дакле,
реши
да
оде
ујаку
у
Крагујевац
.
И
мајка
,
видећи
како
се
он
вешто
припрема
,
малакше
у
своме
очајању
.
Постала
је
ћутљива
,
често
зловољна
,
каткад
болесна
.
У
сразмери
,
у
којој
је
син
јој
венуо
у
некој
њојзи
тајанственој
чежњи
,
у
тој
мери
је
клонула
и
она
.
Сад
је
већ
мајка
почела
да
примећује
ово
нерасположење
кћери
и
унука
јој
,
и
често
би
,
сунчајући
се
пред
кућом
,
пажљиво
пратила
погледом
своју
кћер
,
која
око
куће
пословаше
.
Старица
би
тада
уздисала
и
препоручивала
јој
је
да
чува
своје
здравље
,
„
јер
је
и
оно
дете
нешто
слабачко
“
,
треба
да
га
пази
,
њено
је
.
Павле
је
међутим
отпутовао
у
Крагујевац
ујаку
.
Али
на
његово
велико
изненађење
,
ујак
му
овај
пут
одрече
помоћ
.
То
је
био
тип
паланачког
трговца
старога
кова
:
у
плавом
турском
оделу
са
широким
фесом
,
дебелим
спуштеним
брковима
и
густим
седим
обрвама
,
испод
којих
јасно
светлише
живе
плаве
очи
одајући
бистрину
ума
и
енергију
.
Био
је
варошанин
који
се
обогатио
својим
занатом
,
сапунџијским
,
а
неуморним
трудом
и
многогодишњом
штедњом
,
те
је
сад
,
седећи
на
миндерлуку
и
пушећи
из
чибука
,
одмарао
старе
кости
.
Он
је
темељ
своме
благостању
положио
оном
помоћи
,
што
му
је
у
младости
доста
замашно
пружао
Павлов
отац
а
његов
зет
,
као
старешина
богате
задруге
.
То
никад
није
порицао
,
и
често
је
и
стварним
доброчинствима
одуживао
,
али
то
никад
није
достигло
висину
оне
потпоре
,
што
су
му
Павлови
родитељи
некада
давали
.
Зато
је
младића
јако
изненадило
чисто
сурово
држање
ујкино
.
—
Кад
умрем
,
—
рекао
је
овај
.
—
све
ће
бити
ваше
;
сад
више
не
дам
ништа
.
—
Ама
зашто
,
ујко
?
На
то
чича
погледа
у
своју
жену
,
која
је
оборила
очи
седећи
на
кревету
поред
миндерлука
.
—
Зашто
,
синко
,
питаш
.
—
ту
је
чича
био
у
очевидној
забуни
,
а
и
домаћица
му
изгледаше
да
му
не
уме
помоћи
.
—
Зашто
?
Зашто
?
Зато
што
сам
доста
давао
.
Павле
га
погледа
тако
чудно
,
да
се
старац
застиде
.
—
На
добро
,
да
ти
кажем
зашто
.
Зато
што
је
твоја
нана
моја
сестра
.
—
Како
то
?
—
Тако
.
И
старац
погледа
задовољно
у
своју
домаћицу
,
као
да
је
погодио
згодан
одговор
.
Више
није
могао
од
њега
да
извуче
Павле
.
На
свако
доцније
питање
понављао
би
,
да
је
Павлова
мајка
његова
сестра
.
Уосталом
био
је
врло
пријатан
и
богато
је
угостио
Павла
.
Шта
више
хтео
је
да
га
задржи
у
Крагујевцу
,
док
не
нађе
згодну
службу
,
што
би
трајало
неколико
месеци
;
али
кад
год
би
Павле
споменуо
да
би
хтео
да
продужи
науке
,
постао
је
плах
и
одлучно
одбијао
све
разлоге
сестрићеве
,
у
чему
га
је
,
за
дивно
чудо
,
живо
потпомагала
и
његова
жена
иначе
по
нарави
мирна
и
равнодушна
.
Напослетку
и
Павле
увиде
,
да
нити
има
умна
разлога
да
даље
наваљује
на
одлазак
,
нити
смисла
његовим
неодређеним
сањаријама
,
-
које
иначе
још
ни
пред
самим
собом
не
хтеде
признати
,
већ
се
реши
да
остане
ту
,
у
чему
му
ујак
свакојако
иђаше
на
руку
.
Крагујевац
тада
не
беше
више
престоно
место
владаочево
.
Књаз
се
у
последње
доба
више
бавио
у
Пожаревцу
или
Београду
.
Али
како
имађаше
навику
да
често
путује
по
Земљи
,
свраћао
се
више
пута
и
у
ово
место
и
после
својега
одласка
одавде
.
Мали
дворац
,
под
именом
„
Шарени
конак
“
,
—
у
ствари
и
по
распореду
и
по
облику
летњиковац
,
на
обали
Лепенице
,
—
био
је
увек
приуготовљен
за
дочек
господарев
или
његових
синова
,
који
су
се
ту
родили
.
Но
и
ако
Крагујевац
не
беше
више
престоница
владаочева
,
он
је
то
био
стварно
у
друштвеном
и
политичком
погледу
.
Иностранство
га
је
још
једнако
сматрало
средиштем
кнежевине
,
а
о
Београду
и
Пожаревцу
имало
је
само
ништо
мало
магловитога
сећања
из
историје
.
Страна
дипломатска
заступства
још
дуго
осташе
у
овоме
граду
,
пошто
се
двор
одавде
и
одселио
.
(
У
Београд
се
преместио
најпре
руски
консулат
.
)
Тако
исто
још
остадоше
овде
главни
заводи
земаљски
.
И
ако
је
,
дакле
,
град
полагано
почео
губити
вид
политичког
средишта
,
ипак
је
у
ствари
још
био
то
;
интелигенција
,
трговина
и
занат
,
обрт
и
кретање
народно
још
су
се
туда
стицали
,
још
су
туда
пролазили
;
друштвене
и
,
већином
,
патријотске
идеје
одавде
су
се
кретале
у
борбу
,
и
само
се
она
могла
надати
успеху
,
која
је
овде
била
истакнута
.
Није
,
дакле
,
чудо
што
се
и
ујак
Павлов
највише
надао
да
ће
овде
најпре
и
најзгодније
моћи
„
сместити
“
свога
сестрића
.
Нарочито
откако
се
очекивао
долазак
млађега
сина
Књажева
,
који
је
такође
носио
титулу
Књаз
,
јер
је
једном
већ
владао
.
Конак
су
већ
спремали
за
његов
долазак
.
Овај
конак
био
је
,
а
и
сада
још
стоји
обновљен
у
сличном
облику
,
на
крају
малога
луга
,
првог
„
парка
“
тада
у
Србији
,
на
обали
Лепенице
усред
града
.
Преко
реке
водио
је
ту
узан
мостић
за
пешаке
.
С
десна
била
је
мала
црква
са
високом
засебном
звонаром
од
греда
,
а
наоколо
пространо
гробље
заграђено
филаретама
;
овамо
напред
била
је
реалка
премештена
из
Чачка
;
даље
болница
,
и
неколико
господских
кућа
крај
пута
што
вођаше
у
пивару
,
једином
недељном
забавишту
отменијих
грађана
.
Десно
од
мостића
ишло
се
у
чаршију
,
а
лево
поред
дворца
у
Палилулско
предграђе
.
Туда
се
често
шетао
Павле
.
Дознао
је
некако
да
су
оне
странкиње
,
по
препоруци
из
Пожаревца
,
одселе
биле
у
дворцу
.
Није
нужно
напоменути
,
да
га
је
ово
сазнање
наново
узбудило
.
Сутра
дан
је
већ
двапут
пролазио
туда
,
а
доцније
још
чешће
.
Једном
се
чак
упусти
у
разговор
пред
дворцем
са
неким
старим
човеком
,
пола
војником
пола
грађанином
,
који
је
ту
вршио
неку
надзорничку
службу
.
Код
овога
се
распитао
о
појединостима
,
те
га
једном
замоли
да
га
одведе
горе
у
конак
.
Овај
му
учини
љубав
.
—
Унутрашњост
малог
дворца
била
је
по
обичном
распореду
турских
господских
кућа
.
Доле
повећи
трем
,
у
сваком
углу
по
једна
соба
;
горе
то
исто
с
изласком
на
чардак
.
Ту
је
Павле
подуже
остао
.
Од
тога
човека
сазнаде
Павле
да
су
странкиње
ту
вечерале
по
наваљивању
оне
најмлађе
,
која
рече
да
јој
се
овај
начин
распореда
куће
јако
допада
,
нарочито
што
има
чардак
.
Павле
се
сећао
да
су
и
у
Баточини
вечерали
на
сличном
доксату
...
Овај
је
чардак
био
налик
у
Швајцарском
стилу
са
изрецканим
шареним
даскама
,
а
тако
исто
беху
уоквирени
и
прозори
.
—
Кућа
је
била
,
као
и
околина
,
мирна
.
Из
оближње
основне
школе
пуштала
се
деца
кући
;
кад
се
разиђоше
и
умукну
њихов
жагор
,
наново
наста
тишина
.
И
двориште
је
било
празно
.
С
лева
штале
беху
празне
;
спроћу
велики
зид
неке
подугачке
куће
,
пред
којом
је
била
празна
клупа
;
даље
дрвеће
и
река
.
Овде
је
било
свуда
мртвило
.
И
овде
,
и
у
граду
и
у
Србији
,
мртвило
—
без
ње
.
Павле
се
с
уздахом
опрости
с
човеком
.
Кад
је
био
на
улици
,
помисли
,
е
је
ово
расположење
опасно
по
њега
.
Реши
се
да
раскине
с
тим
успоменама
,
које
су
претиле
да
коче
његов
напредак
.
Још
је
имао
писмо
код
себе
,
то
ваља
предати
Аустријском
заступнику
,
који
је
још
ту
седео
.
Упути
се
онамо
;
али
док
је
до
куће
стигао
,
сети
се
да
му
то
ништа
не
би
помогло
.
Успомене
се
не
би
могао
ослободити
,
док
је
код
њега
онај
мали
златан
крст
,
што
га
под
кошуљом
ношаше
о
врату
.
Како
је
било
,
и
он
сам
не
зна
,
тек
се
вратио
ујкиној
кући
несвршена
посла
.
Како
су
дани
пролазили
,
он
све
већма
увиђаше
,
да
му
у
Крагујевцу
нема
останка
.
Саопшти
,
дакле
,
ујку
и
ујни
да
ће
да
се
врати
кући
.
Ови
се
живо
противљаху
,
али
он
оста
непоколебљив
.
Крену
се
,
дакле
,
натраг
,
кући
.
Удешавао
је
да
стигне
после
подне
,
кад
су
мужеви
одсутни
,
а
женске
се
разилазиле
по
сусеству
,
јер
се
надао
да
ће
мајку
затећи
саму
.
Тако
и
би
.
Мајка
је
квасила
убрус
пред
кућом
,
а
у
соби
лежала
је
мајка
сама
болна
у
постељи
.
Павле
се
заустави
на
прагу
собе
и
погледа
унутра
немило
изненађено
.
—
Шта
ти
је
,
нано
?
—
Нешто
сам
болна
.
Приђи-дер
.
Павле
приђе
и
пољуби
је
у
руку
.
—
Шта
ти
рече
ујка
?
—
Ништа
.
—
Даде
л
’
ти
што
?
—
Јок
.
Мајка
се
очигледно
обрадова
и
налакти
се
.
—
Ваљда
ти
рече
што
?
—
Рече
ми
да
не
да
,
што
си
му
ти
сестра
.
Мајка
хтеде
да
прикрије
своју
радост
,
али
је
син
примети
и
тужно
се
осмехну
.
—
Ти
си
гладан
;
чекај
да
ти
спремим
штогод
.
—
Немој
,
остани
ту
;
мајка
ће
.
—
Не
,
не
;
минуло
ми
.
Хоћу
сама
.
Он
изиђе
,
а
она
устаде
и
хитро
,
као
да
није
била
мало
час
у
болесничкој
постељи
,
обуче
се
и
спреми
вечерицу
.
Павле
је
озбиљним
лицем
али
слатко
јео
,
а
она
га
је
гледала
,
подбочена
,
ведрим
али
и
посматралачким
оком
.
Кад
сврши
,
она
га
запита
:
—
Па
шта
ћеш
сад
?
—
Не
знам
.
Даље
није
питала
,
али
га
је
од
тога
дана
посматрала
још
опрезније
.
По
њему
се
видело
да
још
дубље
размишља
но
пре
.
Није
више
толико
много
одлазио
од
куће
,
али
је
тим
више
тражио
осаму
.
Често
би
,
лежећи
у
џбуњу
на
трави
,
испустио
своју
књижицу
и
погледао
горе
,
размишљајући
о
својој
судбини
и
о
своме
незгодном
положају
у
овом
стицању
осећаја
са
стварним
приликама
.
Од
своје
досадашње
лектире
,
Бернарден
де
Сен
Пјера
,
пређе
на
Ле
Сажа
и
доцније
на
Ларошфукола
,
али
наскоро
напусти
читање
,
па
оде
у
немирном
размишљању
проводити
часове
.
Како
се
јесен
приближавала
,
он
постаде
све
немирнији
и
све
узрујанији
.
То
је
било
у
времену
,
када
треба
да
полази
на
продудужење
наука
,
које
је
у
главноме
довршио
,
али
је
сада
налазио
за
јако
потребно
да
своје
знање
допуни
...
Па
се
дуго
решавао
.
До
душе
,
увиђао
је
,
да
му
онај
догађај
пред
механом
—
а
за
њега
беше
одиста
прави
догађај
,
и
то
судбоносан
—
ваља
да
заборави
,
ако
сам
себи
неће
да
изда
неку
врсту
сиротињског
уверења
.
Али
што
се
више
хватао
за
оваку
трезвену
одлуку
,
тим
више
му
је
она
одмицала
.
Па
ипак
је
морао
да
нађе
лека
својој
бољи
,
јер
није
могао
овако
без
пута
тумарати
по
чемерној
долини
мисаоној
,
у
којој
се
век
почео
заглибљивати
;
требао
је
да
нађе
једном
ослонца
својој
слабости
ма
у
чему
,
и
млада
му
га
душа
нађе
тамо
где
му
је
био
најближи
:
у
одлуци
смелој
али
бујној
му
машти
најприкладнијој
,
у
борби
за
идејалом
.
То
је
било
,
дакле
,
нека
врста
оног
лечења
,
по
коме
се
бољка
не
уклања
одмах
,
већ
се
доводи
до
кризе
.
На
то
га
је
упућивала
крв
што
му
је
у
дамарима
врила
;
мисао
што
му
је
у
глави
горела
;
здравље
што
је
одсјаивало
са
белог
му
чела
и
румених
образа
и
што
је
већ
неприметно
било
зачето
;
на
то
га
је
упућивала
и
младићска
снага
што
му
запињаше
мишиће
;
па
онда
положај
што
га
је
мислио
извојевати
у
друштву
;
и
прилично
познавање
оних
туђих
сјајних
прилика
,
одакле
је
ономадне
један
леп
зрачак
пао
и
у
ову
дољу
скривену
међу
питомим
бреговима
и
на
његово
примчиво
срце
што
је
досада
било
мирно
и
безазлено
:
све
то
утврђиваше
га
у
зачетој
намери
.
У
овом
расположењу
ступи
пред
матер
,
молећи
је
да
га
саслуша
.
Она
је
баш
била
у
млекару
изнутра
,
али
пред
отвореним
вратима
.
Ова
је
зграда
била
мало
удаљенија
од
куће
,
те
их
није
могао
нико
чути
.
Кад
је
он
споља
ослови
,
да
би
имао
нешто
да
јој
каже
,
она
подиже
бледо
сувоњаво
лице
њему
и
са
страхом
очекиваше
његове
речи
.
Шта
ћеш
ми
рећи
?
Он
при
овим
брзо
али
слабим
гласом
изговореним
речима
погледа
мало
боље
у
матер
,
и
тек
сад
виде
велику
разлику
,
коју
је
брига
починила
по
овим
иначе
поноситим
цртама
.
Јако
порумене
на
простодушно
питање
пуно
тешке
слутње
.
Овој
сељанци
он
је
био
дика
,
син
њен
најдаровитији
и
најмилији
мећу
својом
браћом
;
она
је
у
њ
полагала
сву
наду
и
највећи
понос
свој
,
и
он
сада
у
одсудном
тренутку
увиде
да
је
био
на
путу
,
да
изневери
ову
неизмерну
љубав
,
којој
равне
он
још
није
досад
могао
да
узбуди
ни
у
којој
другој
жени
.
Тронут
уђе
у
млекар
и
ухвати
мајку
за
руку
.
—
Нано
,
зашто
се
бринеш
толико
за
мене
?
Та
вратићу
се
ја
.
—
Ти
ћеш
да
идеш
?
—
Па
ја
;
ваља
.
—
Па
како
ћеш
,
кад
немаш
с
чим
?
—
Имаћу
,
нано
;
мало
што
ми
дају
благодејања
доста
ће
ли
бити
.
—
Јеси
ли
здрав
?
—
Јесам
,
ништ
ми
,
хвала
Богу
,
не
вали
.
—
Знадеш
ли
ти
то
тврдо
?
—
Знам
,
...
мислим
;
зашто
питаш
?
—
Јеси
ли
рекао
оцу
?
—
Рећи
ћу
.
—
Међер
ћеш
да
идеш
?
—
Морам
.
—
Мораш
?
—
Ту
застаде
,
уздахну
,
па
чврстим
гласом
настави
:
—
Добро
.
Кад
мислиш
?
—
Па
за
који
дан
;
време
је
.
Изиђоше
у
авлију
и
упутише
се
путањом
према
пољу
.
Ту
пред
прошћем
мајка
се
заплака
.
—
А
знаш
ли
ти
да
сам
ја
болна
,
да
те
више
нећу
видети
?
—
Хоћеш
,
нано
;
хоћеш
.
Она
се
чисто
трже
на
овај
одлучан
глас
,
у
коме
назираше
мање
од
оне
детињске
нежности
,
које
беше
раније
тако
обилно
у
њему
.
—
Колико
ћеш
да
седиш
тамо
?
—
Тако
једну
годину
.
—
Нећу
ја
то
доживети
.
И
одиста
,
кад
је
то
одговорила
,
изгледала
је
тако
трошна
као
њена
мајка
тамо
у
кући
.
Павлу
би
много
жао
,
те
ућута
.
Осећао
је
,
да
је
и
овај
пут
побеђен
.
Морао
је
ствар
оставити
за
другу
згоднију
прилику
.
Тако
се
ова
борба
,
коју
бисмо
могли
назвати
и
нежном
и
одсудном
,
водила
и
даље
између
мајке
и
сина
.
Павле
је
гледао
да
се
ма
како
приближи
својој
сврси
,
а
мајка
га
никако
није
пуштала
због
своје
болешљивости
.
И
одиста
је
од
дана
у
дан
венула
.
Можда
јој
је
понекад
бивало
и
лакше
,
али
је
она
то
увек
крила
пред
сином
,
и
кад
јој
се
једном
здравље
поправи
за
дуже
време
,
она
силом
леже
у
постељу
,
само
да
се
Павле
не
би
наново
прибрао
,
и
да
је
не
би
смео
оставити
.
Но
и
ово
невино
лукавство
почело
је
да
губи
своју
моћ
.
Павле
се
ипак
приближивао
остварењу
своје
намере
,
јер
је
инстинктом
срца
које
љуби
прозрео
мајкине
рачуне
,
те
се
опет
лати
да
јој
објави
одлазак
.
Али
тада
се
догоди
нешто
неочекивано
,
што
је
изгледало
као
последња
али
неотклоњива
сметња
Павловој
намери
.
У
рану
јесен
напрасно
умре
отац
.
Овај
удар
попрети
да
га
занавек
задржи
у
завичају
,
јер
је
,
као
по
старешинству
први
и
најпаметнији
члан
задруге
,
могао
најбоље
наставити
и
успоставити
прекинути
ред
породични
.
—
Мајка
је
и
овај
случај
употребила
за
свој
смер
.
Где
год
је
могла
то
да
учини
неприметно
,
гледала
је
да
замрси
прилике
и
да
Павлу
тиме
да
више
посла
.
Ако
је
она
,
као
удовица
породичне
главе
,
имала
ту
каква
удела
,
то
је
увек
одуговлачила
;
тако
кад
је
требало
ићи
власти
,
или
решити
о
старешини
задруге
или
друго
што
.
Но
и
ово
није
смела
подуже
да
удешава
,
јер
су
и
остали
могли
да
изгубе
стрпљење
.
Напослетку
Павле
удеси
све
домаће
послове
како
ваља
.
Кад
то
би
,
реши
се
да
оде
у
Крагујевац
и
да
код
ујака
још
једном
покуша
своју
срећу
.
Али
се
појави
још
једна
,
и
то
сад
већ
стална
сметња
.
Мајка
је
својим
ранијим
претварањем
наслутила
зло
:
почела
је
озбиљно
да
поболева
и
боловала
је
дуго
.
Већ
паде
и
први
снег
,
и
Павле
не
смеде
да
је
остави
.
Она
га
и
није
пуштала
.
Хватала
се
за
њега
грчевито
,
проричући
њему
пропаст
а
себи
смрт
,
ако
је
остави
.
Павле
је
већ
постајао
нестрпељив
,
али
је
увидео
,
да
би
био
прави
злочин
напустити
ову
жену
,
која
га
је
родила
а
која
је
свој
живот
везала
за
његову
присутност
.
—
Борба
је
сада
већ
постада
отвореном
,
и
сељанка
је
водила
очајнички
и
победоносно
.
И
до
последњег
тренутка
свог
одржала
је
победу
.
Али
и
тај
последњи
тренутак
дође
.
Неког
хладног
новембарског
дана
о
Задушницама
,
када
је
отишла
на
гробље
своме
човеку
,
назебе
озбиљно
,
и
врати
се
кући
са
неком
потајном
грозницом
.
Болест
је
није
дуго
мучила
;
као
што
је
заслужила
,
издахнула
је
усред
јуначке
борбе
и
блажено
,
на
мишицама
својега
љубимца
,
пошто
га
је
заветовала
,
да
се
више
неће
враћати
у
туђину
.
Он
се
заветова
,
и
она
умре
спокојно
.
ИВ
ПОЛАЗАК
Хајде
,
о
хајде
са
мном
,
мој
љупки
,
пролетњи
цвете
,
На
даљне
,
чаробне
путе
,
у
крило
чуднога
света
!
Војислав
Павла
је
,
дакле
,
само
смрт
могла
спасти
својих
смерова
главне
препреке
:
љубави
материне
.
Само
је
овим
грозним
и
највећим
губитком
могао
постићи
слободу
одлучивања
и
независност
осећаја
.
Као
да
је
судбина
баш
с
обзиром
на
ове
осећаје
хтела
да
га
лиши
оних
двају
створења
,
оца
и
мајке
,
којима
ти
осећаји
припадаху
у
највећој
мери
,
како
би
их
одсада
могао
усредсредити
само
на
једну
једину
тачку
.
Али
сада
,
када
му
је
црна
земља
отела
ту
драгу
препреку
,
-
сада
га
је
можда
још
чвршће
везивало
небо
,
чијим
се
именом
био
заветовао
крај
самртничке
постеље
мајкине
.
Сада
је
у
потпуној
мери
разумео
ову
истину
:
да
материнска
љубав
живи
и
после
гроба
и
да
она
и
после
смрти
бди
над
дететом
својим
.
Он
је
завет
учинио
пола
несвесно
од
бола
,
а
у
оном
тешком
и
свечаном
тренутку
,
под
утицајем
неограниченог
поштовања
према
овој
паћеници
,
коју
је
хтео
да
умири
у
последњем
часу
вечитога
растанка
,
да
јој
из
захвалности
поднесе
жртву
,
која
је
за
њега
била
највећа
али
баш
зато
матере
достојна
;
он
је
завет
учинио
још
и
од
забуне
што
га
је
њено
забринуто
око
прозрело
до
дна
,
па
још
и
од
стида
и
туге
што
је
њену
смрт
највећма
проузроковао
главом
он
.
Али
колико
мора
да
је
силна
та
материнска
љубав
,
кад
је
кадра
да
наметне
оволики
терет
на
душу
!
Оволики
терет
—
од
кога
се
он
никад
неће
моћи
отрести
!
Отрести
...
то
је
покушавао
и
несвесно
.
Јер
кад
се
осећао
свесним
ове
грешне
замисли
,
тада
је
већ
био
у
Крагујевцу
,
где
је
увелике
спремао
одлазак
у
иностранство
.
Павле
се
ужаснуо
,
кад
се
одједном
нашао
у
Крагујевцу
.
Грозио
се
овог
поступка
противног
своме
здравом
разуму
,
својега
правога
интереса
и
своје
заклетве
положене
у
онако
свечаноме
часу
,
а
лицу
које
је
за
њ
морало
бити
свето
.
Доцкан
је
:
он
је
већ
учинио
кривоклетство
;
а
оно
није
било
учињено
тек
сада
где
је
погазио
своју
реч
,
већ
још
онда
када
ју
је
дао
.
Сада
се
само
наставља
започети
грех
.
Он
је
у
осталом
све
то
предвиђао
.
Знао
је
да
,
ако
остане
у
овој
вароши
,
како
је
ујак
желео
,
његов
живот
не
би
био
ништа
друго
до
непрестано
и
све
дубље
пропадање
у
бездан
одакле
нема
повратка
,
и
у
душевно
растројство
за
којим
скоро
долази
и
телесно
.
Његово
пребиваше
овде
стварало
би
му
стотинама
прилика
,
да
се
сећа
онога
,
што
нема
,
а
што
није
ни
покушао
да
задобије
.
Зар
да
вечито
кука
као
жене
;
да
сања
као
деца
;
или
да
лута
као
слабоумни
,
а
без
наде
да
може
кога
наћи
,
ко
ће
га
разумети
у
овим
ситничарским
приликама
што
га
чекају
,
и
то
све
да
чини
поред
своје
снаге
које
је
свестан
!
А
он
је
још
бацио
поглед
и
у
будућност
.
Ту
је
видео
себе
,
како
немирна
и
незадовољна
духа
оставља
живот
;
видео
је
себе
утонула
у
множину
свакодневних
поситних
и
покрупних
дужности
;
—
и
то
се
видео
свуда
и
увек
без
одређеног
правца
а
лишеног
својега
највећега
задовољства
и
своје
највише
замисли
.
После
кривоклетства
му
је
престојала
једино
морална
смрт
,
па
још
са
свима
оним
набројаним
тешкоћама
:
али
кад
га
је
мајка
својом
безобзирном
љубављу
већ
отерала
у
ову
моралну
смрт
,
он
је
хтео
бар
покушати
да
себи
набави
оно
највеће
задовољство
,
што
му
је
поред
тога
још
преостајало
.
И
тако
су
његово
лутање
по
ливадама
и
бреговима
завичаја
;
његова
велика
повученост
после
жалосног
породичног
случаја
,
били
управо
једно
непрекидно
размишљање
о
томе
,
како
ће
да
се
докопа
стазе
,
коју
му
је
његова
превелика
жудња
одређивала
.
И
он
је
сад
већ
био
изишао
на
ту
стазу
,
и
,
идући
њом
чврстим
корацима
,
срце
му
је
ипак
дрхтало
.
Изишао
је
на
њу
,
али
камо
ће
га
одвести
?
Започео
је
,
али
како
ће
се
свршити
?
Био
је
у
годинама
бујне
младићске
снаге
,
где
се
пред
каквим
предузећем
не
процењује
дубоко
и
не
резонује
много
,
али
су
на
њ
ипак
сувише
напрасно
навалили
губитак
родитеља
,
неизвесност
будућности
и
онај
неодољиви
свирепи
осећај
,
коме
још
не
смеде
дати
права
имена
,
—
а
да
би
се
могао
отиснути
на
море
нових
непознатих
прилика
без
—
бар
и
кратке
али
ипак
велике
душевне
борбе
.
Пред
великим
предузећем
својим
он
се
ипак
не
смеде
одати
својој
тузи
за
изгубљеним
родитељима
;
уздржао
је
сузе
које
се
по
каткад
искрале
под
трепавицама
;
није
хтео
да
легне
кад
га
је
главобоља
мучила
,
већ
често
,
стиснув
руке
над
узрујаним
срцем
,
иђаше
право
напред
.
Ујак
га
је
дочекао
јако
тронут
због
смрти
сестре
му
,
која
му
,
до
душе
,
није
била
рођена
,
али
му
је
била
најближа
,
управо
једина
својта
.
Кад
се
сит
најадиковао
стаде
жестоко
пребацивати
што
га
нису
позвали
,
кад
је
на
самрти
била
.
Он
се
увек
надао
да
ће
пре
умрети
—
та
био
је
скоро
дваес
година
од
ње
старији
,
—
па
се
већ
унапред
радовао
колико
ће
благостања
донети
њиховој
кући
његова
и
његове
жене
смрт
.
Тиме
би
Павловим
родитељима
Бог
вратио
она
добра
која
су
му
чинили
,
кад
је
био
млад
и
зелен
а
у
невољи
.
Али
,
ето
,
поквари
се
све
;
нису
му
ни
о
зетовљевој
смрти
,
ни
о
њеној
бољи
ништа
јавили
,
да
би
својом
утехом
бар
олакшао
смрт
сиротици
или
да
би
се
побринуо
о
њену
здрављу
,
да
доведе
лекара
,
те
да
је
можда
спасе
.
Али
одмах
за
тим
увиде
да
је
у
својим
пребацивањима
отишао
далеко
,
те
пређе
на
другу
ствар
.
—
Божја
воља
!
—
рече
.
—
Нека
сте
ви
живиздрави
,
а
за
мене
и
за
Јулку
како
Бог
да
.
Сад
си
ми
ти
најближи
.
Ти
си
првенац
.
Њима
Бог
да
прости
.
Чим
је
овако
свршио
,
ујна
Јулка
се
подиже
и
изађе
,
да
спреми
вечеру
,
а
старац
позове
младића
да
седне
крај
њега
.
—
А
сад
,
да
знаш
:
ја
сам
ти
отац
,
и
теби
и
оној
деци
.
Ти
си
,
до
душе
,
већ
израстао
,
али
господска
чељад
подуље
треба
неге
,
него
ми
сиротиња
.
А
ти
си
одвојио
.
Ти
рече
да
ћеш
да
идеш
преко
.
Ти
знаш
да
се
је
твоја
мајка
увек
противила
,
кад
си
хтео
да
идеш
...
Ту
ујак
ућута
и
очекиваше
одговор
Павлов
.
Он
одговори
без
забуне
:
—
Покојна
нана
била
је
противна
зато
што
сам
био
дуго
ван
отаџбине
,
а
и
бојала
се
што
сам
овог
лета
нешто
мало
боловао
.
Ујак
сумњајући
махну
главом
:
—
Па
неће
бити
баш
мало
.
Јеси
ли
кашљао
?
Овде
сам
те
чуо
да
кашљуцаш
,
а
чуо
сам
да
си
се
код
куће
често
заценио
.
—
Ја
?
Код
куће
?
И
ви
сте
чули
?
То
није
истина
.
—
Да
нисам
чуо
?
—
Не
,
већ
да
је
то
било
.
Откуд
знате
?
Старац
устаде
и
извади
из
ормана
три
савијена
писма
.
—
Ево
ти
,
па
читај
.
Павле
са
све
већим
чуђењем
отвараше
писма
једно
по
једно
.
У
сваком
стојаше
потпис
:
„
Твоја
сестра
Љубица
“
.
То
су
била
писма
његове
мајке
.
Рукопис
био
је
кума-Милићев
.
—
Из
ових
писама
мо’ш
видети
да
ме
је
сирота
ваздан
преклињала
да
ти
не
дам
новаца
,
да
тамо
идеш
;
да
те
не
пустим
одавде
,
већ
да
ти
овде
нађем
службу
,
па
и
да
ти
говорим
и
срцу
.
Ту
стоји
још
да
си
био
много
болестан
,
и
да
ћеш
пропасти
и
са
здрављем
ако
те
пустим
преко
.
Ја
сам
је
морао
послушати
,
била
ми
је
сестра
.
Чинио
сам
што
сам
могао
,
а
њу
нисам
разумео
.
Видех
да
си
ослабео
јако
,
а
и
сад
си
блед
,
али
шта
ја
знам
твоје
послове
.
Павле
држаше
писма
дрхтећи
и
читаше
узбуђено
ове
хладне
преостатке
онолике
љубави
.
Затим
их
врати
ујаку
.
—
Не
,
нека
остану
код
тебе
,
добро
је
да
их
понекад
прочиташ
;
још
кад
идеш
у
Швапску
!
—
Хвала
вам
,
ујка
,
на
вашој
доброти
;
ја
ћу
вам
се
отуд
по
који
пут
јавити
.
—
Да
се
јавиш
,
него
...
А
кад
мислиш
?
—
Прекосутра
.
—
Лепо
.
Мало
си
се
пожурио
.
Колико
ћеш
да
седиш
?
—
Једну
годину
.
Само
једну
,
ујаче
.
—
Лепо
,
сине
.
И
сад
чуј
ме
.
Слушао
сам
од
твојих
даскала
(
старинско
турско
-
грчко
име
учитеља
)
да
си
био
ваљан
ђак
,
а
ја
знам
да
си
добар
дечко
увек
био
.
Имам
вере
да
ћеш
и
одсад
бити
поштен
.
Али
не
може
бити
да
је
твоја
мајка
узалуд
бринула
.
Ти
ми
се
сад
чиниш
слабачак
.
Добро
,
из
очију
ти
вири
,
да
ти
ја
то
узалуд
приповедам
.
Па
,
нека
буде
,
али
дуже
не
смеш
да
останеш
од
једне
године
.
Обећај
ми
.
Павле
уздрхта
при
овом
новом
искушењу
,
при
овом
захтеву
толико
сличном
ономе
што
му
је
мајка
била
поставила
.
Он
се
реши
да
буде
обазрив
и
одговори
:
—
Не
верујем
да
ће
ми
више
требати
од
једне
године
.
—
Ти
врдаш
;
реци
да
ћеш
се
после
једне
године
вратити
.
—
Добро
;
свакако
мислим
да
се
вратим
за
то
време
.
Старац
га
тек
после
неколико
тренутака
размишљања
разумеде
,
затим
му
рече
:
—
Нека
буде
тако
;
где
мислиш
да
идеш
?
Павле
полагано
и
пажљиво
одговори
:
—
У
Пешту
.
—
Имаш
ли
благодјејања
?
—
Мислим
да
ми
је
ове
године
још
неће
одрећи
Господар
.
—
Лепо
.
Знај
,
и
од
мене
имаћеш
колико
ти
треба
.
Павле
му
изненађено
,
али
ипак
нешто
жалосним
осмејком
хтеде
да
пољуби
руку
,
али
старац
му
не
даде
да
се
захвали
:
—
Сад
знаш
да
сам
ти
због
ових
писама
одрекао
летос
помоћ
.
Но
па
реци
колико
ти
треба
?
Павле
је
оклевао
.
Ујак
му
поможе
:
—
Знаш
шта
;
даћу
ти
одједном
онолико
колико
ти
треба
за
целу
годину
.
Биће
ти
доста
ваљда
,
ако
ти
дам
онолико
колико
ти
је
благодјејање
.
—
И
много
,
—
одговори
Павле
.
—
Много
неће
бити
.
Ти
сад
више
не
учиш
школе
;
хоћеш
мало
и
да
видиш
света
,
знам
.
Па
ако
ти
устреба
још
,
пиши
ми
.
Да
знаш
:
да
ми
пишеш
!
А
не
смеш
се
задуживати
.
Е
,
сад
ако
хоћеш
,
мо’ш
да
пољубиш
у
руку
,
јер
видим
да
ме
једнако
хваташ
.
Старац
се
слатко
насмејао
као
човек
који
је
у
власти
да
чини
добра
дела
,
а
уз
то
да
се
нашали
,
кад
му
се
учини
згодно
.
Тиме
је
и
разговор
био
свршен
.
За
ово
време
док
је
Павле
чинио
своје
завршне
припреме
,
ујак
га
је
обасипао
својим
практичним
саветима
,
који
су
могли
да
представљају
праву
драгоценост
за
каквог
ваљаног
сапунџијског
калфу
што
се
у
свет
спрема
;
али
Павле
је
и
овако
био
захвалан
на
њима
.
Поред
тога
морао
је
још
једном
обећати
ујаку
,
да
ће
редовно
писати
и
да
ће
неизоставно
јављати
ако
би
му
здравље
посрнуло
,
јер
му
је
старање
о
његову
здрављу
нарочито
препоручила
његова
покојна
сестра
.
Сутра
дан
је
Павле
удесио
све
,
а
прекосутра
пође
на
пут
.
В
У
КАВАНИ
„
КОД
ЗЛАТНОГ
РОГА
“
Радости
,
о
рајска
шћери
,
Красна
искро
Божија
,
Ево
нас
код
златни
двери
,
Где
светиња
твоја
сја
.
Твоји
чини
вежу
с
нова
,
Што
но
мода
раздвоји
;
Под
окриљем
твога
крова
,
Ми
смо
људи
браћа
сви
.
Шилер
—
Јов
.
Илић
На
углу
узане
,
високим
зградама
урешене
,
улице
у
Пешти
била
је
у
то
доба
мала
каваница
,
удешена
по
свој
прилици
за
госте
средњега
реда
или
средњих
новчаних
срестава
.
Улазак
је
на
две
три
степени
кроз
стаклена
врата
покривена
иза
медене
решетке
зеленкастим
завесама
са
ситним
цветићима
;
прозори
на
локалу
средње
величине
са
истим
завесама
и
истим
цветићима
;
над
вратима
с
обе
стране
обичног
натписа
на
домаћем
језику
стоји
још
натпис
српски
,
немачки
,
румунски
и
словачки
,
а
пред
натписом
утврђен
је
огроман
позлаћен
рог
;
са
средине
овог
рога
виси
фењер
са
окнима
млечне
боје
,
на
којима
пише
одовуд
„
Каффе
“
што
мора
да
је
немачки
,
а
одонуд
„
Цаффее
“
,
што
ће
бити
по
свој
прилици
француски
.
Унутрашњост
одаје
толико
је
исто
привлачна
као
и
ови
натписи
.
Кад
би
прошли
поред
каване
и
кад
би
се
у
истом
тренутку
отворила
врата
,
први
би
нам
поглед
пао
на
неку
врсту
престола
што
стоји
под
неким
високим
ступом
,
и
пао
би
обично
на
један
други
поглед
управљен
кроз
тренутно
отворена
врата
право
у
нас
;
управљач
тога
погледа
женског
пола
седео
би
у
том
престолу
са
врло
пријатно
слатко-нежно
насмејаним
лицем
а
плетући
вечито
своју
чарапу
.
Човек
иоле
добра
укуса
и
топла
срца
,
у
том
слатко-нежном
погледу
,
управљеном
кроз
тренутно
отшкринута
врата
право
,
могао
би
назрети
један
цео
свет
слатких
снова
и
вешто
сплетених
тајана
,
па
кад
би
осетио
чежњу
,
да
све
те
тајанствености
размрси
,
не
би
требао
да
учини
друго
до
да
уђе
у
ово
примамљиво
место
,
у
које
би
га
у
осталом
—
ако
,
на
пример
,
не
би
био
онако
идејалног
укуса
—
мамили
и
чаробни
мириси
пржене
каве
и
не
сасвим
рђавог
дувана
,
као
и
весео
разговор
безбрижне
момчадије
.
Улазећи
видећемо
пуно
једноножних
столова
од
лажног
белог
мрамора
поређаних
поред
зидова
,
на
којима
—
на
зидовима
и
на
столовима
—
видели
бисмо
трагове
неких
арабеска
,
да
их
нису
препокриле
разне
несташне
шаре
цртане
оловком
или
четкицом
у
акварелу
што
представљају
епизоде
из
живота
познатијих
чланова
каванског
друштва
.
Поред
тих
сличица
има
ту
исписаних
објашњавања
што
се
тичу
слика
,
или
стихова
,
па
и
изрека
појединих
специја
(
другова
)
,
које
је
ваљало
овековечити
,
како
би
их
млађи
нараштаји
имали
пред
очима
,
гледајући
у
њих
са
пуно
признања
према
овим
старијим
преходницима
својим
,
а
прегаоцима
за
одржавање
добре
воље
и
за
прогнање
туробности
у
човечанству
.
На
овим
зидовима
висиле
су
и
по
које
шарене
слике
у
отрцаним
оквирима
,
представљајући
какву
уображену
врло
нежну
Емилију
са
белим
голубовима
,
или
побожну
Геновеву
са
изврнутим
очима
и
расплетеном
косом
,
или
ватрену
Мариту
са
жутим
цвећем
у
црним
увојцима
,
или
чаробну
Зулејку
са
невероватно
јако
развијеним
недрима
;
и
све
су
те
слике
некада
морале
изгледати
дражесне
,
да
им
нису
доцније
неки
варвари
свема
нацртале
бркове
и
Шпањолску
браду
.
Кад
би
се
којим
чудом
утишала
граја
,
чуло
би
се
болешљиво
кркљање
сата
на
зиду
,
који
похвале
достојном
сталношћу
увек
унапред
показује
за
један
или
два
сата
,
како
би
ваљада
опомињао
младеж
да
што
пре
оде
на
рад
или
одмор
.
Као
свуда
по
већим
градовима
,
где
има
иоле
мало
заједнице
међу
омладином
појединих
народности
,
тако
су
и
у
овом
граду
одраслији
ученици
по
разним
групама
имали
свој
оделити
живот
,
у
који
се
,
онда
као
и
данас
,
тешко
могло
завирити
са
стране
,
не
зато
што
би
био
скривен
,
већ
због
својих
нарочитих
особина
,
који
је
туђину
увек
нејасан
и
зато
неприступачан
.
У
оно
време
у
поменуту
каваницу
скупљала
се
омладина
српска
.
Нарочито
је
за
време
доручка
или
одмах
по
ручку
оживело
ово
,
преко
дан
мирно
,
место
.
Али
најзгодније
време
састанку
беше
пред
вече
,
кад
другови
посвршују
своје
школске
часове
или
кондиције
.
Тада
ту
ври
од
живог
разговора
,
шале
,
задиркивања
,
споразумевања
или
неспоразумевања
.
У
то
би
доба
она
женска
прилика
на
престолу
била
у
свом
елементу
;
тада
се
она
налази
у
најбољем
расположењу
и
у
најгушћем
диму
;
лице
би
јој
тад
дошло
свежије
,
коса
сјајнија
,
а
усне
руменије
,
по
свој
прилици
од
радости
што
је
радња
у
цвету
;
па
би
се
и
она
расцветала
у
пуном
сјају
своме
и
остављала
би
чак
и
своју
неодвојну
чарапу
,
да
би
се
одала
пикантном
измењивању
мисли
са
оном
младом
господом
,
што
се
око
ње
искупи
и
на
које
је
она
потрошила
небројено
нежних
осмејака
и
милостивих
погледа
,
уверена
да
ови
не
могаху
одолети
дражима
што
из
ње
овако
пред
вече
бујају
,
те
јој
се
приближују
,
без
обзира
,
да
ли
ће
на
оволиком
сјају
опрљити
криоца
своје
небрежљиве
маште
.
Ако
овоме
додамо
још
непрестано
отварање
и
затварање
врата
,
гуркање
столица
,
звекетање
судова
,
трчкарање
момака
,
узвике
порука
и
отпорука
;
онда
ћемо
имати
од
прилике
свакодневну
слику
ове
ђачке
каване
.
По
себи
се
разуме
,
да
се
овај
свакодневни
ток
често
прекидао
случајевима
оделите
природе
,
или
епизодама
занимљивим
за
гледаоце
а
трагикомичним
за
суделоваче
—
жртве
каквог
лукаво
измишљеног
плана
или
брижљиво
у
тајности
припремљене
шале
.
Жртву
такове
шале
дочекивали
би
весели
усклици
или
подругљиви
поздрави
,
чим
би
се
појавио
на
вратима
.
Ту
су
вам
при
столовима
и
специјалитети
ђачки
.
Ту
вам
је
Шљица
са
вечито
задигнутим
панталонама
,
вечито
каљав
.
Ту
је
Чика
,
што
четрнаест
година
учи
медицину
и
за
кога
пронеше
глас
да
је
сахранио
неколико
тетака
,
које
су
га
издржавале
,
а
једна
га
у
завештању
остављала
другој
.
Ту
је
нарочито
при
почетку
године
„
балек
“
(
дошљак
,
почетник
)
,
кога
треба
поучавати
и
кога
обично
скупо
стаје
та
поука
,
док
се
не
извешти
.
Ту
је
Никола
Николајевић
Никшић
,
алиас
Ник
-Ник
,
пун
достојанства
са
великим
брковима
,
који
је
заређао
,
те
све
факултете
(
изузев
теолошки
)
свршава
,
—
на
шта
,
само
он
зна
.
Ту
вам
је
од
уметника
„
Шлекермаул
“
,
који
је
своју
лепу
главу
унаказио
дугачком
косом
и
разбарушеном
брадом
,
јер
је
присталица
начела
,
да
не
треба
дирати
у
оно
чиме
нас
је
природа
обдарила
.
Ту
је
и
онај
,
иначе
озбиљан
дечко
,
који
се
решио
да
сврши
науке
грошевима
својих
другова
(
од
сваког
добија
грош
,
сексер
,
дневно
)
,
али
кога
напослетку
нестаје
,
где
и
зашто
,
то
остаје
вечита
тајна
.
Поред
оваких
појава
међутим
општи
живот
тадањих
ученика
одликовао
се
извесним
полетом
проузрокованим
оном
грозничавошћу
,
којом
су
се
политичке
прилике
у
земљи
почеле
развијати
.
Нема
сумње
да
је
у
крилу
ове
омладине
никло
мноштво
замисли
,
и
да
су
се
у
њему
усавршавали
они
људи
,
којима
доцније
Српство
толико
имађаше
да
захвали
.
После
десетогодишње
чамотиње
почеле
су
нове
струје
да
струје
,
и
нацијонални
рад
био
је
пун
ватре
,
пун
озбиљних
тежња
.
У
такни
се
јавним
приликама
тада
обре
Павле
у
Пешти
.
Приспев
учинио
је
онако
како
су
радили
и
остали
му
другови
:
придружио
се
заједници
своје
народности
;
од
ње
је
тражио
и
добивао
упуства
,
која
су
почетнику
у
оваким
приликама
потребни
.
Слатке
засновице
младости
,
снаго
ненадмашна
!
Са
колико
се
хитрине
овај
младић
бацио
у
овај
њему
нови
свет
,
могло
би
се
помислити
,
е
ће
се
одати
једино
својој
главној
наклоности
и
да
ће
му
она
исцрпсти
сву
душевну
снагу
.
Међутим
баш
га
је
она
упућивала
на
напрегнут
рад
,
ако
их
је
мислио
остварити
једном
.
Не
напуштајући
свој
смер
,
он
се
са
највећом
озбиљношћу
дао
на
своје
студије
,
па
је
поред
тога
и
на
олтар
друштвенога
живота
донашао
своју
жртву
:
и
посматрао
је
и
изучавао
прилике
око
себе
.
А
још
је
имао
времене
и
да
веже
пријатељских
веза
.
Упознао
се
са
човеком
,
чије
је
познанство
било
доцније
од
велика
утицаја
на
његов
начин
мишљења
.
То
беше
један
од
оних
типова
,
каквих
налазимо
у
круту
или
у
близини
омладине
,
у
ђачким
каванама
и
ђачким
становима
:
по
университетским
ходницима
,
а
често
и
на
предавањима
.
То
су
већином
матори
ђаци
,
или
пропале
егзистенције
,
или
особе
са
сентименталном
подлогом
,
који
се
ни
у
зрелијим
годинама
не
могу
да
одвоје
од
обичаја
своје
прошлости
,
те
у
дружби
са
младим
људима
понављају
или
продужују
своју
младост
.
Они
често
могу
да
буду
опасни
али
понекад
и
корисни
по
младиће
,
који
би
се
са
њима
дружили
,
јер
својим
упропашћеним
животом
представљају
опомену
онима
,
који
су
склони
да
раде
онако
као
што
су
они
радили
.
Они
су
због
сиромаштва
својег
напустили
некадашњи
залудан
живот
и
сада
служе
као
пострек
млађима
за
рад
и
за
озбиљније
схватање
живота
.
Ако
су
из
оног
на
последњем
месту
споменутог
реда
,
онда
дружење
са
њима
може
донети
добрих
плодова
,
где
је
памет
и
срце
на
свом
месту
.
Павле
је
то
знао
,
па
се
ипак
увек
чувао
тих
познанстава
,
која
се
врло
вешто
намећу
,
а
увек
тако
да
изгледа
као
да
смо
их
ми
тражили
.
Међу
њима
има
свакојаких
,
и
таквих
,
који
нису
никакве
школе
учили
,
али
се
врзмају
око
омладине
,
да
ту
што
ћаре
.
Павле
је
у
овом
случају
учинио
изузетак
,
а
доцније
се
доказало
,
да
је
његово
ново
познанство
одиста
изузетак
.
То
је
био
човек
средњих
година
још
доста
младолик
али
скоро
ћелав
.
Имао
је
очи
са
сетним
и
нежним
погледом
;
врло
лепо
,
развијено
,
високо
чело
и
црномањасто
лице
;
изгледао
је
сувоњав
и
болешљив
,
био
је
скромно
али
увек
чисто
одевен
.
Уредно
је
долазио
у
шест
сати
кад
је
кавана
била
најпунија
,
заузимао
би
своје
место
,
које
би
му
се
одмах
радо
уступило
,
јер
је
био
свима
симпатичан
;
а
одлазио
би
из
каване
тачно
у
осам
сати
.
Поручивао
је
малу
белу
каву
с
једним
лепчићем
,
плаћао
је
увек
уредно
свој
сексер
,
и
давао
је
и
реднику
(
келнеру
)
уредно
напитак
од
два
новчића
.
Никад
никога
није
ословио
,
није
тражио
дружбу
,
али
је
радо
слушао
шаљиве
разговоре
младића
и
,
ако
би
га
ко
замолио
за
његово
познанство
,
био
је
врло
учтив
,
разговоран
,
али
и
повучен
.
Озбиљно
сетно
му
лице
није
било
намештено
,
већ
изгледаше
да
му
је
било
прирођено
,
и
то
му
је
као
и
његова
уредност
осигурало
поштовање
редовних
гостију
и
каванског
особља
,
ма
да
чак
и
ови
други
нису
ништа
о
њему
знали
изближе
до
да
је
Србин
.
Ми
знамо
у
каквом
је
расположењу
Павле
долазио
у
овај
град
.
Склоњен
самоћи
а
мало
разговоран
бацио
је
око
на
осамљеног
госта
,
који
би
седео
у
десном
кутку
осмејкујући
се
на
ђачке
досетке
.
Пошто
га
је
Павле
неколико
вечери
виђао
,
приближи
се
једанпут
његову
столу
,
поклони
се
пред
њим
и
простодушно
га
замоли
за
дозволу
да
седне
до
њега
,
ако
му
не
би
био
на
досади
.
Туђин
устаде
и
учтиво
се
захвали
на
његовој
пажњи
казујући
му
име
своје
.
—
Ја
сам
Стеван
Нинчић
,
коректор
...
Изволите
.
Седоше
—
По
њихову
разговору
Павле
је
видео
,
да
је
потпуно
образован
човек
лепог
држања
и
отменог
мишљења
.
Био
је
некада
университетлија
,
а
сада
је
коректор
код
једних
новина
са
малом
платом
,
која
му
је
међутим
довољна
.
Једина
је
незгода
што
је
мора
зарађивати
ноћним
радом
на
који
одлази
у
осам
сати
и
то
право
одавде
,
пошто
не
вечерава
.
Павле
се
већ
унапред
известио
да
ово
није
ни
мало
опасна
егзистенција
и
да
се
,
шта
више
,
за
оних
више
од
десетину
година
,
откако
у
ову
кавану
долази
и
држи
са
ђацима
,
неколико
пута
показао
као
прави
Ментор
неискусним
новајлијама
.
—
Ви
сте
,
господине
Ђурићу
,
много
,
и
сувише
озбиљни
према
вашим
годинама
.
Ја
сам
то
опазио
и
мислио
сам
да
ћемо
се
кад
тад
упознати
.
Није
ми
првина
да
ми
се
приближују
млади
људи
,
што
их
судбина
искушава
.
Молим
,
немојте
ово
сматрати
за
увреду
.
Мислим
,
ви
ћете
лако
увидети
,
да
ја
са
мојом
малом
дијурном
,
прошлошћу
и
садашњошћу
,
не
могу
да
будем
друг
будућим
великашима
,
министрима
,
а
можда
још
и
нешто
више
.
Јер
,
ко
зна
,
шта
се
на
вашем
Балкану
све
може
да
деси
.
Ту
се
осмехну
и
,
гладећи
бркове
,
причека
,
док
се
Павле
исмеје
.
Овај
га
запита
:
—
Чудо
,
те
сте
заволели
ову
кавану
.
—
То
је
природно
,
јер
сам
Србин
.
И
ако
се
не
дружим
ни
с
ким
,
ја
ћу
ићи
увек
где
и
ови
ђаци
иду
,
да
ту
седим
и
ћутим
.
То
ми
је
обичај
,
чије
изворе
ни
сам
не
истражујем
,
јер
ме
се
то
не
тиче
.
Ја
тако
волим
и
тако
и
чиним
пошто
могу
,
а
то
је
и
једина
раскош
,
на
коју
сам
навикао
.
Ви
сте
,
по
свој
прилици
,
већ
уочили
нашу
врсту
ђачких
пришипетља
,
који
смо
као
неки
додатак
свакој
већој
университетској
омладини
.
То
су
,
мање
више
,
пропалице
са
свакојаком
прошлошћу
,
који
су
омрзли
онај
живот
тамо
напољу
са
својом
вечитом
гнусном
и
отровном
борбом
,
у
којој
су
се
покварили
и
пропали
,
а
омилео
им
овај
ту
са
својим
младићски
несташним
безбрижним
комешањем
,
у
коме
они
пролазе
и
пребивају
као
нека
врста
испосника
повучених
у
се
и
у
овај
засебан
свет
.
Међу
нами
има
и
опасних
:
ено
,
на
пример
,
онај
старац
са
ћелавом
главом
и
дугачком
брадом
,
од
њега
се
ваља
чувати
.
Павле
погледа
онамо
и
виде
старца
,
кога
је
,
како
му
се
чињаше
,
једном
већ
видео
овде
,
и
који
,
стојећи
у
другој
половини
каване
у
разговору
са
неким
младим
људима
,
чешће
погледаше
на
ову
страну
.
—
Али
о
њему
други
пут
.
Господин
коректор
сркну
од
своје
каве
,
затим
настави
:
—
Родом
сам
из
Баната
са
источног
дела
,
тамо
где
се
говори
више
румунски
.
Био
сам
међутим
и
у
Горњој
Угарској
у
своме
детињству
,
где
сам
научио
словачки
и
мало
руски
.
Често
се
дешава
,
као
што
знате
већ
и
са
Париског
свеучилишта
,
...
чуо
сам
да
сте
и
тамо
били
,
...
да
младеж
једног
од
наше
багре
неће
да
трпи
међу
собом
,
те
га
одагна
од
себе
.
То
би
за
мене
било
врло
тешко
,
нарочито
кад
бих
се
морао
одвојити
од
мојих
Срба
,
али
у
том
случају
ја
бих
се
без
околишења
придружио
другој
омладини
,
рецимо
румунској
,
или
другој
којој
,
пошто
им
знам
језике
;
тамо
би
ме
радо
примили
,
нарочито
кад
бих
хтео
чинити
услугу
уходе
или
кад
бих
се
представљао
као
жртва
својега
опозицијонога
држања
.
Ја
то
,
до
душе
,
не
бих
чинио
и
био
бих
врло
несрећан
,
кад
бих
у
такав
положај
долазио
,
јер
сам
прирастао
овима
.
—
То
никад
неће
бити
.
—
Хвала
вам
на
утеси
.
Али
да
се
вратим
на
ствар
.
Ви
ћете
ме
запитати
за
моју
прошлост
,
кад
се
будемо
боље
упознали
,
но
ја
налазим
за
пробитачније
да
вас
о
томе
обавестим
одмах
.
Она
ја
врло
проста
.
Ја
сам
из
богате
спахијске
куће
,
уз
то
јединац
.
Дошао
сам
амо
на
школовање
и
упустим
се
у
интимност
са
извесном
врло
високом
дамом
,
коју
ми
наравно
не
дадоше
за
жену
.
Ја
се
доцније
,
као
што
се
каже
,
покварим
,
оћелавим
;
једна
ми
глумица
поможе
да
проћердам
сву
огромну
очевину
.
Сад
сам
коректор
са
тридесет
и
пет
форината
плате
и
пет
до
десет
форината
споредне
зараде
месечно
.
Од
петнаест
година
амо
живим
у
овоме
граду
,
као
што
сте
ваљда
чули
,
доста
уредно
,
а
више
од
десет
година
сам
„
штамгаст
“
(
редовни
посетилац
)
ове
каванице
.
Таман
он
то
изговори
,
а
оно
им
се
онај
старац
,
о
коме
мало
час
говораху
,
приближи
са
једним
увијеним
табаком
хартије
.
Кад
им
приђе
,
скиде
шешир
и
ослови
Павла
врло
гласно
:
—
А
,
а
,
ту
сте
.
Добар
вече
,
господине
Ђурићу
.
Вас
тражим
.
Говорио
је
српски
,
туђим
нагласком
,
но
се
никако
не
би
могло
ухватити
којим
.
Павле
га
погледа
подозриво
,
али
га
ипак
запита
зашто
га
тражи
.
—
Молим
,
причекајте
;
још
вам
се
нисам
представио
;
а
то
захтева
учтивост
,
—
говорио
је
некако
подругљиво
,
—
и
ако
знам
извесно
да
ме
већ
познајете
.
—
Не
,
немам
част
.
—
Немате
част
?
—
продера
се
онај
.
—
Чудио
,
врло
чудно
,
а
и
невероватно
.
—
Али
је
тако
,
господине
,
—
одговори
Павле
мало
оштро
.
—
Доказаћу
вам
да
није
тако
.
Ето
,
овај
мој
драги
колега
до
вас
,
кога
участвујете
(
тако
рече
)
својим
познанством
,
већ
ме
је
представио
вами
,
смео
бих
се
заклети
...
то
би
иначе
мало
вредило
...
да
ме
је
оговарао
,
мој
колега
,
мој
драги
колега
.
Коректор
оде
за
својим
послом
...
И
Павле
хтеде
ићи
,
јер
кавану
почеше
да
остављају
другови
његови
,
али
га
нешто
вукло
да
сазна
што
о
овоме
човеку
.
То
је
онај
канда
приметио
,
јер
је
пред
њим
већ
стајала
по
други
пут
поручена
чаша
коњака
.
—
Шта
вам
је
она
артија
?
—
упита
напослетку
старца
.
—
То
желите
да
знате
?
То
није
тако
проста
ствар
.
Било
би
дуго
док
бих
вам
то
објаснио
.
Боље
да
се
о
томе
распитате
преходно
код
других
,
па
да
после
ја
допуним
.
Ево
је
,
нема
на
њој
ништа
друго
до
имена
,
имена
,
имена
,
и
исто
толико
презимена
,
датум
и
поред
тога
свуда
облигатна
десетица
која
представља
сексер
.
То
су
имена
ваших
другова
и
забелешка
о
њихову
пожртвовању
.
—
Зашто
?
—
За
узвишено
начело
напретка
и
среће
човечанства
.
Ви
треба
да
знате
да
се
ја
зовем
Чилаг
,
чувени
Чилаг
.
—
Знам
,
и
особито
ми
је
мило
.
—
Верујем
.
Али
треба
још
да
знате
у
чему
су
ове
власи
оседеле
.
Оно
,
до
душе
,
мало
их
има
;
али
су
пре
но
што
су
отпале
,
биле
седе
;
молим
,
то
се
још
види
.
(
И
погледи
своју
ћелу
.
)
...
Ова
је
глава
—
настави
,
кад
не
доби
одговора
,
—
била
некада
онако
исто
примамљива
као
она
тамо
на
вашим
раменима
;
само
што
је
била
веселија
,
отворенија
.
Збиља
,
могао
бих
вас
запитати
,
зашто
сте
већином
тако
озбиљни
,
не
би
ме
ни
мало
женирало
да
вас
то
запитам
,
јер
сам
,
као
што
видите
,
доста
слободног
држања
,
али
нећу
да
чиним
,
пошто
би
то
било
глупо
,
кад
знам
да
ми
нећете
рећи
.
Како
вам
драго
.
Ја
ћу
бити
слободан
да
вас
сваке
недеље
једанпут
узнемирим
за
овај
сексер
,
и
ви
ми
га
нећете
одрећи
.
То
и
није
могуће
,
јер
није
ни
много
,
а
дужност
вам
је
.
—
Лепо
;
а
на
шта
ће
то
?
—
Рекох
вам
,
да
то
није
тако
кратка
ствар
.
—
Па
добро
,
реците
ми
.
—
Не
може
се
рећи
,
ту
треба
разлагати
,
задобити
,
агитовати
,
господине
мој
.
Ја
сам
агитатор
за
опште
добро
човечанства
,
ја
,
стари
Чилаг
...
Момче
,
дај
још
једну
чашицу
,
малу
,
сасвим
малу
...
.
Дакле
,
шта
сам
ја
?
Шта
рекох
?
Да
,
ја
сам
агитатор
.
Сад
вам
још
не
могу
више
рећи
,
јер
би
ми
сву
зграду
,
коју
намеравам
подићи
вашом
помоћу
,
ова
вуцибатина
што
овде
седи
порушио
,
кад
бих
прехитрио
.
Ту
треба
полагано
зидати
,
чврсто
,
темељно
,
да
не
би
она
будала
што
нашкодила
згради
.
—
Каква
вам
је
то
зграда
?
—
Полако
,
синко
,
полако
.
Казаћу
вам
једном
,
казаћу
.
Имаћете
прилике
слушати
мој
глас
,
и
онда
ћете
ви
бити
мени
потчињени
,
а
не
као
сада
,
где
ја
хофирам
вами
.
Мој
глас
то
је
сиренски
,
јер
ја
сам
Сирена
,
Лорелеј
.
Знате
ли
ону
песму
Хајнеову
:
седи
вила
на
камену
па
пева
и
чешља
златну
косу
;
отуд
иде
веслач
па
се
удави
.
Страшно
.
Али
прича
се
не
наставља
;
међутим
ја
знам
да
га
је
вила
доле
претворила
у
виловњака
па
уживају
.
Ето
таква
сам
ја
вила
.
—
Врло
лепо
!
—
рече
Павле
.
—
Хоћете
ли
још
једну
?
—
Не
,
благодарим
.
Ја
пијем
само
три
одједном
.
За
данас
доста
.
—
Из
свега
вашег
говора
—
рече
младић
,
—
још
не
видим
шта
сте
ви
дакле
?
—
То
и
није
потребно
засад
.
Већ
ћу
вам
рећи
ко
сте
ви
.
—
Бићу
вам
обвезан
.
—
Ви
сте
чедо
практичних
родитеља
;
сељак
у
господском
руху
;
а
и
душа
вам
је
сељачка
са
блештавим
идејалистичким
шљокицама
.
Ова
битанга
што
обичествује
ту
да
седи
потпомагаће
вас
у
вашим
наклоностима
и
ви
ћете
га
сматрати
за
неког
светог
великомученика
.
Али
ви
ћете
ипак
бити
мој
,
уверавам
вас
,
јер
сте
ви
од
врло
подесног
градива
.
—
Ја
сам
сад
већ
сав
ваш
и
слушам
вас
пажљиво
.
—
То
није
ништа
.
Ви
ме
не
слушате
зато
што
тако
хоћете
,
већ
што
морате
.
Ја
сам
пробудио
вашу
радозналост
,
и
ви
уживате
мене
слушајући
.
—
Тако
је
,
господине
Чилаже
,
и
,
молим
,
продужите
.
—
Да
,
ја
велим
,
рећи
ћу
вам
ко
сте
ви
.
Дакле
,
ви
сте
пре
свега
оно
што
сам
мало
час
казао
,
а
још
уз
то
сада
случајно
сетан
,
и
толико
одан
овој
сети
,
да
вам
може
проузроковати
смрт
...
—
Смрт
?
—
...
и
ја
ћу
вам
бити
од
помоћи
.
—
Како
?
—
Ах
,
ахаха
,
ах
,
ах
!
—
уздисаше
Чилаг
врло
гласно
.
—
Шта
сте
ви
младићи
,
ви
сви
,
за
мене
?
Једна
врло
мала
сила
,
врло
мала
.
Ова
је
каваница
ваше
царство
;
па
ипак
,
ја
,
кога
ви
сви
мрзите
,
ја
слободно
располажем
у
њој
са
свим
и
свачим
,
па
и
са
вашом
кесом
ако
хоћу
.
—
Можда
сте
вешт
чаробник
,
те
је
на
ваше
враџбине
може
и
нестати
.
—
рече
младић
пола
шаљиво
пола
презриво
.
—
Могуће
,
али
то
није
потребно
;
било
би
глупо
,
јер
ја
имам
од
чега
да
живим
.
—
Од
тих
сексера
?
—
Не
,
то
нису
моји
,
—
одговори
Чилаг
озбиљно
.
—
О
томе
други
пут
...
.
Дакле
,
ви
сте
једна
врло
мала
сила
.
Представници
шаке
јада
у
некој
мешавини
;
сањалице
,
лумпови
,
лакрдијаши
,
или
вредне
будале
ни
за
шта
и
ни
око
шта
.
Знам
вас
ја
све
у
прсте
,
и
владам
ту
,
баш
међу
вами
,
...
који
ме
презирете
,
...
мојим
духом
,
коме
не
можете
одрећи
права
и
пошту
.
—
Нека
му
буде
,
—
учини
Павле
.
Чилаг
пречу
његову
примедбу
.
—
Ја
не
само
што
имам
духа
,
ја
сам
управо
сав
савцит
дух
,
али
нова
врста
духова
.
Ја
нисам
Мефистофело
,
како
бисте
ви
можда
волели
мислити
,
...
као
што
ви
нисте
Фауст
.
Ја
сам
Чилаг
,
чувени
Чилаг
.
—
А
шта
смо
ми
?
Чилаг
мало
застаде
,
као
да
тражи
згодна
одговора
,
затим
настави
:
—
Ви
сте
моји
,
драги
господине
,
засад
само
моји
,
и
ја
ћу
доцније
видети
како
ћу
се
смиловати
и
у
који
ћу
вас
ред
уврстити
.
Засад
знам
да
сте
Српчићи
,
потркуше
са
Истока
,
који
ћете
са
осталом
источном
ситнаријом
припремити
мени
стан
,
кад
ја
код
вас
будем
долазио
у
посету
.
Ја
на
то
имам
права
.
Хоћете
да
вас
уверим
?
-—
Једва
чекам
,
господине
.
—
Погледајте
око
себе
...
А
,
да
,
пардон
,
сад
ту
нема
никог
осим
оне
дремљиве
фрајле
тамо
на
престолу
која
ће
сад
одмах
убости
себи
иглу
у
нос
,
ако
се
не
пробуди
.
Јесте
ди
видели
друштво
што
овамо
долази
?
Срце
ме
боли
,
кад
га
посматрам
.
Јер
се
поред
мог
имена
,
што
ми
га
неки
глупи
кум
надену
,
зовем
још
и
Срце
.
Јест
,
Срце
.
—
Под
ћелавом
главом
,
—
примети
Павле
.
—
Да
,
господине
,
и
у
отрцаном
капуту
.
Али
,
да
баталимо
лакрдије
.
Рекох
да
имам
права
на
вас
.
Ја
ћу
вам
бити
господар
једном
.
Ја
сам
своје
царство
унапред
проучавао
.
Ја
вас
познајем
.
Знам
вам
географију
,
а
и
био
сам
у
Србији
,
Бугарској
,
Маћедонији
,
Албанији
,
Грчкој
,
Мисиру
—
—
И
у
Калифорнији
,
—
упаде
весело
Павле
,
—
И
тамо
,
јест
,
и
тамо
.
Али
био
сам
свега
шест
недеља
,
—
одговори
Чилаг
,
—
јер
ми
на
неком
збору
,
кад
сам
говорио
,
разбише
главу
,
те
се
вратих
у
Јевропу
...
Даље
,
знам
вам
те
ваше
тако
зване
народне
обичаје
,
па
историју
,
па
ваше
потребе
,
па
народне
жеље
,
познајем
вам
земаљска
блага
редом
,
па
и
ваше
сањарије
.
—
Врло
ћете
ме
обвезати
,
ако
ми
то
изближе
покажете
.
—
Изблиза
,
сасвим
изблиза
,
јел’те
?
...
Добро
,
ја
ћу
вам
то
показати
са
таке
близине
,
да
ће
сјај
мојих
истина
засенити
вам
очи
...
Одакле
сте
ви
?
Из
Србије
.
Из
ког
дела
?
Из
Шумадије
,
...
мислим
тако
је
зовете
,
ма
да
сте
јој
све
шуме
полагано
изгрицкали
.
Ви
јатомице
трчите
у
тако
звано
иностранство
,
ваше
слатко
,
примамљиво
,
тајанствено
иностранство
.
Ви
то
зовете
„
на
науке
“
.
И
кад
би
ко
посматрао
ваша
весела
,
блажена
лица
при
поласку
,
тешко
би
могао
помислити
,
са
коликом
сте
великом
борбом
извојевали
код
куће
,
и
код
других
надлежних
,
овај
одлазак
.
Код
омладине
на
Истоку
уопште
,
поред
свег
тако
радо
показиваног
патријотизма
,
најсилнија
је
чежња
да
види
и
да
проучи
прилике
„
на
образованом
Западу
“
,
па
чак
и
у
оних
,
а
то
је
већина
,
који
мрзе
„
западњачку
културу
“
што
је
положена
на
трулим
ступовима
,
а
испод
којих
веје
дах
назадњаштва
и
тако
даље
;
и
ови
,
као
и
сви
други
,
похитају
,
да
се
толико
напоје
тим
дахом
,
колико
ће
им
после
по
повратку
у
отаџбину
користити
,
а
да
им
не
нашкоди
.
Овај
одлазак
постала
је
права
манија
код
вас
све
тамо
,
али
нигде
није
развијена
у
толикој
мери
,
колико
у
омладини
двају
суседних
југословенских
народности
на
Балкану
.
Често
се
прибегава
крајним
,
понекад
очајничким
средствима
,
да
се
оствари
та
жеља
.
Велики
је
број
вашега
друштва
расут
почев
од
Загреба
па
до
Лондона
по
свима
крупнијим
градовима
,
а
било
их
је
и
у
Америци
,
па
и
још
даље
.
Од
њих
се
не
враћа
онолики
број
колики
је
отишао
.
Неки
,
ако
наиђу
на
спокојније
и
угодније
прилике
но
што
би
их
могли
имати
код
куће
,
настане
се
коначно
тамо
;
неки
се
враћају
тек
после
много
година
,
многи
напојени
туђим
духом
,
што
брижљиво
крију
,
али
чиме
се
после
код
куће
вешто
користе
;
неки
и
пропадају
у
њима
непознатој
светској
вреви
,
или
се
враћају
болесни
душом
и
телом
.
Други
део
пак
,
који
је
одилазио
обично
потпомогнут
од
своје
богате
породице
или
који
је
пријатељствима
својих
родитеља
или
каквом
другом
протекцијом
себи
израдио
државну
помоћ
,
враћајући
се
,
заузима
боље
положаје
у
земљи
и
тиме
јако
запоставља
,
па
често
и
угушује
друге
одлучније
таленте
,
који
су
са
својега
оскуднога
стања
или
недостатка
веза
морали
да
остану
код
куће
,
а
међутим
њихов
би
се
душевни
дар
тек
доцније
развио
у
пуној
снази
;
па
и
најбољи
шаљу
се
тамо
једино
на
основу
својих
школских
бележака
,
те
се
после
често
и
они
сами
и
њихови
протектори
чуде
,
како
да
не
могу
својој
домовини
да
користе
онолико
колико
се
од
њих
ишчекивало
?
Павле
је
са
искреним
и
све
већим
чуђењем
слушао
ове
речи
старог
лакрдијаша
,
овог
туђинца
,
који
је
са
толико
окретности
говорио
о
њиховим
приликама
.
Његов
начин
разлагања
био
му
је
можда
местимице
досадан
,
али
је
имао
неку
неодољиву
моћ
,
да
изазове
