ИЗДАЊЕ
ЗАДУЖБИНЕ
И
.
М
.
КОЛАРЦА
143
РАДИША
ИЛИ
КАКАВ
НАМ
УЧИТЕЉ
ТРЕБА
НА
СЕЛУ
НАПИСАО
Ј
.
МИОДРАГОВИЋ
БЕОГРАД
Штампарија
„
Штампе
“
Ст
.
М
.
Ивковића
и
Комп
.
1910
.
МИЛАНУ
Ђ
.
МИЛИЋЕВИЋУ
Теби
,
сјајном
сену
твоме
,
поштовани
учитељу
и
пријатељу
,
највреднијем
раднику
на
књизи
српској
,
који
си
и
сам
,
међу
својим
многобројним
и
разноврсним
делима
,
покушао
да
у
„
Селу
Злоселици
и
Учитељу
Миливоју
“
,
по
своме
умењу
и
нахођењу
,
даш
једнога
Радишу
,
Посвећује
овај
свој
рад
Захвалан
ти
Писац
Ако
ова
књига
допринесе
штогод
културним
историцима
нашим
за
познавање
просветних
прилика
наших
у
другој
половини
прошлога
века
;
ако
она
допринесе
штогод
и
поправци
у
настави
и
васпитању
подмлатка
народнога
,
те
отуда
и
просвети
народној
и
благостању
нашега
народа
уопште
:
онда
захвала
за
то
припада
у
првом
реду
племенитој
Задужбини
пок
.
Илије
Милосављевића
Коларца
,
о
чијем
је
трошку
она
штампана
,
а
за
тим
уваженом
одбору
ове
Задужбине
,
који
је
и
ову
књигу
педагошке
садржине
уврстио
у
одабрана
издања
њена
,
и
поштованом
Др
-у
В
.
Бакићу
,
који
је
као
референат
дао
добро
мишљење
о
њој
.
На
Преображење
,
1910
.
У
Београду
ПИСАЦ
ГЛАВА
ПРВА
РАДИШИНО
ШКОЛОВАЊЕ
И
У
ОСНОВНОЈ
ШКОЛИ
1
.
Упис
Једнога
јесењега
дана
шездесетих
година
прошлога
века
дође
од
капетана
кмет
лепога
села
Планинице
и
објави
капетанову
заповест
:
да
свако
село
да
по
два
ђака
у
школу
,
која
беше
у
оближњој
варошици
.
Сви
сељани
почеше
да
се
згледују
,
ко
ће
да
да
,
и
да
погледују
у
оне
,
који
немају
„
солдата
“
из
куће
;
јер
вељаху
:
много
је
обоје
,
и
„
солдата
“
у
војску
и
ђака
у
школу
.
А
кмет
,
да
би
прекинуо
ову
мучну
ситуацију
,
рече
:
„
Браћо
,
ево
ја
ћу
да
дам
једно
,
а
ви
сад
,
ето
вас
свих
,
па
ко
хоће
нек
да
још
једно
!
“
Сељани
примише
ову
изјаву
кметову
веома
радо
и
сад
почеше
да
погледују
у
Јоксима
,
најзадружнијега
домаћина
у
селу
,
а
који
још
не
имађаше
„
солдата
“
из
куће
.
А
Јоксим
одговори
:
„
Што
,
браћо
,
гледате
у
мене
!
Нисам
ја
сам
у
селу
задружан
.
Ја
немам
дете
за
давање
на
чколу
.
Најстаријег
ћу
да
женим
;
онај
млађи
ми
је
поодрастао
и
он
чува
стоку
;
а
онај
трећи
нешто
није
к
свету
.
А
браћа
ми
имају
више
женске
но
мушке
деце
.
Но
нек
да
онај
,
који
има
ваљатно
дете
,
које
може
изучит
’
књигу
“
.
Сви
заћуташе
и
тиме
готово
примише
ово
Јоксимово
извињење
и
предлог
,
да
даду
у
школу
неко
добро
дете
.
Сад
почеше
поново
да
се
згледују
:
ко
је
и
задружан
и
има
добро
дете
.
Онда
рече
Милун
Стевановић
,
којега
су
сви
сматрали
као
најпаметнијега
у
селу
:
„
Чујте
ме
,
браћо
,
што
ћу
вам
рећи
.
Право
каже
наш
брат
и
пријатељ
Јоксим
.
Не
треба
да
гледамо
ко
има
највећу
задругу
,
но
ко
има
најбоље
дете
за
чколу
.
Ми
,
хвала
Богу
,
ни
до
сад
нисмо
били
ни
у
чем
почкодни
,
па
ни
од
сад
не
треба
да
будемо
мимо
свет
.
Но
да
дамо
дете
,
које
ће
изучит
’
књигу
и
с
којим
ћемо
се
поносит
сви
.
А
ето
тако
дете
има
наш
брат
и
коншија
Радован
.
Сви
то
дете
воле
и
много
’
вале
.
Што
чује
то
утуви
,
и
што
види
то
направи
;
а
свира
у
свирајку
—
оро
да
игра
.
А
најбрже
потрчи
и
највише
скочи
,
и
слободно
је
и
по
ноћи
као
и
на
дану
,
и
у
гори
као
и
код
куће
.
То
дете
може
изучит
’
књигу
и
може
бит
’
на
понос
и
родитељима
својим
и
свему
селу
.
То
дете
ми
да
пратимо
на
чколу
па
се
нећемо
постидет
’
.
“
Сви
се
опет
погледаше
;
погледаше
и
у
Радована
,
гледајући
шта
ће
он
рећи
;
а
чича
Величко
прекиде
ћутање
и
танким
али
милозвучним
гласом
рече
:
„
Децо
,
право
вели
пријатељ
Милун
:
на
чколу
ваља
дати
онога
,
ко
ће
од
ње
имат
’
вајде
и
ко
неће
почкодит
’
ни
себе
ни
село
.
А
то
дете
Радованово
много
вале
.
Веле
,
да
туви
сваку
песму
,
сваку
причу
,
сваку
бројаницу
и
сваку
свирку
,
чим
је
једанпут
чује
,
и
направи
што
год
види
.
Упамтило
,
веле
,
и
неке
црквенске
песме
што
је
чуло
од
попа
у
цркви
,
кад
је
с
оцем
ишло
на
сабор
.
Оно
ће
ласно
и
књигу
изучит
’
.
Њега
,
вала
,
да
дамо
,
па
нећемо
бит
’
почкодни
“
!
И
Радовану
би
мило
,
кад
му
дете
овако
хвале
,
и
помисли
,
да
му
син
истина
може
изучити
књигу
и
бити
срећан
човек
,
па
рече
:
„
Нек
је
с
Божјом
вољом
и
помоћу
,
браћо
!
Па
,
кад
сви
велите
да
дам
,
да
дам
!
“
И
сви
дахнуше
душом
,
као
да
се
решило
неко
крупно
народно
питање
;
и
,
ето
тако
Радиша
би
изабран
за
ђака
.
Радиша
је
,
по
томе
,
одрастао
на
селу
,
у
чистој
свежој
природи
,
гледајући
како
се
она
развија
,
и
у
ономе
простом
животу
људском
,
у
којем
има
пуно
лепоте
,
али
и
много
незнања
и
неумешности
.
Слушао
је
тице
како
певају
по
шумама
и
воћњацима
,
гледао
је
како
пчеле
беру
мед
по
цвећу
и
односе
га
у
кошнице
,
и
играо
се
по
ливадама
с
најмилијим
друштвом
,
с
јагањцима
и
јарићима
.
Кад
Радован
дође
из
суднице
кући
и
каза
својој
домаћици
Велики
,
да
ће
Радишу
да
узму
„
на
чколу
,
“
она
се
и
обрадова
,
и
ожалости
,
и
забрину
.
„
Збориш
ли
истину
,
човече
!
Рада
наш
да
иде
на
чколу
,
да
изучи
писму
!
Благо
мајци
!
...
Ама
како
да
одвојимо
дете
од
куће
:
мало
је
још
?
Па
како
ћемо
га
издржат
’
!
“
рече
она
па
јој
потекоше
сузе
,
не
зна
се
,
да
ли
од
радости
или
од
жалости
.
А
Радован
јој
рече
:
„
На
то
сам
и
сам
помишљао
;
ал
навалише
људи
:
те
добро
је
дете
,
те
ваљатно
је
;
а
тако
нам
и
треба
,
те
да
не
осрамоти
ни
себе
ни
село
...
И
сви
рекоше
,
да
кмет
Станко
да
једно
своје
дете
и
ми
нашега
Раду
.
А
кад
рекне
село
,
ваља
нам
учинити
па
како
било
.
А
можемо
,
само
Боже
дај
здравља
.
Ни
кмет
Станко
није
бољи
газда
од
нас
,
па
како
он
,
тако
ћемо
и
ми
.
“
Велика
се
мало
замисли
па
јој
се
оте
уздах
:
„
О
,
моје
лепо
дете
!
Па
,
да
ми
буде
ђак
—
благо
мајци
!
Ама
њему
се
одавно
нешто
слути
.
Све
ређа
оне
црквенске
,
што
је
чуо
од
поп
-Гаје
,
ка
’
да
гледа
у
књигу
!
“
У
том
јој
се
заплака
мала
беба
у
колевци
,
и
Велика
оде
,
да
је
узме
и
подоји
;
а
Радован
оде
до
гувна
,
да
спреми
за
сутра
,
да
вршу
пшеницу
.
У
вече
и
Радиша
дотера
овце
и
угна
их
у
тор
,
а
Велика
дође
с
ведрицом
да
их
музе
.
Од
блеке
оваца
ништа
се
не
чује
.
По
десет
—
двадесет
њих
блеје
у
један
глас
.
Тамо
даље
су
јагањци
у
другом
тору
,
па
блеје
и
они
и
једва
чекају
да
их
пусте
,
да
дођу
својим
мајкама
,
да
мало
оквасе
уста
и
засладе
што
су
данас
попасли
.
А
мајке
их
чују
,
па
им
се
радују
,
па
их
зову
.
Отуда
оволика
блека
и
тамо
и
овамо
,
да
ти
уши
заглухну
и
да
једва
чекаш
да
се
овце
помузу
и
јагањци
пусте
к
њима
.
И
онда
у
тренутку
свако
нађе
своју
мајку
и
настане
мир
,
као
да
све
посни
.
У
тој
вреви
Велика
ништа
није
могла
да
каже
Радиши
,
само
је
мило
погледала
свога
милога
сина
и
мерила
,
личи
ли
му
да
буде
ђак
.
А
кад
је
престала
блека
,
она
га
је
све
запиткивала
нешто
друго
;
а
никако
не
може
да
му
каже
,
шта
је
данас
решено
у
судници
.
Кад
је
изишла
из
тора
с
ведрицом
пуном
млека
и
затворила
га
,
она
преко
обичаја
помилова
Радишу
руком
по
глави
и
рече
:
„
Мој
лепи
ђак
.
“
Радишу
изненади
и
ово
миловање
руком
и
ова
реч
„
ђак
.
“
Мајка
га
је
истина
волела
и
миловала
и
срцем
и
речима
,
али
га
није
мазила
.
И
што
сад
да
му
каже
„
ђак
“
?
!
Зато
се
он
с
неким
малим
стидом
само
изви
у
страну
и
погледа
у
мајку
,
као
да
је
хтео
запитати
:
„
Шта
ти
је
сад
?
Што
ме
тако
зовеш
?
“
А
мајка
као
да
се
побоја
да
га
не
уплаши
,
па
окрену
разговор
на
друго
и
запита
га
,
докле
су
данас
терали
овце
.
Тако
дођоше
и
до
бачије
и
мајка
уђе
унутра
,
да
процеди
млеко
и
метне
га
на
ватру
,
а
Радиша
оста
пред
бачијом
,
да
узме
и
унесе
које
дрво
.
А
кад
је
ушао
и
сео
,
мајка
је
хтела
опет
да
поведе
разговор
и
да
му
каже
,
али
не
може
:
све
јој
нешто
тешко
,
све
је
стеже
за
гушу
,
а
кад
се
окрене
у
страну
скотрља
јој
се
и
по
која
суза
низ
образ
.
Али
је
она
избрише
и
пита
га
све
нешто
друго
.
Она
је
увек
била
добра
,
али
је
сад
нешто
према
Радиши
све
нежнија
.
А
Радиши
се
једнако
врти
по
памети
„
ђак
.
“
Најпосле
мајка
прегоре
смрт
и
живот
и
отворено
запита
Радишу
:
„
Истина
,
Радо
,
би
л
’
волео
да
будеш
ђак
?
“
Радиша
је
погледа
својим
паметним
очима
па
,
место
одговора
,
он
је
запита
:
„
А
ко
ће
овце
да
чува
?
“
Мајка
му
стаде
разбијати
ову
бригу
и
рече
:
„
За
овцама
ће
поћ
’
Вуксан
од
јагањца
а
за
јагањцима
млађа
ти
сестра
Миленија
.
“
Онда
им
се
сусретоше
погледи
:
Радиша
гледа
у
мајку
,
да
види
,
вели
ли
она
то
истина
,
а
мајка
погледа
у
Радишу
,
да
види
,
како
ће
њему
да
буде
.
Радиша
опет
запита
:
„
А
би
ли
могли
ви
без
мене
?
“
(
а
у
души
је
мислио
:
како
ћу
ја
без
вас
)
.
Мајка
онда
поче
да
му
разбија
и
ову
бригу
,
да
он
ништа
не
брине
за
њих
,
само
ако
воли
да
иде
у
школу
.
Радиша
онда
одлучно
одговори
:
„
Ако
хоће
тата
да
ме
да
,
ја
хоћу
.
“
Велики
чисто
би
лакше
,
и
сад
му
стаде
причати
,
шта
је
данас
било
у
судници
.
Мало
после
дође
и
Радован
,
и
он
поново
исприча
све
како
је
било
.
И
Радиши
би
мило
,
што
се
зна
за
њега
,
и
што
га
тако
хвале
,
а
мајци
још
више
.
Али
им
ту
радост
одмах
мути
брига
,
како
ће
се
ово
извести
.
Како
ће
они
једно
без
другога
;
како
ће
се
Радиша
одвојити
од
куће
и
свих
њих
;
како
ће
му
бити
самоме
тако
далеко
,
и
како
ће
га
издржавати
.
Али
родитељи
,
као
оно
кад
ћерку
удају
,
најпосле
рекну
:
„
Што
мора
бит
’
,
нек
буде
!
Нек
иде
за
својом
срећом
!
Кад
цело
село
вели
,
и
он
воли
,
биће
са
срећом
,
ако
Бог
да
!
...
“
И
вечераше
,
и
легоше
,
и
Радиши
осташе
на
памети
оне
речи
:
„
Биће
са
срећом
,
ако
Бог
да
!
“
И
Радован
,
и
Велика
,
и
Радиша
преспавали
су
ову
ноћ
као
ретко
коју
.
Ниједне
ноћи
до
сад
нису
им
се
врзле
овакве
мисли
по
памети
као
ове
ноћи
.
И
кад
су
ујутру
устали
од
спавања
,
изгледали
су
необични
.
Али
је
убрзо
отишао
сваки
на
свој
посао
.
А
Велика
као
да
је
овога
јутра
спремила
своме
Радиши
мало
више
и
лепше
у
торбицу
за
тај
дан
него
обично
других
дана
...
Дан
је
за
даном
пролазио
и
за
кратко
време
све
је
село
знало
:
да
је
дошла
заповест
од
капетана
,
да
село
Планиница
да
два
ђака
,
па
да
ће
отићи
у
школу
једно
кметово
дете
и
Радиша
Радованов
.
Велика
скроји
и
саши
Радиши
још
једну
преобуку
,
заплете
му
све
чарапе
,
а
сестра
му
исплете
и
једне
нове
,
а
отац
му
наопути
нове
опанке
,
те
да
их
обује
кад
пође
.
А
,
мајка
саши
већ
своме
ђаку
и
торбу
од
једне
поле
,
што
је
себи
ткала
за
завјачу
.
2
.
Полазак
у
школу
Дође
и
време
,
да
се
ђаци
воде
у
школу
.
Једног
Петка
око
малога
ручка
викну
биров
с
брда
:
„
О
,
Радоване
!
Заповест
ти
од
кмета
,
да
прекосутра
у
Недељу
будеш
наредан
,
да
водите
децу
у
школу
.
Он
ће
ударит
’
на
тебе
,
па
одатле
заједно
да
пођете
.
“
Дође
и
Недеља
.
За
овцама
је
данас
отишао
први
пут
Вуксан
,
а
Радиша
је
остао
код
куће
.
Он
се
опремио
и
чека
,
а
мајка
се
увек
нађе
,
да
му
још
понешто
рекне
и
поучи
га
,
како
ће
у
туђини
живети
и
ода
зла
се
чувати
.
Радиша
је
највише
упамтио
речи
:
„
Дете
,
гледај
како
те
Бог
учи
!
“
А
Радован
је
метнуо
у
торбу
и
бисаге
једну
погачу
,
заструг
сира
и
кајмака
,
чутуру
вина
и
пљоску
ракије
,
мало
пастрме
и
сланине
,
јабука
и
ораја
и
преобуку
Радишину
,
с
једним
поњавчетом
за
простирање
и
једном
шареницом
за
покривање
.
И
то
је
била
сва
опрема
.
У
том
дође
и
кмет
са
својим
дететом
.
И
он
је
на
своме
коњу
имао
ту
исту
опрему
.
Радован
задржава
кмета
да
седне
мало
,
али
он
не
хте
,
говорећи
да
је
боље
да
пођу
одмах
,
кад
су
спремни
.
И
Радован
пристаде
на
то
.
Велика
одреши
коња
и
предаде
га
Радовану
,
па
и
сама
пође
,
да
их
испрати
.
Пође
и
старија
сестра
Радишина
Миља
.
И
њој
су
биле
пуне
очи
суза
,
па
час
по
би
прилазила
Радиши
и
набирала
му
лепу
белу
кошуљицу
.
И
тако
су
ишли
далеко
,
далеко
.
Најпосле
рече
Радован
:
„
Жено
,
врати
се
ти
:
дете
ти
оста
само
код
куће
;
а
ми
ћемо
сами
мало
побрже
!
“
И
застадоше
,
да
се
опросте
.
Радиша
пољуби
мајку
у
руку
,
а
она
њега
у
образе
и
рече
му
:
„
Срећан
ти
пут
,
сине
!
“
И
сестра
се
пољуби
с
братом
,
па
се
онда
растадоше
:
„
Збогом
“
!
-
„
У
здрављу
,
да
Вог
да
!
Срећан
пут
!
“
И
пођоше
:
Радован
с
кметом
а
Радиша
са
сином
његовим
,
а
Велика
и
Миља
пратиле
су
их
очима
,
докле
год
нису
зашли
за
брдо
,
па
се
онда
и
оне
вратиле
са
сузама
у
очима
.
Јер
је
ово
било
први
пут
да
се
једно
од
другога
растају
.
Помисао
:
како
ће
они
без
Раде
,
а
како
ће
он
сам
у
туђини
,
без
њих
,
помућивала
је
ону
радост
што
су
је
осећали
кад
помисле
:
да
га
је
село
изабрало
,
да
он
воли
да
иде
у
школу
,
и
да
ће
да
им
буде
„
ђак
“
.
И
жалост
је
надјачала
радост
...
Мало
је
лакше
било
и
Радиши
.
Али
је
он
био
с
оцем
и
ублажавао
је
тугу
у
другарском
разговору
.
Сем
тога
у
њега
је
било
некога
мушкога
поноса
,
са
којега
му
се
чинило
,
да
је
срамота
да
плаче
...
.
Дође
и
варошица
у
којој
је
школа
,
то
јест
,
они
дођоше
у
њу
.
Радиша
и
његов
друг
сад
први
пут
видеше
варош
и
дућане
.
Радиши
је
сад
изгледала
већа
ова
обична
паланка
него
доцније
престоница
Београд
а
још
доцније
и
Лондон
.
Од
свега
највише
их
је
чудила
она
близина
дућана
с
једном
заједничком
стрехом
од
краја
чаршије
до
краја
,
тако
,
да
се
и
лети
и
зими
могло
ићи
под
њом
по
сувоти
и
хладу
,
и
калдрма
,
по
којој
су
чагарале
потковице
као
по
даски
.
Кмет
и
Радован
прво
одведоше
децу
у
школу
,
те
их
уписаше
,
па
им
онда
нађоше
стан
,
где
ће
да
седе
.
Кмет
је
ту
имао
неку
малу
родбину
те
дете
остави
у
ње
,
а
Радован
даде
Радишу
код
некога
свога
познаника
,
сиромашна
али
поштена
човека
,
с
погодбом
шест
дуката
за
годину
.
А
да
би
Радиши
било
лакше
прво
вече
и
прву
ноћ
у
новом
месту
,
у
туђој
и
необичној
кући
,
с
туђином
,
остаде
с
њим
и
Радован
да
ноћи
.
У
вече
Радован
извади
све
што
је
понео
за
јело
и
пиће
,
те
лепо
повечераше
сви
;
само
Радиши
никако
ова
вечера
није
пријала
најбоље
.
Он
је
научио
да
вечера
у
кући
или
бачији
поред
огња
,
а
сад
први
пут
вечера
у
соби
поред
лојанице
у
„
чираку
“
-
с
„
мумаказама
“
,
којима
често
„
усекњују
“
свећу
.
Изгледа
му
нешто
хладно
,
мрачно
и
тајанствено
.
А
да
би
зло
било
веће
,
газда
Радишин
не
имађаше
деце
,
те
да
се
Радиша
с
њима
позабави
.
Цело
је
вече
само
слушао
разговор
и
сећао
се
шта
је
данас
видео
;
али
срце
му
је
остало
у
Планиници
...
.
После
вечере
прострше
по
асури
једну
поњавицу
и
метнуше
један
подглавник
напуњен
сламом
,
па
ту
легоше
Радиша
и
отац
му
и
покрише
се
јапунџетом
и
оном
Радишином
шареницом
.
Тако
је
Радиша
проспавао
последњу
ноћ
с
оцем
.
Уморан
и
телом
и
душом
он
је
брзо
заспао
и
спавао
је
до
зоре
.
А
чим
је
зора
зарудела
,
били
су
будни
и
Радиша
и
Радован
и
устали
су
,
обукли
се
,
умили
и
изашли
у
двориште
.
А
газда
и
газдарица
су
по
варошкоме
још
спавали
.
Јер
,
докле
је
код
сељака
правило
,
да
их
сунце
не
затече
у
постељи
,
дотле
је
у
варошана
правило
,
да
их
сунце
затече
у
постељи
.
И
сунце
се
роди
,
и
усташе
већ
и
газда
и
газдарица
,
и
почеше
димови
да
се
дижу
из
димњака
и
на
осталим
кућама
,
што
је
знак
,
да
су
и
тамо
устали
.
Радован
је
већ
опремио
и
напојио
коња
и
готов
је
да
пође
.
Али
се
све
нешто
присећа
те
Радиши
наручује
и
чека
,
да
се
с
домаћином
и
домаћицом
поздрави
.
А
Радиша
чисто
воли
,
да
они
још
не
устану
...
Но
ето
најпосле
и
њих
.
Настаје
поново
синоћни
разговор
,
и
Радиша
би
волео
да
се
он
продужи
.
Сунце
већ
прилично
одскочи
од
брда
и
они
још
у
разговору
.
Настаје
најмучнији
тренутак
и
за
Радована
и
за
Радишу
:
ономе
,
што
ће
да
се
растане
с
дететом
,
а
овоме
,
што
ће
да
остане
сам
.
Радован
рече
:
„
Збогом
,
сине
!
У
здрављу
и
са
срећом
да
останеш
!
“
Радиша
приђе
и
пољуби
оца
у
руку
,
али
му
она
реч
„
да
останеш
“
паде
некако
одвише
тешко
.
Он
се
уздржа
да
се
не
заплаче
,
али
је
гледао
и
у
оца
и
у
коња
као
у
миле
представнике
слатке
куће
своје
и
лепога
села
свога
.
Отац
узјаха
коња
и
пође
,
а
Радиша
оста
.
Још
једном
рече
„
збогом
и
са
здрављем
“
и
ободе
коња
.
Није
ни
њему
било
лако
,
али
он
иде
својој
кући
.
А
Радиша
остаје
у
туђини
.
Он
је
мали
,
па
тако
рано
да
се
одваја
од
своје
куће
,
своје
мајке
и
оца
свога
,
својих
сестара
и
браће
и
све
родбине
своје
.
Ама
све
ново
:
ничега
нема
,
на
шта
је
Радиша
научио
у
селу
.
Ипак
се
он
јуначки
уздржа
да
се
не
заплаче
.
Срамота
га
је
било
од
газде
и
газдарице
.
Али
кад
му
после
дадоше
комадић
синоћне
погаче
и
парче
сира
да
доручкује
,
њему
се
нешто
ражали
и
у
мало
се
не
заплака
;
па
врати
газдарици
обоје
и
рече
:
„
Не
могу
.
“
Залуд
је
газдарица
наваљивала
,
да
не
иде
наштину
у
школу
:
Радиша
не
хте
да
доручкује
.
Мало
после
чу
се
неко
звоно
као
мало
црквенско
,
и
чуло
се
не
само
по
целој
варошици
него
и
по
околини
.
То
је
школско
звоно
,
и
оно
казује
да
је
време
,
да
ђаци
полазе
у
школу
.
И
Радиша
метну
празну
торбицу
око
врата
и
пође
.
Газдарица
га
запита
,
уме
ли
погодити
,
а
он
рече
,
да
уме
.
И
погодио
је
.
3
.
Први
дан
у
школи
Школа
беше
обична
кућа
на
једном
спрату
с
великом
стрејом
са
све
четири
стране
и
с
узаним
двориштем
.
Унутра
је
пространа
соба
с
ниским
таваном
,
који
је
на
средини
подупрт
дебелим
растовим
диреком
.
Од
дирека
с
обе
стране
су
клупе
до
самих
прозора
.
А
на
прозорима
није
хартија
као
у
Радишинога
газде
него
срча
или
стакло
.
Али
и
овде
има
она
решетка
од
дрвета
,
од
које
не
може
да
се
уђе
и
изиђе
на
прозор
ни
онда
,
кад
је
он
отворен
.
У
гломазних
десет
клупа
поседало
је
око
осамдесет
ђака
најразличнијега
узраста
и
одела
.
Учитељ
беше
велика
људина
,
да
је
скоро
главом
дохватао
до
тавана
.
А
што
је
најглавније
,
на
њему
беше
неко
необично
одело
.
Сви
носе
чакшире
,
сукнене
или
чојане
,
и
гуњче
или
ћурче
,
а
на
глави
фес
или
шубару
;
а
он
неке
узане
гаће
до
чланака
и
зубунић
што
се
на
грудима
закопчава
дугмићима
,
а
не
копчама
;
а
на
глави
место
феса
носио
је
неку
шеширину
с
великим
ободом
.
Тада
први
пут
Радиша
чу
речи
:
„
панталоне
“
,
„
пруслук
“
,
„
капут
“
и
„
шешир
“
и
виде
ово
.
А
капетан
и
његови
писари
носили
су
одело
као
официри
.
Радишу
посади
учитељ
у
трећу
клупу
с
леве
стране
.
У
њој
беше
седам
ђака
,
и
он
осми
.
А
да
ту
није
могао
ни
сести
лепо
,
то
се
разуме
и
по
себи
.
Сви
су
седели
укосо
.
А
пред
сваким
стајаше
по
нека
књига
.
Ово
су
око
Радише
„
букварци
“
,
а
оно
су
тамо
„
часловци
“
и
„
псалтирци
“
.
Псалтирци
читају
Псалтир
,
часловци
Часловац
а
букварци
викнули
сви
у
глас
:
„
буки
“
аз
ба
,
буки
аз
ба
,
баба
;
веди
он
во
,
добро
аз
да
,
вода
;
глагол
он
го
,
рци
аз
ра
,
гора
“
,
и
тако
даље
:
дигла
се
врева
,
какву
Радиша
нигде
и
никад
дотле
не
беше
чуо
.
Само
њу
проломи
по
који
пут
учитељев
глас
,
који
загрми
на
понекога
што
се
окренуо
,
или
лупа
прута
о
сто
,
или
пукот
каквога
шамара
тамо
негде
у
крају
.
Радиша
се
пренеразио
,
па
се
пита
:
„
Зар
је
то
школа
?
Зар
је
такав
учитељ
?
Зар
се
тако
учи
књига
?
Ајао
мени
,
где
дођох
!
Шта
ли
ће
бити
са
мном
?
...
“
Тако
потраја
подуже
,
па
онда
учитељева
гласина
проломи
овај
урнебес
:
Доста
!
Граматику
!
“
И
за
час
се
досадање
књиге
оставише
у
клупу
а
извадише
неке
друге
,
мање
.
Изиђоше
и
„
најстарији
ђаци
“
за
сваки
разред
по
један
,
узеше
у
руке
књигу
и
почеше
све
редом
да
„
слишавају
.
“
Они
су
најстарији
„
склањали
“
глаголе
„
течем
,
течеш
,
тече
,
течемо
,
течете
,
теку
;
тецијах
,
тецијаше
тецијаше
,
тецијасмо
,
тецијасте
,
тецијаху
;
текао
сам
,
текао
си
,
текао
је
,
текли
смо
,
текли
сте
,
текли
су
,
“
и
тако
даље
.
А
млађи
говораху
:
„
Граматика
је
реч
грчка
и
значи
...
.
“
„
Речи
се
деле
на
„
именителна
“
,
и
„
прилагателна
“
,
„
бројителна
“
,
„
местоименија
“
...
.
„
Једноброј
:
именителни
јелен
,
родителни
јелена
,
дателни
јелену
,
винителни
јелена
,
звателни
јелене
и
творителни
јеленом
;
вишеброј
:
именителни
јелени
...
“
и
тако
даље
.
Букварци
су
све
ово
слушали
.
Слушао
је
и
Радиша
,
али
му
се
чинило
,
да
није
на
земљи
и
у
својој
земљи
,
него
негде
у
неком
другом
свету
,
свету
без
памети
,
где
сви
говоре
а
нико
не
зна
шта
,
и
чинило
му
се
,
да
су
у
паклу
,
где
се
сви
муче
а
не
знају
зашто
.
У
том
зазвони
нека
клепетуша
на
вратима
и
учитељ
викну
:
„
Доста
!
На
одмор
!
“
И
у
тренутку
умуче
ова
не
песма
него
кукњава
и
наста
живи
жагор
,
са
којим
ђаци
и
изиђоше
на
одмор
.
Изиђе
и
Радиша
.
С
њим
се
нађе
и
кметов
син
и
обојица
стадоше
поред
ограде
и
гледали
су
,
како
се
играју
и
велики
и
мали
ђаци
.
Али
је
све
ово
њима
изгледало
некако
лудо
и
пусто
,
ни
налик
на
њине
безазлене
и
паметне
чобанске
игре
;
и
први
им
је
уздах
могао
бити
:
„
А
јао
,
где
дођосмо
!
“
...
Звоно
опет
зазвони
.
Ђаци
појурише
ко
у
школу
,
ко
у
нужник
а
ко
на
бунар
.
Радиша
и
друг
му
пођоше
у
школу
.
Сад
и
њима
учитељ
даде
Букваре
.
Никад
се
Радиша
није
толико
ни
изненадио
,
ни
уплашио
,
ни
обрадовао
,
ни
застидео
колико
сад
.
И
једва
се
сети
само
да
пољуби
учитеља
у
руку
.
А
кад
га
узе
за
руку
да
га
пољуби
,
она
му
се
учини
некако
сувише
хладна
...
Уђе
у
школу
с
књигом
,
али
и
са
страхом
:
како
ће
да
је
чита
,
кад
не
зна
ништа
!
Он
не
уме
да
збори
онако
као
они
други
ђаци
мало
пре
...
Учитељ
сад
нареди
,
да
се
псалтирци
и
часловци
„
слишавају
“
из
Историје
,
а
букварци
да
пишу
слова
.
Најстарији
ђак
над
псалтирцима
изиђе
,
узе
књигу
и
отвори
је
па
поче
једнога
по
једнога
да
изазива
,
да
„
говоре
лекцију
.
“
И
сви
су
излазили
и
говорили
као
песму
напамет
:
„
Милош
је
био
јуначког
срца
а
притом
ватрен
,
па
је
гледао
да
преким
путем
покаже
,
да
он
није
издајица
...
Хиљадама
хиљада
турских
руку
дигло
се
на
јуначног
Милоша
и
његова
два
побратима
,
али
су
од
јуначких
десница
њихових
Турци
падали
као
снопље
...
“
И
тако
даље
.
Који
где
застане
па
не
зна
даље
,
први
ђак
му
помогне
и
каже
му
неколико
речи
,
и
који
зна
,
он
настави
.
А
који
не
зна
,
он
се
одмах
издвоји
на
страну
.
А
најстарији
ђак
над
часловцима
слишаваше
„
Свештену
Историју
“
,
овако
.
Он
:
Ко
је
створио
овај
свет
?
Ђак
:
Створио
га
је
Бог
.
Он
:
Из
чега
га
је
створио
?
Ђак
:
Бог
је
овај
свет
створио
из
ничега
.
Он
:
А
зашто
га
је
створио
?
Ђак
:
Створио
га
је
зато
да
прослави
своје
име
и
да
покаже
своју
свемоћ
,
а
разумнима
да
покаже
своје
блаженство
.
Он
:
А
како
га
је
створио
?
Ђак
:
Он
је
само
рекао
да
буде
свет
,
и
свет
је
одмах
постао
.
Он
:
За
колико
је
дана
Бог
створио
свет
?
Ђак
:
Бог
је
овај
свет
створио
за
шест
дана
,
а
седмог
дана
је
отпочинуо
,
чиме
је
хтео
и
нама
дати
примера
,
да
шест
дана
радимо
и
у
њих
све
своје
послове
посвршавамо
,
а
седмог
дана
да
идемо
у
цркву
и
молимо
му
се
...
И
тако
даље
.
Сад
долази
„
стварање
“
света
по
данима
редом
,
о
„
првим
људима
“
,
о
животу
њихову
у
„
рају
“
,
греху
њихову
,
и
изгнању
из
раја
—
све
овако
у
питањима
и
одговорима
.
И
опет
:
ко
зна
,
иде
на
место
,
а
ко
не
зна
,
остаје
ту
поред
зида
.
А
кад
су
се
изређали
сви
,
учитељ
приђе
псалтирцима
па
рече
:
„
Ви
ћете
узети
сад
дотле
и
дотле
са
„
старом
лекцијом
“
;
па
онда
приђе
часловцима
и
рече
:
„
А
ви
ћете
имати
нову
лекцију
“
до
„
Потопа
“
!
Па
се
онда
окрену
онима
поред
зида
и
рече
:
„
А
ви
,
што
нисте
научили
лекцију
,
ходите
овамо
!
“
И
дођоше
овамо
,
насред
учионице
.
Онда
рече
првом
:
„
Лези
!
“
а
најодраслијем
ђаку
да
изиђе
и
узме
прут
.
Онај
поче
да
се
брани
кроз
плач
:
„
Нисам
имао
књиге
,
господине
,
молим
Вас
,
научићу
други
пут
...
немојте
!
“
Али
учитељ
подвикну
:
„
Лези
!
“
и
овај
се
опружи
потрбушке
.
„
Удри
!
“
викну
учитељ
.
Школом
овлада
страх
и
трепет
,
и
само
се
чује
по
нека
мува
,
која
прелети
преко
учионице
;
јер
се
само
она
не
боји
,
и
тамо
на
прозору
једна
чела
,
која
је
залутала
у
овај
пакао
.
Најстарији
ђак
издиже
прут
и
удари
њиме
што
игда
могаде
.
Жртва
се
поче
савијати
,
праћакати
и
завапи
:
„
Ајао
,
леле
!
Научићу
,
господине
,
Бога
ми
!
“
„
Ожежи
!
“
викну
учитељ
,
и
онај
измахну
опет
,
и
одјекну
пљусак
као
по
празној
цркви
.
Јаук
се
појача
:
„
Јао
,
научићу
,
господине
;
немој
молим
те
као
Бога
!
“
„
Удри
јаче
;
сад
ћу
тебе
!
“
викну
учитељ
ономе
који
бије
.
Овај
запе
још
више
.
Од
овог
ударца
жртва
се
изви
и
седе
,
и
седећи
стаде
запомагати
.
Али
све
узалуд
:
учитељ
се
не
умилостиви
и
само
продужаваше
:
„
Лези
,
лези
,
лези
...
И
два
су
најјача
ђака
требала
,
да
га
поново
положе
потрбушке
,
и
један
да
га
држи
за
главу
а
други
за
ноге
.
И
ударац
за
ударцем
сипао
је
докле
се
жртва
не
ућута
,
и
грозни
учитељ
онда
рече
:
„
Доста
.
“
...
Овака
је
судба
чекала
и
остале
редом
.
Ником
се
никакав
изговор
није
примио
.
Један
рече
:
„
Господине
,
умро
ми
отац
,
па
нисам
могао
да
научим
“
.
Учитељ
дрекну
:
„
И
ако
ти
је
умро
!
Кад
ниси
научио
лекцију
,
и
треба
да
ти
умре
!
Лези
,
магарче
!
“
И
леже
и
овај
кукавац
,
сав
уплакан
и
од
жалости
и
од
страха
.
И
он
трпе
,
и
кука
,
и
преврта
се
,
докле
год
немилостиви
учитељ
не
рече
:
доста
.
И
изређаше
се
сви
.
Наста
у
школи
једно
јецање
,
како
Радиша
никад
нигде
није
ни
видео
ни
чуо
.
И
после
оваког
призора
учитељ
наређује
:
„
Црквено
Пјеније
!
“
И
сад
настаје
певање
црквених
песама
при
одговарању
на
вечерњи
и
јутрењи
.
Букварци
су
дотле
писали
„
по
плајвазу
.
“
Целу
страну
прописа
исписали
су
старији
ђаци
плајвазом
,
а
они
сада
пером
иду
по
том
трагу
и
пишу
све
мастилом
.
То
је
и
Радиши
било
прво
писање
и
први
писмени
рад
.
Учитељ
викну
и
њима
:
„
Доста
!
Шедатор
да
покупи
!
Пјеније
!
“
И
сад
настаје
„
пјеније
“
,
које
је
Радиши
много
више
личило
на
ону
малопређашњу
кукњаву
.
И
у
истини
му
је
изгледало
,
да
не
певају
,
него
да
сви
кукају
.
И
,
ох
како
се
то
слагало
с
Радишиним
осећањима
у
овом
тренутку
!
...
С
овом
кукњавом
што
се
зваше
„
пјеније
“
свршено
је
и
учење
,
и
ђаци
су
се
пустили
кући
,
да
се
после
подне
опет
скупе
на
овако
„
учење
“
.
У
једној
малој
књижици
што
се
зваше
„
Земљопис
“
беху
пописана
сва
имена
река
,
планина
и
градова
у
Европи
,
и
она
су
се
учила
напамет
без
мапе
.
У
другој
што
се
зваше
„
Општа
знања
“
било
је
нешто
о
Богу
,
човеку
,
земљи
,
ватри
,
ваздуху
,
води
,
биљкама
и
животињама
—
све
и
ништа
,
и
опет
све
напамет
„
одавде
—
довде
.
“
А
Рачуница
се
почињала
с
таблицом
и
правилима
,
и
прво
се
морала
научити
„
таблица
множења
.
“
Учитељ
каже
:
„
Таблицу
множења
!
“
и
сви
у
глас
викну
:
Једанпут
један
јес
’
један
;
двапут
два
јесу
четири
;
двапут
три
јесу
шест
;
двапут
четири
јесу
осам
;
двапут
пет
јесу
десет
...
и
тако
даље
.
И
опет
„
преслишавање
,
“
и
опет
батине
.
Радиша
је
изгубио
и
оно
мало
памети
што
је
донео
.
Он
је
у
све
ово
бленуо
као
у
неке
мађије
,
и
изгледало
му
је
,
да
нити
су
оне
за
њега
ни
он
за
њих
.
Свршио
се
први
дан
Радишин
у
школи
.
Долази
вече
.
Радиша
данас
нити
је
имао
другова
нити
се
играо
.
А
онај
метеж
и
кривеж
у
школи
непрестано
му
се
врзе
по
памети
.
Газдарица
му
даде
да
донесе
тестију
воде
,
и
он
донесе
;
али
и
тамо
нов
,
непознат
свет
.
И
тамо
се
свађају
и
бију
,
грабећи
се
ко
ће
пре
да
захвати
воде
.
Радиша
је
чекао
,
да
сви
захвате
.
Чекајући
он
се
наслушао
таквих
грдња
и
такве
псовке
,
каквих
у
селу
никад
нити
је
чуо
нити
би
чуо
,
и
од
каквих
би
се
његови
сељаци
згранули
и
побојали
,
да
Бог
због
тога
не
пусти
какву
морију
,
да
се
све
затре
.
Што
више
ноћ
хвата
,
то
је
и
у
души
Радишиној
све
мрачније
.
Сећа
се
,
шта
би
сад
радио
код
куће
.
Па
синоћ
и
ноћас
је
с
оцем
био
а
сада
је
сасвим
сам
.
Сем
неколико
кокошака
,
које
беху
већ
одавно
полегале
,
Радишин
газда
немађаше
више
никакве
стоке
.
Не
беше
дакле
ни
те
дружбе
ни
забаве
.
А
Радиша
се
сети
својих
оваца
и
јагањаца
,
својих
коза
и
јарића
,
свога
зељова
,
својих
другова
,
своје
мајке
и
сестара
својих
,
па
му
се
само
стегне
доња
вилица
а
сузе
саме
потеку
на
очи
...
У
том
дође
и
газда
,
и
газдарица
постави
за
вечеру
.
Зовнуше
и
Радишу
и
он
уђе
у
собу
.
Совра
постављена
као
и
синоћ
;
лојаница
у
плеханом
„
чираку
“
гори
као
синоћ
,
и
на
соври
све
оно
што
су
имали
синоћ
,
јер
је
од
свега
било
претекло
;
само
му
нема
—
оца
!
И
у
једном
тренутку
њега
облише
сузе
,
он
зајеца
и
место
да
седне
за
совру
,
он
се
наслони
на
зид
до
„
кубета
“
и
гласно
зајеца
.
И
газда
и
газдарица
правили
су
најмилије
лице
и
све
чинили
,
да
га
утеше
и
приволе
на
вечеру
,
али
је
све
било
залуд
.
И
што
су
год
они
више
наваљивали
,
то
је
њему
било
све
теже
.
Само
је
један
одговор
дао
гласно
:
„
Не
могу
да
вечерам
.
“
Шта
је
газда
мислио
,
не
знамо
;
али
је
брбљива
газдарица
одмах
и
исказала
.
Она
је
гласно
и
отворено
пред
Радишом
рекла
,
како
је
ово
неко
„
дурљиво
дериште
“
,
и
покајала
се
што
узеше
„
беду
,
на
врат
“
.
Али
је
газда
опет
био
паметнији
,
па
јој
рече
:
„
Па
жали
дете
за
кућом
;
остави
га
;
није
му
ни
ласно
;
умириће
се
.
“
И
почеше
да
вечерају
,
и
вечераше
,
а
Радиша
оста
стојећи
и
плачући
,
без
вечере
.
Изазивало
му
се
у
памети
све
што
је
год
волео
у
селу
;
сећао
се
и
онога
метежа
данашњега
у
школи
:
оне
дерњаве
и
кукњаве
што
се
зове
учење
,
онога
страшнога
човека
што
се
зове
учитељ
,
онога
боја
и
запомагања
,
онога
безбоштва
на
чесми
,
ове
пустољине
овде
,
и
у
кући
,
и
око
куће
;
и
све
му
се
сводило
на
једно
питање
:
„
Како
ћу
ја
овде
?
!
“
По
вечери
газдарица
простре
скромну
постељицу
и
Радиши
,
и
он
леже
,
али
му
се
мисли
продужише
у
памети
.
Дође
му
и
луда
мисао
,
да
сутра
побегне
.
Али
,
прво
,
далеко
је
,
друго
,
он
не
зна
добро
пута
,
а
треће
,
шта
ће
они
код
куће
да
му
кажу
,
и
шта
ће
да
рекну
сви
у
селу
?
„
Да
ми
се
смеју
,
и
да
кажу
,
није
могао
да
научи
,
и
да
буде
срамота
и
мене
,
и
тату
,
и
маму
,
и
све
!
...
Нећу
да
бежим
,
него
ћу
да
трпим
и
да
се
помучим
још
мало
!
...
“
И
би
му
лакше
кад
изрече
ову
одлуку
и
наскоро
заспа
!
Сан
је
највеће
Богом
нам
дано
добро
.
У
њему
нас
оставе
све
бриге
наше
.
Он
нас
највише
утеши
.
Он
нас
одмори
и
поврати
нам
нову
снагу
за
нове
напоре
.
И
Радиша
се
боље
одморио
сад
него
и
прошле
ноћи
,
и
устао
је
сасвим
освежен
.
Ово
јутро
изгледало
му
је
ведрије
него
јучерање
.
Устао
је
пре
зоре
и
газдарице
,
обуо
се
и
умио
,
па
је
отишао
на
воду
,
да
опет
донесе
тестију
воде
.
Сад
на
чесми
не
беше
готово
никога
.
Чесма
му
је
изгледала
лепша
.
Кад
се
вратио
,
били
су
устали
и
газда
и
газдарица
,
и
обојма
би
мило
кад
видеше
Радишу
весела
и
овако
вредна
.
А
газдарица
и
рече
:
„
О
,
Радо
!
Ти
си
уранио
.
Како
си
спавао
?
Ти
си
и
гладан
—
ништа
синоћ
не
једе
.
“
Радиши
и
ова
утеха
паде
сад
некако
мило
.
А
кад
и
газда
рече
:
„
Дабогме
,
да
је
дете
гладно
;
но
шта
ће
да
ти
доручкује
,
кад
млека
нема
!
Него
,
ево
ти
,
Радо
,
па
купи
лепињу
!
“
И
даде
му
десет
пара
или
марјаш
.
Радиши
се
и
ова
пажња
учини
пријатељска
,
бољи
доручак
није
ни
тражио
.
И
кад
је
после
купио
врућу
лепињу
и
појео
је
,
чинило
му
се
,
да
никад
слађе
није
доручковао
.
Мало
после
нађе
се
код
школе
,
и
са
својим
сељаком
,
те
су
се
разговарали
докле
год
није
ударило
звонце
да
улазе
у
школу
.
Кад
је
ушао
учитељ
,
он
је
прво
одредио
„
старијег
ђака
,
“
који
ће
Радишу
и
његовог
земљака
да
учи
.
„
Ти
ћеш
бити
крив
,
кад
они
не
науче
лекцију
,
“
рече
учитељ
овоме
и
оде
даље
.
Али
овога
дана
пре
подне
нису
учили
ништа
,
јер
им
беше
умро
неки
друг
,
и
сви
су
му
ишли
на
пратњу
.
Радишу
је
веома
занимала
и
чаршијска
пратња
,
јер
код
њих
у
селу
није
тако
.
У
њих
не
иду
деца
на
пратњу
,
него
само
људи
,
а
нема
ни
ђака
ни
попа
.
А
кад
су
изнели
мртваца
из
куће
и
он
видео
и
мајку
и
сестру
му
,
како
једна
жали
сина
а
друга
брата
свога
,
Радиши
грунуше
сузе
на
очи
,
и
у
овом
тренутку
волео
је
да
није
ни
дошао
на
пратњу
.
А
оно
брзо
и
монотоно
„
Свјати
Боже
“
,
што
су
га
старији
ђаци
певали
,
изгледело
му
је
као
њихова
кукњава
за
другом
својим
.
Дођоше
и
у
цркву
.
Ова
црква
не
беше
као
она
,
у
коју
је
до
сад
Радиша
ишао
о
саборним
данима
с
родитељима
својим
,
и
у
њој
све
беше
за
њега
ново
,
па
и
опело
,
и
пут
до
гробља
,
и
гробље
,
све
беше
за
Радишу
ново
.
Кад
су
се
вратили
с
гробља
,
старији
ђаци
,
који
су
се
„
облачили
“
и
носили
рипиде
,
свратише
у
цркву
,
да
оставе
„
одежду
“
,
рипиде
и
крст
,
а
сви
остали
одоше
право
кући
.
Кад
је
Радиша
дошао
кући
,
имао
је
сад
шта
да
прича
газди
и
газдарици
.
Данас
је
и
ручао
боље
.
А
после
подне
отишао
је
и
у
школу
с
једним
новим
другом
из
комшилука
.
У
школи
је
и
њему
старији
ђак
показивао
слова
.
Радиша
им
је
готово
свима
знао
имена
:
аз
,
буки
,
вједи
,
глагољ
,
добро
,
јесте
,
живете
,
земља
,
иже
,
и
,
како
,
људи
,
мислете
“
итд
.
само
их
не
беше
видео
.
Сад
их
виде
и
најлакше
запамти
а
и
б
,
па
за
тим
г
,
зато
што
личи
на
гусле
,
о
,
што
личи
на
уста
кад
се
оно
изговори
,
ж
,
што
личи
на
жабу
и
з
,
што
личи
на
змију
.
И
кад
га
старији
ђак
после
преслиша
,
он
показа
и
ова
и
још
нека
слова
.
Старији
се
ђак
изненади
па
се
загледа
у
Радишу
и
одлучно
рече
:
„
Ти
ћеш
лако
да
научиш
!
“
Радиши
већ
почеше
да
расту
крила
.
А
кад
после
два
дана
и
учитељ
рече
:
„
Зар
већ
научио
сва
слова
?
“
а
старији
му
ђак
потврди
да
јесте
,
у
Радише
поче
да
јача
нада
,
да
ће
њему
књига
ићи
лако
,
и
јучерашњи
страх
поче
да
слаби
.
И
за
рачун
се
није
бојао
,
јер
је
он
чувао
по
сто
и
двеста
оваца
,
па
је
сваки
дан
знао
јесу
ли
све
на
броју
,
колико
је
враних
а
колико
белих
,
колико
музара
а
колико
јаловица
,
двизака
,
овнова
и
јагањаца
,
колико
је
стотина
лешњика
којега
дана
набрао
и
колико
стане
у
који
ковин
;
а
ово
„
двапут
два
јесу
четири
,
двапут
три
јесу
шест
“
итд
.
он
зна
само
да
помисли
.
Дође
и
после
подне
веселији
из
школе
и
слушао
је
све
што
му
је
газдарица
рекла
.
У
вече
је
сео
и
за
вечеру
и
вечерао
је
доста
слатко
.
Само
кад
је
хтео
да
легне
,
сетио
се
оца
,
па
мајке
,
па
свих
код
куће
,
и
било
му
је
жао
.
Али
је
сан
убрзо
прекинуо
све
мисли
у
Радише
,
и
он
је
заспао
и
опет
мирно
спавао
.
А
после
овака
сна
јутро
доноси
нову
снагу
,
с
којом
се
сваки
посао
врши
весело
.
4
.
Први
Божић
Дани
су
пролазили
за
данима
,
и
Радиша
је
све
више
улазио
у
нов
посао
и
све
се
више
навикавао
на
нов
живот
,
ново
место
и
ново
друштво
;
а
све
се
мање
сећао
своје
куће
и
свега
код
куће
.
Само
кад
би
Суботом
видео
по
којега
сељака
и
пољубио
га
у
руку
,
а
овај
му
дао
по
коју
пару
из
руке
,
заплакао
би
се
кад
се
растану
.
Дође
и
слава
Радованова
,
и
,
ко
год
дође
,
питао
је
за
Радишу
и
поздравио
га
је
,
јер
Радиша
није
ишао
кући
.
Али
дође
и
Божић
,
и
на
Туцин
дан
дође
Радован
у
чаршију
,
да
нешто
прода
а
нешто
и
купи
,
и
чу
,
да
ђаци
имају
распуст
чак
до
Св
.
Василија
.
Зато
он
поведе
и
Радишу
кући
,
и
стигоше
по
највећем
снегу
у
неко
доба
ноћи
.
Радиша
се
и
путем
радовао
кући
и
Божићу
,
или
га
је
права
радост
чекала
тек
код
куће
.
И
они
,
који
су
били
поспали
,
дигли
су
се
кад
су
чули
да
је
тата
довео
Раду
.
Сви
су
га
загледивали
,
као
да
га
неколико
година
нису
видели
,
и
чинио
им
се
некако
другојачи
;
и
Радиши
је
све
изгледало
другојаче
но
што
је
оставио
;
и
једва
је
чекао
,
да
се
сване
,
да
види
своје
овце
и
јагањце
,
козе
и
јариће
,
и
све
...
.
Освиће
и
Бадњи
дан
.
Мајка
је
већ
устала
пре
зоре
.
Устају
и
остали
редом
.
Само
Раду
штеде
;
нека
га
,
веле
,
нек
се
дете
одмори
.
Но
и
Радиша
устаје
и
чим
се
умио
,
отишао
је
овцама
и
козама
и
миловао
их
је
све
редом
.
И
познале
су
га
све
,
али
су
и
оне
некако
гледале
у
њега
као
у
неког
туђина
.
И
видео
се
са
свима
и
видео
је
све
.
Мајка
је
месила
за
Божић
,
брат
је
заклао
прасе
и
уредио
печеницу
,
а
отац
је
увече
донео
бадњак
и
прекрстио
га
преко
огња
па
отишао
за
сламу
.
Кад
је
ушао
с
бременом
сламе
у
кућу
и
назвао
:
„
Добро
вече
и
честито
вам
Бадње
Вече
!
“
мајка
га
је
дочекала
са
житом
у
ситу
и
одговорила
му
:
„
Добро
ти
Бог
дао
,
и
жив
и
срећан
био
и
срећу
у
кућу
донео
!
“
и
посипала
га
је
пшеницом
.
А
деца
су
једва
чекала
,
да
се
отац
прекрсти
и
рекне
:
„
Боже
,
помози
“
и
да
заквоче
:
кво
,
кво
,
кво
...
и
почне
обилазити
око
огња
.
Онда
се
она
нададу
за
њим
и
пијучући
као
пилићи
чупају
му
сламу
,
докле
је
не
разастру
свуда
и
не
остане
празно
пороже
оцу
на
леђима
.
И
сад
је
тек
Бадње
Вече
.
Још
да
се
моле
Богу
па
да
вечерају
.
И
ова
је
молитва
проста
али
срдачна
.
Отац
уплете
сам
воштаницу
,
савије
је
у
котур
,
запали
и
прелепи
на
дрвени
крст
,
који
је
укован
у
дувар
с
источне
стране
.
Онда
узме
кадионицу
са
жаром
,
метне
у
њу
тамњана
,
прекрсти
се
и
окади
себе
,
на
онда
крст
и
свако
чељаде
редом
,
и
сваки
кутић
у
кући
,
па
онда
отпочне
молитву
:
он
,
напред
гласно
,
а
други
сви
за
њим
полако
,
од
прилике
овако
:
„
Да
се
молимо
и
поклонимо
Господу
Богу
(
и
клањају
се
до
земље
и
дохватају
са
по
три
прста
обе
руке
земљу
и
опет
се
усправљају
)
и
свима
свецима
!
Молимо
ти
се
,
Боже
и
сутрашње
Рождество
Христово
,
да
нам
осванеш
на
здравље
и
на
обрадовање
!
Свети
Стеване
,
свето
Богојављење
,
свети
Јоване
Крститељу
,
свети
Саво
учитељу
,
свето
Сретеније
,
свети
Арсеније
и
Максиме
,
свето
Воскресеније
,
свети
Ђурђе
,
света
Тројице
жива
помоћнице
,
свети
Вртоломеја
,
свети
Петре
и
Павле
,
свети
Врачи
,
свето
Прокопље
,
света
Огњена
Марија
,
света
Мандо
и
Мандалена
,
света
Ано
,
света
Параскево
,
свети
Пантелеја
,
свето
Преображење
,
света
Богородице
,
свети
Јоване
,
свети
Димитрије
,
свети
Аранђеле
,
свети
Никола
и
сви
свеци
и
благи
данци
,
да
сте
нам
на
помоћи
!
Господе
помилуј
,
господе
помилуј
,
господе
помилуј
!
Господе
помилуј
,
господе
помилуј
,
господе
помилуј
!
Господе
помилуј
,
господе
помилуј
,
господе
помилуј
!
Да
се
молимо
и
поклонимо
Господу
Богу
,
благоме
Ристу
и
свима
свецима
и
благим
данцима
!
“
(
и
опет
се
клањају
до
земље
)
.
И
поново
се
ређају
сви
свети
у
години
,
да
ни
један
не
остане
непоменут
.
А
код
патрона
домаћега
не
пропусти
се
да
се
каже
(
нпр
.
Свети
Томо
)
„
наше
крсно
име
,
моли
Бога
за
нас
грешне
!
“
О
,
па
како
је
проста
ова
молитва
:
помену
се
сви
угодници
Божји
,
без
великога
ласкања
и
поезије
,
а
све
иде
од
срца
.
А
деци
се
чини
,
да
сад
сви
с
неба
гледају
у
њих
...
.
И
богомоља
се
свршује
с
неком
мекотом
и
благошћу
у
срцу
,
која
оживљава
и
упитомљава
.
Сви
су
блажени
.
Настаје
љубљење
бадњака
и
вечера
,
а
она
је
на
Бадњи
дан
много
слађа
него
други
пут
...
По
вечери
гледа
се
,
ко
први
да
види
кад
бадњак
прегори
.
А
ујутру
,
у
зору
,
отац
припече
печеницу
и
огласи
је
из
пиштоља
.
Запуцају
пушке
и
по
мали
:
значи
,
да
је
Божић
и
тамо
дошао
.
Освиће
најсвечанији
дан
у
години
.
Спавања
више
нема
.
Сви
устају
и
хитају
у
кућу
.
Али
данас
не
даду
да
се
улази
онако
као
обично
.
Сваки
мора
да
се
умије
на
пољу
па
да
одломи
гранчицу
од
бадњачице
и
да
с
њом
уђе
у
кућу
и
назове
.
„
Христос
се
роди
!
“
па
онда
да
џара
ватру
,
и
кад
се
стане
стотинама
варница
дизати
у
вис
,
говори
:
„
Оволико
оваца
и
новаца
,
коња
и
волова
,
крава
и
телади
,
коза
и
јарића
,
крмака
и
трмака
,
жита
и
живота
,
кумова
и
пријатеља
—
свака
добра
од
мила
Бога
,
да
Бог
да
!
“
и
спусти
гранчицу
у
огањ
,
да
изгори
.
А
ко
зна
више
,
он
више
и
ређа
.
Мајка
је
спремила
,
да
се
сваки
најпре
омрси
сиром
,
јер
се
тако
ваља
,
па
се
после
једе
оно
друго
.
А
после
толика
поста
сад
се
једва
чека
.
Настаје
„
медена
ракија
“
и
„
мезе
“
,
а
деца
покусају
и
по
коју
каленицу
или
чинију
варенике
.
Пред
ручак
долази
и
полаженик
и
он
доноси
срећу
за
целу
годину
.
Данас
се
руча
раније
него
других
дана
.
Пушке
непрестано
пуцају
,
а
то
деца
воле
;
то
је
и
Радиша
много
волео
.
Полаженик
је
донео
и
свој
„
сребрњак
“
сјајан
као
стакло
и
цело
„
тесте
“
фишека
.
И
он
пуни
и
по
који
да
и
Радиши
,
да
изметне
.
А
кад
сребрњак
пукне
као
гром
,
Радиши
се
учини
да
је
кадар
и
коња
јахати
,
и
сабљу
пасати
,
и
оружје
носити
...
Данас
је
и
ручак
најбољи
и
најслађи
,
а
совра
се
и
не
диже
.
Данас
нико
ником
не
иде
,
а
сви
су
домаћи
код
куће
и
слатко
се
наразговарају
.
Комшилук
је
чуо
да
је
Радиша
дошао
,
и
јуче
га
је
неко
могао
и
видети
;
али
данас
нити
он
може
куд
отићи
,
нити
њему
ко
год
доћи
.
Тако
је
први
дан
Божића
чисто
домаћи
празник
.
Сутра
и
прекосутра
се
може
и
изићи
и
отићи
,
и
састати
се
са
сваким
.
Радиша
је
то
и
радио
.
И
долазили
су
да
га
виде
,
и
одлазио
је
он
да
се
види
са
свима
,
које
је
највише
волео
;
и
сви
су
га
питали
,
како
у
школи
?
А
он
је
обично
одговарао
:
добро
.
Јер
није
имао
чим
да
се
похвали
а
није
хтео
да
се
куди
.
Прође
Божић
,
прођоше
и
дани
после
Божића
,
прође
и
читава
недеља
дана
,
и
дође
Свети
Василије
или
по
варошкоме
Нова
Година
,
и
Радиша
треба
да
иде
у
школу
.
А
њему
се
не
иде
.
Он
не
наваљује
,
а
отац
опет
не
може
да
га
тера
.
Радиша
чека
на
оца
а
отац
на
Радишу
и
ћуте
.
И
мајци
жао
да
се
растану
,
а
још
више
да
му
помене
,
те
да
му
се
не
учини
да
га
тера
.
Па
опет
ће
она
запитати
:
„
Радо
,
душо
,
до
кад
ви
оно
имате
распуст
?
“
До
Светог
Василија
,
“
одговори
он
.
„
Па
сутра
је
Св
.
Василије
,
“
рече
она
.
„
Е
,
па
још
сутра
,
“
рече
он
.
И
на
томе
оста
,
као
да
сутра
иду
.
Сутра
опет
он
ћути
,
ћуте
и
отац
и
мајка
,
и
њему
ово
ћутање
њино
пада
угодно
.
О
ручку
мајка
запита
:
„
Кад
ћете
ви
путници
на
пут
?
Да
не
омркнете
?
“
И
нађоше
,
да
је
сад
доцкан
,
јер
је
велики
снег
;
него
сутра
,
па
да
пођу
раније
.
Сутра
опет
нико
не
говори
,
а
ручак
се
спрема
.
Нађоше
,
да
могу
да
ручају
мало
раније
па
да
пођу
по
ручку
.
Но
по
ручку
удари
снег
и
оставише
за
ујутру
.
Сутрадан
је
освитао
Петак
.
Онда
рекоше
,
не
вреди
да
иде
само
за
Суботу
,
него
да
остану
још
данас
па
да
иду
сутра
или
прекосутра
,
јер
је
и
онако
снег
велики
,
па
нема
пртине
...
.
И
сутрадан
Радиша
више
воли
да
остану
него
да
иду
.
То
до
душе
и
отац
воли
,
али
он
осећа
неку
дужност
,
да
се
мора
,
и
боји
се
биће
нешто
криви
и
он
и
дете
.
И
мајци
жао
,
и
сестри
жао
,
и
свима
све
више
жао
,
што
се
више
приближује
дан
растанка
.
Сад
би
Радиша
волео
да
није
ни
долазио
.
Помисао
куд
иде
и
на
шта
иде
одбијала
га
је
од
вароши
и
школе
,
а
помисао
да
остане
у
селу
,
да
не
иде
више
у
школу
,
па
да
му
се
смеју
и
да
кажу
,
није
могао
да
научи
,
терала
га
је
у
школу
.
И
у
младој
души
његовој
ова
је
борба
била
силна
.
Почео
је
већ
и
да
се
стиди
,
што
не
иде
и
што
већ
није
отишао
,
а
кад
је
опазио
,
да
би
и
отац
и
мајка
волели
да
он
иде
,
само
не
могу
да
му
кажу
,
онда
се
тврдо
одлучи
да
иде
.
И
у
Недељу
се
рано
спремише
да
иду
.
Свима
жао
,
а
Радиши
канда
највише
.
Сад
се
кајао
што
је
и
долазио
.
Јер
,
и
ако
је
зима
,
сад
му
је
код
куће
изгледало
све
лепше
и
било
све
милије
...
А
помисао
куд
иде
износила
му
је
пакао
.
На
послетку
се
реши
,
да
не
мисли
ни
на
шта
него
да
иде
.
На
растанку
опет
је
Радишу
нешто
јако
гушило
,
а
по
нека
се
и
суза
скотрљала
низ
образ
.
Што
су
се
више
приближивали
вароши
,
то
је
Радиша
све
више
мислио
на
њу
,
на
школу
,
на
газду
и
газдарицу
,
на
другове
у
школи
и
у
игри
,
и
налазио
је
и
ту
неку
радост
за
себе
.
А
кад
су
стигли
,
чисто
је
дахнуо
душом
,
што
се
спасао
оне
мучне
неодлучности
,
да
ли
да
иде
или
не
иде
у
школу
,
и
одлучио
се
на
ово
.
Сад
му
није
жао
било
ни
с
оцем
кад
се
растајао
.
5
.
Свршетак
основне
школе
Настаје
опет
учење
.
Учитељ
је
знао
,
да
је
Радиши
далеко
село
,
па
му
ништа
није
ни
радио
.
Само
му
је
рекао
,
да
навали
те
да
стигне
другове
.
И
ово
је
добро
утицало
на
Радишу
.
Старији
се
ђак
већ
дао
на
посао
,
да
му
покаже
,
шта
су
они
други
прешли
,
и
помогне
му
.
И
све
је
пошло
опет
својим
редом
,
и
Радиша
се
озбиљно
дао
на
посао
,
изгледа
сада
још
с
већом
вољом
него
и
пре
.
Али
је
ово
опет
имало
једну
последицу
:
да
о
Ускрсу
Радиша
није
хтео
да
иде
кући
.
Долази
и
крај
школске
године
.
Радиши
су
казали
,
да
је
изучио
Буквар
и
да
набави
Часловац
.
И
он
је
то
учинио
и
однео
га
је
у
село
.
Кад
су
сељаци
и
укућани
Радишини
видели
црквенску
књигу
у
Радише
,
учинило
им
се
,
да
је
он
већ
пола
изучио
књигу
.
А
и
њему
је
некако
било
мило
.
Изгледало
им
је
свима
,
да
се
оправдава
оно
веровање
,
да
ће
он
лако
књигу
изучити
.
А
ово
је
у
толико
више
падало
у
очи
,
што
кметов
син
није
донео
Часловац
,
па
су
неки
мислили
,
да
он
није
ни
изучио
цео
Буквар
.
Распуст
је
био
дуг
и
Радиша
је
имао
кад
и
да
се
одмори
,
и
поигра
,
и
да
помогне
нешто
у
пољским
пословима
,
и
да
оде
до
удатих
сестара
,
тетака
и
друге
родбине
.
Па
при
свем
том
кад
се
свршио
распуст
,
Радиши
је
опет
лакше
било
сад
да
се
одвоји
од
куће
и
оде
у
варош
него
зимус
о
Божићу
.
Њему
је
некако
ласкало
,
кад
је
слушао
да
говоре
,
како
ће
он
лако
изучити
књигу
и
како
је
већ
прешао
на
Часловац
.
Отпочиње
и
нова
школска
година
и
Радиша
је
часловац
.
Поред
Часловца
има
и
других
предмета
и
Радиша
је
озбиљно
запео
.
Једнога
дана
само
је
он
знао
„
лекцију
“
из
Земљописа
,
и
кад
га
учитељ
похвали
,
он
се
застиде
и
би
му
жао
другове
.
Али
ово
учини
,
да
од
сад
никад
није
отишао
у
школу
а
да
не
научи
сваку
лекцију
,
јер
се
бојао
,
да
сад
учитељ
не
изгрди
и
њега
.
А
слађе
му
је
некако
било
,
да
га
похвали
.
Ускоро
па
га
учитељ
постави
и
за
старијег
ђака
новајлијама
.
А
како
би
сад
допустио
да
не
зна
лекцију
а
он
учи
ове
млађе
!
.
.
Оно
,
чиме
ми
данас
пишемо
мастилом
,
зове
се
„
перо
“
,
и
ако
оно
никакве
сличности
више
нема
с
пером
од
какве
му
драго
тице
.
А
онда
се
писало
истина
пером
.
И
по
трговинама
,
место
данашњих
кутија
гвоздених
и
челичних
„
пера
“
,
висили
су
снопићи
истинских
гушчијих
пера
по
дванаест
у
„
туцету
“
и
продавала
су
се
по
два
три
за
десет
пара
,
па
је
сваки
зарезивао
како
је
умео
.
А
Радиша
је
у
томе
био
особити
мајстор
.
Кад
он
зареже
перо
,
оно
не
шкрипи
и
не
прска
него
„
везе
“
.
Зато
су
му
и
другови
давали
,
да
им
зареже
.
А
палилулци
и
они
,
који
су
седели
по
крајевима
вароши
,
нису
ни
куповали
пера
,
него
су
их
чупали
од
својих
гусака
.
Од
њих
је
и
Радиша
добивао
,
само
да
им
лепо
зареже
.
Једнога
дана
учитељ
је
прегледао
прописе
и
на
сваком
написао
„
виђено
“
,
а
на
Радишином
написао
„
превасходно
“
.
Кад
им
је
вратио
прописе
,
сви
су
ученици
загледивали
у
Радишин
пропис
и
дивили
се
.
Само
њему
самоме
није
изгледао
много
лепши
од
њиних
.
Али
то
учини
,
да
Радиша
не
попусти
,
него
да
се
потруди
још
боље
.
Купи
још
бељу
хартију
,
ишпарта
је
још
лепше
,
купи
и
лепше
мастило
и
зареже
перо
што
је
лепше
могао
па
„
навезе
“
и
пропис
што
је
лепше
могао
и
преда
га
учитељу
.
Учитељ
сад
напише
„
превасходно
похвале
достојно
.
“
И
ово
учини
,
да
Радиша
није
ни
смео
