.«
Ствар
»
разуме
се
„
његове
жене
“
,
примата
је
свуд
са
симпатијом
.
Шта
више
,
на
толико
места
изјављивали
су
му
отворено
:
да
они
јако
сажаљевају
,
што
се
једна
распуштена
и
размажена
«
клика
»
људи
дигла
и
насрнула
на
његов
поштени
дом
,
на
његов
породични
мир
и
спокојство
—
на
својину
честите
г
.
Андроните
...
.
Давато
му
је
уверење
да
њихова
«
праведна
ствар
»
мора
наћи
заштите
код
земаљских
закона
.
Неки
су
са
својом
добром
вољом
према
племенитом
г
.
Мишељу
и
његовој
супрузи
,
г
Андронити
,
толико
далеко
терали
,
да
су
овом
спору
дали
озбиљан
политички
значај
...
.
«
Ово
је
,
рекао
је
на
једној
конференцији
г
.
Сомјер
Лафајет
,
велики
пристав
код
краљевског
судбеног
стола
,
—
«
права
аван-гарда
„
комунских
»
првака
—
први
јуриш
њихов
на
нашу
својину
!
...
Господо
,
будимо
на
опрезу
»
!
...
«
Зар
не
видите
,
благородна
и
племенита
господо
и
другови
,
повикао
је
г
,
Криш
Мањел
преседник
великог
суда
у
П
...
.
,
читаву
војску
наших
противника
иза
овог
нечувеног
спора
—
овог
мудро
смишљеног
атентата
на
нашу
својину
,
част
,
име
,
углед
,
пордицу
и
све
друго
,
што
преставља
ауторитет
«
постојећег
стања
»
?
!
.
.
Лепа
ствар
!
—
Данас
нека
отму
од
г
.
Мишеља
и
његове
честите
супруге
вредност
од
1
,
200
.
000
динара
;
сутра
од
другог
ког
нашег
пријатеља
опет
једну
таку
ситницу
и
т
.
д
.
и
т
.
д
,
—
па
смо
онда
сви
,
што
нас
је
год
,
обрали
бостан
!
—
Овим
смо
им
,
могу
нам
после
сами
наши
противници
рећи
,
одузели
неколико
милијуна
сиротињских
суза
—
а
више
ништа
.
Ово
ћемо
употребити
опет
против
њих
...
.
И
,
заиста
,
ово
би
била
нова
метода
,
начин
,
којим
се
ми
,
рођеним
нашим
оружјем
,
—
гонимо
и
прогонимо
!
...
.
“
(
Живо
одобравање
)
.
—
—
—
«
Па
није
то
све
,
прихватио
је
г
.
Жилкред
,
јавни
правозаступник
за
варош
П
...
.
и
народни
посланик
за
срез
С
...
.
,
они
би
овим
спором
,
ако
би
га
—
да
нас
бог
и
од
помисли
сачува
—
добили
,
све
нас
,
у
очима
бесвесне
гомиле
,
што
се
народом
зове
,
до
у
прашину
понизили
.
Они
би
онда
том
свом
народу
победоносно
повикали
:
—
Видиш
,
народе
,
твоју
господу
!
—
тамо
је
гњездо
најфинијих
лопова
...
.
Ми
смо
само
у
једној
њиховој
кући
,
код
једне
госпође
,
супруге
г
.
преседника
сената
,
—
нашли
једну
ствар
украдену
,
утајану
од
милијуна
!
—
По
мом
мишљењу
,
господо
,
ово
и
јест
права
њихова
цељ
.
Она
би
,
то
сами
увидети
можете
,
нанела
црну
пегу
на
читаву
нашу
начелну
партију
.
Моје
је
мишљење
:
И
мачка
има
нокте
да
се
брани
...
.
А
ми
?
—
Гледамо
скрштених
руку
,
како
наши
«
политични
противници
»
,
наши
,
управ
непријатељи
,
хоће
да
опљачкају
једну
—
од
најотменијих
кућа
,
једног
од
најревноснијих
бораца
на
пољу
интереса
наше
партије
!
»
...
.
(
Живо
одобравање
)
.
«
Честити
наши
другови
ову
су
ствар
претресали
с
гледишта
«
социјално-политичног
»
,
узео
је
реч
г
.
Сенжерм
,
директор
краљевског
правног
факултета
.
Ја
се
дивим
бистрини
њиног
ума
.
Они
су
ову
ствар
с
тога
гледишта
преставили
у
правој
боји
њеној
.
А
сад
,
нека
племенита
господа
дозволе
мени
,
да
је
и
ја
по
својој
струци
испитам
,
и
да
своје
мишљење
изречем
.
Ја
ћу
бити
кратак
.
Да
почнем
.
Закони
су
хладна
,
мртва
справа
,
—
машина
која
расправља
разна
спорна
питања
и
појединаца
и
корпорацијона
.
Справа
ова
не
би
имала
никакве
стварне
вредности
,
да
је
људи
не
крећу
,
не
оживљавају
.
Она
може
да
буде
одвећ
корисна
и
одвећ
штетна
по
људе
,
по
партије
,
по
земље
,
по
народе
,
—
по
мери
,
како
се
она
покреће
,
управља
.
Једни
и
исти
закони
,
примењени
на
једне
и
исте
случајеве
с
двојаким
тумачењем
и
разумевањем
,
дају
појам
човека
,
који
има
ћуд
.
Закони
,
дакле
,
имају
као
и
људи
своју
ћуд
...
.
Разуме
се
за
то
,
што
тим
законима
управљају
људи
—
жива
ћудљива
створења
—
а
не
они
овима
.
Ова
мртва
справа
,
господо
,
у
нашим
је
рукама
...
.
Чувајмо
се
,
да
се
што
не
би
догодило
,
што
би
је
из
наших
руку
истргло
и
предало
у
руке
наших
противника
!
...
Ви
сте
сви
,
што
вас
је
год
ту
,
благородна
господо
и
другови
,
мудри
и
увиђавни
.
Ваши
су
погледи
дубоки
.
Они
боље
разуму
и
прошлост
и
даље
виде
у
будућност
,
но
обични
—
лаички
погледи
.
Ви
ме
разумете
.
Наши
противници
хоће
да
се
послуже
овом
мртвом
справом
...
.
Хоће
њеном
силом
да
отму
од
једног
најплеменитијег
нашег
једномишљеника
—
вредност
од
циглог
једног
милијуна
и
двеста
хиљада
динара
...
.
Ја
рекох
,
господо
,
хоће
да
отму
!
—
Опростите
,
молим
вас
,
овом
тривијалном
изразу
.
Он
ми
се
,
ето
случајно
измакао
.
Мој
је
принцип
,
да
у
излагању
мисли
будем
благ
и
објективан
.
Али
сама
природа
предмета
,
о
којој
се
саветујемо
измами
ми
израз
:
они
хоће
да
отму
.
То
се
могло
казати
—
траже
,
желе
да
присвоје
,
или
да
им
судови
досуде
...
.
То
сам
и
хтео
рећи
.
Ја
сам
мишљења
:
да
им
се
ово
не
допусти
—
силом
опет
оне
мртве
справе
—
коју
људи
,
обичне
памети
зову
:
«
земаљски
закони
»
...
.
(
Бурно
одобравање
)
.
Ето
какво
је
дејство
произвео
«
уплив
»
г
.
Мишеља
Мозентала
председника
сената
у
П
...
.
,
ето
докле
је
он
својим
заузимањем
довео
«
праведну
»
ствар
своје
супруге
г
.
Андроните
!
—
Ми
би
могли
још
сад
на
овом
месту
рећи
:
Он
је
своју
реч
одржао
.
ИX
—
Нараштаји
за
нараштајем
долазе
на
овај
свет
и
—
ишчезавају
,
продужи
г
.
учитељ
даље
.
Кад
погледамо
цигло
за
сто
година
назад
—
видимо
читаву
хиљаду
милијуна
људи
на
овоме
шару
земље
наше
.
А
сад
—
где
су
ти
људи
?
—
Где
су
они
силни
цареви
,
краљеви
,
кнежеви
;
где
њихови
великодостојници
—
министри
,
посланици
,
паше
,
везири
,
ђенерали
,
официри
—
где
су
оне
силне
војске
,
од
којих
је
тада
свет
цептио
?
...
Јес
,
јес
—
још
једном
упитајмо
:
где
су
ти
људи
,
жене
,
деца
,
девојке
—
лепотице
ондашњег
доба
;
где
су
њихна
осећања
—
љубав
,
мрзост
,
смиреност
,
надувеност
;
где
су
њине
недомашне
жеље
,
где
наде
;
где
су
им
горке
туге
и
жалости
,
а
где
бурна
весеља
и
радости
—
где
је
онај
безбројан
и
силан
свет
?
—
—
Све
,
ама
баш
све
покрива
земља
црна
...
.
Од
свију
њих
,
у
целом
широком
свету
—
једва
ако
још
живи
који
стотињак
слабих
,
погрбљених
стараца
.
Па
и
они
су
давно
и
давно
прекинули
све
свезе
с
овом
мешавином
новога
света
.
Он
више
није
њихов
.
Они
се
више
не
познају
...
.
Села
,
вароши
,
путови
,
пролази
—
добили
су
други
облик
;
у
њима
седи
,
станује
,
по
њима
ода
други
—
непознат
свет
.
—
Они
више
нису
међу
нама
—
оно
су
само
њихове
сени
.
—
—
А
сад
бацимо
поглед
—
у
напред
за
сто
година
,
па
се
упитајмо
:
А
где
ћемо
ми
тада
бити
?
Онамо
где
и
они
први
—
под
црном
и
хладном
земљом
!
...
Страшна
мисао
!
—
Од
ње
свак
преза
,
бежи
.
А
не
би
требало
.
Требало
би
да
нам
је
то
и
полазна
и
излазна
тачка
најозбиљнијих
наших
размишљања
—
при
сваком
раду
,
смеру
,
при
сваком
озбиљнијем
делу
.
Ове
су
мисли
без
притворства
,
без
образине
.
Оне
су
огледало
у
ком
се
види
задња
цељ
човека
—
оно
што
је
био
,
што
је
сад
и
што
ће
да
буде
.
Оне
грозно
исмејавају
оно
наше
охоло
«
ја
»
.
Оне
нан
иронично
кажу
:
то
ваше
садање
«
ја
»
—
равно
је
збиру
оног
пре
вашег
рођења
и
оног
после
ваше
смрти
...
.
Али
,
ове
су
мисли
и
узвишене
.
Оне
нас
упућују
да
вршино
своју
дужност
и
на
спрам
нас
самих
—
нашег
моралног
угледа
за
кратко
доба
нашег
живота
—
и
на
спрам
наших
ближњих
—
нашег
подмлатка
друштва
,
земље
,
отаџбине
.
Мисли
нам
те
казују
,
да
је
све
пролазно
,
привремено
,
а
само
не
—
добра
дела
учињена
роду
своме
,
роду
,
који
не
умире
,
већ
живи
вечно
,
живи
и
испитује
дела
и
рад
наш
...
.
Изриче
нам
пресуду
—
вечног
проклества
или
вечног
благослова
!
.
.
О
,
многозначајне
ли
су
речи
покојног
Његуша
ИИ
:
„
Благо
томе
ко
довијек
живи
,
имао
се
рашта
и
родити
!
...
А
рашта
ли
долазе
на
овај
свет
кукавице
,
подлаци
,
положаре
,
чанколизи
,
потрпезне
кучке
—
ова
губа
на
сваком
друштвеном
телу
?
.
.
Какву
„
благотворну
“
мисију
има
она
да
изврши
?
—
Да
губа
,
да
трује
где
год
стане
и
до
шта
се
год
дотакне
!
...
Блажен
ли
је
онај
,
који
је
лечи
,
утире
!
...
Светао
ли
је
онај
,
који
чиста
срца
и
невине
душе
друштвеног
подмлатка
чува
,
заштићује
од
те
несретне
кужне
болести
!
—
Та
у
подмлатку
нашем
ми
продужујемо
наше
биће
!
Подмладак
је
наш
—
копија
нас
самих
,
наше
посмртно
„
ехо
“
.
Старајмо
се
,
да
то
наше
рођено
„
ехо
“
,
не
буде
наказа
погрда
,
срам
—
наше
-
посмртно
понижење
!
—
Ми
смо
старост
.
Старост
је
прошлост
.
Прошлост
је
нешто
што
мирише
на
гроб
.
Наш
подмладак
,
—
то
је
наш
препорођај
,
наша
будућност
,
наш
феникс
,
који
вечно
живи
,
који
не
умире
!
—
Зар
ово
није
од
утехе
?
Јесте
.
Флавије
Артур
Ривијер
,
још
као
„
Розети
“
—
свршио
је
средње
и
основне
школе
у
Лондону
.
Доцније
пређе
у
своју
отаџбину
—
у
варош
П
...
.
Ту
сврши
природне
науке
.
За
тим
му
дође
у
главу
да
учи
и
медицину
.
Што
науми
то
и
учини
.
У
време
његове
парнице
био
је
у
четвртој
години
медицине
.
Тада
му
је
било
26
година
.
Он
беше
достигао
мушку
снагу
и
мушку
лепоту
.
Флавије
је
био
од
почетка
свога
школовања
први
међу
својим
друговима
.
У
природним
је
наукама
показао
особите
воље
и
дара
.
У
медицини
још
више
.
Био
је
од
природе
скроман
,
отворен
,
искрен
и
преко
сваке
мере
милосрдан
.
Он
је
био
и
сам
сиромах
,
али
је
ипак
сваки
залогај
радо
делио
са
сиромашним
својим
друговима
.
Био
је
у
опште
веселе
нарави
;
само
по
каткад
би
се
десило
да
се
удуби
у
неке
неразговетне
мисли
.
Тада
би
изгледао
сетан
и
невесео
.
Он
је
био
млад
.
Али
је
опет
имао
велику
,
тамну
,
непровидљиву
прошлост
.
Његово
рано
детињство
престављало
му
се
у
чудној
слици
.
Чинило
му
се
као
да
и
данас
слуша
громовиту
вику
,
пуцњаву
,
трчање
,
бежање
;
писку
деце
,
јаук
жена
...
Да
ово
није
страшан
сан
грозничава
детета
?
—
Он
није
знао
.
После
овога
боље
се
сећа
два
човека
...
.
Како
су
га
ови
људи
мазили
и
миловали
!
...
Један
од
ове
двојице
морао
му
је
бити
отац
!
...
а
онај
други
?
—
шта
му
је
он
био
?
—
Не
зна
.
Сећа
се
и
једне
жене
.
И
она
га
је
волела
—
исто
као
мати
.
Да
л
ово
беше
његова
мајка
?
—
И
то
не
зна
...
Све
му
се
чинило
,
да
је
још
у
детињству
од
неког
чуо
ове
кобне
речи
:
„
Твоја
је
мајка
умрла
.
“
—
Онда
није
ни
знао
шта
то
значи
.
—
—
Доцније
,
и
они
људи
и
она
жена
и
сва
друга
чељад
ишчезоше
—
одоше
некуд
...
.
Куд
?
—
Он
ни
данас
не
зна
!
...
Зар
није
ово
загонетно
?
!
—
—
—
Од
то
доба
за
њ
настају
дани
,
које
никад
заборавити
неће
.
То
су
дани
детиње
туге
,
детиње
осаме
—
то
су
дани
страдања
и
мучења
!
—
Једног
дана
остао
је
сам
самцит
код
куће
—
које
?
—
Ни
он
сам
знао
није
.
Ту
је
чекао
дуго
,
дуго
.
Плакао
је
,
викао
је
,
звао
је
—
у
заман
све
!
...
Смрче
се
.
Дође
мрак
.
А
он
још
сам
.
Нема
ко
ни
свеће
да
упали
!
Он
се
заценуо
од
плача
.
Најзад
је
клонуо
и
—
као
дете
заспао
.
Кад
се
пробудио
—
још
веће
чудо
!
Он
беше
у
са
свим
другој
соби
,
покривен
некаким
дроњцима
.
У
целој
соби
не
беше
ни
једне
лепе
,
читаве
ствари
.
То
беше
више
нека
јазбина
но
соба
.
Флавије
се
престрави
.
Сад
није
умео
ни
да
плаче
.
Велике
беде
,
несреће
—
човека
занеме
,
децу
ућуткају
...
Флавије
је
упро
очи
на
ону
страну
где
се
нешто
видело
налик
на
врата
.
Она
се
отворише
.
У
собу
уђе
једно
страшио
.
—
Тако
се
бар
запрепашћеном
детету
учинило
.
То
беше
стара
,
погрбљена
бабетина
.
Лице
јој
беше
грдно
и
рапаво
.
Нос
кукаст
,
брада
савијена
.
Ово
двоје
као
да
се
беху
саставили
.
Очи
јој
беху
мале
,
округле
,
зелене
—
као
трава
.
На
врх
чела
је
имала
некаку
грдну
масницу
.
Десна
јој
обрва
беше
неком
пржотином
,
на
другом
крају
чела
,
уздигнута
.
То
беше
прави
сатана
у
облику
бабе
,
спрженог
лица
и
зелених
очију
.
Како
је
ушла
у
собу
стала
је
пред
Флавија
.
Поче
му
пиљити
у
очи
...
Он
и
не
дисаше
.
Има
једна
врста
страха
,
пред
којим
и
најплачљивија
деца
занеме
.
Тај
страх
беше
обузео
нашег
малог
сиротана
.
Чинило
му
се
,
ова
ће
га
баба
сад
појести
.
Она
проговори
:
«
А
,
—
деране
мали
,
ти
си
већ
будан
!
...
Устај
,
устај
;
бака
ти
је
спремила
доручак
»
Ове
благе
речи
,
чуо
је
мали
Флавије
од
своје
баке
—
тада
,
па
више
никада
.
—
—
—
—
—
—
Сад
настаје
читав
низ
беда
и
невоља
...
.
Сиромах
Флавије
;
први
је
дан
био
лупан
!
За
што
?
—
Што
је
казао
баби
да
му
је
име
:
Флавије
...
.
«
Теби
је
име
Розети
,
штене
госпоско
!
повикала
је
она
,
а
очи
су
јој
светлиле
,
као
мачци
кад
је
деца
окупе
тојагама
испод
кревета
,
—
Розети
!
јеси
чуо
,
Розети
?
!
»
и
тако
га
лупи
дланом
по
образу
,
да
се
сирото
дете
претурило
...
Од
то
доба
нико
га
друкчије
звао
није
—
већ
Розети
.
Али
он
се
опет
никако
није
могао
навићи
на
ово
име
.
Кад
би
га
ко
на
улици
,
кад
је
почео
продавати
печено
кестење
,
упитао
:
како
ти
је
име
,
мали
?
“
—
он
би
одговорио
:
«
Флавије
,
»
али
би
се
одмах
тргао
и
додао
:
«
зову
ме
овде
и
Розети
.
»
Бабу
Флавијеву
звали
су
сви
—
«
баба
Джома
»
...
.
Још
оно
јутро
,
кад
се
Флавије
пробудио
у
баба
Джоминој
соби
,
он
беше
у
другим
хаљинама
.
То
беху
сами
дроњци
.
Сирото
дете
стидило
се
у
овим
дроњама
и
од
саме
баба
Джоме
.
За
све
време
док
је
код
Джоме
био
,
сваки
је
дан
ма
за
што
од
ње
бар
по
једну
ћушку
добијао
,
а
било
је
случајева
,
кад
га
је
баба
на
мртво
име
остављала
.
Сирото
дете
није
никад
знало
,
за
што
је
могло
бити
лемано
.
Често
је
извукло
бој
за
оно
,
за
што
се
надало
да
добије
бољу
вечеру
или
бар
какву
благу
реч
.
Просто
,
овој
се
несретној
баби
није
могло
умостити
.
Први
је
дан
морало
понети
за
бабом
пуну
корпу
печеног
кестења
,
и
ваздан
уз
њу
џуприти
,
док
она
све
кестење
не
распрода
.
По
некад
се
остајало
до
неко
доба
ноћи
.
А
опет
што
му
је
храна
несретна
била
!
Добијао
је
јутром
по
црн
комадић
леба
,
који
је
више
личио
на
печено
блато
,
но
на
шенични
лебац
.
Овакву
и
оволику
порцију
добијао
је
и
у
подне
и
у
вече
.
Сретан
је
то
дан
био
,
кад
је
и
Флавије
добио
да
што
кашиком
сркне
...
.
А
колико
је
пута
остајао
и
без
овог
црног
леба
?
!
—
Томе
нема
ни
есапа
.
То
би
се
редовно
дешавало
,
кад
би
за
шта
извукао
бој
или
кад
би
се
баба
вратила
доцкан
у
вече
с
непродатим
печеним
кестењем
.
А
то
се
,
по
несрећи
,
догађало
врло
често
.
После
неколико
месеци
,
предомисли
се
баба
,
па
почне
само
дете
шиљати
да
јој
робу
продаје
.
Сад
су
тек
настали
мучни
дани
по
Флавија
.
Беше
настала
зима
,
а
он
још
у
оним
дроњама
и
бос
...
.
И
тако
је
морао
по
ваздан
дреждати
и
кроз
плач
викати
:
«
Добро
печено
кестење
—
два
за
пару
!
»
...
По
каткад
би
се
догодило
,
да
поред
њега
прође
по
која
милосрдна
душа
,
која
се
сажали
на
јадно
—
голо
дете
,
па
му
сву
котарицу
откупи
.
Он
би
тада
радостан
отрчао
кући
,
дао
баби
паре
,
и
тога
би
дана
био
миран
.
Али
Джома
се
новом
јаду
досети
.
Она
се
сетила
,
на
који
је
начин
дете
једног
јутра
брзо
продало
кестење
.
Оно
беше
с
парама
,
што
но
реч
,
брже
дошло
,
но
што
је
отишло
.
Од
тога
доба
Флавију
није
помогло
ни
милосрђе
добрих
хришћанских
душа
.
Он
се
мораде
одмах
враћати
с
другом
корпом
пуном
печеног
кестења
.
Баба
је
видела
,
да
се
лепа
парица
да
извлачити
и
из
плача
,
голотиње
и
босотиње
—
овог
јадног
детета
.
Она
му
при
поласку
издаде
поруку
,
да
—
за
живу
главу
кући
не
долази
,
док
и
последњи
кестенчић
не
прода
.
Па
како
је
у
свету
врло
мало
милосрђа
,
то
је
сиромах
Розети
и
за
то
морао
да
пати
.
Морао
је
да
трпи
глад
,
да
подноси
бој
од
баба
Джоме
,
чим
му
се
десило
да
све
кестење
не
прода
,
или
да
му
се
паре
не
подударе
с
продатим
еспапом
.
После
једног
љутог
боја
,
што
је
кукавно
дете
од
баба
Джоме
добило
,
она
—
сва
задувана
—
кроз
зубе
проморога
:
«
Ово
је
прави
мачији
живот
;
не
—
још
је
жилавији
!
До
сад
би
и
сам
ђаво
скапао
,
а
овом
штенету
—
баш
ништа
није
.
Још
бих
рекла
да
се
од
боја
гоји
,
да
му
глад
прија
...
.
А
—
овде
се
мора
тражити
други
лек
...
.
Овде
се
мора
окренути
други
лист
!
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Једнога
вечера
Флавије
се
врати
прилично
доцкан
.
Било
је
скоро
два
сата
ноћи
.
Није
могао
ни
пола
кестења
да
прода
.
С
тога
је
заостао
,
не
би
ли
који
у
вече
протурио
.
Ал
све
би
у
заман
.
Кад
је
видео
да
по
улицама
бива
све
ређе
и
ређе
света
,
он
се
крену
и
дође
кући
.
Оно
је
сироче
знало
шта
га
чека
.
Па
које
од
зиме
,
које
од
страха
—
дрктало
је
као
прут
.
—
Кад
хтеде
да
уђе
у
собу
,
он
чу
неки
разговор
.
Познао
је
глас
баба
Джоме
.
Она
је
неком
нешто
говорила
.
Најпосле
рече
живљим
гласом
:
«
Сто
динара
па
нека
је
сретно
!
...
.
Ни
пребијене
паре
није
вам
ниже
»
.
—
Пристајем
,
одговори
други
непознати
глас
...
.
То
ми
је
истина
доста
скупо
,
али
шта
ћу
,
треба
ми
;
ја
управ
морам
једног
таког
дечка
имати
;
а
знате
,
г
.
Джомо
,
мене
су
баш
упутили
на
вас
...
.
—
Оно
,
знате
,
господине
,
добро
су
вас
упутили
,
и
он
је
онакви
,
каквог
ви
,
као
што
велите
,
тражите
,
—
али
не
знате
како
ће
мени
бити
без
тог
обешка
...
Беше
ни
као
десна
рука
...
.
одавно
ме
замењује
...
.
и
баш
сам
вам
мало
врло
мало
,
за
њ
тражила
»
...
.
Флавију
беше
тада
9
година
.
Четири
је
већ
близу
како
је
код
баба
Джоме
.
Патња
је
свима
,
па
и
деци
најбољи
учитељ
.
Он
беше
од
овога
учитеља
много
што
шта
докучио
...
.
Кад
је
чуо
горњи
разговор
баба
Джомин
,
њему
пођоше
мрави
уз
леђа
.
Он
је
знао
,
да
му
баба
спрема
нове
беде
и
невоље
.
«
Ја
баш
не
марим
,
рече
непознати
глас
,
можете
се
и
пишманити
;
за
ме
је
баш
и
онако
прескупо
...
.
Бог
с
вама
,
сто
динара
,
то
је
10
.
000
пара
динарских
!
То
је
већ
капитал
...
.
Ја
се
управ
чудим
,
шта
ми
би
да
пристанем
;
јес
,
нисам
био
ухватио
рачун
,
колико
ће
изнети
путни
трошак
,
па
онда
одело
на
тог
дерана
...
.
Не
,
не
,
баш
је
много
;
а
бог
ме
не
бих
га
могао
ни
држати
као
ви
...
.
особито
одело
,
на
обућа
.
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
насмеја
се
баба
Джома
сатанским
кикотом
,
—
одевајте
ви
њега
,
господине
,
само
као
ја
,
па
вас
никад
неће
коштати
ни
пребијене
паре
;
а
што
се
обуће
тиче
,
он
воле
бос
,
но
обувен
—
барем
се
код
мене
није
хтео
никад
обути
...
.
А
ја
,
кад
сам
већ
рекла
,
—
сто
динара
,
нећу
од
речи
ударати
;
то
бар
нисам
никад
чинила
,
—
рече
баба
Джома
,
попуштајући
очевидно
за
то
,
што
је
видела
да
је
ударила
на
мајстора
.
—
А
већ
и
ја
немам
куд
,
рекао
сам
—
а
баш
што
је
скупо
,
скупо
,
—
нек
остане
тако
—
даћу
вам
ето
динара
...
.
—
Сто
,
ни
паре
мање
!
...
Него
да
вам
још
нешто
кажем
!
...
Тог
дерана
ваља
вам
лемати
сваки
дан
,
а
не
дати
му
јести
сваки
други
дан
,
ако
хоћете
,
да
од
њега
видите
асне
...
То
вам
је
мој
савет
!
...
Ја
сам
добро
измерила
тог
обешењака
...
.
Код
њега
је
—
што
више
батина
,
а
мање
леба
,
то
више
рада
...
.
—
Не
брините
ви
већ
...
знам
ја
шта
треба
тим
птичицама
...
Падне
ли
он
мени
шака
,
он
ће
,
хоће
неће
—
прести
као
мало
маче
...
.
—
Тако
ваља
,
рече
баба
Джома
,
очевидно
веселим
тоном
,
баш
ми
је
мило
,
што
сам
му
доброг
газду
нашла
.
Бар
ће
временом
и
он
човек
постати
,
и
онда
ће
ме
се
сећати
...
.
а
већ
знам
,
да
је
овај
свет
неблагодаран
...
Али
до
врага
,
што
га
већ
нема
?
!
...
Вечерас
баш
као
за
пакост
...
.
»
Флавије
се
и
нехотично
накашља
.
«
А
ево
га
!
повика
баба
и
врата
отвори
...
.
Јеси
продао
,
Розети
,
кестење
,
ха
?
—
Ниси
!
—
стани
да
ме
бар
још
на
измаку
упамтиш
!
...
Биће
ти
на
срећу
!
!
...
»
То
рече
и
дочепа
јадно
дете
за
јаку
;
ћуши
га
по
образу
тако
немилостиво
,
да
је
сироче
—
писнуло
као
црв
под
кором
...
.
Оно
тужно
и
жалосно
баци
поглед
на
странца
...
.
Даље
не
знаде
шта
би
.
Шта
би
?
Као
разјарена
звер
,
што
би
скочила
на
жртву
своју
,
тако
и
странац
сину
муњевитим
погледом
...
.
И
баба
Джома
већ
лежаше
као
трула
мешина
за
вратима
.
«
3ар
си
заборавила
да
ово
дете
није
више
у
твојим
сатанским
рукама
?
!
»
.
.
То
рече
,
баци
јој
једну
кесу
новаца
,
узе
запрепашћено
дете
за
руку
и
оде
с
њим
у
помрчину
.
Ко
би
после
неколико
тренутака
завирио
у
собу
баба
Джомину
,
могао
би
лепо
видити
,
како
овај
ђаво
—
баба
,
као
да
ништа
било
није
,
—
поред
свеће
седи
и
броји
паре
,
што
јој
је
онај
странац
бацио
...
Бројала
је
и
бројала
и
опет
бројала
,
својим
очима
није
веровала
.
У
кеси
је
било
:
место
сто
динара
,
равно
сто
лујдора
!
...
Кад
се
Флавије
сутра
дан
пробудио
зачудио
се
.
Он
беше
у
лепим
спаваћим
хаљинама
,
у
белој
чистој
кошуљи
и
у
великој
пространој
соби
с
лепим
великим
прозорима
,
окренутим
на
улицу
,
којом
пуно
света
иде
тамо
и
амо
.
Мало
за
тим
уђе
у
собу
једла
жена
.
Могло
јој
је
бити
24—26
година
.
На
њеном
се
лицу
огледаше
добра
душа
.
Она
се
љупко
смешила
.
—
«
Устани
,
чедо
моје
,
рече
после
мале
паузе
,
устани
;
ја
и
мој
Джон
Петар
—
чекамо
те
да
с
нама
доручкујеш
!
»
Флавије
устаде
.
Беху
му
спремљене
нове
новците
хаљинице
.
Г
.
Джоновица
му
поможе
да
се
обуче
.
Жена
ова
беше
и
душом
и
телом
сушта
доброта
.
После
неколико
тренутака
—
Флавије
је
доручковао
,
први
пут
после
четири
дуге
године
—
кафу
с
млеком
и
белим
колачом
.
Започео
се
нов
живот
.
Флавије
је
провео
у
кући
Джона
Петра
и
г
.
Беле
,
његове
супруге
,
као
код
оца
и
мајке
,
пуних
десет
година
.
Они
су
га
дали
у
школу
.
Свршио
је
четири
основне
школе
и
шест
гимназија
.
Они
су
му
често
говорили
:
«
Ако
увек
останеш
тако
добар
и
добро
узучиш
,
онда
ће
доћи
онај
добри
човек
да
те
види
...
.
Да
знаш
како
он
често
за
те
пита
!
...
.
Сећаш
ли
га
се
?
...
.
Да
њега
није
било
,
ти
би
и
данас
продавао
кестење
проклете
баба
Джоме
!
»
...
.
Кад
је
свршио
шести
разред
гимназије
и
добио
сведоџбу
,
да
је
с
одличним
успехом
свршио
средње
школе
у
Лондону
—
рече
му
г
.
Джон
Петар
:
«
Дете
моје
,
време
је
да
се
растајемо
!
...
»
Ту
је
стајала
и
г
.
Бела
.
Она
је
плакала
.
И
Флавије
је
плакао
.
Г
.
Джон
Петар
само
је
главу
окренуо
.
И
њему
је
био
овој
растанак
тежак
.
«
Тако
је
,
започе
опет
г
.
Джон
,
што
бити
мора
,
мора
...
Флавије
чедо
моје
,
онај
пријатељ
твој
,
онај
добротвор
и
твој
и
наш
,
хоће
да
ти
идеш
у
твоју
отаџбину
.
Пођи
одмах
.
Ево
ти
адресе
од
стана
у
вароши
П
...
.
у
Ф
...
.
Пођи
са
срећом
.
Сећај
се
нас
!
...
Ми
смо
те
били
заволели
као
своје
рођено
дете
...
.
Ти
си
био
увек
добар
...
.
Ми
те
.
.
»
И
ту
се
загуши
од
плача
и
сам
г
.
Джон
Петар
.
Г
.
Бела
је
јецала
као
мало
дете
...
А
Флавије
?
—
Он
није
умео
да
овим
добрим
људима
каже
—
ни
„
збогом
!
.
.
“
Био
се
заценуо
од
плача
...
.
Тако
се
растају
добре
душе
.
X
Ето
за
што
би
се
Флавије
понекад
удубљивао
у
мисли
.
Он
је
гледао
у
своју
чудновату
прошлост
.
Он
је
још
ни
до
данас
разумео
није
.
Највише
би
мучило
душу
његову
,
што
још
не
познаје
свога
добротвора
,
свога
избавитеља
,
свога
анђела
хранитеља
.
Колико
га
је
пута
гледао
у
сну
—
светла
као
јарко
на
планини
сунце
!
—
«
Шта
би
било
од
мене
,
да
ме
овај
чудновати
човек
не
истрже
из
вампирских
руку
оне
проклете
бабе
?
—
Наказа
,
леш
.
Шта
би
било
од
мене
,
да
ме
овај
чудновати
човек
не
намести
код
оних
добрих
људи
,
—
да
ме
не
школова
?
—
Умни
богаљ
.
Њему
имам
да
благодарим
,
што
сам
на
путу
,
да
и
ја
коме
од
асне
будем
!
...
.
Да
ли
ћу
се
показати
достојан
његове
доброте
?
Овако
би
Флавије
често
у
себи
мислио
.
И
то
би
трајало
дуго
,
дуго
—
докле
га
год
не
би
тргнуо
из
мисли
какви
његов
друг
...
.
.
Његово
физично
биће
беше
углед
свежости
,
здравља
,
мушке
јачине
.
Сав
његов
спољашњи
изглед
престављаше
пријатно
и
мирисно
пролеће
у
човекову
животу
.
Његова
душевна
страна
,
умна
моћ
,
бистрина
,
зрело
суђење
,
брзо
сватање
,
—
беху
још
даље
измакли
.
Он
по
телу
беше
младић
,
а
по
души
—
зрео
човек
.
Био
је
и
срцем
и
душом
одан
народној
ствари
.
У
борби
за
народна
права
и
слободе
био
је
неустрашив
.
Он
би
рекао
:
«
Народне
слободе
,
његово
друштвено
уређење
—
то
је
његово
право
,
његова
својина
.
Ја
не
могу
да
разумем
ону
господу
,
која
је
могла
да
се
толико
осмели
да
,
под
разним
изговорима
и
марифетлуцима
,
тако
дуго
држи
под
својим
печатом
ову
народну
својину
...
.
То
је
и
сувише
дрско
!
...
.
»
Кад
би
га
упитали
,
за
што
је
баш
изабрао
да
учи
медицину
,
—
он
би
одговорио
:
«
Да
лечим
сиротињу
.
То
је
једина
класа
људи
бројем
највећа
,
која
нема
својих
лекара
...
.
И
здравље
је
човеку
капитал
.
Оно
је
сиротињи
још
нешто
више
.
Оно
је
једини
извор
њен
,
из
кога
она
црпи
храну
себи
и
својима
.
»
Полутанство
је
мрзио
као
и
назадњаштво
.
Кад
би
ко
заступао
«
крпеж
»
и
«
накаламљавање
»
у
друштвеним
установама
,
он
би
с
особитим
хумором
приметио
:
«
Погледајте
само
оне
неимаре
,
како
у
ово
велико
народно
здање
умећу
,
трпају
—
ћерпич
,
чатму
,
криве
црвоточне
диреке
с
оне
старе
разрушене
зграде
...
То
је
сигурно
«
њихова
штедња
»
...
,
А
заборављају
—
каква
несрећа
може
да
снађе
оне
,
који
се
у
тој
огромној
згради
,
од
старе
грађе
,
нађу
,
десе
оног
кобног
дана
,
кад
се
она
при
најмањем
потресу
,
—
стропошта
,
сруши
на
њихове
главе
!
»
...
.
Кад
су
Флавија
упитали
његови
другови
—
на
неколико
дана
пред
само
суђење
—
шта
мисли
,
какви
су
изгледи
,
држи
ли
да
ће
добити
или
изгубити
спор
који
води
против
г
.
Андроните
,
супруге
г
.
Мишеља
Мозентала
председника
сената
у
П
...
.
.
—
он
је
смешећи
се
одговорио
:
«
Ствар
је
извесна
,
господо
,
ја
губим
спор
.
То
готово
већ
не
подлежи
никакаквој
сумњи
.
Тако
ми
каже
и
мој
адвокат
.
За
то
сам
расположен
.
Можете
ми
се
и
смејати
.
Ја
примам
.
За
ме
има
у
овоме
спору
само
један
губитак
.
То
је
успомена
на
моје
родитеље
,
—
мога
опа
и
моју
мајку
.
А
што
се
десило
,
да
је
та
успомена
—
вредност
од
једног
милијуна
и
двеста
хиљада
динара
то
ја
,
ваљда
,
нисам
крив
.
Да
је
ова
вредност
мања
,
можда
овог
спора
ни
било
не
би
;
можда
ја
не
бих
ни
био
лишен
оне
успомене
на
моје
родитеље
;
можда
ником
ни
на
ум
папо
не
би
,
да
не
ове
,
тако
миле
,
ствари
лишава
...
А
знате
,
господо
,
од
куд
у
напред
знам
да
ћу
спор
изгубити
?
—
Да
вам
кажем
.
Ја
сан
потпуно
уверен
,
да
је
право
на
мојој
страни
.
И
то
,
за
мене
бар
,
не
подлежи
никаквој
сумњи
...
.
И
,
преко
свега
тога
,
ја
морам
опет
спор
да
изгубим
.
Такви
је
закон
.
Он
хоће
,
он
тражи
да
ја
ово
своје
право
пред
судом
потврдим
с
три
бсзизузетна
сведока
;
а
ја
,
господо
,
имам
само
два
.
Трећег
на
несрећу
,
можда
и
на
срећу
,
нисам
могао
пронаћи
.
Ово
је
,
дакле
,
једна
законска
формалност
,
која
ме
лишава
материне
огрлице
.
И
шта
ће
се
?
Закон
је
то
—
по
њену
се
марамо
управљати
.
Он
и
треба
да
је
суверен
воље
човекове
.
С
тога
и
носе
велику
одговорност
они
,
који
те
законе
граде
,
кад
ови
не
одговарају
постављеној
цељи
.
Господо
,
право
,
закон
—
то
није
моја
струка
;
али
има
нечега
у
праву
,
у
законима
,
у
судовима
и
у
примени
закона
на
спорне
случајеве
,
што
сваки
мора
да
зна
и
да
разуме
,
а
то
је
ово
:
Закони
и
судови
имају
задњу
цељ
—
да
изналазе
истину
.
Сад
,
да
се
вратимо
на
моју
ствар
.
Ко
њу
проучи
,
ко
је
с
пажњом
размотри
,
испита
,
—
тај
би
морао
наћи
:
да
је
у
овом
спору
,
спорни
предмет
—
огрлица
—
искључива
својина
мојих
пок
.
родитеља
,
и
по
томе
,
да
она
сад
мени
припада
.
То
би
се
нашло
,
а
да
се
не
морају
испитивати
ни
она
два
сведока
,
што
их
имам
.
Сад
,
кад
је
тако
—
онда
ко
има
права
,
да
ми
ту
ствар
одузме
за
то
,
што
немам
трећег
сведока
?
—
Ја
држим
,
господо
,
да
је
ово
законска
аномалија
.
Ако
се
може
имати
разлога
,
да
се
поред
осталих
доказа
,
не
верује
двојици
мојих
сведока
,
онда
би
тај
исти
разлог
могао
важити
и
за
три
,
четири
и
више
сведока
.
Број
сведока
,
држим
не
би
требао
да
одређује
право
.
Апсолутност
једне
истине
не
може
,
не
сме
ништа
на
свету
да
измене
.
Ово
је
,
господо
,
моје
лаичко
мишљење
.
Њега
се
мој
адвокат
не
држи
,
и
ако
је
уверен
о
том
праву
онако
исто
,
као
и
ја
,
можда
и
више
;
јер
је
,
како
он
вели
,
овај
спор
свестрано
проучио
.
Мој
адвокат
овако
побија
моје
мишљење
.
«
Истина
је
да
је
судовима
и
законима
задња
цељ
—
да
изналазе
истину
.
Али
из
ове
баш
истине
,
поставке
,
како
хоћете
,
излази
,
потиче
логична
нужност
—
питање
:
Кад
ће
ти
закони
,
које
примењују
грешни
људи
,
кад
ће
судови
,
у
којима
заседавају
,
суде
опет
—
грешни
људи
,
узети
,
да
је
та
жељена
истина
нађена
,
откривена
?
—
Та
се
мера
доказних
срестава
морала
тачно
одредити
.
За
вашу
ствар
,
г
.
Флавије
,
закон
је
јасно
казао
:
хоћу
три
безизузетна
сведока
!
...
»
Ко
се
сад
,
господине
,
сме
задовољити
с
два
?
»
—
Тако
,
господо
,
стоји
моја
ствар
,
о
којој
цео
свет
води
толико
рачуна
.
И
,
господо
,
ја
ћу
ипак
да
идем
на
суђење
!
—
Тамо
ме
нешто
вуче
!
...
Као
да
ћу
на
том
суђењу
видити
неког
свог
!
А
и
јес
,
тамо
се
мора
ставити
на
углед
спорни
предмет
—
огрлица
моје
матере
.
Хоћу
да
је
видим
!
За
то
ми
нису
нужна
три
сведока
.
То
ће
за
ме
бити
свечан
призор
!
...
Гледаћу
стварку
која
је
била
на
врату
,
на
грудима
моје
слатке
мајке
!
»
—
—
—
—
—
XИ
У
једној
прљавој
и
тесној
улици
у
П
...
.
,
у
оно
доба
,
ниси
могао
у
по
дана
срести
живу
душу
,
започе
г
.
учитељ
своју
занимљиву
причу
.
Куће
беху
ниске
,
старе
,
опале
;
а
готово
свака
друга
била
је
пуста
.
И
оно
мало
становника
,
што
је
обитавало
у
том
усамљеном
крају
вароши
,
беху
пука
сиротиња
.
У
једној
готово
палој
кућици
живео
је
од
више
година
један
стогодишњи
старац
—
Авриљ
Дуферин
,
стари
,
пропали
јувелир
.
Он
беше
обневидио
још
у
96
години
.
Сад
је
већ
са
свим
слеп
.
У
осталом
био
је
,
према
годинама
,
још
доста
крепак
.
Да
није
био
слеп
,
могао
би
,
како
су
га
још
ноге
држале
,
по
који
пут
изаћи
у
варош
.
У
доба
своје
снаге
био
је
чувен
са
своје
јувелирске
вештине
.
Он
је
био
негда
и
одвећ
имућан
.
Ко
би
тада
ушао
у
његову
јувелирницу
,
томе
би
се
очи
засенуле
од
сјаја
и
треперавог
преливања
драгог
камења
на
разним
адиђарима
,
које
је
он
стављао
на
углед
својој
богатој
муштерији
У
оној
несретној
револуцији
и
ова
је
чувена
јувелирница
пропала
—
разграбљена
.
А
сад
?
—
Старац
је
доживео
дубоку
старост
и
—
просијачки
штап
!
Но
од
прошње
га
је
сачувала
једна
милосрдна
душа
.
Тако
је
.
У
овом
је
крају
било
највише
беде
а
најмање
просјака
.
Прошња
—
то
је
понижење
човеково
.
У
ком
се
месту
множе
просијаци
у
том
је
нестало
добрих
дела
,
тамо
се
множи
саможивост
,
овај
једини
животински
знак
на
човекову
лику
;
а
где
саможивост
преовлада
,
ту
поврви
просјачење
на
све
стране
...
.
Прошња
је
доказ
,
да
је
у
нама
нестало
милосрђа
!
—
Готово
сваке
недеље
облазио
је
један
непознат
човек
овај
сиромашни
и
пусти
крај
вароши
.
Био
је
обично
умотан
у
дуго
црно
јапунџе
.
Он
је
улазио
у
сваку
кућу
,
коју
је
сиромаштина
притискивала
.
Притицао
је
сваком
у
помоћ
.
Помоћ
је
била
скромна
,
али
увек
на
време
и
сигурна
.
Он
је
посећавао
и
слепог
јувелира
.
Имена
му
нико
знао
није
.
Неки
су
се
за
њим
прикрадали
,
да
виде
,
куд
иде
и
где
свраћа
;
али
ником
за
руком
није
испало
,
да
сазна
стан
и
име
његово
.
Кад
би
тако
,
тронут
добротом
његовом
,
стао
благосиљати
,
он
би
благо
приметио
:
«
Немојте
мени
благодарити
,
немојте
мене
благосиљати
!
—
Ово
што
чиним
—
није
дело
моје
,
већ
другога
.
Он
је
горе
—
на
истини
...
.
Њему
само
реците
:
—
«
Нека
му
је
лака
земља
црна
!
»
И
они
би
тада
побожно
прошаптали
:
—
«
Нека
му
је
лака
земља
црна
!
»
—
—
Ето
како
је
овај
човек
чинио
добра
дела
.
Он
је
давао
«
десном
да
лева
не
вили
»
.
Једнога
вечера
,
на
неколико
дана
пред
рочиште
,
седио
је
слепи
Дуферин
у
својој
сабици
.
Било
се
већ
у
велико
смркло
.
У
соби
није
горела
свећа
.
Није
;
јер
је
слепцу
ноћ
равна
дану
а
дан
ноћи
,
обоје
је
за
њ
вечита
тама
,
вечита
помрчина
.
Та
колико
се
сиромах
старац
бркао
у
рачуну
!
Колико
је
пута
ноћ
држао
да
је
дан
;
а
дан
да
је
ноћ
!
Тако
је
и
вечерас
било
...
.
Мислио
је
да
се
још
није
смркло
,
па
је
седио
поред
свога
прозора
и
сав
се
у
ухо
претворио
,
те
је
слушао
ход
људи
ил
јав
ма
каквог
живог
створа
.
Беше
му
дотежала
нема
тишина
,
која
наличаше
на
тајац
самртника
.
Он
је
у
заман
чекао
и
слушао
.
У
соби
је
само
попак
певушио
.
Старац
задрема
и
—
заспа
.
Колико
ли
је
он
пута
овако
у
својој
наслоњачи
заспао
—
томе
ни
броја
нема
.
Био
је
лакосан
.
Као
и
сви
,
који
доживе
дубоку
старост
.
Док
је
старац
овако
спавао
или
боље
рећи
био
између
сна
и
јаве
,
—
дотле
се
његова
врата
на
соби
отворише
.
Неко
је
ушао
.
Старац
се
трже
.
По
ходу
,
по
даху
познао
је
ко
је
:
«
А
,
ви
сте
,
добри
господине
!
рече
старац
,
и
окрете
се
онамо
од
куд
је
шум
дошао
...
.
Добро
ми
дошли
!
—
Седите
—
на
мој
кревет
!
Од
кад
нисам
ни
с
ким
прозборио
ни
речи
!
...
Једва
чекам
да
ко
дође
—
да
се
мало
проразговарамо
!
...
Овај
нови
свет
не
мари
за
разговор
—
нарочито
са
старим
људима
!
У
старо
је
време
све
друкчије
било
...
.
О
,
добри
господине
,
како
вам
благодарим
што
сте
ме
посетили
.
—
Јесте
сели
?
—
Седите
само
!
...
Још
је
рано
...
.
Хоће
ли
скоро
мрак
?
...
Овај
крај
вароши
нема
још
ни
сата
!
...
Шта
ради
та
нова
општинска
самоуправа
?
...
Беше
се
дигла
ука
и
бука
—
умал
не
пукоше
,
док
се
не
дочепаше
власти
!
...
Сад
им
се
нико
не
меша
у
њихне
послове
...
Па
што
се
не
побрину
што
и
за
овај
крај
,
ког
је
и
бог
заборавио
...
Не
,
добри
господине
;
бог
није
заборавио
овај
крај
—
он
је
вас
нама
послао
!
.
.
Да
није
вас
,
наша
би
сиротиња
скапавала
од
глади
по
тој
новој
управи
...
.
У
старо
је
доба
све
друкчије
било
!
...
Ох
проклета
костобоља
!
—
јаукну
наједаред
слепи
јувелир
,
и
зграби
рукама
своја
колена
—
ова
ће
ме
боља
најпосле
у
гроб
стропоштати
!
...
Не
знам
каква
је
ово
напаст
;
по
некад
прође
,
не
буде
севања
по
два
три
дана
;
а
по
каткад
се
опет
чисто
помами
—
пролази
кроз
кости
као
усијана
шипка
.
Назеб
стари
!
...
Не
умем
да
се
чувам
;
седим
по
ваздан
код
овог
проклетог
прозора
!
.
.
Много
се
којешта
стекло
;
а
,
боме
,
и
године
су
!
...
Ох
,
хвала
богу
—
мало
умину
!
...
Патите
ли
ви
,
господине
,
од
костобоље
?
—
—Не
,
одговори
један
благ
глас
,
чист
као
сребро
у
светог
путира
.
—
Сретни
сте
!
То
је
несретна
боља
.
Ја
од
ње
патим
—
ово
је
четрдесет
година
!
...
Најгоре
ми
је
,
што
сам
обневидио
.
Пре
је
и
којекако
било
,
ама
сад
—
не
видим
баш
ништа
.
Кад
човек
ослепи
—
боље
је
и
да
не
живи
...
.
Али
шта
ћу
?
—
Морам
чекати
онај
богом
одређени
час
...
.
Само
ми
је
дуго
време
!
...
О
,
господине
,
како
вам
благодарим
за
оног
дечка
!
Он
ме
добро
слуша
.
Донесе
ми
све
,
па
рекне
:
«
Ђедо
,
млеко
кафа
,
кифле
,
путер
—
све
је
на
столу
!
...
Воде
сам
,
вам
донео
с
Минетиног
кладенца
—
све
је
на
свом
месту
.
То
рекне
,
па
,
као
чиков
,
излети
из
собе
.
Ја
зови
,
зови
—
а
ја
!
...
Он
је
за
«
деветим
брдом
»
.
Буде
ми
жао
.
Сад
бих
се
и
с
децом
радо
разговарао
...
.
Сад
су
и
деца
друкчија
но
у
моје
доба
...
.
Онда
вам
она
по
ваздан
ћеретају
,
питају
за
најмању
ситницу
—
као
деца
—
хоће
све
да
знаду
.
А
овај
мој
дечко
—
тврд
ли
вам
је
на
разговору
!
.
.
Ономад
сам
једва
искамчио
од
њега
неколико
речи
.
Рече
ми
,
да
је
народна
партија
одржала
мегдан
на
последњим
изборима
;
да
ће
се
скупштинске
седнице
ове
године
држати
у
П
...
.
а
не
у
В
...
,
да
је
изглед
већ
ту
,
да
садања
влада
положи
оружје
пред
народном
партијом
...
Чуда
!
...
Зар
сад
и
деца
воде
бригу
о
«
државним
пословима
»
?
...
Ово
је
ваљда
,
дошао
смак
света
!
—
Испричао
ми
је
још
нешто
...
.
Али
,
господине
,
чудо
је
божје
,
што
сад
не
могу
да
памтим
!
—
Не
знам
шта
је
.
—
Ваљда
и
то
годинама
иде
?
!
...
»
Кад
је
странац
ушао
у
собу
старог
Дуферина
,
оње
под
јапунџетом
донео
мали
—
слепи
—
фењерчић
.
Он
га
је
метуо
на
сто
и
сео
на
старчев
кревет
.
То
беше
човек
од
својих
40—45
година
.
Његови
погледи
беху
се
зауставили
на
старчевом
лицу
.
Он
је
с
пажњом
слушао
овог
стогодишњег
старца
и
примао
је
к
срцу
све
жалбе
старчеве
—
на
осаму
,
на
тешке
боље
,
на
све
измене
,
које
је
нови
свет
учинио
.
Странац
је
гледао
у
овом
слепом
старцу
живу
,
али
ћелаву
,
опалу
,
трулу
,
—
срушену
прошлост
!
—
Онај
,
који
се
негда
ваљао
у
изобиљу
—
који
се
играо
златом
и
драгим
камењем
;
код
кога
су
долазили
и
одлазили
први
богаташи
,
племићи
—
најлепши
цвет
ондашње
младости
и
лепоте
—
седи
данас
стар
,
погурен
,
слеп
—
убог
—
у
овој
опалој
уџерици
и
жели
,
тражи
,
чезне
да
му
бар
дете
какво
отвори
врата
и
да
коју
с
њим
прозбори
—
да
види
,
е
је
још
међу
живима
!
...
Како
је
све
пролазно
!
...
.
«
А
,
чекајте
;
сад
знам
,
сетио
сам
се
,
о
чему
ми
је
причао
мој
дечко
...
.
Е
јес
он
прави
неки
маторац
!
настави
старац
.
Ово
вам
дете
зна
шта
се
и
по
скупштинама
ради
,
говори
;
шта
се
мисли
,
хоће
,
намерава
да
предузме
!
...
.
Оно
зна
шта
се
ради
,
суди
и
по
судовима
.
То
,
у
моје
доба
,
нису
могли
ни
матори
људи
да
знају
—
нису
ни
смели
знати
.
Они
су
гледали
свој
посао
;
па
,
кад
би
ко
о
чему
што
и
проговорио
,
они
би
одмах
рекли
:
«
То
није
наш
посао
,
има
ко
се
о
том
брине
...
.
Гледајмо
ми
свој
посао
и
своју
кућу
»
!
...
Ја
држим
да
су
они
имали
право
.
Али
шта
још
од
овог
новог
света
изаћи
неће
!
...
Све
се
мења
па
и
то
...
.
Тако
је
.
Он
ми
је
причао
о
некој
парници
,
о
којој
се
по
свој
вароши
много
којешта
говори
.
У
ову
су
парницу
,
рече
ми
,
умешани
велики
људи
.
Парницу
је
повео
некакви
народни
човек
...
.
Дете
рече
да
би
оно
волело
да
тај
младић
спор
добије
.
Сад
баш
не
памтим
,
он
ми
и
име
каза
—
заборавио
сам
...
.
Ваљда
су
сад
и
имена
друкчија
,
па
за
то
не
могу
да
их
памтим
...
.
Је
сте
ви
,
господине
,
што
слушали
о
томе
?
—
Јес
слушао
сам
,
одговори
странац
с
пуно
радозналости
.
Он
се
малко
исправи
па
рече
:
»
Парницу
је
повео
г
.
Флавије
медицинар
на
овдашњој
клиници
,
син
покојног
Артура
маркиза
де-Ривијера
,
а
унук
старог
маркиза
Жоржа
де-Ривијера
...
.
Јесте
познавали
ову
кућу
?
»
—
—
Јесам
—
ли
познавао
кућу
Ривијера
.
питате
ме
,
господине
?
...
Бог
с
вама
!
...
Како
да
писан
.
Зар
моју
најбољу
муштерију
да
не
познајем
!
Ја
сам
познавао
и
покојног
старог
маркиза
Октава
де-Ривијера
...
.
Као
да
га
сад
гледам
...
.
Он
је
умро
давно
.
Сад
ће
у
пролеће
бити
равно
65
година
.
Ја
сам
онда
био
у
37
.
Сад
ми
је
102
...
Године
памтим
,
господине
,
то
је
чудо
...
.
Друго
се
,
бога
ми
,
смеће
с
ума
...
.
А
што
питате
,
господине
,
за
тај
дом
?
—
Да
није
и
њега
сурвала
проклета
револуција
?
То
вам
је
била
најплеменитија
и
најбогатија
племићска
кућа
оног
доба
.
—
Сурвала
баш
до
земље
!
одговори
непознати
,
а
још
једнако
не
скидаше
очију
са
старог
јувелира
.
Ви
рекосте
,
стари
,
да
вам
је
та
кућа
била
најбоља
муштерија
?
...
упита
непознати
,
ударајући
гласом
на
ово
питање
,
као
да
је
нешто
важно
сазнати
желио
.
—
Јес
,
јес
,
казао
сам
вам
истину
,
потврђиваше
старац
;
помислите
само
,
господине
,
један
једини
адиђар
,
што
сам
тој
кући
начинио
—
коштао
је
на
1
,
200
.
000
динара
.
Хе
,
ал
то
је
опет
за
ту
кућу
била
права
ситница
.
Ти
људи
,
просто
,
нису
знали
есапа
од
оног
што
су
имали
.
Таку
једну
кућу
кад
има
једна
јувелирница
па
—
доста
...
.
—
Тај
сте
накит
правили
,
г
.
Дуферине
,
сигурно
још
старом
маркизу
Октаву
де-Ривијеру
?
упита
странац
гласом
особите
радозналости
.
—
А
,
не
,
господине
;
каквом
маркизу
Октаву
!
—
Он
је
био
највећа
тврдица
од
како
је
,
ваљда
,
куће
Ривијера
.
Тај
вам
се
цењкао
за
најмањи
прстенчић
.
А
кад
би
што
плаћао
—
као
да
га
сад
гледам
—
дрктале
су
му
руке
,
као
да
је
све
светске
араме
појео
...
.
По
његовим
би
наруџбинама
јувелири
скапали
од
глади
.
Његов
син
г
.
Жорж
,
е
то
вам
је
већ
други
човек
био
;
али
ни
овај
није
био
ни
за
мали
прст
свога
сина
Артура
.
Овај
вам
беше
прави
племић
.
Кад
се
појави
на
улици
,
на
коњу
,
у
колима
—
с
његова
су
лица
сипали
зраци
доброте
и
племенитости
.
Он
беше
као
најбољи
пролетњи
дан
.
Он
је
био
човек
милостива
срца
.
Он
је
учинио
више
добра
но
сви
Ривијери
,
од
кад
је
њине
куће
и
њине
богаштине
.
По
особитој
наруџбини
младог
Артура
маркиза
де-Ривијера
,
ја
сам
начинио
онај
скупоцени
адиђар
.
Хе
,
господине
,
онаког
драгоценог
камења
немате
данас
.
Оно
беше
жеравица
а
не
камење
.
Па
онда
она
израда
!
...
Немојте
ми
уписати
у
хвалу
—
а
ја
бих
се
опкладио
,
да
онако
што
данашњи
ваши
мајстори
не
би
умели
да
начине
...
.
То
беше
огрлица
,
први
веренички
дар
,
који
беше
спремао
г
.
Артур
својој
лепој
заручници
Ани
Севињској
...
Јес
,
јес
,
као
да
га
сад
очима
гледам
—
фасон
—
полумесец
са
звездом
...
Ово
је
,
господине
,
у
миниатури
грб
породице
Ривијера
.
Само
што
сам
морао
додати
томе
грбу
још
једну
ствар
—
свето
Христово
распетије
.
Оно
је
висило
на
доњем
боку
полумесеца
...
.
Трнови
венац
спаситељев
,
сав
у
смарагдима
,
и
ране
на
телу
његову
,
од
чистих
рубина
,
—
најбоље
су
ми
испали
!
...
Ово
је
најскупља
и
најфинија
израђевина
,
која
је
икад
из
моје
радионице
изишла
.
Ово
није
била
израда
,
већ
створ
—
вештина
.
Знам
да
сам
и
сам
толико
пута
стајао
и
посматрао
то
чудо
од
накита
...
.
И
сад
бих
га
волео
видити
.
—
Боже
!
и
њега
је
морала
смождити
,
уништити
несретна
револуција
...
.
Шта
је
мени
тада
само
пропало
!
...
Али
није
зар
;
ко
би
био
душман
,
да
онаку
драгоценост
и
по
скупоћи
и
по
изради
упропасти
?
!
...
Ја
је
могу
још
и
видити
!
...
Хе
,
шта
говорим
?
!
...
Овако
више
пута
рекнем
!
...
Очњи
виде
,
да
драгоцен
ли
си
!
...
Нема
блага
,
које
се
с
тобом
мерити
може
!
...
Збиља
,
господине
,
јесте
ви
од
кога
слушали
,
да
човек
,
који
преживи
сто
година
—
добија
нове
зубе
и
очњи
вид
?
—
За
зубе
не
бих
марио
...
.
Ово
је
38
година
како
сам
изгубио
последњи
зуб
из
главе
—
па
ништа
...
.
Чини
ми
се
као
да
је
јуче
било
—
пролази
време
пусто
!
...
Али
очњи
вид
;
хе
,
то
је
са
свим
нешто
друго
...
.
Да
ми
је
да
прогледам
—
да
још
једном
погледам
у
овај
лепи
свет
,
па
не
бих
марио
,
колико
за
пару
,
да
одмах
умрем
!
»
...
Старац
је
ово
говорио
а
није
осетио
кад
је
непознати
полако
устао
,
узео
свој
фењерчић
,
пришао
код
старца
и
чекао
док
се
он
не
истужи
.
Кад
старац
ућута
,
онда
странац
рече
гласом
који
беше
доста
потресен
:
«
Добри
мој
старче
,
мени
је
мило
што
се
још
тако
лепо
сећаш
твојих
вештачких
рукотворина
...
.
Види
се
,
да
и
данас
с
вољом
говориш
о
своме
негдашњем
раду
...
Сад
лаку
ноћ
!
...
Казаћу
вашем
дечку
,
да
од
сад
мало
више
остане
код
вас
...
.
Осама
је
,
знам
и
ја
,
тешка
...
»
То
рече
и
—
оде
...
.
Сигурно
да
походи
још
кога
и
да
учини
још
какво
милосрдно
дело
у
овом
бедном
крају
.
Овог
истог
вечера
добио
је
г
.
Флавије
једно
писмо
.
Оно
је
гласило
:
«
Позовите
се
још
на
г
.
Авриља
Дуферина
,
старог
јувелира
,
да
вам
буде
трећи
сведок
у
вашем
спору
,
што
га
водите
против
г
.
Андроните
супруге
г
.
Мишеља
Мозентала
преседника
сената
,
због
огрлице
ваше
покојне
матере
.
Сведок
је
тај
својом
руком
начинио
спорни
предмет
,
а
по
наруџбини
вашег
покојног
оца
.
Он
је
истина
и
стар
и
слеп
;
али
је
опет
толико
крепак
,
да
ће
моћи
на
суду
исказати
,
оно
што
треба
и
што
зна
...
.
Сад
збогом
!
...
до
виђења
!
»
—
—
Може
се
мислити
како
је
ово
писмо
обрадовало
Флавија
.
Он
је
више
одлетио
но
отишао
своме
адвокату
г
.
Босију
.
Овај
је
учинио
одмах
сутрадан
све
што
је
требало
,
да
се
и
овај
трећи
сведок
позове
на
рочиште
.
Кад
је
све
свршио
и
нашао
се
с
Флавијем
,
онда
му
је
смешећи
се
рекао
:
«
Сад
,
г
.
Флавије
,
ваша
ствар
стоји
са
свим
друкчије
.
,
.
.
За
вас
се
,
рекао
бих
,
стара
неки
невидљиви
дух
!
—
Ово
је
онај
исти
рукопис
којим
је
писано
и
оно
лањско
писмо
,
у
ком
сте
добили
она
у
пола
погорела
документа
и
копије
испита
,
како
су
и
на
који
начин
,
нађени
ти
документи
у
кући
пок
.
Бомјера
де-Рула
,
првог
мужа
г
.
Андроните
!
...
—
Видим
...
.
тако
је
,
рече
Флавије
замишљено
...
.
Саме
загонетке
...
.
Кад
ли
ће
се
оне
већ
једном
одгоненути
?
!
...
.
—
Још
само
два
—
трп
дана
имамо
да
чекамо
,
»
одговори
Босије
,
весело
смешећи
се
.
XИИ
Још
у
четири
сата
по
подне
у
очи
дана
суђења
,
сва
су
седишта
,
тако
рећи
разграбљена
.
Ова
је
парница
заинтересовала
и
више
и
ниже
сталеже
,
и
више
и
ниже
кругове
,
и
богате
и
сиромашне
грађане
.
Сваки
је
назирао
у
овоме
спору
нешто
тајанствено
—
нешто
«
мистериозно
»
;
сваки
је
у
њему
видео
загонетку
,
која
ће
се
тек
на
суду
одгоненути
.
За
то
се
многи
још
за
рана
постараше
да
себи
осигурају
седишта
у
судској
дворани
.
Имало
их
је
,
који
су
хтели
да
из
ове
навале
извуку
и
по
коју
корист
.
Они
почеше
да
продају
билете
за
доста
лепе
сумице
.
Но
преседник
суда
,
да
би
овом
«
швиндлерлуку
»
стао
на
пут
,
и
да
се
не
би
«
варања
»
и
«
каишарлуци
»
—
догађали
тако
рећи
пред
судским
вратиша
,
—
изда
строгу
наредбу
,
да
билете
за
седишта
морају
гласити
на
саму
личност
,
која
долази
на
ово
суђење
.
И
тако
се
,
до
душе
,
у
овом
погледу
пресекао
пут
трговању
са
седиштима
судске
дворане
.
—
Кад
се
чуло
,
да
ће
на
суђење
доћи
сви
чланови
породице
уваженог
дома
г
.
Мишеља
Мозентала
,
преседника
сената
,
и
његове
супруге
г
.
Андроните
,
рођене
Бонвиљске
,
а
кад
је
опет
свет
од
некуд
прокљувио
,
да
ће
на
то
суђење
доћи
и
госпођица
Адела
,
овај
алем
камен
ондашњих
лепотица
,
—
онда
се
још
живље
осетио
покрет
у
целој
публици
,
а
нарочито
у
млађим
,
отменим
мушким
круговима
.
Истина
госпођица
се
Адела
ретко
виђала
у
операма
,
позориштима
и
јавним
забавама
.
Она
је
имала
изредан
укусу
избору
комада
,
којима
би
своју
пажњу
поклањала
.
И
у
овоме
се
тек
огледаше
њена
истинска
љубав
према
лепим
вештинама
.
Она
је
очевидно
избегавала
сва
она
места
,
где
би
примери
раскошлука
,
сујетног
гиздашења
,
фудулука
узимали
већи
размер
.
Она
би
само
рекла
:
«
Жао
ми
је
,
да
и
на
те
ствари
трошим
моје
време
,
које
ми
је
и
онако
сувише
кратко
...
»
Али
,
свакојако
,
на
молбу
своје
матере
,
морала
је
отићи
на
једну
иди
две
вечерње
забаве
,
које
су
имале
више
вид
приватни
и
породични
;
но
,
на
којима
се
вазда
стицало
доста
отмена
света
.
И
само
неколико
изредних
опера
,
класичних
позоришних
комада
и
оне
две
приватне
забаве
,
довољне
су
биле
,
да
—
Аделу
изнесу
на
глас
—
то
само
беше
доста
,
па
да
се
види
,
да
Адела
,
поред
изванредне
лепоте
,
има
нечега
,
што
све
надмашава
.
То
беше
њено
девојачко
понашање
према
свакоме
,
без
разлике
старости
и
младости
,
без
разлике
положаја
и
богаштине
.
Ово
њено
понашање
беше
она
дивна
смеса
—
од
брижљивог
образовања
,
природне
доброте
њена
срца
,
отворене
и
веселе
нарави
,
ретке
разборитости
у
њеним
годинама
и
—
што
је
најважније
—
њене
чисте
,
мирисаве
девојачке
душе
...
.
А
ово
су
,
богме
,
знали
мудри
и
паметни
људи
да
цене
и
уважавају
.
Многи
би
рекао
:
«
Ја
бих
се
опкладио
да
госпођица
Адела
неће
доћи
на
суђење
.
Њу
само
послушност
према
матери
може
присилити
да
се
појави
на
једном
суђењу
,
које
може
и
на
њено
чисто
лице
бацити
тамну
сенку
каква
стара
греха
њене
матере
»
...
.
Свет
најбоље
види
,
зна
,
цени
,
суди
—
дела
наша
.
Најоштрији
,
најдубљи
погледи
,
то
су
они
—
јавнога
мњења
.
Оно
је
већ
жигосало
матер
а
сажаљевало
ћер
.
Јавно
мњење
—
то
је
најстрожији
судија
.
Али
,
јавно
је
мњење
и
најправеднији
судија
.
Жиг
,
који
удари
јавно
мњење
—
вечит
је
.
То
је
белега
,
коју
човек
мора
понети
са
собом
и
у
—
хладан
гроб
.
Судска
је
дворана
пуна
слушалаца
.
Само
две
фотеље
с
десне
стране
г
.
Мишеља
Мозентала
—
беху
празне
.
Судије
беху
засели
.
Судбени
сто
беше
покривен
зеленом
чохом
.
Сто
беше
потковичина
облика
.
На
челу
испупчене
округлине
председавао
је
председник
суда
г
.
Бижо
Ле—Саван
.
Две
судије
беху
заузели
своја
места
,
—
један
с
десне
а
други
с
леве
стране
.
На
столу
стајаше
исправљено
велико
св
.
јеванђеље
,
у
финим
,
златом
уоквирним
кадифели
корицама
.
С
обе
стране
јеванђеља
стајаху
од
чистог
сребра
велики
крстати
светњаци
.
У
сваком
светњаку
-
беху
усађене
по
четири
велике
воштане
свеће
.
На
десној
страни
овог
судбеног
стола
