Акоте
поп
Каритон
расрди
,
не
срди
се
ти
зато
на
нас
,
а
и
њему
опрости
.
Друго
те
молим
,
помоли
се
Светој
Тројици
да
нашем
честитоме
Господину
Кнезу
дарује
победу
над
неверним
и
поганим
Агарјанима
.
Бог
зна
добро
шта
су
Агарјани
,
а
зна
шта
су
и
ко
су
православни
Срби
.
По
нашој
људској
памети
право
би
било
да
нам
дарује
победу
,
и
да
му
се
не
молимо
!
Али
ето
се
мени
чини
да
се
већ
од
поодавно
Бог
нешто
срди
на
нас
Србадију
.
Да
јесмо
грешни
,
јесмо
;
да
је
право
да
због
наших
грехова
мало
и
прострадамо
и
јесте
право
;
ако
нам
Бог
већ
неће
опраштати
,
па
добро
,
нека
нас
казни
,
нека
опет
пусти
сушу
,
или
поводањ
,
нека
нас
пржи
,
нека
нас
топи
,
нека
опет
пушта
глад
,
нека
опет
пушта
морије
,
само
нека
не
пушта
да
нас
у
отвореном
боју
на
отвореном
пољу
разбијају
неверни
и
погани
Агарјани
!
Молим
те
,
гледај
и
помози
нашим
српским
свецима
,
да
умоле
Господа
Бога
,
нека
не
пада
таква
срамота
на
наше
јуначко
име
једног
јуначког
Хришћанског
народа
,
јер
наша
срамота
не
може
бити
на
понос
ни
цркви
Божјој
.
И
још
ти
се
молим
,
помози
нашем
војводи
,
помози
војсци
његовој
,
помози
нама
свима
да
здраво
и
честито
нашем
Господину
Кнезу
на
Косово
стигнемо
,
и
да
се
јуначки
и
славно
за
нашу
веру
и
отачаство
заложимо
.
И
још
ти
се
молим
смилуј
се
на
ова
два
млада
грешника
,
што
се
синоћ
при
вину
горко
завадише
,
и
што
ено
сад
стоје
пред
мојим
шатором
.
Отвори
им
очи
да
прогледају
,
озари
им
памет
да
увиде
,
омекшај
им
срце
да
осете
да
греше
један
према
другоме
,
да
се
греше
о
добро
име
својих
родитеља
,
да
се
греше
о
своју
дружину
,
о
свога
војводу
,
о
Господина
Кнеза
на
Косову
,
и
о
српску
судбину
на
Косову
!
Викни
им
ти
твојом
старом
и
славном
виком
:
„
Покајте
се
!
“
Е
па
шта
ћу
више
?
Јес
’
,
још
нешто
!
Ако
допаднем
какве
невоље
,
па
те
викнем
за
помоћ
,
немој
се
оглушивати
ни
оклевати
,
него
притеци
брзо
и
снажно
и
помози
,
јер
ја
сам
твој
човек
,
а
ти
си
мој
светац
сада
и
до
века
!
Амин
!
“
Она
два
млада
властелина
погледаше
се
.
Изгледаху
оба
збуњена
.
Приђоше
по
један
корак
један
другом
,
па
опет
стадоше
и
гледаше
се
не
зборећи
ни
речи
.
Стари
кнез
Градоје
диже
завесу
на
уласку
у
шатор
,
па
им
викну
:
„
Е
,
сад
ходите
да
видим
јесу
вам
мачи
у
обојице
подједнако
оштри
!
Нека
не
буде
кривде
у
оружју
,
ако
је
има
у
срцу
вашем
!
“
„
Кнеже
,
“
узе
реч
Витомир
,
„
ако
хоће
кнез
Миросав
да
се
мачима
на
смрт
боримо
,
готов
сам
;
али
хоћу
теби
да
кажем
да
се
ево
кајем
за
пакосну
реч
,
коју
синоћ
у
срдњи
изговорих
!
“
„
И
ја
се
,
кнеже
,
кајем
за
моју
реч
!
“
рече
Миросав
.
„
Кајем
се
два
пута
,
јер
њиме
увредих
мртва
човека
у
гробу
који
не
може
да
се
брани
,
док
је
Витомир
увредио
мене
жива
,
који
могу
и
да
се
браним
и
да
опростим
!
“
„
Тако
,
децо
моја
!
“
рече
стари
кнез
задовољно
.
„
Пружите
један
другом
руке
!
...
Тако
!
...
Пољубите
се
!
Тако
!
Сад
сте
опет
моји
синови
!
Ходите
да
се
ижљубимо
!
Тако
!
И
хајдмо
сад
к
војводи
!
“
И
изиђе
из
шатора
водећи
оба
млада
витеза
за
руке
.
„
Бадава
!
“
рече
он
као
сам
себи
говорећи
;
„
бадава
,
нема
већег
свеца
у
свих
седам
небеса
него
што
је
мој
светац
,
кум
Божји
,
Свети
Јован
Крститељ
!
“
ИВ
Било
је
још
врло
рано
.
Никога
од
господе
не
бејаше
ни
пред
двором
ни
у
првој
великој
авлији
дворској
.
Неколике
слуге
жураху
се
и
тамо
и
амо
.
Првога
који
дође
на
дохват
староме
кнезу
овај
устави
да
запита
је
ли
војвода
устао
и
где
се
може
наћи
.
Слуга
му
рече
да
се
војвода
опрема
и
да
ће
по
своме
обичају
прво
у
придворну
црквицу
на
јутрењу
,
куда
су
духовници
с
игуманом
Пајсијем
мало
час
отишли
.
„
И
ништа
боље
,
синовци
моји
,
него
да
одстојимо
јутрењу
и
да
почнемо
дан
дворећи
Господа
Бога
и
Свеце
његове
.
Хајдмоте
у
цркву
!
“
И
одведе
оба
млада
витеза
у
дворску
црквицу
где
јутрења
тек
почела
беше
.
Осем
духовника
у
олтару
и
по
једнога
или
двојице
иза
певнице
никога
другог
у
цркви
не
бејаше
.
Али
мало
после
њих
ето
и
војводе
,
па
онда
,
један
по
један
,
дође
мало
не
сва
господа
.
Кад
се
сврши
јутрења
,
Градоје
,
још
онде
у
цркви
,
приђе
к
војводи
па
му
рече
:
„
Ево
су
се
јутрос
измирили
и
један
другом
опростили
.
Сада
те
ја
молим
,
опрости
им
и
ти
,
у
име
своје
и
у
име
све
господе
и
дружине
наше
!
“
Војводи
се
скиде
једна
велика
брига
с
душе
.
Толико
му
би
мило
,
да
онде
у
цркви
загрли
кнеза
Градоја
и
пољуби
га
у
образе
,
и
рече
му
:
„
Хвала
теби
,
кнеже
,
који
си
мени
и
мојој
војсци
сачувао
чист
образ
.
Помисли
како
би
Господину
Кнезу
било
кад
би
чуо
да
се
моја
властела
на
моме
двору
завадила
те
се
један
део
војске
растурио
!
“
„
Славе
ми
!
“
рече
смерно
и
опет
сасвим
поуздано
кнез
Градоје
,
—
„
Славе
ми
,
ништа
мени
немаш
да
захвалиш
!
Него
нареди
да
се
запали
велика
воштаница
пред
иконом
Светога
Јована
Крститеља
!
Молим
те
,
ко
ти
је
придворни
поп
?
Је
ли
још
стари
Алексије
?
Е
,
хоћу
да
му
дам
Млетачки
цекин
,
да
пали
воштанице
моме
свецу
докле
год
од
цекина
и
један
динар
траје
!
“
Кнез
уђе
у
гомилу
духовника
,
који
из
олтара
излажаху
,
и
тражаше
да
нађе
попа
Алексија
.
Војвода
међу
тим
приђе
к
Миросаву
и
Витомиру
па
,
у
знак
да
им
прашта
,
пољуби
се
с
њима
.
Изиђоше
сви
весели
и
радосни
из
цркве
,
и
застадоше
мало
у
авлији
око
ње
—
пуној
босиока
—
и
коју
сад
први
сунчани
зраци
обасјаше
.
Застадоше
,
да
се
у
оном
мирисном
и
светлом
јутарњем
зраку
поздраве
и
проразговарају
.
„
Е
,
сад
,
војводо
!
“
узе
реч
Градоје
,
„
дај
нам
заповест
да
се
одмах
за
Косово
кренемо
!
“
„
Шта
рече
?
!
“
привикаше
господа
сложно
у
глас
,
неки
од
њих
као
у
истини
запрепашћени
,
а
други
опет
ударише
у
смех
.
„
Како
ћемо
се
кретати
за
Косово
,
“
одговори
му
војвода
сасвим
без
икаква
узбуђења
,
„
кад
ето
још
ми
није
стигла
ни
половина
војске
која
треба
!
...
Ево
ти
књиге
коју
јутрос
добих
од
кнеза
Будисава
Витковића
.
Ево
види
сам
шта
пише
!
“
Па
онда
сетив
се
да
кнез
Градоје
није
врло
јак
на
читању
књига
и
туђег
писања
настави
:
„
Има
,
вели
,
доста
људи
,
али
нема
доста
оружја
;
истом
је
послао
људе
,
да
зађу
по
старим
ризницама
и
да
обиђу
све
коваче
,
не
би
ли
искупио
још
што
мачева
,
копаља
и
буздована
.
Боји
се
,
вели
,
неће
моћи
да
стигне
амо
пре
Видовдана
!
“
„
Ништа
то
,
војводо
!
“
рече
кнез
Градоје
весело
.
„
Ми
,
колико
нас
је
данас
овде
,
да
се
кренемо
,
не
би
ли
Господину
Кнезу
и
нашој
браћи
на
Косову
стигли
што
пре
;
а
кнез
Будисав
нека
дође
за
нама
,
па
кад
стигне
!
“
„
Тако
ми
Славе
,
кнеже
,
“
настави
војвода
,
„
стид
би
ме
био
да
се
јавим
Господину
Кнезу
једва
са
половином
војске
,
коју
има
право
да
очекује
!
...
Боље
је
да
причекамо
дан
два
,
те
да
ми
се
сва
војска
искупи
.
Мимо
кнеза
Будисава
има
још
да
дође
и
кнез
Добромир
Иванишевић
,
и
кнез
Десимир
Милосављевић
,
и
кнез
Богдан
Ђурашевић
!
“
„
А
стићи
ће
,
надам
се
,
до
Понедеоника
и
мој
син
Добриња
,
и
довешће
и
он
још
бар
педесет
људи
!
“
додаде
кнез
Вукан
.
„
Ма
,
шта
вреди
Господину
Кнезу
и
педесет
хиљада
људи
,
који
су
далеко
од
Косова
,
кад
се
бој
почне
да
бије
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
Немој
,
молим
те
,
војводо
,
немојте
,
господо
и
браћо
,
него
колико
има
нас
данас
овде
ми
да
се
кренемо
,
у
име
Божје
,
одмах
још
овога
јутра
!
Или
,
могли
би
ево
и
овако
:
Ти
,
војводо
,
остани
и
дочекуј
и
друге
твоје
клетвенике
па
с
њима
дођи
на
Косово
кад
ти
се
сви
искупе
;
али
нас
,
који
смо
ево
већ
овде
,
испраћај
ти
још
данас
Господину
Кнезу
на
Косову
,
као
први
део
твоје
војске
!
“
„
Што
ли
се
теби
толико
хита
,
кнеже
Градоје
?
!
“
питаше
кнез
Вукан
.
„
Ево
што
:
прво
Господин
Кнез
нас
је
позвао
да
се
сви
око
њега
искупимо
најдаље
до
Видовдана
;
друго
,
страх
ме
је
хоће
лукави
Агарјани
спазити
да
у
Господина
Кнеза
нема
велика
војска
,
па
ће
навалити
да
је
разбију
док
не
порасте
већом
!
“
одговори
још
једнако
сасвим
стрпљиво
кнез
Градоје
.
„
Ти
,
брате
,
“
прихвати
опет
Вукан
,
„
ниси
чуо
све
што
нам
је
Гојко
синоћ
причао
.
Остаде
ти
синоћ
у
твоме
шатору
,
а
ми
се
сви
вратисмо
опет
мало
нашим
пехарима
у
трпезарију
.
Ето
питај
војводу
и
ову
другу
господу
,
нека
ти
они
кажу
,
а
да
ти
ја
не
казујем
,
шта
је
Гојко
слушао
у
Крушевцу
:
“
„
Ево
,
кнеже
,
да
ти
ја
кажем
!
“
прихвати
војвода
.
„
Тамо
се
прича
да
су
дошли
неки
наши
поверљиви
људи
из
Константинова
,
па
јавили
Господину
Кнезу
,
да
цар
Агарјански
истом
чека
да
му
од
Караманије
дође
његова
најбоља
војска
,
јер
с
овом
гомилом
слабо
наоружаних
људи
од
сваке
вере
а
и
без
сваке
вере
,
не
сме
да
излази
на
Косово
.
А
док
му
она
добро
оружана
и
права
војска
стигне
,
проћи
ће
и
Петров
Дан
а
камо
ли
Видов
Дан
!
“
„
Бог
зна
да
л
’
је
све
то
истина
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
А
и
да
је
истина
,
боље
је
да
смо
ми
на
Косову
уз
нашега
Господина
Кнеза
,
него
да
је
он
без
нас
а
ми
овде
без
њега
!
Него
да
све
то
оставимо
на
страну
,
није
ли
он
у
књизи
,
коју
ти
посла
,
заповедио
да
стигнемо
на
Косово
у
Недељу
пред
Видов
Дан
?
!
“
„
Јесте
,
заповедио
је
да
стигнем
с
војском
а
не
да
му
долазим
готово
без
војске
!
“
рече
војвода
па
се
задовољно
насмеја
како
згодно
приклопи
кнежево
питање
.
„
Ето
нема
нас
овде
ни
пуна
хиљада
војника
,
а
треба
да
му
одведем
две
хиљаде
и
пет
стотина
коњаника
!
“
„
Молим
ја
тебе
,
господине
војводо
,
“
узе
кнез
Градоје
да
говори
са
све
то
јачим
узбуђењем
,
„
пусти
ти
да
ја
с
мојим
људима
,
и
ако
хоће
још
ко
од
господе
са
мном
,
пођемо
још
данас
у
Косово
,
да
однесемо
Господину
Кнезу
гласове
од
тебе
,
да
му
кажемо
зашто
ћеш
та
истом
кроз
дан
два
стићи
!
“
»
Послах
ја
књигу
Господину
Кнезу
по
моме
дворанину
Душку
јутром
онога
дана
у
који
нам
ти
,
кнеже
,
пред
вече
стиже
.
Објаснио
сам
ја
то
све
сам
и
обећао
да
ћемо
се
кренути
ако
не
у
Понедеоник
а
оно
на
сигурно
на
сам
Видов
Дан
,
чим
ми
само
још
која
стотина
људи
стигне
.
Не
бој
се
,
кнеже
;
стићи
ћемо
ми
на
време
,
ако
Бог
да
,
и
много
дана
пре
битке
,
ако
битке
и
буде
било
!
Ниси
био
с
нама
кад
нам
Гојко
причаше
како
се
по
Крушевцу
зуца
да
по
свој
прилици
неће
ни
доћи
до
битке
,
него
ће
цар
Агарјански
гледати
да
се
с
Господином
Кнезом
погоди
те
на
миру
разиђу
.
“
„
Има
још
нешто
што
бих
ја
хтео
да
питам
кнеза
Градоја
,
“
прихвати
опет
кнез
Вукан
.
„
Кнез
Лазар
је
већ
толико
дана
на
Косову
,
и
право
је
замислити
,
да
се
његову
соколову
оку
ништа
измакло
није
.
Нико
од
њега
не
зна
боље
да
ли
има
тамо
каква
опасност
,
да
се
бој
отпочне
пре
него
што
се
сва
српска
војска
искупи
.
Мислиш
ли
ти
,
кнеже
,
да
нам
већ
давно
не
би
стигле
његове
хитре
књигоноше
,
да
нас
зову
да
се
одмах
крећемо
,
кад
би
такве
опасности
било
!
“
„
Тако
је
!
“
привикаше
многи
од
господе
.
„
Вама
се
чини
да
је
тако
!
“
рече
кнез
Градоје
с
презривим
осмехом
,
„
мени
се
чини
да
није
тако
!
Наше
је
место
на
Косову
у
војсци
нашега
честитога
Господина
Кнеза
,
а
не
овде
да
чамимо
,
пијанчимо
и
у
заваде
долазимо
!
“
„
Немој
тако
,
кнеже
!
“
прихвати
опет
војвода
гласом
у
коме
благ
прекор
трепташе
.
„
Нећемо
ми
ово
два
три
дана
,
док
не
пођемо
,
чамити
и
пијанчити
.
Ево
ћемо
данас
и
сутра
сви
заједно
прегледати
оружје
и
опрему
у
оне
војске
што
је
већ
с
нама
.
У
Недељу
,
ако
Бог
да
,
крстићемо
првенца
сина
,
кога
ми
је
Бог
поклонио
.
Ако
у
томе
стигну
Добримир
,
Десимир
и
Богдан
,
онда
ћемо
се
у
Понедеоник
зором
кренути
;
ако
не
стигну
дотле
,
стићи
ће
на
сигурно
тај
дан
у
вече
,
па
ћемо
се
у
име
Божје
лицем
на
Видов
Дан
кренути
.
Ако
Бог
хоће
,
кренућемо
се
и
стићи
ћемо
на
време
;
а
ако
Бог
неће
,
узалуд
је
што
твоје
старо
јунаштво
жедни
за
Косовом
,
узалуд
је
што
сви
за
њим
жеднимо
,
узалуд
је
јер
стићи
нећемо
,
па
ма
сад
у
овај
часи
испред
ове
цркве
појахали
крилате
ждрале
и
вите
ластавице
!
“
„
Тако
је
!
И
није
друкчије
!
“
привикаше
живо
многи
од
господе
.
Стари
Градоје
састави
своје
густе
веђе
,
па
се
мало
замисли
.
Учини
му
се
да
сад
истом
провиди
шта
војвода
хоће
.
„
Војводо
!
“
поче
после
по
дужег
ћутања
,
„
праведна
је
твоја
жеља
да
видиш
какво
ће
славно
име
твој
првенац
на
крштењу
да
добије
.
Нико
ти
за
ту
жељу
замерити
не
може
;
најмање
Господин
Кнез
,
који
у
прсима
носи
срце
доброга
оца
пуног
милости
!
Али
за
тај
посао
останите
ето
ти
и
твој
кум
од
старина
,
кнез
Вукан
,
и
нека
остану
сви
игумани
и
сви
други
духовници
.
Биће
ти
и
сину
боље
знамење
јуначке
среће
у
животу
,
ако
један
део
војске
твоје
поносито
ујездава
у
стан
Господина
Кнеза
на
Косову
у
онај
час
,
у
који
он
на
светом
крштењу
прима
српско
име
!
Пуштај
ти
нас
друге
,
а
с
Вуканом
ето
остани
па
сврши
свето
крштење
свога
сина
!
“
„
Шта
велиш
?
!
“
продера
се
и
намргоди
кнез
Вукан
.
„
Шта
велиш
?
!
Нема
,
кнеже
,
од
тога
ништа
!
Или
ћемо
сви
братски
и
нераздвајани
стојати
на
крштењу
војводина
чеда
,
или
ћемо
сви
братски
и
нераздвајани
јездити
ка
Косову
,
а
првенац
једнога
од
најславнијих
домова
у
Хришћанској
земљи
нашој
нека
остане
некрштен
као
да
смо
у
поганој
земљи
Агарјанској
!
“
„
Чудим
се
ја
теби
,
војводо
,
и
чудим
се
вама
,
господо
!
“
узе
реч
кнез
Винко
.
„
Слушам
вас
и
чудим
се
и
начудити
вам
се
не
могу
!
Ама
пустите
ви
кнеза
Градоја
,
нека
иде
кад
му
у
староме
кошу
младо
орловско
пиле
жустро
кљуца
!
Пустите
човека
нека
иде
кад
му
се
иде
!
Може
ли
он
без
дружине
,
може
и
дружина
без
њега
!
Понео
се
па
мисли
е
не
може
ни
цар
Лазо
на
Косову
без
старога
Орловића
!
Иди
,
брате
,
с
милим
Богом
!
Што
пре
тамо
стигнеш
пре
ћеш
се
уверити
да
цар
Лазо
може
да
буде
без
све
ове
господе
,
а
нек’мо
ли
без
тебе
једнога
!
“
„
Нека
је
слава
Господу
!
Може
Господин
Кнез
да
буде
без
мене
!
“
узе
опет
реч
Градоје
,
који
сав
беше
поцрвенео
у
лицу
и
коме
очи
севаху
гневом
.
„
И
још
много
пре
може
он
да
буде
без
тебе
,
коме
је
некаква
дуждева
кћи
у
једној
Крушевачкој
крчми
мозак
попила
!
Него
,
како
ја
нисам
с
тобом
друговао
по
крчмама
Крушевачким
,
молим
ја
тебе
:
пази
ти
како
са
мном
говориш
!
“
Пријатељи
повукоше
Винка
натраг
у
последњи
ред
гомиле
,
да
га
склоне
од
гневних
погледа
старога
кнеза
,
и
рекоше
му
шапатом
:
„
Ћути
,
болан
,
да
не
прођеш
горе
!
“
„
Не
,
не
!
“
упаде
живо
у
реч
кнезу
Градоју
војвода
,
желећи
да
спречи
даљи
развој
гнева
кнежева
.
„
Све
вас
ја
бих
пре
пустио
да
оставите
овај
двор
уочи
крштења
мога
сина
,
него
што
бих
могао
пустити
кнеза
Градоја
.
Вуканов
дом
кумује
моме
дому
има
већ
двеста
година
,
али
бих
ја
пре
и
мога
милога
кума
Вукана
пустио
да
отиде
,
само
да
кнез
Градоје
,
којега
се
рука
дотицала
руке
цара
Душана
,
остане
да
прихвати
сина
мога
на
крштењу
.
Не
,
драги
мој
кнеже
,
“
настави
војвода
узбуђен
,
па
метну
обе
своје
руке
на
рамена
кнезу
Градоју
;
„
ето
могао
бих
да
ти
заповедим
да
останеш
,
док
се
сви
заједно
за
Косово
не
кренемо
;
али
ми
је
зазор
да
заповедам
теби
,
кога
љубим
и
поштујем
као
да
си
ми
отац
.
Не
заповедам
ти
,
али
те
као
Душанова
узор
јунака
молим
и
преклињем
:
тако
ти
Светога
Јована
,
твога
крсног
имена
,
остани
да
крстимо
чедо
,
које
ми
је
Бог
у
овако
знаменитим
и
славним
данима
поклонио
!
“
Снужди
се
кнез
Градоје
,
обори
главу
ниско
,
замисли
се
нешто
дубоко
за
неку
тренут
,
па
онда
с
тешким
уздахом
диже
главу
и
рече
:
„
Страшније
заповести
не
можеш
ми
ни
издавати
,
него
кад
ме
заклињеш
Свецем
мојим
!
.
.
Добро
,
војводо
!
И
нека
да
Бог
да
све
на
добро
буде
!
“
И
остадоше
сви
,
да
сврше
крштење
војводина
сина
.
И
свршише
га
и
славно
и
сјајно
.
И
кад
објавише
народу
на
пољу
пред
дворем
да
је
првенац
војводин
добно
на
крштењу
име
земље
Господара
,
Кнеза
Лазара
,
онда
народ
,
певајући
и
кликћући
,
узе
растапати
своју
радост
у
потоцима
од
вина
који
из
подрума
војводиних
потицаху
,
а
сва
се
онде
искупљена
војска
растопи
у
народ
и
стопи
с
њиме
.
У
двору
се
већ
више
никако
и
не
дизаху
сребрни
кондири
и
златни
пехари
са
трпезе
,
нити
се
весела
господа
дизаху
од
пехара
.
Није
се
више
знало
ни
кад
се
почиње
дан
ни
где
се
свршава
ноћ
.
Два
дана
и
две
ноћи
стопише
се
у
један
велики
дан
,
још
једнако
кратак
за
жедна
грла
и
усијане
главе
.
Нико
не
умеде
казати
како
то
би
,
да
одмах
после
Недеље
освану
Среда
,
и
да
тек
тада
војска
,
још
једнако
полу
мамурна
,
седлаше
коње
.
Војвода
тражаше
кнеза
Градоја
;
али
нигде
Градоја
да
нађу
.
Слуге
му
казиваху
како
се
стари
кнез
,
одмах
по
свршеном
крштењу
,
повукао
у
свој
шатор
и
да
је
тамо
сам
седео
и
вино
пио
.
По
још
причаху
како
је
Ристивор
једнако
одбијао
од
шатора
таласе
народа
шапућући
:
„
Мичите
се
,
браћо
,
даље
!
Срдит
је
кнез
,
може
вас
какво
зло
снаћи
!
“
И
још
распитиваху
по
светини
око
двора
да
ли
је
ко
видео
кад
се
кнез
Градоје
кренуо
,
кад
дојаха
коњаник
од
чете
кнежеве
,
и
донесе
писмо
војводи
.
Војвода
га
отвори
пред
свом
господом
својом
и
гласно
га
прочита
:
„
Господине
војводо
!
Мој
дед
,
кнез
Градоје
Орловић
од
Орлова
Града
вели
да
напишем
ово
овако
:
Војводо
,
више
ти
ја
чекати
не
могу
.
Ја
одох
на
Косово
Господину
Кнезу
.
Тако
ти
светлог
имена
дома
твога
,
не
оклевај
него
крећи
војску
и
жури
се
ка
Косову
.
Твој
клетвеник
кнез
Градоје
Орловић
.
Ово
је
писано
руком
Боривоја
,
унука
кнеза
Градоја
,
код
цркве
Богородичине
,
зором
у
Среду
.
“
Не
би
мило
војводи
.
Застиде
се
и
поцрвене
.
Не
смеде
да
погледа
господи
својој
право
у
очи
,
него
,
оборив
погледе
на
земљу
,
рече
им
:
„
Господо
,
да
пођемо
у
име
Божје
одмах
!
И
да
се
пожуримо
да
стигнемо
кнеза
Градоја
!
“
Још
није
било
сунце
стигло
на
врх
неба
,
а
војска
се
војводе
Радича
крену
за
Косово
весело
певајући
.
Народ
је
испраћаше
узвицима
и
усклицима
желећи
јој
срећно
путовање
,
славно
војевање
и
још
срећније
и
славније
враћање
завичају
своме
.
У
двору
у
једној
омањој
и
слабо
осветљеној
соби
,
са
осетним
задахом
од
уља
које
гораше
у
сребрним
кандилима
пред
иконама
у
злато
и
драго
камење
окованим
,
беху
искупљене
неколике
дворкиње
.
Збијене
у
гомилу
у
једном
куту
,
бледе
и
сузе
ронећи
,
гледаху
у
младу
и
красну
госпођу
своју
,
која
,
седећи
на
посниском
а
широком
одморнику
,
застрвеном
богатим
простиркама
,
претискаше
на
своје
груди
младо
своје
чедо
и
горко
плакаше
и
јецаше
.
ДРУГИ
ДЕО
На
догледу
Косова
И
Сунце
је
већ
било
зашло
за
планине
и
сутоњ
се
почела
спуштати
,
Војвода
Радич
истом
бејаше
прегазио
једну
притоку
Ибра
с
војском
својом
,
па
се
на
широкој
пољани
с
ону
страну
потока
узе
световати
с
кнежевима
и
властелом
својом
да
ли
да
ту
поред
воде
заноће
,
кад
му
са
предњих
стража
испред
војске
јавише
,
да
се
види
коњаник
један
,
који
у
највећем
трку
јури
ка
војсци
у
сретање
.
Док
се
војвода
и
друга
она
господа
с
њиме
и
око
њега
домишљаху
,
шта
ће
то
бити
и
ко
ли
ће
бити
,
долете
на
знојавом
и
запенушеном
Јабучилу
Ристивор
,
и
сам
знојав
и
прашњав
.
Не
одјахујући
од
коња
,
скиде
клобук
,
поклони
се
војводи
,
па
узбуђен
,
брзо
и
силно
дишући
од
наглог
јахања
,
узе
да
говори
:
„
Господине
војводо
,
поздрављате
мој
господар
,
моли
те
похитај
што
брже
можеш
да
стигнеш
до
њега
.
Он
те
са
својима
чека
у
крчми
на
цареву
друму
код
Цареве
Громаде
,
одовуд
Вучитрна
.
“
Ту
Ристивор
нешто
запе
и
застаде
.
„
Додајте
,
децо
,
“
викну
војвода
младим
својим
слугама
што
јахаху
иза
њега
,
—
„
додајте
Ристивору
чутуру
вина
,
нека
спере
прашину
са
грла
!
“
„
Хвала
теби
,
господине
војводо
,
који
си
добар
те
и
на
то
помишљаш
!
“
рече
Ристивор
поклонивши
се
скромно
,
па
настави
:
„
Него
вино
да
оставимо
за
после
,
а
сад
да
учиним
како
ми
је
мој
господар
заповедио
.
А
заповедио
ми
је
да
ти
кажем
:
да
смо
у
оној
крчми
на
цареву
друму
наишли
на
чудне
гласе
!
Прво
,
крчмар
и
крчмарица
причају
да
је
прошле
ноћи
,
тако
пред
поноћ
,
прошла
онуда
повелика
чета
Босанских
коњаника
.
Уставише
се
да
напоје
и
себе
и
коње
.
Причаху
да
се
враћају
с
Косова
,
да
се
тамо
јуче
била
велика
и
крвава
битка
,
да
су
Срби
разбили
Агарјане
до
ноге
,
тако
да
им
је
и
цар
погинуо
...
.
“
Ристивор
не
могаше
даље
,
јер
га
уставише
гласни
и
оштри
узвици
из
оне
сјајне
ките
од
господе
:
„
Шта
рече
,
јуначе
,
по
Богу
?
!
“
—
„
Не
,
човече
,
Бог
те
видео
!
“
...
„
Хеј
,
што
не
пођосмо
дан
раније
!
“
...
„
Зар
ми
на
видику
Косова
,
па
да
нам
се
слава
измакне
?
!
“
...
„
Еј
,
да
жалосне
смо
ми
среће
!
“
...
„
Тако
нам
и
треба
!
Нисмо
боље
ни
заслужили
!
“
рече
кнез
Мирослав
.
„
Није
нас
кнез
Градоје
кумио
и
преклињао
да
се
крећемо
?
!
Јес
’
,
али
војвода
хоће
да
му
сви
кумујемо
,
и
кнез
Вукан
хоће
да
смо
му
сви
прикумци
;
док
ми
празнисмо
пехаре
други
ухватише
Славу
Крилатицу
!
Е
нека
им
је
срећно
и
честито
,
и
јесу
бољи
јунаци
од
нас
!
“
„
А
шта
ми
се
ти
сад
ту
правиш
неки
судија
?
Зар
баш
ти
да
пресудиш
ко
је
бољи
јунак
а
ко
лошији
?
!
“
викну
горко
кнез
Вукан
,
саставив
своје
чупаве
веђе
као
свагда
кад
се
разгневи
.
„
Не
пресуђујем
ја
!
“
прекиде
га
кнез
Миросав
;
„
нит
сам
вредан
,
нит
’
сам
кадар
да
ја
то
пресудим
;
али
ето
видим
да
је
слава
загрлила
ону
нашу
браћу
што
се
нашла
с
Господином
Кнезом
на
Косову
,
а
нама
—
нама
ће
ето
да
се
прилепи
брука
и
срамота
!
“
„
Немојте
тако
,
господо
!
“
рече
с
уздрхталим
гласом
војвода
,
али
опет
некако
с
пуно
мирноће
и
достојанства
.
„
Немојте
да
хитамо
да
се
један
на
другога
камењем
бацамо
.
Ко
зна
?
Може
бити
то
су
само
непоуздани
гласови
,
и
да
у
ствари
и
није
тако
!
Дајте
да
саслушамо
све
што
нам
кнез
Градоје
поручује
!
Дед
’
,
млади
властелине
,
казуј
нам
даље
шта
имаш
!
“
„
Како
ти
рекох
,
господине
војводо
,
“
настави
Ристивор
,
—
„
први
гласови
,
на
које
наиђосмо
,
казиваху
о
великој
и
славној
победи
наше
војске
,
о
поразу
Агарјана
,
о
погибији
њихова
цара
...
“
И
опет
га
прекидоше
узвици
од
тешкања
и
срдње
од
стране
господе
.
„
Ех
,
да
зле
смо
ти
среће
,
брате
?
!
“
„
Помислите
,
господо
,
да
смо
може
бити
ми
баш
једини
Срби
,
који
могосмо
стићи
,
а
не
стигосмо
,
да
с
браћом
славу
делимо
!
“
„
Ама
ко
нам
је
крив
?
!
“
...
.
„
Што
се
сад
тешкате
?
Што
не
послушасте
кнеза
Градоја
,
који
,
оседео
у
војнама
,
преклињаше
нас
све
редом
да
не
оклевамо
?
!
»
А
што
га
ти
не
послуша
?
!
И
што
се
ти
сад
правиш
тако
мудар
,
кад
ниси
био
мудар
прошле
Суботе
?
“
„
Славе
ми
,
кнеже
Нинко
,
“
рече
властелин
Витомир
,
коме
последњу
реч
беше
Нинко
управио
,
„
ја
не
знам
да
се
данас
правим
мудар
,
али
теби
,
знам
,
не
би
помогло
па
се
правио
мудар
по
вас
дан
!
“
И
почеше
да
падају
прекори
све
оштрији
и
оштрији
,
и
све
крупнији
и
крупнији
,
те
се
изметуше
у
љуту
свађу
.
Диже
се
једна
велика
граја
,
и
усред
ње
сукнуше
мачеви
из
корица
,
и
мало
што
се
уз
горку
жуч
не
проли
и
братске
крви
.
И
би
се
и
ње
пролило
,
да
млади
војвода
не
улете
у
гомилу
међу
завађене
,
те
својим
голим
рукама
раскрштаваше
њихове
мачеве
.
„
Станите
,
по
Богу
,
господо
!
“
рече
он
дубоко
узбуђен
и
блед
у
лицу
.
„
Немојте
да
од
једнога
зла
,
за
које
још
и
не
знамо
је
ли
доиста
зло
и
колико
је
,
правимо
још
једно
!
Тешко
је
мени
да
носим
бреме
прекора
,
које
ето
ви
бацате
један
на
другога
,
али
које
пада
на
моју
главу
!
...
Право
је
да
се
сви
на
ме
срдите
,
што
изгубисте
славну
прилику
да
умножите
славу
своју
.
Верујте
ми
,
стеже
ми
се
срце
кад
помислим
колико
се
огреших
о
вас
!
Осећам
као
да
сам
вас
—
све
саме
моје
добре
пријатеље
—
поробио
,
и
срамним
начином
отео
вам
драгоцене
челенке
ваше
!
И
опет
се
тешим
,
што
је
Бог
дао
те
је
наш
честити
Господин
Кнез
Лазар
могао
и
без
нас
да
задобије
победу
!
Нека
је
слава
богу
за
то
!
“
„
Сад
си
,
војводо
,
подесио
како
треба
!
прихвати
кнез
Добромир
.
„
Помислите
,
људи
,
како
би
страшно
било
да
нам
је
—
не
дао
Бог
!
—
стигао
глас
:
да
се
јуче
била
крвава
битка
,
да
су
погани
Агарјани
разбили
српску
војску
,
и
да
је
наш
добри
и
честити
Господин
Кнез
погинуо
!
“
„
Сачувај
нас
тога
,
Господе
Боже
!
“
рече
запрепашћен
војвода
Радич
,
скиде
сребрни
шлем
свој
,
прекрсти
се
побожно
,
и
чисто
се
сав
стресе
при
помисли
на
такву
страшну
могућност
.
„
Само
тако
што
нека
не
да
Бог
,
а
све
друго
како
хоће
!
“
рече
кнез
Гојко
.
„
Господине
војводо
!
“
узе
опет
реч
смерно
и
невесело
Ристивор
,
—
„
ја
још
не
доврших
све
што
ми
мој
господар
заповеди
да
ти
кажем
!
Док
крчмар
и
крчмарица
причаху
што
су
као
прошле
ноћи
од
Босанаца
слушали
,
стиже
један
сељак
са
Ибра
па
рече
кнезу
:
Хиљадама
рањеника
ударило
је
Ибром
са
Косова
,
ћуте
као
да
су
оловом
заливени
,
ништа
не
говоре
,
ником
ништа
не
одговарају
;
али
са
њихове
жалости
у
оку
и
са
намрштених
чела
њихових
народ
чита
,
да
је
нашу
војску
некаква
велика
несрећа
задесила
!
“
Она
блистава
гомила
од
господе
беше
муком
замукнула
.
За
неколико
тренутака
чуло
се
само
шуштање
лишћа
на
дрвљу
око
воде
,
и
зрикање
зрикаваца
у
великој
и
мирној
трави
,
пуној
ивањскога
цвећа
,
на
пољани
на
којој
се
ова
господска
свита
савила
око
војводе
.
На
послетку
војвода
,
блед
као
крпа
,
снужден
,
уздрхтан
,
запита
Ристивора
полаганим
говором
и
тихим
гласом
:
„
Је
ли
тај
сељак
још
тамо
у
крчми
?
„
Јесте
,
господине
војводо
;
кнез
га
је
задржао
,
док
и
ви
тамо
не
стигнете
!
“
одговори
Ристивор
.
„
Господо
,
јунаци
и
браћо
!
“
проговори
војвода
тужно
и
невесело
,
и
опет
некако
свечано
окренув
се
властели
својој
.
„
Да
похитамо
брзим
кроком
,
не
би
ли
што
пре
стигли
староме
кнезу
на
Цареву
Громаду
!
Ристиворе
,
води
нас
најпречим
путем
!
“
И
ободоше
коње
,
и
појурише
за
Ристивором
.
Сви
снуждени
,
сви
натуштени
и
намргођени
.
Свакоме
се
сињи
хладан
камен
на
срце
навалио
;
једва
се
дубоки
уздаси
овда
онда
отимаху
испод
њега
;
али
никоме
не
могаше
ни
једна
реч
да
се
преко
усана
превали
.
Беше
то
чета
онемелих
јунака
.
ИИ
Већ
се
био
мрак
ухватио
кад
војвода
Радич
стиже
са
свитом
својом
пред
малену
крчму
код
Цареве
Громаде
.
Ту
се
на
једној
пољани
,
обраслој
високом
папрати
,
искупила
и
сместила
уз
Орловићеву
чету
скоро
сва
војска
војводина
,
јер
кнез
Градоје
устављаше
чету
по
чету
како
која
пристизаше
.
Не
одјахујући
војвода
нареди
да
се
разапну
шаторови
за
њега
и
за
властелу
на
једној
лепој
рудини
,
испод
велике
стене
која
се
и
зваше
Царева
Громада
,
а
испод
које
мало
час
пројахаше
.
И
још
нареди
да
сва
војска
преноћи
где
ју
је
кнез
Градоје
већ
сместио
,
а
да
неколике
страже
пођу
друмом
царским
к
југоистоку
,
и
мало
и
у
лево
и
у
десно
,
и
да
к
Царевој
Громади
под
његов
шатор
доведу
сваког
путника
и
војника
,
који
би
од
Косова
долазио
.
Кнез
Градоје
дочека
војводу
снужден
и
невесео
,
као
да
му
лице
беше
засењено
некаквим
црним
облаком
.
Уведе
војводу
у
крчму
и
одведе
га
право
ка
огњишту
,
на
коме
не
бејаше
ватре
,
али
поред
кога
на
дебелој
поњави
лежаше
рањен
човек
.
За
војводом
и
кнезом
Градојем
уђе
у
крчму
и
сва
властела
.
Сви
се
ћутећки
искупише
око
рањеника
.
„
Тек
ти
бејах
опремио
Ристивора
,
“
узе
кнез
Градоје
да
говори
војводи
,
„
да
ти
јавим
,
шта
чусмо
овде
од
крчмара
и
од
једнога
сељака
са
Ибра
—
кога
ено
тамо
у
кошари
спава
—
кад
стиже
пред
крчму
овај
властелин
,
рањен
у
бутину
стрелом
,
а
по
мишици
сабљом
.
Ето
вам
га
,
па
нека
вам
сам
казује
што
зна
!
“
Рањеник
,
красан
,
висок
и
личан
младић
,
погледаше
мирно
,
и
тек
само
мало
као
уморним
очима
,
по
господи
што
се
искупи
око
њега
.
Војвода
се
пригну
к
њему
па
га
запита
:
„
Јесу
ли
ти
тешке
ране
,
јуначе
?
Да
ли
би
нам
могао
испричати
све
како
је
било
?
“
„
Лаке
су
моје
ране
,
војводо
!
“
призбори
тихим
гласом
рањени
властелин
;
„
лаке
су
моје
ране
,
али
је
тешко
испричати
све
како
је
било
!
Ето
,
зло
да
не
може
горе
бити
!
,
...
Еј
,
тужна
Србадијо
,
како
си
црне
среће
!
“
„
Сигурно
опет
издаја
!
“
привикаше
неколико
од
властеле
из
свите
војводине
.
„
Издаја
!
И
никако
друкчије
него
црна
излаја
!
“
понављаше
рањеник
горко
.
„
Ко
издаде
,
издало
га
свако
добро
и
овога
и
онога
света
?
!
“
питаше
књез
Вукан
час
жут
час
блед
.
„
Још
се
то
не
може
да
зна
на
сигурно
!
“
одговори
рањеник
;
„
зна
се
само
да
је
било
издајника
;
сви
смо
то
и
осећали
и
видели
;
али
нико
не
могаше
да
прстом
и
поуздано
издајника
покаже
!
На
три
дана
пред
саму
битку
проносило
се
по
војсци
од
уха
до
уха
да
око
Господина
Кнеза
има
издајника
.
Људи
Вука
Бранковића
шапутаху
да
војвода
Милош
Обилић
шурује
нешто
са
српским
кнезовима
,
који
дођоше
с
царем
турским
на
Косово
као
његови
клетвенице
.
Пријатељи
Милошеви
опет
на
глас
причаху
,
да
Вук
води
преговоре
с
царем
Муратом
да
му
преда
српску
војску
и
српскога
цара
,
само
ако
се
иза
тога
престо
српски
поклони
њему
!
Нико
није
хтео
да
верује
оно
прво
,
а
није
лако
било
поверовати
ни
оном
другом
.
Ко
је
имао
срца
за
ову
земљу
,
није
могао
друкчије
до
да
сузе
рони
и
да
се
икаквоме
добру
не
нада
!
“
Ту
се
ратник
заустави
да
се
мало
одмори
.
Владаше
мртва
тишина
.
Нико
не
смеде
да
жури
уморног
рањеника
,
и
нико
не
проговори
речи
.
Ћутање
потраја
,
подуго
док
га
сам
рањеник
не
прекиде
наставив
своје
причање
:
„
Свима
је
тешко
било
,
никоме
теже
до
самом
Господару
Србадије
,
честитоме
Кнезу
Лазару
.
Као
војник
у
дворској
стражи
његовој
,
бивао
сам
често
у
свити
његовој
и
на
стражи
пред
царским
шатором
његовим
!
Јадан
,
добри
наш
Кнез
!
Од
ране
зоре
па
до
мркла
мрака
,
по
цео
дан
би
на
коњу
обилазио
војску
,
поздрављао
се
милостиво
с
властелом
и
са
заповедницима
од
чета
,
показивао
се
ведар
и
поуздан
;
хвалио
би
кад
би
наишао
на
весела
и
добро
опремљена
војника
;
наређивао
би
,
без
икаква
прекора
да
се
из
његове
ризнице
допуни
опрема
по
каквога
сиромаха
,
а
богме
је
пуно
њих
таквих
на
Косову
било
!
“
И
опет
се
млади
властелин
заустави
.
Изгледаше
као
да
се
упустио
у
некакве
дубоке
мисли
,
или
да
пушта
памтење
своје
да
лута
по
Косову
хватајући
зраке
док
је
још
светлости
на
Косову
било
,
те
да
њима
осветли
црну
ноћ
,
која
се
на
Србадији
тако
нагло
спустила
била
.
|
„
Јест
’
,
јадан
наш
Господин
Кнез
!
“
настави
он
опет
сам
од
себе
.
„
У
вече
би
искупљао
око
себе
сву
велику
господу
и
властелу
.
Храбрио
је
оне
који
казиваху
како
их
нека
зла
слутња
осваја
;
стишавао
плаховите
,
световао
на
скромност
поносите
,
мирио
завађене
,
и
свагда
при
сваком
растанку
преклињао
све
да
се
бар
овде
пред
лицем
непријатеља
држе
сложно
као
права
браћа
!
А
кад
би
га
сви
оставили
,
те
би
сам
под
шатором
остајао
,
онда
би
тек
пао
од
силног
умора
на
столицу
,
наслонио
чело
на
руку
,
а
руку
на
колено
,
пустио
се
скрушен
у
дубоке
мисли
,
уздисао
би
тешко
,
сузе
ронио
,
и
устајао
само
да
се
спусти
на
колена
пред
иконом
Спаситеља
,
и
да
се
кроз
сузе
,
а
на
глас
,
Богу
моли
да
народу
српском
милостив
буде
!
“
Ту
га
сад
прекиде
гласно
јецање
у
свити
војводиној
.
Неко
од
господе
грцаше
од
плача
.
Стари
кнез
Градоје
јечаше
као
да
се
некакав
од
Тројанових
градова
срушио
на
плећа
његова
.
Војвода
Радич
хукаше
и
јечаше
:
„
Еј
наш
добри
Кнеже
Лазаре
!
Еј
велики
јуначе
наш
!
По
Богу
брате
,
казуј
нам
даље
шта
би
икако
би
?
!
“
„
Па
и
не
знам
вам
,
господо
,
све
што
и
како
би
!
“
настави
рањени
витез
.
»
Знам
само
ово
што
ћу
вам
сад
испричати
:
У
очи
самог
Видовдана
бејах
опет
на
старажи
пред
великим
шатором
Господина
Кнеза
.
Све
наше
главне
војводе
беху
на
вечери
у
Кнеза
под
тим
шатором
.
Могах
чути
како
се
дуг
и
жив
разговор
води
,
па
све
живљи
и
живљи
.
Па
се
онда
све
стиша
и
ућута
,
и
само
се
чујаше
одмерени
и
јасни
глас
Господина
Кнеза
,
глас
који
брујаше
звонко
,
свечано
а
некако
и
тужно
као
велико
звоно
на
Крушевачкој
цркви
кад
оглашује
смрт
каквог
великог
човека
.
И
застајаше
Кнез
овда
онда
у
говору
,
као
да
му
тешко
беше
да
нађе
речи
,
али
као
да
му
туга
грло
стезаше
.
Од
тешких
свилених
завеса
на
улазницама
у
шатор
не
могах
разабрати
ни
речи
;
али
ме
сам
глас
Кнежев
,
његово
полагано
спуштање
са
висине
у
дубине
,
оно
његово
застајивање
,
она
очевидна
борба
његова
,
чудновато
посресаше
!
Учини
ми
се
да
се
тамо
под
шатором
неко
опева
и
да
то
што
чујем
није
друго
него
свечано
брујање
оне
свете
погребне
песме
„
Со
свјатими
упокој
!
“
Него
куд
ја
одох
?
!
Опростите
ми
;
знам
није
вама
до
тога
како
је
мени
у
мојој
души
бивало
,
него
шта
се
онде
око
мене
збивало
!
Ето
да
наставим
.
Мало
само
после
говора
Господина
Кнеза
чу
се
кратки
а
силно
узбуђен
говор
некога
од
господе
за
Кнежевом
трпезом
,
па
онда
зашушташе
свилене
завесе
на
шатору
;
нечија
их
рука
силно
размакну
.
Испаде
испод
шатора
војвода
Милош
,
а
за
њим
узастопце
Иван
Косанчић
и
Милан
Топлица
.
Милош
севаше
очима
гневно
и
срдито
викну
момцима
:
„
Коње
!
Овамо
коње
!
“
Испадоше
за
њима
још
неке
војводе
и
кнезови
;
чух
их
како
преклињаху
Милоша
да
се
врати
Кнезу
под
шатор
!
Милош
беше
блед
и
дрхташе
од
гнева
,
али
се
горко
осмехиваше
,
па
,
винув
се
коњу
у
седло
,
у
некако
поноситој
срдњи
викну
оној
господи
што
са
њим
истрчаше
:
„
И
опет
вам
кажем
:
сутра
је
ето
Видовдан
,
видеће
Господин
Кнез
,
видеће
Србадија
,
ко
је
вера
а
ко
је
невера
!
“
И
онда
ободе
коња
и
са
своја
два
побратима
одјезди
некуда
у
ноћ
.
“
Ту
се
сад
рањеник
подиже
мало
,
дохвати
са
огњишта
један
кондир
вина
,
и
сркну
неколико
гутљаја
.
„
Нека
је
хвала
господину
кнезу
Градоју
,
који
ми
ево
даде
од
своје
слатке
малвасије
,
те
ми
оживе
срце
које
већ
беше
малаксало
!
“
говораше
рањеник
па
захвалне
погледе
упираше
у
старога
кнеза
.
„
Да
ме
он
на
своје
руке
не
прихвати
,
не
бих
вам
ја
сад
ово
оволико
причати
могао
!
Е
сад
да
вам
наставим
!
По
ужурбаности
млађих
и
по
забринутости
и
замишљености
старијих
војвода
и
кнезова
,
који
изиђоше
мало
по
мало
сви
из
шатора
Господина
Кнеза
,
и
по
шапуту
којим
између
себе
разговараху
,
видесмо
ми
на
стражи
,
да
се
нешто
крупно
десило
.
Али
не
могосмо
разабрати
шта
се
то
управо
десило
,
нити
то
и
данас
знам
.
Једно
вам
као
поуздано
казати
могу
:
нико
у
српској
војсци
није
те
ноћи
слутио
,
да
ћемо
сутра
велики
бој
бити
!
Господин
Кнез
као
обично
дође
први
на
јутрење
.
Бејах
и
ја
у
свити
његовој
.
Тек
што
исцелива
иконе
пред
олтарем
и
уђе
у
свој
сто
а
допаде
задуван
и
блед
,
као
без
душе
,
најпре
један
гласоноша
,
па
мало
за
њим
и
други
,
па
и
трећи
са
разних
предстража
,
и
јавише
Кнезу
нешто
тихим
шапатом
.
Кнез
се
у
столу
своме
окрете
војводама
,
кнезовима
,
властели
и
војницима
,
којих
црква
тада
већ
беше
пуна
,
па
им
јасним
и
звучним
својим
гласом
мирно
рече
:
„
Јунаци
!
Ево
стижу
гласови
да
непријатељ
наступа
на
наше
положаје
!
Клекнимо
и
помолимо
се
Господу
,
да
нас
благослови
,
да
се
данас
храбро
и
срећно
боримо
за
свете
цркве
његове
и
за
православни
народ
његов
!
“
Клекнусмо
сви
и
помолисмо
се
у
себи
како
је
ко
знао
.
Изиђе
владика
на
амвон
и
великим
крстом
благослови
све
.
Приђе
Господин
Кнез
к
владици
,
прими
из
његових
руку
крст
и
окрену
се
к
нама
рече
:
„
Ево
за
све
вас
целивам
распетога
Спаситеља
нашег
!
Нека
би
Сила
светога
благослова
Његова
и
Сила
Часнога
Крста
,
била
са
сваким
од
нас
и
са
свима
нама
који
излазимо
да
се
боримо
за
Крст
Часни
и
веру
Хришћанску
!
И
видех
га
како
побожно
целива
крст
,
и
како
покропи
сузама
својим
.
“
И
опет
рањеник
ућута
.
Беше
се
узбудио
и
сузама
облио
.
У
оној
гомили
око
њега
сваки
притајиваше
дах
свој
само
да
боље
чује
.
Војвода
беше
блед
,
и
од
часа
на
час
стресаше
се
као
да
је
у
грозници
,
превлачаше
руком
преко
чела
бришући
хладан
зној
и
дисаше
тешко
.
ИИИ
Стари
се
кнез
Градоје
окрете
к
војводи
:
„
Не
замери
ми
,
војводо
;
али
знадем
одобрићеш
што
ћу
рећи
.
Сви
сте
ви
ето
под
шлемовима
и
клобуцима
.
Скините
их
,
јер
ово
што
овај
наш
рањени
јунак
казује
,
страсно
је
јеванђеље
које
ваља
гологлави
да
слушамо
!
“
„
Хвала
теби
,
витешки
старче
,
који
нас
учиш
чему
ваља
!
“
прихвати
војвода
па
скиде
одмах
свој
сребрни
шлем
,
те
и
сви
други
учинише
тако
,
и
осташе
гологлави
као
да
су
у
цркви
.
„
Молимо
те
,
јуначе
,
“
рече
војвода
рањенику
,
„
ако
се
ниси
преко
мере
уморио
,
казуј
нам
даље
све
по
реду
,
да
чујемо
нашу
тешку
несрећу
све
до
краја
!
“
„
А
боље
би
било
,
војводо
,
да
вам
и
не
казујем
!
“
-
одговори
тихо
рањеник
.
„
Позлеђујем
само
своје
ране
,
а
отворићу
ране
у
срцу
вашем
!
“
„
Казуј
само
!
Казуј
,
тако
ти
крсног
имена
твога
!
“
привика
по
више
њих
из
свите
војводине
у
очевидно
силном
узбуђењу
.
„
А
и
шта
да
вам
кажем
?
!
“
питаше
се
рањени
витез
,
па
по
кратком
премишљању
настави
:
„
Испадосмо
сви
из
цркве
и
пред
цркву
.
Кнез
се
три
пута
прекрсти
па
се
вину
своме
белом
Лабуду
у
златно
седло
.
Усправи
се
поносито
;
диже
главу
поносито
.
Беше
,
господо
моја
,
у
томе
часу
личнији
,
господственији
,
поноситији
,
лепши
,
а
верујте
ми
и
млађи
,
но
што
га
икада
видех
за
последњих
десет
година
од
како
га
у
двору
служим
!
Узе
да
даје
јасним
гласом
јасне
и
кратке
заповести
.
Полетеше
витезови
све
кликћући
,
срећни
што
носе
својима
Кнежеву
заповест
да
наступају
напред
.
Чух
Кнеза
како
онима
око
себе
рече
:
„
Има
их
много
њих
који
су
требали
да
су
стигли
,
а
још
стигли
нису
.
Нећу
да
их
кунем
,
јер
знам
да
и
међу
њима
има
добрих
јунака
и
честитих
Срба
;
али
ћу
за
цео
остатак
мога
живота
,
колико
ми
га
бог
поклони
,
благосиљати
свакога
од
њих
ко
нам
данас
и
у
добри
час
стигне
!
Нека
се
одвоје
од
сваке
стотине
по
пет
коњаника
,
па
нека
јуре
путевима
,
који
овамо
на
Косово
воде
од
Ибра
,
и
од
Босне
,
и
од
Зете
,
и
од
Арбаније
,
и
нека
сваку
чету
,
коју
сретну
,
пожуре
,
да
лети
к
војсци
нашој
која
се
бије
!
“
„
Било
је
онде
око
Кнеза
на
хиљаду
коњаника
;
али
нико
од
њих
да
послуша
заповест
,
нико
да
се
макне
!
—
„
Кнеже
Војиславе
!
“
викну
Кнез
Лазар
;
„
дај
пет
коњаника
од
твоје
стотине
нека
појашу
путем
к
Ибру
...
.
.
“
„
Не
,
Господару
,
молим
те
!
“
пресече
говор
Господина
Кнеза
кнез
Војислав
,
„
ја
да
и
дадем
такву
заповест
,
у
мојој
се
чети
не
може
наћи
ни
један
витез
,
а
камо
ли
њих
петорица
,
који
би
јутрос
појахао
одмичући
од
бојнога
окршаја
!
“
„
Тако
је
!
“
громко
одјекну
вика
из
хиљаду
грла
као
да
је
из
једнога
грла
.
„
Заповеди
нам
само
Напред
,
па
да
видиш
,
Господару
,
како
Србадија
зна
да
гине
!
“
Господин
Кнез
погледа
нас
све
дугим
а
невеселим
једним
погледом
,
па
рече
само
:
„
Зна
да
гине
...
.
не
зна
да
слуша
!
...
Хај
,
јуначни
а
непокорни
народе
!
...
Бог
нека
ти
буде
милостив
!
“
Па
онда
сукну
мач
из
корица
,
тргну
узде
Лабуду
,
и
громко
викну
:
„
У
име
Божје
!
Напред
!
“
Не
умем
ја
вама
описати
ону
грмљавину
од
кликтања
,
онај
наш
радосни
занос
!
А
како
да
вам
испричам
и
све
друго
!
Бој
је
трајао
неколико
сахата
,
имаће
да
се
прича
годинама
!
“
И
опет
приповедач
застаде
да
се
одмори
,
и
као
да
тражаше
по
својој
памети
чега
још
да
се
сети
,
и
шта
још
да
прикупи
и
изнесе
.
Кнез
Градоје
му
додаде
својом
руком
онај
кондир
малвасије
,
и
рече
му
да
се
мало
поткрепи
.
„
Зором
нам
је
добро
пошло
било
!
“
настави
он
своје
причање
.
„
Наша
војска
одби
први
,
па
други
,
па
и
трећи
напад
непријатеља
.
Сунце
није
било
одскочило
ни
за
два
копља
а
од
некуда
се
преносе
глас
да
је
цар
турски
погинуо
од
руке
војводе
Милоша
.
Наступасмо
ми
слободно
и
све
кликћући
.
Потиснусмо
лево
крило
непријатеља
,
а
и
средсреду
му
усколебасмо
.
Али
им
притече
у
помоћ
одморна
војска
те
потисну
нас
.
Тада
Кнез
Лазар
изиђе
са
својим
оклопницима
у
прве
редове
.
Његово
око
,
његов
глас
,
његов
мач
,
његова
застава
,
чинили
су
просто
чудеса
.
Као
да
је
то
главом
Свети
Ђурђе
на
белом
коњу
,
а
не
смртни
један
Србин
!
И
опет
потискосмо
Турке
,
и
опет
њима
дође
одморна
војска
,
а
нама
—
нико
да
придође
,
него
ми
једни
исти
боримо
се
од
ране
зоре
са
три
одморне
војске
,
која
једна
за
другом
у
борбу
ступаше
!
Усред
овог
трећег
и
страшног
боја
Кнез
Лазар
би
се
овда
онда
окренуо
да
погледа
пољем
иза
српске
војске
,
па
би
повикао
:
„
Децо
моја
,
да
ли
ко
од
вас
види
да
нам
откуд
долази
нова
каква
чета
ма
од
стотину
одморних
људи
?
!
“
...
Али
ни
од
куд
никога
!
„
Ох
,
што
их
нема
!
“
уздахнуо
би
Кнез
гласно
и
дубоко
.
Па
би
онда
опет
духом
пренуо
и
кликнуо
својима
:
„
Држ’те
се
јуначки
,
децо
моја
,
Бог
је
с
нама
!
Напред
,
напред
,
Србадијо
моја
.
За
крст
часни
и
веру
Хришћанску
!
“
“
„
До
подне
нам
је
ишло
добро
.
И
ако
је
сва
војска
била
у
борби
од
зоре
,
без
замене
и
без
одмора
,
и
ако
се
овде
и
онде
почео
опажати
умор
,
и
ако
је
поље
,
докле
је
око
стицало
,
било
покривено
погинулим
и
рањеницима
,
осећасмо
сви
да
се
победа
нагиње
к
нама
и
надасмо
се
да
ће
нам
је
Бог
,
само
још
кроз
који
часак
,
па
коначно
поклонити
.
Али
тек
што
превали
подне
,
пронесе
се
глас
да
је
на
левом
крилу
неки
војвода
—
не
знам
му
име
,
да
Бог
да
се
никад
и
не
знало
!
—
да
је
,
рекох
,
неки
војвода
са
својом
коњицом
прешао
к
непријатељу
!
“
„
Проклето
му
име
и
колено
!
“
повикаше
неки
од
властеле
гневно
,
док
други
питаху
:
„
Ама
,
ко
је
,
казуј
му
проклето
име
ако
га
знаш
,
да
идемо
да
му
побијемо
све
што
је
његово
и
да
му
спалимо
и
разоримо
све
што
има
,
да
не
остане
ни
камен
на
камену
!
“
Стари
кнез
Градоје
само
шкрипаше
зубима
.
„
Начини
се
неред
на
том
крилу
!
“
настављаше
приповедач
своје
казивање
.
„
Тек
Кнез
Лазар
—
сад
већ
на
трећем
коњу
,
јер
му
прва
два
падоше
под
ранама
—
полете
са
својим
дворским
оклопницима
к
левом
крилу
,
кад
дотрча
гласник
да
јави
:
да
цело
десно
крило
под
Вуком
Бранковићем
одступа
ка
Приштини
!
...
.
Кнез
се
устави
,
погледа
к
десном
крилу
наднесав
леву
руку
над
очи
,
проли
сузе
,
и
дубоко
уздахнув
рече
само
толико
:
„
Зар
тако
,
Вуче
?
!
...
.
Проклет
да
си
и
овога
и
онога
света
!
“
Па
се
онда
окрете
к
нама
:
„
Ко
не
жали
погинути
,
нек
пође
за
мном
!
Ко
не
ће
,
нека
му
је
просто
!
“
Полетесмо
за
њим
у
најжешћи
окршај
!
Мало
за
тим
паде
ми
коњ
мртав
,
падох
и
ја
рањен
.
Мора
бити
да
сам
дуго
без
свести
лежао
,
јер
кад
отворих
очи
видех
звезде
на
небу
;
чух
јечање
рањених
јунака
и
пиштање
рањених
коња
;
хладан
ноћни
поветарац
запириваше
ми
у
лице
,
али
се
узалуд
напрезах
да
се
дигнем
.
Око
поноћи
наиђоше
на
ме
неки
сељаци
и
сељанке
из
оближњих
села
који
тражаху
рањенике
по
пољу
.
Дигоше
ме
и
на
рукама
однесоше
у
најближе
село
где
ми
ране
привезаше
.
Од
тих
сељана
чух
да
је
наш
Господин
Кнез
,
покривен
тешким
ранама
,
пао
жив
у
руке
Турцима
,
који
га
погубише
,
да
освете
смрт
свога
цара
,
па
му
онда
тело
предадоше
калуђерима
Грачанице
,
да
га
у
њиховој
цркви
сахране
!
И
ето
вам
,
господо
,
све
што
знадох
и
знадем
да
вам
кажем
.
А
сад
нека
нам
свима
Бог
на
помоћи
буде
!
“
„
Хвала
ти
,
јуначе
!
Хвала
ти
што
нам
исприча
све
како
си
видео
!
“
привикаше
му
многа
господа
из
гомиле
.
„
Благо
теби
,
синко
,
“
рече
кнез
Градоје
рањенику
,
„
благо
теби
,
који
си
крв
своју
на
Косову
пролио
!
“
Војвода
Радич
покрио
беше
лице
рукама
,
као
да
га
је
стид
да
гледа
у
јунака
,
који
се
у
свити
царевој
борио
на
Косову
.
Ћуташе
за
дуго
као
да
је
онемио
.
„
Проклети
да
су
издајници
свога
цара
,
своје
браће
и
свога
отачаства
!
Проклет
да
је
Вук
Бранковић
!
“
викну
кнез
Вукан
у
горком
гневу
.
„
Нека
су
проклети
и
овога
и
онога
света
!
“
одјекну
громко
сва
она
гомила
.
„
Станите
мало
,
господо
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
Не
приличи
нама
да
кога
било
кунемо
.
Господин
Кнез
је
једини
јунак
који
је
имао
права
да
куне
и
прокуне
.
Његова
ће
клетва
саплетати
Вука
и
све
његове
до
у
седмо
—
не
,
него
до
у
седамдесетседмо
—
колено
!
Само
немојте
ви
да
ми
кунемо
!
Јер
да
смо
ми
стигли
на
време
на
Косово
,
и
да
су
нам
уморна
браћа
наша
видела
,
да
им
одморна
браћа
у
помоћ
долазе
,
може
бити
да
сотона
не
би
успео
да
наведе
ни
онога
незнанога
издајника
на
левоме
крилу
,
ни
Вука
на
десноме
,
да
буду
издајници
свога
отачаства
и
свога
Господара
!
“
„
Страшну
истину
говориш
,
кнеже
!
“
рече
тужним
гласом
војвода
Радич
.
„
Јест
,
страшну
истину
говориш
!
Ето
немам
срца
да
вам
у
очи
погледам
,
моја
господо
и
браћо
!
Немам
срца
,
јер
осећам
као
да
је
издајство
оних
на
Косову
потекло
од
мога
немара
да
вас
на
време
Господину
Кнезу
доведем
!
Огреших
се
ја
грозно
о
вас
и
о
Господина
Кнеза
!
Ово
је
страшно
и
ужасно
!
“
„
Сви
смо
се
ми
подједнако
о
Господина
Кнеза
огрешили
!
“
рече
старац
Градоје
.
„
Не
дам
ја
теби
,
војводо
,
да
уза
свој
грех
узимаш
на
своју
душу
и
мој
.
Ми
смо
,
истина
,
људи
зле
среће
,
али
нисмо
кукавице
,
нити
смо
људи
без
душе
.
Нико
од
нас
не
ће
ништа
теби
пребацити
,
јер
сви
смо
подједнако
пред
Господином
Кнезом
и
пред
Богом
криви
!
“
„
Господо
!
“
рече
војвода
подигнув
главу
у
вис
и
окренув
се
свити
својој
;
„
нека
нам
се
војска
ноћас
одмори
;
одморите
се
и
ви
;
мене
оставите
сама
под
мојим
шатором
с
мојим
тешким
теретом
на
души
.
Зором
ћете
чути
моје
даље
заповести
!
“
И
рекав
то
војвода
Радич
,
блед
,
преблед
,
оборив
опет
главу
на
прса
,
са
затвореним
трепавицама
—
као
да
доиста
не
смеде
ником
у
очи
да
погледа
—
прође
кроз
гомилу
своје
властеле
,
и
отиде
право
к
своме
шатору
не
рекав
више
ником
од
њих
ни
једне
речи
.
На
уласку
у
шатор
заустави
се
.
Замишљено
и
тужно
погледа
у
свога
старог
седог
слугу
Некудима
.
Подуго
га
гледаше
—
као
да
у
мислима
прелистава
све
листове
Некудимове
верне
службе
још
од
оних
дана
кад
га
је
као
малено
дете
носио
на
рукама
својим
.
Напунише
му
се
очи
сузама
,
па
с
дубоким
уздахом
прозбори
:
„
Еј
,
мој
верни
Некудиме
!
Зар
ово
да
нас
снађе
?
!
“
„
Треба
ли
ти
што
,
господару
,
да
ти
помогнем
?
“
упита
га
стари
слуга
његов
који
не
знађаше
какав
се
терет
свалио
на
душу
његова
господара
.
„
Нико
мени
више
ништа
помоћи
не
може
!
“
рече
војвода
,
па
онда
журно
додаде
:
„
Јест
,
треба
ми
нешто
!
Нађи
мога
ђака
Ђурђа
,
нека
ми
донесе
хартије
,
мастила
и
пера
;
и
онда
нађи
оца
Пајсеја
и
реци
му
да
дође
к
мени
под
шатор
,
и
нека
донесе
собом
по
велику
воштану
свећу
,
и
све
што
му
треба
да
чита
молитве
!
И
онда
уђе
под
свој
зелени
шатор
.
ИВ
Кнез
Градоје
не
хте
премештати
свој
шатор
са
места
,
где
га
је
већ
био
разапео
на
оној
пољани
папратовој
према
крчми
,
пре
него
што
војвода
стиже
.
Не
хте
примити
ни
понуде
кнеза
Вукана
,
ни
кнеза
Богдана
,
ни
кнеза
Добромира
да
преноћи
под
једним
од
њихових
шаторова
,
који
с
војводиним
беху
разапети
на
зеленој
пољани
под
Царевом
Громадом
,
на
добар
стреломет
од
шатора
Орловићева
.
Спустио
се
на
поњаву
под
својим
шатором
не
да
спава
,
него
да
прибере
мисли
после
оноликих
потреса
тога
дана
,
и
да
смисли
шта
сутра
да
светује
војводи
да
раде
.
Око
поноћи
изишао
је
из
шатора
,
те
се
по
пољани
проходао
овамо
онамо
на
мирисном
поветарцу
а
под
небом
,
које
се
-—
чинило
му
се
—
више
но
икада
застрло
густим
ројевима
звезда
.
Сетио
се
некакве
старе
приче
коју
је
још
,
кад
је
малено
дете
био
,
слушао
од
своје
дадиље
,
како
,
кад
год
прави
јунак
погине
,
Бог
нареди
те
анђели
запале
нову
једну
звезду
у
славу
јунакова
имена
,
те
она
гори
вечном
неугасном
светлошћу
и
својим
трепетом
храбри
људе
на
јуначка
и
Богу
угодна
дела
.
„
Благо
вама
,
“
говораше
кнез
једнако
у
звезде
гледајући
,
као
да
су
то
душе
српских
јунака
,
„
Благо
вама
који
с
кнезом
изгинусте
!
Авај
нама
,
који
иза
вас
остадосмо
!
“
Па
се
онда
опет
врати
под
свој
шатор
,
и
леже
по
ново
на
поњаву
.
Али
не
могаше
ока
склопити
док
не
запеваше
и
други
петлови
.
А
тада
му
се
лак
сан
спусти
на
трепавице
.
Није
дуго
спавао
кад
се
трже
,
баш
из
најслађег
сна
,
на
жустру
вику
Ристиворову
,
који
упаде
у
шатор
вичући
;
„
Господару
!
Господару
!
Устај
за
Бога
!
“
„
Шта
је
?
!
“
викну
кнез
скочив
са
поњаве
на
којој
је
лежао
био
,
а
својим
узвиком
разбудив
и
Боривоја
,
који
,
како
дође
с
вечери
под
шатор
,
паде
мртав
уморан
,
и
заспа
као
заклан
на
једној
шареници
,
коју
му
Ристивор
на
мирисном
сену
простро
беше
.
„
Не
знам
шта
је
,
али
се
од
шаторова
војводине
свите
чује
вика
,
и
неко
на
глас
запомаже
!
“
рече
Ристивор
усплахирен
.
Испаде
кнез
Градоје
с
Боривојем
пред
шатор
и
чуше
доиста
жагор
велики
и
запомагање
.
„
Дедо
,
“
рече
Боривоје
,
„
ја
разговетно
чух
како
онај
што
запомаже
вели
:
„
Ко
ми
уби
добра
господара
...
“
Вере
ми
је
тамо
неко
некога
убио
!
“
„
Потецимо
,
синко
!
Пођи
с
нама
,
Ристиворе
!
Не
,
потрчи
напред
,
и
види
шта
је
,
и
врати
нам
се
у
сретање
!
“
рече
кнез
Градоје
,
па
нареди
стражи
да
дигне
војску
на
ноге
.
Сам
пође
с
Боривојем
што
брже
могаше
ка
Царевој
Громади
.
Није
прошао
ни
стотину
корачаја
а
сусрете
га
војник
из
чете
кнеза
Вукана
,
праћен
сад
и
Ристивором
,
па
рече
кнезу
Градоју
да
га
кнез
Вукан
и
сва
друга
господа
моле
да
похита
к
њима
,
јер
нађоше
војводу
Радича
мртва
у
своме
шатору
,
с
малим
једним
ножем
сјуреним
усред
срца
!
Пренерази
се
стари
кнез
.
Прекрсти
се
и
рече
у
чуду
:
„
Буди
Бог
с
нама
!
Какве
беде
и
несреће
не
ће
нас
још
стићи
!
“
И
онда
потрча
,
и
у
часу
се
нађе
у
гомили
господе
,
која
сва
бледа
и
тужна
,
стојаше
пред
шатором
војводиним
.
Стари
Некудим
и
млади
ђак
Ђурђе
плакаху
као
расплакана
деца
.
„
Може
ли
,
доиста
,
господо
,
бити
,
да
нам
усред
нас
живих
и
наше
војске
неко
убије
војводу
нашег
?
!
“
питаше
кнез
Градоје
и
сам
дубоко
узбуђен
,
и
узе
се
крстити
од
чуда
.
„
Уђи
па
види
!
“
рече
му
кнез
Вукан
.
Кнез
Градоје
уђе
под
шатор
.
Под
шатором
је
још
мрак
био
.
Што
је
мало
светлости
падало
од
једне
воштане
свеће
,
која
је
више
главе
младога
војводе
догоревала
,
то
је
осветљавало
бледо
као
крпа
