
чело
и
обори
главу
.
—
Стрпљење
,
сине
...
Можда
она
има
пречег
од
тебе
?
Жарко
се
прену
,
чудновато
погледа
у
агу
и
потајно
уздахну
.
Оно
„
Можда
има
пречег
од
тебе
“
растроји
му
сву
душу
.
—
Брат
јој
је
у
опасности
.
Треба
га
спасавати
,
и
то
што
пре
,
јер
га
колац
чека
.
—
Ага
.
.
добри
ага
!
—
рече
Жарко
потресеним
гласом
и
метну
обе
руке
на
рамена
Тоскина
...
Спасавајмо
једно
,
али
не
упропашћавајмо
друго
!
—
Чуј
,
сине
—
рећи
ће
ага
милостиво
...
Само
мене
послушај
,
па
је
неће
ни
глава
заболети
.
Веруј
Тоски
.
Знаш
како
веле
наши
:
Робом
икад
,
гробом
никад
.
Остане
ли
у
селу
,
пропашће
и
она
и
Бошко
.
Сети
се
,
сине
,
Латифа
.
—
Па
шта
да
радимо
ага
?
—
Што
буде
најбоље
,
сине
.
—
Говори
...
Чинићу
све
што
кажеш
.
—
Је
ли
тако
,
сине
?
—
Тако
,
ага
.
—
Онда
чуј
шта
ћу
ти
рећи
...
Рекао
сам
Ћаји
,
да
ћеш
се
...
Ага
не
доврши
,
јер
у
тај
мах
залупа
реза
на
вратима
.
Млади
кмет
истрча
из
одаје
,
те
право
на
врата
.
—
Ко
је
?
—
упитаће
он
.
—
Ја
сам
...
Отварај
брзо
!
Жарко
познаде
глас
сироте
Милице
,
коју
Бошко
беше
некада
спасао
са
децом
.
Овој
сиротици
беше
уступио
кућу
Михаила
Глигоријовића
,
брата
Хаџи
Проданова
,
где
она
уз
припомоћ
његову
живљаше
са
својом
децом
.
—
Шта
је
?
—
упитаће
кмет
нестрпљиво
.
—
Не
питај
,
већ
отварај
—
рече
жена
преплашеним
гласом
.
У
том
Тоска
изиђе
из
одаје
.
—
Говори
!
.
.
Шта
је
?
—
упита
је
поново
кмет
.
—
Хајдуци
!
...
Опколили
Манојлову
кућу
.
.
Неће
добро
бити
...
У
помоћ
што
пре
!
—
рече
жена
испрекиданим
гласом
.
—
То
је
онај
зликовац
из
Чачка
!
—
рече
кмет
живо
,
и
пренеражено
погледа
у
агу
.
—
Латиф
!
—
одговори
кратко
Тоска
.
—
Колико
си
повео
момака
?
—
упитаће
кмет
.
—
Двојицу
.
—
И
моја
два
...
четворица
,
ја
и
ти
,
свега
шесторица
—
рече
Жарко
,
па
излети
на
двориште
и
сазва
момке
.
Шест
оружаних
људи
изиђоше
на
улицу
и
распоредише
се
.
Ага
,
са
још
двојицом
,
имађаше
да
заузме
вратнице
,
а
Жарко
,
са
осталима
,
оде
побочном
улицом
,
заобиђе
две-три
куће
у
близини
и
дође
до
ограде
,
што
беше
између
њиве
и
воћњака
.
Ту
застаде
и
проматраше
.
Не
би
за
дуго
,
а
две-три
људске
прилике
,
прикривене
између
стаја
,
искрснуше
и
упутише
,
се
на
задња
врата
Манојлова
дома
.
То
беху
момци
Латифови
.
Млади
кмет
притаји
дисање
и
вребаше
их
са
запетим
пиштољима
.
Три
Латифова
момка
заузеше
врата
.
Мало
за
тим
,
појави
се
и
четврти
.
Овај
ношаше
у
рукама
нешто
дугачко
,
налик
на
ћускију
.
Кад
ститке
к
вратима
,
подвуче
један
крај
ћускије
,
а
други
стаде
прегибати
к
земљи
.
Врата
почеше
пуцкарати
.
Кмет
и
оба
му
момка
обазриво
прекорачише
врљике
,
сакрише
се
иза
кошаре
и
узеше
зликовце
на
око
.
У
који
се
мах
врата
извалише
и
треснуше
о
земљу
,
у
тај
мах
севнуше
три
ватре
и
одјекнуше
селом
три
пуцња
.
Жарко
полети
напред
.
Кад
стиже
до
изваљених
врата
,
спази
два
зликовца
оборена
на
земљу
.
Ага
Тоска
чу
пуцањ
,
јурну
на
вратнице
и
улети
у
двориште
.
—
Побегоше
!
—
чу
се
глас
.
Два
Латифова
момка
прескочише
ограду
и
загребоше
преко
суседног
дворишта
,
—
У
потеру
!
—
повика
Тоска
и
опали
пиштољ
за
зликовцима
.
Жарко
уђе
у
кућу
и
чу
писку
.
Кад
дође
до
једних
врата
,
спази
кроз
пукотину
неку
слабу
светлост
.
Он
се
наже
и
навири
.
Станица
и
Спасенија
,
прибијени
уз
један
угао
,
стајаху
и
цептијаху
од
страха
.
Жарко
се
реши
,
отвори
врата
,
уђе
у
одају
,
осветљену
једним
жишком
,
и
повика
:
—
Не
бојте
се
!
.
.
Спасене
сте
!
Као
да
их
гуја
ошину
,
тако
цикнуше
мати
и
кћи
кад
видеше
сина
Павлова
.
—
Милост
,
кмете
,
милост
!
—
зацвилеше
оне
и
падоше
на
колена
.
—
Не
бојте
,
се
добре
душе
!
—
рече
кмет
благо
.
—
Милост
...
милост
!
—
процвилеше
поново
мати
и
кћи
.
—
Ах
!
—
узвикну
Жарко
,
па
се
шчепа
обема
рукама
за
косе
и
обори
главу
.
У
том
стиже
Тоска
.
Мати
и
кћи
устадоше
и
полетеше
му
на
сусрет
.
—
Не
бојте
се
!
—
рече
ага
и
пружи
им
руке
.
—
Милост
,
ага
,
милост
!
—
цикнуше
женске
,
кријући
лице
од
младога
кмета
.
Ага
разумеле
ово
,
и
тешећи
их
рече
:
—
Не
бојте
се
!
...
Жарко
вас
је
спасао
од
зликоваца
.
Он
вам
је
први
добротвор
.
Он
вас
је
чувао
и
ода
зла
бранио
.
Он
вам
је
сваку
помоћ
указивао
.
То
рече
Тоска
,
па
им
исприча
све
што
је
било
.
Мати
и
кћи
једва
се
држаху
на
ногама
.
Дрхташе
им
сваки
мишић
,
као
да
их
грозница
беше
спопала
.
Гутале
су
сваку
реч
агину
,
а
ове
речи
беху
тако
благе
,
да
их
поступно
повратише
и
умирише
.
За
све
време
млади
кмет
стајаше
као
статуа
с
обореном
главом
,
борећи
се
с
црним
успоменама
,
што
му
у
овом
тренутку
искрснуше
у
свести
.
—
Снахо
—
рећи
ће
Тоска
старици
,
пошто
је
виде
мало
умирену
.
—
Овде
не
смете
зору
дочекати
.
Опасност
вам
велика
прети
.
Ми
ћемо
се
постарати
за
добро
ваше
.
—
А
куд
знамо
,
честити
ага
?
—
једва
промуца
старица
.
—
У
Београд
,
снахо
...
у
Београд
да
загрлиш
Бошка
.
—
одговори
ага
.
У
тај
мах
Жарко
диже
главу
и
са
свим
случајно
спази
дивотно
лице
Спасенијино
.
Нека
ужасна
струја
пројури
му
кроз
цело
тело
.
Он
задрхта
и
брзо
скрену
поглед
у
страну
.
Ага
Тоска
приђе
и
рече
му
:
—
Хоћеш
ли
ме
послушати
?
Жарко
га
збуњено
погледа
.
—
Да
учиниш
све
како
ти
кажем
?
—
Хоћу
—
једва
промуца
кмет
.
—
Добро
.
.
Похитај
што
пре
у
Београд
.
—
Што
ћу
тамо
?
—
Зове
те
Ђаја
.
—
Што
?
—
Да
те
бегом
начини
.
—
Што
ће
ми
бегство
?
—
Да
спасеш
невољнике
.
—
Како
?
—
Кад
дођеш
у
Београд
,
дознаћеш
.
Кмет
занеме
као
стена
.
На
један
час
доцније
,
кућа
Манојла
Прокића
поново
опусти
.
Жарко
испрати
ага-Тоску
,
Станицу
и
Спасенију
и
врати
се
дома
.
Беше
сам
.
Као
оно
челе
,
кад
их
ко
дирне
,
тако
се
узрујаше
мисли
у
души
његовој
.
Силна
бура
потресаше
га
из
темеља
,
и
не
даде
му
мира
ни
за
тренутак
.
Тек
што
би
сео
,
нешто
би
га
жацнуло
по
сред
срца
,
и
он
би
скочио
и
као
помаман
по
соби
ходао
.
Беше
пун
гнева
.
Час
га
обузимаше
ватра
,
час
студ
и
грозничава
дрхтавица
.
...
.
Свршено
је
!
—
говораше
он
у
себи
,
ходајући
по
соби
узнемирено
.
—
Натраг
се
нити
може
,
нити
хоћу
.
Зар
да
допустим
да
буде
плен
грабљивих
зверова
?
Ах
!
...
та
ја
је
морам
спасти
,
ма
веру
променио
.
Заложићу
се
сав
за
њу
.
Нека
се
разори
ово
огњиште
,
не
треба
ми
више
!
Нека
се
расточи
све
благо
,
што
ми
од
оца
остаде
!
Нека
све
оде
у
понор
,
нека
се
све
сурва
у
бездан
!
Душа
моја
покоја
тражи
.
Кућа
Манојлова
обесвећена
је
,
и
ја
је
морам
осветити
.
Част
је
светија
од
огњишта
,
а
дужност
преча
од
родитеља
!
Жарко
осети
умор
,
седе
на
праг
дома
свог
и
утону
у
море
,
пуно
очајања
и
страхоте
.
По
том
се
диже
,
изиђе
из
куће
,
попе
се
на
доксат
и
седе
.
У
околини
мртва
тишина
.
Хладан
ветар
шибаше
га
,
а
он
и
не
осећаше
.
У
души
му
беше
борба
и
он
се
ломљаше
као
лађа
,
кад
је
сподбију
ветрови
са
свих
страна
.
...
.
Јест
,
и
ја
сам
син
народа
овог
—
настави
он
.
У
њему
сам
поникао
,
нека
у
њему
и
ишчезнем
.
Његове
невоље
и
моје
су
невоље
,
његова
срећа
и
моја
је
срећа
.
Проклетство
народно
нека
се
скине
са
душе
моје
.
Блажени
су
они
,
које
народ
благосиља
.
Путеви
што
воде
к
њему
,
најчистији
су
и
најсветији
.
Срећни
су
они
,
који
њима
следују
.
Глас
народа
нека
ми
од
сад
буде
света
заповест
.
Благослов
његов
излиће
се
на
душу
моју
,
и
ја
ћу
бити
срећан
и
задовољан
...
Тако
Жарко
,
па
се
диже
,
врати
се
у
одају
,
дође
пред
икону
,
стаде
,
склопи
руке
и
поче
се
молити
.
И
кад
сврши
молитву
,
умор
га
савлада
.
Он
се
диже
,
приђе
постељи
,
наслони
главу
на
јастук
и
заспа
.
У
тамници
Град
београдски
пун
је
тамница
.
„
Тамница
је
кућа
необична
.
“
То
је
гроб
,
који
прождире
и
душу
и
тело
.
То
је
рака
у
којој
мртваци
живе
.
У
њој
има
светлости
,
али
не
да
вас
озари
,
већ
да
вам
пркоси
јадима
и
невољама
;
у
њој
има
и
ваздуха
,
али
не
да
вас
крепи
,
већ
да
вам
душу
трује
.
Сва
добра
која
вам
пружа
,
потичу
из
злобе
и
пакости
.
У
времену
о
коме
причамо
,
тамнице
београдског
града
беху
пуне
живих
мртваца
.
Кад
се
Горњи
Град
прође
и
скрене
десно
,
доћи
ће
се
до
једне
капије
,
од
које
воде
два
пута
:
један
лево
,
поред
цркве
Ружице
;
други
десно
,
ка
градском
пољу
.
На
овом
другом
путу
налазе
се
у
кратким
растојањима
три
капије
,
од
којих
је
средња
Зиндан-Капија
.
Лево
и
десно
од
ове
капије
налазе
се
дубоки
шанчеви
,
ограђени
са
свију
страна
високим
и
непробојним
зидинама
.
Из
дубине
ових
шанчева
,
а
уза
саме
бокове
Зиндан-Капије
,
дижу
се
две
високе
куле
,
од
којих
свака
има
по
три
спрата
тамница
.
Свршетком
14
.
и
почетком
15
.
ове
тамнице
беху
пуне
.
Кроз
једне
вратнице
,
у
зиду
до
капије
улази
се
у
тесан
и
мрачан
ходник
,
а
одатле
степеницама
силази
се
у
горњу
,
по
том
у
средњу
и
најзад
у
доњу
тамницу
.
У
доњој
тамници
,
дугачкој
и
широкој
неколико
стопа
,
беху
у
ово
доба
три
роба
:
један
старац
и
два
младића
.
Тамница
беше
нешто
богатија
од
гробнице
.
У
једном
крају
креветац
од
неколико
дасака
,
и
на
њему
мало
сламе
;
у
другом
једна
поличица
и
на
овој
два-три
комада
црна
хлеба
,
један
жижак
,
један
дрвен
солир
,
једна
бритвица
,
и
један
суд
с
водом
.
Не
далеко
од
поличице
беху
три
повелика
камена
,
што
заточницима
служаху
место
столица
.
Један
прозорчић
,
отворен
при
самом
поду
тавнице
,
споља
разведен
,
гвожђем
окован
,
пропушташе
слабу
светлост
из
дубине
шанца
.
Требаше
дуже
у
тамници
остати
,
да
би
се
предмети
могли
распознати
.
Мало
слободе
,
мало
и
светлости
!
Тамница
је
судар
злобе
са
милосрђем
.
Злоба
тражи
мањи
прозор
,
милосрђе
више
светлости
.
Дати
заточницима
више
светлости
,
а
не
дати
им
да
из
тамнице
умакну
,
—
то
су
две
супротности
,
које
беше
измирила
рука
неимарева
.
Она
је
малени
прозорчић
с
поља
развела
,
и
тиме
заточницима
два
добра
дала
:
више
светлости
и
већи
видокруг
.
Још
да
не
беше
дубока
шанца
и
висока
бедема
,
милосрђе
би
могло
ликовати
!
Заточницима
у
кулама
Зиндан-Капије
беше
надзорник
неки
Омер
.
То
беше
човек
у
годинама
:
крупан
,
оштра
погледа
,
великих
обрва
,
дугих
црних
бркова
,
а
осредње
браде
.
Беше
један
од
оних
типова
,
који
су
својствени
тамничарима
.
У
осталом
,
ова
строгост
,
што
се
огледаше
на
Омерову
лицу
,
не
беше
ни
у
колико
знак
грубе
и
паклене
душе
.
Заточници
,
којима
тамница
беше
мучна
и
тешка
,
не
имађаху
разлога
да
мрзе
тамничара
.
Оних
дана
,
кад
обест
Сулејманова
кићаше
бедеме
градске
,
један
човек
прође
Горњи
Град
и
упути
се
Зиндан-Капији
.
Пред
капијом
беше
Омер
.
—
Ко
је
овде
тамничар
?
—
упитаће
непознати
.
—
Ја
—
беше
одговор
.
Непознати
приђе
Омеру
и
рече
му
нешто
на
ухо
.
Омер
уведе
човека
у
одају
,
узе
кључеве
,
изиђе
,
дође
до
једних
вратанца
,
отвори
их
,
уђе
у
кулу
,
сиђе
низ
мрачне
степенице
,
отвори
друга
вратанца
,
сиђе
низ
друге
степенице
,
отвори
трећа
вратанца
и
рече
:
—
Старче
!
Један
омалени
и
погрбљени
старац
помоли
главу
и
изиђе
из
тамнце
.
То
беше
отац
Ђенадије
,
духовник
манастира
Благовештења
.
После
пораза
у
Небош-Планини
,
овај
осамљени
старац
,
не
знајући
куд
ће
ни
шта
ће
,
луташе
по
околини
манастирској
,
тражећи
два
добра
своја
:
сина
и
манастир
.
За
сином
тужаше
,
за
светињом
очајаваше
.
Срце
га
је
вукло
светом
храму
Божјем
,
у
коме
век
проведе
.
Спазивши
из
даљине
кулу
манастирску
,
старац
задрхта
и
сузе
проли
.
Он
се
помоли
Богу
и
готово
нехотице
пође
напред
.
Зидине
манастирске
забелеше
се
,
и
он
се
осети
срећан
.
У
околини
не
примећаваше
никога
.
Све
беше
пусто
и
немо
.
Старац
пође
напред
,
не
одвајајући
ока
са
куле
манастирске
.
Беше
већ
сишао
с
косе
и
упутио
се
стазом
што
вођаше
манастиру
.
Требаше
му
још
да
скрене
десно
,
да
обиђе
један
луг
,
па
да
до
темеља
види
манастир
.
Но
у
ком
тренутку
беше
појмио
да
скрене
десно
,
неколико
људи
излетише
из
луга
и
зграбише
га
за
рамена
.
Старац
се
осврте
и
виде
Турке
.
Беше
пао
у
живу
клопку
.
Турци
га
везаше
и
предадоше
Ћор-Зуки
,
а
овај
га
са
осталим
робљем
испрати
у
Београд
.
Тако
допаде
тамнице
овај
старац
,
који
,
служећи
Богу
четрдесет
година
,
не
беше
ни
мрава
згазио
!
Једина
му
још
утеха
беше
што
га
саставише
са
Стојаном
и
Бошком
,
које
Ашин-бег
пороби
и
у
Београд
доведе
.
Омер
изведе
Ђенадија
из
куле
и
уведе
у
своју
одају
.
Непознати
приђе
старцу
,
загледа
се
добро
у
њ
и
рече
:
—
Духовниче
!
...
Познајеш
ли
ме
?
—
Не
,
добри
човече
.
—
Ти
имаш
сина
?
—
И
посинка
—
додаде
старац
изнемогло
.
—
Они
су
заједно
с
тобом
?
Ђенадије
климну
главом
.
—
Нека
,
старче
...
Ту
им
је
још
и
добро
...
Онамо
је
зло
!
—
рече
непознати
и
пружи
руку
у
правцу
бедема
градских
.
Старац
уздахну
и
обори
главу
.
—
Духовниче
!
—
рече
непознати
.
Ђенадије
подиже
главу
.
—
Зар
ме
не
познајеш
?
—
Не
,
добри
човече
—
одговори
старац
слабим
гласом
.
—
Не
мари
ништа
.
Могу
људи
бити
пријатељи
и
кад
се
не
познају
...
.
Ти
знаш
Ага-Тоску
?
Ово
име
таче
старца
у
душу
.
Он
задрхта
од
радости
и
потресеним
гласом
рече
:
—
Тоска
!
...
—
Ја
сам
Рустем
,
његов
побратим
.
Дођох
,
да
те
у
име
његово
посаветујем
.
Стар
си
,
духовник
си
,
али
опрости
;
данас
другчије
не
бива
.
—
Хвала
ти
,
добри
човече
!
—
рече
Ђенадије
дрхтавим
гласом
.
—
Савет
је
потежи
,
али
ти
је
невоља
још
тежа
.
Није
лако
мењати
веру
,
али
у
невољи
Бог
прашта
.
Ове
речи
потресоше
старца
.
Брада
му
задрхта
,
а
колена
заклецаше
Он
обори
главу
и
упре
поглед
у
под
.
—
Тако
је
старче
—
настави
Рустем
.
Остаје
ти
да
бираш
:
или
веру
или
главу
...
Ако
не
жалиш
себе
,
пожали
оно
двоје
лудо
,
што
труне
с
тобом
у
тамници
.
Ђенадије
стајаше
и
не
дизаше
главе
.
—
Друго
ти
не
остаје
,
добри
старче
—
настави
даље
Рустем
.
Тоска
је
све
покушао
,
и
једва
успео
да
вам
вером
сачува
главе
.
—
Добри
човече
!
—
процвиле
старац
и
зграби
Рустема
за
руку
...
Смилујте
се
на
слугу
,
који
четрдесет
година
служаше
Богу
!
...
—
Бог
ће
се
смиловати
,
духовниче
!
Он
види
невоље
ваше
и
опростиће
вам
—
одговори
Рустем
и
пријатељски
стеже
старчеве
руке
.
Ђенадија
издаде
снага
.
Он
посрну
,
и
би
пао
да
не
беше
у
близини
Омерове
постеље
.
—
Друго
ти
немам
шта
рећи
—
настави
Рустем
.
—
Или
веру
или
главу
.
Мораш
се
што
пре
решавати
.
Опасност
је
врло
близу
.
Ја
морам
ићи
.
Ево
Омера
.
Он
ће
ти
бити
у
помоћи
.
То
рече
Рустем
,
па
се
поздрави
са
Ђенадијем
и
изиђе
.
При
растанку
ућушну
Омеру
у
руку
један
замотуљак
и
рече
му
:
—
Одлажи
што
више
можеш
,
па
биће
још
.
Тоска
те
неће
заборавити
.
—
брини
.
Учинићу
све
што
могу
.
—
Покушаћемо
опет
код
Ћаје
.
Зар
ћемо
га
придобити
.
То
рече
Рустем
и
оде
.
—
Тако
,
старче
,
тако
—
рећи
ће
Омер
духовнику
,
вративши
се
у
одају
.
—
Друге
ти
нема
.
Учини
како
ти
веле
пријатељи
.
Видиш
шта
се
ради
?
Ево
ми
је
већ
педесета
,
а
тога
чуда
не
видех
!
Заредило
се
,
па
се
не
пита
ни
старо
ни
младо
.
Ко
зна
шта
вас
сутра
чека
?
Десна
је
кула
већ
испражњена
.
Не
бих
био
рад
да
вас
изводим
и
на
бедем
шаљем
.
Старац
се
једва
држаше
на
ногама
.
Омер
га
узе
под
руку
,
уведе
у
кулу
и
спусти
у
тамницу
.
При
растанку
рече
:
—
Добри
старче
!
...
У
твојим
је
рукама
живот
ова
два
луда
детета
.
Сачувај
их
младе
и
зелене
.
Бог
ће
ти
опростити
!
Једног
дана
,
доцно
у
вече
,
зашкрипе
брава
на
тамници
.
То
беше
преко
обичаја
.
Заточници
устадоше
и
са
утајеним
дисањем
очекиваху
шта
ће
бити
.
Вранице
тамничке
отворише
се
.
Омер
,
држећи
фењер
у
руци
,
помоли
главу
,
погледа
старца
и
рече
:
—
Шта
би
,
старче
?
...
Е
да
ли
се
реши
?
—
Не
мучи
ме
,
добри
човече
,
—
одговори
старац
готово
без
душе
—
Излазите
—
рече
тамничар
.
Ова
реч
порази
заточнике
.
Они
се
згледаше
и
скаменише
.
—
Излазите
—
понови
Омер
и
отвори
широм
вратанце
.
По
том
додаде
:
—
Децо
,
понесите
ствари
.
Ђенадије
пође
напред
,
а
Стојан
и
Бошко
за
њима
носећи
ствари
.
Попеше
се
уз
степенице
и
дођоше
пред
вратанца
средње
тамнице
.
Омер
отвори
вратанца
,
и
рече
онима
што
беху
унутра
да
излазе
.
Неколико
заточника
,
бледи
и
испијени
,
изиђоше
из
тамнице
као
зверке
из
јазбине
.
—
Улазите
!
—
рече
тамничар
духовнику
.
Ђенадије
,
Стојан
и
Бошко
погнуше
главе
и
уђоше
.
Омер
повуче
за
собом
вратанца
,
закључа
их
и
оде
.
Сутра
дан
,
у
исто
доба
,
понови
се
исти
призор
.
—
Старче
!
...
Е
да
ли
се
реши
?
—
Бог
ми
не
да
,
добри
човече
.
—
Боме
гледај
шта
ћеш
...
Излазите
!
Заточници
изиђоше
,
а
Омер
их
одведе
до
горње
тамнице
,
и
учини
што
и
јуче
:
њих
уведе
,
а
оне
из
тамнице
изведе
.
Кад
би
треће
вече
ето
опет
Омера
.
—
Шта
би
,
старче
?
—
упитаће
он
духовника
.
Отац
Ђенадије
ћуташе
као
стена
.
—
Боме
,
старче
,
немам
вас
више
куд
.
Остадосте
још
ви
у
тефтеру
.
Сутра
је
на
вас
ред
.
Гледајте
шта
ћете
.
Робом
икад
,
гробом
никад
.
Ага
Тоска
стиже
у
Београд
са
Станицом
и
Спасенијом
и
одседе
у
Рустемов
хан
.
Подне
беше
давно
превалило
.
Ваљало
је
хитати
у
град
,
јер
беше
последњи
дан
рока
.
Ага
Тоска
беше
узнемирен
.
Мучаше
се
како
да
саопшти
матери
праву
ствар
.
Неколико
пута
улажаше
у
одају
,
али
никако
да
се
реши
.
Осврнуо
би
се
два-три
пута
и
враћао
не
прозборивши
ни
речи
.
Мати
и
кћи
спазише
ову
збуњеност
агину
и
обузе
их
слутња
.
Дође
и
вечерње
.
Ага
не
имађаше
куд
,
уђе
у
одају
,
приступи
старици
и
благим
гласом
рече
:
—
Снахо
!
...
Богме
те
срећа
није
изневерила
!
.
.
Бошко
ти
је
жив
.
Матери
и
кћери
заигра
срце
од
радости
.
Оне
хитро
приступише
аги
,
с
лицем
пуним
радости
.
—
Син
ће
ти
бити
спасен
,
ако
га
сестра
милује
—
настави
ага
.
.
По
том
се
окрете
Спасенији
и
упита
је
очинским
гласом
:
—
Кћери
!
...
Милујеш
ли
брата
?
—
Више
него
себе
,
честити
ага
!
—
одговори
девојка
дирљивим
гласом
.
Овај
одговор
разнежи
срце
у
матере
.
Она
загрли
кћер
и
пољуби
је
свим
жаром
материнске
љубави
.
Лице
Спасенијино
обли
румен
,
а
сваки
јој
мишић
заигра
.
—
Кћери
!
—
рече
ага
.
—
Ти
си
једина
,
која
би
га
могла
спасти
.
—
И
живот
ћу
свој
дати
за
њега
,
честити
ага
—
одговори
Спасенија
одлучно
.
Ага
је
нежно
погледа
,
по
том
уздахну
и
обори
главу
.
—
Али
...
паша
тражи
замену
,
кћери
!
—
промуца
он
после
дуже
почивке
,
трудећи
се
да
прикрије
узбуђеност
.
Ове
речи
згодише
старицу
у
срце
.
Она
се
у
часу
промени
и
у
пола
је
нестаде
.
—
Учинићу
све
за
спас
брата
свога
—
рече
Спасенија
и
широм
отвори
очи
.
Матери
грунуше
сузе
.
Она
притиште
кћер
на
прса
и
поче
је
љубити
.
—
Не
плаши
се
,
снахо
!
—
рече
ага
светитељским
гласом
.
—
Како
мајка
да
отргне
чедо
своје
!
...
Како
да
испусти
злато
своје
!
.
.
Како
да
преболи
ране
своје
!
...
—
зацвили
старица
,
држећи
на
прсима
главу
кћери
своје
.
—
Чуј
,
снахо
!
—
поче
ага
.
Прибери
се
и
умудри
се
.
Сети
се
Латифа
.
Немој
изгубити
и
кћер
и
сина
.
Бошка
ваља
спасавати
.
Лакше
ће
Спасенији
бити
у
пашину
двору
,
него
Бошку
на
мукама
.
Знаш
како
веле
наши
стари
:
Робом
икад
гробом
никад
?
Уздај
се
,
снахо
,
у
Бога
.
Он
ће
ти
оба
детета
сачувати
.
Старица
јецаше
и
сузе
пролеваше
.
Спасенија
подиже
главу
са
прсују
њених
,
и
љубећи
јој
руке
рече
:
—
Опрости
ми
,
мила
нано
,
опрости
!
...
Благослови
кћер
своју
и
моли
се
Богу
за
њу
.
.
Благослов
твој
пратиће
је
и
дању
и
њоћу
.
Старица
клону
.
Спасенија
је
приведе
миндерлуку
и
лагано
спусти
.
Ага
Тоска
ражали
се
,
приђе
јој
и
рече
:
—
Снахо
!
...
Грдно
ћеш
се
кајати
,
ако
не
послушаш
савет
мој
...
Избављај
децу
своју
.
Избављај
их
што
пре
.
Станица
само
јецаше
и
сузе
брисаше
.
—
Бирај
,
снахо
,
бирај
што
пре
—
настави
ага
.
—
Морамо
хитати
.
Не
одемо
ли
данас
,
ко
зна
да
ли
ћемо
сутра
наћи
Бошка
међу
живима
!
...
Устани
и
благосови
кћер
своју
.
Старица
се
лагано
диже
,
узе
главу
Спасенијину
,
и
росећи
је
сузама
и
пољупцима
рече
:
—
Да
си
благословена
,
кћери
моја
!
.
.
Бог
нека
те
умудри
и
сачува
несрећној
матери
!
...
Анђео
Божји
нека
те
вечито
прати
,
а
милост
Божја
нек
се
излива
над
тобом
!
Кад
старица
заврши
,
ага
приђе
вратима
,
отвори
их
и
рече
:
—
Пођимо
!
.
.
Сваки
је
тренутак
скуп
!
Три
добре
душе
оставише
одају
и
одоше
у
град
.
Човек
у
борби
са
духовником
Омер
изиђе
из
тамнице
,
а
Ђенадије
се
спусти
на
камен
према
жишку
,
завали
главу
у
обе
шаке
и
оста
непомичан
.
Стојан
и
Бошко
,
хладни
као
гује
,
сеђаху
на
постељи
и
мучаху
.
На
сусрет
им
иђаше
кобно
јутро
.
Још
једна
ноћ
,
па
да
их
пучина
прождере
и
склони
над
њима
ждрела
своја
.
Душа
човечја
лелуја
се
као
оно
жито
,
кад
га
поветарац
пољем
понесе
;
кад
и
кад
узруја
се
као
вали
на
бурноме
мору
.
Осећања
трајне
радости
и
жалости
теку
тихо
и
губе
се
поступно
као
оно
колути
на
површју
мирне
воде
.
Разна
осећања
муте
се
и
бију
као
мрки
облаци
,
кад
их
ветрови
с
разних
страна
сподбију
.
Туга
и
радост
најјаче
се
осећају
кад
се
ненадно
сукобе
.
Стална
туга
и
стална
радост
паралишу
душу
.
Ко
дуго
лиже
мед
,
не
осећа
сласт
његову
,
а
горчина
слаби
,
што
се
дуже
пије
.
„
Чаша
жучи
иште
чашу
меда
,
смијешане
најлакше
се
пију
”
—
вели
песник
.
Чаша
Бошкова
и
Стојанова
беше
без
меда
.
Они
немађаху
радости
.
У
њих
беше
само
туга
,
и
ова
им
уби
осећање
и
паралиса
душу
.
Иза
туге
дође
очајање
,
иза
очајања
обамрлост
.
И
кад
би
ова
ноћ
,
и
кад
за
њом
долажаше
кобно
јутро
,
они
беху
готово
без
душе
.
Остаде
им
само
тело
,
изнурено
и
саломљено
.
Седећи
на
постељи
,
осетише
умор
,
легоше
и
поспаше
.
Старац
оста
сам
.
У
души
му
беше
очајничка
борба
.
Он
се
подвоји
и
виде
пред
собом
два
себе
:
духовника
,
који
четредесет
година
служаше
Богу
,
и
човека
који
се
спремаше
да
га
уништи
.
...
.
Да
се
потурчим
!
—
поче
духовник
...
...
.
Каква
саблазан
од
тебе
,
који
четрдесет
година
служаше
Богу
и
беше
камен
темељац
у
храму
његову
!
...
Шта
ће
храм
,
кад
га
изда
темељац
његов
?
!
На
што
ти
је
живот
старцу
,
једном
ногом
већ
у
гробу
?
Четрдесет
година
сејаше
реч
Божју
и
утврђиваше
веру
у
стаду
својему
!
Зар
сад
да
напустиш
олтар
и
престо
његов
?
!
.
.
Грешни
старче
!
Не
пропадај
у
дубоком
глибу
,
где
нема
дна
;
не
тони
води
у
дубине
,
и
не
дај
да
те
вали
затрпаваују
.
Старац
се
прену
,
погледа
око
себе
,
по
том
клече
,
склопи
руке
и
поче
се
молити
.
Господе
!
К
теби
подижем
душу
моју
.
У
тебе
се
уздам
и
тебе
молим
.
Не
дај
да
ми
се
свете
непријатељи
моји
!
Сачувај
душу
моју
,
јер
сам
твој
поклоник
.
Спаси
слугу
твог
,
јер
се
у
тебе
узда
.
Упути
ме
истини
својој
и
научи
ме
,
јер
си
Бог
спасења
мога
,
теби
се
надам
сваки
дан
.
Извади
ме
из
глиба
да
не
пропаднем
.
Не
дај
води
да
ме
узме
на
матицу
!
Нека
се
постиде
и
посраме
они
који
траже
душу
моју
;
нека
се
одбију
натраг
и
постиде
који
ми
зло
хоће
!
Немој
ме
одбацити
под
старост
,
кад
ме
издаје
снага
моја
!
.
.
Господе
боже
!
Смилуј
се
на
ме
,
јер
се
у
тебе
узда
душа
моја
,
и
под
сен
крила
твојих
склањам
се
док
не
прођу
невоље
моје
!
.
.
Старац
се
диже
,
узе
комд
хлеба
,
благослови
га
,
пољуби
и
рече
:
—
Љубим
те
,
Господе
Исусе
,
Спаситељу
мој
!
Примам
у
себе
тело
твоје
и
мећем
на
се
крст
твој
.
Нека
се
ломи
тело
моје
,
а
ум
мој
нека
се
просвети
духом
твојим
.
Погурени
старац
пољуби
хлеб
и
остави
га
По
том
стаде
ходати
по
тамници
,
борећи
се
без
престанка
.
Стојан
и
Бошко
спаваху
.
Старац
им
приђе
и
чу
дах
њихов
.
Све
драге
успомене
минуше
му
кроз
душу
.
Он
задркта
и
заплака
се
.
И
поноћ
већ
прође
.
Ђенадије
изнеможе
.
Он
се
удали
од
постеље
,
дође
до
жижка
,
седе
на
камен
,
обори
главу
на
зид
и
обави
је
рукама
.
Жижак
дрхташе
над
главом
његовом
,
и
он
као
да
чу
глас
:
...
Добри
старче
!
.
.
Душа
ти
је
међу
лавовима
.
Лежиш
међу
онима
који
дишу
пламеном
.
Тело
је
твоје
храм
Божији
,
у
њему
почива
вера
твоја
.
Што
напушташ
храм
свој
,
кад
ниси
господар
ни
једне
длаке
на
глави
својој
?
Хоћеш
да
жртвујеш
неколико
дана
старости
своје
,
да
би
показао
верност
Господу
своме
!
Не
тако
,
добро
старче
!
Сети
се
деце
своје
!
Не
поклања
се
Господу
оно
,
што
је
вавек
његово
.
.
Њему
се
служи
духом
,
а
не
телом
.
У
његовој
руци
живот
је
твој
...
.
Добри
старче
!
Бог
је
Бог
свију
.
Он
види
патње
и
невоље
твоје
.
Њега
не
хвале
мртви
већ
живи
.
Ако
ти
је
вера
чврста
,
на
што
ти
је
страх
од
искушења
,
које
те
чека
?
Бог
не
тражи
живот
твој
већ
чистоту
душе
твоје
и
чврстину
њену
у
данима
искушења
.
Отми
се
из
руку
непријатеља
својих
,
јер
су
у
Божијој
руци
дани
твоји
!
.
.
Старац
се
прену
и
диже
главу
.
Изгледаше
као
мумија
.
Очи
му
беху
упале
,
а
лице
испијено
.
Сав
разбарушен
поново
клече
и
склопи
руке
.
...
.
Господе
Боже
!
Душа
ми
лежи
у
праху
,
оживи
ме
!
Покажи
ми
путеве
наредаба
својих
,
да
их
се
држим
до
краја
.
Миле
су
ми
заповести
твоје
и
чуваћу
закон
твој
свагда
,
до
века
и
без
престанка
.
Тешићу
се
заповестима
твојим
које
љубим
.
Охоли
ће
ми
се
ругати
веома
,
али
ја
не
одступам
од
закона
твога
.
Добро
ми
је
што
ћу
страдати
,
да
се
научим
наредбама
твојим
.
Ни
ја
ни
деца
моја
нећемо
те
ни
часа
заборавити
.
.
Избави
нас
,
Господе
!
Не
дај
јами
да
над
нама
склопи
ждрела
своја
.
Старац
сврши
молитву
,
приђе
прозору
,
и
кад
спази
светлост
,
задрхта
.
Беше
свануло
.
Духовник
приђе
постељи
,
пробуди
Бошка
и
Стојана
,
пробуди
их
као
што
добра
мајка
буди
децу
своју
.
—
На
колена
,
децо
!
—
рече
им
он
светитељским
гласом
.
Младићи
се
унезверише
.
—
На
колена
,
децо
моја
!
—
понови
старац
.
Бошко
и
Стојан
послушаше
старца
.
Учини
им
се
као
да
чуше
заповест
анђела
Божјег
.
—
Верујете
ли
у
једнога
господа
Бога
Оца
?
—
упитаће
их
старац
.
—
Верујемо
,
добри
оче
!
—
Верујете
ли
у
Сина
његова
и
Светога
духа
.
—
Верујемо
!
—
У
доброту
и
милост
његову
?
—
Верујемо
!
—
Верујете
ли
речима
анђела
,
кога
нам
Господ
посла
?
—
Верујемо
!
—
Децо
!
Нека
вас
вера
спасе
!
...
Молите
се
Господу
и
творите
вољу
његову
!
Тело
је
ваше
храм
његов
,
и
нека
се
не
руши
без
воље
његове
.
Он
је
учинио
да
од
једне
крви
живи
сав
род
човечји
на
земљи
.
Он
је
у
напред
одредио
времена
и
међе
њиховог
живљења
.
Заповест
је
његова
да
у
данима
искушења
утврдимо
веру
своју
,
служећи
му
духом
и
истином
.
Наш
је
живот
дело
и
милост
његова
,
јер
ни
једне
длаке
не
дадосмо
себи
.
Кушање
вере
наше
гради
трпљење
.
Благо
човеку
који
претрпи
напаст
!
Ко
буде
кушан
,
примиће
венац
живота
,
дарован
од
Бога
онима
,
који
га
љубе
...
.
Старац
не
доврши
.
Алка
закуца
и
врата
се
отворише
.
Старац
се
осврте
и
спази
Омера
.
Сав
се
охлади
и
једва
се
одржа
на
ногама
.
Младићи
се
подигоше
.
—
Бошко
Ђукић
!
—
рече
Омер
и
махну
руком
.
Отац
и
син
згледаше
се
пренеражено
.
—
За
мном
!
—
рече
тамничар
и
ошкрину
јаче
врата
.
Бошко
,
посрћући
и
готово
не
дишући
,
пређе
тамницу
и
дође
до
врата
.
—
Не
плаши
се
—
рече
Омер
и
пропусти
га
.
По
том
се
осврте
старцу
:
—
Шта
би
старче
?
Ђенадије
загрли
Стојана
,
пољуби
га
и
потресеним
гласом
рече
:
—
Добри
човече
!
.
.
Не
отржи
ми
децу
из
наручја
,
тако
ти
имена
Божјег
!
—
Боме
,
старче
на
вас
је
ред
!
—
одговори
Омер
и
пође
.
У
тај
мах
чу
се
с
поља
неки
глас
.
Стојан
га
познаде
и
сав
задрхта
.
То
беше
глас
Спасенијин
.
—
Грех
на
моју
душу
,
сине
!
—
рече
Ђенадије
и
ороси
сузама
чело
Стојаново
.
По
том
се
окрете
Омеру
и
рече
:
—
Спаси
нас
,
добри
човече
!
Бошко
у
слободи
Омер
изведе
Бошка
из
тамнице
и
предаде
га
матери
.
Он
стече
крила
.
Слобода
Бошкова
би
откупљена
слободом
Спасенијином
То
је
дивна
замена
,
која
у
основи
има
најузвишенију
врлину
—
љубав
.
Мати
прими
сина
,
а
предаде
кћер
.
Једна
рука
оста
јој
и
даље
отргнута
.
Она
и
даље
ношаше
рану
на
срцу
,
и
сва
је
разлика
што
је
сад
блажаше
већом
надом
.
Станица
,
Бошко
и
Тоска
оставише
Спасенију
и
изиђоше
из
града
.
Кад
беху
близу
Рустемовог
хана
,
Ага
спази
једног
младића
,
застаде
и
рече
:
—
Ето
Жарка
!
...
Нека
му
је
срећан
пут
!
Младић
иђаше
од
Стамбол-Капије
,
у
правцу
града
.
Бошко
погледа
,
и
кад
спази
младог
кмета
,
намршти
се
и
гневно
запита
:
—
Шта
ли
ће
тај
изрод
овде
?
—
Шта
рече
,
сине
?
—
упита
га
Ага
?
Бошко
понови
—
Он
ти
је
спасао
матер
и
сестру
—
рече
Ага
.
—
Зар
он
?
!
—
Он
.
Бошко
се
јетко
насмеши
.
По
том
ће
рећи
:
—
Нека
је
теби
хвала
?
—
Не
греши
душе
,
сине
!
—
примети
Ага
.
—
Жарко
је
први
добротвор
твоје
куће
.
—
Први
душманин
—
прихвати
Бошко
живо
.
—
Не
тако
,
сине
!
—
утаче
се
мати
—
Жарко
се
бринуо
о
нама
очински
.
Бошко
чудно
посматраше
матер
и
Агу
.
Ова
леп
реч
о
Жарку
не
иђаше
му
никако
у
главу
.
Зар
син
Павлов
да
буде
коме
добротвор
?
!
Зар
онај
разуздани
Жарко
да
се
смилује
на
дом
,
који
отац
његов
разораваше
до
темеља
?
!
Та
пре
би
се
небо
преврнуло
него
што
би
то
чудо
било
,
мишљаше
Бошко
.
У
том
Жарко
стиже
.
Беше
тужан
и
сетан
.
Глава
му
беше
оборена
,
и
у
мало
што
не
прође
мимо
њих
.
—
Жарко
!
—
викну
ага
.
Младић
подиже
главу
,
и
кад
спази
Бошка
и
матер
му
,
сав
се
промени
.
—
Овамо
!
—
рече
ага
и
махну
руком
.
Младић
лагано
приђе
,
скиде
капу
и
поздрави
агу
и
старицу
.
По
том
појми
да
приступи
Бошку
,
али
га
нешто
уздрже
.
Бошко
осети
како
му
се
у
души
нешто
гомила
као
клупче
.
Он
се
понова
намршти
и
окрену
главу
на
страну
.
—
Сине
,
ево
Жарка
—
рећи
ће
мати
.
Бошко
ни
да
чује
.
—
Јеси
ли
тамо
пошао
?
—
упитаће
ага
младога
кмета
.
—
Тамо
—
одговори
Жарко
тихо
.
—
Учини
све
како
ти
рекох
.
—
Учинићу
.
Ага
се
осврте
Бошку
:
—
-
Ето
,
тај
ће
спасти
оне
невољнике
.
Бошко
не
окрете
главе
.
Млади
кмет
сав
порумени
и
задрхта
.
—
Хоћеш
ли
срце
из
недара
?
!
—
рече
он
,
па
обема
рукама
разгрну
хаљину
на
прсима
.
Бошко
погледа
кмета
испод
ока
.
Жарку
јурну
крв
у
лице
,
и
док
Бошко
,
држећи
мало
погнуту
главу
,
премишљаше
,
он
одмахну
два
и
три
пут
главом
и
јетким
гласом
рече
:
—
Уверићеш
се
!
.
.
Збогом
!
...
Млади
кмет
оде
.
Бошко
подиже
главу
,
набра
повије
,
подави
уснице
и
отпрати
кмета
оштрим
погледом
.
Тоска
,
Бошко
и
мати
му
одоше
у
хан
.
Одморише
се
и
вечераше
.
Кад
би
по
вечери
,
један
човек
изазва
агу
на
само
,
и
рече
му
шапатом
:
—
Готово
је
!
—
Је
ли
сигурно
?
упитаће
га
ага
.
—
Не
брини
!
—
Колико
вас
је
?
—
Тројица
.
—
Где
је
чамац
?
—
Према
ади
.
—
Добро
!
—
рече
,
ага
,
и
врати
се
у
одају
.
На
један
час
доцније
,
ага
Тоска
,
Бошко
и
Станица
беху
на
савској
обали
.
—
Ви
ћете
у
Купиново
,
а
ја
ћу
остати
овде
да
спасавам
остале
—
рече
Тоска
Бошку
и
матери
му
.
—
Сутра
одох
у
град
,
да
ако
избавим
оне
из
тамнице
...
.
Укрцавајте
се
.
Мати
и
син
уђоше
у
чамац
.
—
Право
у
Купиново
!
—
рече
ага
весларима
.
Весла
захватише
воду
и
отиснуше
чамац
од
обале
.
—
Збогом
!
—
чу
се
глас
из
чамца
.
—
Срећан
вам
пут
!
—
одговори
ага
са
обале
.
Чамац
одмаче
и
изгуби
се
у
тамној
ноћи
.
Живи
Бога
хвале
Омер
изведе
Бошка
из
тамнице
,
а
Ђенадије
и
Стојан
остадоше
погружени
,
очекујући
последњи
час
.
Не
прође
много
,
а
тамничар
се
врати
.
—
Бошко
је
слободан
!
—
рече
он
.
Отац
и
син
не
дигоше
главе
.
—
Бошко
је
слободан
!
—
понови
Омер
и
приђе
заточницима
.
Ђенадије
и
син
му
тргоше
се
и
страховито
погледаше
у
тамничара
.
—
Сестра
га
је
заменила
...
Сад
је
пашина
робиња
.
Ове
речи
згромише
Стојана
.
Он
стиште
главу
обема
рукама
,
посрну
и
боно
јекну
.
Отац
га
прихвати
и
загрли
.
—
Сине
,
...
.
добри
и
послушни
сине
!
—
поче
старац
потресеним
гласом
.
—
Бог
је
наш
штит
!
...
Он
зна
невоље
наше
.
Небо
је
његово
,
а
земљу
је
дао
нама
,
деци
својој
!
...
Мртви
не
хвале
Господа
,
нити
они
,
који
сиђу
онде
где
се
мучи
...
.
Сине
,
добро
чедо
моје
!
Живимо
именом
Божјим
и
величајмо
славу
његову
!
У
том
тренутку
зачу
се
куцањ
на
вратима
.
Омер
се
осврте
и
изађе
.
Ђенадије
клече
са
сином
према
жишку
и
обрати
се
Богу
:
—
Боже
милостиви
!
...
Чуј
и
помози
онима
,
који
те
моле
.
.
Опрости
нам
грехове
,
јер
их
чинимо
по
великој
невољи
својој
.
Остаћемо
верни
законима
твојим
и
хвалићемо
име
твоје
!
...
У
том
се
Омер
врати
у
тамницу
,
али
овог
пута
необично
расположен
.
Отац
и
син
устадоше
,
погледаше
тамничара
и
спазише
на
њему
нешто
необично
.
—
Старче
!
—
рече
Омер
весело
.
—
Не
берите
бриге
.
Тоска
се
за
вас
побринуо
.
Наредба
је
,
да
вас
изведем
из
ове
тамнице
и
спроведем
на
бедем
,
према
Сави
.
Ђенадије
,
сав
блажен
,
узе
сина
за
руку
,
приђе
Омеру
,
и
тресући
се
на
ногама
,
рече
:
—
Нека
ти
Господ
плати
,
добри
човече
!
...
Јека
од
гусала
Жарко
спаваше
.
.
Поноћ
давно
превалила
.
У
селу
мртва
тишина
.
Небо
јако
натуштено
.
На
њему
нигде
ни
једне
звезде
.
Студен
ветар
фијукаше
кроз
густо
грање
.
Жарко
и
даље
спаваше
.
На
два
часа
пред
зору
нека
лупа
трже
га
иза
сна
.
Он
скочи
и
ослушну
.
Лупа
се
понови
.
Жарко
зграби
пушку
,
изиђе
из
одаје
,
приђе
лагано
вратима
и
запе
ороз
.
—
Жарко
!
—
чу
се
глас
с
поља
.
—
Ко
је
?
—
Ја
...
Обрад
.
Млади
кмет
познаде
глас
Обрада
Момировића
,
спусти
ороз
,
извади
шип
и
отвори
врата
.
—
Спремај
се
!
—
рече
Обрад
улазећи
.
—
Куда
?
—
упита
га
Жарко
буновно
.
—
У
Рудовце
.
Жарко
затвори
врата
,
разгрну
жар
на
огњишту
,
прекрсти
два-три
угарка
и
џарну
неколико
пута
.
Пламен
букну
и
обасја
зидове
.
Поседаше
.
—
Шта
ћемо
у
Рудовцима
?
—
упитаће
Жарко
протрљав
очи
.
—
На
збор
.
—
Какав
збор
?
—
Позива
Ломо
...
Синоћ
ми
,
стиже
абер
.
—
А
чу
ли
ти
шта
би
ноћас
?
—
упитаће
га
Жарко
.
—
Где
?
—
Овде
...
у
селу
.
—
Шта
је
било
?
Жарко
исприча
.
—
Нека
је
срећно
!
—
рече
Обрад
живо
и
пљесну
кмета
по
рамену
...
Дај
амо
руку
!
Жарко
пружи
десну
.
—
Од
сад
смо
побратими
!
—
рече
Обрад
весело
и
пољуби
се
с
кметом
.
По
том
ће
га
упитати
:
—
Шта
сад
мислиш
?
—
Шта
Бог
да
...
Куд
сви
,
ту
и
ја
.
—
Са
мном
ти
!
—
рече
Обрад
и
потапша
га
по
рамену
.
—
Куда
?
—
У
Рудовце
...
поручио
Лома
да
поведем
још
кога
.
—
Кад
је
збор
?
—
На
Сретење
...
Ваља
нам
похитати
—
рече
Обрад
притежући
кајише
од
опанака
.
—
Немам
никога
код
куће
.
—
Где
ти
је
мати
?
—
У
Самаилу
.
—
А
момци
?
—
Отпратише
Тоску
.
—
Поручи
Милици
што
имаш
—
рече
Обрад
и
диже
се
.
—
Зар
одмах
?
—
Одмах
...
.
—
У
име
Божје
!
—
рече
Жарко
,
па
се
диже
,
оде
у
одају
,
опреми
се
,
узе
оружје
,
запрета
огањ
,
изиђе
с
Обрадом
и
затвори
врата
.
Ноћу
путоваху
,
дању
се
одмараху
.
Треће
ноћи
стигоше
на
границу
крагујевачке
и
београдске
нахије
.
До
Рудоваца
требаше
им
још
два
часа
.
Око
поноћи
спустише
се
у
један
понор
и
ту
застадоше
.
Учини
им
се
као
да
чују
једновремено
клепетање
.
Пођу
даље
,
и
кад
сиђоше
у
понор
,
спазише
речицу
.
—
Овамо
!
—
рече
Обрад
и
пође
уз
речицу
.
Жарко
се
упути
за
њим
.
—
Ено
воденице
!
—
примети
Обрад
и
показа
руком
.
Жарко
спази
светлост
.
Мало
за
тим
,
Обрад
стаде
,
осврте
се
и
рече
:
—
Чуј
!
—
Гусле
!
—
рече
Жарко
.
—
Ту
су
!
—
Ко
?
—
Наши
.
Пођоше
напред
.
Кад
стигоше
воденици
,
Обрад
приђе
вратима
и
назвири
.
Око
огња
сеђаху
до
десет
оружаних
људи
.
Један
међу
њима
скрстио
ноге
,
држи
гусле
,
гуди
и
пева
.
Остали
се
у
ухо
претворили
.
Обрад
махну
руком
и
Жарко
приђе
.
—
Ено
Лома
и
Вучића
!
рече
Обрад
шапатом
.
—
И
Мутапа
!
—
примети
Жарко
.
—
И
Дринчића
!
...
—
И
Капетан
-
Божа
!
...
.
—
Па
,
гле
!
...
Ту
је
и
онај
!
—
рече
Обрад
зачуђено
.
—
Ко
?
—
Бркић
.
.
Вала
кад
је
он
ту
,
биће
нас
хиљадама
.
—
Што
?
—
упита
Жарко
.
—
Та
тај
никад
ни
мрава
не
згази
,
а
гле
га
сад
!
—
То
рече
Обрад
,
па
закуца
на
врата
.
Гусле
и
песма
умукоше
.
—
Добро
вам
јутро
!
—
рече
Обрад
отворивши
врата
.
—
Бог
вам
помогао
!
одговорише
они
око
ватре
.
Обрад
и
Жарко
приђоше
и
редом
се
поздравише
.
—
Дед
,
начинимо
им
места
!
—
рећи
ће
Ломо
и
макну
се
у
десно
.
Јунаци
се
примакоше
један
другоме
.
.
—
Стигосте
ли
здрави
и
читави
?
—
упитаће
Ломо
.
—
Хвала
Богу
—
одговорише
Обрад
и
Жарко
,
па
оставише
пушке
и
поседаше
око
огња
.
—
Добро
је
!
—
рече
Вучић
намештајући
се
.
—
Нека
нас
је
до
зоре
још
толико
.
—
Дед
,
Мирко
!
.
.
запевај
коју
...
.
али
знаш
...
онако
!
—
рече
Дринчић
и
потапша
гуслара
по
рамену
.
Мирко
—
тако
се
зваше
гуслар
—
намести
се
,
накашља
,
превуче
гудалом
неколико
пута
,
заигра
прстима
по
струнама
,
по
том
дигне
главу
и
гласовито
запева
ону
о
четири
ускока
.
Мирко
се
вину
и
оде
под
облаке
.
Прсти
му
хитро
удараху
по
струнама
,
а
душа
му
затрепта
на
лицу
,
као
оно
звезда
на
чистоме
небу
.
Јека
од
гусала
и
танани
глас
у
гуслара
освојише
срце
у
јунака
.
Ломо
се
належе
на
Вучића
,
а
Вучић
обгрли
Лома
.
Дринчић
се
налакти
на
Мутапа
,
а
Мутап
пребаци
руку
преко
рамена
Божова
.
Остали
се
налактише
један
на
другога
и
оком
не
тренуше
.
Јунаци
се
у
ухо
претворише
.
Песма
гусларева
диже
их
и
собом
понесе
.
Душа
им
затрепери
као
оно
струне
на
гуслама
.
—
То
беху
тренуци
,
у
којима
се
душа
просвећава
,
а
тело
снажи
.
Гусле
су
моћ
.
Оне
су
олтар
са
кога
се
Глас
Народа
диже
Богу
.
Оне
су
будилник
свести
и
источник
живота
народна
.
У
њима
су
смештене
све
патње
и
невоље
и
све
драге
успомене
из
прошлости
.
Из
њих
истиче
уље
,
које
блажи
и
крепи
душу
,
припремајући
је
за
нове
подвиге
.
Оне
су
мелем
невољама
и
утеха
у
данима
искушења
.
Струне
њихове
,
струне
су
срца
,
и
кад
једне
јече
—
друге
одјекују
.
Гусле
су
стожер
огњишта
и
васпитачица
омладине
.
Оне
су
проповедник
и
неимар
слободе
читавих
покољења
.
Из
уста
гусларевих
излази
наук
,
диван
наук
.
Старо
и
младо
прикупља
се
око
гуслара
,
а
овај
им
гласом
у
песми
вели
:
Чуј
,
народе
мој
,
наук
мој
!
Пригни
ухо
своје
к
речима
уста
мојих
.
Отварам
за
причу
уста
своја
,
и
казаћу
старе
приповетке
.
Што
слушасмо
и
дознасмо
,
и
што
нам
казиваше
оци
наши
,
нећемо
затајити
од
деце
њихове
.
Нараштају
позном
казиваћемо
невољу
и
славу
његову
,
да
би
знао
потоњи
нараштај
,
деца
,
која
ће
се
родити
,
те
да
би
и
они
казивали
деци
својој
...
Мирко
удараше
у
струне
и
певаше
,
а
јунаци
слушаху
и
духом
се
напајаху
.
Кад
доврши
песму
и
преста
ударати
по
струнама
,
Жарко
узе
гусле
из
руку
његових
и
стаде
их
претурати
и
разгледати
са
свакоје
стране
.
Као
да
тражаше
у
њима
оно
што
мало
час
чу
са
струна
њихових
и
из
уста
гусларевих
.
Јунаци
осташе
и
даље
непомични
.
Песма
гусларева
и
јека
од
гусала
беше
их
занела
.
Бунтовници
Има
буна
што
стварају
бунтовнике
,
има
бунтовника
што
стварају
буне
.
Бунтовници
,
које
буна
ствара
,
израз
су
времена
и
прилика
.
Они
су
стожер
око
којих
буна
облеће
.
Њих
буна
уздиже
,
они
буном
управљају
.
То
су
вођи
,
који
не
изумиру
.
На
место
једних
,
ничу
други
.
Они
провиру
из
буне
,
а
буна
из
земље
.
У
времену
о
коме
причамо
,
Србија
беше
земља
,
из
које
буна
провираше
.
Отуда
једни
вођи
тако
брзо
и
замењиваху
друге
.
Време
од
1804
.
до
1815
.
беше
време
презирања
крви
народне
.
Ово
превирање
,
час
јаче
час
слабије
,
избијаше
стално
из
земље
.
Нови
бунтовници
замењиваху
старе
и
док
једни
издисаху
на
кољу
,
други
се
јављаху
из
гудура
и
планина
.
Они
имађаху
своје
ројеве
.
Рој
од
1814
.
замени
онај
од
1804
.
Рој
од
1815
.
замени
онај
од
1814
.
Бунтовници
,
које
рађа
снага
народна
,
не
ниште
се
.
Ова
је
снага
као
рој
,
који
,
кад
се
растера
,
поново
се
скупи
.
Скопљак
тражаше
језгро
буне
,
жељан
да
у
њ
забоде
колац
.
И
док
он
једне
освајаше
и
на
бедему
коцем
мрцвараше
,
други
се
у
народу
развијаху
и
бујаху
.
И
кад
држаше
да
је
све
уништено
,
олуја
се
диже
и
покоси
га
.
Сретење
Господње
1815
.
прибираше
снагу
народну
и
издизаше
бунтовнике
.
Јунаци
из
воденице
,
раздрагани
јеком
од
гусала
,
дигоше
се
и
у
Рудовце
дођоше
.
Ту
образоваше
ново
језгро
,
коме
Ломо
беше
стожер
.
Овај
бунтовник
,
оваплоћени
дух
свога
народа
и
времена
,
беше
у
кључу
узвреле
крви
,
и
не
мироваше
као
оно
зрно
грашка
у
кључалој
води
.
Струја
га
зграби
и
подиже
као
сламку
.
Он
беше
задовољан
.
Шест
одабраних
јунака
прикупише
се
око
њега
,
посветоваше
се
и
решише
да
се
буне
.
—
Браћо
!
...
Је
ли
вера
?
—
упитаће
Ломо
сакупљене
.
—
Тврђа
од
камена
!
—
беше
одговор
.
—
Хоћемо
ли
у
крв
запливати
?
—
У
име
Божје
!
—
повикаше
присутни
у
глас
.
—
Оче
Радоване
!
—
осврте
се
Лома
свештенику
рудовачком
...
Призови
име
Божје
!
Поп
Радован
изнесе
крст
и
еванђеље
,
положи
их
на
столац
и
призва
име
Божје
.
Јунаци
се
прикупише
и
заклетву
положише
.
По
том
приступише
и
целиваше
крст
и
еванђеље
.
—
Куда
ћемо
?
—
упитаће
Жарко
Обрада
пошто
целива
крст
и
еванђеље
.
—
У
хајдуке
!
—
одговори
Обрад
.
—
Заједно
ћемо
.
У
том
се
зачу
глас
Ломин
.
—
Браћо
!
...
Чим
гора
олиста
,
ево
ме
!
Ја
ћу
први
,
а
ви
за
мном
.
Прва
пушка
одјекнуће
са
Рудника
.
То
нека
вам
буде
позив
.
Дотле
,
браћо
,
на
посао
и
чете
спремајте
!
—
Спремаћемо
!
—
одговорише
јунаци
у
глас
.
Бошко
разорава
огњиште
свога
ујака
Бошко
остави
матер
у
Купинову
и
врати
се
у
Србију
.
Кад
би
