буковихграна
,
бруји
и
тутњи
поносито
рашће
,
шапће
и
дршће
плашљива
бреза
и
јасика
...
А
над
њом
,
над
мрачном
и
суморном
планином
,
сија
врело
сунце
,
греје
и
пече
густу
гору
,
у
чијој
се
хладовини
слатко
и
слободно
дише
...
Где
си
,
лисната
зелена
горо
!
Камо
те
,
врело
и
топло
сунце
!
...
Хајдук
вас
се
зажелео
!
...
XXИИИ
Пролеће
је
;
светло
,
весело
,
живо
пролеће
...
Гора
се
развила
,
па
се
њено
нежно
,
зелено
,
младо
лишће
прелива
под
топлом
и
јасном
светлошћу
сунчевом
.
Жиле
повукле
у
себе
свемоћну
влагу
,
истерале
је
на
врхове
гранчица
,
и
за
недељу
две
од
голога
штурога
грања
претворио
се
густ
зелен
шатор
,
израсла
хладовита
китина
...
Поље
се
прелива
и
трепери
јасно
зеленило
младе
траве
,
која
је
,
као
власје
на
четки
,
густо
избила
из
земље
...
Сунце
греје
топло
и
благо
,
весело
светле
његови
зраци
оживелој
земљи
,
грејући
јој
поцрнелу
кору
,
да
из
ње
извуку
безброј
нових
живота
...
Све
оживело
новим
,
светлијим
,
веселијим
животом
,
и
биље
и
животиње
,
па
и
вода
по
бистрим
планинским
речицама
веселије
жубори
и
шапуће
песму
нове
среће
,
новога
живота
...
И
срце
хајдуково
живље
и
веселије
куца
,
и
оно
види
пред
собом
неку
нејасну
наду
,
обузима
га
нека
светла
милина
,
и
оно
у
тренуцима
личи
на
срца
људска
:
хтело
би
да
се
нада
,
да
љуби
,
да
прашта
;
нека
светла
неодређена
вера
у
добро
обузима
и
њега
...
Ђурица
се
вратио
завичају
,
камо
га
је
снажном
силом
вукло
срце
његово
.
Упамтио
је
последњи
Новичин
савет
,
па
је
хтео
прво
да
се
са
њим
састане
.
Али
тога
ради
морао
је
ићи
право
у
своје
село
,
да
га
преко
сигурних
луди
позове
к
себи
.
Сунце
се
тек
рађало
,
кад
се
Ђурица
и
Станка
испеше
на
Орловицу
,
високо
брдо
у
оном
дугом
планинском
венцу
,
који
дели
шумадиске
таласасте
равнице
од
рудничких
,
начичканих
једно
до
другога
,
брда
и
планина
.
Пред
њима
се
засветли
и
зашарени
она
живописна
котлина
,
у
којој
су
без
икаква
реда
разбацане
беле
,
ћерамидом
покривене
кућице
;
оне
вире
и
једва
се
распознају
у
густим
шљиварима
и
воћњацима
,
белуцају
се
њихови
зидови
и
црвене
обасјани
кровови
кроз
густо
зелено
гпање
воћњака
.
Ту
се
,
у
том
стешњеном
и
густом
зеленилу
,
нејасно
оцртава
по
који
кров
од
стаје
,
по
неки
стог
заостала
сена
,
тамни
се
понегде
кровина
иа
кошари
,
на
качари
,
а
над
целом
том
групом
извио
се
у
ведро
небо
вити
јаблан
,
па
трепери
и
весело
одсјајкује
пред
сунчевим
изласком
...
А
тамо
поред
реке
,
по
дну
саме
котлине
,
пружио
се
зелени
потес
у
даљину
,
чак
до
качерских
планина
,
које
су
,
овога
јутра
,
завијене
у
густу
белу
маглу
.
Све
трепери
од
сјаја
сунчева
и
зелени
се
весело
,
светло
,
радосно
...
Очи
се
приковале
за
ту
лепоту
,
коју
проста
сеоска
душа
не
разуме
,
али
је
тако
осећа
и
љуби
,
да
не
познаје
веће
насладе
од
милога
јој
завичаја
...
Уморни
путници
оживеше
,
заборавише
све
муке
и
патње
преживеле
у
туђини
,
очи
им
засјаше
живим
веселим
пламеном
,
у
душу
им
се
усели
бескрајна
радост
,
блаженство
,
срећа
...
Ђурица
погледа
Станку
и
очи
му
остадоше
приковане
на
њој
:
откуд
јој
се
поврати
изгубљени
сјај
лепих
очију
,
откуд
ова
чудна
лепота
целога
стаса
?
.
.
Као
да
је
ове
чаробне
горе
одједном
преродише
!
...
—
Стале
!
—
узвикну
он
блажен
,
раздраган
,
и
у
том
једном
узвику
као
да
хтеде
исказати
цело
своје
осећање
.
Она
га
погледа
,
разумеде
његов
узвик
и
управи
дуг
нем
поглед
на
величанствену
слику
пред
собом
.
—
Ја
—
одговори
она
—
само
кад
доживех
да
опет
видим
ово
!
...
—
Гле
,
види
се
дуд
у
вашем
винограду
.
—
Ено
и
забрана
!
...
Како
се
тамни
!
...
—
А
врбе
поред
реке
...
извиле
се
тамо
и
амо
као
змија
.
—
Сад
не
марим
да
умрем
.
—
Море
,
живећемо
,
Стале
!
...
Загрљени
и
радосни
сиђоше
у
село
,
загледајући
од
жеље
у
свако
дрво
,
у
сваки
камен
.
Стигоше
Ђуричиној
кући
.
Хајдуку
се
стеже
срце
и
обузе
га
нека
суморна
сета
,
кад
угледа
своје
осамљено
напуштено
огњиште
,
у
коме
је
безазлену
и
срећну
младост
провео
.
Сад
му
све
изгледаше
друкчије
.
Тужна
и
сетна
усамљеност
шири
се
око
његова
гнезда
,
пустош
у
дворишту
,
тихо
немо
ћутање
у
околини
,
ниједнога
знака
од
живота
...
Приђе
вратима
и
гурну
их
;
зашкрипаше
испуцана
растављена
врата
и
за
њима
одјекну
потмула
празнина
пусте
куће
...
»
Да
ли
је
жива
,
јадница
—
помисли
он
за
мајку
—
или
је
и
она
заклопила
уморне
старачке
очи
?
«
...
Као
одговор
на
његову
зебњу
зачу
се
из
отворене
собе
сухо
слабо
кашљуцање
и
за
њим
се
појави
на
вратима
суха
увенула
старица
.
Погледа
их
својим
немим
старачким
погледом
,
и
наједаред
јој
прелете
радост
преко
лица
,
које
се
развуче
у
весео
осмејак
.
—
Ђуро
!
...
Гле
мога
Ђуре
!
...
Станка
!
...
—
Добро
јутро
,
нано
!
—
О
,
децо
...
а
ја
све
мислим
и
стрепим
кад
ћу
чути
...
а
ви
сте
,
видиш
,
обоје
здрави
.
—
Што
си
ти
тако
ослабила
?
—
Године
су
,
дијете
,
старост
...
—
одговори
она
,
затварајући
за
њима
врата
.
Кад
се
изређаше
она
прва
питања
и
узвици
,
који
су
обично
без
садржине
,
Ђурица
одмах
пређе
на
главно
.
—
Како
је
сад
овуда
,
говоре
ли
о
мени
?
—
Све
се
ућутало
,
дијете
;
заборавили
су
те
,
чим
си
отишао
...
засад
ћеш
бити
миран
.
Али
ти
онај
пакосник
неће
дати
мира
.
—
Зар
Вујо
?
...
Шта
он
ради
?
—
Састајала
сам
се
са
твојим
људима
,
ишла
сам
и
до
њега
.
Звао
ме
да
му
кажем
где
си
...
Он
ће
ти
,
дијете
,
главу
однети
,
то
знај
,
па
гледај
шта
ћеш
и
како
ћеш
...
—
Што
,
нано
,
откуд
то
?
—
Кажу
ми
људи
једнако
режи
на
тебе
што
га
не
слушаш
.
Жао
му
оноликих
пара
,
што
си
их
сам
поделио
јатацима
,
криво
му
што
си
отишао
без
његова
знања
,
чујем
да
те
криви
и
за
Радована
што
је
погинуо
.
—
За
паре
знам
да
се
љути
,
али
шта
сам
ја
крив
за
Радована
?
...
Мени
је
Радован
више
требао
но
њему
...
—
Не
знам
,
то
ће
ти
казати
твоји
људи
,
а
ја
ти
само
то
велим
:
чувај
га
се
,
дијете
,
кô
живе
ватре
!
Оно
ти
је
опак
душманин
...
Ја
сам
се
тек
зимус
почела
досећати
неким
речима
твог
оца
,
па
сад
тек
видим
да
је
онај
пакосник
многе
људе
упропастио
и
побио
.
Само
га
се
чувај
...
—
Знам
ја
то
,
нано
,
одавно
.
Зато
сам
се
и
одвојио
од
њега
,
не
брини
се
ти
.
Него
шта
ми
велиш
за
друге
наше
људе
,
могу
ли
се
у
њих
поуздати
?
—
Ја
знам
да
ти
је
Јово
најпоузданији
.
Ако
те
сви
оставе
,
он
неће
.
А
он
боље
познаје
те
људе
,
па
се
са
њим
разговори
.
Само
се
чувај
Матове
браће
,
они
ти
много
прете
.
—
Ја
,
истина
...
шта
му
ради
жена
...
Матова
?
—
Мучила
се
зимус
много
са
дечурлијом
,
па
јој
се
сад
девер
вратио
у
задругу
.
Њину
кућу
обилази
далеко
!
—
Шта
ли
раде
моји
,
да
ли
си
чула
?
—
запита
Станка
,
избегавајући
да
их
назове
по
имену
.
—
Здрави
су
.
Јуче
су
ти
оца
нешто
звали
у
срез
,
и
он
је
јамачно
јутрос
отишао
.
Мајка
ти
је
поручила
да
свратиш
до
ње
,
чим
стигнеш
овде
...
Па
најбоље
да
одеш
,
док
се
не
врати
Марко
из
вароши
.
—
Баш
добро
—
рече
Ђурица
—
и
’
нако
ми
треба
да
будем
данас
слободан
.
Ти
иди
одмах
;
удари
на
Милетића
чајир
,
па
у
поток
,
а
после
ти
је
лако
до
вашега
забрана
.
Ја
ћу
бити
код
Јова
,
а
ти
седи
тамо
,
докле
год
можеш
.
Станка
устаде
и
оде
,
а
за
њом
се
диже
и
Ђурица
,
држећи
се
воћњака
и
ограде
,
па
оде
к
Јову
.
—
Да
ми
добавиш
Новицу
до
мрака
!
То
нам
је
најпотребније
—
рече
он
,
чим
се
поздрави
с
Јовом
,
који
се
изненади
његову
доласку
.
—
Новицу
...
сад
ће
дете
да
отрчи
,
само
ако
га
нађе
.
—
Зар
није
у
вароши
?
—
Јесте
,
него
да
није
куд
отишао
послом
.
Он
ти
сад
води
трговину
на
своју
руку
.
—
Истина
?
...
Може
се
још
обогатити
.
—
Неће
,
не
бој
се
,
док
год
му
је
Марушке
.
—
Која
је
то
?
—
Нека
удовица
...
води
га
као
коња
зауздана
.
Али
опет
он
добро
напредује
.
Кад
оде
посланик
за
Новицу
,
њих
двојица
седоше
да
ручају
и
да
се
наразговарају
.
—
Е
,
сад
казуј
шта
знаш
.
Јеси
ли
виђао
скоро
Вуја
,
шта
вели
он
?
—
Виђамо
се
често
,
а
знаш
сам
шта
вели
.
»
Ко
хоће
,
вели
,
са
мном
лепо
—
добро
,
а
ко
неће
,
ја
могу
без
њега
«
.
Црче
од
муке
за
оне
паре
.
—
Што
он
мене
криви
за
Пантовца
?
—
Ђаво
га
знао
.
Само
вели
:
»
Сатари
ми
’
нака
човека
,
који
ми
је
ваљао
немерена
злата
«
,
а
не
каже
како
си
га
то
сатарио
и
зашто
си
ти
крив
.
—
Па
,
шта
мислиш
?
—
Хоће
да
те
убије
,
то
ти
је
.
Само
ће
те
прво
послати
на
коју
масну
похару
,
па
ће
ти
ту
бити
крај
.
—
А
по
чему
ти
то
мислиш
тако
?
—
Хе
,
по
чему
...
по
свачему
!
По
његовим
очима
,
по
говору
...
по
чему
год
хоћеш
.
Ко
зна
Вуја
,
као
ја
што
га
знам
,
тај
ће
лако
погодити
шта
је
он
смислио
.
Није
му
ни
првина
,
не
бој
се
!
—
Добро
,
а
шта
велиш
за
наше
људе
,
како
ће
они
?
—
Ови
наши
одавде
поуздани
су
ти
сви
,
а
они
су
из
других
села
сви
његови
.
—
Шта
велиш
ти
:
кад
би
се
’
нако
знаш
...
њему
што
десило
...
да
погине
...
да
ли
би
се
ко
светио
?
—
Е
,
то
ти
не
умем
рећи
.
Неки
пут
помислим
да
он
тек
’
нако
задаје
страх
...
паметан
је
пусник
!
...
Мислим
,
знаш
,
да
он
сад
,
после
Радованове
погибије
,
нема
ни
једнога
човека
,
с
киме
је
сасвим
отворен
.
А
неки
пут
,
богме
,
помислим
ти
сто
чуда
...
Ко
ти
зна
његове
рачуне
и
крајеве
.
—
Знаш
...
и
ја
тако
мислим
.
Али
ми
се
све
чини
,
да
се
ми
сви
бојимо
од
празне
пушке
.
Он
је
,
брате
,
нас
узјашио
,
па
води
куд
хоће
,
кô
стоку
...
а
ми
се
плашимо
ни
од
чега
.
Видимо
да
је
паметан
,
па
све
мислимо
да
он
дрма
целом
војском
.
Ја
сам
то
опазио
,
кад
он
нас
шаље
на
посао
.
Видим
,
брате
,
човек
кô
и
ми
,
само
већа
глава
.
—
Вала
и
ја
сам
то
сто
пута
помислио
,
али
опет
некако
сагнем
главу
и
ћутим
.
Кô
велим
:
ако
ћутим
,
не
губим
ништа
,
а
да
повичем
,
оде
глава
...
—
Ама
,
ја
сам
наумио
да
не
ћутим
и
да
га
не
слушам
,
па
куд
пукне
!
Да
видим
још
само
шта
ће
ми
Новица
рећи
.
Цео
дан
им
прође
у
такву
разговору
,
смрче
се
,
а
они
још
имађаху
много
да
кажу
један
другоме
.
У
неко
доба
ноћи
стиже
Новица
.
Пошто
се
засад
нису
морали
бојати
ничега
,
Јово
оде
да
спава
,
а
њих
двојица
остадоше
сами
у
соби
.
—
Ја
те
послушах
—
поче
Ђурица
.
—
Прво
тебе
потражих
,
као
што
си
ми
казао
.
—
Добро
си
учинио
.
Онда
нијесам
ни
мислио
да
ће
ти
мој
савет
бити
тако
ваљан
,
а
виђу
да
сам
и
ја
имао
разлога
.
—
Па
...
шта
ради
Вујо
?
—
Знаш
Вуја
:
не
ради
ништа
,
но
чека
да
ти
радиш
за
њега
.
—
Зар
ме
он
баш
чека
?
—
Да
како
?
...
Зна
да
си
жив
и
да
се
мораш
врнути
овамо
,
па
куд
ћеш
но
њему
?
—
То
ми
,
канда
,
велиш
,
да
идем
право
њему
и
да
га
слушам
што
год
ми
рекне
?
—
Не
ја
,
богме
!
Ја
ти
вељу
само
што
он
мисли
,
а
што
ја
мислим
,
чућеш
послије
.
—
Аа
...
—
отеже
Ђурица
и
лице
му
се
разведри
.
—
А
ја
се
,
болан
,
зачудих
;
рекох
:
шта
ми
то
сад
овај
прича
!
...
—
Ха-ха-ха
...
кâ
велиш
:
обрнуо
га
Вујо
зимус
!
...
Неће
више
,
не
бој
се
.
Доста
ја
њему
аргатовах
,
па
не
виђех
хасне
ни
хаира
,
и
остао
бих
тако
вјечити
живомученик
,
да
не
би
тебе
.
Знаш
ли
,
море
,
да
ја
сад
од
збиље
тргујем
?
—
Чуо
сам
.
—
Е
видиш
,
само
од
једнога
посла
с
тобом
дигô
сам
главу
,
па
како
бих
те
оставио
!
...
—
Вала
ти
кâ
брату
!
...
А
ја
,
што
се
тиче
...
с
тобом
ћу
све
братски
.
Неће
ти
бити
од
мене
криво
...
—
Остави
се
залуднице
,
вјере
ти
;
зар
ја
не
знам
тебе
!
...
Но
дај
да
се
разговарамо
о
послу
.
Вујо
је
,
чини
ми
се
,
одлучио
да
ти
нађе
замјену
.
—
Како
?
—
Хе
...
како
?
Да
те
убије
,
па
да
узме
другога
на
твоје
мјесто
.
Нијеси
више
за
њега
.
—
Је
ли
он
што
говорио
с
тобом
?
—
запита
Ђурица
одсечно
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
Хм
...
је
ли
или
није
,
ти
не
мораш
знати
.
Биће
дана
и
за
то
,
кад
ћеш
све
дознати
,
а
засад
нам
је
прва
брига
,
да
сачувамо
твоју
главу
.
—
Кажи
ми
само
ово
...
већ
ако
дође
да
се
кида
,
ја
знам
шта
ћу
,
али
не
знам
за
после
...
.
Има
ли
он
својих
људи
,
који
би
га
светили
?
—
Дубоке
су
оне
књиге
што
их
он
чати
,
мој
ђетићу
,
а
његове
рачуне
нико
не
преброја
!
...
Ко
га
зна
!
...
Али
ми
да
гледамо
засад
...
куд
ћемо
и
како
ћемо
.
Ти
знаш
:
он
ти
је
већ
спремио
добар
посао
,
чим
се
јавиш
,
и
ја
бих
ти
рекао
да
ти
то
све
лепо
извршиш
.
—
Па
и
ти
ћеш
,
ваљад
’
?
—
Ја
,
богме
,
не
!
Чу
ли
да
рекох
:
тргујем
од
збиље
.
Учим
се
,
болан
,
да
ти
замијеним
Вуја
,
а
он
ти
је
нашао
друга
на
моје
мјесто
.
—
Кога
?
—
Мучно
да
га
знаш
.
Једнога
младића
из
Лукавице
.
Њега
он
,
чини
ми
се
,
и
спрема
да
тебе
замијени
,
—
Онда
треба
и
њега
да
се
чувам
?
—
Не
,
болан
.
Ти
не
знаш
Вујове
мајсторије
.
Ко
тебе
нашљеди
и
њему
ће
Вујо
скухати
попару
,
па
му
не
иде
у
рачун
да
му
открива
своје
работе
.
Не
брини
ти
:
у
мојим
су
рукама
сви
његови
планови
.
Него
да
ми
сад
одспавамо
један
сан
,
па
после
поноћи
да
идеш
к
њему
.
Биће
му
,
болан
,
криво
кад
чује
да
си
се
врнуо
,
а
нијеси
се
њему
јавио
.
Ђурица
пристаде
.
Легоше
да
спавају
,
а
њему
не
излазе
из
главе
загонетне
речи
Новичине
.
»
Он
много
зна
,
а
неће
сад
ништа
да
ми
каже
.
Неће
више
ни
на
посао
са
мном
...
тргује
!
Хоће
да
буде
човек
од
реда
...
Па
нека
га
.
Даћу
му
много
,
врло
много
од
овога
првога
посла
,
само
да
га
придобијем
.
Видиш
,
цркао
је
за
паре
...
Онда
ће
ми
,
ваљада
,
казати
све
што
зна
?
...
А
онај
баш
хоће
да
ме
смакне
,
па
то
ти
је
!
...
С
једне
стране
власт
,
с
друге
они
,
који
треба
највише
да
ме
чувају
...
куд
год
се
окренем
,
сви
ми
о
глави
раде
...
Еј
,
кукавац
!
Лепо
ли
могах
живети
,
само
да
ми
беше
ова
памет
...
Али
доцкан
!
...
А
ја
се
радовао
што
дођох
овамо
!
...
Не
знађах
шта
ме
овде
чека
«
...
И
мисао
за
мишљу
,
све
горча
и
тежа
,
извијаше
се
у
глави
му
.
Оно
старо
осећање
—
грозничава
плашња
од
свакога
секунда
који
протицаше
,
плашња
општа
од
свачега
,
од
самога
пространства
,
стаде
да
му
се
увлачи
у
душу
,
и
он
опет
постаде
онај
неповерљиви
опасни
разбојник
,
који
преза
од
сваке
сенке
и
у
Тој
плашњи
чини
нечувене
злочине
.
»
Шта
хоће
они
од
мене
...
па
и
овај
Новица
?
...
Овамо
ми
сам
каже
да
ми
глава
виси
о
концу
,
а
не
вели
ми
да
кидам
на
једну
страну
.
Шта
да
чекам
?
Да
ме
смакне
изненада
,
па
...
Не
знам
ни
сам
шта
ћу
,
само
знам
да
се
мора
кидати
.
Више
се
не
може
овако
...
Хоћу
да
сам
безбедан
бар
код
својих
људи
«
...
—
Новица
!
...
Спаваш
ли
?
...
—
викну
одједном
.
—
Шта
...
шта
је
?
—
Хајде
да
идемо
...
не
могу
да
спавам
.
Новица
устаде
,
протрља
очи
,
па
,
онако
у
помрчини
,
стаде
да
пипа
око
себе
.
—
Па
хајде
да
те
испратим
до
Каменара
,
после
ћу
ја
кући
.
—
Зар
ти
нећеш
са
мном
?
—
Не
ја
.
Не
смијеш
му
ни
казати
да
смо
се
виђели
.
Ја
се
пред
њим
чиним
да
сам
љут
на
тебе
.
—
Што
?
—
Све
ћеш
дознати
,
а
сад
иди
куд
ти
велим
.
За
сваки
случај
:
пази
на
Вуја
;
не
задржавај
се
код
њега
дуго
,
не
једи
и
не
пиј
ништа
.
Ако
пошље
с
тобом
Сима
ковача
,
отварај
очи
и
чувај
га
се
...
држи
га
свакад
на
оку
.
Кад
се
врнеш
са
похаре
,
чекаћу
те
у
јагњилском
забрану
,
знаш
онај
више
реке
...
—
Зар
ти
знаш
куд
ће
ме
послати
?
—
Знам
,
ићи
ћете
у
смедеревску
Мораву
.
Али
ништа
,
састаћемо
се
ми
прије
тога
.
Обојица
изиђоше
из
куће
и
,
неопажени
ни
од
кога
,
одоше
кроз
село
,
договарајући
се
о
даљим
својим
плановима
.
Кад
Ђурица
уђе
у
Вујову
кућу
и
угледа
пред
собом
добро
познате
му
црте
строга
и
одлучна
лица
,
он
не
изгуби
ништа
од
своје
одлучности
и
присебности
,
као
што
је
досад
обично
бивало
.
Ђурица
гледаше
слободно
и
отворено
у
оно
сухо
и
смежурано
лице
,
осветљено
слабим
пламеном
упаљене
лојанице
,
и
осећаше
велико
задовољство
што
не
обори
очи
пред
оним
строгим
,
испитљивим
погледом
...
Као
да
су
обојица
осећали
да
треба
одважно
издржати
овај
први
поглед
,
па
застадоше
,
не
мичући
се
и
не
пружајући
руке
један
другом
.
Најзад
Вујо
мрдну
десним
брком
,
што
је
требало
да
личи
на
осмејак
,
и
пружи
руку
.
—
А
,
бегунче
,
дође
ли
?
...
—
Дођох
,
вала
...
Како
си
?
—
одговори
Ђурица
и
стеже
му
пружену
руку
.
—
Добро
...
Како
ти
?
...
Хајде
у
собу
.
Ђурица
уђе
и
седе
на
столицу
близу
врата
,
а
Вујо
намести
земљани
свећњак
на
под
,
па
стаде
према
Ђурици
.
—
Шта
ти
уради
,
соколе
:
дуну
једнога
дана
,
па
оде
;
нит
’
се
ти
коме
јави
,
нит
’
ми
што
чусмо
за
тебе
.
—
Морао
сам
тако
,
ча-Вујо
.
Док
се
имало
шта
радити
,
ја
сам
радио
,
а
кад
је
дошло
време
да
се
чува
глава
,
морао
сам
је
чувати
.
—
О
,
сињу
му
...
зар
не
бих
ја
умео
боље
чувати
твоју
главу
!
...
У
почетку
те
једва
истерах
из
овога
ћилера
,
ниси
смео
да
се
одвојиш
од
мене
,
а
сад
се
бојиш
да
те
не
могу
сачувати
...
Или
,
да
ти
не
сумњаш
штогод
на
мене
?
...
—
рече
Вујо
и
погледа
га
тако
пажљиво
,
као
да
би
му
хтео
сву
душу
разгледати
.
—
Ене
сад
...
шта
ти
дође
у
главу
!
...
—
одговори
Ђурица
тако
наивно
,
да
одједном
растера
сваку
сумњу
код
Вуја
.
—
Ти
,
брате
,
знаш
најбоље
ко
су
хајдуци
:
док
радимо
заједно
—
слушам
те
,
а
кад
дође
време
да
се
кријем
,
нећу
да
зна
за
мене
ни
моја
рођена
мајка
.
—
Да
теби
не
трабуња
штогод
онај
луди
Јово
?
Кажи
ми
слободно
!
—
запита
Вујо
и
погледа
га
погнуте
главе
,
испод
обрва
.
—
Што
?
...
Шта
ће
ми
он
говорити
?
—
Онако
знаш
...
Видим
да
си
се
нешто
променио
...
а
знам
да
јатаци
хоће
понеки
пут
да
говоре
оно
што
не
знају
.
Да
није
,
рекох
,
што
љут
на
мене
?
—
Јок
,
брате
.
Он
ми
свакад
вели
да
се
без
тебе
нико
не
би
знао
ни
окренути
...
.
Вују
се
разведри
лице
,
примаче
се
постељи
,
па
седе
.
—
Него
остави
то
—
настави
Ђурица
—
па
да
гледамо
наш
посао
...
Како
је
сад
овде
?
—
Где
си
био
целе
зиме
?
—
запита
га
Вујо
,
чинећи
се
да
не
чу
његово
питање
.
Ђурица
мало
поћута
.
»
Да
ли
да
му
кажем
?
—
Све
једно
,
морамо
раскидати
,
па
онда
не
морам
ни
крити
.
«
—
Где
ти
нисам
био
!
...
По
варошима
...
.
.
У
Београду
највише
.
Вујо
се
изненади
,
то
му
се
познало
на
лицу
,
по
коме
падаше
слаба
светлост
свећице
.
Видевши
да
Ђурица
нерадо
одговара
на
то
питање
,
он
промени
разговор
.
—
Како
је
овде
,
велиш
...
.
—
рече
он
после
краткога
ћутања
.
—
Знаш
како
је
.
Уцена
је
повишена
одмах
после
оног
убиства
.
Сад
ће
се
све
дићи
на
ноге
,
само
да
те
сатру
,
али
ми
ћемо
гледати
...
није
нам
првина
.
И
капетан
је
сад
промењен
,
овај
је
нови
опак
...
»
Ово
он
сад
мене
плаши
—
помисли
Ђурица
—
само
да
му
робујем
,
али
нећеш
!
...
«
—
Јеси
ли
спремио
какав
посао
?
Сад
нам
свима
треба
...
.
—
Треба
,
истина
је
.
Али
како
ти
мислиш
...
као
пре
?
—
Сви
бисмо
најволели
да
ти
кажеш
шта
је
твоје
,
па
да
се
зна
чисто
.
Оно
бих
друго
ја
разделио
—
рече
Ђурица
.
—
Да
кажем
,
ја
...
Кад
треба
трчати
и
спремати
за
посао
,
кад
треба
што
ујдурисати
код
власти
и
дознати
,
онда
трчи
Вујо
,
а
кад
се
располаже
новцем
,
онда
пружи
руку
,
па
колико
ти
дамо
...
То
ви
хоћете
,
је
ли
?
...
Али
Вујо
неће
!
...
Ја
ћу
наћи
себи
људе
,
с
којима
ћу
радити
,
а
ви
се
делите
и
радите
како
знате
—
викну
он
,
скочивши
с
постеље
.
Ђурица
се
сети
Новичина
савета
,
па
отпоче
благо
:
—
Немој
,
брате
,
да
се
љутиш
.
Ја
сам
и
јесенас
због
тога
побегао
,
јер
не
знам
куд
ћу
:
јатаци
вуку
на
једну
страну
,
ти
на
другу
,
а
ја
горим
између
две
ватре
.
.
—
Ама
који
то
вуче
на
другу
страну
,
кажи
ми
га
по
имену
!
Ко
то
тражи
ортачину
са
мном
?
...
Деде
,
кажи
ми
га
,
па
ћу
се
ја
рачунати
са
њим
,
а
тебе
неће
ни
глава
заболети
.
—
Сви
,
Вујо
,
сви
траже
...
није
један
...
—
Та
који
су
то
сви
,
громове
им
њихове
!
Кажи
једнога
по
имену
,
шта
ти
један
вели
...
шта
хоће
сваки
?
...
—
Махни
се
тога
,
најпосле
.
Ја
сам
ти
само
казао
шта
они
траже
,
а
нисам
рекао
да
и
ја
то
хоћу
...
Ја
ћу
опет
онако
,
као
што
смо
и
од
пре
,
само
нек
се
зна
рачун
између
мене
и
тебе
...
Свакад
нек
се
зна
унапред
колико
коме
од
нас
припада
...
—
Тако
,
соколе
,
то
је
паметно
—
узвикну
Вујо
радосно
.
—
Дај
да
се
ја
и
ти
погодимо
,
а
шта
ми
причаш
за
ону
гладну
фукару
,
којој
никад
ништа
није
доста
.
Тако
је
требало
да
си
одавно
,
а
са
њима
ћу
се
ја
рачунати
,
ја
ћу
им
делити
по
заради
...
Је
ли
доста
теби
четвртина
?
—
А
јатаке
ћеш
ти
намирити
?
—
запита
Ђурица
.
—
Све
до
једнога
.
—
Доста
ми
је
—
рече
Ђурица
гласно
а
у
себи
помисли
:
»
Ко
је
луд
да
ме
чува
џабе
,
кад
за
моју
главу
може
добити
сто
дуката
!
...
Видим
шта
хоћеш
?
.
старче
,
али
ћемо
се
огледати
,
па
шта
буде
«
...
—
Е
,
тако
,
видиш
...
сад
можемо
да
се
разговарамо
о
послу
—
рече
Вујо
,
прилазећи
му
и
седајући
до
њега
на
троножац
.
Усекнувши
свећу
,
Вујо
стаде
да
излаже
свој
план
за
напад
на
богата
трговца
у
Поморављу
.
На
томе
разговору
затече
их
зора
.
XXИВ
Враћајући
се
са
крваве
и
богате
похаре
из
Поморавља
,
где
домаћин
и
један
нападач
допадоше
тешких
рана
,
Ђурица
окрете
,
према
ранијем
договору
са
Новицом
,
кроз
јагњилски
потес
,
домишљајући
се
како
би
се
до
забрана
одвојио
од
Сима
,
који
непрестано
иђаше
уз
њега
.
Сад
је
био
присебнији
и
одлучнији
,
није
га
потресла
проливена
крв
:
напротив
,
он
се
спремао
да
сад
тек
засуче
рукаве
и
почне
прави
посао
.
—
Симо
,
ти
сад
окрени
десно
на
Копљаре
,
па
иди
право
кући
,
а
ја
ћу
гледати
да
се
прокрадем
до
Венчаца
.
—
Мени
је
казао
Вујо
да
једнако
идем
с
тобом
и
да
те
допратим
до
њега
.
Не
смем
те
ја
оставити
.
—
Што
ћеш
ми
ти
?
—
Поузданије
је
кад
смо
двојица
...
треба
се
чувати
...
—
одговори
Симо
и
обори
главу
,
гледајући
да
се
не
сусретне
са
Ђуричиним
погледом
.
»
Овај
готово
не
крије
шта
хоће
—
помисли
Ђурица
.
—
Да
ли
му
је
казао
да
ме
сад
убије
или
ће
то
после
,
кад
му
предам
паре
.
Новица
вели
да
је
то
одређено
за
данас
,
чим
се
изврши
похара
.
Чекај
,
дознаћу
ја
то
;
нек
иде
овај
са
мном
«
.
—
Па
добро
најпосле
,
кад
ти
је
он
казао
...
—
одговори
Ђурица
равнодушно
.
Морамо
да
се
одморимо
у
забрану
.
—
Баш
добро
!
—
викну
Симо
и
радост
му
засија
у
оку
.
—
Уморни
смо
као
ђаволи
,
па
да
се
мало
прилегне
.
Улазећи
у
забран
,
Ђурица
пропусти
друга
напред
,
коме
овај
поступак
не
би
по
вољи
.
Ђурица
стаде
да
разгледа
по
забрану
,
тражећи
заклонитије
место
,
а
видело
се
да
то
исто
тражи
и
Симо
.
После
стотину
корака
,
наиђоше
у
један
склоп
,
застрвен
павитином
.
Ђурица
разгледа
место
и
учини
му
се
да
Симо
вади
револвер
иза
паса
.
Не
чекајући
други
његов
покрет
,
Ђурица
истога
тренутка
баци
своју
дугу
пушку
,
скочи
на
Сима
с
леђа
и
једним
махом
обори
га
на
земљу
.
Отпасавши
му
тканице
,
веза
му
њиме
руке
,
па
га
онда
,
као
какву
кладу
,
изврте
на
леђа
.
Симо
се
у
почетку
напада
отимао
и
бранио
,
али
после
,
кад
стаде
Ђурица
да
га
везује
,
ућута
и
не
мрдну
више
.
—
Шта
хоћеш
ти
са
мном
?
—
викну
он
зачуђено
,
кад
га
Ђурица
преврте
и
погледа
оно
страшно
зликовачко
лице
.
—
Прво
ти
мени
кажи
:
шта
хоћеш
ти
са
мном
?
—
Ништа
,
брате
...
Шта
је
теби
?
...
—
Чекај
,
сад
ћеш
видети
шта
ми
је
—
рече
Ђурица
,
па
извади
из
јелека
котур
жуте
воштанице
,
кресну
палидрвце
и
упали
свећу
.
Затим
извади
једну
иглу
и
наднесе
је
над
пламен
.
Симо
све
то
посматраше
раширених
очију
.
—
Је
ли
ти
казао
Вујо
да
ме
убијеш
сад
,
или
после
,
пошто
му
предам
новце
?
—
запита
Ђурица
,
држећи
иглу
над
пламеном
.
—
Шта
ти
је
данас
,
јеси
ли
полудео
!
...
О
каквом
убиству
ти
говориш
?
—
одговори
Симо
зачуђено
,
али
му
преко
лица
прелете
смртно
бледило
.
Ђурица
спусти
свећу
поред
себе
,
узе
једну
Симову
руку
и
забоде
му
усијану
иглу
под
нокат
једнога
прста
.
Симо
стаде
грчевито
трзати
руку
,
стадоше
му
се
стезати
мишићи
око
очију
и
уздахну
дубоко
.
—
А-а-а
...
што
ме
мучиш
,
тако
ти
среће
,
забадава
!
...
—
Ништа
...
’
вако
ћу
цео
дан
,
док
ти
се
не
досади
—
одговори
Ђурица
,
па
опет
угреја
иглу
и
забоде
је
под
други
нокат
.
—
Што
не
говориш
,
псино
једна
,
него
се
мучиш
због
онога
зликовца
,
коме
сви
робујемо
!
...
—
викну
Ђурица
грејући
иглу
трећи
пут
.
—
Кажи
право
,
па
иди
куд
те
очи
воде
.
—
Зар
ме
нећеш
убити
,
кад
ти
све
кажем
?
—
Што
да
те
убијам
,
лудаче
,
кад
ми
ти
ниси
крив
!
—
Ама
,
среће
ти
хајдучке
,
кажи
ми
право
!
—
Пустићу
те
,
ако
ми
све
право
кажеш
...
Ја
све
знам
,
али
хоћу
да
ми
ти
то
потврдиш
и
да
ми
све
испричаш
што
ти
је
он
говорио
.
А
са
њим
ћу
се
ја
још
данас
нарачунати
.
—
Јесте
,
казао
ми
је
да
те
убијем
...
ако
узмогнем
сад
на
повратку
,
ако
ли
не
могнем
сад
,
онда
после
,
пошто
му
предаш
новце
...
Мени
је
страшно
претио
,
а
обећао
ми
...
—
Колико
ти
је
обећао
?
—
Сто
дуката
сад
,
и
после
да
се
јавим
за
уцену
,
па
од
тога
новца
њему
осамдесет
дуката
,
а
оно
друго
мени
.
—
То
ти
је
казао
прекјуче
,
после
састанка
са
Новицом
?
—
Јесте
...
Претио
ми
је
да
ће
ме
убити
...
—
Јеси
ли
га
питао
зашто
ме
убија
?
—
Јесам
.
Вели
да
су
те
обрлатили
јатаци
из
твога
села
,
па
сву
зараду
ти
односиш
,
а
нама
и
њему
дајеш
само
по
неколико
дуката
.
Нашао
је
другога
човека
,
који
ће
му
радити
боље
.
—
Који
ће
њему
све
давати
,
а
он
ће
вама
,
као
слепцима
,
по
два
три
дуката
,
је
ли
тако
?
...
Кажи
сам
,
колико
је
теби
досад
давао
?
—
Па
тако
...
само
једном
ми
је
дао
десет
дуката
,
кад
смо
те
извадили
из
апса
,
а
оно
друго
...
помало
.
—
Видиш
,
а
питај
моје
јатаке
,
да
ли
сам
коме
дао
мање
од
педесет
дуката
.
Ја
му
заиста
не
дам
све
паре
,
него
хоћу
да
се
то
подједнако
дели
међу
све
људе
,
који
мени
помажу
.
—
То
је
,
вала
,
право
...
И
ако
хоћеш
и
ја
ћу
те
слушати
.
Он
је
све
преко
мене
водио
договор
са
пандурима
из
среза
...
—
Добро
,
ми
ћемо
се
разговарати
—
рече
Ђурица
дрешећи
му
руке
,
пошто
му
прво
повади
оружје
.
—
Сад
седи
лепо
,
па
ми
испричај
све
како
ти
је
казао
да
ме
убијеш
.
Симо
се
исправи
,
машући
оном
руком
,
која
је
бодена
.
—
Ништа
,
среће
ми
,
само
је
задуго
говорио
како
те
мора
убити
,
а
за
ово
ми
само
рече
:
»
Гледај
ако
могнеш
уз
пут
,
у
каквом
склонитоме
месту
,
па
му
узми
паре
и
оружје
и
донеси
право
мени
,
ако
ли
,
каже
,
не
могнеш
уз
пут
,
онда
ћу
ја
,
вели
,
наместити
њега
на
згоду
овде
.
«
То
је
све
...
—
Добро
,
иди
сад
право
кући
,
а
ја
ћу
те
потражити
,
кад
ми
устребаш
.
Само
си
луд
био
,
што
си
се
давао
да
те
мучим
онако
...
да
чуваш
онога
зликовца
...
—
Није
то
,
море
,
него
сам
се
бојао
да
ме
не
убијеш
,
ако
ти
истину
кажем
.
—
Иди
сад
,
али
добро
пази
да
ме
не
наљутиш
.
Видиш
,
требало
би
да
те
оставим
овде
везана
...
али
ја
ти
верујем
...
—
Чини
,
вала
,
како
год
хоћеш
,
а
видећеш
шта
ти
ја
вредим
.
—
Добро
,
добро
—
рече
Ђурица
,
гледајући
за
њим
,
док
год
му
се
не
изгуби
из
очију
у
густој
шуми
.
После
десетак
минута
Ђурица
разгледа
свуд
око
себе
,
окрете
се
источној
страни
,
па
звизну
учестано
с
прекидима
.
Не
чувши
никаква
одговора
,
покупи
оружје
и
пође
напред
.
После
неколико
минута
опет
звизну
,
и
далеко
пред
њим
у
шуми
зачу
се
такво
исто
звиждање
.
Мало
затим
указа
се
Новица
између
проређених
грмових
дебала
.
—
А
ја
те
чекам
на
овом
крају
—
рече
он
,
прилазећи
Ђурици
.
—
Мишљах
да
ћеш
одовуд
,
од
станице
.
Зар
те
не
прати
Симо
?
Ђурица
му
исприча
малопређашњи
догађај
и
каза
да
је
пустио
Сима
нек
иде
кући
.
—
Нијеси
требао
.
Истина
,
он
је
за
паре
свачији
,
али
не
треба
вјеровати
ником
,
кад
глава
виси
о
концу
.
—
То
сам
и
ја
мислио
,
али
као
велим
:
нека
га
.
А
ја
ћу
сад
да
се
пожурим
у
Брезовац
,
да
се
наплатим
с
оним
пакосником
.
—
Пожури
се
,
што
брже
можеш
.
Али
добро
отварај
очи
:
оно
је
стари
зликовац
.
Стићи
ћеш
тамо
још
за
виђела
.
А
ја
ћу
те
чекати
иза
ватрењаче
,
па
да
ноћимо
код
мене
.
—
Отуд
морам
на
другу
страну
,
имам
хитна
посла
,
а
код
тебе
ћу
сутра
.
Новица
обори
главу
,
као
да
му
то
не
би
право
.
Ђурица
се
досети
.
»
Зна
да
ћу
ноћас
да
раздам
новац
...
Али
куд
смем
ићи
к
њему
с
оволиким
парама
!
...
Убио
би
ме
без
речи
.
Боље
да
му
дам
сад
«
.
—
Хоћеш
ли
и
теби
да
се
сад
одужим
?
—
рече
он
,
машајући
се
џепа
.
—
Па
...
како
хоћеш
—
одговори
Новица
овеселивши
.
—
Поузданија
ми
је
пара
у
мом
џепу
но
у
твом
.
Ђурица
се
насмеја
;
одброја
сто
банкнота
из
крвава
завеска
и
пружи
их
Новици
.
—
Је
ли
доста
?
—
О-хој
!
Ти
си
добро
пазарио
...
Како
да
није
доста
,
болан
...
—
рече
он
,
узимајући
новце
и
бацајући
их
у
недра
.
—
Само
хоће
ли
остати
што
другима
?
—
Биће
доста
свима
,
само
ме
чувајте
?
—
А
да
што
ћемо
ти
друго
,
кад
си
нам
ти
златан
мајдан
!
...
Ђе
ћу
те
сутра
сачекати
?
—
Ако
можеш
изиђи
горе
до
Каменара
код
оних
дебелих
грмова
...
—
Више
Војковића
кућа
,
знам
...
Чекаћу
те
после
заранака
.
А
тамо
...
пази
!
...
отварај
очи
!
Ђурица
окрете
ка
Венчацу
,
а
Новица
пође
истим
правцем
,
куд
оде
Симо
.
»
Е
,
сад
си
на
реду
ти
,
Вујо
.
Дође
земан
да
и
ми
раскрстимо
,
а
једва
састависмо
годину
у
ортачини
...
Тек
година
,
нема
ни
пуна
година
,
а
чини
ми
се
цео
век
!
...
Шта
се
чуда
починило
за
то
време
...
Наживело
се
,
настраховало
се
,
намучило
се
...
«
И
сад
му
дође
на
памет
оно
време
,
кад
је
остављао
пређашњи
слободни
живот
,
кад
се
одвајао
од
друштва
и
огњишта
,
па
се
упутио
под
закриље
овога
Вуја
,
по
чијој
наредби
хтеде
данас
погинути
.
Како
је
онда
лудо
срљао
у
пропаст
,
како
је
лакомислено
ступао
на
кобну
стазу
,
која
га
доведе
до
овога
стања
!
...
А
како
се
могло
лепо
живети
,
само
да
беше
ове
садање
памети
...
Сад
би
он
био
сељак
,
као
и
други
;
радио
би
свој
посао
;
не
би
се
никога
бојао
...
Ишао
би
слободно
по
пољу
,
по
зелену
лугу
и
дубрави
.
.
У
кући
би
му
било
еве
весело
,
стара
мајка
добила
би
одмену
...
И
све
би
то
било
,
да
не
беше
њега
!
...
Он
га
упропасти
,
погуби
...
И
Ђурица
стаде
да
мисли
шта
га
је
то
привлачило
к
Вују
,
те
му
се
тако
слепо
предао
...
.
Вечито
му
је
овај
сурови
човек
стајао
пред
очима
као
нема
загонетка
,
која
те
све
више
привлачи
,
што
је
мање
разумеш
...
И
Вујо
је
њега
привлачио
,
али
чиме
?
...
Својом
тајанственошћу
,
памећу
,
нарочито
овом
памећу
,
коју
Ђурица
уважаваше
,
јер
је
у
себи
не
осећаше
...
Али
није
ни
то
...
Имало
је
нешто
у
самоме
њему
,
што
га
је
вукло
на
ту
стазу
,
а
то
је
осећао
у
себи
раније
,
пре
него
што
је
и
познао
Вуја
...
још
онда
,
кад
је
почео
да
размишља
о
свему
;
кад
гледаше
ноћу
како
му
отац
доноси
туђу
стоку
,
а
мајка
му
весела
лица
подноси
укусно
јело
од
те
стоке
...
То
га
је
вукло
на
овај
пут
,
али
опет
,
да
не
беше
Вуја
,
не
би
се
овако
свршило
...
Он
га
је
узео
за
руку
,
довео
га
до
стрме
ивице
и
гурнуо
...
После
се
већ
морао
клизати
и
падати
,
док
не
дође
до
краја
...
»
И
тај
зликовац
,
који
ме
је
упропастио
,
данас
пружа
пушку
на
мене
.
.
.
да
ме
збрише
са
земље
као
да
нисам
на
њој
ни
био
...
Е
,
нећеш
,
чича
...
наплатићемо
се
!
...
«
Кад
се
навуче
први
сутон
,
Ђурица
пролажаше
кроз
шуму
испод
Вујове
куће
.
Бојаше
се
само
да
га
не
остави
ова
присебност
и
одлучност
,
која
је
расла
све
више
,
у
колико
се
он
приближавао
кући
.
Из
памети
му
не
излажаху
Симове
речи
:
»
Јесте
,
казао
ми
је
да
те
убијем
!
...
«
Излазећи
из
шуме
,
угледа
Вуја
на
чистини
испод
куће
:
сео
на
један
брешчић
,
па
гледа
у
шуму
.
»
Као
да
сам
му
поручио
!
—
помисли
Ђурица
.
—
Боље
је
овако
на
чистини
,
него
у
соби
...
Овде
сам
слободнији
...
«
Угледавши
човека
где
му
се
приближује
,
Вујо
се
диже
и
пође
на
сусрет
,
а
кад
му
се
приближи
сам
Ђурица
,
он
стаде
изненађен
.
—
Камо
ти
Симо
?
—
упита
га
још
на
ходу
.
—
Отишао
је
кући
—
одговори
Ђурица
,
прилазећи
му
.
—
А-а
...
а
ја
рекох
да
није
и
он
остао
као
Пантовац
.
Свршисте
ли
?
—
Свршисмо
.
Пласковчанин
оде
с
раном
,
а
и
газда
ће
имати
да
се
полечи
.
—
Хајдемо
унутра
—
рече
Вујо
и
окрете
се
да
пође
.
—
Нека
,
можемо
и
овде
наредити
што
имамо
—
одговори
Ђурица
,
па
одједанпут
кидиса
на
Вуја
и
стеже
га
рукама
.
Старац
,
још
снажан
,
поче
да
се
отима
,
трудећи
се
само
да
принесе
руку
к
појасу
.
Ђурица
и
не
опази
шта
он
ради
с
руком
,
већ
га
само
стезаше
и
омахиваше
,
да
би
га
оборио
на
земљу
...
Обојица
ћуте
као
заливени
,
само
им
се
ноге
померају
,
одскачу
од
земље
и
опет
стају
на
прсте
...
Старцу
тешко
дисати
,
стеже
га
младић
као
кљештима
...
Најзад
се
некако
дохвати
паса
,
одакле
истрже
мали
оштар
ножић
.
Сад
би
могао
убости
противника
,
али
су
му
руке
више
лактова
стегнуте
јако
,
па
се
боји
да
ће
убод
бити
слаб
,
само
ће
га
још
више
ражљутити
,
па
после
—
зло
!
...
Да
гледа
како
да
га
завара
,
заговори
...
И
таман
да
заусти
,
а
Ђурица
га
омахну
и
тресну
о
земљу
...
Нехотично
му
се
подиже
рука
с
ножем
,
те
Ђурица
угледа
шта
му
је
у
руци
.
—
А
,
зликовче
,
изабрао
си
и
оружје
од
кога
ћеш
погинути
!
—
викну
Ђурица
и
стеже
му
руку
.
Утом
се
зачу
из
шуме
отегнуто
,
јасно
звиждање
.
Вујо
напреже
снагу
,
па
звизну
кратко
,
а
затим
повика
из
гласа
:
—
Помагај
!
Ђурица
се
уплаши
.
Стадоше
да
му
дршћу
руке
,
задрхта
сав
...
Једва
се
сети
револвера
...
Истрже
га
иза
паса
,
наслони
цев
на
чело
старчево
и
окиде
...
Тресну
пуцањ
,
а
руке
,
којима
се
Вујо
брањаше
,
клонуше
...
Ђурица
скочи
,
и
онако
на
ходу
испали
му
други
метак
у
груди
.
Старац
не
мрдну
више
...
Из
шуме
трчаше
неко
...
Ђурица
пружи
пушку
и
викну
...
—
Стој
!
Човек
стаде
,
погледа
у
пружену
пушку
,
која
се
још
могла
у
сутону
опазити
,
па
се
одједном
окрете
и
потрча
натраг
к
шуми
...
За
тренут
ока
нестаде
га
...
—
Вујо
!
—
зачу
се
глас
испред
куће
.
Ђурица
познаде
глас
Вујове
жене
.
—
Зови
га
јаче
,
не
чује
!
—
викну
он
,
па
окрете
;
навише
уз
косу
.
Преко
њега
прелете
буљина
,
машући
тихо
и
немо
чупавим
крилима
...
Он
се
стресе
и
пожури
уз
брдо
...
XXВ
Другога
дана
,
после
заласка
сунчева
,
Ђурица
иђаше
косом
,
која
везује
Венчац
и
Букуљу
,
па
брижно
мишљаше
о
себи
и
своме
положају
.
Једнога
се
зла
опрости
,
а
стотине
других
,
мањих
и
већих
,
рађаху
се
...
Докле
ће
се
овако
?
...
Кад
ли
ће
доћи
дан
да
и
он
положи
своју
уморну
бујну
главу
,
да
се
и
он
одмори
?
...
Вујо
оде
...
Нема
више
онога
грознога
погледа
,
који
сече
као
ножем
,
од
кога
су
стрепили
највећи
разбојници
...
Али
се
на
његово
место
већ
јавља
други
,
који
хоће
исто
оно
,
што
је
и
Вујо
хтео
...
да
живи
туђом
муком
,
да
се
храни
туђим
знојем
;
ну
он
бар
неће
онако
заповедати
.
Он
је
радостан
кад
му
се
пружи
сто
банкнота
,
а
Вујо
не
би
ни
главе
окренуо
,
Вујо
хоће
све
...
Он
сад
седи
ту
негде
испод
грмова
и
чека
,
а
Вујо
не
би
ни
прстом
мрднуо
...
Опет
ће
се
са
њим
моћи
боље
...
Ето
,
сад
ће
да
води
момка
у
варош
да
га
мало
забави
,
а
код
Вуја
се
морало
или
радити
или
спавати
.
»
А
најпаметније
сам
урадио
,
што
нисам
јуче
:
пристао
да
идем
к
њему
с
оноликим
новцем
.
Ђаво
је
пара
...
наведе
човека
на
оно
,
о
чему
и
не
сања
«
—
помисли
Ђурица
,
па
опет
стаде
да
разгледа
пред
собом
и
да
ступа
све
пажљивије
.
Кад
дође
близу
уречених
грмова
,
он
даде
знак
као
и
јуче
.
Новица
се
подиже
испод
једнога
дрвета
и
махну
му
руком
.
—
Ђе
си
,
болан
,
стиже
ли
жив
?
—
рече
Новица
,
кад
се
састаше
.
—
Шта
ће
ми
бити
?
—
Како
,
море
...
дигоше
на
тебе
сав
свијет
.
—
Да
није
потера
?
—
Ноћас
се
дижу
на
тебе
три
среза
:
да
си
тица
,
не
би
побјегао
...
Али
не
бој
се
,
неће
ником
пасти
на
ум
да
те
тражи
у
вароши
.
—
Шта
веле
варошани
,
жале
ли
Вуја
?
—
Ко
ће
жалити
’
нака
зликовца
!
Ама
де
причај
ми
како
га
погуби
,
и
онако
морамо
чекати
док
се
добро
смрачи
.
Ђурица
му
исприча
.
За
онога
што
се
појави
из
шуме
,
не
могоше
смислити
ко
је
.
—
Биће
то
који
његов
гласник
...
они
,
знаш
...
што
му
јављају
ђе
ко
оде
,
шта
прода
...
има
их
он
много
.
Наишао
ваљада
послом
,
да
му
што
јави
.
Тако
проседеше
у
разговору
дуго
.
Прођоше
два
часа
ноћи
,
навуче
се
густа
помрчина
,
јер
не
беше
месеца
,
а
по
небу
пливаху
једноставни
тамни
облаци
,
па
се
онда
обојица
кренуше
низ
брдо
.
Варошица
беше
заспала
.
Озго
са
брда
виђаху
се
само
светњаци
пред
честим
паланачким
механама
,
који
светлуцаху
слабо
и
суморно
у
тамној
ноћи
,
дајући
тиме
једини
знак
да
се
живот
у
вароши
није
угасио
.
И
још
тамо
,
на
самом
крају
вароши
,
поред
потока
што
пресеца
главну
улицу
,
чује
се
по
неки
пут
весео
узвик
пијана
госта
,
коме
је
јамачно
какав
буковички
лаутар
својим
монотоним
циликањем
растресао
загрејане
живце
...
Мрачна
и
влажна
ноћ
навукла
се
на
ово
местанце
,
заогрнула
својим
непробојним
покривалом
куће
и
улице
,
притисла
саму
земљу
,
па
стоји
тако
непокретна
и
суморна
,
као
да
се
и
не
мисли
никад
дизати
са
грешне
земље
...
.
Другови
прођоше
забранчић
,
који
се
пружио
иза
вароши
,
пређоше
поток
,
па
стадоше
уз
једну
ограду
,
која
је
једним
крајем
излазила
на
улицу
,
а
другим
на
поток
.
Новица
подиже
један
проштац
,
те
се
провукоше
кроз
ограду
обојица
и
уђоше
у
двориште
.
Ђурицу
обузе
нека
непојмљива
зебња
од
ове
мрачне
и
неме
самоће
,
и
он
се
стаде
кајати
што
дође
овамо
.
Прођоше
мрачно
двориште
и
кроз
некаква
сниска
вратанца
ступише
у
одају
.
Новица
упали
свећу
и
Ђурица
виде
лепо
намештену
собицу
са
две
постеље
и
миндерлуком
,
а
на
средини
стоји
округао
застрвен
сто
,
препуњен
јестивом
и
пићем
.
—
Сједи
,
брате
,
да
се
одморимо
,
па
и
да
се
заложимо
.
Ето
видиш
,
ја
тако
...
газдински
.
Моја
Марушка
мени
спреми
све
што
хоћу
,
па
кад
имам
госта
,
она
се
затвори
тамо
у
другу
собу
и
спава
.
И
на
ово
сам
гледао
,
видиш
:
ово
прозорче
може
да
послужи
за
сваки
случај
...
са
њега
право
у
поток
,
па
у
шуму
...
—
А
ова
кућа
није
са
улице
?
—
Не
,
море
.
Тамо
је
напред
магаза
ђе
ја
смјештам
моју
робу
,
а
кућа
је
,
видиш
,
до
самога
потока
.
Згода
!
...
—
Зацело
згода
!
—
одговори
Ђурица
весело
,
коме
се
допаде
што
је
Новица
предвидео
тако
важну
околност
.
—
Деде
сад
да
почнемо
,
дуга
је
ноћ
!
Оваке
препеченице
нијеси
сркнуо
досад
.
Ђурица
седе
за
сто
,
наслони
пушку
на
постељу
поред
себе
,
па
искапи
прву
чашу
.
Стадоше
да
се
ређају
чаше
са
препеченицом
све
чешће
и
чешће
,
а
Ђурица
постаде
разговорнији
и
веселији
.
Крв
му
појури
живље
по
телу
,
а
пред
очима
стаде
да
се
хвата
она
пријатна
и
блага
измаглица
,
што
наступа
после
јакога
пића
.
Променише
ракију
на
вино
.
Дохватише
се
печена
јагњета
,
па
га
стадоше
заливати
старом
румеником
...
Ђурица
једнако
маше
рукама
,
прича
и
смеје
се
.
—
Хоћеш
ли
да
се
побратимо
?
—
рече
Ђурица
одједном
.
—
Хоћу
,
бане
,
с
такијем
соколом
,
зашто
не
бих
!
Испише
чашу
заједничку
и
пољубише
се
.
—
Ех
,
побро
,
кад
би
ми
дао
да
пробудим
Марушку
само
да
нам
испече
по
једну
каву
.
Не
бој
се
,
она
те
не
познаје
,
а
зна
да
ја
имам
посла
с
таким
људима
...
—
Не
бојим
се
код
тебе
ничега
.
Буди
снаху
!
—
викну
Ђурица
,
па
устаде
и
пође
за
Новицом
.
—
Маро
!
...
о
Маро
!
...
.
—
викну
Новица
на
другим
вратима
,
преко
од
њихове
собе
.
—
Устани
,
дијете
,
испеци
нам
каву
.
—
Сад
ћу
,
не
улази
овамо
!
...
—
одговори
отуд
женски
глас
.
Побратими
се
вратише
на
своја
места
,
а
мало
затим
уђе
у
собу
висока
,
црномањаста
жена
средњих
година
,
носећи
у
руци
послужавник
с
кавом
.
Сваки
би
се
зачудио
,
кад
се
пре
ова
жена
спреми
,
а
кад
пре
каву
скува
,
али
то
Ђурици
не
паде
на
памет
.
Он
се
загледа
у
жену
и
помисли
:
»
Да
ли
му
је
то
оно
дијете
?
Ова
је
готово
старија
од
њега
«
.
—
Ево
ти
снахе
,
побро
—
рече
му
Новица
.
—
Деде
послужи
ђевера
,
кад
си
ми
тако
послушна
.
—
Не
вичи
,
море
,
имам
гошћу
—
одговори
жена
,
прилазећи
Ђурици
.
—
Како
си
,
дешо
?
...
А
овај
ми
не
рече
да
ће
кога
вечерас
довести
...
—
Каква
ти
је
то
гошћа
?
—
прекиде
је
Новица
.
—
Сестричина
ми
...
удовица
јадна
—
одговори
она
и
саже
главу
стидљиво
,
као
да
у
томе
,
што
јој
је
сестричина
удовица
,
има
нечега
стиднога
.
—
Удовица
зар
?
...
Вуци
је
овамо
!
—
викну
Новица
.
—
Хоћемо
ли
,
побратиме
...
да
се
веселимо
?
А
ја
нећу
казати
за
ону
...
тамо
у
селу
—
намигну
он
и
махну
главом
.
—
Доведи
,
доведи
!
...
—
викну
Ђурица
загушеним
гласом
и
осећајући
да
га
језик
издаје
.
Беше
се
добро
напио
.
Кад
изиђе
Марушка
,
Ђурица
се
наже
к
Новици
и
стаде
му
поверљиво
шаптати
.
—
Знаш
...
ја
сам
и
тамо
,
у
Београду
,
све
тако
...
.
хи-хи-хи
...
А
што
сам
оставио
једно
варошче
тамо
,
бре
,
побро
,
као
горска
вила
!
Обећа
ми
да
ће
доћи
,
чим
је
зовнем
...
—
А
Станка
,
болан
,
шта
ти
она
вели
?
—
Хе
...
шта
ће
рећи
!
...
мо-р-ра
да
слуша
без
р-р-разговора
...
Ја
сам
госа
...
горски
цар
!
.
.
—
стаде
он
да
заплеће
.
—
Тако
је
,
вјере
ми
јуначке
!
А
знаш
,
ако
хоћеш
да
ти
кажем
истину
,
нијеси
требао
ни
да
вучеш
за
собом
невољу
...
рече
Новица
,
па
застаде
да
види
неће
ли
Ђурица
друкчије
мислити
.
—
Море
,
не
знам
ни
ја
...
био
сам
луд
...
.
—
Зар
није
боле
,
вељу
,
да
их
бираш
кâ
гниле
крушке
...
Да
ви’ш
само
ову
моју
гошћу
,
да
ти
очи
стану
!
...
.
—
Хе-хе
...
—
стаде
он
да
чупка
и
глади
брчиће
—
ја
вала
баш
тако
.
.
Ону
могу
и
отерати
...
—
рече
он
,
али
се
одмах
трже
и
уплаши
од
те
мисли
,
па
настави
:
—
Нека
ње
тамо
у
селу
,
није
ми
на
одмет
...
.
Пази
ме
,
знаш
,
много
.
—
Ђаво
ли
си
,
побро
,
како
ти
то
удесиш
,
па
ђевојке
махнитају
за
тобом
!
—
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
Ђурица
задовољно
.
У
том
се
врати
Марушка
,
водећи
за
собом
неку
женску
,
ни
младу
ни
стару
,
омалену
,
доста
лепушкасту
.
На
први
поглед
могло
се
опазити
,
да
су
обе
женске
од
онога
реда
,
који
не
држи
много
на
чедност
и
поштење
...
Гошћа
беше
доиста
нека
рођака
Марушки
,
пропала
жена
,
и
Новица
је
много
рачунао
на
њу
,
кад
се
одлучио
да
је
доведе
у
свој
стан
за
овај
случај
.
Пред
Ђурицом
се
само
претварао
да
није
ни
знао
за
њен
долазак
.
—
Која
те
вода
донесе
овамо
,
Јуло
?
—
викну
он
,
кад
је
опази
.
—
Ето
нам
сад
,
побратиме
,
друштва
...
.
да
ви’ш
како
је
ваљана
ова
моја
Маџарица
!
—
Маџар
си
сам
,
а
ја
сам
Српкиња
,
боља
од
тебе
!
—
осече
се
на
њега
гошћа
.
—
Маџарица
,
Швабица
—
једна
вјера
,
брате
,
а
за
мога
побру
дошла
си
као
наручена
.
Је
ли
тако
?
—
обрте
се
он
Ђурици
,
који
не
одвајаше
очију
од
Јуле
.
—
Ја
нисам
с
раскида
,
ако
она
хоће
...
—
Не
можемо
ми
трезне
са
вама
у
друштво
,
него
прво
да
вас
стигнемо
!
—
рече
Марушка
,
па
понуди
Јулу
да
седне
до
Ђурице
,
а
сама
се
намести
до
Новице
.
—
Шта
велиш
,
побро
,
ове
се
не
шале
!
...
И
отвори
се
бесна
,
разуздана
пијанка
.
Жене
се
изопијаше
брзо
,
а
побратими
се
једва
држе
на
столицама
.
Чаше
звече
...
смеј
,
кикотање
...
нико
и
не
помишља
на
опасност
.
Ђурица
пребацио
руку
преко
суседе
,
па
јој
шапуће
грубе
изјаве
,
љуљајући
се
и
поводећи
главом
напред
и
удесно
.
—
Која
је
боља
,
побро
?
...
Знаш
?
...
—
на
мигну
му
Новица
,
махнувши
главом
у
страну
,
према
шуми
.
—
Ова
,
брате
варошка
...
миром
мирише
.
—
Кажем
ли
ти
ја
!
...
Раскрсти
с
оним
човјеком
...
знаш
?
...
па
да
уживамо
као
цареви
.
—
Р-р-раскрштам
!
—
викну
Ђурица
и
скочи
да
обгрли
Јулу
,
али
га
ноге
издадоше
,
те
се
дохвати
њених
рамена
и
одржа
се
на
ногама
.
—
Ова
је
моја
...
моја
...
...
Пијанка
се
продужи
до
пред
саму
зору
.
Напослетку
,
кад
се
сви
изопијаше
,
полегаше
по
застртом
поду
.
Где
се
ко
нашао
,
тако
се
и
спустио
на
под
и
заспао
.
Новици
остаде
још
толико
свести
,
те
угаси
свећу
,
па
се
и
он
пружи
,
не
знајући
више
ништа
за
себе
...
Кад
сунце
одскочи
високо
,
Ђурица
се
пробуди
и
подиже
главу
.
Зачуди
се
положају
у
коме
се
нађе
,
али
се
одмах
сети
ноћашње
пијанке
.
Обе
жене
и
Новица
лежаху
на
поду
,
као
и
он
,
и
спаваху
тешким
пијаним
сном
.
Ваздух
у
соби
беше
тако
загушљив
,
осећаше
се
јак
задах
од
пића
,
којим
је
прожет
сваки
делић
ваздуха
...
.
запара
,
смрад
...
па
све
то
дави
,
заноси
,
опија
...
»
Ала
ли
се
проведосмо
!
...
Никад
нисам
овако
...
ни
у
Београду
.
Ова
Јула
пара
вреди
...
Видиш
,
и
он
се
опио
,
а
да
је
хтео
могао
ме
је
жива
однети
у
срез
.
Сад
видим
да
ми
је
пријатељ
...
.
«
—
помисли
он
и
хтеде
да
легне
опет
,
али
се
сети
да
је
свануло
одавно
и
да
треба
Новицу
одмах
будити
.
XXВИ
Четири
дана
проведе
Ђурица
у
овом
новом
друштву
.
Дању
је
спавао
на
тавану
,
где
му
је
Јулка
наместила
постељу
,
а
ноћ
се
проводила
весело
,
у
пијанци
и
разврату
.
Бесна
необуздана
пијанка
занела
је
цело
друштво
,
које
је
добило
вољу
да
се
провесели
до
највеће
мере
,
да
се
засити
,
занесе
...
Сад
је
већ
постала
провидна
Новичина
намера
:
он
је
желео
да
придобије
,
да
привеже
Ђурицу
за
себе
и
да
га
одвоји
од
осталога
му
друштва
.
Тако
би
он
заузео
Вујово
место
,
али
много
поузданије
и
корисније
но
што
га
је
Вујо
држао
.
Новица
је
смишљао
да
му
није
потребно
велико
друштво
:
неколико
људи
за
нападе
и
три
четири
јатака
,
то
је
свега
.
И
кад
овако
,
нарочито
помоћу
жена
,
привеже
Ђурицу
за
себе
,
остајаће
му
од
похара
много
више
,
но
што
је
Вују
остајало
.
Од
је
сам
,
кад
се
пробудио
после
прве
пијанке
,
саопштио
неке
мисли
и
Марушки
.
—
Он
се
до
синоћ
мало
прибојавао
од
мене
.
Лудак
!
—
рече
јој
Новица
.
—
А
мени
је
његов
живот
потребнији
но
њему
самом
.
—
Зар
баш
толико
?
—
А
да
како
,
јадна
.
Довлачиће
нам
он
све
на
хиљаде
и
све
ће
ми
сам
давати
,
да
му
не
тражим
...
Нећу
ја
као
луди
Вујо
,
него
овако
,
да
се
пије
и
весели
...
Само
нека
га
Јула
добро
узме
у
руке
!
—
За
њу
ти
не
брини
...
—
Царски
ћемо
да
живимо
,
само
ви
жене
памет
у
главу
!
А
Ђурица
није
мислио
ни
о
чему
;
предао
се
сав
овом
безбрижном
и
веселом
провођењу
,
налазећи
да
тако
и
треба
хајдук
да
живи
.
Век
му
није
дуг
,
то
је
већ
јасно
видео
,
па
онда
бар
да
се
живи
и
да
се
задовољи
свака
жеља
...
Опазио
је
после
само
једно
:
да
га
Новица
добро
чува
и
да
све
ово
чини
из
рачуна
.
»
Он
хоће
пара
—
мишљаше
Ђурица
.
—
Па
добро
,
ја
ћу
доносити
пара
доста
,
али
ћу
барем
и
ја
видети
вајду
од
њих
.
Пије
се
,
весели
се
...
то
стаје
доста
.
А
код
Вуја
:
донеси
паре
,
па
иди
куд
знаш
.
Сад
ће
да
се
живи
!
...
«
Напослетку
одлучише
да
престану
с
пијанком
и
да
Ђурица
на
неколико
дана
иде
к
јатацима
.
Морали
су
бити
опрезни
,
јер
да
се
овако
још
продужи
,
могло
би
пасти
коме
у
очи
.
Четвртога
дана
у
вече
,
кад
се
добро
смрачи
,
Ђурица
се
спреми
и
оде
у
своје
село
.
Идући
путом
сети
се
да
ономад
,
кад
је
ноћио
код
Јова
,
није
ништа
наредио
за
Станку
,
те
и
не
зна
где
је
сад
она
.
Јово
му
само
уз
реч
напомену
да
је
она
код
мајке
:
тамо
се
,
вели
,
крије
од
оца
по
стајама
,
а
Ђурица
,
како
је
био
заузет
послом
,
и
заборави
на
њу
.
Тако
се
још
нису
ни
видели
од
повратка
.
Ђурица
осећаше
јасно
да
у
њему
нема
више
оне
топлине
,
оне
чисте
предане
љубави
према
Станки
;
угасило
се
оно
бурно
ватрено
осећање
,
које
их
је
бацило
у
загрљај
...
Сад
се
место
њега
јавило
неко
ново
,
грубо
и
необично
...
А
иза
тога
распламтео
се
разврат
,
обухватио
му
душу
и
срце
,
и
он
осећа
чудно
задовољство
у
овом
новом
и
примамљивом
стању
...
Није
он
ни
Станку
омрзнуо
.
Само
осећа
неку
досаду
,
кад
му
се
она
јави
у
мислима
као
препрека
његовим
плановима
...
Незгодно
му
је
што
се
понеки
пут
мора
водити
рачун
и
