ИЗ
СРПСКОГА
ЖИВОТА
ПРИПОВЕТКЕ
С
.
В
.
ПОПОВИЋА
СВЕСКА
ДРУГА
ШУМАРЕВА
ЋЕРКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
СРПСКОГА
ЖИВОТА
НАПИСАО
С
.
В
.
ПОПОВИЋ
.
ИЗДАЊЕ
СРПСКЕ
КЊИЖАРЕ
И
ШТАМПАРИЈЕ
БРАЋЕ
М
.
ПОПОВИЋА
У
НОВОМ
САДУ
Цена
85
новч
.
ИЗ
СРПСКОГА
ЖИВОТА
ПРИПОВЕТКЕ
С
.
В
.
ПОПОВИЋА
СВЕСКА
ДРУГА
ШУМАРЕВА
ЋЕРКА
ИЗДАЊЕ
СРП
.
КЊИЖАРЕ
И
ШТАМПАРИЈЕ
БРАЋЕ
М
.
ПОПОВИЋА
У
НОВОМ
САДУ
1888
.
ШУМАРЕВА
ЋЕРКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
СРПСКОГА
ЖИВОТА
.
НАПИСАО
С
.
В
.
ПОПОВИЋ
.
У
НОВОМ
САДУ
ИЗДАЊЕ
СРПСКЕ
КЊИЖАРЕ
БРАЋЕ
М
.
ПОПОВИЋА
1888
.
Књига
прва
.
1
.
У
Фрушкој
гори
бијаше
године
187
*
некако
око
Божића
читава
врева
у
дворцу
властеоскога
главнога
шумара
,
у
шуми
близо
Љ
.
Гости
,
што
су
из
околине
позвани
на
овогодишњу
хајку
долажаху
један
за
другим
.
Истом
што
једни
прапорци
умукну
већ
се
чују
други
из
буквика
.
Пред
кућом
прихваћа
госте
главом
сам
шумар
Роман
Животић
веселим
поздравом
и
спроводи
их
до
трема
.
У
трему
их
дочекује
његова
сестра
госпођа
Босиљка
и
млада
ћерка
Љубица
,
—
девојче
од
својих
петнаест
пролећа
.
Први
лугар
Петар
скида
са
саоница
дебеле
бунде
,
ловачке
торбе
и
оружје
.
Кушница
ловачких
паса
,
што
је
везана
у
пасјем
обору
иза
куће
поздравља
свакога
госта
веселом
циком
и
испрекиданим
лавежем
.
По
пољу
и
по
шуми
је
пао
први
овогодишњи
снег
готово
до
колена
.
Мраз
га
је
стегао
па
све
шкрипи
под
ногама
.
Време
је
тихо
и
ведро
,
нема
ветра
а
то
је
таман
као
што
ваља
за
хајку
.
Од
неко
доба
намножила
се
зверад
у
оближњим
шумама
.
Јелени
су
истина
ређи
али
срна
и
лисица
има
тма
божија
.
Лугари
су
виђали
трагове
и
од
курјака
.
—
Мора
да
су
прошле
зиме
,
кад
је
оно
тако
дуго
стајао
лед
на
Дунаву
,
прешли
из
бачких
ритина
и
шума
.
Господин
Роман
је
двадесет
година
главни
шумар
у
властелинству
.
У
својим
млађим
годинама
је
био
негде
у
Чешкој
а
родом
је
из
долњега
Срема
.
Властелинство
га
јако
пази
јер
је
он
једини
шумар
у
Фрушкој
,
који
је
свршио
шумарску
академију
—
остало
што
је
,
то
су
већином
лугари
,
који
су
дугом
службом
постали
шумари
.
Господин
Роман
је
био
човек
врло
наочит
у
најбољој
мушкој
снази
,
господскога
изгледа
.
Ко
га
не
зна
пре
би
рекао
да
је
главом
сам
властелин
него
један
од
првих
часника
му
.
Висок
као
бор
,
широких
,
испупчених
костију
у
лицу
,
онижега
чела
а
орловскога
носа
са
јаким
кореном
.
Кад
стоји
,
кад
говори
,
видиш
из
целе
појаве
човека
енергична
,
челична
карактера
.
Посао
је
свој
разумевао
скроз
и
скроз
.
Увек
чистих
руку
,
био
је
једнако
строг
према
себи
,
према
млађима
и
према
околном
народу
.
Шуму
је
волео
—
јер
је
у
њојзи
провео
свој
век
,
чисто
је
друговао
са
сваким
цером
и
храстом
.
Био
је
страстан
ловац
.
Кажу
да
му
рука
није
задрхтала
,
двоцевка
да
му
није
никад
слагала
.
Тешко
пустолову
да
га
он
затече
у
шуми
с
пушком
у
руци
,
тај
тешко
да
би
изнео
живу
главу
.
Откако
је
Роман
Животић
главни
шумар
у
овоме
крају
,
нема
више
да
сељаци
краду
и
пустоше
шуму
.
Нико
се
не
би
ни
за
живу
главу
усудио
да
сече
себи
градљике
.
У
суварину
је
сиромаш
ходила
вазда
слободно
и
без
цедуље
.
Знао
је
то
свако
шта
га
чека
ако
га
ухвати
господин
Роман
и
његови
лугари
у
каквој
штети
.
Ретко
да
су
таке
ствари
долазиле
до
пред
суд
.
У
шуми
суде
косови
—
и
шумарево
олово
.
Још
се
и
данас
памти
крвава
битка
између
десетине
лупежа
,
Романа
и
његова
два
лугара
.
Било
је
то
год
.
1861
.
кад
се
оно
свет
почео
да
буни
нешто
против
властелина
.
Господин
Роман
је
једва
преболео
тешку
рану
у
левом
плећу
али
три
лупежа
платили
су
своју
крађу
главом
.
Од
то
доба
је
мир
и
не
чује
се
ништа
јер
се
свет
преплашио
.
Бива
да
ће
погдекоји
несташни
момак
изаћи
пред
празнике
ноћу
у
лов
,
да
привреба
кога
јарца
на
прескоку
—
али
и
то
је
ређе
,
јер
се
зна
,
да
господин
Роман
ретко
када
ноћи
у
својој
кући
.
Часом
искрсне
из
честе
,
где
му
се
човек
и
не
нада
и
јао
ономе
,
коме
он
повиче
својим
громким
гласом
:
стој
,
момче
!
Госпођа
Босиљка
је
старија
сестра
Романова
—
жена
близу
шесет
година
али
је
врло
држећа
и
младолика
.
Није
била
ни
пет
година
удата
,
па
како
је
остала
без
деце
а
снаха
јој
је
одмах
,
пошто
је
родила
Љубицу
,
умрла
—
то
је
госпођа
Босиљка
одржала
Љубицу
.
Била
јој
је
што
и
мати
тако
,
да
дете
и
није
знало
за
другу
матер
до
за
своју
тетку
,
своју
милу
нану
.
Госпођа
Босиљка
није
била
жена
бог
те
пита
како
изображена
али
је
била
бистра
као
и
брат
јој
и
како
је
увек
била
у
бољем
друштву
,
то
је
много
чула
,
добро
памтила
те
и
много
знала
.
У
тихој
осами
шумарскога
дворца
била
јој
је
књига
веран
друг
,
кућа
и
братовљево
јединче
највећа
брига
.
Роман
је
довео
своју
покојну
жену
из
Чешке
.
Заволео
је
са
њезине
добре
и
благе
нарави
—
али
није
био
сретан
да
проведе
с
њоме
век
.
Треће
године
умрла
му
је
жена
нагло
од
врућице
.
Кад
су
је
спуштали
у
хладну
раку
на
тихоме
сеоском
гробљу
у
Љ
.
.
Роман
се
на
њезином
гробу
заветовао
у
себи
:
да
се
никада
не
ће
више
женити
.
Таку
жену
као
што
му
је
била
покојница
,
знао
је
да
не
ће
никад
више
добити
.
Љубица
је
од
оца
имала
ону
дивну
смеђу
косу
и
нежни
као
снег
бео
лик
а
на
томе
лику
она
два
плава
велика
ока
била
су
наслеђе
од
покојне
матере
.
Истом
ако
јој
је
петнаеста
настала
,
али
је
Љубица
била
снажна
на
оца
.
Нико
не
би
рекао
да
није
зрела
девојка
.
Само
по
безазленом
говору
и
неумешном
,
чисто
плашљивом
кретању
видело
се
да
је
још
дете
.
Љубица
је
одрасла
у
шумаревом
дворцу
,
њезина
нана
јој
била
учитељица
а
отац
учитељ
.
Својом
необичном
бистром
памећу
све
је
лако
и
брзо
схваћала
.
Шума
и
природа
око
ње
,
у
којој
је
друговала
са
цвећем
,
косовима
и
славујима
,
засадили
су
још
у
детињој
души
неку
необичну
појетичку
клицу
.
Она
је
волела
овај
свет
,
у
коме
је
живела
као
у
рају
—
срце
је
није
вукло
међу
људе
,
јер
их
није
људски
ни
знала
,
ма
да
је
кашто
зажудила
да
се
вине
преко
планине
,
да
види
има
ли
још
где
тако
дивнога
краја
као
што
беше
овај
изнад
села
Љ
.
Ловци
су
били
сви
већ
поиздолазили
.
Ту
је
био
господин
срески
судац
,
млад
кратковид
човек
али
ипак
страстан
ловац
,
ту
намесник
чак
из
манастира
К
.
ту
поп
Стева
из
М
.
обојица
чувени
ловци
,
ту
неки
коњички
капетан
чак
из
Осека
,
осим
тога
шумар
из
оближњега
спахилука
свега
њих
шесторо
с
домаћином
.
Уз
њих
ће
ићи
неколико
„
шицара
“
из
села
а
два
лугара
ће
водити
хајкаче
.
За
вечером
је
домаћин
уз
весео
разговор
углављивао
план
сутрашње
хајке
.
Од
куће
па
до
врх
планине
углављено
је
свако
место
,
где
ће
бити
који
мет
,
из
кога
ће
дола
кретати
хајка
,
где
ли
ће
да
заседну
ловци
.
Кад
се
изнело
печење
,
диже
весели
домаћин
чашу
у
здравље
својих
гостију
.
Таман
што
је
напио
али
спаде
његова
двоцевка
са
чивилука
и
груну
о
патос
.
Како
је
треснула
,
опали
лева
цев
и
сасу
драмлију
срећом
у
дувар
.
Таван
облак
надви
се
господину
Роману
над
челом
.
Жиле
му
набрекоше
као
маснице
и
он
викну
громовито
:
Петре
!
Босиљка
дође
сва
бледа
као
крпа
и
од
тешког
страха
само
што
је
чула
како
је
Љубица
вриснула
кад
је
пушка
опалила
,
нит
’
је
видела
како
је
она
прва
међу
свима
ђипила
са
својега
места
.
Лугар
Петар
уђе
сав
усплахирен
у
трапезарију
.
—
Море
како
си
то
обесио
моју
двоцевку
—
грмну
шумар
Роман
—-
мал
што
нас
не
осакати
!
—
Нисам
је
ја
вешао
,
господине
.
Би
сте
од
јутра
били
с
њоме
на
Градини
па
мора
да
је
пређица
попустила
.
Господин
Роман
застаде
за
часак
.
У
души
му
се
дизаше
нека
тавна
слутња
.
Ловци
су
људи
сујеверни
.
Час
по
па
им
се
нешто
предсказује
.
Не
верују
у
којекакве
бапске
враџбине
—
али
има
нешто
и
у
томе
.
Пушка
неће
опалити
без
узрока
—
већ
ако
хоће
коме
према
глави
.
—
Остала
,
Бог
да
,
пуста
!
—
промумла
Роман
кроз
зубе
,
наспе
чашу
Теочинца
да
њиме
разгони
своју
црну
слутњу
—
но
чисто
се
трже
кад
му
те
речи
и
нехотице
излетеше
из
уста
.
После
овога
кобнога
догађаја
нису
гости
могли
више
да
се
расположе
.
И
што
би
било
,
ишло
би
некако
силом
.
Сваки
је
био
стари
ловац
,
сваки
је
осећао
да
двоцевка
коби
некоме
о
глави
.
Природно
је
да
је
сваки
слутио
за
себе
најцрње
.
Кад
ко
треба
да
урани
,
тај
не
треба
да
седи
у
ноћ
за
вечером
.
За
лов
,
особито
за
хајку
треба
будно
око
,
лака
глава
а
рука
поуздана
која
не
дрхће
.
У
јутро
се
то
пођипало
зором
.
Ловци
се
облаче
лако
и
топло
,
кратки
капути
и
топли
грудњаци
а
чизме
до
колена
.
Осим
пушке
и
торбе
сваки
ти
се
то
завргнуо
још
и
кукастим
дреновим
штапом
.
Има
стрмена
где
ће
се
морати
и
поштапати
,
где
куком
и
прихватати
за
који
растић
или
церић
.
Хајкачи
су
били
већ
пре
зоре
поиздолазили
из
села
.
Било
их
је
десетак
момака
,
сваки
са
дреновцем
у
руци
,
лаком
торбом
о
рамену
а
шарени
обојци
чврсто
притегнути
у
лаки
опанци
.
Стоје
у
кући
па
се
греју
око
ватре
.
Чутура
иде
редом
,
неки
присмаче
и
хлеба
и
лука
те
залива
ручак
црним
вином
.
Два
торбоноше
,
што
ће
носити
смок
пипају
по
торбама
,
смеше
се
и
мисле
:
хоће
ли
и
њима
допасти
који
залогај
од
господскога
ручка
?
У
том
изиђоше
и
ловци
те
стадоше
пред
кућу
.
Шумар
Роман
призва
своје
лугаре
и
стаде
им
тумачити
куда
ће
заводити
хајкаче
,
он
ће
сам
намештати
ловце
и
шицаре
.
Кад
чују
његов
фишек
,
нек
звижну
двапута
и
нек
крећу
хајку
уз
страну
.
Окрену
се
хајкачима
и
запрети
им
да
иду
врло
мирно
,
да
се
не
збију
у
гомилу
,
него
нек
иду
увек
у
ланцу
.
Не
треба
да
вичу
и
алачу
,
доста
је
ако
штаповима
ударају
по
шипрагу
и
по
дрвима
.
Нико
да
не
пуши
јер
зверје
слукти
оштро
а
њуши
добро
,
те
ће
да
нагне
натраг
кроз
ланац
.
Лугари
нека
пуцају
само
на
зверје
,
што
им
ђипи
пред
ногама
и
то
ако
потекне
натраг
.
Док
су
ловци
узишли
уз
први
брег
,
небо
се
било
већ
натуштило
а
канда
је
почео
и
ветар
.
Суседни
шумар
гледаше
непрестано
у
облаке
.
Таман
ако
стигну
у
врх
планине
ето
ти
им
и
буре
с
вејавицом
.
Добро
ће
бити
ако
истерају
и
први
мет
на
миру
.
Ко
би
рекао
да
ће
после
онако
красног
синоћњега
вечера
осванути
овако
ружан
и
незгодан
дан
?
Нису
претурили
ни
прву
косу
а
већ
је
друштво
било
без
воље
.
Сваки
би
се
драгом
душом
вратио
,
али
нико
не
сме
први
да
помене
.
Роман
ћути
,
натуштио
се
па
прти
стазу
кроз
снег
.
Хајка
стаде
на
брду
на
равници
.
Лугари
се
отискоше
с
хајкачима
лево
,
обиће
брежину
,
ухватиће
се
потока
па
ће
истерати
страном
уз
Церов
поток
.
Ловци
ће
запасти
у
заседе
с
ову
и
с
ону
страну
потока
,
испред
старе
шуме
те
спречити
звериње
,
да
не
умиче
у
њу
из
буквика
у
матору
шуму
.
У
томе
шипрагу
имаде
увек
доста
срна
а
кашто
искочи
и
по
који
лис
.
Прескока
и
трага
има
на
све
стране
.
За
по
сахата
бијаху
се
ловци
сви
понамештали
све
по
двеста
корачаји
један
од
другога
.
Сваки
зна
где
му
стоји
предњак
,
да
зна
куда
ће
пуцати
,
да
не
пуцају
један
на
другога
.
Таман
што
је
звижнуо
шумарев
фишек
,
диже
се
ветар
све
то
јаче
.
Време
беше
попустило
,
облаци
се
пустили
ниско
.
Већ
полеће
по
која
кап
кише
а
с
њоме
и
снег
.
Сваки
је
засео
у
бусији
,
неки
на
пањ
неки
пао
за
дрво
.
Пушке
су
запете
али
орози
су
покривени
лактом
,
да
не
би
ваље
закисле
.
Из
даљине
се
чује
хука
као
да
хиљаду
кола
тутње
преко
калдрме
.
То
је
бура
која
се
мучи
да
с
Дунава
узиђе
уз
планину
.
Облаци
се
носе
ниско
над
шумом
,
долови
се
пуше
од
магле
као
грдни
котлови
.
Ветар
час
јечи
,
час
Фијуче
,
час
опет
свира
.
Бура
је
већ
ту
,
тек
да
се
излије
свим
беснилом
својим
.
Наједаред
груну
киша
као
из
кабла
.
Не
потраја
ни
четврт
сахата
а
окупише
цигани
.
Није
да
падају
,
мислиш
све
секу
образе
.
На
овоме
времену
не
би
ни
бесан
кер
изишио
на
поље
из
куће
.
Но
ловци
ћуте
и
трпе
,
знају
да
мора
бити
и
тога
,
да
ће
то
часом
се
изтутњити
па
ће
брзо
прећи
.
Тако
је
и
било
.
За
хајкаче
нема
ружна
времена
,
фишек
је
звижнуо
,
они
кретоше
хајку
.
Сваки
то
наслонио
рукав
од
гуњца
на
очи
,
па
иде
унапред
.
Нису
они
криви
,
што
нема
ни
клета
зверета
—
они
су
своје
истерали
,
па
су
се
ћутећки
домакли
ловцима
.
Ћуте
и
ловци
само
што
чујеш
,
где
им
цакћу
орози
на
пушкама
,
када
их
спуштају
.
Један
хајкач
прича
,
како
је
у
оном
чуду
,
кад
је
онако
сипало
и
пљуштало
видео
пред
собом
јелена
и
три
кошуте
;
куд
су
продерали
не
уме
да
каже
,
јер
није
видео
ни
на
десет
корака
испред
себе
.
Другови
му
не
верују
,
мисле
,
да
лаже
.
Циганин
је
па
воли
слагати
,
него
да
га
ко
части
.
Први
се
мет
ружно
изјаловио
.
Бура
се
стишала
,
али
зла
воља
је
порасла
у
свију
—
види
то
свако
,
да
данаске
нема
берићета
;
но
Роман
не
да
рећи
,
истераће
још
један
мет
,
како
им
било
,
после
ће
ручати
на
планини
,
па
отуд
ће
раније
кући
.
После
неколико
речи
пристаде
цело
друштво
,
да
се
заметне
још
и
други
мет
.
Време
се
рашчистило
,
па
срамота
би
била
вратити
се
празних
шака
.
А
није
ни
у
реду
,
кварити
домаћину
вољу
.
Заметоше
и
други
мет
.
Тек
што
су
хајкачи
замакли
за
брдо
,
али
један
шицар
из
села
,
који
се
сишао
био
у
до
,
да
се
напије
воде
из
потока
,
дође
горе
и
рече
нешто
Роману
.
Роман
стаде
као
опарен
.
—
Где
си
их
видио
?
Колико
их
има
?
—
Замакоше
ено
у
ону
честу
њих
тројица
с
пушкама
,
а
двојица
с
торбама
.
—
То
не
може
бити
,
Лазаре
,
да
се
ниси
преварио
,
да
то
није
био
Петар
и
Јаша
?
—
Та
бог
с
вама
,
господине
.
Као
да
их
сад
гледим
.
»
Људи
непознати
,
мора
да
су
отуд
некуд
од
Врдника
.
Роману
није
требало
више
.
Таван
облак
му
се
надви
над
челом
,
а
лице
му
плану
гневом
.
Код
њега
жива
,
да
оружани
пустолови
тумарају
по
његовој
шуми
још
кад
он
лови
.
Звижну
у
фишек
на
лугаре
,
а
сподби
двоцевку
преко
среде
.
И
ловци
:
немојте
,
чекајте
!
Таман
су
нашли
ко
ће
их
послушати
!
Та
Роман
се
не
боји
никога
,
до
Бога
.
Прискочише
„
шицари
“
сеоски
,
да
иду
они
да
виде
које
?
Роман
махну
руком
да
се
не
мичу
.
Сви
стадоше
као
укопани
,
јер
знају
,
да
у
њега
нема
шале
.
Роман
уђе
у
шипраг
.
Није
дошао
ни
до
оне
суве
букве
,
када
му
се
зачу
громки
глас
:
стој
,
момче
!
У
том
плану
пушка
,
прво
једна
па
после
друга
.
Зло
и
наопако
,
то
није
добар
знак
.
Биће
крви
.
Ловци
потекоше
у
шипраг
.
Још
они
нису
ни
улегли
,
али
груну
Романова
двоцевка
прво
из
једне
,
па
онда
из
друге
цеви
и
затим
наста
нема
тишина
.
Е
,
наопако
,
ту
ће
бити
мртвих
глава
.
Кога
Роман
гађа
,
тај
му
не
ће
умаћи
.
Ловци
нагоше
брзо
кроз
младиковину
.
Кад
су
претурили
на
сто
корака
али
имају
шта
и
да
виде
!
Роман
поклекнуо
десном
ногом
а
леђима
се
одапрео
о
букву
.
Ловачки
му
шешир
у
снегу
а
са
чела
му
лопти
крв
.
Левом
руком
држи
се
за
срце
.
У
лицу
је
сав
блед
.
Прискочише
и
подигоше
га
,
једва
је
могао
да
промуца
:
—
Убише
ме
зликовци
!
Љуљу
...
и
глава
му
клону
на
раме
поп
Стеваново
.
—
Ко
је
пуцао
,
Романе
за
Бога
живога
?
Но
Роман
није
дизао
главе
.
За
тили
часак
били
су
и
хајкачи
ту
.
Два
најјача
момка
сподбише
га
под
мишице
.
Привезаше
му
рану
на
челу
.
—
Та
није
била
дубока
,
тек
ако
га
је
драмлија
окрзнула
јер
се
сва
осула
у
букву
.
Но
испод
леве
мишце
лоптила
је
силна
крв
.
Зликовац
је
гађао
баш
у
срце
—
и
тешко
да
га
није
и
погодио
.
Све
бадава
кад
хоће
несрећа
!
—
Свима
се
још
синоћ
слутило
,
да
не
ће
бити
добра
.
У
сто
добри
часа
да
су
се
вратили
одмах
после
првога
мета
—
али
шта
ће
кад
је
он
кукавац
био
највећма
навалио
.
Зар
је
могао
мислити
,
да
ће
му
бити
,
јаднику
,
о
глави
.
Но
ту
сад
нема
чекања
.
Умочише
пешкир
у
снег
и
привише
му
рану
на
левој
сиси
.
Часом
оборише
грање
те
отесаше
носила
.
Тежак
је
то
човек
—
а
где
би
таки
рањеник
издржао
сат
хода
до
куће
па
све
да
га
носе
на
рукама
.
Тужан
спровод
крену
се
као
да
прати
мртваца
.
Свако
је
то
дошао
блед
као
крпа
.
Тежак
бол
се
исписао
свакоме
на
лицу
.
Такога
човека
да
умлате
зликовци
из
заседе
!
Под
теретом
туге
нико
није
ни
мислио
да
пође
за
убицама
у
потеру
.
Пођоше
низ
брдо
.
Уз
тихи
корак
носача
чује
се
само
тешко
јечање
рањениково
.
Баш
као
да
му
нешто
ропће
у
грлу
.
Нема
од
њега
већ
ништа
.
Да
Бог
да
да
дође
жив
и
до
куће
.
Није
шала
ударити
човека
драмлијом
по
сред
срца
жива
.
Поп
Стева
и
намесник
бијаху
испредњачили
,
да
спреме
госпођу
Босиљку
и
Љубицу
на
ову
грдну
несрећу
.
Кад
се
носачи
помолише
према
кући
,
излетеше
обе
јаднице
кукавноме
Роману
у
сретање
.
Кад
допадоше
до
носила
па
га
видеше
да
већ
издише
,
беше
им
обема
као
да
их
је
гром
ударио
.
Љубица
се
прибра
,
врисну
поново
и
паде
на
носила
.
У
тај
мах
је
кукавни
Роман
Животић
издахнуо
.
Проклета
двоцевка
остаде
му
пуста
.
Још
му
је
синоћ
кобила
о
глави
.
—
Лову
је
био
крај
.
Ловци
су
овом
грдном
и
ненаданом
несрећом
били
тако
потресени
,
да
су
само
помогли
тужној
сестри
и
јадној
кћери
да
се
учине
прве
спреме
за
укоп
.
Разишли
су
се
после
својим
кућама
,
да
прексутра
дођу
да
учине
милом
покојнику
и
другу
последњу
почаст
.
Срески
судац
је
предузео
одмах
најенергичније
мере
да
се
зликовцима
уђе
у
траг
.
Трећи
дан
сахранише
несретнога
Романа
Животића
али
не
у
сеоском
гробљу
но
по
жељи
његовој
у
врх
планине
на
једном
видноме
чоту
.
Шуму
је
волео
,
у
њојзи
је
живео
—
у
њојзи
нека
борави
и
вечити
санак
.
Лаки
шумски
поветарац
доносиће
му
сваке
зоре
и
вечера
миомире
горскога
цвећа
;
славуји
и
косови
певаће
око
њега
—
онда
ће
му
бити
као
да
није
умр’о
но
као
да
је
и
данас
жив
.
2
.
Ево
је
већ
друга
година
како
су
се
госпођа
Босиљка
и
Љубица
доселиле
након
смрти
покојнога
Романа
у
Ч
.
,
малено
убаво
местанце
крај
Дунава
.
За
тако
тешку
рану
,
као
што
је
била
ненадна
и
грозна
смрт
Романова
,
нема
лека
.
Време
је
истина
најбољи
лекар
,
залечи
је
,
али
се
ожиљак
познаје
до
века
.
Госпођа
Босиљка
купила
је
у
Ч
.
ону
лепу
кућу
крај
потока
у
сред
баште
,
пуне
липа
и
мириснога
јоргована
.
Да
нису
њих
две
душе
саме
у
кући
,
пустила
је
госпођа
Боса
у
онај
кућерак
,
што
је
до
лагума
,
некога
сиромашка
надничара
са
женом
и
децом
.
На
маленом
дрвеном
доксату
своје
куће
седела
би
госпођа
Боса
лети
и
с
јесени
са
каквим
радом
на
крилу
,
па
би
често
мислима
својим
блудела
по
далекој
прошлости
.
Не
један
пут
би
помислила
,
како
је
то
у
животу
људскоме
да
по
неки
мало
добра
запамте
.
Бива
тако
да
се
несрећа
наклати
на
некога
те
га
прати
од
колевке
па
до
гроба
.
А
по
неки
је
опет
целога
века
сретан
баш
као
да
се
родио
у
кошуљици
.
Да
је
среће
,
зар
би
она
тако
сада
самовала
?
Кад
помисли
како
је
имала
краснога
мужа
,
ал
’
не
даде
му
Бог
дана
.
Па
бар
да
јој
је
којом
срећом
брат
жив
.
Шта
и
шта
је
пута
она
још
пре
толико
година
слутила
,
да
ће
га
кад
тад
снаћи
ма
каква
несрећа
,
у
том
опасноме
послу
његову
.
Да
је
,
Бог
да
’
,
још
у
школама
пош’о
другом
стазом
.
Шта
би
му
фалило
да
је
изучио
био
богословију
;
онака
људа
,
какав
би
то
био
попа
!
Та
живео
би
сто
година
,
како
је
то
миран
живот
.
Е
али
он
постаде
на
његову
несрећу
шумар
и
дође
ето
сам
себи
главе
.
Шта
вреди
што
су
оне
зликовце
похватали
,
па
је
онај
један
платио
главом
а
они
други
труну
на
робији—кад
њега
више
нико
не
поврати
.
Па
бар
да
је
то
дете
дочекао
и
збринуо
.
Он
јој
је
одредио
помоћ
док
се
не
уда
,
али
те
друго
је
то
кад
је
отац
жив
.
И
у
тим
мислима
осетила
би
добра
госпођа
Боса
двојином
јачи
терет
на
себи
.
До
сада
је
била
она
томе
детету
само
мати
-
али
сада
му
је
она
и
отац
и
мајка
.
Кад
помисли
,
да
је
љубичина
срећа
сада
у
њезиним
рукама
,
уздахне
горко
.
Данас
је
тешко
и
мушко
,
а
камо
ли
с
женском
децом
.
Човек
роди
,
одрани
га
,
брине
се
за
њега
,
упути
га
—
па
ти
дође
туђ
човек
из
света
,
бајаги
срећа
је
,
е
сад
подај
му
своје
чедо
,
јединче
своје
—
а
ко
зна
шта
га
чека
?
Баш
ти
је
то
данас
изишао
чудан
свет
!
САстану
се
,
узму
се
тако
двоје
па
често
не
саставе
ни
пуну
годину
,
па
онда
опет
свако
себи
.
Тога
чуда
није
било
док
је
она
девовала
.
Али
и
младеж
је
онда
била
сасвим
другачија
.
Није
ти
ту
било
да
се
заволе
чим
се
виде
.
Знали
су
се
онда
годинама
,
заједно
су
расли
,
заједно
су
се
играли
,
у
школу
ишли
,
па
су
се
,
кад
су
одрасли
,
истом
онда
обегенисали
.
И
све
је
то
гледао
и
отац
и
мати
својим
очима
—
и
шта
и
шта
пута
се
говорило
:
то
и
то
је
једно
другом
намењено
.
О
љубави
није
ту
било
много
спомена
.
Знају
се
,
узму
се
а
љубав
дође
после
и
сама
.
А
сад
је
то
сасвим
окренуло
на
другу
.
Он
из
Баната
а
она
из
Срема
.
Виде
се
први
пут
у
веку
--
она
се
допадне
њему
а
он
њојзи
.
Бајаги
заљубили
се
једно
у
друго
.
Док
длан
о
длан
а
они
се
већ
и
узели
!
Бож
’
опрости
иде
ти
то
сада
баш
к’о
на
вашару
.
Онако
није
ни
чудо
што
им
се
тек
после
свиће
пред
очима
кад
је
већ
доцкан
.
После
су
им
криве
проводаџије
и
не
знам
ко
—
е
ал
’
тако
је
то
.
Сад
је
ваљда
некуд
и
друга
планета
,
кад
се
свет
тако
окренуо
на
горе
.
У
таким
мислима
госпођа
би
Боса
сва
претрнула
кад
је
помислила
,
да
је
и
њезина
Љубица
данас
сутра
па
девојка
на
удају
.
Истина
да
је
још
млада
,
тек
је
узела
седамнаесту
—
али
све
бадава
,
ту
је
већ
она
.
Дуго
неће
већ
трајати
,
јавиће
се
и
њојзи
срећа
—
и
онда
,
онда
ће
то
бити
од
свију
тешких
тренутака
најтежи
тренутак
у
животу
госпође
Босе
.
Камо
њезине
лепе
среће
,
да
је
Бог
њу
примио
пре
Романа
,
па
је
данас
не
би
морила
та
тешка
брига
.
Тек
бадава
је
то
,
друго
је
човек
а
друго
је
жена
,
та
он
ју
је
родио
—
он
би
се
знао
најбоље
и
састарати
за
њу
.
Но
Бог
се
брине
сиротама
—
мислила
је
госпођа
Боса
а
Љубица
је
паметно
дете
.
Огрешила
би
душу
кад
би
рекла
,
да
је
она
досада
што
урадила
о
својој
глави
а
да
то
није
било
по
вољи
њезиној
нани
.
Па
ваљда
не
ће
ни
од
сада
.
А
друго
имао
је
њезин
покојни
отац
толико
пријатеља
,
све
честитих
људи
,
који
нису
заборавили
на
његово
сироче
ма
да
њега
нема
.
Кад
већ
дође
до
чега
,
наћи
ће
се
и
ти
пријатељи
на
помоћи
.
А
напослетку
опет
Бог
срећу
дели
.
Не
бива
ти
ништа
без
божије
.
Док
се
госпођа
Боса
тако
из
дана
у
дан
тешко
бринула
,
није
Љубица
ни
слутила
откуда
ничу
силне
бриге
на
челу
њезине
добре
нане
.
Љубица
није
била
више
дете
кад
јој
је
отац
погинуо
.
Несрећа
очева
потресла
је
кћер
у
дубини
душу
њене
.
У
први
мах
беше
јој
да
је
то
као
неки
тежак
сан
.
Тек
кад
је
видела
да
су
јој
оца
спустили
у
раку
—
онда
јој
јад
пао
на
срце
.
Са
очева
гроба
довели
су
је
кући
готово
у
пола
мртва
.
Сутра
дан
осванула
је
у
врућици
.
Пуних
шест
недеља
дана
борила
се
њезина
млада
снага
дивовски
против
ватруштине
што
је
претила
да
ће
јој
сагорети
живот
.
Већ
је
грануло
и
пролеће
,
када
је
госпођа
Боса
могла
рећи
:
хвала
Богу
спасена
је
!
Од
те
тешке
болетице
ваљда
јој
остао
и
онај
сетан
вео
што
јој
се
кадшто
наднесе
на
очи
као
лак
облачак
над
ведро
небо
.
Но
човек
је
тврђи
од
камена
а
благословена
младост
одоли
и
најтежем
удару
у
животу
.
Љубица
се
брзо
опоравила
у
мирисном
горском
ваздуху
.
Сва
природа
дахнула
је
са
пролећа
новим
животом
.
—
Но
како
је
то
јадном
сирочету
било
сада
све
друкчије
.
Бисерне
росне
капљице
по
шумскоме
цвећу
биле
су
њојзи
сада
сузе
,
што
их
шума
лије
за
њезиним
оцем
,
који
је
шуму
тако
волео
и
неговао
.
Славујева
песма
била
је
туга
шумских
певача
,
које
је
Роман
бранио
и
чувао
од
оштрога
кљуна
кобинога
и
од
зуба
неситога
лиса
.
Па
кад
поветарац
раном
зором
или
тихим
вечером
заљуља
лиснате
круне
стогодишњих
храстова
и
букава
,
то
грање
чисто
јечи
од
бола
а
кроз
лишће
као
да
бруји
из
далека
тиха
мртвачка
песма
:
„
Со
свјатими
.
“
Куд
год
погледи
све
је
опомиње
на
милога
родитеља
,
који
је
њу
љубио
као
очи
у
глави
.
Сада
кад
га
је
изгубила
,
сад
тек
осећа
шта
је
имала
у
њему
.
Често
пута
украде
се
сама
из
куће
да
нико
не
види
па
се
упути
на
његов
гроб
.
Падне
на
побусану
умку
,
обавије
руке
своје
око
храстовога
крста
и
неизмерни
бол
јој
испуни
душу
.
У
томе
часу
најволела
би
да
је
узањ
у
тавноме
гробу
.
Пушка
плане
у
долу
,
пуцањ
зајаокне
и
пробија
се
кроз
планину
—
Љубица
се
тргне
и
задрхће
,
стари
храстови
повијају
пред
њоме
своје
гране
а
из
лиснастих
круна
као
да
се
чује
шапат
:
не
бој
се
,
ми
смо
ту
—
верни
другари
твога
оца
!
Плашљива
срна
претрчи
на
прескоку
,
стане
и
зирне
за
часак
у
девојку
на
гробу
ловчеву
савије
у
честу
и
само
што
се
још
чује
тихо
кршкање
сувади
.
За
лаком
срном
отме
се
Љубици
око
далеко
изнад
брегова
до
у
то
плаво
небо
—
а
са
њега
као
да
је
гледе
очи
мајке
њезине
.
У
срце
се
прикрада
над
—
та
она
није
сама
,
сасвим
сама
,
на
овоме
свету
—
још
су
топле
груди
њезине
добре
нане
Та
ево
је
њезина
нана
и
сада
грли
,
моли
и
приклиње
да
устане
са
гроба
,
да
не
убија
себе
кад
нема
помоћи
.
Нада
је
рајски
цвет
,
кога
је
Бог
усадио
у
човеково
срце
а
пупољак
му
је
у
девојачкоме
срцу
.
Љубици
је
лакше
кад
се
исплаче
на
очеву
гробу
.
Зна
то
и
госпођа
Боса
па
је
пушта
,
јер
боље
да
се
дете
и
истужи
,
него
да
јој
сузе
падну
на
срце
.
О
ускрсу
су
дале
Роману
по
године
у
сеоској
цркви
па
су
се
преселиле
у
Ч
.
Љубица
није
никада
живела
у
свету
,
она
је
горско
чедо
,
срна
која
треба
истом
да
се
препитоми
међу
људима
.
Тешко
се
одвојила
о
,
шуме
у
којој
је
одрасла
а
још
теже
од
очева
гроба
у
коме
јој
лежи
све
благо
њезино
.
Кад
су
дошли
у
Ч
.
,
Љубица
није
три
месеца
дана
крочила
ногом
никуда
из
куће
.
Госпођа
Боца
се
била
већ
тешко
забринула
за
своје
чедо
.
Боли
и
њу
смрт
братовља
—
та
њега
једнога
имала
је
на
овоме
свету
—
али
силом
се
не
може
ништа
.
Тужан
тужноме
није
од
утехе
,
зато
је
пустила
Љубицу
,
да
се
прво
мало
смири
у
тихој
осами
њихове
куће
па
ју
је
после
нешто
силом
нешто
милом
одвела
у
грк-Стевану
кућу
и
упознала
са
грковом
Савком
.
Савка
јој
је
била
другарица
по
годинама
,
а
добро
и
весело
девојче
као
тица
на
грани
.
Чим
су
се
Љубица
и
Савка
виделе
,
одмах
су
се
заволеле
,
као
да
су
заједно
одрасле
.
Грк
Стеван
је
био
први
трговац
у
селу
.
Кућа
му
је
била
на
гласу
од
старине
.
Покојнога
Романа
је
знао
одавна
,
лепо
су
се
пазили
ма
да
су
се
ретко
виђали
.
Грк
Стеван
је
истина
долазио
до
Романа
када
је
узимао
по
десетак
ланаца
шуме
те
сек’о
дрва
за
градљику
и
за
огрев
по
спахињској
шуми
.
Али
има
већ
десетак
година
како
се
грк
Стеван
не
бави
више
том
радњом
,
јер
се
нешто
отежао
.
Сина
Милана
дао
је
на
школе
а
иначе
нема
кога
ко
би
га
прихватио
;
јер
осим
Милана
и
Савке
и
нема
више
деце
.
А
ако
ћемо
нашто
,
човек
је
лепо
стек’о
па
му
није
ни
нужда
да
се
бакће
више
толико
,
кад
може
лепо
да
живи
и
од
својих
„
грунтова
.
“
Оно
мало
дућана
што
још
држи
,
то
је
више
жени
за
љубав
—
и
да
му
ко
дође
на
диван
.
Лети
га
по
подне
готово
и
не
отвара
—
полије
га
,
простре
меки
ћилимац
на
кожње
канабе
па
проспава
по
један
сат
у
оној
лепој
хладовини
.
И
грк-Стевановој
жени
је
мило
што
се
Романова
сестра
сиротица
доселила
у
њихово
место
.
Имаће
она
и
кћи
јој
бар
друштва
.
У
месту
слабо
и
има
бољих
кућа
,
једна
да
реку
нотарошева
и
попова
,
али
с
поповом
се
не
живе
најбоље
,
нешто
рад
општине
а
и
поша
је
некуд
чудна
жена
,
нико
њојзи
није
раван
.
Љубица
и
Савка
биле
су
не
само
другарице
—
него
су
се
за
мало
тако
сљубиле
као
два
пупољка
на
једној
петељци
.
Није
било
дана
да
нису
биле
заједно
,
што
једна
замисли
то
друга
заусти
.
У
чистом
девојачком
загрљају
веселе
Савке
дошла
је
и
Љубица
мало
по
мало
к
себи
.
Из
дана
у
дан
па
је
бивала
све
живља
.
На
пригревици
сестринске
љубави
Савкине
развијао
се
у
Љубици
нови
живот
као
пупољак
на
јутарњем
сунцу
.
Љубав
је
тајанствена
моћ
,
која
разгања
тужне
и
црне
мисли
.
»
Љубица
је
љубила
Савку
као
да
јој
је
рођена
сестра
.
Од
миља
једнако
су
се
носиле
,
једнако
су
се
чешљале
а
често
су
у
једном
кревету
спавале
па
кад
се
загрле
и
срце
наслоне
на
срце
,
а
оно
се
две
чисте
девојачке
душе
слију
у
једно
те
мислиш
да
су
једна
душа
у
два
тела
.
Савка
је
била
у
свету
.
Била
је
чак
у
Башкој
у
Оџацима
у
школи
.
Била
је
ваљда
већ
десетак
пута
са
својима
и
у
вароши
,
па
јесенас
кад
су
Милана
први
пут
водили
горе
на
школе
чак
и
у
Пешти
.
Онако
жива
и
расговорна
кад
почне
да
прича
и
описује
Љубици
шта
је
све
видела
,
—
Љубица
би
је
слушала
три
дана
и
три
ноћи
без
престанка
.
Савка
је
умела
тако
лепо
да
прича
,
да
је
Љубица
после
по
године
знала
све
то
на
изуст
,
а
чинило
јој
се
да
је
она
са
Савком
све
то
видела
и
сама
.
Познала
је
свет
онако
,
како
се
огледао
у
срцу
њезине
другарице
—
и
свет
је
тај
био
тако
леп
,
да
је
доиста
милина
човеку
што
је
жив
.
А
шта
ће
о
томе
свету
тек
да
прича
Савкин
брат
Милан
док
се
данас
сутра
врати
из
Пеште
.
Савка
се
радовала
своме
брату
—
радовала
му
се
и
Љубица
,
ма
да
га
није
никада
ни
видела
.
Кад
су
се
њих
две
упознале
,
Милан
је
био
већ
на
школама
.
Но
зна
она
њега
из
сестриних
разговора
,
зна
му
сваку
длаку
на
глави
,
као
да
га
гледи
пред
собом
,
јер
га
је
Савка
сто
пута
описала
другарици
од
пете
до
главе
.
Једнога
дана
уранила
је
Савка
пре
зоре
па
је
дотрчала
Љубици
.
—
Погоди
,
Љубице
,
шта
је
ново
?
—
Сутра
долази
Милан
из
Пеште
,
писао
нам
је
по
грк-Марку
.
—
А
да
знаш
само
ко
још
долази
с
њиме
,
—
одмах
би
ме
пољубила
.
—
Пољубићу
ја
тебе
и
без
тога
—
рече
Љубица
заруменивши
и
притиште
врео
пољуб
на
другаричина
уста
.
—
Долази
Рајко
Божић
—
јуриста
,
Миланов
најбољи
друг
па
ће
бити
целе
,
вакације
овде
.
Ух
Боже
,
ала
бих
волела
да
је
леп
!
А
ти
Љубице
?
—
Ја
не
знам
ни
Милана
ни
Рајка
—
рече
Љубица
—
та
ти
знаш
да
ја
не
познајем
још
ни
једнога
младога
момка
на
свету
.
—
Чувај
се
!
—
попрети
Савка
враголасто
—
кажу
да
су
пештански
ђаци
први
момци
!
Сутра
дан
изиђоше
сви
пред
лађу
.
Није
шала
,
долази
грк
Стеванов
син
кући
са
школа
.
Чак
и
господин
натарош
су
се
подигли
да
га
дочекају
.
Савка
је
силом
довукла
и
Љубицу
.
Лађа
,
стаде
а
из
њих
испадоше
и
Милан
и
Рајко
.
Милан
како
изиђе
полети
оцу
,
мајци
и
сеји
у
загрљај
.
Од
тешке
радости
није
другога
ни
видео
.
Рајко
је
стао
мало
у
крај
,
бајаги
се
нешто
освртао
за
пртљагом
а
у
истини
је
чекао
,
да
га
Милан
прикаже
својима
и
осталом
друштву
.
Љубица
се
била
тако
збунила
да
у
први
мах
није
знала
ни
који
је
Рајко
?
Оборила
очи
земљи
па
не
сме
да
их
дигне
ни
за
живу
главу
.
Тек
кад
су
се
кренули
у
село
—
спазила
је
кришом
испод
очију
,
да
је
један
смеђ
а
други
црномањаст
.
Смеђи
је
био
Милан
а
црномањасти
Рајко
.
Још
се
Пештанци
нису
људски
ни
одморили
од
пута
а
већ
је
у
Ч
.
настао
нови
живот
.
Узбунило
се
све
село
.
Прве
суботе
чула
се
са
игришта
на
сеоском
брегу
нова
песма
сеоских
девојака
:
„
У
Милана
коса
смеђа
У
срце
ме
вређа
—
А
у
Рајка
коса
врана
На
срцу
ми
рана
.
Еј
!
Чује
то
и
Милан
и
Рајко
,
ћуте
али
се
поносе
.
Савка
их
задиркује
како
су
свим
сеоским
девојкама
завртели
мозак
и
чак
се
и
попова
Мица
нешто
распитује
за
њих
.
У
прву
недељу
били
су
Пештанци
у
цркви
па
после
литурђије
праве
„
визите
.
“
—
Наравно
„
прву
“
ће
код
госпође
Босе
и
Љубице
.
Госпођа
Боса
их
је
лепо
примила
;
мило
јој
да
позна
честите
младиће
,
каже
им
како
је
слушала
,
да
су
обојица
добри
ђаци
и
светује
их
као
мати
да
остану
таки
и
даље
све
док
не
сврше
школе
.
Љубица
је
стидљиво
поновила
познанство
.
Неки
неописани
страх
јој
је
ушао
у
срце
кад
је
видела
оба
младића
пред
собом
—
у
први
мах
хтеде
да
прне
као
лака
срна
.
Али
ноге
јој
се
скратише
,
задрхта
лако
у
целоме
телу
а
румен
је
обли
по
лицу
да
су
јој
се
образи
,
запламтели
.
Не
зна
ни
сама
гата
им
је
рекла
на
њихов
поздрав
.
Ухватила
се
једном
руком
за
столицу
,
јер
се
бојала
,
да
ће
од
стида
пропасти
у
земљу
.
Спаде
јој
камен
са
срца
када
се
Милан
и
Рајко
дигоше
и
опростише
.
—
О
брате
,
Рајко
,
ала
је
то
дивна
девојка
!
—
кликну
Милан
кад
изиђоше
на
улицу
.
—
Ја
сам
мислио
да
Савка
претерује
у
својим
писмима
.
Али
ово
је
,
брате
,
дивота
,
као
вила
!
—
Лепа
девојка
—
рече
Рајко
нешто
замишљено
—
да
је
у
Пешти
залудила
би
целу
„
Преодницу
.
“
—
Та
шта
„
Преодницу
“
залудила
би
та
,
брајко
равну
Пешту
о
сав
Будим
град
!
—
рече
Милан
у
заносу
.
—
Та
чувај
се
само
ти
—
прихватиће
Рајко
и
погледа
чисто
љутито
у
свога
друга
.
—
Ни
бриге
те
,
сиви
тићу
!
Моје
срце
гине
већ
за
другом
—
одговори
Милан
чисто
певајући
.
—
Ал
’
видим
већ
,
ти
ћеш
,
брајко
,
пропасти
!
Рајко
заћута
и
гледаше
само
немо
преда
се
.
Обојица
се
жураху
да
стигну
до
натарошеве
куће
,
док
још
није
зазвонило
подне
.
3
.
У
ђачкоме
животу
је
последњи
месец
школске
године
најтежи
али
и
најрадоснији
.
При
крају
године
полажу
се
испити
,
али
се
при
крају
године
спремају
ђаци
и
кући
.
Помисао
,
да
ће
данас
сутра
бити
краја
трудноме
раду
,
да
ће
са
веселим
срцем
и
лаком
душом
полетети
мајци
,
оцу
,
сеји
у
загрљај
—
та
помисао
олакшава
последње
тешке
дане
школске
.
То
осећа
сваки
ђак
;
то
је
осећао
и
грк-Стеванов
Милан
,
ма
да
је
прве
године
права
посао
најлакши
,
јер
је
тако
рећи
никакав
.
Испита
и
нема
,
а
„
колоквује
“
само
онај
,
који
има
стипендију
.
Богатији
ђак
употребљава
прву
годину
права
да
стресе
са
себе
школску
прашину
.
Учећи
осам
година
гимназију
попала
га
је
„
мемла
од
камена
“
,
сад
мисли
да
треба
да
уђе
у
нови
,
слободни
живот
универзитетскога
грађанина
.
Милан
је
ушао
у
тај
нови
живот
под
окриљем
Рајка
Божића
,
јуристе
у
трећој
години
.
Рајко
је
био
у
Пешти
чувен
јуриста
.
Био
је
истина
сиромашак
,
мати
му
је
шваља
у
С
.
и
има
осим
њега
још
две
кћери
,
које
раде
за
другога
.
Муче
се
,
раде
,
живе
и
домећу
Рајку
оно
што
му
треба
,
да
са
стипендијом
може
изићи
на
крај
у
великом
свету
.
Рајко
је
био
врло
одличан
ђак
.
Испит
зрелости
положио
је
с
одликовањем
,
а
и
на
првом
државном
испиту
показао
се
као
врло
добар
зналац
римскога
и
црквенога
права
.
Но
другови
Рајкови
ценили
су
у
њему
осим
доброга
ђака
—
милога
друга
.
И
доиста
је
Рајко
био
врло
мио
момак
.
Леп
као
писан
а
увек
весео
и
добре
воље
.
Уз
то
је
волео
добро
друштво
него
бог
зна
шта
,
а
и
како
га
не
би
волео
,
кад
је
био
као
створен
за
друговање
.
Кад
се
раздрага
,
наслони
своју
виолину
под
браду
,
затресе
својом
бујном
,
кокоравом
косом
па
почне
тананим
гудалом
да
извија
ону
сетну
песму
:
„
Тавна
ноћи
.
“
Та
није
да
је
уме
него
нема
му
равна
.
Одмах
се
заблистају
друговима
му
сузе
у
очима
.
У
целој
Пешти
нико
не
уме
да
игра
коло
тако
као
Рајко
Божић
.
Не
знаш
које
игра
боље
,
да
ли
оно
бачко
што
се
игра
бесно
плаховито
;
да
ли
сремско
што
се
везе
ситно
накићено
;
да
ли
оно
велико
банатско
што
се
таласа
као
зреле
шенице
.
Једно
је
што
му
замерају
сви
који
га
познају
а
то
је
—
што
је
тако
ужасан
ноћник
.
Пештански
грађани
Срби
знају
Рајка
,
воле
га
,
јер
често
и
лепо
им
поји
у
цркви
;
али
ипак
држе
,
да
је
велика
бекрија
.
Другови
га
бране
,
веле
:
жива
му
је
крв
па
мора
зар
сваке
треће
ноћи
да
плахује
,
да
се
истутњи
док
се
мало
не
смири
.
За
чудо
дивно
како
се
нови
ђаци
,
што
дођу
први
пут
горе
на
науке
,
одмах
приљубе
Рајку
Божићу
.
А
и
како
не
би
,
кад
је
он
свуда
први
—
и
у
школи
и
у
кавани
и
у
бирту
и
свуда
где
год
хоћеш
.
Нема
тога
што
Рајко
не
уме
и
не
зна
.
Билијара
игра
као
маргер
,
кеца
зна
у
прсте
,
пије
готово
свако
пиће
,
познаје
све
пештанске
у
будимске
бирташе
,
зна
да
набави
новаца
кад
год
хоћеш
.
Златан
сат
и
прстење
уме
да
заложи
на
строструку
залогу
,
па
зна
ти
Рајко
чак
и
оне
Чивуте
који
дају
новаца
„
на
индекс
.
“
Ко
год
што
треба
а
не
зна
и
не
уме
,
тај
ти
иде
управо
Рајку
.
Свакога
ће
ти
он
упутити
куд
треба
,
казаће
му
како
да
ради
.
Отуда
је
да
сваки
воли
Рајка
као
најбољега
друга
.
Рајку
годи
оваки
живот
да
не
може
бити
боље
;
он
је
увек
са
свима
у
љубави
па
њему
је
увек
најбоље
.
Истина
да
је
он
у
целоме
друштву
најсиромашнији
,
али
шта
ће
му
новаца
кад
их
има
у
његових
другова
.
Док
у
једнога
нестане
,
добије
други
—
па
се
то
увек
лепо
живи
.
Пре
подне
у
школу
,
по
подне
у
кавану
,
из
каване
у
биртију
на
вечеру
,
с
вечере
опет
у
другу
кавану
—
па
у
том
сване
и
зора
„
јер
сванути
мора
“
.
Кад
се
то
учи
то
се
не
пита
,
доста
је
кад
се
зна
о
испиту
.
Рајко
је
и
Милана
увео
у
живот
,
он
је
„
начинио
од
њега
човека
,
“
посветио
га
је
у
све
тајне
ђачкога
благовања
,
а
Милан
му
је
био
одан
кесом
и
душом
—
до
гроба
.
Шта
и
шта
су
пута
њих
двојица
ишли
из
бирцуза
зором
чак
у
будимске
планине
да
терају
мамурлук
.
Бивало
је
кашто
да
удари
страшна
суша
у
џепове
,
па
им
нема
ни
од
куда
ни
клете
.
Рајко
би
онда
упутио
Милана
како
ће
се
докопати
мамине
па
и
сејине
кесе
а
да
му
отац
и
не
зна
.
Док
је
Милану
Рајка
,
није
га
било
ни
бриге
како
ће
свршити
права
у
Пешти
.
Но
што
је
било
било
.
Кад
су
обојица
дошли
у
Ч
.
да
проведу
школски
одмор
,
заверили
су
се
још
на
лађи
,
да
ће
код
куће
бити
„
други
људи
.
“
У
селу
немаш
ни
с
киме
све
да
би
и
хтео
;
ко
осване
при
чаши
,
зна
га
сутра
не
само
комшилук
него
све
село
.
Шта
су
њих
двојица
по
Пешти
радили
,
то
нико
не
зна
а
на
послетку
шта
се
то
кога
и
тиче
?
Ако
је
грк-Марко
,
кад
је
био
горе
на
вашару
,
што
и
видео
и
начуо
,
ваљда
није
луд
да
приповеда
.
Ћутаће
он
још
те
како
,
јер
је
и
он
једне
ноћи
војевао
с
њима
до
зоре
.
Да
га
чује
откуда
његова
Марта
,
боме
пресело
би
и
њему
.
Милан
и
Рајко
наумили
су
да
проживе
вакацију
по
вољи
,
да
се
људски
одморе
од
штрапаца
пештанскога
живота
.
Мати
и
Савка
угађали
су
им
као
малој
деци
.
Још
пре
но
што
ће
доћи
,
већ
се
помишљало
,
шта
ће
све
радити
док
дођу
?
Најлепша
живина
остављала
се
на
страну
,
да
се
коље
кад
они
дођу
—
по
винограду
су
се
одабирале
воћке
,
које
ће
се
брати
док
он
буду
код
куће
.
Истина
да
им
грк-Стеван
није
дао
прва
три
дана
ни
данути
.
Седи
с
њима
по
цео
дан
у
своме
празном
дућану
.
Запалио
дугачку
лулу
на
камиш
.
Футошки
дуван
се
све
клобучи
у
лули
а
грк-Стеван
бистри
високу
политику
.
Морали
су
му
на
танко
описати
шта
мисле
ти
Маџари
и
та
њихова
„
дијета
.
“
Грк-Стеван
пита
мудро
а
они
му
још
мудрије
одговарају
.
Он
савије
лево
а
они
за
њиме
.
Проба
,
као
човек
који
се
разуме
у
политици
да
их
к’о
наведе
мало
и
на
танак
лед
.
Ајак
не
може
да
их
добије
пода
се
.
Он
њима
по
једну
а
они
њему
све
по
десет
.
Види
грк-Стеван
да
су
то
„
штудије
.
“
Допада
му
се
да
су
бистри
момци
;
нису
седили
у
скамији
бадава
.
Јест
и
његов
Милан
зрео
,
али
Рајко
је
старији
па
и
вештији
.
Кад
говори
све
слади
не
верује
грк-Стеван
,
да
би
и
господин
нотарош
умео
много
боље
а
тек
је
он
човек
а
они
су
тако
рећи
још
деца
.
Није
овамо
онамо
баш
му
је
по
вољи
и
син
а
гост
још
и
већма
.
Мило
му
је
,
што
му
је
дете
нашло
тако
ваљана
друга
.
Та
честити
се
траже
и
нађу
.
Кажи
ми
с
ким
идеш
па
ћу
ти
рећи
ко
си
.
Добро
друштво
много
чини
;
баш
воли
грк-Стеван
што
му
је
његов
Милан
тако
обегенисао
Рајка
.
Грк-Стеван
је
добио
велику
вољу
,
да
се
свако
по
подне
мало
продивани
с
Миланом
и
Рајком
,
али
га
окупила
она
његова
,
да
остави
децу
с
миром
.
Нису
ли
се
они
зар
целу
годину
дана
доста
мучили
с
науком
него
да
их
сада
још
и
он
езаминира
.
—
Ајд
окани
се
већ
једном
те
твоје
политике
—
рекла
би
госпођа
Ката
своме
човеку
—
нису
они
дошли
из
Пеште
да
слушају
твоја
приклапања
.
Пусти
децу
,
нек
мало
по
вољи
проживе
.
—
Е
гле
ти
ње
!
—
осекнуо
би
се
грк-Стеван
—
гледај
ти
само
твога
посла
,
бабо
,
а
не
мешај
се
у
учене
ствари
!
Грк-Стеван
је
имао
кашто
обичај
,
да
сузбије
своју
Кату
,
али
није
никада
терао
мак
на
конац
.
Њезина
је
била
увек
и
преча
и
старија
.
Тако
је
то
већ
од
како
су
се
узели
.
Тако
је
било
и
сада
.
Пустио
је
децу
да
раде
што
им
драго
,
јер
и
онако
је
већ
трећи
дан
,
како
због
политике
није
прилегао
по
подне
.
За
то
му
је
женин
прекор
дошао
као
наручен
.
Милан
и
Рајко
су
после
прве
посете
чешће
одлазили
госпођи
Боси
.
Кад
год
би
Савка
ишла
Љубици
—
а
ишла
јој
је
сваки
дан
—
увек
би
је
и
њих
двојица
пратила
.
Кад
Љубица
опет
дође
Савци
,
прате
је
са
Савком
кући
.
Љубица
није
више
била
тако
плашљива
.
Свикла
је
да
разговара
са
Миланом
и
Рајком
па
се
мало
припитомила
.
Но
ипак
кад
год
је
Рајко
ослови
а
она
се
чисто
тргне
.
Увек
јој
се
види
како
сва
застрепи
од
његове
речи
и
не
сме
да
погледа
у
њега
.
Кад
су
је
синоћ
допратили
кући
,
а
она
села
по
вечери
на
доксат
у
кући
,
па
се
загледала
у
звездано
небо
.
По
небу
плови
месец
,
а
уз
њега
трепере
миријаде
сјајних
звезда
.
Уочила
ону
сићушну
звезду
у
крај
неба
и
нека
неодољива
чежња
је
вуче
ка
тој
плавој
пучини
.
Час
по
,
па
осети
,
да
је
нешто
то
текне
у
срце
;
уздахне
и
сама
не
зна
за
што
;
тргне
се
брзо
,
јер
јој
се
учини
,
да
иза
оне
мајушне
звезде
провири
на
мах
два
сјајна
ока
—
Рајкова
.
Скочи
плаховито
са
столице
,
као
да
би
да
бежи
.
Уђе
нагло
у
своју
одају
,
пољуби
госпођу
Босу
брзо
у
чело
и
у
руку
,
и
пожури
се
у
легло
.
Узалуд
тражи
санка
на
мекој
постељи
;
преврће
се
немирно
,
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
.
Таман
да
сведе
очи
а
с
сеоске
куле
избијају
сати
већ
поноћ
.
Сваки
ударац
звона
као
да
бије
о
њезине
узбуркане
груди
.
За
часак
сведе
очи
.
Сан
је
вара
шареним
сликама
,
и
уткива
у
њих
час
плаву
косу
Савкину
,
час
црне
очи
Рајкове
,
час
опет
велике
наочаре
њезине
слатке
нане
.
Тргне
се
као
из
некога
тешкога
бунила
.
Прекрсти
се
полако
и
упре
очи
своје
у
лик
мајке
божу
што
виси
о
дувару
.
Месечева
зрака
прикрала
се
у
мирну
одају
,
пала
мајци
божијој
баш
на
лице
,
па
јој
се
чело
светли
као
она
тиха
звезда
у
даљини
.
То
је
умири
за
часак
,
а
томе
се
прикраде
и
сан
,
те
Љубица
не
чује
а
у
селу
кукуречу
већ
први
петли
.
Кад
је
сутра
дан
устала
,
прва
јој
је
мисао
била
као
обично
Савка
,
али
сад
већ
и
—
Рајко
.
И
при
тој
помисли
створи
се
и
нехотице
пред
својим
огледалом
.
Чисто
се
тргла
,
кад
је
видела
,
како
је
сва
поруменела
,
од
образа
па
чак
до
снежних
,
облих
рамена
.
Бистроме
Милану
није
се
отело
,
да
је
Рајко
замакнуо
оком
за
Љубицу
.
Ономад
нешто
разговор
о
певању
и
о
песмама
.
Љубица
каже
,
како
воли
песме
,
многу
је
прибележила
од
сеоских
девојака
,
како
би
волела
да
има
песмарицу
пуну
најлепших
песама
.
Рајку
се
није
омакла
та
њезина
жеља
и
ево
већ
пети
дан
,
како
не
леже
као
обично
.
Купио
је
књигу
чисте
,
беле
хартије
,
укоричио
је
лепо
,
па
свако
вече
исписује
песме
по
сећању
.
Милан
га
час
по
задиркује
,
пита
га
:
не
пише
ли
то
за
Љубицу
?
Рајко
му
се
опире
,
вели
да
је
рад
да
прибележи
песме
што
их
знаде
да
их
не
би
поборавио
.
У
писању
застане
често
,
као
да
не
може
да
се
сети
,
а
оно
у
истину
учини
му
се
као
да
су
се
светле
очи
Љубичине
прикрале
,
па
гледе
,
шта
он
то
шара
по
хартији
.
Милан
час
по
захрче
у
својој
постељи
па
га
немило
тргне
из
његових
сањарија
.
Шести
дан
је
била
песмарица
готова
,
но
Рајко
је
није
смео
да
преда
Љубици
.
Милан
као
у
шали
рекао
Савци
да
подметне
песмарицу
Љубици
,
да
се
и
не
осети
.
Он
ће
је
украсти
од
Рајка
.
Савка
је
примила
братовљеву
шалу
за
збиљу
—
и
сутра
дан
је
осванула
Рајкова
песмарица
Љубици
под
узглављем
.
Кад
је
Љубица
нашла
песмарицу
,
сва
се
стресла
од
страха
.
Скратиле
су
јој
се
руке
,
не
сме
чисто
да
је
дирне
.
Планула
је
гневом
на
своју
несташну
другу
,
али
ипак
јој
је
свако
словце
у
песмарици
пламтело
неком
неодољивом
чаробном
силом
.
Учини
јој
се
као
да
се
свако
писме
савија
и
превија
,
па
је
чисто
моли
и
преклиње
,
да
га
узме
на
своје
беле
,
руке
.
Љубица
гледи
у
нема
али
читка
слова
а
глава
је
чисто
заноси
.
Не
сме
да
такне
књижицу
руком
,
јер
јој
се
чини
,
да
би
се
руковала
са
Рајком
.
И
при
тој
помисли
сва
се
стреса
,
као
да
већ
осећа
притисак
руке
његове
.
Од
страха
лати
ћерћели-убрус
,
баци
га
преко
песмарице
,
омота
га
брзо
као
муња
око
књижице
,
отвори
свој
долап
и
тури
песмарицу
и
под
најдубљега
дењка
од
убруса
,
где
но
стаје
дгуње
и
кесица
од
метвице
.
Тек
кад
је
залупила
долап
—
пао
јој
је
тежак
камен
срца
.
Крупан
зној
лио
јој
је
са
чела
.
—
Тешко
њојзи
,
да
је
откуда
ударила
њезина
нана
.
Овако
ће
та
књижица
остати
њезина
прва
али
вечита
тајна
!
Милан
и
Рајко
посетили
су
и
попина
.
Госпођа
Ката
се
мало
к’о
и
опирала
била
тој
посети
,
али
Милан
је
изјавио
одлучно
,
да
се
њега
не
тиче
шта
су
они
имали
међу
собом
.
У
реду
је
да
им
оду
,
јер
је
то
ипак
прва
кућа
у
месту
а
он
је
са
покојним
попиним
сином
ишао
заједно
у
школу
.
После
ове
посете
попустила
је
и
попадија
;
она
одмах
у
недељу
прва
приближила
у
цркви
госпођи
Кати
и
честитала
јој
је
како
има
краснога
сина
.
Да
је
Бог
дао
сад
би
већ
и
њен
покојни
Славко
био
толики
.
Баш
јој
се
Милан
допада
,
изашао
је
читав
човек
.
То
је
поласкало
госпођи
Кати
,
бадава
мати
је
;
кад
је
то
по
подне
дошао
и
попа
да
врати
посету
—
надовезала
се
опет
жица
међу
грк-Стевановом
и
попином
кућом
.
Оно
,
ако
ћемо
на
што
,
они
нису
,
баш
право
рећи
,
никад
ни
прекидали
једно
с
другим
,
само
су
се
нешто
као
туђили
и
нису
били
онако
своји
као
од
пре
.
Сад
је
то
било
па
и
прошло
а
после
тога
дошла
је
и
попадија
са
својом
ћерком
Милицом
госпођи
Кати
и
Савци
у
походе
.
У
идућу
недељу
после
тога
изаћи
ће
по
подне
грк-Стеванов
виноград
,
што
не
беше
ни
четврт
сахата
иза
места
на
ономе
лепоме
брежуљку
одмах
испод
шуме
.
Госпођа
Ката
и
Савка
спремале
су
се
још
у
суботу
за
тај
дан
.
Намесиле
су
два
пуна
сита
погачица
за
мушке
а
пите
с
ораси
и
гурабије
за
женске
—
јер
ће
бити
доста
друштва
.
Доћи
ће
им
госпођа
Боса
и
Љубица
,
па
онда
грк
Марко
и
његова
жена
Марта
,
па
цела
натарошева
и
попина
кућа
.
Тесто
и
вино
понеће
се
од
куће
а
на
пољу
ће
се
пећи
свињски
ћевап
и
печење
од
живине
на
ражњу
.
Савка
,
Љубица
и
Милица
су
се
радовале
томе
излету
,
само
ако
буде
лепо
време
.
Кад
сутра
а
оно
дан
као
да
су
наручили
.
Ведро
па
топло
да
им
је
милина
.
Друштво
ће
изаћи
по
подне
после
мале
вечерње
.
Та
близо
је
,
док
удариш
длан
о
длан
а
њих
ево
у
винограду
.
Домаћица
и
Савка
изашле
су
одмах
по
ручку
да
наређују
шта
треба
.
И
Љубица
је
изашла
с
њима
,
да
помогне
ако
шта
затреба
.
Око
пет
сати
,
кад
се
мало
захладило
ето
ти
им
званица
.
Таман
као
што
треба
Старији
заседоше
под
орах
што
је
пред
кућом
.
Диване
па
пијуцкају
у
извору
ухлађенога
вина
.
Гледа
како
ђутуричар
креше
ражањ
па
надева
ћевап
.
Како
које
парче
надене
а
он
га
поспе
мало
ситним
луком
,
зеленом
паприком
и
закити
парченцетом
сланине
.
Попи
већ
цури
чорба
на
уста
.
Чисто
бих
га
очима
јео
.
Господин
натарош
опљуцкује
а
леви
му
се
брк
смеши
.
Грк
Марко
узео
очишћену
кљукану
гуску
на
длан
и
све
је
тапка
од
милине
.
Али
ће
се
слади
!
Грк-Стеван
само
жмири
и
ужива
.
Попадија
је
с
девојкама
,
Миланом
,
Рајком
и
натарошевим
писаром
отишла
мало
до
шуме
да
се
прођу
;
госпођа
Боца
је
села
на
наслоњачу
од
беле
лозе
па
дивани
с
госпођом
Мартом
о
памуку
и
о
живини
--
само
се
госпођа
Ката
још
мува
овамо
и
онамо
да
погледи
још
једном
,
је
ли
све
у
своме
реду
.
Истом
они
из
шуме
а
кисела
се
чорба
већ
пуши
на
столу
.
Поседаше
да
вечерају
.
Сунце
је
већ
пало
за
планину
,
вечер
се
тихо
спушта
а
на
ведроме
небу
помаља
се
вечерњача
.
Вечерас
ће
бити
лепа
месечина
па
то
се
нико
и
не
жури
.
У
селу
се
већ
пале
свеће
по
кућама
а
друштво
истом
што
је
попило
тек
прву
здравицу
.
Господин
попа
је
наздравио
омладини
,
јер
на
млађима
свет
остаје
.
Рајко
се
кратко
али
језгровито
захваљује
у
име
своје
и
Миланово
и
свију
својих
другова
;
диже
чашу
у
здравље
домаћинове
чистите
куће
која
га
је
примила
као
свога
сина
.
Рачуна
ово
вече
у
најлепше
часове
свога
живота
.
Истом
што
су
се
изређале
здравице
,
ал
’
нестаде
Милана
и
Рајка
из
друштва
.
Отишли
су
бајаги
доле
у
поток
на
извор
.
На
планини
се
руђаше
једно
место
као
да
је
небо
све
крваво
—
месец
се
помаљаше
.
У
који
мах
да
искочи
над
планину
,
зачу
се
од
извора
тиха
свирка
.
Беше
баш
као
да
ко
махну
гудалом
преко
жица
.
Цело
друштво
прену
и
даде
ухо
на
ону
страну
.
За
мало
,
па
се
извише
други
јаснији
гласи
,
баш
као
оно
гласак
славуја
кад
прене
из
првога
сна
.
И
сад
се
осу
читав
рој
од
гласова
—
све
један
другога
вија
.
Један
вришти
,
други
прижељкује
,
трећи
кличе
—
као
да
је
јато
шумских
певача
удесило
своју
умилну
песму
.
То
беху
гласови
виолине
у
рукама
вештога
свирача
.
После
краткога
увода
,
поче
да
се
извија
лепо
и
јасно
мелодија
народне
песме
:
„
Сунце
јарко
—
не
сијаш
једнако
“
—
али
некуд
тако
извијена
,
испреплетана
и
извезена
неким
чудни
,
дивним
гласовима
,
које
још
нико
никад
није
чуо
.
Љубица
ослушкиваше
недоумице
те
чаробне
гласе
.
У
грудима
јој
се
буђаше
неки
нови
,
чудни
свет
.
Беше
јој
као
да
јој
душа
њезина
узлеће
на
крилима
од
тих
меких
и
тужних
звукова
,
па
се
опија
час
нежном
тугом
,
час
опет
неком
рајском
слашћу
.
У
срцу
њезином
запојаше
исти
звуци
,
нечујно
се
разлеваше
иста
песма
по
њезиним
грудима
.
—
Од
милине
јој
чисто
задрхташе
усне
,
не
да
запоје
ту
дивну
песму
,
но
више
да
се
помоле
Богу
„
на
сред
села
код
крста
зелена
.
“
А
за
кога
?
За
онога
,
који
је
очарао
душу
њезину
том
песмом
,
за
онога
,
који
је
дивним
звуцима
уздигао
је
са
земље
,
па
је
узнео
на
небо
,
Богу
пред
престоље
.
У
тај
мах
умукну
свирач
и
пун
месец
обасја
—
Рајка
,
који
је
с
гудалом
у
руци
био
чисто
искочио
из
џбуна
,
застао
па
је
нетренимице
