старерекле
види
се
чиста
кошуљица
а
шуште
и
жуборе
чисте
беле
сукње
на
њој
.
Али
тек
после
подне
,
на
рогљу
ће
тек
да
сине
у
свој
лепоти
својој
,
а
сад
је
отрчала
у
комшилук
да
позајми
часком
оклагију
;
њихова
се
скрхала
прекјуче
кад
је
мама
била
нешто
љута
а
тату
баш
онда
дон’о
андрак
,
да
јој
се
умеша
у
посао
и
да
јој
показује
како
да
зготови
неко
јело
.
—
Стари
седе
пред
кућом
па
пућкају
на
луле
;
по
неки
се
тужи
на
камиш
и
вајка
се
што
га
је
синоћ
заборавио
да
ишчисти
,
па
сад
добио
к’о
крајнике
вукући
дим
,
те
му
пресело
сво
задовољству
и
уживање
.
Девојке
се
провредниле
па
раде
код
својих
кућа
;
раде
да
се
сатру
.
Трпе
све
и
не
одговарају
,
само
да
их
пусте
после
подне
на
рогаљ
у
коло
.
Ала
ће
да
се
шарени
после
подне
сокак
од
момака
и
од
девојака
;
ала
ће
да
замирише
од
калопера
и
мајкине
душице
рогаљ
где
се
вије
коло
!
Ту
ће
свака
свога
видети
,
а
све
ће
видети
Тиму
нотарошевог
писара
који
у
селу
живи
као
мали
бог
са
својих
тридесет
форинти
месечно
.
И
он
се
радовао
Недељи
,
а
особито
ако
се
десило
те
је
Недеља
била
лепа
,
без
ветра
или
кише
;
јер
онда
би
могао
обући
своје
беле
панталоне
и
метнути
на
главу
свој
,
једини
у
селу
сламњи
шешир
кога
сам
почешће
сумпором
пере
.
Тада
би
обукао
и
сомотски
капут
и
лаковане
ципеле
а
косу
очешљао
онако
,
што
кажу
,
„
на
ларму
“
,
па
би
се
шетао
по
селу
певуцао
„
Седам
шори
седам
дика
моји
’
“
и
погледом
унесрећавао
све
девојке
и
лево
и
десно
,
са
чега
је
навукао
на
себе
не
малу
мрзост
и
опасност
од
паорских
момака
.
Недељом
се
пре
подне
смео
слободно
шетати
,
јер
пре
службе
га
није
могло
ништа
снаћи
.
Бар
нико
не
памти
тако
штогод
.
Ни
стари
брица
Јефта
не
памти
да
је
за
четрдесет
година
свога
бријања
и
ординирања
у
селу
икоме
,
на
пример
,
прао
главу
и
заустављао
крв
Недељом
пре
подне
.
Такви
се
случајеви
дешавају
тек
после
подне
.
А
то
је
Тима
знао
добро
,
можда
чак
и
из
сопственог
и
горког
искуства
,
јер
се
тако
нешто
зуцкало
и
причало
,
да
је
као
једаред
,
једно
пред
вече
,
ђаволски
перјао
сокаком
.
А
после
,
вероватно
је
још
и
с
тога
,
да
је
нешто
на
ту
форму
морало
бити
,
јер
што
би
то
баш
њему
певали
,
кад
прође
,
ону
данас
већ
јако
раширену
и
познату
песму
:
„
Сад
пулгери
постали
швалери
,
Ал
’
не
следу
ноћом
да
идеду
,
Од
вашака
паворски
’
момака
;
Виле
вуку
,
а
пулгере
туку
,
Виле
звече
,
а
пулгери
дрече
!
“
Та
је
песма
постала
у
овом
селу
али
је
добротом
(
односно
:
пакошћу
)
Шаце
брице
публикована
у
Велико-Бечкеречком
Календару
и
тако
спасена
од
заборава
и
постала
данас
већ
позната
„
од
Пеште
даж
до
Черне
Горе
“
.
Писар
Тима
се
,
истина
,
у
себи
секирао
и
љутио
на
то
,
али
је
свакога
уверавао
,
да
се
то
никако
на
њега
не
односи
,
јер
њему
тако
што
није
никад
у
животу
пасирало
,
премда
је
он
један
обешењак
односно
женских
.
Он
тера
само
„
хец
“
,
од
дуга
времена
.
А
иначе
,
он
се
и
не
мисли
овде
на
селу
заробити
и
оковати
,
него
чека
само
то
,
да
му
умре
нека
стара
богата
стрина
,
па
кад
је
наследи
,
он
ће
одмах
у
варош
,
а
тамо
ће
имати
на
сваки
прст
по
десет
.
Зна
„
бухалтерај
“
;
тражиће
принципала
,
где
ће
имати
лепу
практику
и
лепу
принципалову
ћерку
,
па
је
онда
на
коњу
,
што
веле
.
Јер
он
не
познаје
још
то
женско
створење
,
које
је
у
стању
да
му
се
одупре
,
само
кад
је
он
онако
обешењачки
,
онако
по
његовски
,
погледа
.
А
знао
је
кад
и
како
треба
погледати
.
На
капуташке
,
то
јест
пулгерске
,
девојке
само
погледа
и
уздахне
,
а
на
паорске
намигне
и
кресне
очима
тако
жестоко
,
да
му
понекад
спадне
и
сламњи
шешир
с
главе
.
И
данас
је
већ
почео
своје
обешењаклуке
.
Једна
му
је
већ
рекла
:
„
О
мустро
!
“
али
то
њега
није
много
женирало
.
Знао
је
да
је
боље
кад
женска
грди
него
кад
се
чини
невешта
,
па
се
није
бојао
;
он
се
само
бојао
оних
дренових
буџа
које
се
дању
по
дућанима
продају
а
ноћу
и
забадава
по
сокацима
деле
.
Али
данас
пре
подне
у
Недељу
он
се
ни
тога
није
бојао
него
је
продужавао
пут
у
цркву
.
А
већ
је
први
и
други
пут
звонило
у
цркву
на
службу
.
Чуло
се
да
је
нови
учитељ
дошао
,
а
онда
,
наравно
да
се
надало
,
да
ће
он
данас
као
гост
и
Херувику
певати
,
па
су
и
гомиле
света
све
чешће
бивале
.
Чим
је
први
пут
зазвонило
,
старци
истресоше
луле
и
турише
их
у
чизме
,
прекрстише
се
,
наредише
у
кући
шта
треба
па
се
достојанствено
поштапајући
кренуше
у
цркву
.
Пошао
свет
на
литургију
па
се
све
шарени
сокак
од
лепоте
.
Час
из
ове
час
из
оне
куће
испадне
тек
из
авлијских
врата
кита
;
придружи
се
гомили
и
гомила
расте
све
већа
и
већа
што
ближе
цркви
.
Људи
се
крећу
достојанствено
напред
,
ни
један
нема
лулу
у
устима
него
са
штаповима
у
рукама
иду
и
разговарају
се
а
жене
и
ћерке
за
њима
.
Жене
држе
у
рукама
мараме
савијене
на
троугао
,
бабе
мараме
са
завијеном
китом
босиљка
од
које
кидију
струк
и
дају
младама
кад
их
ове
пољубе
у
руку
а
оне
њих
у
образ
,
а
девојке
носе
сунцобране
држећи
их
по
средини
обавијене
марамом
да
их
не
упрљају
.
Све
то
иде
у
цркву
полако
и
достојанствено
,
да
се
помоли
Богу
,
да
се
проразговори
,
да
поседи
мало
у
порти
,
да
разгледа
како
је
која
обучена
—
и
ко
ће
ти
све
знати
и
овде
набројати
,
за
што
све
иде
свет
у
цркву
Недељом
преко
године
.
Али
ове
Недеље
сви
су
ишли
у
једној
цељи
;
бабе
да
чују
а
девојке
да
виде
новог
учитеља
.
Само
стара
гркиња
Соса
,
она
се
није
кренула
у
цркву
ни
да
чује
ни
да
види
новог
учитеља
,
него
да
чује
своје
унуче
Савицу
,
који
је
ове
исте
године
са
две
радости
већ
обрадовао
бабу
;
пре
три
месеца
је
први
пут
понео
гаће
и
сада
ево
први
пут
чита
апостол
!
Већ
две
су
недеље
,
како
га
баба
преслишава
,
онако
стара
,
цео
апостол
на
памет
!
То
је
желела
и
молила
Бога
да
дожави
па
онда
немари
да
склопи
очи
.
Међутим
њен
зет
Палчика
,
отац
малога
Савице
,
вели
да
баба
то
само
тако
каже
;
увек
она
има
изговара
и
разлога
да
се
што
више
задржи
на
овој
грешној
земљи
.
Тако
је
желела
и
за
прво
унуче
своје
,
Савичиног
много
старијег
брата
,
Гавру
.
Кад
се
родио
,
приповеда
Палчика
,
а
баба
каже
:
„
Фала
Богу
кад
сам
дочекала
унука
;
сад
само
молим
Бога
да
ме
не
узме
к
себи
,
док
му
баба
не
сашије
гаћице
.
“
А
кад
му
је
сашила
,
а
она
опет
вели
:
„
Само
да
ми
Бог
да
дана
да
га
видим
калфом
.
“
А
кад
Гавра
постаде
калфа
а
она
опет
вели
:
„
О
Боже
,
подрж
’
још
који
дан
,
да
га
баба
ожени
лепо
!
“
А
кад
је
дочекала
и
то
,
и
оженила
Гавру
,
а
она
после
остави
Гавру
к’о
да
га
никад
није
ни
било
,
па
окупи
молити
Бога
да
доживи
да
види
Ђуру
,
средњега
брата
,
да
је
отворио
дућан
и
постао
сам
свој
газда
.
Е
,
и
то
је
дочекала
.
Сад
узела
најмлађе
унуче
Савицу
и
сад
њега
чека
да
ожени
.
„
Видећете
само
,
“
говорио
је
Палчика
,
„
ја
сам
малерозан
човек
,
преживеће
та
све
нас
,
ожениће
и
Савицу
и
посашиваће
и
праунуцима
гаћице
—
а
по
тестаменту
док
је
она
жива
,
она
све
ужива
и
не
сме
се
ништа
ни
продати
ни
делити
.
Неће
баба
у
труц
да
умре
!
“
Тако
се
отприлике
јадао
Палчика
пријатељима
,
а
баба
једнако
здрава
,
иде
у
цркву
на
сва
јутрења
,
све
службе
,
сва
вечерња
и
све
погребе
,
—
па
тако
и
данас
,
тим
пре
иде
што
ће
њен
Савица
да
осветле
фамилији
образ
.
Све
се
кренуло
,
само
редуше
остале
код
куће
код
ручка
а
међу
редушама
наравно
да
је
понајвише
баба
.
Оне
ће
се
већ
код
куће
молити
Богу
;
кад
зазвони
„
Достојно
“
а
оне
стану
па
се
прекрсте
и
очитају
„
Оченаш
“
или
и
само
„
Вјерују
“
;
ово
последње
,
наравно
,
никад
цело
,
прескоче
многи
члан
вере
,
али
тек
очитају
и
дотерају
крају
.
Служба
је
била
и
свршила
се
.
Сва
се
очекивања
испунила
;
и
Савица
читао
Апостол
,
и
нови
учитељ
певао
Херувику
па
чак
(
преко
очекивања
)
и
поп
Спира
говорио
предику
.
Кад
је
Савица
читао
Апостол
а
госпоја-Соси
гркињи
очи
пуне
суза
,
и
она
полако
у
себи
чита
Апостол
,
а
само
чујеш
како
брише
нос
од
силних
суза
.
Била
је
сретна
преко
сваке
мере
и
једва
је
чекала
да
му
кроз
дан
два
да
што
му
је
обећала
ако
се
лепо
покаже
.
А
обећали
су
му
код
куће
,
да
ће
му
купити
чизмице
са
мамузама
и
поклонити
ждребе
кад
се
ождреби
стари
Пирош
и
да
ће
му
дати
дугачак
бич
са
кратким
ишараним
бичаљем
и
швигаром
.
Кад
је
нови
учитељ
запевао
,
сви
су
се
људи
претворили
у
уво
а
девојке
у
око
,
па
га
слушали
и
гледали
и
уживали
у
појању
и
персони
његовој
.
Као
и
на
вечерњу
јуче
,
тако
и
данас
,
многи
су
му
похвалили
глас
.
А
кад
је
поп
Спира
говорио
предику
о
Спокојној
жизни
некима
се
оте
:
„
Та
гле
поп
Спире
!
“
—
сви
су
се
просто
зачудили
и
питали
:
Откуд
сад
он
да
говори
,
кад
он
то
баш
није
марио
!
Та
једва
га
натера
поп
Ћира
и
о
већим
празницима
да
говори
!
За
то
су
се
многи
,
чим
поп
Спира
отпоче
са
„
Љубимоје
стадо
!
“
примакли
ближе
не
верујући
ваљда
својим
очима
и
ушима
;
по
неки
се
окренуо
у
пола
олтару
па
направио
шаком
као
неки
заклон
од
ува
да
чује
боље
.
Кад
се
свршило
све
и
запевало
Буди
имја
и
стала
делити
навора
,
приђе
и
нови
учитељ
и
узе
три
комада
:
за
гђу
домаћицу
где
ће
бити
на
ручку
,
за
фрајла-Јулу
и
за
себе
.
Куља
свет
из
цркве
;
пуна
црквена
порта
.
Пролазе
једни
мимо
других
,
поздрављају
се
,
мере
се
од
главе
до
пете
,
тако
да
ни
једна
ситница
неће
остати
неопажена
а
нарочито
што
се
тиче
женскога
света
.
Како
је
која
очешљана
,
обучена
,
је
ли
блеђа
или
руменија
него
радњим
даном
—
све
се
то
почело
да
посматра
у
цркви
а
довршило
у
порти
или
на
сокаку
.
Бабе
се
разговарају
о
редушама
и
о
томе
,
како
је
лети
лакше
него
зими
сетити
се
,
шта
да
се
зготови
за
ручак
;
људи
о
пољским
радовима
и
о
разним
лоповлуцима
пударским
;
а
млади
момци
и
девојке
пролазе
једни
поред
других
,
али
не
говоре
ништа
него
се
само
погледају
крадом
испод
очију
,
само
се
погледају
али
ти
погледи
много
више
кажу
него
најдебље
књиге
и
најбрбљавији
језици
.
Још
мало
па
порта
остаде
скоро
празна
.
У
порти
још
осташе
само
нови
и
стари
учитељ
очекујући
поп-Спиру
,
који
се
задржао
мало
с
туторима
и
прегледао
приход
што
је
пао
на
тас
у
коме
се
нашло
доста
крајцара
,
госпоја-Сосин
двогрошак
,
па
чак
и
један
сексер
.
Кад
и
с
тим
беху
готови
,
изађе
поп
Спира
и
поздрави
се
с
учитељем
,
који
га
је
чекао
.
ГЛАВА
СЕДМА
Из
ње
ће
читалац
видети
како
је
било
код
поп-Спире
на
ручку
који
се
са
свим
мимо
програма
госпоја-Сидиног
завршио
Гост
је
седео
на
клупи
у
порти
под
једним
орахом
,
на
који
су
сеоска
деца
увек
тако
жељно
погледала
али
га
је
Аркадије
чувао
као
очи
у
глави
,
и
разговарао
се
са
старим
учитељем
који
га
је
понудио
бурмутом
,
о
поп-Спириној
беседи
хвалећи
га
и
упоређујући
га
са
не
знам
којим
старим
Светим
Оцем
и
са
трубом
Јерихонском
.
—
Извините
што
сте
ме
морали
чекати
;
али
сам
мор’о
да
останем
,
задрж’о
сам
се
мало
ради
црквених
рачуна
.
—
Та
ништа
,
ништа
,
—
извињава
га
стари
учитељ
.
—
А
и
онако
,
поњамо
ми
то
већ
...
и
због
слова
сте
мало
возбуђени
—
—
А
,
господине
,
мило
ми
је
што
вам
могу
честитати
—
—
А
,
дакле
сте
слушали
.
—
О
,
врло
пажљиво
...
Врло
,
врло
лепо
—
—
Ја
то
тако
почешће
...
Знате
,
кад
се
човек
прими
некога
посла
,
онда
треба
да
га
својски
ради
.
Ако
сам
пастир
пастви
,
а
оно
треба
да
сам
к’о
што
треба
пастир
—
—
Свакојако
,
свакојако
...
Кажем
вам
формално
сам
се
у
уво
претворио
слушајући
,
—
вели
г
.
Пера
.
—
О
молим
,
молим
...
ви
ме
прецењујете
,
—
вели
задовољно
поп-Спира
.
—
Е
,
баш
ми
је
жао
што
сте
морали
толико
да
чекате
—
—
О
,
ништа
,
ништа
.
Ја
сам
се
у
осталом
лепо
забављао
.
Мој
господин
предшественик
им’о
је
доброту
да
ми
да
неке
податке
о
црквеној
општини
и
црквеном
имању
.
Па
,
Бога
ми
,
вама
се
може
честитати
;
ова
општина
,
к’о
што
видим
,
добро
стоји
.
—
Јесте
,
врло
добро
.
Фала
Богу
,
како
која
година
,
све
боље
.
Хе
,
ми
се
старамо
и
штедимо
,
парохијани
не
жале
него
дају
.
Кад
смо
ми
,
то
јест
,
ја
и
господин
Кирило
,
дошли
на
парохије
,
било
је
,
Бога
ми
,
свакојако
.
По
четир
таса
се
носило
Недељом
,
тако
да
је
свет
избегавао
цркву
через
тих
силних
дација
,
а
данас
,
као
што
сте
и
сами
видили
,
само
један
,
па
и
тај
ћемо
скоро
укинути
.
Можемо
,
фала
Богу
.
Црква
богата
;
има
толике
дућане
,
земље
,
винограде
,
а
и
готова
новца
доста
.
Него
извол’те
.
Пођоше
.
Поп
Спира
продужи
са
подацима
о
стању
цркве
.
Успут
му
је
показао
многе
и
интересантне
ствари
.
Заустављали
су
се
код
неких
касапница
од
којих
је
црква
примала
лепу
кирију
и
ако
се
касапи
туже
на
пацове
.
Том
приликом
му
је
испричао
историју
једног
маторог
кусог
пацова
коме
је
пре
толико
година
реп
одсечен
кад
је
касапин
једном
изненада
бануо
,
па
од
то
доба
је
ужасно
обазрив
и
први
бега
с
пања
и
ако
би
касапин
не
знам
шта
дао
,
да
га
може
укебати
.
Г
.
Пера
му
је
препоручио
неки
лек
против
пацова
.
Показивао
му
неке
празне
плацеве
опет
црквене
,
где
ће
до
године
зидати
неке
дућане
и
житне
магазе
,
што
је
све
г
.
Перу
наравно
интересовало
,
јер
је
непрестано
узвикивао
:
„
Ите
,
молим
вас
!
“
или
:
„
Та
шта
говорите
!
“
или
:
„
Та
је
л
’
могуће
!
“
Ишли
су
полако
,
ногу
пред
ногу
.
Поп
Спира
му
је
даље
показао
све
боље
куће
и
укућане
не
споменувши
,
наравно
,
нигде
девојку
удавачу
,
ако
је
где
било
.
Кад
стигоше
пред
кућу
седоше
на
клупу
што
је
пред
кућом
где
поседише
мало
у
разговору
док
им
не
јавише
:
да
изволе
,
супа
је
на
столу
.
Господин
Пера
је
одмах
повадио
нафоре
из
чисте
танке
џепне
мараме
,
и
дао
једну
гђи
Сиди
а
другу
гђици
Јули
.
—
Госпођице
,
рекао
јој
је
,
—
ви’те
како
се
ја
старам
за
вашу
душу
.
„
Тјело
Христово
примите
,
источника
бесмертнаго
фкусите
!
“
На
што
му
је
гђица
Јула
рекла
„
Фала
!
“
узела
нафору
и
одмах
је
прогутала
и
поцрвенела
до
ушију
.
Сто
је
био
намештен
у
најлепшој
и
најпространијој
,
тако
званој
,
гостинској
соби
.
Намештај
леп
и
јак
али
старе
моде
.
Све
је
било
јако
и
темељно
и
све
пространо
и
комотно
;
ако
су
кревети
то
су
били
широки
за
две
персоне
,
ако
су
јоргани
опет
за
две
персоне
,
амбрел
тако
исто
,
јер
поп
Спира
што
год
је
куповао
,
куповао
је
за
две
персоне
.
У
соби
два
велика
тешка
орахова
шифонира
стоје
као
две
мале
капеле
,
а
на
њима
поређан
порцулан
и
тегле
с
разним
компотом
.
По
дуварима
неке
слике
мал
’
те
неће
бити
све
из
прошлога
века
.
Биле
су
то
неке
старе
контрафе
са
црним
оквирима
;
неке
тице
на
дрвећу
са
природним
прилепљеним
перјем
;
један
урамљен
рад
с
перлицама
,
нека
часна
трпеза
,
шта
ли
,
са
силним
крстовима
и
чирацима
са
свећама
,
то
је
давнашњи
рад
фрајла-Јуле
кад
је
још
као
дете
у
лер
ишла
,
па
је
на
поп-Спирин
имен-дан
обрадовала
тату
и
поднела
му
заједно
са
спремљеним
словом
које
је
заборавила
и
завршила
с
плачем
;
а
изнад
тога
једна
фотографија
целе
породице
,
поп
Спира
и
гђа
Сида
седе
а
измеђ
њих
стоји
с
албумом
у
руци
мала
Јула
у
краткој
сукњици
и
дугачким
хозлицама
са
шлингерајем
,
па
изгледа
к’о
мали
гаћасти
голуб
;
и
слика
доброга
цара
Јозефа
како
је
узео
једном
паору
плуг
из
руку
па
сам
он
оре
,
а
паор
Шваба
диг’о
руке
а
упро
свој
благодарни
телећи
поглед
у
небо
па
вели
:
„
О
,
Боже
,
овакога
монарха
дај
да
получи
свака
нација
!
“
А
до
овога
слика
онога
другога
Јосифа
,
онога
прекрасног
Јосифа
из
Старога
Завета
,
како
се
отима
похотљиве
госпоје
Пентефринице
и
како
бега
,
шмокљан
један
,
кроз
прозор
,
а
оставља
јој
у
рукама
свој
горњи
капут
који
ће
овој
мало
после
послужити
као
corpus
delicti
.
Даље
има
још
неких
слика
,
старозаветних
и
других
за
које
се
види
да
су
без
икаква
плана
набављане
;
али
пошто
је
фрајла
Јула
сва
запурена
и
румена
,
донела
чорбу
и
ставила
је
на
сто
,
то
се
г
.
Пера
остави
прегледања
слика
по
дувару
.
—
Извол’те
,
господине
,
—
рече
поп
Спира
,
—
седите
ту
,
—
и
показа
му
место
.
—
Ти
ћеш
,
Сидо
,
тамо
,
ја
овде
,
а
Јуца
тамо
ближе
вратима
,
она
ће
сваки
час
устајати
.
Поседаше
сви
пошто
се
прекрстише
.
Поп
Спира
извади
из
џепа
федермесер
и
стаде
га
оштрити
оцилом
које
му
је
увек
метано
уз
тањир
.
—
Не
могу
никако
,
—-
вели
поп
Спира
,
—
да
се
научим
на
нож
,
брица
па
брица
.
Овако
сам
се
научио
;
некако
ми
је
слађе
с
федермесером
.
Двадесет
и
више
година
је
код
мене
;
сам
енглески
челик
,
оштар
к’о
бријач
.
Извол’те
се
уверити
!
—
па
га
даде
г
.
Пери
.
Овај
се
чудио
челику
и
рече
значајно
једно
„
О
!
“
а
за
тим
поп
Спира
окрену
кашику
на
учитељеву
страну
:
—
Извол’те
,
служите
се
,
код
мене
нема
много
нукања
.
—
О
молим
,
молим
,
—
вели
г
.
Пера
и
окрену
кашику
на
страну
гђе
Сиде
.
—
А
не
,
госту
припада
велика
кашика
,
—
рече
гђа
Сида
и
окрену
кашику
на
г
.
-Перину
страну
.
Г
.
Пера
извади
у
тањир
и
поче
јести
.
Чорба
је
била
пилећа
,
баш
што
он
воли
,
и
допала
му
се
.
За
часак
покуса
из
тањира
.
—
Ево
вам
и
ноге
...
да
вас
воли
пуница
,
што
кажу
!
—
смеје
се
гђа
Сида
и
сипа
му
у
тањир
.
—
Благодарим
,
—
клања
се
г
.
Пера
.
—
Изредна
,
чрезвичајна
чорба
!
—
Е
,
то
је
Јуцина
слава
,
она
је
данас
била
редуша
—
—
А
,
госпођице
,
мора
се
признати
...
у
тим
годинама
,
па
тако
мајсторски
зготовити
!
Могли
би
гастгеберај
отворити
!
—
извали
г
.
Пера
,
и
кад
рече
а
он
се
тек
онда
трже
и
поцрвене
,
виде
да
је
претерао
,
па
похита
да
поправи
и
додаде
.
—
То
јест
,
они
тамо
су
прави
шегрти
према
вама
.
Родитељи
као
паметни
људи
учинише
се
к’о
и
да
нису
ни
приметили
,
а
и
сама
Јула
као
да
није
све
ни
дочула
;
она
се
предала
јелу
и
сркала
,
и
сваки
час
брисала
наизменце
уста
салветом
или
лице
кецељом
.
—
Извол’те
паприкаша
,
ако
вам
се
допада
;
извадите
још
једаред
,
—
нуди
га
поп-Спира
.
—
Хвала
лепо
!
—
одбија
гост
.
—
Врло
добро
,
к’о
да
сте
мене
питали
.
Штелујте
се
и
за
„
покенес
“
,
—
вели
гђа
Сида
.
—
Видите
само
како
се
све
румени
!
—
рече
и
метну
пред
госта
.
Поп
Спира
није
марио
за
поковано
пилеће
;
као
Србин
и
правослне
цркве
син
мрзео
је
на
то
швапско
печење
и
чекао
је
гужвару
омиљено
своје
јело
:
—
Не
марим
ти
ја
за
те
покенесе
и
нокенесе
,
како
ли
их
зовете
!
Никад
не
знаш
шта
си
извадио
!
Тражиш
и
оћеш
бело
месо
,
а
кад
развијеш
а
оно
шија
с
главом
!
Швапски
жебраклук
и
ништа
друго
,
враг
им
матери
,
кад
већ
тако
морам
да
се
изразим
!
Од
једног
пилета
оће
стотину
да
угости
;
оће
и
да
почасти
и
да
га
опет
мало
кошта
!
Нема
ти
ништа
лепше
,
него
онако
српски
зготовљено
;
па
лепо
онда
видиш
још
из
кујне
шта
му
је
глава
а
шта
опет
тртица
,
да
простите
!
Кад
је
дошла
гужвара
,
онда
је
настало
опште
хваљење
.
И
сам
поп
Спира
који
је
увек
наглашавао
да
прави
родитељ
не
треба
своје
дете
пред
њим
самим
да
хвали
—
овде
је
одступио
од
тога
принципа
и
похвалио
гужвару
.
—
Добро
печена
,
па
масна
,
е
,
то
вреди
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Ја
вам
не
марим
за
торте
и
друге
којекакве
керефеке
.
Него
једна
гужвара
,
али
да
ми
је
пре
тога
само
једно
јело
па
одмах
гужвара
.
Нема
ти
ту
мелшпајза
кад
није
мастан
,
па
не
цури
маст
низ
браду
.
Ама
,
фино
је
кажу
:
аја
,
не
марим
ти
ја
за
то
!
—
Сасвим
тако
,
имате
право
.
И
ја
претпостављам
добру
савијачу
сваком
цукербекерају
,
—
вели
гост
.
Са
гужваром
је
завршен
ручак
,
а
отпочет
је
живљи
разговор
.
Дотле
се
јело
и
помало
говорило
,
а
сад
је
настао
разговор
уз
вино
.
Поп
Спира
је
био
прилична
ћуталица
и
иначе
,
а
кад
је
јео
држао
се
оног
златног
Доситејевог
правила
:
„
Кад
једеш
једи
,
а
не
разговарај
ни
с
ким
.
“
Вино
је
било
изврсно
,
а
поп
Спира
га
је
хвалио
и
ређао
добре
особине
и
дејство
његово
.
—
Код
мене
је
то
правило
,
—
говори
поп
Спира
,
—
да
је
човек
весео
.
А
како
ће
врага
и
бити
весео
брез
вина
;
јер
„
вино
веселит
сердце
человјека
“
,
што
рек’о
цар
Давид
у
једном
псалму
.
А
овога
вина
нећете
надалеко
наћи
.
Ето
,
господин
нотарош
баш
зна
шта
је
вино
,
па
кад
год
оће
добра
вина
да
пије
,
а
он
ето
ти
га
па
к
мени
.
„
Срдили
се
ви
или
не
срдили
,
ја
дођо
’
каже
,
на
једну
чашицу
.
“
Кад
ал
’
јест
,
врага
,
чашица
!
Буде
ту
и
десет
!
—
Па
и
двадесет
!
—
додаје
г
.
Пера
смешећи
се
.
—
Та
да
,
да
,
што
кажете
и
двадесет
!
А
да
шта
ви
мислите
!
?
Нисте
га
још
видили
,
а
да
видите
,
какав
му
је
црвен
нос
!
Дакле
,
молим
...
—
А
благодарим
!
—
Али
коштајте
!
Аја
,
не
трпим
устручавања
!
—
Могу
,
на
послетку
,
—
попушта
гост
,
—
али
само
с
водом
,
онако
к’о
стари
философи
грчки
—
—
А
,
та
ман’те
их
бестрага
!
Како
су
радили
онако
су
и
прошли
.
Оно
је
Стари
Завет
био
а
ово
је
сад
Нови
!
—
шали
се
поп
Спира
.
—
Него
ви
ајде
онако
по
Хришћански
,
чисто
вино
,
онако
по
српски
натегните
к’о
наш
Краљевић
Марко
!
Коштајте
га
само
!
Г
.
Пера
узе
и
попи
пола
чаше
,
а
поп
Спира
се
наслонио
на
десну
руку
,
а
левом
држи
браду
па
га
гледа
блажено
и
не
трепће
.
—
А
,
шта
ја
кажем
?
!
Шта
велите
на
то
?
—
Изредно
,
—
вели
г
.
Пера
и
гледа
с
изразом
дивљења
по
домаћима
и
пуца
полако
језиком
.
—
Бога
ми
!
...
А
,
колико
га
имате
још
у
подруму
?
—
Хехе
!
Колико
га
имам
да
имам
,
тек
велим
:
данас
га
нећемо
попити
,
па
све
да
узмемо
у
компанију
и
самога
Краљевића
Марка
.
—
Ја
се
,
до
душе
,
не
разумем
баш
много
у
вину
,
али
вас
уверавам
,
—
вели
г
.
Пера
,
—
да
овако
што
још
нисам
пио
.
Овако
нисам
!
—
А
то
вам
верујем
,
то
вам
верујем
,
—
смеје
се
задовољно
поп
Спира
.
—
Па
ја
вам
говорим
:
чисто
натурално
...
брез
шпеција
,
а
ви
ми
се
ту
једнако
цифрате
.
Ех
,
таква
ти
је
садашња
младеж
!
Па
онда
се
чуде
,
што
толики
умиру
од
апцерунга
!
Кад
сам
ја
био
ваши
’
година
,
ја
сам
толико
могао
наште
срце
попити
колико
тројица
вас
садашњи
после
најмасније
карменадле
—
—
Ама
,
Спиро
,
како
то
још
,
говориш
!
?
Ко
те
не
познаје
,
мислио
би
само
да
је
све
то
истина
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Е
,
није
него
није
!
Па
кад
грунемо
:
„
У
јутру
рано
чим
зора
заплави
,
Вожд
Новак
тајно
—
“
—
Но
,
врло
лепо
!
Ваљда
ћеш
сад
још
приповедати
твоје
„
штиклове
“
—
—
А
да
шта
би
ти
’
тела
?
Ако
ти
се
не
допада
та
песма
,
певали
смо
ми
онда
и
другојаче
!
—
Та
марим
ја
за
песму
,
—
брани
се
гђа
Сида
,
—
могли
сте
шта
сте
хтели
певати
—
—
Певали
смо
ми
и
ову
,
—
дира
је
поп
Спира
па
запева
:
„
О
,
незлобна
голубице
,
Невина
моја
грлице
!
Како
тихо
ти
почиваш
,
И
конечно
не
чувствујеш
Бол
сердца
мог
!
“
—
Та
иди
молим
те
!
—
љути
се
гђа
Сида
.
—
Па
тек
ова
!
—
дира
је
опет
поп-Спира
,
па
запева
:
„
Сјећаш
ли
се
оног
сата
,
Кад
си
мени
око
врата
Бјеле
руке
савила
?
И
кријући
твоје
лице
Мени
скоро
“
—
—
Та
који
ти
је
ђаво
!
—
прекиде
га
гђа
Сида
љутито
.
—
Ју
,
извин’те
,
господине
!
Јуцо
душо
,
иди
у
кујну
па
спреми
црну
кафу
.
Знам
да
варошани
радо
пију
.
Ја
по
три
дана
не
могу
да
спавам
,
само
једну
шољицу
кад
попијем
.
С
кафом
је
ишло
мало
потеже
,
јер
су
једва
нашли
жрналицу
;
како
су
често
у
поп-Спириној
кући
пили
кафу
,
тако
им
је
и
требала
.
После
неког
времена
Јула
унесе
кафу
и
послужи
их
све
.
Кафа
је
била
таман
колико
треба
врућа
и
црна
,
и
учитељ
је
пио
и
хвалио
пљуцкајући
ону
крупније
самлевену
која
је
пливала
по
површини
.
—
А
где
је
вама
кафа
,
госпођице
?
—
Ја
не
пијем
!
Тата
каже
,
да
узбуњује
крв
и
не
да
спавати
.
—
А
пијете
ли
бар
белу
кафу
?
—
Да
.
—
А
пунш
?
—
Не
.
—
А
гефроренес
?
—
Да
.
—
А
ајскафе
?
—
Не
.
—
Чудновато
,
заиста
!
Ко
би
то
рекао
!
?
—
чуди
се
гост
не
знајући
ни
сам
,
шта
више
да
пита
Јулу
.
—
Е
,
—
предложи
поп
Спира
,
—
оћемо
ли
да
мало
исперемо
гушу
вином
?
—
А
колико
га
имате
у
подруму
,
заборавио
сам
да
вас
запитам
!
—
рече
г
.
Пера
.
—
Па
имам
тако
тридесет
акова
.
Ни
једно
није
млађе
од
пет
година
,
нити
слабије
од
овога
што
га
сад
пијемо
а
пијемо
ово
лети
.
Али
једно
је
,
боме
,
отерало
далеко
и
старином
и
квалитетом
.
А
наточено
је
у
бурад
некако
још
првих
година
кад
смо
се
,
во
времја
оно
,
ја
и
Сида
узели
.
Од
њега
мислим
да
неће
бити
давно
и
надалеко
бољег
.
Ако
буде
боље
само
оно
што
су
га
—
Боже
ме
прости
—
у
старо
време
пили
они
сватови
у
Кани
Галилејској
—
—
А
то
вино
,
—
упаде
му
гђа
Сида
у
реч
,
—
решио
се
мој
супруг
да
отвори
кад
узудајемо
нашу
Јуцу
;
па
о
њеним
сватовима
нека
се
потроши
.
К’о
велимо
,
кад
је
мираз
к’о
што
треба
,
нек
буде
и
вино
;
кад
већ
младожења
добија
вредну
девојку
и
добар
мираз
,
нека
онда
и
сватови
виде
асну
...
А
већ
ту
је
,
тек
што
није
...
јављају
јој
се
добре
прилике
,
ето
—
—
А-а-а
,
тако
зар
ви
знате
?
!
—
зачу
се
још
из
кујне
глас
гђе
Персе
.
—
Видиш
ти
то
њи
’
само
!
Добили
госте
,
па
се
ником
и
не
фале
!
А
,
а
,
даћу
ја
вама
!
Гледај
ти
само
њи
’
!
Е
,
сад
представите
себи
,
драги
читатељи
,
да
сте
ви
нешто
на
место
гђе
Сиде
.
Како
је
изгледала
и
шта
је
помислила
гђа
Сида
кад
је
таман
почела
,
а
гђа
Перса
је
из
кујне
прекиде
!
Писац
лепо
себи
представља
све
то
у
памети
,
али
му
је
слабо
перо
,
слаб
сав
писаћи
прибор
,
да
то
верно
нацрта
,
зато
моли
читаоце
,
нека
се
потруде
па
нека
то
они
сами
представе
себи
,
јер
је
и
лакше
све
то
маштом
представити
него
пером
описати
.
Толико
само
додаје
,
да
је
гђа
Сида
,
кад
су
поп-Ћирини
већ
ушли
у
собу
,
нарочито
изашла
у
кујну
,
да
се
тамо
од
чуда
трипут
прекрсти
.
А
и
јесте
било
чудо
и
изненађење
!
Са
овим
изненађењем
могло
би
се
поредити
само
оно
пре
годину
и
више
дана
,
пре
оних
великих
ексера
на
капији
кад
је
једном
банула
у
Жужину
собу
па
затекла
тамо
једног
курмахера
Жужиног
где
седи
,
па
се
наместио
тај
син
,
као
да
је
дошао
и
сео
да
се
фотографира
.
Поред
њега
стоји
пун
бокал
вина
,
а
он
,
безобразник
један
пушта
густе
димове
из
поп-Спирине
скупоцене
стиве
луле
са
дугим
камишем
.
Ни
онда
није
умела
од
чуда
ништа
да
прослови
,
па
ни
сада
.
И
сада
да
је
неко
убацио
споља
кроз
прозор
читаву
цигљу
и
полупао
јој
сав
порцулан
,
не
би
се
тако
скаменила
гђа
Сида
као
кад
је
чула
глас
гђе
Персе
.
„
Кад
ме
није
јуче
шлог
ударио
,
“
говорила
је
сутра
дан
гђа
Сида
,
„
живићу
бар
петнаест
година
дуже
од
покојне
маме
.
“
—
А
ми
,
богме
,
нисмо
’
тели
да
чекамо
лимун
,
него
се
кренули
сами
,
—
рече
гђа
Перса
кад
је
ушла
,
за
њом
поп
Ћира
,
а
за
њим
Меланија
.
И
таман
је
изрекла
то
,
а
она
се
’
трже
,
па
настави
:
—
Ах
,
извините
!
Но
,
лепо
ћемо
изгледати
.
А
мени
кажу
:
код
поп
-Спирини
’
гости
;
а
ја
мислим
,
ваљда
дошла
Лалика
из
Перјамоша
с
децом
,
а
оно
гле
...
О
,
молим
,
молим
по
сто
пута
—
—
Ништа
,
ништа
,
—
вели
поп
Спира
задовољно
и
устаје
.
—
Није
Лалика
,
али
је
неко
други
још
ређи
,
па
још
боље
.
Извол’те
,
оче
Ћиро
,
седите
,
седите
,
госпоја-Персо
;
Меланија
дете
,
ето
ти
ту
до
Јуце
.
Меланија
пође
тамо
,
али
је
гђа
Перса
повуче
и
гурну
брзо
на
другу
столицу
баш
до
г
.
Пере
,
тако
да
је
овоме
сада
с
десне
стране
била
Јула
а
с
леве
Меланија
.
—
Е
,
баш
,
баш
сте
добро
учинили
што
сто
дошли
,
—
вели
гђа
Сида
;
—
а
ја
сам
баш
мислила
,
да
пошљем
по
вас
да
дођете
;
или
да
нас
чекате
код
вас
.
—
Ето
видите
,
а
оно
испало
па
ће
да
буде
и
једно
и
друго
.
Јер
ја
мислим
,
да
нам
ни
сад
нећете
одбити
позив
на
„
јаузн
“
.
—
О
,
с
драге
воље
,
с
драге
воље
!
Само
ако
,
то
јест
,
господин
Пера
пристане
,
—
вели
гђа
Сида
,
а
у
тај
пар
дошла
јој
гђа
Перса
сва
зелена
.
—
О
,
колико
ласкаво
за
мене
,
—
вели
г
.
Пера
;
—
располажите
,
молим
,
са
мном
како
вам
је
воља
.
—
Е
,
е
,
—
вели
задовољно
поп
Спира
,
—
ал
’
баш
добро
кад
сте
дошли
.
Сидо
,
ајде
брже
дај
друге
чисте
чаше
и
друго
,
хладније
вино
.
А
за
тим
се
окрете
поп-Ћири
,
да
му
одговори
на
питање
колико
је
данас
пало
у
тас
.
Затим
је
похвалио
Херуфику
,
а
учитељ
опет
предику
.
Докле
се
поп
Спира
и
поп
Ћира
разговарали
седео
је
г
.
Пера
као
на
иглама
између
две
лепотице
.
Господин
Пера
није
био
од
оних
многих
салонских
лутака
и
глупака
,
што
се
одмах
у
први
мах
умеју
да
нађу
и
допадну
у
женском
друштву
са
оним
досадним
стереотипним
фразама
од
којих
су
неколико
туцета
на
памет
знали
,
и
тиме
пленили
ћуркасто
женскиње
;
али
који
после
обично
код
паметнијег
женскиња
постану
досадни
,
јер
што
су
знали
,
то
су
одмах
издекламовали
и
у
правом
,
занимљивом
говору
,
и
не
могу
участвовати
.
Не
,
он
је
био
од
оних
који
су
с
почетка
неспретне
ћуталице
,
али
који
са
живљим
и
интересантнијим
разговором
постају
и
сами
живљи
и
интересантнији
.
(
А
таква
је
била
и
гђица
Јула
.
)
Г
.
Пери
се
завезао
језик
,
па
ни
речи
да
рекне
,
него
је
узео
па
разгледао
један
нож
који
је
остао
ту
на
столу
и
прочитао
је
у
којој
је
фабрици
ливен
.
Сав
„
есцајг
“
је
био
старога
шлога
,
добро
очуван
али
давнашњи
.
Донела
га
је
гђа
Сида
у
мираз
своме
попи
,
и
износио
се
из
шифонера
само
онда
кад
су
у
гостинској
соби
скидане
футроле
од
конофоса
са
столица
,
фотеља
и
канабета
,
а
то
је
било
само
онда
кад
су
гости
долазили
.
Фрајла
Јула
је
могла
у
паузама
да
живи
,
али
их
фрајла
Меланија
није
трпела
и
за
то
она
поче
:
—
Па
како
вам
се
допада
,
господине
,
ово
наше
место
?
—
Ванредно
,
госпођице
.
—
Ех
,
ви
само
шмајхлујете
!
—
одговара
Меланија
.
—
Откад
пре
да
вам
се
допадне
тако
?
!
Доћи
из
Карловаца
из
онаки
’
романтиш
предела
у
ову
равницу
без
околине
!
—
Ах
,
госпођице
,
овако
лепа
околина
,
(
па
показа
на
њих
две
,
)
коме
да
се
не
допадне
!
?
—
Ју
,
господине
,
та
то
би
још
врло
рано
било
!
—
вели
Меланија
.
—
Е
,
да
боме
,
то
је
увек
дело
једнога
момента
.
—
Нисам
знала
,
верујте
,
да
су
Карловачки
богословци
такви
шмајхлери
!
—
рече
Меланија
и
крадом
гурну
Јулу
лепезом
.
—
Ја
сам
,
верујте
,
један
од
најгорих
,
управо
никакав
„
шмајхлер
“
или
ласкатељ
,
али
што
је
истина
,
истина
—
—
Је
ли
,
Јуло
,
да
је
господин
шмајхлер
?
—
Дабоме
,
—
вели
Јула
.
—
Шта
,
зар
и
ви
тако
мислите
!
?
Та
то
сам
ја
онда
запао
међу
све
саме
непријатеље
.
—
Ју
!
А
зар
смо
вам
ми
непријатељи
?
Је
ли
,
Јуло
,
—
пита
је
Меланија
иза
гостових
леђа
љуљајући
се
на
столици
,
—
је
си
л
’
ти
непријатељ
господ’на
Пере
?
—
Нисам
...
а
за
што
би
’
била
!
—
вели
Јула
а
сву
је
облила
румен
и
размишља
,
шта
би
то
сад
могла
радити
у
кујни
ил
’
ма
где
,
само
да
не
седи
тако
.
—
Ето
ви’те
,
—
вели
Меланија
.
—
Ал
’
ви
сте
свакојако
.
—
Но
,
за
сад
још
не
,
ал
’
може
бити
.
.
временом
...
—
вели
Меланија
.
—
Но
,
госпођице
,
—
вели
Пера
који
се
мало
вештачки
ослободио
попивши
две
наискап
.
—
Нисам
ни
слутио
да
сте
тако
опаки
.
—
А
,
не
,
не
,
ја
мислим
то
ако
,
то
јест
,
заслужите
.
—
Па
онда
молим
вас
рец’те
ми
напред
да
се
чувам
!
А
чиме
би
’
ја
то
заслужио
?
—
Па
ето
тиме
...
Ако
будете
,
то
јест
,
пред
нама
фалили
варошке
госпојице
.
Је
л
’
,
Јуло
?
—
Јесте
!
—
вели
Јула
.
-—
На
моју
часну
реч
,
верујте
ми
,
—
вели
Пера
,
—
и
да
сам
их
до
сада
хвалио
,
од
данас
би
’
морао
престати
и
променити
мишљење
.
—
А
како
то
да
разумемо
?
—
запита
га
Меланија
кокетно
и
стаде
се
хладити
лепезом
тако
да
ветрићи
додирнуше
и
Перину
косу
.
—
Дакле
,
молим
...
одговор
?
Како
то
мислите
?
—
Како
мислим
?
Како
и
да
мислим
,
кад
ме
тако
гледате
?
—
Па
добро
,
а
ја
ћу
онда
гледати
у
Јулу
,
а
ви
ми
онда
кажите
.
Је
ли
,
Јуло
?
—
Па
тако
...
мислим
...
Мислим
,
дакле
,
да
се
варошке
госпођице
не
могу
ни
сравњавати
са
госпођицама
на
селу
,
—
вели
Пера
коме
се
одрешио
језик
.
—
Или
управо
:
варошке
су
према
онима
са
села
као
...
као
оно
без
мириса
дућанско
цвеће
према
миомирном
натуралном
и
природном
цвећу
из
баште
или
перивоја
.
—
Ију
!
—
кликну
Меланија
.
—
Ала
ви
то
лепо
сравњавате
,
само
кад
би
то
била
истина
!
—
Лако
је
сравњавати
,
—
вели
Пера
,
—
кад
је
већ
тако
.
—
Питај
,
Јуло
,
господина
:
Какво
смо
ми
цвеће
,
ја
и
ти
?
Како
би
нас
назв’о
.
—
А
зашто
да
га
ја
баш
питам
?
—
вели
Јула
збуњена
и
румена
.
—
Питај
га
ти
.
—
Еј
,
срећо
моја
,
—
шану
у
себи
гђа
Сида
која
је
једнако
гледала
како
Меланија
успешно
води
офанзиву
.
—
Хоћете
л
’
да
вам
баш
кажем
?
—
пита
Пера
.
—
Ју
,
слат
—
...
пардон
...
господин
Перо
,
овако
вас
молимо
,
—
рече
и
склопи
руке
,
—
и
ја
и
Јула
.
—
Па
,
ето
...
ви
сте
ружа
,
дуплована
ружа
;
а
госпојица
Јула
је
смерна
љубичица
.
—
Ух
,
—
хукну
гђа
Сида
,
—
ове
муве
.
„
Добро
кад
не
рече
:
цвекла
!
“
рече
у
себи
гђа
Перса
која
се
такође
сва
у
уво
претворила
.
А
била
је
задовољна
;
видела
је
већ
,
да
се
ствар
врло
повољно
развија
.
—
Ах
,
ви
мушкарци
!
Што
сте
ви
мајстори
у
исмевању
,
то
више
нема
!
—
рече
Меланија
и
попрети
му
затвореном
лепезом
.
А
за
тим
се
разви
врло
жив
разговор
између
Меланије
и
Пере
у
коме
је
Меланија
много
више
говорила
а
Јула
се
само
благо
и
питомо
смешила
и
тек
по
некад
„
Да
“
или
„
Не
“
или
„
Да
боме
“
рекла
.
Исто
се
тако
жив
разговор
повео
и
између
попова
.
Они
су
се
разговарали
о
летини
,
о
банатској
шеници
и
о
влашкој
шеници
.
—
И
добро
је
и
не
ваља
,
драги
суседе
,
—
вели
поп-Ћира
,
—
што
је
тако
понела
година
.
Жита
пуни
амбари
а
котарке
очекују
кукуруз
,
а
кукуруз
изредан
,
па
нађикао
,
гледам
га
баш
јуче
;
хуланер
на
коњу
да
прође
кроз
њега
,
не
би
се
видео
;
а
клипови
к’о
левча
дугачки
.
Ал
’
ће
паор
да
побесни
,
враг
му
баби
!
И
добро
је
,
и
не
ваља
!
Запамтио
сам
добро
,
кад
год
је
тако
родна
година
била
и
јефтина
била
рана
,
увек
је
било
рата
.
Сад
како
је
то
,
ја
не
знам
!
Ваљда
и
ти
цареви
побесне
к’о
и
паори
.
Ал
’
видићете
само
,
да
ће
Баћушка
заокупити
!
.
.
Биће
,
држ
’
не
дај
!
—
Боме
ако
се
умеша
онај
наш
сјеверни
стриц
,
биће
повуци
потегни
;
сви
су
изгледи
за
то
.
И
ја
исто
тако
шацујем
,
—
потврђује
поп
Спира
.
—
Ено
гледам
само
на
асентирунгу
;
какве
ти
не
узимају
у
војску
.
Чисто
веле
:
дај
само
нек
је
више
каноненфутера
!
Сад
им
је
свака
жгеба
и
наврта
добра
;
нема
више
унтауглих
!
Ено
и
Перин
онај
муцало
,
нема
предња
два
зуба
а
не
уме
сексер
крајцара
да
израчуна
,
па
и
он
ост’о
у
катанама
.
Не
ваља
,
ништа
не
ваља
!
Биће
,
што
рекли
наши
стари
,
„
кровопролитија
“
неког
,
биће
,
биће
!
Док
се
они
тако
разговарају
,
чаше
се
непрестано
пуне
и
празне
.
Пију
оба
попа
,
а
пијуцка
,
Бога
ми
,
и
гост
;
заборавио
на
старе
философе
па
пије
без
воде
вино
.
Послушао
је
поп-Спиру
који
рече
:
„
Да
је
вода
добра
,
не
би
у
њој
крекетале
жабе
него
људи
.
“
Сви
су
живо
и
пријатно
разговарали
,
само
је
код
попадија
нешто
запело
,
нешто
ишло
ћошкасто
.
И
једна
и
друга
се
извињавала
умором
и
врућином
.
Тако
је
трајало
до
пет
часова
.
Тада
гђа
Перса
подсети
друштво
,
да
би
добро
било
да
пређу
мало
код
њих
.
А
то
је
било
врло
добро
.
Јер
да
су
још
мало
само
остали
,
отворило
би
се
гротло
на
вулкану
препуном
гнева
,
хоћу
рећи
,
планула
би
гђа
Сида
и
заборавила
би
све
обзире
,
које
треба
да
има
једна
гостољубива
домаћица
.
А
узрока
је
било
већ
и
сувише
.
Прво
и
прво
:
није
била
ни
најмање
задовољна
са
Јуцом
и
Меланијом
.
Она
прва
је
била
до
зла
бога
стидљива
,
да
не
кажем
завезана
,
ово
после
подне
;
а
ова
друга
,
то
јест
,
Меланија
,
пустила
се
у
унтерхалтунг
с
гостом
али
то
тако
,
као
да
је
сама
она
ту
.
„
Оно
није
више
ни
изгледало
да
је
у
кући
,
“
приповедала
је
после
гђа
Сида
;
„
него
к’о
кад
се
нека
Бечкеречка
чифуцка
фрајла
у
промонади
унтерхалтује
с
лајтнантима
уланерским
,
кад
о
Шабецу
свира
регименцка
банда
у
промонади
.
Вид’ла
сам
,
“
вели
,
„
свака
чуда
,
али
тога
покора
—
никад
!
“
А
друго
,
што
је
тако
исто
,
ако
не
још
и
горе
наљутило
гђа-Сиду
,
било
је
и
само
госпоја-Персино
понашање
.
То
до
душе
није
нико
видео
,
али
видела
је
гђа
Сида
,
а
то
је
доста
.
Видела
је
,
наиме
,
како
гђа
Перса
брише
својом
чистом
шнуфтихлом
једну
чашу
—
бајаги
чаша
није
чиста
!
„
А
чаша
била
чиста
,
к’о
дијомант
!
“
уверавала
је
гђа
Сида
.
Е
,
то
је
тако
наљутило
,
да
у
мал
’
што
није
планула
и
очитала
јој
у
својој
рођеној
кући
.
Но
срећа
,
те
је
ова
напоменула
да
се
полази
и
попови
се
дигли
већ
.
И
тако
је
за
тај
пар
одложена
била
ерупција
гнева
гђа-Сидина
.
ГЛАВА
ОСМА
Или
продужење
Главе
Седме
У
њој
је
описан
„
јаузн
“
код
поп-Ћириних
,
на
коме
се
десио
сукоб
и
отпочело
се
отворено
непријатељство
,
између
попадија
а
после
,
наравно
,
и
између
попова
.
Кућа
поп-Ћирина
била
је
нешто
сиромашнија
,
у
њој
се
,
истина
,
мање
богатства
али
више
укуса
опажало
.
Сви
уђоше
у
гостинску
собу
по
којој
се
распростирао
благ
мирис
миришљавих
сапуна
и
вербене
(
а
код
поп-Спире
опет
мирис
од
младог
сира
и
босиљка
)
.
Канабета
и
све
столице
откривене
,
без
конофоских
навлака
,
а
по
канабету
и
фотељама
исхекловани
јастучићи
и
комадићи
хеклераја
а
на
њима
све
неки
голи
Аморчићи
са
тулцима
стрела
(
а
код
поп-Спириних
су
били
танки
пешкирићи
од
српског
платна
и
веза
)
По
штелажама
порцуланско
и
стаклено
посуђе
а
по
дуваровима
неколико
слика
:
неке
битке
,
неке
слике
из
Геснерових
идила
и
сцене
из
живота
блаженопочивше
Марије
Терезије
.
Ту
и
слике
поп-Ћириног
оца
старог
кабаничара
Аверкија
,
насликана
масном
бојом
.
Он
насликан
са
врло
благим
изразом
лица
а
поред
њега
неколико
дебелих
књига
ма
да
је
слабо
читао
али
,
као
човек
који
је
поштовао
учене
људе
и
био
увек
међу
пренумерантима
,
захтевао
је
да
се
што
више
књига
поред
њега
налазе
.
И
молер
му
је
и
учинио
по
вољи
;
тако
су
дошле
крај
њега
четири
дебеле
свеске
Рајића
,
Макровиотика
Хуфеландова
и
Собрание
Вещеи
од
Доситеја
,
а
Совѣте
Здраваго
Разума
од
истога
држао
је
Аверкије
у
руци
.
Али
што
је
највише
могло
да
изненади
свакога
госта
,
то
је
био
један
клавир
.
Клавир
у
селу
у
оно
доба
!
У
селу
је
и
кринолин
био
још
једнако
доста
ретка
и
бар
непопуларна
ствар
.
Кол’ко
је
само
фрајли
баш
у
овом
истом
селу
извукло
батина
и
бегало
у
шупу
или
у
зелену
метлу
кад
се
баба
згране
при
спомену
кринолина
,
и
онда
није
никакво
чудо
,
што
су
се
људи
чудили
кад
су
нашли
клавир
у
селу
где
су
од
музичких
инструмената
познате
само
дромбуље
,
фрула
и
гајде
,
али
кад
му
(
то
јест
томе
клавиру
)
дознате
историју
,
онда
се
нећете
толико
чудити
.
Њега
је
поп-Ћира
добио
од
неког
његовог
до
зла
бога
рђавог
дужника
а
тешио
се
тиме
:
боље
ишта
него
ништа
,
а
после
,
и
процес
му
је
већ
изашао
на
потиљак
.
На
њему
је
често
фрајла
Меланија
ждронцала
неке
арије
.
Кад
је
поп-Спира
добре
воље
био
,
он
је
уживао
у
свирци
па
ма
то
биле
и
швапске
арије
,
а
кад
је
био
зловољан
,
Меланија
је
остављала
клавир
и
није
смела
да
свира
ни
омиљену
поп-Ћирину
песму
„
Сјајни
месец
иза
горе
“
јер
поп-Ћира
се
толико
пута
у
љутини
зарекао
да
ће
га
свега
секиром
разлупати
или
га
продати
каквом
верглашу
.
—
Молим
вас
извол’те
сести
.
Молим
извол’те
ту
на
канабе
.
Меланија
голубице
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
склони
те
твоје
књиге
;
не
може
човек
,
да
,
се
макне
од
тих
њених
књига
,
стоји
кућа
к’о
штајеромт
.
Узми
ону
са
канабета
,
да
седне
господин
Пера
.
И
доиста
било
је
неколико
књига
тако
отворених
и
почетих
,
једна
на
канабету
,
друга
на
фотељи
а
трећа
на
прозору
.
—
Ништа
,
ништа
;
не
трудите
се
,
госпођице
,
ја
ћу
већ
то
сам
,
—
рече
Пера
и
узе
књигу
и
стаде
је
разгледати
.
Беше
то
нека
немачка
књига
,
тридесет
седми
хефт
Риналда
Риналдинија
интересантног
романа
из
разбојничког
живота
,
који
се
тих
година
радо
чатао
.
Меланија
је
добила
прилично
васпитање
;
била
је
у
леру
код
неке
старе
фрајле
у
Бечкереку
и
тамо
научила
многе
за
младу
девојку
врло
корисне
ствари
а
између
осталога
у
првом
реду
немачки
;
немачким
је
тако
владала
,
да
је
,
како
је
гђа
Перса
уверавала
,
ноћу
„
бунцала
само
на
немецком
“
.
Док
се
гости
намештали
и
пауза
трајала
,
уђе
Ержа
са
послужавником
на
коме
беху
порцулански
ибрици
,
шоље
и
сребрне
кашичице
,
и
послужи
госте
.
Отпоче
„
јаузн
“
и
разговор
опет
као
да
паузе
није
ни
било
.
И
опет
је
ишло
лепо
и
код
попова
и
код
младежи
.
Најпре
се
пила
бела
кафа
;
Меланија
је
наливала
свакоме
и
питала
свакога
:
воли
ли
више
кафе
или
више
млека
,
више
или
мање
шећера
.
—
Господин-Перо
,
какву
кафу
волете
,
слађу
или
обичну
?
—
О
,
госпођице
Меланија
,
из
ваших
руку
свака
је
ствар
преслатка
.
—
Ух
,
—
хукну
госпођа
Сида
,
—
та
је
л
’
још
коме
овако
врућина
?
—
Ви
фурт
шмајхлујете
.
Ево
вам
и
обрста
,
знам
да
ви
то
волете
!
—
рече
и
спусти
му
још
два
грумена
шећера
и
седе
до
њега
.
—
Та
јесте
,
све
су
га
обрстом
и
одранили
у
богословији
,
—
хтеде
гђа
Сида
да
рекне
,
али
,
што
рекли
:
„
Бог
да
прости
предње
зубе
“
,
уздржа
се
.
Сви
поседаше
и
почеше
јаузновати
.
Настаде
једна
повећа
пауза
.
Сви
се
дали
на
посао
.
Чује
се
само
сркање
кафе
;
сви
срчу
као
по
некој
команди
.
Обе
попадије
подметле
шнуфтикле
под
шоље
па
пију
кафу
а
једнако
испод
ока
гледају
на
девојке
и
на
учитеља
.
Госпоја
Перса
била
је
задовољна
,
блажена
!
Још
код
поп-Спириних
могла
је
већ
видети
,
како
се
ствар
сретно
упутила
,
и
да
је
нешто
знала
латински
,
могла
је
још
тамо
рећи
оно
староримско
:
Veni
,
vidi
,
vici
.
А
гђа
Сида
је
била
кисела
јер
је
већ
,
отприлике
,
видела
и
своје
и
Јулино
,
што
кажу
,
„
добројтро
“
.
У
осталом
није
никакво
ни
чудо
што
је
страховала
и
већ
почела
очајавати
за
успех
,
јер
није
и
не
би
то
био
први
случај
,
да
њеној
Јули
пасира
тако
што
.
Увек
се
њој
таки
неки
ђаво
морао
десити
.
Бадава
,
морала
је
признати
и
сад
и
толико
пута
већ
пре
тога
,
да
је
Меланија
много
и
срећнија
али
и
умешнија
.
„
А
да
боме
,
ето
така
ће
несрећа
увек
пре
наћи
себи
срећу
,
него
ова
моја
!
“
говорила
је
чешће
гђа
Сида
.
„
Гледај
,
молим
те
,
само
,
како
му
пиљи
у
очи
к’о
каква
чифуцка
фрајла
.
Моја
ти
,
да
боме
,
то
нит
’
уме
а
,
Бога
ми
,
нит
’
’
оће
.
А
садашњи
су
момци
ћорави
па
не
виде
све
то
.
Њима
се
не
допадају
скромне
и
смерне
девојке
,
него
ето
таке
шиндивиле
,
што
им
играју
очи
к’о
на
зејтину
.
Таке
праве
у
данашње
време
ероберунге
!
“
Овде
ће
,
мислим
,
бити
најзгодније
,
док
гости
пију
кафу
и
јаузнују
,
да
упознам
мало
боље
читаоце
са
обе
ове
девојке
,
—
да
их
то
јест
„
ауфирујем
“
.
Нисам
то
учинио
онога
вечера
кад
су
биле
заједно
с
тога
,
што
је
то
било
спрам
свеће
,
него
сам
оставио
за
данас
,
на
дану
то
јест
.
Спрам
свеће
се
превари
човек
,
а
женске
су
опет
за
чудо
веште
па
се
дотерају
,
те
не
може
човек
никако
да
сазна
праву
истину
.
Него
овако
лепо
на
дану
,
ту
се
свака
покаже
баш
онаква
каква
је
;
ту
не
помажу
много
никакве
вештине
и
апотеке
.
Јуца
је
била
мала
,
округла
,
румена
и
здрава
као
од
брега
одваљена
,
а
Меланија
висока
витка
и
блеђа
у
лицу
а
увек
се
тужила
да
јој
нешто
није
добро
.
Јуца
је
умела
добро
да
кува
а
Меланија
да
критикује
јела
;
Јула
је
волела
хаљине
отворене
боје
са
цветовима
а
Меланија
је
увек
носила
хаљине
затворене
боје
.
Јула
је
радо
проводила
време
у
башти
,
заливала
је
и
плевила
,
а
Меланија
је
гледала
само
своје
кактусе
и
романе
.
Меланија
је
прочитала
сијасет
српских
а
још
много
више
немачких
романа
у
фотељи
,
на
прозору
,
или
се
сакрије
иза
клајдерштока
;
а
Јула
врло
мало
,
прочитала
је
Љубомира
у
Јелисиуму
,
Аделајиду
Алписку
пастирку
и
Геновеву
.
Завуче
се
у
зелену
метлу
иза
куће
па
чита
Геновеву
.
Биче
је
мама
колико
је
грло
доноси
,
а
она
се
занела
па
и
не
чује
него
се
гуши
у
сузама
и
гнушава
се
безбожног
Голоса
који
је
напаствовао
и
оклеветао
невину
Геновеву
.
„
Ти
си
опет
читала
ону
проклету
књигу
!
“
—
„
Нисам
,
“
лаже
Јула
.
—
„
Јеси
,
јеси
!
Гле
,
само
како
се
умацурала
од
плача
!
“
вели
гђа
Сида
па
је
физитира
и
отима
јој
Аделајиду
,
стару
једну
књигу
коју
је
још
Јулина
баба
донела
у
мираз
Јулином
деду
.
На
последњем
листу
сваки
је
читатељ
записао
своје
име
и
примедбу
,
препоручујући
књигу
свакоме
најтоплије
.
Меланија
је
знала
немачки
,
знала
у
клавир
;
а
Јуца
тек
натуцала
нешто
мало
и
знала
по
мало
само
у
гитар
,
јер
кад
би
гђа
Перса
запитала
поп-Спиру
за
што
и
он
не
купи
Јули
клавир
,
овај
би
јој
одговорио
да
јој
је
купио
клавир
на
вашару
.
„
Ено
га
,
вели
,
у
шупи
,
па
нек
свира
у
њега
сваке
друге
недеље
у
дујету
с
њеном
мамом
!
“
Меланија
је
ишла
чешће
на
бал
у
Темишвар
или
Велики
Бечкерек
и
тамо
је
играла
немачке
игре
које
је
научила
у
леру
,
унтерхалтовала
се
,
правила
ероберунге
и
вазда
срећна
и
задовољна
остављала
доцне
бал
;
а
Јула
је
знала
од
швапских
игара
само
некакву
шотиш-полку
и
неки
тајч
,
који
јој
је
мама
,
кад
је
била
добре
воље
,
под
дудом
показивала
.
На
бал
је
ишла
од
године
до
године
,
о
Св
.
Сави
,
а
на
балу
је
увек
била
малерозна
.
Окрене
ли
је
само
двапут
тенцер
по
сали
,
—
њој
се
мора
десити
неки
малер
;
мора
да
јој
пукне
хаљина
испод
пазува
или
на
леђима
.
Тек
чујете
гђа-Сиду
где
вели
,
кад
ову
доведе
тенцер
и
преда
је
мами
:
„
Еј
,
терету
мој
,
срећо
моја
—
опет
малер
!
“
А
сирота
Јула
после
тога
не
може
да
игра
,
него
седи
поред
маме
међу
женама
,
а
после
неког
времена
ајд
’
кући
баш
кад
је
бал
у
највећем
јеку
,
кад
се
и
саме
маме
распале
па
поручује
по
тендере
и
хоће
да
играју
,
и
кад
се
и
Шаца
распомами
па
удари
у
поскочице
и
подврискује
:
Ијују
!
Целим
путем
плаче
и
проклиње
час
кад
се
тако
дебела
родила
на
свет
.
—
Меланија
је
била
мало
сањалица
и
сентиментална
;
а
Јула
онако
,
не
знаш
ни
сам
како
да
кажеш
,
онако
обична
.
—
Јула
је
певала
најрадије
:
„
Ничи
,
ничи
,
крине
бели
,
“
а
Меланија
од
српских
:
„
Ко
је
срце
у
те
дир’но
“
,
а
од
немачких
све
неке
у
којима
се
излаже
презрењу
мушки
пол
и
пита
се
:
што
ће
он
на
свету
?
И
на
послетку
Јуца
је
била
скромна
и
богобојажљива
девојка
,
која
није
имала
своје
воље
и
која
је
све
слушала
у
кући
,
и
оца
звала
:
тата
а
матер
мама
.
А
Меланија
је
родитеље
звала
:
папа
и
мама
,
имала
је
своју
вољу
и
њу
су
сви
морали
да
слушају
па
је
увек
било
онако
како
је
она
хтела
.
Гђа
Перса
је
стрепила
за
њу
па
се
бојала
,
ако
је
наљуте
,
да
не
учини
што
од
себе
,
јер
је
била
слабих
живаца
,
врло
осетљива
.
Падала
је
често
у
несвест
и
била
—
како
је
гђа
Перса
тврдила
—
склона
самоубиству
.
Колико
је
пута
само
полетела
бунару
да
се
удави
,
и
срећом
се
увек
ту
деси
Аркадија
црквењак
који
је
стигне
и
спасе
је
родитељима
.
А
једаред
у
мало
што
није
завила
гђа-Персу
у
црно
;
јер
кад
је
полетела
бунару
,
а
Аркадија
за
њом
саплете
се
несрећом
преко
валова
па
колики
је
дуг
носом
о
земљу
,
и
док
се
он
освестио
и
дигао
,
она
је
комотно
могла
скочити
у
бунар
,
да
није
,
срећом
,
баш
пред
самим
бунаром
пала
у
несвест
.
—
После
тога
увек
је
следовао
какав
поклон
;
нов
шешир
,
нова
хаљина
или
вођење
на
бал
у
Бечкерек
,
„
да
се
дете
мало
разоноди
и
да
избије
себи
из
главе
те
црне
мисли
“
,
како
је
обично
говорила
гђа
Перса
.
Па
и
малочас
споменути
клавир
купљен
је
после
три
четири
такве
учестане
несвестице
.
Ето
таке
су
биле
те
две
попине
ћерке
.
И
како
знамо
већ
,
како
то
иде
данас
у
овом
свету
,
мислим
да
нема
ни
једног
читаоца
који
неће
већ
у
напред
знати
која
ће
од
њих
двеју
триумфовати
а
тако
исто
и
разумети
,
да
је
то
баш
тако
морало
бити
.
—
А
ви
се
,
госпођице
,
к’о
што
видим
,
радо
бавите
читањем
!
—
рече
Пера
прелиставајући
ону
књигу
.
—
О
,
ја
сам
,
верујте
,
страсна
у
томе
.
—
Ман’те
је
,
молим
вас
,
—
умеша
се
гђа
Перса
,
—
кад
узме
књигу
,
та
вам
ондак
не
зна
шта
је
доста
!
Та
би
вам
заборавила
и
да
једе
и
да
пије
,
кад
нађе
какву
такву
књигу
.
—
Е
,
ви
,
мама
,
увек
преувеличавате
!
—
брани
се
Меланија
.
—
Све
вам
је
та
,
драги
господине
,
прочитала
,
—
вели
гђа
Перса
;
—
све
српске
,
а
тек
шта
мислите
за
немецке
књиге
!
Узме
само
књигу
после
фруштука
па
каже
:
„
Ајде
,
мама
,
ви
будите
данаске
у
кујни
!
“
па
је
текем
нестане
.
Вичем
ја
:
Мелани
,
о
Меланија
!
Ајак
,
ње
нема
па
нема
!
Тражим
је
по
свим
собама
и
по
целој
авлији
и
шиљем
у
комшилук
код
госпоја-Сиде
,
а
она
каже
:
„
Није
она
од
јутрос
ни
долазила
.
“
А
ја
опет
тражим
,
а
она
,
шта
мислите
!
Завукла
се
иза
клајдерштока
па
се
сва
предала
читању
а
ноћом
у
сну
све
говори
из
књига
:
„
О
,
Едмонде
,
ми
се
морамо
на
вјеки
растати
!
“
А
ја
је
питам
:
„
Шта
ти
је
,
рано
?
Ти
си
опет
назебла
,
“
а
она
опет
у
сну
говори
:
„
