најлепшимгодинама
,
истом
ако
је
узео
тридесет
пету
.
Висок
као
бор
,
глава
му
беше
лепа
,
чело
високо
,
коса
поретка
а
очи
црне
па
упале
.
Кад
погледи
,
поглед
му
је
благ
и
умиљат
,
али
од
човека
,
који
много
мисли
.
Кад
проговори
све
су
му
речи
потешке
али
за
час
па
се
и
греје
и
онда
говори
тако
лепо
и
смишљено
,
те
чисто
уздиже
речима
.
Најтежи
болесник
па
чисто
оживи
,
кад
год
погледа
у
благо
лице
,
кад
чују
поуздану
реч
доктора
Станоја
Лазића
.
Има
људи
,
који
су
чисто
створени
за
неки
посао
.
Тако
је
и
доктор
Станоје
био
створен
за
лекара
.
Кога
је
год
лечио
једнако
у
каквој
тешкој
болести
—
тај
није
никад
пожелео
да
га
когод
други
лечи
.
Не
зна
се
да
ли
је
милији
као
човек
или
као
лекар
.
Коме
год
су
уста
прорезана
,
сваки
ти
хвали
тај
богодани
дар
у
томе
човеку
.
Баш
су
сретни
ти
варошани
у
В
.
што
имају
такова
лечника
.
Нема
ни
три
године
дана
како
се
доктор
Станоје
доселио
у
В
.
Одмах
друге
године
изабрала
га
је
општина
за
првог
варошког
физикуса
.
Родом
је
из
некога
села
дољњем
Срему
па
је
,
кад
је
свршио
у
Бечу
науке
,
био
неких
пет
шест
година
лечник
у
Србији
.
Самац
је
али
има
код
себе
сестру
удовицу
која
му
држи
кућу
.
Кад
је
госпођа
Боса
онога
вечера
дошла
к
себи
,
умолила
је
доктора
Станоја
,
да
је
не
остави
,
да
је
он
лечи
.
Уз
госпођа
Босине
речи
придружио
се
и
молећиви
поглед
из
очију
Љубичиних
.
Сирота
девојка
не
зна
ни
сама
како
јој
је
било
у
тај
мах
.
У
срцу
њезином
кипела
је
страховита
мржња
у
исти
мах
против
Рајка
и
Савке
.
Њојзи
је
било
чисто
и
јасно
,
да
су
само
њих
двоје
криви
несрећи
њезине
миле
нане
.
Рајко
није
могао
да
опрости
Савци
—
тако
је
мислила
Љубица
—
што
је
она
села
на
њихова
кола
,
па
је
нестрпљиво
засветлео
светњаком
да
је
види
;
коњи
су
се
отуда
тргли
па
начинили
зло
.
До
јуче
је
мислила
да
љуби
Рајка
,
данас
се
уверила
или
бар
хтела
да
увери
,
да
га
мрзи
из
дубине
душе
своје
.
Но
тај
осећај
овладао
је
њоме
само
за
часак
.
Чим
се
болесница
мало
смирила
била
,
Љубица
је
села
поред
њезине
постеље
,
па
је
тужно
оборила
главу
на
руку
.
Пред
очима
њезиним
приказало
се
опет
оно
вече
,
где
су
били
код
грк-Стевана
у
винограду
,
у
срцу
јој
запојаше
из
нова
гласи
нове
песме
:
„
Сунце
јарко
“
.
Не
,
не
,
то
је
била
само
обмана
,
откуда
би
Рајко
волио
Савку
а
њојзи
намењивао
своју
песмарицу
.
Истом
што
је
она
хтела
да
испреда
ову
тајну
мису
даље
,
кад
ал
’
уђе
поново
у
одају
доктор
Станоје
,
да
види
како
је
болесници
.
Љубица
се
чисто
тргла
кад
је
погледала
у
мирно
и
благо
лице
докторово
.
Нека
тајна
зебња
поче
да
је
подилази
,
она
се
бојала
младога
доктора
,
а
овамо
гледала
је
у
њега
као
у
Бога
,
јер
мишљаше
да
је
у
његовим
рукама
живот
њезине
миле
нане
.
Од
тог
првога
вечера
прошло
је
већ
две
недеље
дана
.
Тешки
су
то
дани
били
за
Љубицу
.
Госпођа
Боса
трпела
је
ужасне
болове
и
лебдела
је
непрестано
између
смрти
и
живота
.
Љубица
није
излазила
из
куће
.
Савка
је
додуше
долазила
сваки
боговетни
дан
,
да
јој
буде
одмена
.
О
ономе
,
што
се
догодило
нису
другарице
прословиле
ни
речи
.
Једнога
дана
дође
Савка
сва
усплахирена
.
Љубица
је
није
ништа
питала
.
Савка
је
сама
причала
готово
кроз
плач
,
како
се
Рајко
и
Милан
ради
нечега
љуто
сударили
;
шта
је
то
било
међу
њима
,
она
не
зна
—
не
зна
ни
отац
ни
мати
.
Доста
то
,
да
Рајко
још
тај
дан
захвалио
се
свима
,
сео
на
лађу
,
те
отишао
кући
.
Међу
оцем
и
Миланом
било
је
после
крупних
речи
и
Милан
синоћ
изненада
отишао
горе
у
школу
.
Још
га
нису
ни
спремили
као
што
ваља
.
Отад
се
нешто
врло
љути
,
мати
као
да
зна
за
све
,
али
ћути
па
само
плаче
.
Љубицу
је
ова
ненадна
вест
за
част
мало
усколебала
,
али
се
на
мах
прибрала
није
се
ни
оком
одала
да
мари
за
тај
разговор
.
Сад
јој
је
било
јасно
,
зашто
је
Рајко
јуче
долазио
њиховој
кући
и
тражио
плаховито
од
надничарке
у
малој
кући
,
да
зову
њу
ма
и
за
часак
напоље
;
зашто
је
,
кад
је
ова
одговорила
,
да
се
госпођица
не
оде
од
постеље
госпођа
Босине
,
Рајко
побледео
као
дувар
,
окренуо
се
па
изашао
ћутећи
из
дворишта
не
рекавши
ни
речи
.
Но
све
је
ово
било
па
и
прошло
.
Са
бриге
око
своје
миле
нане
заборавила
је
на
све
друго
,
па
и
на
себе
.
Тек
што
се
сутра
дан
вратио
доктор
Станоје
лађом
у
варош
,
још
није
добро
сео
,
али
стиже
телеграм
од
Грк-Марка
,
да
је
госпођи
Боси
много
горе
.
Моли
га
да
не
чини
никако
другачије
,
него
да
стигне
још
до
ноћи
болесници
.
Доктор
Станоје
предао
је
своје
болеснике
једном
свом
колеги
,
сео
је
одмах
на
кола
пожурио
се
у
Ч
.
Да
га
је
ко
видео
како
јури
,
посумњао
био
да
има
још
нешто
што
је
јаче
и
од
саме
болести
госпођа
Босе
,
што
га
вуче
у
Ч
.
Љубица
га
је
дочекала
сва
уплакана
.
—
Помозите
,
господине
,
ако
знате
шта
је
Бог
!
—
приклињало
га
је
јадно
девојче
не
скидајући
очију
с
њега
.
—
Не
бојте
се
госпођице
,
прећи
ће
,
ако
да
Бог
све
на
миру
.
Криза
је
почела
раније
но
што
сам
је
чекао
—
рече
доктор
Станоје
мирно
.
Уђе
за
тим
у
собу
болесници
и
чим
се
мало
одгрејао
наслоњао
је
уво
час
на
груди
јој
час
опет
на
леђа
.
Ослушкивао
је
ненанимице
како
болесница
дише
.
Госпођа
Боса
беше
ван
себе
,
није
ни
познавала
доктора
.
Доктор
се
диже
са
постеље
,
на
коју
је
био
поклекао
—
а
Љубица
га
погледа
очима
у
којима
се
исписивало
толико
милине
и
љубави
,
да
је
млади
доктор
застрепио
од
тога
погледа
у
дубини
душе
своје
.
За
час
па
се
опет
прибрао
.
Узео
је
болесницу
мирно
за
руку
,
бројао
је
пажљиво
на
сату
своме
како
јој
куца
било
а
чело
му
долазило
све
то
ведрије
.
Љубица
би
дала
у
тај
мах
живот
свој
само
кад
би
могла
да
прочита
шта
пише
на
докторовом
челу
.
Од
тешкога
страха
није
смела
готово
да
дише
.
Немим
погледима
мољаше
се
она
доктору
,
да
је
не
оставља
у
овом
страшноме
часу
саму
.
Доктор
Станоје
је
погађао
шта
се
збива
у
срцу
лепе
нудиље
.
Пусти
руку
болесничину
,
подстаче
јој
мало
узглавље
па
онда
пружи
обе
руке
Љубици
,
стиште
је
нежно
за
руке
и
принуди
је
да
седне
крај
постеље
.
—
Не
бојте
се
,
добро
ће
бити
!
—
оте
се
тихо
из
груди
лечникових
:
очи
му
севну
необичним
пламом
а
јагодице
му
се
зажари
тавним
руменилом
.
Из
Љубичиних
груди
изви
се
тежак
уздах
и
нехотице
погледа
у
доктора
тако
топло
и
мило
,
као
да
је
њојзи
улио
нова
живота
.
Тешка
је
то
ноћ
баш
као
да
је
последња
у
животу
сироте
болеснице
.
Бура
грува
прозоре
као
даје
бесна
;
болесница
јечи
и
преврће
се
немирно
час
на
десну
час
на
леву
страну
.
Доктор
и
Љубица
се
не
одмичу
од
постеље
.
У
предсобљу
су
и
грк-Марко
и
госпођа
Марта
,
да
се
нађе
на
помоћи
.
Сва
је
кућа
на
ногама
.
Љубица
седи
уз
постељу
нема
и
бледа
као
кип
.
Час
по
па
јој
се
усне
миче
.
Из
срца
јој
полеће
тиха
молитва
небесноме
творцу
;
ако
је
помоћи
још
је
само
у
њега
.
Чим
се
болесница
макне
,
Љубица
ђипи
са
столице
али
већ
је
доктор
прихватио
госпођа
Босу
и
окренуо
је
да
боље
лежи
.
Често
се
нагну
обоје
у
један
исти
мах
на
постељу
,
раме
уз
раме
.
Љубичина
коса
дотиче
се
тада
докторових
образа
а
из
оте
меке
косе
као
да
предише
чиста
душа
девојачка
.
Но
доктор
Станоје
не
диже
ока
са
болеснице
;
данас
је
он
сав
лечник
,
човечија
природа
његова
устукла
је
пред
светињом
и
збиљом
позива
му
.
Поноћ
је
превалила
,
бура
на
пољу
све
то
јаче
бесни
.
Болесница
се
вије
у
мукама
.
Доктор
Станоје
моли
Љубицу
да
изађе
на
часак
из
собе
и
да
му
пошље
госпођу
Марту
.
Љубица
изиђе
и
обисну
грк-Марку
рукама
око
врата
.
—
Јао
,
чика
Марко
,
нана
умире
!
—
врискало
је
јадно
девојче
.
—
Не
бој
се
ћерко
,
даће
Бог
,
доктор
још
није
изгубио
надежду
—
тешаше
је
грк-Марко
.
—
Јао
чико
,
хвала
му
,
да
ми
је
по
Богу
брат
.
Ал
’
видим
ја
,
да
и
он
не
може
да
помогне
!
—
кукаше
Љубица
и
паде
на
креветац
.
Грк-Марко
се
устумарао
око
онесвесле
девојке
.
У
соби
се
чујаше
неко
нагло
шуштање
.
Доктор
Станоје
се
труђаше
,
да
с
госпођом
Мартом
натера
болесници
зној
.
Час
по
је
тару
хладним
обвојима
и
црним
вином
.
Љубица
лежаше
на
креветцу
као
обамрла
.
Грк-Марко
стоји
поред
ње
,
па
не
зна
ни
сам
шта
ће
и
куда
ће
.
Ово
но
сахата
беше
му
најмучније
у
његовом
животу
.
Она
сиротица
тамо
унутра
умире
,
а
ова
овде
лежи
ван
себе
.
У
томе
изиђе
и
доктор
Станоје
из
болесничине
одаје
.
Беше
се
сав
запурио
.
Крупан
му
зној
лијаше
са
високога
чела
.
Кад
смотри
Љубицу
,
прискочи
јој
брзо
,
лати
чашу
са
сирћетом
са
прозора
и
протре
јој
слепе
очи
.
Девојче
се
полако
буђаше
.
—
Нана
,
јао
моја
нана
,
слатки
доктори
—
јецаше
кукавно
девојче
.
1
—
Не
бојте
се
,
госпођице
,
спасена
је
.
Спава
као
окупана
и
зноји
се
лепо
—
рече
доктор
и
глас
му
дрхташе
од
радости
.
У
мах
скочи
Љубица
,
са
креветца
,
обави
доктору
Станоју
обе
руке
око
врата
а
лепо
глава
њезина
клону
му
на
раме
.
—
Докторе
,
Бог
...
.
реч
јој
застаде
у
грлу
,
а
из
очију
јој
грунуше
сузе
.
—
Еј
,
мој
докторе
,
—
уздахну
чик
Марко
као
да
се
наново
родио
,
—
те
сузе
злата
вреде
.
—
Ко
ће
к’о
Бог
!
—
рече
доктор
Станоје
и
посади
Љубицу
тихо
на
креветац
.
Да
му
је
к’о
у
тај
мах
понудио
Крезусово
благо
,
—
доктор
Станоје
би
га
одбио
Љубичине
сузе
беху
далеко
већа
награда
за
његов
труд
.
9
.
Зима
је
.
Ћорава
анђелија
навејала
је
читаве
сметове
по
В—им
улицама
.
Није
то
да
’
је
снег
,
него
га
по
пољу
до
појаса
има
.
По
вароши
се
утапкао
па
је
најбољи
соник
.
Лаке
сонице
лете
из
горње
у
доњу
варош
и
натраг
,
дечица
направила
по
улицама
тоциљајке
па
се
витлају
до
миле
воље
.
Чим
ко
поткује
предњака
па
га
обори
,
напада
их
часом
читава
гомила
.
Један
вришти
,
други
се
смеје
,
трећи
се
груда
снегом
.
Крај
кућа
шеће
доколан
свет
,
застајкује
и
гледа
на
шаренило
по
улицама
.
Кроз
гомиле
шетача
журе
се
млађе
и
старије
госпође
у
бундицама
и
с
муфовима
у
рукама
.
Како
иду
,
изгледају
као
да
се
све
нешто
рачунају
.
То
су
карташице
В—ске
.
Вечерас
је
код
госпође
Јуле
фишкалице
велико
картање
па
после
тога
вечера
.
Нема
званица
,
оно
свагдање
обично
друштво
,
ко
дође
,
добро
је
дошао
.
Госпођа
Јула
спрема
се
већ
од
јутрос
да
дочека
данас
„
жене
“
.
На
њу
је
ред
.
Ономад
су
биле
код
попадије
.
Сутра
ће
опет
код
госпође
касирке
.
Тако
то
иде
редом
.
Што
је
било
да
се
уради
по
кухињи
готово
је
.
Пилећи
паприкаш
с
резанцима
,
две
врсте
печења
,
сира
,
крофне
,
воћа
—
то
је
све
.
Вина
има
у
кући
довољно
,
ако
наиђу
„
господа
.
“
У
великој
соби
намештају
се
столови
за
картање
.
Око
свакога
стола
метнуто
је
пет
столица
,
по
столовима
поређани
мали
тањирићи
од
олова
за
новце
,
у
среди
већи
тањир
за
„
визу
“
или
за
„
платку
“
.
На
једном
столу
играће
се
„
малога
фарбла
“
на
она
друга
два
„
фрише-фире
“
—
ако
се
баш
прохте
„
господи
“
биће
места
и
за
њих
.
Сумрак
се
хватао
а
код
госпође
Јуле
искупило
се
лепо
друштво
.
Има
их
више
од
десетак
госпођа
,
које
удатих
које
удовица
.
По
нека
је
донела
и
своју
кћер
,
јер
тек
није
у
реду
да
је
остави
саму
код
куће
.
—
Ајте
жене
на
посао
!
—
подвикује
домаћица
весело
.
—
Седајте
,
па
да
се
то
гледа
од
чега
се
живи
!
—
прихватиће
госпођа
Наста
пошиница
.
—
Лако
је
теби
,
—
одбиће
јој
госпођа
Санда
поштарка
—
ти
си
јуче
стегла
десетицу
,
ал
’
данас
ћеш
нам
скупо
платити
!
—
Е
,
а
кад
сам
ономад
изгубила
три
петице
,
то
не
рачунаш
,
трипут
да
добијем
толико
,
па
још
нисам
код
својих
новаца
,
шта
сам
их
изгубила
ове
зуме
—
рече
пошиница
седајући
за
сто
.
Два
су
стола
већ
„
безецована
“
.
За
часак
се
стишао
жагор
.
Само
се
чује
где
се
мешају
карте
и
где
клепћу
тањирићи
и
позвекују
шестаци
.
—
Пребројте
свака
колико
вадите
—
опомињаше
домаћица
—
да
се
после
зна
рачун
.
Која
ће
„
фарблића
“
та
нека
седа
за
мном
за
онај
астал
.
—
Госпођа
домаћица
отпаса
белу
кецељу
и
седе
за
трећи
сто
.
—
Ја
ћу
,
—
прихватиће
госпођа
Лекса
—
али
„
пет
—
виза
“
и
„
пет
—
боље
“
и
„
пет
—
натраг
“
,
више
се
не
сме
.
—
То
се
зна
!
—
рече
госпођа
Ката
удовица
.
—
Картање
отпоче
у
сав
јек
.
Не
потраја
ни
по
сата
а
на
столовима
где
се
играху
„
фрише
—
фире
“
почеше
рачуни
да
се
заплећу
.
Час
по
„
платку
“
па
„
муђе
“
па
„
доносим
“
и
да
није
госпође
Јеце
која
зна
те
рачуне
боље
него
оченаш
,
не
би
се
знало
крснога
имена
.
„
Фрише-фире
“
је
глупа
игра
.
Мора
да
су
је
измислили
калуђери
да
њоме
заглупе
свет
.
Али
као
што
играју
—
„
фиркице
“
госпође
у
В
.
збиља
је
то
вештина
која
бисти
памет
у
рачуну
а
оштри
језик
у
препирању
.
На
столу
нема
новаца
ни
за
једну
форинту
—
а
добитци
иду
за
десет
пута
толико
—
али
не
за
готово
но
непрестано
за
„
текући
рачун
“
.
Ни
једна
не
бележи
шта
која
којој
дугује
,
па
ипак
свака
зна
у
часу
колико
има
да
прими
и
да
плаћа
.
Чим
мало
запне
рачун
,
оспе
се
читава
киша
од
речи
и
бројева
,
па
док
једна
меша
дотле
су
друге
већ
као
муња
брзо
разракамиле
ко
шта
прима
а
ко
шта
плаћа
.
„
Фарбл
“
је
лакши
посао
—
ту
све
иде
пуно
за
готово
,
само
што
се
сви
слажу
у
томе
,
да
је
то
„
лоповска
игра
“
.
Која
има
већу
кураж
па
сме
да
„
плаши
“
та
ће
добити
само
ако
јој
иоле
„
карта
иде
“
.
Али
бива
да
наиђе
„
пех
“
—
па
никад
саставити
„
две
фарбе
“
.
Друштво
се
картало
до
вечере
.
Нека
добија
,
нека
губи
.
Која
губи
има
права
да
се
љути
.
Која
добија
па
још
ако
је
у
„
свињи
“
те
не
може
нико
да
поднесе
,
толико
се
размеће
.
Но
треба
засвирати
па
и
за
појас
заденути
.
Већ
је
девети
сат
.
Вечера
је
на
столу
.
Осим
домаћина
дошло
је
још
три
четир
„
господара
“
,
Они
су
већ
сели
за
сто
па
се
спремају
да
почну
вечерати
.
Из
велике
собе
рупи
руља
карташица
.
Иду
све
две
и
две
напоредо
па
све
рачунају
.
Једна
је
изгубила
,
петицу
,
друга
је
добила
само
„
три
Форинта
“
.
Никако
да
изведу
начисто
,
у
кога
је
онда
,
новац
,
кад
готово
свако
каже
да
губи
.
Госпођа
пошиница
и
удовица
Ката
су
у
малеру
.
—
Ајд
што
ти
губиш
—
рећиће
пошиница
седајући
за
стол
,
—
ти
си
бар
сретна
у
љубави
,
ал
’
што
мене
тера
малер
целе
зиме
?
Јел
се
вратио
доктор
из
лова
?
—
А
шта
га
ја
знам
,
зар
ја
водим
његову
бригу
?
—
рећиће
удовица
Ката
јетко
.
—
А
да
ко
води
кад
ти
не
водиш
—
рећиће
госпођа
Лекса
—
виш
како
се
чини
и
невешта
.
—
Боме
се
мени
,
жене
,
тај
његов
лов
не
допада
—
прихватиће
домаћица
додајући
јело
.
—
Ни
мени
—
уплешће
се
опет
госпођа
Лекса
—
ајде
летос
што
је
окук’о
по
Ч
.
Кажу
да
је
лечио
тамо
неку
бабу
,
ал
’
што
сад
сваки
час
иде
тамо
,
то
није
чист
носао
.
Добро
ће
бити
,
Като
,
да
мало
пропиташ
.
Госпођа
Ката
је
на
ове
речи
поруменела
сва
до
ушију
.
—
Та
оканите
се
тога
разговора
и
мене
—
мољаше
се
удовица
Ката
.
—
шта
сте
ме
већ
окупили
с
тим
доктором
,
ко
да
нема
и
других
-људи
на
свету
.
—
А
шта
би
ти
фалило
?
—
прихватиће
пошиница
заглабавши
неки
грдан
батак
.
—
Да
пођеш
за
доктора
па
да
те
одмах
види
Бог
!
—
Боме
је
он
честит
,
друго
,
—
рећиће
госпођа
поштарка
—
ми
нисмо
никада
ни
имали
нити
ћемо
имати
тако
честита
човека
.
Да
ми
је
дете
којом
срећом
за
коју
годину
старије
,
не
би
му
ни
у
сну
боље
среће
желела
.
Љутит
поглед
из
очију
младе
удовице
Кате
те
у
мал
што
не
пресече
поштарку
.
—
Само
да
откуд
наиђе
Стева
Васић
,
њега
би
требало
окупити
,
он
ће
за
цело
знати
,
шта
доктор
тражи
по
Ч
.
—
рећиће
домаћица
.
У
тај
мах
отворише
се
врата
и
уђе
господин
Стеван
Васић
,
млади
адвокат
у
В
.
—
Лепо
,
то
је
лепо
,
господине
Стево
,
баш
нам
је
драго
—
кликну
домаћица
и
подлете
му
у
сретање
.
—
Извините
милостива
,
ја
наиђох
онако
на
свећу
,
видим
да
сте
још
будни
па
ко
рекох
да
прекратимо
вече
,
—
извињаваше
се
нови
гост
.
Домаћица
је
господин
Стеви
начинила
места
међу
госпођама
.
Нису
ми
дали
људски
ни
оданути
па
су
га
већ
заплели
у
разговору
.
—
А
где
вам
је
,
бога
вам
,
доктор
?
Њега
док
човек
не
зове
,
не
да
се
ни
видети
—
отпочеће
пошиница
.
—
Бога
ми
,
ако
мене
питате
—
одговори
Стева
Васић
—
не
знам
ни
сам
.
Ја
га
нисам
видео
већ
три
дана
,
чујем
,
да
је
отишао
у
лов
,
на
хајку
.
—
Хм
,
хм
,
прихватиће
госпођа
Лекса
—
а
по
вароши
се
већ
говори
,
да
су
њега
уловили
.
Кажу
да
му
окрећу
лончић
у
Ч
.
Но
ви
ћете
то
боље
знати
од
мене
.
—
Не
знам
вам
ја
,
госпо
,
ни
толико
колико
ви
—
одбијаше
Стеван
Васић
.
—
Ви
знате
доктора
,
више
би
човек
ишчупао
из
камена
но
из
њега
.
—
А
,
што
се
тога
тиче
,
он
уме
ћутати
—
умешаће
се
поштарка
—
а
тако
и
треба
.
Нема
вам
ништа
горе
,
него
кад
су
доктори
подрте
вреће
.
—
Реците
по
души
,
господин
Стево
—
навалиће
домаћица
—
зар
нисте
чули
да
се
доктор
жени
?
—
То
сад
чујем
од
вас
,
први
пут
,
милостива
госпо
,
—
брањаше
се
господин
Стева
.
—
И
ово
вам
је
фини
—
смешкаше
се
домаћица
—
ко
вас
не
зна
,
скупо
би
вас
платио
.
—
Не
знам
,
вере
ми
ништа
—
опираше
се
господин
Стева
живо
.
—
А
шта
сте
окупили
човека
—
осу
се
домаћин
горопадно
на
жене
—
све
и
ако
зна
,
поздравио
вас
да
вам
каже
.
—
Испитаћемо
ми
то
од
докторове
сестре
—
тешаше
домаћица
жене
.
Госпођа
Ката
јој
захвали
на
тим
речима
благодатним
погледом
.
После
вечере
пристадоше
и
мушки
у
картању
.
Око
поноћи
се
разиђе
друштво
.
—
Ја
сам
бар
франкирала
сутрашњи
ринфлајш
—
рече
госпођа
поштарка
огрћући
се
.
—
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
—
орило
се
са
свију
страна
.
10
.
Госпођа
Боса
се
у
велико
предигла
из
постеље
.
Зима
је
оштра
али
сува
па
лепа
.
Предиглица
не
излази
никуда
из
куће
—
још
је
слаба
па
је
доктор
не
пушта
на
поље
.
Стара
је
жена
,
тешка
и
дуга
болест
јако
је
изнурила
па
нек
само
мало
назебе
,
ето
ти
да
нанови
стара
болест
—
а
сачувај
боже
да
се
опет
поврати
;
како
је
трошна
,
тешко
да
би
се
извукла
.
Но
госпођи
Боси
није
тешко
било
ово
зимовање
,
јер
она
и
кад
је
здрава
била
,
није
марила
много
да
тумара
из
куће
у
кућу
.
„
Стари
људи
треба
да
седе
код
куће
“
—
била
је
њезина
реч
.
Као
што
је
док
је
боловала
имала
пуно
похођана
,
тако
се
и
сад
налазило
увек
по
кога
да
дође
да
је
види
.
Већ
Грк-Стеванови
и
Грк-Маркови
нису
тако
рећи
ни
избивали
из
куће
;
али
долазило
је
и
иначе
њих
на
поседак
час
од
попове
час
опет
од
нотарошеве
куће
тако
да
су
ретко
кад
она
и
Љубица
биле
сасвим
саме
.
На
селу
су
зимска
вечера
понајтежа
.
Рано
се
смркне
,
још
се
није
честито
ни
ручало
а
већ
ето
ти
ноћи
,
а
по
мраку
нерадо
ко
тумара
;
сваки
је
радије
код
своје
куће
уз
топлу
пећ
.
Није
то
да
рекнеш
варош
па
човек
има
куда
отићи
већ
пукло
село
.
Кад
се
спусти
мрак
на
земљу
,
устумарају
се
и
по
улицама
,
ко
баш
не
ора
не
излази
,
вуче
се
са
својима
у
собу
.
Дућани
се
затварају
и
само
кашто
ћеш
чути
бат
по
прозорима
,
бива
да
се
ко
задоцни
где
па
граби
кући
.
Доста
је
ако
у
недељу
дана
муне
који
фењер
преко
улице
,
као
оно
звезда
прелети
преко
неба
.
Па
и
кад
ко
спази
фењер
,
рећиће
:
мора
да
је
коме
позлило
у
месту
кад
је
варошки
доктор
опет
у
селу
,
а
то
је
његов
фењер
.
У
другога
и
нема
фењер
већ
ако
има
у
гркових
и
у
попе
у
коши
.
Доктор
Станоје
Лазић
долазио
је
у
зиме
нешто
врло
често
у
Ч
.
Час
би
ишао
у
оближњи
манастир
у
лов
,
час
би
опет
ишао
у
околини
по
некога
тежега
болесника
.
И
кад
год
би
се
враћао
,
увек
би
некако
то
удесио
да
заноћи
у
Ч
.
Стигне
мало
равније
па
удеси
увек
тако
,
да
вече
проведе
у
кући
госпођа
Босиној
,
где
је
мио
гост
.
Госпођа
Боса
знала
је
добро
,
да
има
докторовој
бризи
и
вештини
да
захвали
,
што
је
остала
жива
глава
.
Кад
год
је
дошао
,
то
не
би
знала
,
где
би
да
му
нађе
места
.
Волела
га
је
као
да
га
је
родила
,
да
јој
је
син
,
па
јој
се
чини
,
да
га
,
бож
’
опрости
,
ни
онда
не
би
могла
већма
волети
.
Љубица
би
увек
застрепила
кад
би
чула
да
доктор
долази
.
Толико
пута
је
мислила
о
томе
,
за
што
да
преза
од
његовога
бата
и
никад
га
није
могла
мирно
да
дочека
.
Зна
и
осећа
,
да
после
Бога
прво
њему
има
да
захвали
,
што
није
остала
самохрана
сиротица
—
па
ипак
,
кад
год
јој
се
поглед
случајно
сусретне
са
докторовим
замишљеним
,
кашто
суморним
и
великим
очима
,
она
обори
очи
и
застрепи
и
увек
је
пређе
као
нека
језа
.
Па
ипак
би
се
Љубица
увек
радовала
кад
год
би
чула
,
да
је
доктор
Станоје
од
јутрос
прошао
кроз
село
,
јер
је
знала
,
да
ће
им
се
свратити
кад
се
врати
.
Доктор
Лазић
је
умео
лепо
да
прича
,
да
га
је
милина
била
слушати
.
Дође
обично
по
вечери
да
види
шта
раде
?
У
часу
је
разабрао
,
како
је
госпођа
Боса
овога
пута
са
здрављем
,
рећиће
по
коју
,
како
да
се
влада
и
даље
,
па
ће
онда
прихватити
домаћичину
понуду
да
поседи
.
За
часак
па
се
разведе
леп
диван
.
Госпођа
Боса
седне
обично
у
своју
велику
наслоњачу
,
Љубица
поближе
до
ње
са
плетивом
ил
’
шавом
у
руци
,
а
доктор
се
посади
према
њима
.
Собица
бијаше
малена
и
спретна
.
Велика
зелена
пећ
од
каљева
добро
се
ложила
,
па
кад
пусти
благу
јару
,
човеку
дође
чисто
топлије
око
срца
.
Није
него
и
велики
домаћи
мачак
осећа
,
како
је
добро
у
соби
,
јер
час
усковрчи
репину
те
омилује
њоме
топлоту
па
онда
нада
то
све
преде
од
милине
.
Доктор
је
радо
причао
,
како
је
ђаковао
и
гладовао
као
сиромашак
ђак
по
великом
сјајном
Бечу
.
Кад
би
се
мало
дубље
захукао
па
би
живо
описивао
како
тамо
живи
све
велики
и
богати
свет
—
Љубица
би
неосетно
спустила
плетиво
на
крило
те
би
ненадимице
слушала
докторову
причу
.
Она
се
још
никада
није
никуда
макла
из
ових
крајева
;
није
тако
рећи
била
честито
ни
у
вароши
;
њој
је
то
било
све
ново
а
жива
прича
докторова
пренела
би
је
као
на
крили
у
онај
сјајни
богати
град
и
она
би
се
толико
занела
,
да
га
чисто
гледи
ту
пред
собом
у
свем
блеску
његовом
.
—
Па
ипак
сте
докторе
,
тамо
сретно
и
задовољно
жевили
,
ма
да
сте
се
толико
мучили
—
рече
Љубица
,
када
је
доктор
Станоје
застао
мало
у
своме
причању
—
види
вам
се
то
још
и
сада
,
јер
се
радо
сећате
тих
дана
.
—
Мој
је
живот
,
госпођице
—
прихватио
би
доктор
живо
—
био
непрекидна
борба
,
а
ја
волим
борбу
,
—
она
ме
челичи
,
она
ме
диже
;
кад
ње
нема
,
наиђе
нека
чама
па
ми
је
често
тако
тешко
,
да
вам
чисто
не
бих
ни
умео
казати
како
ми
је
.
—
А
како
сте
проводили
по
Србији
?
-
прихватиће
госпођа
Боса
да
даде
разговору
нов
правац
;
јер
је
она
опет
најрадије
слушала
,
кад
доктор
прича
о
своме
животу
и
раду
из
доба
још
када
је
био
окружни
лечник
.
Доктор
Станоје
Лазић
живео
је
пуних
пет
година
по
јужним
крајевима
Србије
.
Једва
би
дочекао
прилику
да
прича
о
томе
животу
,
јер
то
су
му
биле
најмилије
успомене
.
Тако
је
било
и
овога
пута
.
Станоје
Лазић
причао
им
је
,
како
се
живи
по
српским
варошицама
,
како
по
селима
;
описивао
им
је
народне
обичаје
и
светковине
по
тим
крајевима
;
цртао
им
је
пределе
кроз
које
је
пролазио
час
на
коњу
,
час
на
колима
,
час
опет
пешице
—
а
казивао
је
то
тако
топло
да
је
речима
својима
чисто
пренео
обе
слушалице
своје
у
тај
далеки
кра
;
и
није
друкчије
но
их
је
чисто
водио
са
собом
по
њему
и
показивао
им
све
што
је
видео
,
чуо
,
сазнао
,
доживео
.
—
Јест
и
опет
вам
кажем
,
ја
сам
пуних
пет
година
дана
живео
у
тим
крајевима
—
тамо
ме
је
вукла
одавно
жеља
моја
.
И
жеља
ми
се
та
испунила
.
Ходио
сам
по
земљи
,
по
којој
је
некада
ходио
кнез
Лазар
и
царица
Милица
;
јездио
сам
кроз
крајеве
,
кроз
које
су
јездили
Југовићи
;
пролазио
куда
је
пролазио
Обилић
,
Косанчић
и
Топлица
;
виђао
сам
грмове
и
растове
под
којима
је
боравио
Страхињ-бан
;
улазио
сам
у
седмоврату
Жичу
,
где
су
се
крунисали
српски
краљеви
;
поклонио
сам
се
гробу
светога
краља
у
Студеници
;
пео
сам
се
на
Копаоник
и
гледао
сам
отуда
Лаб
и
Ситницу
;
видео
очима
својима
Косово
поље
,
то
велико
гробље
српске
славе
;
гледао
сам
Душанов
Призрен
;
био
сам
у
Карађорђевој
Тополи
,
где
је
пукла
прва
пушка
за
слободу
Србије
;
стајао
сам
пред
Таковским
грмом
,
где
је
Милош
развио
заставу
и
соколио
народ
да
пође
у
нови
бој
,
обишао
сам
постојбину
Катићеву
,
Чупићеву
,
Чарапићеву
,
Бирчанову
,
Алексину
,
Поцерац
Милошеву
—
све
сам
ја
то
видео
.
Нисам
туда
ходио
да
се
наплачем
и
напевам
,
но
ме
жива
жеља
вукла
,
да
видим
и
проучим
има
ли
још
бар
тамо
крви
Душанове
и
Маркове
.
Дуго
сам
мотрио
,
много
учио
.
Час
сам
се
стужио
,
час
сам
се
опет
разведрио
,
али
никада
нисам
очајавао
;
јер
језгра
је
народа
још
здравија
и
данас
и
сутра
кад
затреба
браћу
ослобађати
,
кад
прегну
све
српске
мишице
—
може
бити
краја
столетним
патњама
,
мора
настати
доба
новога
,
сретнога
,
лепшега
живота
и
моћи
ћемо
дочекати
то
доба
,
оно
није
више
далеко
ту
је
,
оно
мора
доћи
.
Ја
мало
у
што
верујем
,
али
верујем
из
дубине
душе
своје
,
да
ће
ускоро
бити
ускрс
Српства
!
И
при
тим
речима
бијаше
Станоје
Лазић
устао
са
столице
.
Отац
му
дође
чисто
за
педаљ
виши
,
лице
му
се
зажарило
,
из
очију
му
је
севао
пламен
да
си
и
госпођа
Боса
и
Љубица
обе
и
нехотице
устале
са
свога
места
па
стојећки
слушале
заношљиве
речи
докторове
.
—
Дај
Боже
,
мој
слатки
докторе
—
рече
госпођа
свечано
и
погледа
у
икону
светога
Ђорђа
.
—
Докторе
,
ја
вам
завидим
,
ви
сте
сретан
човек
!
—
рече
Љубица
и
очи
јој
плануше
необичним
жаром
.
—
Да
сам
ја
тамо
била
и
све
то
видела
,
не
марим
па
ма
одмах
сутра
умрла
!
—
Хвала
вам
,
госпођице
,
на
томе
осећају
—
рече
Станоје
Лазић
тишије
и
погледа
меким
погледом
у
зажарено
лице
младе
девојке
—
ви
сте
Српкиња
па
и
треба
тако
да
осећате
;
али
ја
нисам
сретан
човек
све
док
не
засвити
крвава
зора
српскога
ускрса
.
—
Молимо
се
Богу
—
прихвати
госпођа
Боса
—
па
ће
и
то
доћи
.
—
Благо
ономе
нано
,
ко
га
доживи
!
—
рече
Љубица
у
заносу
.
—
Благо
ономе
ко
га
преживи
па
уђе
у
светлу
недељу
слободнога
,
уједињенога
Српства
!
—
Но
већ
је
доцкан
.
Лаку
благу
ноћ
!
—
рече
доктор
и
стиште
и
помајци
и
поћерци
руке
.
Била
је
већ
у
велико
ноћ
кад
је
доктор
Станоје
изишао
из
госпође
Босине
куће
.
—
Доиста
,
диван
човек
!
—
рећи
ће
госпођа
Боса
.
Љубица
је
замишљено
ћутала
,
јер
јој
се
чињаше
да
доктор
стоји
и
сад
пред
њоме
и
да
звучним
гласом
својим
још
описује
свој
живот
у
Србији
...
Било
је
то
сутра
дан
лицем
на
сретење
187
*
по
подне
када
је
Љубица
дошла
Савци
у
походе
.
Сирота
Савка
била
је
сва
као
утучена
.
—
Данас
ако
икад
осећала
је
неки
тежак
терет
на
души
.
Ко
ће
јој
га
олакшати
ако
не
ће
верна
друга
Љубица
.
Љубица
се
чисто
поплашила
кад
је
видела
тужно
,
уплакано
лице
своје
другарице
.
—
Шта
ти
је
Савка
,
да
ниси
болесна
—
упита
другарицу
гледајући
брижно
лице
јој
.
—
Нисам
болесна
,
али
ми
је
теже
него
да
сам
болесна
;
тако
ми
је
нешто
тешкој
срцу
,
да
ти
не
могу
рећи
—
одговори
Савка
чисто
кроз
плач
.
—
Реци
ми
шта
ти
је
,
можда
ће
ти
бити
лакше
—
наваљиваше
Љубица
.
—
Помисли
друго
,
јуче
нађем
у
материном
столу
писмо
Миланово
.
Пише
како
се
он
и
Рајко
раздвојили
за
навек
.
Рајко
једном
приликом
у
ђачком
друштву
нагрдио
Милана
и
целу
нашу
кућу
.
Милан
га
је
тако
жестоко
сузбио
,
да
умал
’
што
није
дошло
до
крви
.
Више
се
не
гледе
.
Но
тешко
да
ће
се
икад
више
у
животу
и
видети
;
јер
Рајко
је
од
то
доба
тако
оболео
,
да
су
га
његови
однели
кући
.
Кажу
да
има
сушицу
а
тешко
да
ће
дочекати
пролећа
.
Видим
из
писма
како
је
и
Милану
жао
за
Рајком
.
Сиромах
Рајко
—
уздахну
Савка
из
дубине
срца
и
једна
крупна
суза
скотрља
јој
се
низ
образе
.
Љубица
је
ћутала
као
заливена
.
Осећала
је
само
како
јој
се
срце
стеже
,
како
јој
глава
поче
да
гори
.
—
А
шта
ћу
да
ти
тајим
,
лакше
ми
ако
ти
кажем
—
продужи
Савка
.
—
Видиш
Љубице
,
ја
сам
Рајка
заволела
као
да
ми
рођени
брат
,
још
већма
него
да
ми
је
брат
—
реци
и
сама
,
зар
није
био
леп
па
мио
.
Љубица
је
непрестано
ћутала
,
око
њезино
блудело
је
кроз
прозор
па
би
чисто
да
продре
далеко
,
далеко
.
—
И
ја
ти
кажем
као
сестри
,
да
ме
је
ма
ко
просио
,
не
бих
ни
кад
пошла
за
другога
него
само
за
Рајка
—
а
данас
се
ето
мој
несуђеник
бори
с
душом
!
Савка
заста
,
не
мога
даље
,
туга
јој
била
загушила
глас
.
Љубица
је
непрестано
ћутала
али
кад
изусти
Савка
реч
„
несуђеник
“
а
Љубица
се
лако
затресла
.
—
Али
слушај
даље
,
још
веће
јаде
моје
.
Од
јутрос
је
дошла
Јула
пиљарица
из
Р
.
па
ми
је
донела
ово
писамце
од
Рајка
.
—
Од
Рајка
?
—
узвикну
Љубица
и
потеже
руком
да
узме
писмо
.
—
Ево
слушај
само
шта
пише
:
„
Госпођице
!
Ја
не
ћу
,
ја
не
смем
да
,
умрем
а
да
Вам
се
не
исповедим
,
да
Вас
не
истргнем
из
једне
тешке
заблуде
у
коју
Вас
је
можда
бацио
Милан
.
Ја
сам
Вас
вазда
поштовао
као
своју
рођену
сестру
—
и
то
поштоваше
носим
собом
и
у
гроб
.
Данас
сутра
кад
ме
не
буде
више
,
ожалите
ме
као
брата
.
С
Миланом
се
не
ћу
никад
више
видети
у
животу
.
—
Поздравите
га
,
праштам
му
од
свег
срца
најтежу
рану
што
ми
је
задао
.
Нек
буде
сретнији
од
мене
и
нек
заборави
свога
сретнога
друга
.
Поздрав
,
последњи
поздрав
свима
!
Ваш
брат
Рајко
.
“
Док
је
Савка
читала
ово
писмо
,
суза
за
сузом
котрљала
јој
се
низ
образе
.
Кад
је
свршила
обисну
другарици
око
врата
и
рече
тужно
:
—
Љубице
,
душо
,
ја
сам
ти
најнесретнија
на
овоме
свету
,
Рајко
ме
није
никада
волео
!
У
један
исти
мах
задркташе
два
чиста
и
безазлена
срца
девојачка
;
по
једноме
се
разлио
неми
очај
и
по
другоме
неизмерна
туга
.
Љубица
притиште
Савку
на
груди
,
пољуби
је
у
блеђано
чело
и
задрхта
сва
.
Беше
јој
као
да
у
тај
мах
мину
мимо
њу
бледа
сенка
Рајкова
шапћући
јој
:
збогом
!
У
том
зазврјаше
кола
пред
кућом
.
Стадоше
и
мало
час
зачу
се
из
дућана
крупан
глас
нотарошев
:
—
Брат-Стеване
,
да
вам
кажем
тужну
вест
.
Синоћ
је
умрьо
у
Р
.
Рајко
!
Обе
девојке
вриснуше
тихо
на
тај
глас
и
загрлише
се
грчевитим
загрљајем
.
Грк-Стеван
уђе
у
собу
и
кад
опази
како
су
и
Савка
и
Љубица
бледе
као
кип
рече
само
:
—
Сиромах
наш
Рајко
!
Бог
да
га
прости
!
Девојке
су
немо
саслушале
ту
вест
—
из
срдаца
њихових
кидао
се
тежак
уздах
—
најтоплија
молитва
за
покојникову
душу
.
Ненадна
смрт
Рајкова
поразила
је
све
његове
познанике
у
Ч
.
Нико
није
ни
помишљао
,
да
весели
младић
,
у
коме
је
онако
бујно
кипела
млађана
снага
,
носи
у
себи
клицу
ране
смрти
.
—
Кукавни
Рајко
!
—
рекла
је
госпођа
Марта
кад
је
чула
за
Рајкову
смрт
—
мени
се
никад
није
свидело
што
је
онако
таван
у
лицу
као
земља
.
—
Та
то
њега
не
би
убило
,
само
да
није
онако
плаховито
живио
—
прихватио
је
грк-Марко
—
али
шта
ћеш
,
баш
мора
да
му
је
било
у
крви
.
Јадна
она
мати
шта
је
дочекала
под
своју
старост
.
Није
то
шала
данас
сутра
па
већ
човек
!
—
Добро
ће
бити
да
се
и
Милан
узме
мало
у
памет
.
Нађикао
је
као
из
воде
а
танак
је
као
прут
,
може
лако
и
он
бити
првом
мразу
ручак
.
—
Ко
то
дочека
—
рећи
ће
грк-Марко
замишљено
—
боље
да
га
није
ни
родио
.
Ал
’
шта
ћемо
,
божија
воља
!
—
Е
мислиш
ти
да
је
то
од
Бога
!
Лака
памет
његова
,
ето
то
му
је
дошло
главе
.
11
.
Вече
се
било
већ
спустило
када
се
Љубица
вратила
кући
од
Савке
.
Госпођа
Боса
била
је
већ
чула
за
Рајкову
смрт
и
ожалила
га
је
од
срца
.
Љубица
је
ступила
у
собу
,
бледа
је
као
кип
.
Диже
тужно
очи
,
погледа
у
своју
помајку
а
на
уснама
јој
се
следила
реч
.
—
Чула
сам
,
ћерко
,
—
рече
госпођа
Боса
тихо
—
сиромах
Рајко
!
Штета
за
њега
,
јадна
она
мати
што
га
је
дочекала
.
Воље
да
је
њу
Бог
пре
примио
.
Љубица
је
ћутала
као
заливена
,
спустила
се
на
столицу
крај
своје
помајке
и
гледала
је
немим
погледом
преда
се
.
—
Е
тако
је
—
продужи
госпођа
Боса
пошто
је
скинула
своје
наочари
—
роди
га
,
мучи
се
с
њиме
док
је
мали
,
кад
одрасте
пошљи
га
у
свет
,
брини
се
моли
и
приклињи
„
чувај
се
,
дијете
!
“
Ајак
,
ко
би
још
слушао
што
му
мати
каже
.
Та
не
дао
бог
детету
оно
што
му
мати
мисли
.
Ето
дође
да
назебе
,
две
три
грознице
па
га
свале
у
кревет
,
па
кашаљ
па
сукрвица
—
па
онда
:
„
јао
,
моја
мајко
!
“
И
јадна
мати
дала
би
себе
за
њега
.
Али
Бог
узима
а
не
бира
.
Еј
децо
,
децо
!
Тежак
уздах
сте
се
из
груди
Љубичиних
.
Госпођа
Боса
прену
и
погледа
брижно
својој
поћерци
у
лице
.
Лице
јој
беше
бледо
а
по
њему
као
да
играше
грчевито
неки
тајни
бол
.
—
Шта
је
теби
,
ћери
?
—
упита
стара
брижним
погледом
—
да
ти
није
позлило
?
—
Није
ништа
,
нано
—
рече
Љубица
тихо
,
али
у
тај
мах
скотрљаше
јој
се
две
крупне
сузе
низ
образе
.
Госпођа
Босином
оку
нису
су
омакли
ови
неми
сведоци
онога
што
се
тајом
збива
у
срцу
њезине
поћерке
;
бистра
као
што
је
била
,
знала
је
стара
у
мах
на
чему
је
.
Та
и
она
је
некада
девовала
,
та
и
она
је
љубила
.
Полако
се
ниже
Љубици
,
пригрли
је
лако
,
стиште
јој
топао
матерински
пољубац
на
чисто
девојачко
чело
и
рече
тихо
да
се
једва
чуло
:
—
Прегори
,
јадна
ћерко
;
смири
се
,
слатко
дете
моје
,
није
ти
зар
било
суђено
!
Љубица
обисну
помајци
око
врата
и
у
соби
се
зачу
кратко
јецање
.
Јадна
девојка
дрхташе
у
целоме
телу
као
да
је
тресе
тролетница
.
—
Смири
се
,
ћери
моја
,
божија
воља
сви
смо
ми
у
његовој
руци
—
тешаше
је
стара
а
и
њој
самој
ударише
сузе
на
очи
.
Љубица
дуго
не
дизаше
главе
са
помајчина
рамена
.
Помајка
је
глеђаше
,
љубљаше
по
мекој
,
свиленој
коси
;
чисто
би
да
утиша
буру
што
бешњаше
у
срцу
њезиног
љубимчета
.
Сећаше
се
да
је
некада
тако
и
њојзи
било
,
болело
је
и
њу
те
још
како
,
мислила
је
да
ће
свиснути
од
бола
;
али
време
је
и
тој
рани
најбољи
лек
.
На
топлим
грудима
помајке
одуминуо
је
Љубици
први
бол
.
Срце
је
нашло
одушке
па
му
је
било
лакше
.
Девојче
дигну
главу
али
не
могаше
да
погледа
старој
у
очи
.
Пољуби
је
топло
у
руку
и
рече
тихо
!
—
Лаку
ноћ
!
—
Бог
ти
био
,
ћери
,
на
помоћ
!
—
прихвати
госпођа
Боса
меко
—
иди
,
лези
;
смири
се
,
биће
ти
лакше
.
Љубица
изиђе
чисто
посрћући
из
одаје
.
Кад
уђе
у
своју
избу
,
срце
јој
се
стиште
грчевито
.
Клону
на
столицу
крај
пећи
и
стаде
очајно
кршити
руке
.
На
пољу
се
дизао
ветар
,
суво
грање
јечи
,
облачине
падају
доле
као
густа
магла
.
Пред
Љубичиним
очима
пламћаше
Раково
писмо
.
Беше
јој
као
да
сваки
грчевити
,
истез
пера
његова
дизаше
на
њу
тешку
тужбу
.
Та
он
је
њу
љубио
и
само
њу
,
од
онога
часа
када
је
видео
.
Несретној
девојци
излазаше
пред
очи
оно
вече
у
винограду
како
је
измамљивао
оне
чаробне
,
заношљиве
звуке
испод
свога
гудала
;
у
њезиним
грудима
дизаше
се
сада
тежак
прекор
;
та
она
је
крива
што
је
тако
лакоумно
веровала
речима
своје
другарице
с
којом
је
Милан
збијао
само
грешну
шалу
;
та
она
је
крива
да
је
Рајково
срце
у
берби
плануло
бесом
љубоморе
те
нехотице
начинило
онај
русвај
с
коњима
кога
нана
јој
у
мал
’
што
није
платила
главом
;
она
је
крива
што
се
Рајко
сударио
жестоко
са
Миланом
,
што
је
у
очајању
отишао
не
проговоривши
с
њоме
ни
речи
.
И
у
тим
мислима
ђипи
са
столице
и
пође
наглим
кораком
по
соби
.
Подиђе
је
чисто
хладан
зној
није
смела
да
испреде
своје
мисли
до
краја
.
У
даљини
,
далеко
одавде
,
гледала
је
Љубица
Рајка
где
очајава
,
те
у
очајању
јури
по
цичи
и
студени
по
грдним
пештанским
улицама
,
како
је
клонуо
под
теретом
тугу
своје
и
пада
на
болесничку
постељу
.
Ветар
је
на
пољу
јечао
и
звиждао
.
Распламтелој
машти
Љубичиној
приказивала
се
ниска
сиромашна
собица
у
мајке
му
,
у
сироте
шваље
.
Мајка
сестре
дворе
тешкога
болесника
.
Као
самртник
диже
се
она
са
постеље
.
Седе
са
стол
и
пише
Савци
да
он
њу
није
никада
волео
,
па
по
другарици
довикује
њојзи
,
која
га
није
чула
,
која
га
није
хтела
да
чује
—
још
само
последње
збогом
.
—
Ја
сам
га
љубила
—
убила
!
—
одјекиваше
неки
страховити
глас
по
грудима
несретне
девојке
.
Неодољивом
силом
гоњена
отвори
нагло
свој
долап
и
потеже
из
њега
грчевито
руком
песмарицу
Рајкову
.
Свако
слово
,
сваки
редак
предисао
је
његовом
душом
,
али
сваки
потез
шибаше
несретну
,
узбуђену
девојку
по
срцу
као
гуја
отровница
;
свака
реч
претвараше
се
њојзи
у
клетву
.
Ветар
је
силно
лупао
о
срчали
прозоре
,
суве
гране
брестова
у
дворишту
повијаху
се
тамо
амо
као
ноћни
бауци
.
Љубица
зирну
у
прозор
.
Учини
јој
се
као
да
нека
бледа
сенка
мину
мимо
њега
.
Срце
јој
чисто
застаде
у
грудима
,
колена
јој
клецнуше
,
паде
на
постељу
притискујући
грчевито
на
усне
малену
књижицу
и
посипаше
је
са
хиљаду
врелих
пољубаца
.
У
тај
исти
мах
минуше
кола
мимо
госпођа
Босину
кућу
.
На
колима
је
седео
доктор
Станоје
Лазић
завијен
у
топлу
зимску
бунду
.
Ветар
се
мучио
да
му
огрлицу
од
бунде
набије
на
главу
.
Манастирски
коњи
су
се
захукали
,
да
у
пркос
бури
одбаце
доктора
до
велике
механе
на
конак
.
Кочијаш
је
проклињао
час
и
кад
је
морао
поћи
на
пут
.
То
Је
била
ужасна
ноћ
,
та
човек
не
би
на
ово
време
ни
пса
истерао
на
поље
.
Доктор
Лазић
долазио
је
из
манастира
Б
.
Стари
духовник
беше
тамо
већ
три
дана
на
умору
.
Десета
је
недеља
како
се
старац
мучи
,
не
може
да
се
растане
с
овим
светом
.
Доктор
Станоје
је
погледао
стотину
пута
смрти
у
очи
;
за
њега
она
није
била
страшна
,
јер
је
он
у
смрти
гледао
само
вечити
закон
природе
.
Но
умирање
старога
духовника
потресло
је
доктора
Лазића
у
дубљини
душе
.
У
манастиру
једва
се
видело
да
има
живе
душе
.
Настојатељ
давно
није
дома
,
намесник
му
отишао
је
неким
журним
домаћим
послом
у
митрополију
,
по
грдној
а
пустој
кући
шуњао
се
само
лукави
отац
Венијамин
;
вребао
је
да
ли
ће
доктор
изаћи
из
ћелије
болесникове
па
да
јурне
у
њу
,
да
покупи
из
ње
што
би
још
вредно
било
.
Осим
старе
,
глуве
,
манастирске
праље
,
нигде
никога
од
свога
ко
би
подворио
старога
духовника
у
последњим
часовима
живота
му
,
ко
би
му
заклопио
очи
.
Пред
вече
се
старац
сасвим
занео
,
ропац
га
је
попао
;
кад
се
смркло
,
баба
му
је
додала
и
придржала
свећу
у
руци
а
у
том
стари
духовник
већ
би
и
издахнуо
.
Доктор
Станоје
нагнуо
се
још
једном
над
њега
да
види
је
ли
мртав
,
покрио
га
је
расом
,
извео
стару
праљу
на
поље
,
закључио
је
ћелију
и
дао
је
кључ
манастирскоме
шумару
,
да
га
уручи
намеснику
кад
се
овај
сутра
врати
дома
.
Сео
је
одмах
за
тим
на
кола
и
пожурио
је
да
стигне
у
Ч
.
на
конак
.
Доктор
се
није
надао
да
ће
га
непогода
стићи
уз
пут
.
Мислио
је
да
ће
вече
моћи
провести
код
госпођа
Босе
—
но
време
га
је
омахнуло
.
Како
је
био
потресен
,
чим
је
сишао
с
кола
повукао
се
одмах
у
одају
у
којој
ће
ноћити
.
Већ
је
био
у
велико
ноћ
а
доктор
Лазић
још
није
могао
да
сведе
ока
.
Мислећи
на
старога
калуђера
,
дође
му
и
његов
живот
љуто
самохран
и
пуст
.
Ево
је
већ
десета
година
како
је
да
рекне
стао
на
своју
снагу
,
оца
и
матер
једва
да
памти
као
кроз
сан
,
није
имао
ни
брата
ни
сеје
—
јер
сестра
што
му
је
у
кући
није
му
рођена
.
Живот
му
је
тако
рећи
од
колевке
вечита
борба
.
Истина
да
борба
уздиже
али
она
и
троши
човека
.
Срце
га
је
вукло
да
изабере
лечнички
позив
,
да
посвети
своју
снагу
болнима
и
невољнима
.
Камо
лепе
среће
његове
,
да
никад
није
пошао
том
стазом
у
своме
животу
—
мање
би
јада
гледао
у
свету
својим
очима
.
Човек
је
мален
да
се
хвата
у
коштац
са
неумитним
законима
у
природи
.
Природа
врши
немилосно
своје
.
Шта
и
шта
пута
је
он
напрезао
све
умље
и
сву
вештину
своју
да
одоли
,
да
сузбије
тог
вечитога
рада
природнога
.
Је
ли
победио
у
тихој
али
истрајној
борби
,
ван
паћеника
и
својте
му
никога
није
имао
с
киме
би
да
подели
радост
своју
;
је
ли
пак
подлегао
у
борби
,
беше
му
као
да
са
угашеним
животом
болниковим
трне
и
пада
његова
снага
—
никога
није
било
ко
би
га
уздигао
,
ко
би
га
очеличио
за
нову
борбу
.
Шта
и
шта
пута
гледао
је
у
животу
јаде
којима
би
смрт
била
спас
а
којима
је
живот
најтежа
казна
.
У
таквим
приликама
клонуо
би
изнурен
,
очајавао
би
често
о
човеку
,
очајавао
би
и
о
себи
.
Но
човек
такога
јакога
,
тако
бистрога
духа
,
као
што
беше
млади
доктор
Станоје
Лазић
,
имао
је
око
и
за
светле
стране
у
животу
човековом
.
Иза
суморних
мисли
,
које
је
будила
у
њему
смрт
старога
калуђера
,
који
се
одрекао
света
,
одрекао
радости
и
уживања
у
њему
који
није
ни
за
што
живио
,
који
се
угасио
као
што
се
гаси
свећа
када
догори
—
свртао
је
доктор
својим
мислима
на
другу
страну
.
На
пољу
је
беснела
бура
све
то
већом
снагом
,
али
докторова
одаја
беше
топла
;
зелена
је
пећ
пустила
јару
па
је
по
соби
растерала
несносни
зимогроз
.
Доктор
Станоје
Лазић
прућио
се
на
диван
,
припалио
је
цигару
па
је
у
плавом
диму
њезином
гледао
читав
низ
шарених
слика
.
Гледао
је
млада
човека
једра
снагом
вољна
духа
,
снажна
да
одоли
борби
у
животу
.
Поникао
у
сиромашној
колеби
,
мучио
се
,
учио
се
,
оснажио
дух
свој
знањем
а
срце
окитно
врлином
.
Све
што
јесте
постао
је
својом
снагом
;
испрва
нов
и
незнатан
осваја
мало
по
мало
себи
леп
положај
у
друштву
.
Његова
реч
броји
се
данас
међу
прве
,
рад
ње
је
од
угледа
.
Свему
што
је
лепо
,
добро
и
истинито
—
свему
је
заточеник
.
Па
ипак
је
тај
човек
много
пута
незадовољан
сам
собом
.
И
дрво
се
на
дрво
наслања
—
а
он
нема
на
кога
.
Сам
је
,
самохран
је
у
животу
своме
.
Је
ли
му
груд
набрекла
од
радости
—
има
и
коме
би
казао
шта
га
заноси
и
одушевљава
.
Око
њега
је
вечита
осама
.
Је
ли
му
пао
какав
јад
на
срце
—
с
киме
би
га
поделио
да
да
му
мало
одлакне
?
Он
је
самохран
на
свету
.
Нема
срца
која
би
га
разумело
.
Узалуд
ври
у
глави
његовој
неброј
најузвишенијих
мисли
—
кад
нема
коме
би
их
дао
у
нарук
;
узалуд
се
роје
у
срцу
његовом
сласти
и
милине
—
кад
нема
коме
би
их
казло
срце
на
изуст
.
Бура
се
на
пољу
мало
по
мало
стишавала
.
Доктор
Станоје
беше
чисто
с
нова
клонуо
под
теретом
својих
мисли
.
Издиже
се
мало
на
диван
и
духну
нагло
на
дим
што
се
полако
колутао
пред
њиме
.
Дим
се
лагано
носаше
даље
по
одаји
и
умотаваше
је
целу
танким
велом
.
И
у
том
велу
назираше
млади
лечник
нову
слику
.
Заточник
што
га
је
млади
лечник
мерио
својим
духовним
оком
дошао
је
на
раскрсницу
у
своме
животу
.
После
дугих
година
чињаше
му
се
да
је
наишао
на
душу
која
би
га
могла
разумети
.
Имаде
један
мио
и
бајни
створ
на
овоме
свету
,
који
је
растао
на
грудима
мајке
природе
,
кога
није
још
окружио
отрован
задах
таштих
жудња
и
неситих
жеља
,
који
је
чист
и
светао
срцем
и
душом
као
кап
росе
на
цвету
,
као
суза
у
оку
невинашцета
.
И
тај
се
створ
узвио
уз
младога
заточеника
као
зелен
бршљен
уз
раст
.
Данас
још
красна
,
чедна
српска
мома
,
пупољак
ружице
у
тихом
,
лиснатом
џбуну
—
сутра
већ
вереница
свему
свету
на
видику
па
онда
верна
љуба
,
којој
свету
на
видику
па
онда
верна
љуба
,
којој
се
ниха
чедо
у
бешици
—
која
грли
војна
свога
,
која
знаде
сваки
умишљај
душе
његове
,
која
разуме
сваки
откуцај
срца
његова
и
кад
нестану
они
страховити
и
дивни
дани
,
када
Србин
устане
да
заложи
столетње
жудње
у
мушко
,
у
јуначко
дело
а
та
љуба
Српкиња
паше
војну
своме
јуначко
оруже
и
кличе
из
дубине
душе
:
хај
потеци
,
сви
соколе
мој
!
Колико
се
доктор
Лазић
разгрејао
овом
милом
и
бајном
сликом
,
беше
се
по
готову
уздигнуо
са
дивана
.
Из
танкога
вела
што
се
разлио
по
одаји
промоли
се
на
један
мах
лепа
и
мила
глава
са
очима
плавим
као
небо
,
са
косом
густом
као
ноћ
.
И
те
га
очи
погледаху
тако
мило
и
љупко
,
да
је
доктор
Станоје
нехотице
поскочио
са
дивана
.
—
Љубица
!
—
изусти
доктор
Станоје
Лазић
полугласно
;
протре
нагло
очи
,
јер
му
се
чињаше
да
сања
.
Устаде
па
приђе
прозору
.
Бура
се
напољу
сасвим
стишала
;
небо
се
опет
из
ведрило
и
осуло
маријадама
сићушних
звездица
.
Но
и
суморно
се
чело
докторово
разведрило
.
Никада
у
своме
веку
није
тако
дуго
гледа
у
звездано
небо
,
сада
не
могаше
да
одвоји
ока
с
њега
.
Поглед
му
се
не
одмицаше
од
ове
велике
звезде
,
што
је
тако
сјајно
пламтела
посред
јата
свога
.
Са
оте
звезде
отимаше
се
око
лечниково
по
блескавим
крововима
сеоских
кућа
.
Блуђаше
се
све
то
даље
док
се
не
заустави
на
оној
кући
тамо
преко
потока
—
на
кући
госпођа
Босиној
.
Кроз
тиху
осаму
студене
ноћи
прозираше
око
лечниково
у
малену
топлу
одају
и
чињаше
му
се
да
чисто
гледи
како
у
њојзи
лежи
на
меком
сади-узкављу
једна
лепа
и
мила
глава
,
коју
санак
милосно
пољубио
и
успавао
.
И
неосетно
прикрадаше
се
доктору
у
душу
она
мека
бедујинска
мелодија
песме
:
Спавај
ми
чедо
,
на
руци
ми
спавај
!
Ко
би
рекао
,
да
онај
озбиљни
доктор
Стоноје
Лазић
—
који
је
до
сада
умео
да
буде
само
савестан
,
брижан
и
строг
лечник
—
може
тако
нежно
и
топло
да
осећа
?
Мора
прво
да
пукне
храпава
шкољка
па
да
провири
из
ње
зрно
бисерово
.
Сутра
дан
ујутру
озорио
је
први
пролетњи
зрак
два
топла
срца
;
у
једном
је
будио
клицу
новога
сретнога
живота
а
у
другоме
је
пао
на
непобушени
гроб
прве
,
несретне
љубави
.
Оно
срце
разиграло
се
у
прсима
доктора
Станоја
Лазића
а
ово
друго
клонуло
је
од
туге
у
грудима
Љубице
Животићеве
.
12
.
Грануло
је
пролеће
.
Снегови
су
већ
давно
окопнели
;
јогунаста
ћуд
зиме
је
попустила
,
не
уједа
више
ни
зубом
нит
хоће
да
ошине
репом
.
Топли
сунчеви
зраци
пољубили
су
дремовну
земљу
па
су
је
пробудили
из
дубокога
сна
.
Земља
се
нада
бољем
и
лепшем
животу
те
је
већ
растурила
зелену
травицу
а
њом
стидљиве
љубице
дижу
своје
плаве
крунице
и
погледају
брижно
у
ведро
небо
.
По
винограду
се
осуле
воћке
мирисним
цветом
,
челице
полећу
да
накупе
сока
за
равак
.
Полете
па
чисто
застану
од
чуда
кад
спазе
по
кога
жутога
и
зеленога
лептира
како
се
и
он
већ
пожурио
.
Чокоће
још
ћути
,
само
сузи
,
баш
као
да
жали
за
топлом
,
белом
одором
која
га
је
зимус
покривала
.
По
путу
већ
чепрка
весела
шева
а
по
зраку
носе
се
прве
ласте
па
меркају
,
да
ли
су
им
још
стара
гнезда
у
животу
?
Са
пролећа
оживи
и
у
човеку
нова
снага
.
Што
се
зимуске
сновало
дрмећи
крај
пећке
,
од
тога
сада
груди
набрекују
.
Сваки
ти
је
то
орнији
и
вољнији
,
сваки
је
лак
као
да
су
му
чисто
крила
порасла
.
У
младоме
срцу
буди
се
нека
нова
тежња
.
—
Оно
не
зна
шта
би
хтело
,
али
осећа
да
су
му
откуцаји
много
живљи
.
За
старе
људе
је
увек
тежак
онај
прелаз
из
једнога
доба
године
у
друго
.
Све
су
нешто
тешки
,
није
да
су
болесни
али
тек
поболевају
.
То
је
осећала
и
госпођа
Боса
—
тога
ради
је
и
доктор
Станоје
сваке
недеље
бар
по
двапут
свратио
у
Ч
.
Но
бистро
око
доктора
Станоја
Лазића
опазило
је
замало
да
госпођа
Боса
није
једини
болесник
у
кући
.
Кад
год
би
доктор
дошао
,
било
да
је
зван
било
изненада
.
Љубица
би
се
често
преплашила
њега
.
Често
кад
седе
тако
па
се
разговарају
погледаће
госпођа
Боса
брижним
оком
у
Љубицу
.
Говори
се
те
ово
те
оно
—
али
њојзи
лебди
вечито
неки
тихи
вео
над
очима
.
Чини
се
да
слуша
о
чему
је
разговор
,
али
с
мислима
блуди
бог
те
пита
куда
.
Бива
много
пута
да
је
доктор
запита
ово
или
оно
,
а
она
одговори
по
реч
две
које
не
пристају
ни
бар
у
разговор
,
баш
као
да
није
чула
о
чему
је
реч
.
Па
и
она
ведра
и
једра
веселост
душе
као
да
је
одлетела
као
сан
.
С
вечера
ће
поћи
раније
да
легне
,
а
с
јутра
сунце
већ
у
велико
одскочило
,
а
она
се
још
не
помаља
из
своје
одаје
.
Тога
није
од
пређе
бивало
.
Госпођа
Боса
је
брижљиво
припазила
на
ову
видну
промену
у
нарави
своје
рањенице
.
Види
стара
где
јој
дете
тужи
да
чисто
вене
од
тешке
туге
па
се
јадна
пребија
од
мисли
до
мисли
шта
ће
и
како
ће
?
Није
то
сада
време
као
што
је
било
док
је
она
девовала
.
Та
нема
горе
ране
него
она
на
срдашца
;
боли
то
још
те
како
,
али
за
Бога
,
човек
је
тврђи
од
камена
,
па
кад
види
да
нема
помоћи
а
он
стегне
срце
па
прегори
.
У
тешкој
бризи
својој
почела
би
госпођа
Боса
мал
те
које
вече
да
теши
Љубицу
.
Бирала
би
сирота
стара
најважније
речи
.
Час
би
је
молила
да
избије
себи
Рајка
из
главе
.
Прво
јој
је
говорила
да
он
није
ни
био
за
њу
прилика
,
па
после
и
ко
зна
да
ли
је
он
њу
баш
и
волео
?
Мртва
уста
не
говоре
а
старој
је
било
више
до
овога
јадног
живота
детета
,
да
се
,
куку
њојзи
,
не
разболи
,
да
се
од
једне
несреће
не
начине
две
.
Кад
би
Љубица
заћутала
на
речи
своје
помајке
,
госпођа
Боса
би
и
неприметно
бацила
реч
две
о
лакој
памети
покојниковој
—
али
тиме
би
увек
урадила
горе
;
рана
у
срдашцу
њезине
поћерке
само
би
се
из
нова
позледила
Љубица
би
одбила
сваку
ма
и
најмању
озледу
свете
успомене
покојникове
са
речима
„
Пусти
нано
,
не
дирај
га
,
он
је
већ
у
гробу
.
Не
знаш
ти
то
нано
,
давно
је
то
било
кад
си
ти
била
млада
.
“
Види
јадна
стара
да
с
које
год
стране
почне
,
да
је
све
црње
и
горе
.
Љубица
је
из
дана
у
дан
била
суморнија
.
Пролеће
је
дивно
грануло
,
све
је
већ
озеленило
и
цветало
а
она
често
по
недељу
дана
не
ће
ни
да
се
макне
из
куће
.
Кад
се
стара
нашла
тако
на
невоље
све
мислила
на
једно
смислила
:
рећи
ће
доктору
;
молиће
га
да
он
гледа
ма
како
лека
јер
ево
је
већ
готово
дошло
до
тога
да
јој
јадно
дете
сасвим
пропадне
.
Што
је
смислила
то
је
и
урадила
.
Одмах
некако
сутра
дан
било
се
разболело
јадно
девојче
у
суседа
,
које
је
Љубица
јако
волела
.
Сирото
дете
беше
баш
озбиља
болесно
;
наврзла
се
на
њега
нека
врућинчина
па
да
га
удави
.
Љубица
се
од
првог
дана
није
мицала
од
постеље
јаднога
детета
.
Само
је
молила
нану
,
да
поручи
доктору
Станоју
да
дође
да
види
дете
.
Кад
је
доктор
Станоје
дошао
,
прегледао
је
дете
,
наредио
је
све
што
треба
и
рекао
је
Љубици
да
се
не
боји
.
Има
му
још
лека
—
а
лепа
детиња
нудиља
погледала
га
је
тако
мило
,
да
је
млади
доктор
сав
застрепио
у
дубљини
душе
своје
.
Беше
му
у
једанпут
као
да
су
те
очи
пробудиле
у
срцу
његову
јату
славуја
,
није
него
певала
је
душа
у
њему
.
Чисто
посрћући
под
слатким
теретом
тога
миља
,
изиђе
доктор
из
одаје
мале
болеснице
,
и
пре
|
е
преко
улице
,
да
види
госпођу
Босу
.
Госпођа-Боси
је
чисто
задрхтало
срце
у
грудима
кад
је
видела
како
се
нека
необична
ведрина
разлила
по
докторовом
лицу
.
Сину
јој
млади
доктор
као
оно
арханђео
Михаило
кад
гони
беса
.
После
две
три
речи
—
одважи
се
стара
,
те
поче
да
прича
доктору
своју
вељу
жалост
и
