,рећи
да
јесам
се
венчати
пре
него
што
јесам
до
ми
доћи
глас
о
заклетва
отац
твој
,
па
јесам
спасти
и
отац
хтети
ти
благосиљати
што
јесам
он
избавити
од
тај
грозан
дужност
да
свој
сопствен
дете
жртвовати
...
.
бити
мој
,
леп
,
леп
жена
!
—
и
у
последњи
реч
план
сав
што
јесам
заостати
од
прав
страст
у
разорен
испорченом
срце
сладострасникову
,
а
његов
се
рука
обавити
око
Лудгардиног
стас
.
девојка
вриснути
као
да
она
јесам
сам
пакао
задахнути
свој
јара
,
па
прикупити
сав
снага
који
јесам
још
имати
,
истргнути
се
из
његов
рука
.
—
ти
лагати
,
измет
и
наказа
људски
,
јесам
само
у
тај
спасење
,
имати
још
начин
који
се
моћи
спасти
и
ти
и
намастира
!
—
и
Лудгарда
склопити
рука
на
прса
као
да
хтети
још
боље
да
прикрити
оштрица
који
хтети
јесам
свити
мука
опростити
.
-
један
скок
бити
Курт
пред
она
,
раздерати
она
хаљина
и
кошуља
на
прса
,
па
она
отети
ножић
из
недра
.
—
А
шта
хтети
сад
,
бео
цура
?
—
шанути
она
за
тај
подигнути
нож
у
висина
;
ал
’
одмах
он
пасти
на
ум
да
се
она
моћи
на
хиљада
начин
и
осем
нож
убити
ако
усхтети
,
за
тај
она
бацити
нож
пред
нога
,
па
само
рећи
:
—
Али
ја
јесам
будала
.
убити
се
,
ако
хтети
,
ти
знати
како
јесам
на
онај
свет
онај
који
сам
себе
живот
узети
!
—
Лудгарда
се
згрозити
од
овај
реч
.
пред
очи
она
изаћи
онај
страшан
слика
који
јесам
она
скоро
у
сваки
црква
и
намастирској
видети
,
и
на
који
јесам
насликати
сав
мука
на
који
бацати
у
пакао
велик
грешник
.
тај
слика
одузети
она
и
последњи
напрезање
да
се
одржати
на
нога
,
пред
очи
она
стати
светлуцати
,
у
уш
она
стати
звонити
неки
чудан
непојаман
глас
,
соб
се
стати
око
она
окретати
,
и
јадан
девојче
се
стропоштати
без
свест
на
патос
.
зверски
жеља
разбуктати
се
у
прса
зликовац
кад
погледати
на
онај
леп
,
полунаг
тело
који
без
икакав
обрана
лежати
пред
његов
нога
...
он
јурнути
врата
да
она
изнутра
подупрети
,
али
—
у
тај
мах
ући
пречастан
госпођа
пријорка
са
још
неколико
сестра
,
јер
оне
бити
чак
на
двор
чудити
врисак
Лудгардин
,
па
похитати
да
видити
шта
јесам
.
Калуђерица
се
скаменити
од
чудо
кад
угледати
у
какав
стање
легати
на
под
—
ћерка
Отокарева
!
...
—
племенит
госпођица
као
да
јесам
обрадовати
глас
о
богоугодан
заклетва
отац
њен
.
она
стати
чупати
кос
,
цепати
свој
рухо
,
и
најпосле
пасти
у
несвест
од
силан
туга
...
—
одговорити
Курт
с
осмех
који
јесам
требати
да
исказати
презирање
,
али
који
он
ни
мало
не
испасти
за
рука
.
Калуђерица
се
згледати
,
али
ни
један
јесам
смести
да
посумњати
у
онај
што
казати
гроф
Курт
од
Штајер
,
па
он
за
тај
махнути
,
па
прионути
око
сирот
девојка
да
јесам
себе
повратити
,
што
она
брзо
испасти
за
рука
.
Пошто
се
Лудгарда
опоравити
,
и
пошто
и
сам
пријорка
остати
код
она
,
морати
јесам
јадница
да
слушати
читав
низ
предика
,
који
јесам
пречастан
госпа
пријорка
саставити
док
јесам
још
сам
на
сав
рачун
спремати
се
да
јесам
обрлатити
на
прав
пут
спасење
,
докле
још
ни
слутити
јесам
моћи
да
хтети
у
сам
гроф
Отокар
стећи
савезник
...
али
све
забадава
.
Лудгарда
јесам
ни
слушати
,
она
јесам
ни
чути
с
какав
јесам
одушевљење
приорка
причало
о
богоугодан
пустињак
Месопотамија
,
који
јесам
цео
живот
провести
у
трећи
степен
пустињачки
сиротиња
(
т
.
ј
.
несу
хтети
да
имати
никакав
имање
,
ништа
што
бити
свој
назвати
моћи
)
и
који
јесам
—
да
бити
што
више
спасти
душа
свој
—
заједно
с
осталом
стока
пасти
трава
,
и
ићи
голи
као
и
први
људи
пре
грех
;
она
јесам
ни
чути
прича
о
свет
угодник
божији
који
јесам
по
ви
дан
камџија
шибати
свој
грешан
тело
да
он
се
тако
не
прижели
ништа
од
овај
свет
,
него
да
се
непрестано
спремати
за
онај
добар
тамо
горе
,
и
т
.
д
.
сав
за
бадава
.
Лудгарда
јесам
хтети
ни
да
чути
ништа
о
калуђерство
.
једва
пристати
и
на
тај
да
обући
испоснички
рухо
,
и
да
почети
примати
поука
од
приорке
о
позив
и
дужност
калуђерички
,
као
што
она
отац
у
писма
изрично
заповедати
.
сиротица
јесам
једва
чекати
да
се
једном
свршити
она
дугачак
бесмислен
церемонија
,
у
који
јесам
постати
испосница
,
па
да
један
пут
остати
сам
,
да
један
пут
душа
дан
.
али
тек
што
јесам
довести
до
њен
клет
,
тек
што
се
стропоштати
на
свој
постеља
да
се
сит
наплатак
,
шкрипнути
врата
на
нов
,
и
један
калуђерица
ући
полако
пажљиво
освртати
се
,
и
пажљиво
врата
затварати
.
—
Па
зар
још
јесам
доста
—
уздахнути
Лудгарда
—
тај
шта
хтети
још
од
ја
за
име
бог
?
—
али
калуђерица
не
рећи
ништа
,
већ
метнути
прст
на
уста
;
доћи
до
прозор
,
па
промолити
глава
на
поље
поглед
на
сав
страна
,
па
се
онда
вратити
запрепаштен
девојка
који
она
јесам
мерило
од
глава
до
пета
.
прво
бити
она
лице
познати
,
а
друго
моћи
бити
се
заклети
да
јесам
јесам
као
калуђерица
видети
,
бар
не
у
траункирхенском
намастиру
.
Калуђерица
се
дубоко
поклонити
пред
Лудгардом
па
отпочети
,
мало
збунити
,
говорити
.
—
опростити
ја
,
светао
госпођа
,
што
у
овакав
час
усудити
се
да
прерушити
до
твој
ћелијица
продрети
...
—
Лудгарда
скочити
са
постеља
чим
зачути
тај
познат
глас
.
—
ти
јесам
веран
паж
мој
Конрад
?
—
—
јесам
,
светао
госпођа
мој
,
и
само
у
његов
име
моћи
јесам
се
усудити
да
пред
твој
лице
изаћи
.
ја
јесам
на
време
сазнати
колик
хтети
стража
бити
поставити
око
намастира
,
па
како
јесам
могуће
да
господар
и
даље
прелазити
ноћу
амо
,
ако
не
хтети
да
мести
на
коцка
твој
и
његов
живот
без
икакав
корист
,
тај
јесам
ја
послати
да
он
честитати
љуба
у
сред
оволики
непријатељ
имати
барем
један
веран
слуга
на
који
се
поуздати
моћи
.
осем
тај
ако
ваљадне
што
предузимати
,
ја
хтети
преносити
гласити
тамо
и
овамо
а
да
се
непријатељ
ништа
не
досетити
.
Шта
се
данас
овде
догодити
,
и
какав
јесам
гласити
стигнути
од
славан
гроф
Отокар
,
ја
јесам
све
побележити
и
сав
послати
у
Ајзенау
по
поуздан
људи
из
Гмунден
,
куда
хтети
ја
сваки
дан
одлазити
под
изговор
да
имати
тамо
неколико
болесник
да
неговати
.
јер
—
и
тај
ти
морати
казати
—
ја
јесам
се
пријорки
казати
да
јесам
калуђерица
од
ред
милосрдан
нудиља
,
који
немати
нигде
близу
намастира
,
и
да
бити
желети
да
се
који
недеља
одморити
у
овај
дом
божији
,
докле
не
прикупити
нов
снага
за
мој
далек
путовање
!
—
Лудгарди
се
напунити
очи
суза
.
—
јадан
момак
!
А
знати
ли
шта
тај
чекати
,
ако
ти
ухватити
да
јесам
тај
на
ти
само
машкара
?
—
—
Чеко
ја
смрт
.
али
шта
јесам
ја
до
тај
кад
моћи
само
за
мој
господар
и
пријатељ
,
кад
моћи
за
његов
дичан
љуба
да
погинути
?
—
и
паж
хтети
да
целивати
скут
од
хаљина
Лудгардине
,
али
она
он
пружити
рука
:
—
хвала
,
по
сто
пут
хвала
,
добро
срце
!
али
сад
јесам
већ
доцкан
.
Ида
и
ти
отпочинути
.
сутра
хтети
се
разговорити
о
онај
што
наћи
да
јесам
најбоље
учинити
!
—
Паж
клечати
на
један
колено
па
пољубити
Лудгарди
рука
,
за
тај
се
још
дубоко
поклонити
и
отићи
из
ћелијица
,
тако
исто
тихо
и
нечујно
као
што
јесам
доћи
.
—
Прође
неколико
дан
после
овај
догађај
.
Стража
,
јесам
око
намастира
стајати
онако
исто
као
што
она
јесам
Курт
први
дан
разредити
,
само
што
она
млад
гроф
не
обилазити
тако
често
.
онај
јесам
оштро
пазити
на
сав
страна
и
ники
јесам
смести
у
намастир
без
особит
допуштење
.
само
смеран
и
дубоко
погнути
калуђерица
од
ред
милосрдан
сестра
нудиља
,
који
бити
у
гост
у
намастиру
,
смести
јесам
кад
јесам
год
хтети
ући
и
изаћи
,
јер
она
јесам
у
Гмунден
имати
многи
болесник
да
гледати
.
тако
јесам
Конрад
сваки
дан
добивати
потпун
извешће
о
сав
што
се
догађати
у
зид
Траункирхена
,
и
моћи
јесам
употребити
тренутак
који
он
се
као
удесан
јава
,
да
спасти
љуба
свој
из
непријатељски
канаџа
.
он
јесам
у
свој
порука
наваљивати
да
се
не
чекати
док
Отокар
доћи
,
али
Лудгарда
он
јесам
одговарати
да
она
не
веровати
да
хтети
јесам
отац
,
који
јесам
она
сав
на
свет
бити
,
натерати
силом
да
се
покалуђерити
,
и
да
се
она
тврдо
уздати
умекшати
његов
срце
ако
јесам
доиста
у
он
никнути
тај
страшан
одлука
,
и
ако
јесам
цео
ствар
само
интрига
Куртов
.
тек
пошто
се
уверити
да
немати
више
очински
љубав
—
поручивати
он
девојка
—
тек
пошто
видити
да
немати
други
спасење
,
онда
хтети
да
бегати
у
свет
.
Конрад
јесам
имати
куд
.
и
он
пристати
да
се
и
тај
последњи
покушати
,
па
ако
не
помоћи
ни
тај
—
онда
отмица
,
па
макар
знати
да
хтети
он
цео
царски
војска
гонити
,
па
макар
се
рад
она
морати
тући
са
цео
свет
.
али
дан
промицати
а
о
долазак
Отокареву
у
Траункирхен
ни
трагати
ни
глас
.
стати
тешко
витешки
Конрад
у
пуст
кула
,
у
који
сада
не
бити
ни
његов
слуга
,
јер
он
паж
бити
у
намастиру
,
а
остати
момак
бити
растурити
на
сав
страна
пријатељ
и
витез
за
који
знати
да
не
жалити
заложити
сав
мач
па
и
сам
глава
где
се
радити
да
се
спасти
дама
један
витез
,
и
по
каткад
он
се
чинити
да
хтети
се
разболети
од
тежак
срџба
и
жудња
.
тако
лешкарити
Конрад
једно
после
по
дне
на
трава
пред
свој
кула
и
гледати
непомичан
поглед
преко
језеро
,
тамо
где
се
пун
сунчан
зрака
одбијати
на
оружје
и
оклоп
његов
џелат
...
„
о
девојка
,
за
што
ја
твој
молба
ударати
тако
тежак
ланац
на
рука
,
а
ја
бити
тај
бездушан
најамник
показати
,
ко
јесам
Конрад
од
Ајзенауа
!
“
...
али
стиснут
песница
,
који
бити
подогао
претити
,
клонути
опет
на
зелен
трава
...
.
.
—
здраво
да
јесам
витез
ајзенауски
!
—
зачути
се
некакав
храпав
глас
иза
он
.
Конрад
се
окренути
и
видити
пред
себе
са
сав
непознат
човек
са
непријатан
али
доста
јуначки
изглед
.
лице
он
бити
ишарати
ожиљак
,
па
и
десно
око
бити
изгубити
у
тај
бој
,
који
оставити
толики
траг
на
он
,
јер
и
оно
бити
везати
црн
марама
.
Дугачки
и
густ
брада
риђ
бој
,
спуштати
се
преко
оклоп
на
прса
који
бити
заједно
са
шлем
доста
незграпан
начинити
тако
да
изгледати
као
да
несу
за
садашњи
господар
ковати
,
и
на
који
се
такође
моћи
видети
доста
удубљен
и
искривљен
место
,
где
јесам
тежак
буздован
ударити
.
левати
он
рука
бити
на
крсташки
балчак
дугачак
мач
,
а
у
десни
јесам
држати
бодљикав
буздован
на
који
се
црвенити
рђа
и
осушен
крв
.
—
и
тај
ја
здрав
,
незнан
јунак
.
који
ти
добро
к
ја
довести
?
—
Казаше
ја
људи
да
ти
требати
момак
који
умети
владати
оружје
,
на
како
се
ето
свршити
крајина
с
Хун
,
ја
доћи
да
се
код
ти
најмити
у
служба
ако
ја
усхтети
примити
!
—
Конрад
он
пажљиво
погледати
од
глава
до
пета
.
—
како
ти
јесам
име
,
и
одакле
јесам
?
—
запитати
за
тај
.
—
име
ја
јесам
Хинц
,
а
родом
јесам
из
Шварцвалд
!
—
—
А
јесам
ли
још
шта
вичан
осем
тежак
буздован
и
оштар
мач
?
—
—Разумем
се
нешто
и
око
коњ
,
а
ваљда
бити
се
за
невоља
умести
наћи
и
у
витешки
лов
.
бар
витез
од
Штајнтала
код
ко
јесам
служити
пре
овај
крајина
,
и
ко
јесам
свагда
у
лов
пратити
бити
са
ја
задовољан
!
—
Конрад
уста
код
овај
реч
Хинцових
.
како
да
он
не
пасти
на
памет
планински
лов
,
него
чамити
код
свој
кула
као
какав
заточеник
.
—
Па
хајд
’
да
огледати
,
Хинце
,
пристајати
ли
један
други
.
Отиђи
у
коњушница
па
опрема
за
обојица
коњ
.
Дечак
хтети
ти
један
казати
који
коњ
ја
најрадије
јахати
.
—
и
Конрад
пружити
рука
свој
нов
слуга
.
овај
закачити
буздован
о
балчак
,
скинути
црн
гвозден
рукавица
који
досезати
скоро
до
лакат
,
па
се
руковати
с
Конрад
и
отићи
у
кула
.
да
витез
не
бити
данас
тако
расејати
,
он
бити
опазити
да
рука
Хинцова
ни
мало
не
одговарати
суров
и
незграпан
лице
,
него
шта
више
моћи
бити
се
упоредити
са
рука
ма
каки
господичић
који
јесам
навикнути
на
тежак
посао
.
после
по
сахат
извести
Хинц
опремне
коњ
,
и
обојити
узјахати
,
па
се
упутити
узан
стаза
између
Траунштајна
и
језеро
.
Конрад
јесам
при
полазак
оставити
вратар
разнети
порука
ако
бити
он
потражити
какав
пријатељ
из
Гмунден
док
се
он
не
вратити
из
лов
,
али
Хинца
као
да
тај
разговор
ни
мало
не
занимати
.
он
јесам
додавати
господар
оружје
,
а
после
се
замахати
око
свој
коњ
.
на
лов
имати
јесам
Конрад
прилика
да
познати
Хинца
са
многи
рука
.
он
јесам
гађати
не
моћи
бити
боље
,
скакати
јесам
преко
стрменит
место
и
одржавати
се
на
коњ
и
уза
онаки
страна
где
јесам
Конрад
обично
силазити
с
ков
.
кад
се
већ
јесам
моћи
даље
јахати
,
везати
коњ
за
један
храст
у
добар
заклон
,
па
онда
опучити
пешке
у
планина
.
па
како
јесам
разговоран
бити
Хинц
!
колико
јесам
он
знати
старински
песма
о
страшан
витез
Сигфрид
,
о
његов
женидба
и
смрт
,
колико
јесам
знати
причати
о
ритер
с
гвозден
рука
!
па
какав
јесам
шаљивчина
бити
тај
чудноват
Шварцвалдац
!
бити
јесам
тренутак
где
јесам
Конрад
заборављати
на
цео
сав
јад
и
чемер
,
на
цео
очајање
који
он
морити
обузимати
при
сваки
помисао
на
близ
будућност
—
и
он
се
смејати
од
сав
срце
.
тако
јесам
Хинц
за
неколик
сахат
узети
на
јуриш
срце
свој
нов
господар
,
и
кад
се
под
ноћ
вратити
кула
,
па
он
Конрад
предавати
узда
,
потопша
он
по
раме
рећи
:
—
ако
јесам
и
ја
ти
у
воља
,
мој
вредан
Хинце
,
као
што
јесам
се
ти
ја
допасти
,
онда
се
не
хтети
тако
лако
растати
,
ми
двоје
—
а
?
—
и
тако
остати
Хинц
у
служба
Конрадов
,
и
како
који
дан
сав
мио
постајати
свој
господар
,
тако
да
он
јесам
много
и
кроз
прст
гледати
,
јер
не
проћи
неколико
дан
а
млад
донети
Конрад
да
његов
нов
момак
често
кришом
излазити
из
кула
,
те
по
цео
ноћ
не
доћи
.
он
он
зовнути
предати
се
па
он
стати
испитивати
.
Хинц
поцрвенити
,
па
стати
збуњено
муцати
,
на
последак
признати
да
имати
у
Гмунден
љубавца
,
па
к
она
одлазити
.
Вис
он
Конрад
јесам
ни
питати
.
он
се
особито
допадати
кад
јесам
човек
искрен
.
тако
проћи
читав
месец
,
од
како
јесам
Лудгарда
постати
испосница
,
читав
месец
тежак
мука
за
који
нем
реч
,
ал
’
који
морити
да
поднети
љубаван
срце
Конрадов
и
његов
љуба
.
на
последак
осванути
и
жуђен
дан
који
хтети
одлучити
њихов
судбина
,
куцнути
тај
давно
чекати
час
,
који
изгледати
сав
с
таки
једнак
нестрпљење
а
с
онаки
разним
осећање
и
уздање
.
сав
гласник
који
стар
војвода
бити
послати
до
тај
дан
јављати
подударан
да
хтети
гроф
Отокар
од
Штајер
,
лице
на
Липштатсонтаг
стигнути
у
Гмунден
,
и
светина
који
се
из
свити
страна
скупљати
на
тај
народни
празник
,
бити
овај
година
три
пута
многобројан
јер
јесам
свако
мамити
да
видити
славан
царев
војвода
са
његов
сјајан
свита
одабран
витез
,
да
видити
велик
парада
с
који
се
општина
гмунденска
одавно
спремати
да
он
дочекати
,
да
видити
како
хтети
траункирхенскн
намастир
дочекати
свој
штедар
ктитор
,
који
у
свој
безграничан
љубав
ето
долазити
да
свој
јединица
посветити
вера
Христов
и
свет
служба
божији
...
у
очи
тај
дан
бити
Хинц
нешто
веома
снуждити
.
питати
он
господар
за
што
јесам
невесео
.
—
А
како
хтети
бити
весео
,
кад
ето
сутра
јесам
велик
празник
онај
што
се
миловати
,
а
ја
не
хтети
ни
видети
свој
злато
,
камо
ли
провести
цео
дан
с
она
!
—
Беше
смешан
чути
таки
љубаван
уздах
од
ћошкаст
,
ружан
и
прилично
у
година
војник
.
Конрад
се
и
нехотице
развући
усница
па
рећи
:
—
А
за
што
голуб
мој
?
ко
ти
бранити
да
ви
дан
сутра
бити
с
твој
драга
?
—
Хинц
разрогачити
очи
:
—
Па
ја
мислити
да
хтети
морати
непрестано
крај
ти
остати
кад
сутра
отићи
на
дочек
војвода
Отокар
?
Конрадов
се
чела
напуштити
:
—
ја
он
не
хтети
дочекати
.
он
се
срдити
на
ја
што
он
несам
доћи
у
помоћ
са
свој
људи
противу
Хун
,
—
а
ја
опет
не
хтети
да
он
казивати
шта
ја
јесам
зауставити
...
ако
јесам
тај
,
ти
моћи
слободно
провести
дан
где
ти
јесам
драго
,
само
сутра
на
вече
да
јесам
у
кула
,
јер
можда
хтети
ја
требати
!
...
—
Хинц
у
мало
јесам
загрлити
свој
господар
од
тежак
радост
,
па
онда
одлетити
низ
кула
као
момак
од
двадесет
лет
.
сутра
дан
оживити
Гмунден
као
какав
приморски
варош
.
са
свити
страна
језеро
забелети
се
једрати
на
чамац
.
небројен
чамац
и
лађица
пристајати
пред
трг
на
ко
јесам
чисто
врити
од
силан
гост
.
и
сав
тај
бити
у
леп
стајаћи
руво
,
и
стар
и
млад
.
онај
истина
многи
момак
и
многи
девојка
јесам
стати
толико
до
тај
Отокар
,
али
данас
јесам
Липштатсонтаг
,
(
Lieb'bestättigumgssontag
)
,
па
ко
се
не
бити
накитити
што
моћи
бити
боље
!
А
знати
какав
јесам
тај
празник
?
он
немати
ни
у
један
календар
,
али
живити
у
наш
народ
по
овај
крај
и
дан
данашњи
,
дакле
далеко
преко
хиљаду
година
.
на
тај
дан
се
искупити
сав
момак
и
девојка
који
се
миловати
а
ма
рад
какав
узрок
не
моћи
да
се
венчати
,
па
живити
онако
као
што
се
живети
пре
него
што
јесам
жрец
и
поп
измислити
тајна
брак
,
који
она
толики
приход
носити
сваки
година
.
Пошто
се
лепо
помолити
бог
у
црква
,
они
сести
где
у
порта
па
једно
друго
питати
,
јесам
ли
тај
година
што
јесам
проћи
бити
задовољан
један
с
други
,
да
се
јесам
који
наћи
шта
увређено
,
да
јесам
он
или
она
ухватити
у
невера
,
да
ли
се
данас
још
онако
пазити
као
онда
кад
јесам
започети
заједно
живети
,
и
јесам
ли
вољан
да
и
од
сад
настава
„
одношај
“
.
ако
једно
други
имати
што
замерити
,
или
ако
се
више
у
општи
не
слагати
они
се
лепо
руковати
и
растајати
за
на
век
са
врло
мудар
изрека
„
ако
не
моћи
више
један
поред
други
живети
,
моћи
се
добра
и
пријатељство
растати
,
“
а
ако
се
и
сад
пазити
као
у
почетак
познанство
,
па
се
на
тај
дан
поновити
стар
срдачан
свеза
—
онда
немати
крај
весеље
.
Механџије
и
свирач
добро
знати
тај
дан
у
година
,
јер
она
нањ
спопасти
„
крвав
“
зној
,
ал
’
она
он
донети
скоро
толико
ка
’
неколико
месец
тежатника
и
обичан
дан
.
у
сред
тако
огроман
џумбус
,
певанија
и
играње
,
у
сред
тај
необичан
врева
и
комешање
,
пролет
око
заранак
један
десетак
коњаник
на
свој
запенушен
коњ
низ
главну
улица
права
пред
општински
кућа
.
као
пожарни
пламен
пронети
се
глас
у
сав
улица
и
кроза
сав
гомила
народ
на
тржиште
,
у
порта
и
на
ливада
око
механа
где
се
младеж
бити
искупити
.
—
Стигоше
аброноша
!
за
тила
часак
ујахати
и
јесам
Отокар
на
варошки
капија
!
—
ја
кад
се
заталасати
тај
мора
људи
,
жена
и
деца
!
сав
живо
бити
нагло
да
уграбити
који
месташце
на
пут
који
хтети
проћи
славан
војвода
.
док
се
они
из
општински
кућа
кренути
,
већ
јесам
бити
свуда
тако
пуно
,
да
се
с
мука
моћи
прокрчити
пут
кроз
народ
.
Честити
старешина
грађански
са
осталим
онај
варошки
(
сенатор
,
општинар
)
у
свој
до
земља
дугачак
мантија
од
црн
чоха
,
са
широк
јака
од
хермелин
,
са
бео
перје
на
црн
баретима
,
и
са
драгоцен
знамење
свој
чин
,
који
она
јесам
на
тежак
златан
ланац
висити
око
врата
и
блистати
на
прса
—
дочекати
висок
гост
на
сам
капија
и
поднети
он
на
јастучић
кључ
гмунденске
,
у
знак
варошки
поверење
,
љубав
и
поштовање
.
тако
исто
још
на
капија
дочекати
Отокар
цео
властела
из
околина
,
са
његов
драг
Курто
на
чела
.
лице
он
се
од
радост
сијати
скоро
живље
но
његов
сјајан
рухо
и
оружје
,
који
данас
бити
на
он
.
гроф
Отокар
од
Штајер
примити
милостив
поздрав
грађански
старешина
и
осталих
варошки
представник
,
додарну
рука
поднесен
кључ
,
за
тај
загрлити
свој
сестрић
,
па
пошто
се
с
он
упитати
за
јуначки
здравље
,
руковати
се
са
сав
племић
и
господичић
,
и
онда
дати
знак
да
се
цео
литија
кренути
.
напред
труба
и
бубањ
,
за
она
војник
Куртов
са
дугачак
копље
уз
рам
,
и
маширати
у
густ
ред
,
за
она
поп
и
калуђер
са
свој
ђак
свећа
,
кадионица
и
латински
песма
,
за
она
велик
и
мали
властела
,
и
пред
сваки
племићем
на
неколик
корак
ићи
јесам
његов
заставник
са
барјак
и
паж
са
сјајан
штит
.
за
она
јесам
ићи
смеран
отац
варошки
са
свој
старешина
а
око
она
застава
и
знамење
варош
.
онда
долазити
јесам
Отокар
ослањати
се
на
свој
Курто
,
а
левица
поштапати
се
на
сав
грдан
мач
,
који
јесам
сав
блистати
у
алем
,
и
само
слабо
бити
привезати
дугачак
и
широк
ланац
од
сам
златан
павата
око
бедро
стар
јунак
.
Одушевљење
народни
не
знати
шта
јесам
доста
кад
углед
поштен
и
леп
лице
стар
војвода
.
у
кланац
,
који
се
из
далек
чинити
као
да
јесам
одмах
иза
Траункирхена
и
Ајзенауа
,
проламати
се
јек
од
хиљада
и
хиљада
глас
који
се
надвикаваху
свој
радостан
усклик
:
слава
Отокар
,
гроф
штајерски
!
—
—
Слава
десни
рука
царски
:
—
—
Слава
избавитељ
хришћански
земља
од
безбожник
!
—
уз
тај
грмети
јесам
још
и
сав
звоно
на
сав
црква
и
намастирима
који
јесам
онда
много
више
бити
но
данас
,
уз
тај
трештати
неки
стотина
који
труба
који
бубањ
,
уз
тај
њискати
стотина
преплашен
коњ
,
јер
иза
Отокар
пружати
се
недогледан
свита
возар
,
војник
,
и
слуга
,
који
још
не
бити
сав
ући
ни
на
варошки
капија
,
кад
она
јесам
господар
бити
већ
на
обала
језерски
.
ја
дивно
ли
бити
сад
погледати
на
питом
језеро
!
небројено
чамац
застрт
скрлетан
црвен
чоха
,
и
искићен
застава
,
а
међу
она
велик
чамац
варошки
са
драгоцен
небо
од
голубији
бој
са
златан
шара
и
кићанка
—
љуљушкати
се
на
његов
талас
.
па
ипак
при
сав
тај
што
јесам
део
џиновски
лук
од
Орта
до
Химелрајхвизе
бити
начичкати
чамац
опет
сав
тај
бити
мало
за
онолики
народ
—
јер
сваки
јесам
хтети
да
пратити
војвода
преко
језеро
у
Траункирхен
.
Отокар
ући
у
сав
чамац
и
с
он
варошки
сенат
Курт
и
неколико
она
од
велик
властела
.
с
десни
се
поредити
поп
са
свој
свита
у
један
десет
чамац
,
лево
уз
Отокарев
чамац
пловити
јесам
цео
остати
властела
,
у
свој
@card@
година
а
иза
тај
близ
околина
кренути
се
цео
остати
једва
прегледан
маса
весло
и
чамац
.
у
исти
мах
отиснути
се
и
од
Траункирхенске
обала
неколик
чамац
,
у
сретање
овај
варош
на
талас
.
и
са
она
се
подизати
дим
из
кадионица
,
и
са
тај
се
чамац
зачути
на
брзо
црквен
песма
само
много
нежан
много
лепше
,
и
са
она
се
скоро
заблистати
частан
крстити
и
црквен
застава
,
и
на
њихов
велик
чамац
бити
подигнут
олтар
...
тај
ићи
св
.
бенедикћанке
,
смеран
калуђерица
намастира
Траункирхенскога
,
да
поздравити
свој
штедар
дароватељ
и
заштитник
.
сад
се
већ
чути
и
звоно
из
Траункирхена
...
о
,
како
чудан
одјек
у
планина
и
стење
око
језеро
тај
необичан
живот
који
сад
бити
на
његов
талас
!
али
ники
немати
кад
да
сад
на
тај
пазити
.
јер
ено
се
оба
страна
већ
здраво
примакнути
један
други
,
ено
се
већ
моћи
распознати
како
добар
калуђерица
клечати
око
олтар
и
певати
свој
свечан
молитва
,
ено
већ
и
поштовати
пријорке
где
на
сав
страна
благосиљати
,
ено
и
један
млад
испосница
пред
пријорком
,
над
сам
кљуна
велик
чамац
,
где
клечати
па
пружати
свој
бео
рука
према
светло
гост
...
ах
,
тај
тај
јесам
леп
јединица
гроф
Отокар
,
тај
јесам
она
лепотица
о
који
певати
већ
сав
минесенгери
и
трубадур
,
тај
јесам
онај
вилински
чедо
што
бити
по
лепота
и
по
срце
свој
бити
за
краљица
ол
’
царица
,
а
сад
јесам
испосница
...
па
гле
,
како
јесам
блед
јадан
девојче
!
...
песма
умукнути
,
подигнут
стотина
весло
застати
у
зрака
,
чамац
се
зауставити
,
и
за
час
настати
неки
свечан
тишина
.
сваки
јесам
хтети
,
ако
се
узмоћи
,
да
чути
који
реч
од
онај
што
се
бити
сад
говорити
на
чамац
грофовски
.
али
они
који
бити
поиздаље
чути
само
један
очајан
врисак
,
и
видети
како
Лудгарда
пасти
пред
свој
отац
и
обгрлити
он
колено
—
више
ништа
.
Међа
тај
они
који
јесам
ближе
бити
,
они
видети
слика
,
који
не
хтети
заборавити
до
смртан
час
свој
.
Лудгарда
јесам
ништа
говорити
,
она
јесам
само
гледати
у
драго
лице
свој
баба
,
тражити
да
прочитати
у
његов
црта
милост
или
страшан
пресуда
,
који
за
она
бити
грозан
него
осуда
на
смрт
.
преко
њен
блед
образ
сустизати
јесам
се
сузити
као
да
јесам
оне
хтети
да
казати
нешто
кад
издати
неверан
усна
,
па
се
само
грчевито
напрезати
не
пуштати
ни
гласак
више
после
онај
јаук
који
се
отети
из
несрећан
прси
млад
испосница
...
Отокар
подигнути
свој
дете
,
па
он
силно
пригрлити
на
онај
исти
јуначки
прси
на
који
јесам
до
скори
онако
блажен
и
безбрижно
почивати
његов
мезимац
,
и
у
који
се
данас
бити
распламтао
страшан
бојити
између
онај
што
леден
памет
звати
свет
дужност
и
нежан
очински
срце
...
како
бити
радо
дати
седити
војвода
сав
свој
благо
и
госпоство
,
сав
свој
слава
,
све
,
све
,
само
да
он
господ
не
дати
да
испити
овај
горак
чаша
.
—
стегнути
срце
,
мој
драго
дете
...
не
заборавити
да
јесам
тај
жртва
који
хтети
да
поднети
створитељ
и
спаситељ
твој
,
откупити
живот
и
поштење
хиљадама
хиљада
људи
,
да
јесам
спасти
стотинама
божији
храм
од
скрнављење
безбожан
рука
...
.
радовати
се
,
што
јесам
господ
бог
баш
ти
изабрати
...
-
овде
издати
глас
јадан
отац
,
али
гроф
Отокар
брзо
прикупити
свој
снага
и
на
поздрав
поштован
пријорке
и
намастирских
сестра
одговорити
доста
мирно
и
тако
гласно
да
се
на
далеко
чудо
.
—
хвала
ви
,
светити
служитељке
божији
,
хвала
што
се
у
ваш
благоугодним
молитва
сећати
свагда
и
мој
грешан
дух
...
Вишња
јесам
толико
милост
просути
на
мој
недостојан
глава
,
и
таки
очевидан
чудо
избавити
од
пропаст
цео
војска
мој
да
ево
за
први
дужност
сматрати
,
пошто
јесам
вратити
цар
мач
што
ја
он
јесам
поверити
бити
,
да
принети
бог
на
жртва
један
од
последњи
узданица
староста
мој
!
—
и
он
загрлити
Лудгарду
и
Курто
.
поп
и
калуђерица
запевати
неки
песма
„
Блажени
они
који
сам
себе
убијати
у
слава
господа
”
или
тако
нешто
,
а
народ
заслепити
толики
самопрегорење
и
безграничан
љубав
ка
господа
—
заборавити
на
мах
на
оно
мало
милосрђе
што
се
дочети
кретати
у
хиљадама
његов
срце
кад
углед
несрећан
девојка
—
па
гракнути
на
нов
на
сав
глас
да
јесам
чисто
Траунштајн
јекнути
.
—
Слава
христољубив
Отокар
слава
свет
срце
његов
!
Слава
,
Слава
!
Слава
!
—
али
као
да
ни
сам
господа
не
бити
мило
толико
нечовечан
љубав
,
јер
у
исти
мах
натуштити
се
ведро
плав
небо
,
стати
грмети
и
севати
,
а
из
небо
који
се
до
мало
час
љупко
смешити
тај
величанствен
појавити
на
језеро
,
стати
се
проламати
гром
,
и
један
од
она
ударити
баш
иза
Траункирхена
,
у
планина
Соненштајн
,
који
јесам
данас
гол
стена
,
ал
’
онда
бити
у
густ
шума
...
облак
који
се
са
свити
страна
тако
брзо
згромилаше
,
те
покрити
небо
над
језеро
бити
тако
црн
и
спустити
се
тако
ниско
да
се
пола
Траунштајна
губити
у
она
а
на
леп
језеро
учинити
се
на
један
пут
ноћ
...
.
сав
живо
премрети
од
страх
...
.
и
срчан
обузети
неки
језа
кад
угледати
овај
небески
знамење
,
овај
срџба
божији
.
,
.
.
поп
засести
њихов
латински
песма
у
грло
па
ни
да
квекнути
више
...
_
звоно
на
један
пут
умукнути
и
у
Гмунден
и
у
Траункирхену
,
као
на
какав
заједнички
заповест
...
властела
се
збуњено
згледати
,
а
народ
не
падати
више
на
памет
да
радосно
клицати
.
кад
још
у
тај
мах
букнути
иза
намастира
огроман
пламен
од
неки
џиновски
огањ
који
јесам
гром
запалити
,
народ
помислити
да
јесам
бог
јесам
намастир
упалити
па
прснути
на
стотина
страна
само
да
побећи
од
човек
,
на
ко
се
небо
тако
срдити
...
па
не
само
глупити
празноверан
народ
,
него
и
сав
онај
херцег
гроф
и
барон
,
који
до
мало
час
подизати
Отокар
у
небо
за
богоугодан
дело
који
јесам
намислити
да
учинити
,
сав
,
сав
се
разбегнути
куд
који
,
па
и
сам
гроф
Курто
на
један
пут
нестати
као
да
јесам
у
језеро
пасти
,
а
оно
само
Отокар
јесам
видети
како
он
сестрић
ускочити
у
близ
племићски
гондола
,
па
побећи
са
осталима
пут
Гмунден
,
јесам
видети
,
јер
јесам
сувише
имати
посао
око
јадан
кћер
свој
.
али
при
сав
тај
што
сав
тај
хиљадити
људи
,
који
он
до
мало
час
усклицаху
као
да
јесам
какав
полубог
,
побећи
од
он
као
да
он
дати
просипати
кужан
зараза
.
при
сав
тај
што
ни
старац
не
бити
чист
од
празновера
,
он
ипак
не
задрхтати
ни
за
један
тренутак
,
он
стајати
непомично
у
сред
велик
општински
чамац
,
исправљенији
скоро
него
што
обично
моћи
да
ходати
и
стајати
,
његов
леп
глава
са
онај
дуг
сребрн
влас
и
бео
брада
бити
поносно
ако
не
дрско
подигнути
према
натуштен
небо
,
и
онај
силан
муња
који
он
за
по
који
секудн
осветљавати
лице
не
учинити
ама
ни
да
се
један
једина
црта
пореметити
.
тако
се
држати
јунак
,
тако
стајати
човек
који
јесам
готов
да
се
ухватити
и
с
гром
у
коштац
за
онај
што
он
мислити
да
он
јесам
дужност
!
...
сирот
,
сирот
Лудгарда
!
...
-
кад
велик
чамац
пристати
уз
обала
,
па
се
Отокар
обрнути
да
видити
ко
јесам
јошт
остати
узањ
од
онај
огроман
војска
,
он
углед
само
калуђерица
,
варошки
сенатор
и
гмунденског
старешина
...
горак
осмех
заиграти
на
усна
старчев
...
-
кад
ући
у
намастир
онда
тек
видети
да
не
горети
он
себе
,
већ
Соненштајн
,
који
скоро
иза
зид
намастирских
почињати
.
Ужасна
ватра
бити
тај
,
и
како
који
сахат
сав
даље
и
даље
обухватати
онај
огроман
шум
у
који
донда
још
ни
један
секира
не
бити
засећи
.
силан
ветар
који
јурнути
из
стење
и
ждрело
као
какав
бесан
дух
па
узбуркати
и
дубок
слој
језеро
,
подизати
огроман
талас
у
висина
и
стропоштавати
она
у
амбис
—
стати
чупати
читав
раст
из
корен
,
и
они
се
стропоштавати
у
језеро
повлачити
за
себе
по
стотину
каменовати
,
као
да
јесам
бити
и
онако
доста
ужаснути
ломњава
и
прасак
од
онај
громовних
плотун
који
по
неколико
пута
одјекивати
Траунштајн
,
Шпицлштајн
,
Ерлакогел
и
остати
громадан
стење
на
сваки
тресак
који
бити
шинути
црн
облак
сав
вршкове
око
језеро
.
олуј
сав
снажан
распаљивати
ватра
на
Соненштајну
,
и
она
око
по
ноћ
бити
обухватити
цео
планина
свуд
у
наоколо
,
и
паклен
црвен
који
обасјавати
узрујан
облак
на
црн
небо
чинити
он
само
страшан
него
што
јесам
и
онако
бити
.
у
неки
доба
ноћ
ударити
силан
пљусак
,
и
сваки
крштен
душа
око
језеро
обрадовати
се
у
нада
да
хтети
он
ако
не
угасити
а
онај
бар
у
толико
ограничити
онај
ужасан
ножар
да
не
обухватити
село
око
језеро
,
јер
онда
отићи
и
Гмунден
!
...
али
пљусак
не
потрајати
дуго
већ
уступити
место
град
,
који
грунути
тако
крупан
како
он
ни
стар
гмунденац
јесам
запамтити
,
тако
силан
да
јесам
побити
сав
ситан
живина
који
се
десити
на
двор
,
и
поломити
скоро
сав
прозор
,
тако
да
јесам
олујина
моћи
фијукати
и
кроз
склонит
соб
по
кућа
...
ни
град
не
потрајати
дуго
,
па
се
опет
провалити
гром
да
јесам
и
онај
падати
на
колено
ко
се
никад
молити
јесам
...
па
при
цео
тај
страхота
један
јесам
човек
стајати
на
алтан
кула
ајзенауске
,
гологлав
као
да
хтети
да
расхладити
угрејан
чела
на
тих
ветрић
вечерњи
и
гледати
на
траункирхенску
страна
као
да
тамо
баш
залазити
умиљато
и
уморан
сунце
а
не
да
горети
један
цео
планина
!
тај
јесам
Конрад
.
бесан
ветар
шибати
он
са
свити
страна
,
цео
се
кула
из
темељ
трести
,
и
што
јесам
год
бити
чељад
посакривати
се
у
подрум
или
други
заклон
,
само
јесам
он
стајати
на
свој
алтан
и
гледати
јесам
у
страховит
црн
дубина
језеро
,
који
се
по
кадшто
разјапиваше
пред
његов
очи
,
да
се
после
неколик
тренутак
за
тај
одма
на
нов
склоп
...
али
он
јесам
о
тај
мислити
што
јесам
гледати
,
јер
бити
онда
морати
бар
колко
толико
задрхтати
од
толики
ужас
који
се
на
један
мах
око
он
просути
...
он
јесам
још
непрестано
видети
величаствену
литија
на
језеро
како
полако
и
сложно
махати
са
хиљадама
свој
крило
,
видети
јесам
дивно
искићен
чун
,
који
јесам
носити
човек
што
хтети
до
који
час
,
једном
речца
свој
решити
његов
и
Лудгардину
судбина
,
видети
јесам
како
он
калуђерица
отићи
на
сусрет
,
познати
јесам
сломљен
душа
свој
где
клечати
пред
приорком
,
видети
јесам
како
он
љуба
пасти
ничке
пред
отац
свој
па
он
загрлити
колено
...
и
ено
,
ено
старац
нешто
говорити
,
дигнути
рука
к
небо
...
да
л
’
јесам
живот
или
смрт
?
ал
ено
где
сав
онај
добар
људи
у
глас
клицати
„
Слава
Отокар
“
,
морати
бити
да
хтети
се
све
на
добро
окренути
;
тај
зар
бити
народ
имати
срце
да
онако
клицати
,
да
јесам
чути
како
се
стар
војвода
предомислити
и
како
хтети
оскрнавити
отац
у
себе
,
нити
се
огрешити
о
срећа
и
живот
један
дете
свој
за
љубав
један
неразуман
и
грозан
заклетва
?
...
и
ено
се
заједно
враћати
у
намастир
и
сад
хтети
његов
веран
паж
његов
десни
рука
,
учинити
све
што
јесам
у
човечији
сила
да
јавити
сав
што
јесам
и
како
јесам
...
како
се
свршити
литија
и
шта
јесам
иза
она
настати
,
сав
тај
бити
Конрад
као
неки
сан
,
као
неки
песма
који
се
из
далек
чути
,
ал
’
човек
не
моћи
да
разбрати
ни
један
реч
.
његов
уздање
у
паж
не
бити
узалудно
.
пред
по
ноћ
стигнути
под
ајзенауску
кула
један
коњаник
од
гмунденске
страна
,
који
јесам
Конрад
тако
жељно
чекати
,
и
пре
него
што
јесам
он
сјахати
,
бити
витез
код
он
.
—
говорити
,
Фрице
,
ако
бог
знати
!
—
Сирома
Фриц
једва
јесам
дисати
толико
јесам
морати
уз
ветар
да
гонити
,
толико
бити
сустати
од
огроман
напрезање
с
који
јесам
од
Гмунден
довде
продроо
.
—
војвода
јесам
неумитан
...
сутра
хтети
јесам
покалуђеричити
...
ноћас
сав
ћелија
пуст
...
сав
у
црква
...
Паж
хтети
држати
луч
на
Лудгардину
прозор
,
да
господар
права
подањ
стати
...
Ужета
спремити
...
Лудгарда
чекати
...
Ноћас
или
никад
!
...
—
и
јадник
се
стропоштати
онесвестити
пред
нога
свој
господар
.
Конрад
он
подигнути
као
какав
дете
па
он
на
рука
однети
у
кула
,
и
предати
он
свој
људи
,
и
упитати
где
јесам
Хинц
?
сав
рећи
да
јесам
баш
сад
међу
она
бити
,
па
он
у
тај
мах
некуд
нестати
.
Конрад
јурнути
на
поље
,
и
тек
што
јесам
из
кула
изаћи
углед
према
пожар
Хинца
где
дрешити
једини
чун
свој
господар
,
који
јесам
моћи
да
отети
од
онај
небројен
знанац
,
који
он
остати
одвести
још
јутрос
у
Гмунден
.
—
Верн
слуга
—
мрмљати
јесам
Конрад
—
ти
и
не
чекати
да
ја
исказати
што
мислити
,
ти
унапред
погађати
сваки
мој
жеља
,
—
и
он
јурнути
к
језеро
.
Међутим
док
он
до
вод
,
Хинц
бити
се
са
чамац
жустро
отиснути
од
обала
,
па
се
смејати
неки
хладан
страховит
смех
од
који
се
учинити
Конрад
,
да
хтети
он
заледити
сав
крв
у
дамар
.
огањ
соненштајнски
бити
цео
слика
осветлити
свој
скерлет-бојом
,
и
Конрад
јесам
моћи
јасно
видети
како
Хинц
тргнути
маска
с
лице
,
па
се
на
један
мах
претворити
у
гроф
Курто
штајерски
.
—
себар
ајзенауски
,
ти
тражити
слуга
твој
,
али
јесам
наћи
господар
...
онај
исти
рука
који
јесам
до
синоћ
придржавати
стремен
докле
ти
ускочити
на
коњ
;
данас
хтети
уместо
ти
примити
сладак
терет
из
осветљен
ћелија
траункирхенске
,
па
хтети
он
однети
овамо
где
он
ники
више
ни
видети
не
хтети
а
камо
ли
љубити
,
осем
ја
,
гроф
штајерски
!
запамтити
овај
ноћ
дерати
,
па
се
више
не
хватати
у
коштац
са
витез
пред
који
требати
да
у
прах
милити
!
—
Куртов
глас
умукнути
,
јер
сад
он
један
велик
талас
подигнути
чаман
у
висина
,
па
се
заједно
с
он
стропоштати
,
али
за
тила
часак
пропети
се
други
огроман
талас
и
на
његов
грбина
појавити
се
неповређен
чамац
и
возар
у
он
,
који
јесам
сад
озбиљно
веслати
пут
намастира
.
Конрад
јесам
гледати
мало
за
свој
крвник
не
мицати
се
као
да
јесам
од
камен
.
.
па
један
пут
се
отети
некакав
неразумљив
и
загушен
глас
из
његов
прси
...
он
бацити
са
себе
све
што
јесам
од
гвожђе
на
он
бити
,
оклоп
,
панцир
,
све
,
све
,
само
узити
го
мач
у
зуб
,
и
—
скочити
у
језеро
...
потрајати
дуго
докле
он
талас
изнети
на
површина
,
али
од
тај
тренут
пливати
јесам
као
стрела
,
права
за
чамац
...
док
се
тај
догађати
с
један
страна
језеро
,
на
други
се
подизати
само
смеран
молитва
к
небо
...
молити
јесам
бог
да
се
смиловати
на
свој
робље
,
да
она
опростити
што
он
тако
дуго
затезати
обећан
жртва
,
да
се
смиловати
,
тај
ето
сутра
са
зором
посветити
Лудгарду
,
тај
ето
сутра
у
јутро
бити
тај
небески
изабраница
већ
невеста
Христов
и
носити
на
прст
небески
брачни
прстен
,
који
хтети
јесам
за
навек
одвојити
од
овај
грешан
свет
,
и
који
хтети
она
јесам
владика
Штајерски
наденути
на
прст
...
с
тај
кад
видети
да
девојка
не
моћи
да
одржати
на
нога
никакав
напрезање
,
калуђерица
јесам
на
одвести
у
њен
ћелија
и
спустити
јесам
бео
постеља
,
који
јесам
још
данас
посути
бити
цвеће
и
који
хтети
сутра
бити
брачни
постеља
нов
вереница
Христов
...
за
тај
се
вратити
све
опет
у
црква
само
оставити
сестра
од
милостив
нудиља
,
да
чувати
зеница
намастирску
...
тек
што
се
затворити
врата
на
ћелија
,
прерушен
паж
прискочити
врата
тај
она
закључати
,
зграбити
из
један
прикрајак
спремљен
буктиња
и
запалити
јесам
полако
на
кандило
,
па
пошто
се
добро
разгорети
углавити
јесам
у
оквир
од
прозор
,
па
стати
размрсивати
и
расправљати
свој
басамаке
од
ужад
,
с
који
јесам
толико
пута
претурити
свој
господар
преко
зид
намастирског
.
Шат
он
послужити
и
овај
страшан
ноћ
!
...
Међа
тај
бити
се
Лудгарда
прилично
опоравити
,
па
сести
у
свој
постеља
,
наслонити
глава
на
оба
рука
и
гледати
укочено
у
један
клин
у
под
.
њен
лице
бити
у
онај
мора
страховање
,
уздање
,
бол
и
очајање
,
који
она
јесам
данас
прећи
преко
глава
,
добити
тако
мученички
тако
светињички
израз
,
да
бити
човек
и
нехотице
морати
да
посумњати
,
јесам
ли
тај
онај
исти
пупољак
од
некада
,
она
исти
диван
девојка
,
или
јесам
тај
какав
анђео
с
небо
,
који
јесам
доћи
да
однети
измучен
душа
Лудгардину
,
па
се
и
он
сам
сажалити
што
тако
млад
и
леп
морати
већ
да
умрети
,
тај
јесам
сести
крај
она
,
па
се
замислити
...
бар
тај
бити
први
мисао
који
сенути
кроз
глава
млад
паж
,
чим
јесам
свршити
што
јесам
имати
да
спрема
,
па
се
окренути
да
видити
шта
он
ради
госпођа
,
—
и
он
пасти
на
колено
,
склопити
рука
пред
тај
свет
појава
с
онај
свет
,
и
у
мал
’
јесам
почети
да
јесам
молити
:
милост
,
милост
,
.
моћи
узети
душа
мој
добар
госпођа
!
Гоподар
јесам
не
бити
преживети
ни
један
дан
,
а
и
ја
бити
од
туга
за
она
умрети
морати
!
смиловати
се
на
младост
њихов
,
на
њихов
добра
,
добар
срце
!
—
али
у
тај
махнути
Лудгарда
рука
преко
чела
,
па
упитати
полако
:
—
да
ли
јесам
моћи
твој
гласник
већ
стигнути
до
Ајзеннауа
?
—
—
моћи
јесам
,
светао
госпођа
!
—
одговорити
паж
,
па
устати
—
и
ја
мислити
да
хтети
скоро
угледати
наш
чамац
на
талас
...
—
у
чељуст
страшан
језеро
...
—
промрмљати
Лудгарда
за
себе
,
и
неки
језа
јесам
проћи
по
цео
тело
па
се
сав
стрести
...
—
Што
се
тај
тицати
,
-
светао
госпођа
приватити
паж
,
који
одмах
увидити
шта
Лудгарда
мислити
—
не
брати
ни
мало
брига
.
ми
јесам
још
једном
ухватити
овако
исто
силан
бура
на
језеро
,
и
ја
јесам
мислити
да
ми
јесам
последњи
час
куцнути
,
и
упустити
јесам
весло
из
малаксао
рука
,
али
господар
јесам
тако
мирно
и
тако
поуздано
веслати
као
да
ни
тих
поветарац
јесам
замутити
гладак
огледало
језерски
.
ако
ја
само
једном
угледати
његов
чун
у
језеро
,
онда
јесам
за
цео
још
ноћас
спасти
!
јер
требати
...
—
девојка
на
један
пут
скочити
па
притрчати
прозор
,
и
пружити
рука
на
онај
страна
где
јесам
на
језеро
лежати
пламен
,
као
крв
црвен
слика
,
пожар
соненштајнског
.
Паж
у
мало
не
дрекнути
од
радост
.
од
ајзенауске
страна
искочити
један
црн
балван
у
осветљен
партија
језеро
,
па
стати
просецати
крвав
талас
права
пут
намастира
.
Лудгарда
и
веран
паж
стајати
не
помичан
,
и
не
говорити
ни
речица
пратити
јесам
сваки
кретање
онај
црн
пруга
,
који
све
више
и
више
расти
,
и
тек
пошто
она
се
толико
приближити
да
јесам
моћи
распознати
да
јесам
доиста
чамац
и
да
у
он
један
ритер
веслати
,
а
тај
јесам
по
тај
познати
што
се
огањ
,
с
блесак
одбијати
на
његов
оклоп
и
оружје
,
тек
онда
се
сетити
да
мало
дубље
и
мирније
уздахнути
.
—
он
јесам
!
он
јесам
!
—
шапутати
јесам
момак
трти
рука
радосно
,
па
онда
подигнути
песница
према
онај
страна
где
се
још
на
колено
молити
за
божији
благослов
на
скрнављење
свет
права
људски
—
показати
ја
ви
,
црн
тица
,
на
чији
јесам
страна
милостив
отац
небесан
!
—
у
тај
мах
осетити
он
да
он
Лудгарда
силно
шчепати
за
рука
,
па
он
на
нов
окренути
прозор
.
—
Видиш
ли
још
чамац
?
—
—
како
он
не
бити
видети
?
тај
просецати
џиновски
талас
као
да
цео
век
свој
јесам
ништа
други
радио
!
—
—
А
...
а
...
видити
ли
онај
леш
,
или
онај
пливач
што
се
иза
чамац
вући
?
—
и
глас
девојче
дрхтати
као
да
јесам
грозница
хтети
да
ухватити
.
Паж
се
оштро
загледати
у
онај
пруга
који
чун
остављати
иза
себе
,
али
његов
соколов
око
јесам
моћи
да
угледати
ништа
,
јер
обично
се
тај
пруга
одма
губити
у
онај
залетање
,
сударање
и
размрскавање
огроман
таласова
.
—
ја
не
видити
ништа
,
госпођа
!
—
—
Али
ја
сал
видети
...
—
одговорити
девојка
тихо
,
а
на
њен
ведар
и
поносит
чела
спустити
се
на
нов
онај
тежак
мрк
облак
брига
и
страх
.
—
А
—
рећи
за
тај
паж
,
појмити
шта
се
Лудгарда
боја
—
да
јесам
они
што
намирисати
—
и
он
показати
палац
преко
раме
—
они
прво
не
бити
ми
оставити
овде
тако
на
мир
а
друго
не
бити
ни
за
који
благо
наћи
човек
,
који
бити
данас
скочити
у
језеро
у
потера
за
витез
ајзенауским
,
који
се
хватати
у
коштац
и
са
3—4
свој
парњак
,
па
она
опет
побацати
у
прашина
!
—
-
и
тако
се
паштити
добро
момак
да
разагнати
сваки
сумња
,
сваки
нов
страховање
,
који
обузимати
његов
госпођа
у
тај
дуг
—
тежак
час
!
како
она
се
пре
—
ах
кад
јесам
тај
бити
!
—
чинити
да
јесам
кратак
пут
од
један
обала
језерски
до
други
,
кад
јесам
из
онај
веран
заклон
у
намастирској
башта
,
гледати
за
чамац
свој
драг
,
а
сада
!
...
о
свет
богородица
,
зар
овај
страшан
мука
не
хтети
бити
крај
?
она
се
чинити
да
читав
вечност
трајати
тај
немилостив
борба
између
страх
,
уздање
и
очајање
,
који
се
играти
с
њен
јадан
срце
...
од
сваки
нов
талас
,
који
се
дочепавати
трошан
чун
,
зависити
јесам
живот
или
смрт
,
срећа
или
живот
у
гроб
...
најзад
јесам
издати
снага
;
тај
што
јесам
јадница
данас
претрпити
бити
сувише
!
...
Лудгарда
пасти
на
колено
и
стати
се
од
срце
бог
молити
да
она
прекинути
страдање
па
макар
бити
канџија
срџба
свој
,
макар
гром
из
црн
тмина
који
на
поље
сакривати
и
небо
и
земља
,
само
да
се
не
мучити
више
...
у
тај
мах
вриснути
паж
.
он
се
грчевито
држати
за
прозор
да
не
пасти
,
а
лице
он
јесам
бити
бео
као
исти
зид
.
Лудгарду
проћи
неки
страшан
слутња
,
и
један
једини
поглед
бити
довољан
да
она
угасити
и
последњи
жижак
уздање
...
на
талас
,
већ
близу
обала
,
пливати
јесам
полако
један
изврнут
чамац
...
мало
даље
један
весло
и
један
штит
...
а
још
мало
даље
играти
се
талас
с
један
човечији
леш
који
јесам
на
леђа
лежати
...
Шуме
на
Соненштајну
бити
с
језерски
страна
сав
изгорети
,
и
оно
страховито
осветљење
језеро
гасити
се
мало
по
мало
,
бура
се
стишавати
,
гром
умукнути
,
муња
се
више
не
појавити
,
и
најпосле
остати
само
црн
ноћ
и
тишина
као
у
гроб
.
само
још
у
ћелија
Лудгардиној
светлуцати
јесам
кандиоце
,
али
и
његов
пламен
борити
се
са
смрт
,
и
он
прснути
још
неколико
пута
,
па
се
и
он
угасити
...
после
неколико
сахат
грана
над
језеро
леп
летњи
даа
.
гроф
Отокар
од
Штајер
тек
што
бити
пред
зор
легати
мало
да
склопити
уморан
очи
,
а
већ
се
зачути
силити
куцање
алка
на
његов
врата
.
он
отворити
и
преплашен
приорка
улетити
у
соб
без
дух
,
и
јавити
он
да
јесам
сестра
мало
час
видети
како
Лудгарда
јурнути
из
намастира
напоље
,
како
јесам
ни
вратар
несу
моћи
на
капија
зауставити
,
јер
она
се
учинити
као
да
јесам
девојка
бесомучан
па
јесам
се
распрштати
куд
који
.
за
час
јесам
бити
цео
намастир
на
нога
,
и
стар
војвода
поћи
са
свој
доглавник
и
витез
вазал
да
тражити
дете
свој
.
Учини
он
се
чудно
што
у
његов
свита
немати
његов
драг
сестрић
,
али
кад
он
рећи
његов
момак
,
да
јесам
гроф
Курт
још
синоћ
отићи
пријатељ
у
Ор
,
он
јесам
више
ни
питати
већ
похитати
онај
страна
куда
рећи
да
јесам
видети
његов
Лудгарду
.
и
несу
дуго
тражити
...
на
обала
,
одмах
снизак
намастира
,
обасјавати
први
сунчан
зрак
чудноват
слика
.
Лудгарда
,
онако
у
њен
испоснички
рухо
,
са
распуштен
влас
,
легати
на
груди
Конрад
ајзенауског
,
а
с
он
се
цедити
вод
у
млаз
као
да
јесам
сад
изаћи
из
језеро
...
пред
она
клечати
сестра
нудиља
,
који
јесам
бити
одредити
ноћас
да
чувати
испосница
па
раскопчавати
хаљина
који
још
бити
на
витез
...
мало
по
даље
од
она
легати
у
песак
гроф
Курт
од
Штајер
на
леђа
,
са
избуљен
крвав
очи
,
модар
образ
и
крвав
пена
на
уста
...
на
језеро
љуљушкати
се
један
изврнут
чамац
са
грб
ајзенауским
...
Приорка
и
остати
калуђерица
окренути
се
на
страна
с
гнушање
од
саблазан
,
који
угледати
...
витез
се
згледати
зачуђен
а
неки
и
уплашити
...
.
само
један
Отокар
остати
миран
.
он
прићи
мртав
сестрић
свој
,
целивати
он
,
па
онда
се
окренути
Лудгарди
,
који
се
још
јаче
припити
уз
свој
Конрад
;
овај
сад
дочепати
мач
који
јесам
лежати
у
песак
,
и
положити
он
на
Лудгарду
,
па
свој
звучан
,
крепак
глас
грмнути
:
—
Ко
се
усудити
да
мој
жена
дотакнути
,
тај
јесам
готов
са
овај
живот
!
—
-
гроф
Отокар
дозвати
паж
Конрадов
,
и
заповедити
он
да
гласно
причати
све
,
све
што
знати
.
и
честито
момак
нацрт
у
кратак
цео
прича
од
онај
турнир
на
који
јесам
његов
господар
видети
леп
Лудгарду
,
па
до
овај
тренутак
—
и
тај
испричати
тако
верно
,
с
толико
прав
саучешће
у
тај
безграничан
срећа
и
очајање
,
који
јесам
корак
по
корак
пратити
,
да
ни
једно
око
не
остати
сухо
,
да
се
ни
сам
калуђерица
,
који
јесам
мислити
да
јесам
давно
и
давно
исплакати
свој
последњи
суза
,
не
моћи
устегнути
,
него
бризнути
у
плач
...
само
један
приорка
јесам
имати
када
да
бити
осетљив
за
туђ
несрећа
и
незаслужен
страдање
,
јер
она
јесам
знати
да
од
овај
тренутак
зависити
богатство
и
уплив
намастирски
,
и
она
јесам
дрхтати
чекати
да
видити
шта
хтети
сад
да
радити
.
Отокар
уста
с
камен
,
на
ко
јесам
седети
док
јесам
паж
причати
,
па
онда
поћи
Конрад
с
овај
реч
који
проћи
приорки
као
нож
кроз
срце
:
_
—
бацити
мач
,
синути
Конрад
,
ја
не
хтети
један
неправда
светити
други
.
ја
јесам
у
тежак
час
обећати
бог
један
грана
мој
породица
,
и
ја
јесам
хтети
да
испунити
заклетва
—
али
свевишњи
творац
јесам
хтети
да
ја
оставити
избор
.
он
ја
узити
у
место
кћер
,
мој
драг
сестрић
...
неки
бити
свет
воља
његов
!
—
—
после
тај
шта
хтети
да
ви
још
причати
?
и
лијеп
јесам
пород
изродити
два
кћер
и
четири
син
,
тако
бити
,
сад
се
помињати
.
ви
браћа
здравље
и
весеље
!
“
тај
обичан
завршетак
из
наш
народни
песма
о
подобан
прилика
,
и
тај
у
доста
рапав
немачки
превод
,
заврети
Пепи
овај
прича
,
па
се
онда
обрнути
возар
:
—
шта
велим
,
Јергл
?
јесам
ли
све
тако
бити
како
ја
испричати
?
—
Јергл
махнути
глава
,
духнути
једно
„
хм
“
кроз
нос
,
па
онда
рећи
:
—
тај
оно
и
јес
и
јесам
.
ви
некако
сав
тај
на
књишки
обртати
!
—
па
онда
стати
на
нов
веслати
.
Пепи
се
обрнути
ми
смејати
се
.
—
ја
јесам
знати
—
велим
—да
се
хтети
Вог
знати
како
допасти
мој
добар
Јерглу
;
али
ви
двојица
јесам
моћи
опазити
како
јесам
на
неколик
место
покушавати
да
запливати
у
слог
народни
причање
,
али
све
за
бадава
!
ја
јесам
сувише
живети
другачи
но
што
народ
живити
,
сувише
читати
и
сувише
навикнути
да
оне
„
фин
“
и
„
заплести
“
осећај
,
који
јесам
ја
још
кадар
осећати
,
исказивати
свој
начин
—
па
сад
,
кад
бити
хтети
да
онако
просто
исказивати
што
у
наш
прса
кипити
,
као
што
народ
говорити
о
свој
срећа
и
несрећа
,
о
свој
живот
,
просто
ми
се
људи
морати
смејати
.
тај
бити
тако
исто
бити
,
као
кад
бити
хтети
да
наш
испрекидан
саркастички
смех
онако
од
срце
ићи
,
као
кад
се
какав
дете
смејати
.
—
на
сваки
нанин
—
одговорити
Сервијанер
—
сам
јесам
ствар
по
себе
толико
занимљив
да
моћи
лако
гледати
кроз
прст
што
се
тицати
облик
,
који
јесам
она
ти
дати
.
него
ја
прича
не
налазити
особит
сличност
са
прича
о
Хер
и
Леандра
.
—
А
,
ја
испрва
ни
јесам
несам
знати
,
који
хтети
ви
прича
да
причати
,
јер
она
имати
од
више
рука
а
о
исти
ствар
.
онај
други
јесам
у
длака
налик
на
тај
грчки
историја
.
тако
н
.
пр
.
један
гласити
:
у
намастиру
јесам
бити
неки
млад
херцегиња
а
тамо
између
Ерлакогла
и
Шпицлштајна
некакав
ритер
,
који
јесам
сваки
ноћ
пливати
преко
језеро
,
докле
он
једном
талас
не
избацити
мртав
на
обала
.
други
опет
:
у
намастиру
јесам
бити
неки
млад
девојче
истина
не
онако
„
благородан
“
као
садашњи
јунакиња
,
али
с
онако
исто
врео
срдашце
у
недра
,
као
оне
,
а
преко
језеро
,
тамо
код
Карбахмиле
бити
јесам
некакав
млад
и
леп
воденичарски
момак
,
који
јесам
такође
кадар
бити
за
љубав
свој
злато
препливати
преко
језеро
.
и
он
јесам
сваки
ноћ
пливати
преко
језеро
,
док
госпођа
приорка
јесам
сазнати
за
тај
грешан
ашиковање
...
она
заповедити
да
се
зајазити
поток
на
који
радити
намастирски
млин
,
па
наместити
намастирске
слуга
на
стража
,
да
чекати
млад
млинар
што
сваки
ноћ
скрнавити
намастир
права
љубав
.
и
чим
се
јадник
приближити
обала
,
мртав
уморан
од
толики
напрезање
,
развалити
стражара
јаз
,
и
читав
брег
зајажен
вод
ударити
пливач
у
лице
и
бацити
он
неколико
хватити
у
језеро
назад
.
он
се
борити
колико
јесам
моћи
с
тај
ненадан
непријатељ
,
али
тај
јесам
борба
бити
мучан
него
што
јесам
мислити
...
и
он
прогутати
мрачан
дубина
језерски
за
на
век
.
Шта
јесам
бити
с
његов
љуба
?
...
тај
ники
не
знати
.
Влажни
и
таман
подрум
намастирски
тако
исто
верно
чувати
сваки
тајна
који
она
се
поверити
,
као
и
дно
хладан
језеро
.
Бурш
ућутати
,
али
кад
видити
да
јесам
се
и
ја
замислити
и
загледати
у
даљина
,
узити
реч
на
нов
:
—
Али
да
ја
се
не
бити
претворити
обојица
у
патак
од
силан
сентименталност
,
морати
још
и
овај
„
То
исто-мало
друкчије
“
додати
,
као
нов
доказ
да
јесам
срце
свагда
ћуприја
где
какав
дубок
вод
растављати
двоје
драга
“
—
у
газда
од
онај
леп
вила
тамо
,
имати
један
велик
пас
најфундлендски
.
и
тај
рундов
имати
свој
драго
на
далеко
,
т
.
ј
.
на
други
стран
језеро
али
и
он
као
год
и
Конрад
ајзенуски
,
или
онај
безимен
ритер
или
јадан
млинар
,
и
он
сваки
вече
препливати
језеро
да
у
наручје
свој
најфундлендкиње
изјадати
свој
тежак
срце
,
да
он
она
свој
мек
шапа
угладити
брижан
борити
са
паметан
чела
.
јесам
л
истина
Јергл
?
—
возар
климнути
глава
.
—
колико
и
колико
јесам
он
пута
наћи
у
сред
језеро
где
пливати
права
пут
онај
мали
дашчарица
!
—
—
То
јесам
дворити
његов
Дулчинеја
!
—
тумачити
јесам
Пепи
.
Међутим
и
ја
стигнути
под
Траункирхен
,
па
пошто
јесам
се
нагледати
са
језеро
тај
старински
„
зданије
“
,
који
јесам
толико
много
преживети
,
и
који
толики
бура
у
природа
и
у
људски
друштво
не
моћи
ништа
наудити
—
обићи
он
па
стати
у
залив
иза
намастира
,
где
обично
и
ветрењача
стајати
.
одатле
се
већ
видити
Ебенсее
са
свој
фабрика
.
околина
на
тај
половина
гмунденског
језеро
немати
онако
умиљат
партија
као
што
јесам
онај
на
десно
од
Гмунден
,
али
стена
и
планина
громадају
се
са
свити
страна
,
тако
да
она
се
на
онај
страна
где
јесам
Ишл
не
моћи
крај
догледати
.
ја
одпустити
возар
,
па
отићи
у
намастир
г
.
попити
,
јер
сад
само
сеоски
парох
служити
у
мали
црква
,
а
намастир
јесам
пуст
.
—
преластан
господин
отићи
јесам
јутрос
у
Гмунден
,
и
рећи
јесам
вратити
се
пред
вече
!
—
одговорити
ми
црквењак
један
са
бакарно-црвеним
,
чворугастим
нос
,
и
велик
ћела
на
глава
.
—
А
зар
ми
ти
не
бити
моћи
показати
црква
и
намастир
?
—
упитати
Пепи
.
—
Жао
ја
јесам
,
милостив
господин
,
али
његов
пречасност
јесам
строго
заповедити
!
...
—
последњи
реч
тај
човек
са
замјечателним
нос
несмо
чути
,
јер
он
одмах
оставити
.
Пепи
се
најпре
почети
љутити
што
јесам
за
бадава
доћи
,
али
одмах
почети
и
себе
и
ми
тешити
тај
,
што
и
онако
нем
бог
знати
шта
у
тај
зидина
,
и
наћи
чак
да
јесам
боље
што
она
несмо
изближе
разгледати
,
јер
бити
можда
покварити
романтичан
слика
,
који
јесам
сваки
за
се
начинити
по
његов
прича
и
т
.
д
.
али
шта
хтети
сад
?
Чамац
јесам
послати
назад
,
а
ватрењача
баш
мало
час
прохујати
поред
ми
у
Гмунден
,
па
бити
ваљати
чекати
два
сахат
док
отићи
још
један
пут
у
Ебенсее
па
се
вратити
под
намастир
.
—
А
шта
ту
ваздан
лонџања
?
—
грмнути
земљак
,
који
јесам
моћи
врло
добро
да
пешачити
—
ја
хтети
апостолски
дуж
цео
обала
па
у
Гмунден
!
—
—
Дај
да
ти
бацити
за
тај
предлог
,
Сервијанер
!
наравно
да
хтети
чекати
онај
инглиски
медвед
са
његов
ватрењачом
,
особито
кад
јесам
овако
славан
дан
.
уз
пут
имати
воће
,
какав
јесам
тешко
и
јесам
Адам
у
рај
у
свој
време
имати
.
на
да
видити
какав
јесам
тај
славан
врт
и
парк
,
какав
двор
а
какав
балкон
какав
цура
и
какав
аргуси
!
—
.
и
ја
се
кренути
из
Траункирхена
све
крај
обала
.
испрва
јесам
ићи
и
којекако
.
пут
ми
јесам
водити
кроз
тако
леп
башта
да
несмо
ни
осећати
ужасан
жега
,
али
мало
по
мало
постати
ми
врућина
тако
несносан
да
јесам
грабити
да
се
што
скори
дочепати
Гмунден
и
диван
хладовина
код
„
угасит
јелен
.
“
кад
доћи
до
Алт-минстера
,
почети
Пепи
на
нов
предлагати
да
свратити
у
један
механа
крај
језеро
,
где
имати
свагда
пржен
рибица
,
да
отићи
у
старински
црква
и
т
.
д
.
али
преко
свити
његов
предлог
прећи
се
мучке
на
дневни
ред
,
т
.
ј
.
да
се
ићи
кућа
,
и
он
ни
најмање
не
протестовати
противу
таки
поступање
већина
,
јер
и
он
јесам
бити
мртав-уморан
,
па
јесам
само
за
тај
предлагати
да
спасти
свој
цицеронско
достојанство
.
најзад
стигнути
у
наш
гостионица
,
гладан
,
жедан
,
уморан
.
данас
већ
јесам
се
моћи
мислити
ни
на
какав
екскурзија
,
већ
хтети
да
се
одмарати
.
али
тек
што
сести
прићи
бурш
некакав
момак
.
—
где
јесам
,
г
.
барон
,
ја
ви
