мученице.
—
Виш
!
—
рече
му
Дундак
.
Он
бијаше
бриљузак
,
брате
.
Ти
знаш
,
шта
ми
у
Котарима
зовемо
бриљузак
?
То
је
,
знаш
,
јаје
,
које
се
излеже
без
коре
.
А
он
је
био
тако
јаје
,
па
је
пукао
од
студени
...
.
—
Сакррр
—
викну
мајстор
.
На
кога
се
увргао
,
сакр
!
?
Ја
сам
се
двадесет
година
ломија
по
Талији
,
по
Чешкој
;
бија
сам
три
године
у
Бечу
,
четри
године
у
Моравији
,
у
Штирији
,
у
Шлованији
,
Сализбургу
,
Шпилибергу
,
Тренту
,
Тријешту
,
Верони
,
Мантуви
,
Пјаченци
,
па
у
Унгарији
,
—
сву
сам
Унгарију
обиша
ка
овај
длан
,
разумиш
ли
?
Бија
сам
у
врага
дома
!
Бија
сам
у
папиној
земљи
и
тука
се
с
Францезима
.
Дрежда
сам
па
пољу
,
по
ноћи
,
киснуја
,
одија
пишице
по
десет
ура
на
дан
,
па
никада
ни
да
сам
се
наладија
.
А
он
...
.
што
ти
кажеш
...
.
бриљузак
дође
на
свит
без
дуа
!
Зато
га
и
дадо
овди
међу
ове
(
додаде
шапатом
)
сите
докоњаке
,
па
,
на
,
јето
све
једнако
,
сакррр
...
.
—
Али
,
може
бити
,
да
баш
њему
утрнуше
зуби
с
тога
,
што
си
ти
ија
незрила
воћа
?
рече
Дундак
,
коме
се
,
као
и
свој
манастирској
чељади
,
закачила
у
памети
по
која
изрека
из
светога
писма
.
Мајстора
Ловрића
,
у
младијем
годинама
,
отправи
опћина
на
силу
„
у
солдатију
,
“
јер
цијела
варош
немаде
мира
од
његова
бакочења
.
Кад
се
,
након
петнаест
година
,
врну
дома
,
ожени
се
једном
слабуњавом
,
а
већ
зрелом
,
цуром
,
која
имађаше
њешто
свога
.
У
војсци
научи
цревљарски
занат
,
па
је
у
граду
пролазио
лијепо
.
Он
је
израђивао
обућу
фратрима
,
с
тога
му
и
примише
сина
.
То
бјеше
једини
ђак
,
којему
не
бијаше
род
ниједан
фратар
.
Жена
Ловрићу
умрије
послије
четири
године
,
а
ето
видјесмо
како
син
сврши
у
двадесет
првој
години
свога
јаднога
вијека
.
Сахранише
несрећног
ђакона
,
пак
се
мало
по
мало
,
поче
повраћати
стари
ред
у
манастиру
,
али
се
,
у
исто
вријеме
,
поче
осјећати
„
жапа
.
“
Чимавица
пошто
је
четири
дана
лежао
гдје
и
прије
,
од
једном
навали
,
да
га
премјесте
.
Он
пе
хтје
казати
од
чега
се
препао
,
но
кад
га
ко
запитај
о
томе
,
он
се
набури
,
а
на
лицу
му
се
читаху
страшне
приче
.
Толико
бјеше
доста
,
да
страх
обузме
ђаке
.
А
кад
још
Чимавица
заиска
и
доби
допуст
,
да
оде
дома
на
њеко
вријеме
,
онда
се
страх
усели
у
све
слуге
па
дохвати
и
фра-Брну
.
Злосрећни
Чимавица
не
устави
се
ни
на
томе
,
него
писа
из
своје
куће
стрицу
фра-Пињати
Ћуку
,
који
у
то
доба
држаше
парохију
у
О
.
У
писму
се
моли
,
да
га
стриц
премјести
у
који
други
манастир
,
јер
да
је
радији
„
свући
се
“
,
но
се
повратити
у
В
.
,
пошто
је
кућа
сјеновита
(
„
много
синовита
“
)
.
Фра-Пињата
повољи
синовцу
,
а
његово
писмо
пошље
фра-Пирији
,
додавши
сам
:
како
би
добро
било
,
да
браћа
очате
бдјење
за
покој
Шкоранчине
душе
.
Сад
приону
страх
и
фратрима
,
осим
Тетке
и
Срдара
.
Залуду
се
ова
двојица
опираху
,
да
се
бдјење
не
чати
,
јер
да
ће
се
тек
након
тога
распалити
машта
младежи
.
Фра-Брне
је
доказивао
да
треба
,
а
уза
њ
пристајаху
још
четири
брата
.
Заподједе
се
жестока
богословска
парба
,
те
се
призивали
свети
оци
у
помоћ
.
Али
,
како
обично
бива
у
такијем
приликама
,
надјачани
се
већма
ражестише
и
остадоше
при
својој
.
Јуначки
фра-Срдарина
не
умијаше
се
прети
,
но
им
викаше
:
„
Она
губа
,
она
смрдљива
Чимавица
,
измислила
којешта
,
само
да
нађе
извит
,
како
ће
се
проскитати
,
а
ви
одма
:
тум
!
бум
!
одма
по
сриди
свете
оце
и
корабљице
!
Валај
је
добро
учинија
,
што
се
очистија
одавлен
,
јер
да
се
опет
наврати
,
напипа
би
га
ногом
,
ди
је
најпоштенији
!
Ћук
од
ћука
,
као
што
су
сви
његови
,
а
највише
Пињатина
!
...
А
мртви
Шкоранца
нека
се
мени
јави
,
ако
је
кадар
!
“
Бакоња
је
пио
ријечи
Срдарове
.
Бакоњу
заношаше
све
што
је
мушко
и
соколасто
,
те
и
ако
се
чудио
учености
осталијех
фратара
,
дивио
се
,
још
више
,
срчаности
Срдаревој
.
Не
бојати
се
мртвога
Шкоранце
,
него
га
још
чикати
!
Другога
вечера
пошто
стиже
писмо
Пињатино
,
сјели
фратри
да
вечерају
.
Бујас
за
папоњом
поче
да
чати
живот
светитеља
,
чији
је
дан
.
—
Мали
Јерковићу
!
зовну
Срдарина
,
прекинувши
штиоца
.
—
Шта
велите
?
одазва
се
Бакоња
,
ушав
к
њима
.
—
Ајде
ми
донеси
убрус
из
камаре
,
јево
ти
кључ
!
Бакоња
се
обазрије
,
мигнувши
Мачку
.
—
А
куда
ћеш
ти
?
пита
Срдар
Мачка
.
—
Ја
...
онај
...
—
Ти
,
онај
,
остани
ди
си
,
а
ти
,
Јерковићу
,
донеси
шта
сам
ти
наредија
.
„
Штиоц
“
настави
:
„
блажени
же
слишав
то
от
ангела
,
паде
ниц
на
земју
,
и
поклони
се
,
и
глагола
...
“
У
томе
се
Бакоња
поврати
,
блијед
као
крпа
,
и
предаде
убрус
.
Фратри
га
сви
погледаше
.
Бакоња
се
—
у
ђачкој
трепезарији
—
стропошта
на
клупу
и
поче
брисати
ледени
зној
са
чела
.
—
Видија
си
га
,
је
ли
?
питају
Мачак
и
Лис
.
Бакоња
заврти
главом
,
па
једва
изговори
:
„
Нисам
,
али
ми
се
све
чинило
,
да
ми
је
иза
леђа
...
“
—
Шкопићу
!
викну
фра-Тетка
.
—
Шта
велите
?
одазва
се
Мачак
.
—
Ајде
ми
донеси
ону
кутију
прашка
из
моје
камаре
!
Заборавија
сам
га
,
а
триба
да
га
пијем
с
вином
!
Мачак
немаде
куд
ни
камо
.
Види
злу
игру
фратарску
,
али
је
ред
слушати
.
Кад
је
био
према
школској
дворници
,
стаде
га
дрека
,
пак
,
се
врати
.
—
Шта
је
?
питају
га
.
—
Ајме
мени
!
Видија
сам
га
...
—
Кога
?
запита
Срдар
,
па
скочи
и
стаде
према
њему
.
—
Ја
не
знам
...
фра
...
може
бити
,
учинило
ми
се
...
.
Срдар
изађе
,
псујући
.
За
њим
потече
Тетка
.
Онда
Мачак
паде
на
кољена
према
Исукрсту
.
—
Тако
ми
овога
распела
,
дуовници
,
бија
је
он
...
Он
,
Шкоранца
главом
!
—
Учинило
ти
се
,
будало
.
—
А
,
није
,
кад
вам
се
кунем
!
...
Гвардијан
и
сви
остали
не
хтједоше
слушати
даље
,
него
отидоше
.
—
Он
,
он
—
настави
Мачак
ђацима
.
Наслонија
се
уза
зид
,
а
издрељија
очи
на
менека
!
Ајме
мени
!
Ајме
мени
!
Како
нисам
умра
на
мисту
!
...
—
Е
,
сад
се
већ
нема
рашта
крити
!
поче
Балеган
.
До
сад
сам
крија
ради
мира
домаћега
,
а
сад
се
већ
нема
рашта
крити
!
И
ја
сам
га
видија
!
Можете
замислити
,
како
то
тек
пренерази
ђаке
.
—
Јесам
...
.
.
Оно
,
што
јест
,
јест
,
а
ви
знате
,
да
у
мене
нису
дви
ричи
!
Прикојуче
,
у
очи
недиље
,
кад
сте
сви
били
на
великом
благослову
,
у
први
сутон
,
ја
се
наслонија
на
овај
прозор
,
па
гледам
,
какво
ће
вриме
.
Гледам
,
гледам
,
док
ми
се
очи
понише
пут
гребља
,
а
,
тамо
,
он
помолија
главу
прико
зида
,
а
издрељија
оволике
очи
у
менека
!
А
мени
,
брате
мој
,
привише
се
ноге
ка
два
конца
.
Оћу
да
измолим
„
поздрав
госпин
“
а
не
могу
!
Како
је
мога
доприти
главом
до
онолике
висине
?
Биће
се
попеја
на
гроб
покојног
фра-Фелицијана
Фелицијановића
...
Још
им
Балеган
каза
,
да
се
Шкоранца
јављао
Бобану
,
Бељану
,
Тртку
и
говедару
,
али
да
се
то
крило
„
ради
мира
домаћега
“
,
а
сад
се
већ
не
може
крити
!
Разумије
се
да
су
тога
истога
вечера
,
дознали
и
фратри
,
сваки
од
свога
ђака
.
Сутра
дан
,
послије
благослова
,
окупише
се
сви
у
покојникову
собу
,
гдје
се
чатило
велико
бдјење
.
Али
,
на
велико
чудо
свачије
,
не
поможе
ни
бдјење
.
Шкоранца
се
поче
јављати
још
чешће
.
Најзад
оп
сам
објасни
Дундаку
зашто
нема
мира
.
Дундака
срете
Шкоранца
усред
бијела
дана
,
кад
је
ишао
од
воза
к
манастиру
.
Дундак
,
слободан
,
а
вјешт
како
се
треба
понашати
у
такијем
приликама
,
прекрсти
се
,
изговори
полако
„
поздрав
Дивици
“
,
пак
запита
пудалину
:
„
Душо
кршћанска
!
Шта
желиш
од
менека
?
“
—
„
Желим
,
да
ти
се
исповидим
!
“
—
„
Душо
кршћанска
!
Ајде
ка
коме
редовнику
споради
тога
!
“
—
„
Не
,
него
баш
ономе
,
кога
првога
удесим
!
Тако
ми
је
наређено
,
за
педипсу
шта
сам
то
пропуштија
учинити
у
очи
смрти
.
Дакле
,
слушај
...
.
“
Дундак
мораде
слушати
сву
исповијест
до
краја
,
све
крупне
и
ситне
грјехове
Шкоранчине
,
чак
и
то
како
је
крао
дуван
фра-Дувалу
,
па
га
слао
оцу
у
град
.
За
тијем
пудалина
каза
,
да
се
залуду
појало
бдјење
,
јер
да
неће
имати
мира
ни
станка
у
гробу
,
докле
он
Шкоранца
не
отпјева
мису
у
манастирској
цркви
.
А
то
ће
бити
ноћу
.
А
биће
,
кад
се
наврши
вријеме
,
које
би
протекло
,
и
да
је
жив
,
до
„
младе
мисе
!
“
Чим
се
то
разгласи
,
фра-Брне
не
пушташе
искрај
себе
Бакоњу
,
те
се
поче
с
њим
разговарати
које
о
чем
,
па
,
најпослије
,
поче
га
запиткивати
о
ономе
,
што
бјеше
научио
као
ђак
.
Бакоња
све
своје
знање
истресе
пред
стрицем
у
мање
од
по
уре
.
Онда
се
Вра
таче
душе
,
па
му
ста
казивати
главније
ствари
.
Срдар
се
љутио
на
„
изумисли
дичурлије
“
,
а
највише
на
фра-Брну
,
који
је
баш
„
подитињија
“
.
Али
кад
је
морала
његова
љутња
досећи
до
вршка
,
онда
баш
омеча
,
те
не
караше
никога
.
„
Баш
није
лоше
,
да
се
ове
будалаштине
разгласе
!
“
рече
он
фра-Тетки
на
само
.
„
Наши
се
људи
више
боје
једнога
мртвога
,
него
ли
стотине
живи
’
.
А
боље
по
нас
,
ако
се
приковођани
припану
,
особито
ове
године
,
како
је
слабо
родило
!
“
Заиста
се
преко
воде
разгласи
,
како
се
ђакон
потенчио
,
те
се
не
ћаше
нико
ослободити
,
да
се
ноћу
дошуња
,
па
да
би
знао
,
е
ће
благо
„
приватити
“
.
ВИИ
.
ШТА
СЕ
РАДИЛО
У
БУКАРЕВО
ВРИЈЕМЕ
.
Протекоше
двије
године
,
без
каквих
знатних
догађаја
у
манастиру
,
па
опет
наста
вријеме
пуно
удеса
.
Па
дан
св
.
Фране
Салескога
(
29
јануара
по
римском
)
у
зору
,
попрши
мало
снијега
на
острву
.
Не
паде
га
ни
колико
поплат
да
покрије
,
али
је
и
то
необично
у
оном
жупном
мјесту
,
гдје
је
вазда
копнина
и
гдје
бајам
цвјета
око
Свијећнице
.
Дан
зимскога
св
.
Фране
није
заповједни
празник
народу
,
али
фратрима
јест
,
те
отпојаше
велику
мису
,
а
у
подне
ће
и
ђаци
имати
једно
јело
више
.
Фратри
и
ђаци
таман
изашли
из
цркве
,
а
кроз
велика
врата
уђе
у
двориште
висок
сељак
,
у
буковичкој
ношњи
.
Чудан
ђаво
!
Глава
му
обла
,
очи
велике
и
сијере
као
у
ћука
,
десни
му
брк
дуљи
од
лијевога
,
на
раздрљенијем
грудима
читаво
руно
заковрченијех
длака
.
На
њему
бјеше
јечерма
са
јоште
њеколико
илика
,
а
не
може
се
распознати
,
какве
је
масти
.
Кожна
му
пашњача
,
сва
начичкана
пулама
,
а
у
њу
задјенуо
кубуру
и
арбију
.
Беневреци
му
панули
испод
димњака
,
те
му
је
трбух
покривен
само
кошуљом
,
а
кроза
промахе
види
му
се
глибаво
месо
.
На
кољенима
му
се
надули
беневреци
,
а
под
кољенима
стегао
поткољенице
кожне
.
На
ногама
му
поврх
издртијех
назувака
,
испријечане
опанчине
!
Колико
је
хладно
,
није
обукао
буковички
„
аљак
“
но
се
огрнуо
њим
,
а
једну
руку
ставио
иза
оружја
.
—
Какав
је
ово
заврзан
,
ако
Бога
знаш
!
?
вели
Срдар
.
—
Одакле
си
ти
?
—
Ја
!
Је
ли
?
рече
као
из
бадња
Буковичанин
,
гледајући
блесасто
.
Сви
прснуше
у
смијех
.
Буковичанин
се
усекну
са
два
прста
,
па
опет
припита
:
„
Ја
?
Је
ли
ја
?
“
—
Ма
ти
,
оклен
си
?
Шта
си
доша
овди
?
—
А
јесте
ли
ви
вратри
?
—
Јесмо
!
Буковичанин
брзо
скиде
капу
,
па
потече
да
им
љуби
руке
,
говорећи
:
—
Ја
,
онај
,
чук
,
да
вам
триба
коњушар
,
па
,
онај
,
као
рекок
,
да
пођем
до
у
манастир
,
као
вељу
:
мога
би
ја
...
—
А
одакле
си
?
—
Ја
?
Је
ли
?
Из
Буковице
,
из
Зеленграда
...
.
—
Ма
ти
си
ришћанин
?
—
Ја
?
Је
ли
?
Нисам
,
ни
дао
Бог
,
него
сам
из
Зеленграда
,
а
у
Зеленграду
нема
ришћана
,
а
нема
ик
ни
у
Медвиђој
,
нема
ик
у
та
два
села
,
а
све
остало
,
знаш
,
све
је
по
Буковици
ришћанлук
...
—
Па
би
ли
ти
умија
тимарити
коње
?
пита
Наћвар
.
—
Ја
?
Је
ли
?
Бик
,
богме
!
Ја
...
—
А
како
те
зову
?
пита
гвардијан
.
—
Мене
,
је
ли
?
Зову
ме
Грго
...
—
Чеговић
?
—
Прокаса
!
Грго
Прокаса
,
знаш
,
из
Зеленграда
...
—
Не
би
нам
фалило
него
још
да
оваке
животиње
узимљемо
у
службу
!
рече
талијански
фра-Дувало
.
—
А
зашто
не
?
рече
Срдар
.
Шта
нама
смета
,
што
је
суклата
!
Оваки
и
јесу
баш
за
службу
добри
.
И
Наћвар
и
гвардијан
мишљаху
као
и
Срдар
.
Докле
они
„
пркелаху
“
,
Буковичанин
тако
блесасто
гледаше
да
су
се
ђаци
кидали
од
смијеха
.
—
А
,
би
ли
смија
,
ко
вељу
,
да
простите
,
ући
у
цркву
,
ко
вељу
,
да
ми
се
Богу
помолити
?
запита
Грго
.
—
Причекај
,
па
ћеш
!
одговори
гвардијан
,
па
обрну
талијански
:
„
Видите
,
ово
ми
се
свиђа
!
Прва
му
је
миса
црква
!
Што
ће
рећи
прост
,
прави
,
непокварени
сељак
,
каквима
се
губи
траг
!
“
Па
онда
га
опет
запита
:
—
Дакле
би
ти
умија
тимарити
коње
?
...
Би
,
велиш
!
...
.
А
колико
би
најма
иска
за
годину
?
—
Ја
?
Је
ли
?
Ја
,
оче
,
да
ми
даш
опанке
,
и
кошуљу
да
ми
даш
,
и
рану
да
ми
даш
,
а
новца
,
ко
вељу
,
колико
ти
видиш
,
колико
замиритам
.
Но
,
молим
ти
се
,
да
ме
пустиш
у
цркву
.
—
Е
,
ајде
се
помоли
Богу
,
ка
прави
кршћанин
,
па
ћемо
те
окушати
за
николико
дана
.
Е
,
ајд
,
ајд
!
Фратри
одоше
на
кафу
а
ђаци
одведоше
Грга
у
цркву
.
Он
зину
,
чим
пријеђе
преко
прага
,
пак
се
пружи
колики
је
дуг
и
широк
и
пољуби
плочу
.
Ђаци
се
гласно
смијаху
.
Грго
их
запита
,
гдје
је
свети
Вране
.
Они
га
поведоше
пред
главни
олтар
,
гдје
се
Грго
превијао
и
бусао
у
груди
,
што
је
икад
могао
...
.
Послије
њеколико
дана
Буковичанин
угоди
фратрима
.
Колико
је
био
глуп
,
опет
је
доста
вјешто
радио
око
коња
.
Прозваше
га
Букар
,
ради
велике
му
главе
,
и
у
очи
га
тако
зваху
,
а
он
се
нимало
не
јеђаше
.
Ђацима
и
слугама
служаше
за
спрдњу
.
Кад
су
год
могли
,
окупи
се
око
њега
,
па
комендијај
.
А
најсмјешније
би
,
кад
му
казаше
да
се
Шкоранца
потенчио
!
Смијући
се
његову
претјерану
страху
,
сваки
се
по
мало
ослободи
свога
страха
.
Чим
би
свршио
дневни
посао
у
коњушници
,
спопао
би
Букара
,
или
Бобан
,
или
Тртак
,
просто
,
ко
га
прије
уграби
.
Хајде
,
сад
да
вуче
мјехове
у
вигњу
,
да
удара
великијем
маљем
,
или
да
растоварава
и
на
плећима
носи
вреће
угља
,
што
би
возом
дошле
;
да
у
млину
засипље
у
кошеве
;
да
купи
брашно
;
да
гази
воду
,
ако
се
што
закачило
међу
кашике
,
ако
је
уставу
вода
понијела
,
или
се
јажа
затрпала
.
Кад
бијаше
помљелаца
и
поковалаца
испреко
воде
,
Букар
се
њешто
помагао
;
дали
би
људи
,
ко
лулу
дувана
,
ко
мало
мрса
,
или
по
који
новчић
—
и
ако
су
се
на
сав
мах
ругали
глупоме
Буковичанину
.
Али
кад
ријека
нарасте
,
нема
приступа
прековођанима
,
те
му
ред
бјеше
работати
без
зачина
.
Бобан
је
запињао
вршке
свакога
вечера
,
те
прије
митио
чобане
,
да
му
их
пред
зору
ваде
,
а
сад
је
то
Букар
чинио
;
ако
изнесе
који
мренић
,
допао
би
га
један
или
два
,
али
пастрве
не
окуси
никада
.
А
Бобан
је
брао
лијеп
новац
од
фратара
за
рибу
!
А
кад
Букара
не
требаху
ни
млинар
ни
ковач
,
онда
га
одиста
требаху
возари
,
да
вуче
сплату
,
у
којој
они
сјеђаху
,
смијући
се
и
пушећи
.
Па
га
требаху
сваког
часа
Балеган
и
ђаци
,
а
у
вече
говедар
.
А
што
је
за
чудо
,
колико
су
му
сви
досађивали
и
брецали
,
он
се
никад
не
намрди
,
нити
рече
:
„
Нећу
!
не
могу
!
“
Него
је
био
задовољан
;
и
у
оно
мало
тренутака
,
кад
би
га
пустили
да
предуши
,
„
пио
“
је
из
своје
луле
.
»
Камо
те
,
Букару
!
“
—
»
Ја
?
Је
ли
?
Ево
ме
,
ја
!
Пушти
ме
,
вире
ти
,
да
испијем
по
луле
!
“
одговарао
је
обично
.
Једнога
вечера
,
засијала
мјесечина
кроз
омеч
,
би
рекао
:
прољетња
је
ноћ
!
Духовници
,
попосидјели
мало
у
старој
мађупници
,
пак
се
разиђоше
.
Мачак
,
Бујас
и
Лис
узели
међу
се
Бакоњу
,
пак
,
све
идући
за
фратрима
,
њешто
му
шапћу
.
Он
се
као
шчиња
;
као
хоће
ли
,
неће
ли
пристати
на
њешто
.
Најзад
,
Лис
набури
уста
пут
њега
,
као
из
презрења
,
а
на
то
му
Бакоња
пружи
руку
,
пак
се
рукова
и
са
Мачком
и
са
Бујасом
,
пак
претече
стрица
,
те
му
отвори
ћелију
.
—
Таа-ко
!
Уф
!
Ватрица
ме
разгријала
,
па
ћу
с
миста
заспати
.
Добра
ноћ
!
Добра
ноћ
свима
!
вели
фра-Брне
.
—
Добра
ноћ
!
Добра
ноћ
!
здраве
се
сви
.
Осмора
се
врата
затворише
,
пак
резе
изнутра
зазвечаше
,
пак
наста
тишина
.
Кад
мјесец
одскочи
,
тада
Лис
одшкрину
врата
своје
ћелије
,
пак
на
врх
прста
изађе
на
тријем
,
држећи
обућу
у
руци
.
Пак
измиље
Мачак
,
и
он
бос
,
и
махну
руком
Лису
и
пође
к
њему
.
Нијесу
се
ова
двојица
још
ни
састала
,
изађе
Бујас
.
—
Бештија
!
Кушмељ
од
Кушмеља
!
Ако
не
изађе
,
страх
ме
да
нас
не
просочи
!
шапну
Лис
.
—
То
није
кадар
!
...
То
није
кадар
!
...
вели
Мачак
.
Причекајмо
га
још
мало
.
—
Ајдемо
прид
Наћвареву
камару
,
па
ћу
се
ја
и
накашљати
,
ако
устриба
!
рече
Бујас
.
И
сва
тројица
,
држећи
обуће
у
рукама
,
прођоше
тријем
наоколо
.
Чекали
су
доста
,
али
у
њеке
шкргну
мандал
,
врата
се
лагано
отворише
,
и
Бакоња
се
промоли
.
—
Не
бој
се
!
...
Излази
!
...
.
Та
знаш
да
Брну
ни
лубарде
не
би
пробудиле
у
првоме
сну
!
—
соколе
га
другови
.
—
Ајме
мени
!
...
.
шапти
Бакоња
,
али
пође
за
њима
низа
стубе
у
двориште
.
Бујао
и
Мачак
отрчаше
пред
подрум
,
гдје
бијаху
дрвене
љестве
,
које
они
понијеше
и
исправише
уза
зид
од
гробља
,
што
за
десетак
лаката
везује
цркву
за
кујину
.
Лис
шћеде
први
да
се
попне
,
али
га
Бујас
устави
.
—
А
ди
је
оно
?
...
Знаш
?
...
пак
нагну
шаком
пут
уста
,
да
га
подсјети
на
пиће
.
На
то
Лис
откаса
сам
к
подруму
,
а
Бујас
истрча
као
вјеверица
уза
љестве
,
пак
узјаха
на
зид
и
стаде
се
обувати
.
За
њим
се
пропе
Мачак
,
пак
Бакоња
,
те
сва
три
јашући
на
зиду
чекаху
Лиса
,
који
се
теже
успентра
,
јер
ношаше
њешто
о
рамену
објешено
.
Сад
извукоше
љестве
,
па
их
преметнуше
на
другу
страну
и
наслонише
на
гроб
фра-Фелицијана
Фелицијановића
.
Ђаци
се
зауставише
,
гледајући
њеколико
редова
бјелијех
гробова
,
освијетљених
мјесечином
,
па
онда
саставише
погледе
,
на
најновији
гроб
,
што
је
завршио
трећи
ред
.
—
Јадни
мој
,
добри
Иноценцо
!
рече
Лис
,
прекрстивши
се
.
Бог
да
те
прости
,
и
ти
си
више
од
једном
овуда
слазио
!
...
Изрецимо
барем
по
једну
„
Здраву
Марију
“
за
његов
покој
!
Другови
га
,
шапућући
молитву
,
стигоше
,
пак
положише
љестве
врх
Фелицијана
,
пак
изађоше
из
гробља
.
—
Сад
оданимо
најприје
!
рече
Лис
,
кад
бијаху
на
тратини
према
новој
мађупници
!
А
ти
,
Бакоња
,
у
памет
се
.
Ми
смо
,
јево
,
овако
чинили
прије
смрти
Шкоранчине
,
кад
год
рика
наресте
,
те
нема
у
млину
приковођана
...
Кад
смо
оно
најприје
...
знам
,
да
је
било
оне
зиме
,
кад
је
Стипан
доша
...
—
Вридни
наш
Стипан
!
рече
Бујас
и
уздахну
...
Онај
Срдарина
!
Онај
Срдарина
!
...
—
Остави
сад
јадиковање
!
—
настави
Лис
.
—
Дакле
,
разумиш
ли
Бакоња
,
јево
је
пета
година
,
да
ми
тамо
идемо
на
сило
!
(
Показа
му
руком
пут
нове
мађупнице
,
од
куда
се
чула
велика
граја
)
.
Нико
то
од
фратара
не
слути
,
а
слуге
нас
не
смију
одати
,
јер
им
није
у
интересу
.
Дакле
,
у
памет
се
!
...
Не
велим
,
да
би
ти
мога
изневирити
нас
,
али
,
ка
бојим
се
,
да
Срдар
како
не
нањуши
,
па
да
те
не
искуша
.
Ти
знаш
,
какав
је
он
...
—
Ајде
,
прођи
се
предикања
!
прекиде
Мачак
,
па
крену
пут
мађупнице
.
Шта
да
га
ту
катекижаш
,
кад
сам
зна
,
да
би
га
Наћвар
отира
кад
би
дозна
!
Бујас
удари
петом
у
врата
,
која
се
отворише
.
Од
силне
свјетлости
заблијештише
ђацима
очи
.
—
Добро
сте
дошли
!
вичу
им
изнутра
.
Улазите
!
Сидајте
!
—
Баш
сте
добро
дошли
,
посли
толико
вримена
,
а
још
с
образом
!
рече
Бобан
,
који
искочи
на
сусрет
и
скиде
капу
.
Реко
ли
ја
,
да
ће
они
доћи
с
образом
,
а
?
Видите
ли
!
?
Па
и
Јерковић
,
соко
од
сокола
!
Први
пут
к
нама
на
посило
,
а
Јерковићу
?
Ама
баш
липо
,
ама
баш
добро
!
Добро
дошли
!
Сидајте
!
...
Њих
четири
сједоше
на
коломат
,
између
Тртка
и
Бобана
.
—
Шкељо
,
Дундак
,
Бељан
,
говедар
,
посадили
се
један
до
другога
,
сви
на
коломату
,
а
од
силне
јаре
заклањаху
лице
рукама
.
—
Па
како
људи
?
како
се
живи
,
а
?
пита
Лис
.
—
Вире
ми
,
није
лоше
,
а
јето
,
ако
Бог
подржи
,
с
вама
добро
!
одазва
се
Шкељо
намигујући
другу
до
себе
.
—
Баш
добро
,
и
липо
,
и
братски
,
и
како
баш
триба
!
поче
сладити
Тртак
.
Ми
смо
сви
слуге
светога
Вране
.
Оно
,
да
речемо
,
нисмо
сви
једнаки
,
јер
ни
прсти
на
руци
нису
једнаки
;
нико
је
мисник
,
нико
дијак
,
нико
измећар
;
али
,
јопет
,
сви
смо
један
другоме
потрибни
.
Је
ли
тако
,
браћо
?
—
Тако
је
,
тако
!
заграјише
сви
.
—
Е
,
па
у
име
тога
да
сте
ми
здрави
!
настави
Тртак
.
За
здравље
ови
’
вридни
’
дијака
и
њиове
липе
младости
.
Бог
им
дај
,
да
доживе
оно
,
за
чим
иђу
!
Слуге
поустајаше
и
скидоше
капе
.
—
А
у
овој
прилици
триба
се
ситити
још
двају
њиови
’
другова
,
од
који
’
је
један
у
животу
,
а
други
је
у
Божјем
двору
!
Дакленка
,
прид
душу
и
за
покој
покојнога
Ловрића
!
—
Амен
!
запојаше
сви
.
—
А
за
здравље
Чимавице
,
ди
год
бија
!
—
Живија
!
И
сви
се
обредише
.
—
Валај
нам
је
јадни
Шкоранца
од
вајде
и
мртав
!
рече
говедар
Лису
.
Промисли
,
дијаче
,
од
кад
је
њега
Бог
узеја
,
па
се
,
јето
,
прочули
,
да
се
диже
,
не
сме
ти
од
тада
вражи
приковођанин
амо
у
крађу
!
Сви
можемо
спавати
без
бриге
.
—
Ка
онај
,
кога
је
Бог
благословија
и
жива
и
мртва
!
дода
Дундак
.
Сад
се
заврже
разговор
о
свачем
,
а
највише
о
прошлим
сијелима
.
Сви
се
радо
сјећаху
Стипана
и
његове
шале
.
—
Ма
,
ди
вам
је
Букар
?
запита
Бујас
.
Ја
га
залуду
тражим
очима
?
—
Јено
га
тамо
у
запећку
.
Он
је
заспа
има
и
дви
уре
.
Ану
,
прикините
говор
,
па
ћете
чути
,
како
рче
!
вели
Шкељо
.
Ућуташе
.
Заиста
Букар
хркаше
,
како
не
би
двојица
да
саставе
заједно
.
—
Зовните
га
!
рече
Лис
.
Говедар
га
гурну
ногом
.
—
Дижи
се
!
—
Је
ли
ја
?
пита
Букар
.
—
Ти
,
магарчино
,
а
да
ко
је
други
у
твојо
кожи
?
Зову
те
дијаци
!
Грго
се
примаче
к
огњишту
разбарушене
косе
и
распас
.
Ђаке
спопаде
смијех
.
—
Дајте
му
одма
да
наздрави
!
заповједи
Лис
.
Букар
изрече
њешто
сметено
,
па
нагну
бурачом
.
—
Пиј
,
пиј
,
колико
год
мош
!
виче
му
Лис
.
Након
двадесет
гутљаја
,
Букар
предуши
ваљајући
очима
.
—
Још
!
Још
!
вичу
ђаци
,
и
ако
осталијема
то
не
бјеше
мило
.
Грго
опет
нагну
:
кљука
!
кљука
!
докле
се
не
наду
као
тенац
;
пак
сједе
насред
пода
и
поче
пунити
лулу
.
Сад
га
сви
окупише
,
задијевајући
га
на
стотину
начина
.
А
он
,
брбља
њешто
,
брбља
,
докле
му
поче
запињати
језик
.
У
њеке
рече
му
Бобан
:
—
Ајде
,
Грго
,
обађи
наслон
и
шталу
,
јер
је
ред
да
ники
од
нас
то
чини
,
а
ти
си
најмлађи
по
служби
!
Ајде
!
—
Је
л
’
ја
,
је
л
’
!
?
тепа
Букар
.
Све
ћ
’
те
п’слушати
,
а-ма-ма
све
,
све
при-и-ко
дан
,
али
с’д
,
на
’
ву
уру
,
ја
,
а-ја
!
...
—
А
зашта
не
сад
?
—
А-ја-јак
!
Да
мене
Шк-шко-ран-ран-ца
...
ву
...
у
...
у
.
—
Пак
одгмиза
опет
у
запећак
,
гдје
опет
захрка
.
—
Страшљив
је
ка
коза
!
вели
Бобан
смијући
се
.
—
Ма
ћемо
му
оправити
шалу
једне
ноћи
!
рече
Бујас
.
Ђаци
су
дуго
сједјели
,
па
се
истим
начином
вратише
у
манастир
.
Сутра
дан
зачуди
се
фра-Брне
,
што
му
синовац
раније
не
доноси
воде
и
жераве
у
мангаљу
;
зовну
га
,
два
,
три
пута
,
пак
отиде
у
предњу
ћелију
,
а
кад
тамо
Бакоња
слатко
спава
.
—
Та-ако
!
!
вели
Брне
,
пак
брзо
дохвати
са
полице
онај
прутић
,
којим
га
је
обично
синовац
чешао
по
леђима
,
и
њим
га
ошину
.
—
Та-ако
,
магаре
од
магарета
!
Почеја
си
се
већ
господити
,
а
!
?
Да
те
ја
будим
,
је
ли
?
...
Колико
год
тај
колач
бјеше
немио
Бакоњи
,
опет
му
прва
помисао
би
:
„
благо
мени
,
кад
стриц
не
зна
!
“
—
пак
отиде
по
воду
.
Али
пошто
брзо
распреми
камаре
и
крену
на
јутрењу
,
обузе
га
сумња
,
да
који
од
фратара
није
дознао
,
или
Балеган
,
који
му
иђаше
у
сусрет
.
—
А
шта
си
то
ноћас
радија
,
а
?
запита
га
кувар
из
далека
.
Бакоњи
се
прекиде
дах
и
ноге
му
почеше
клецати
.
—
Питам
те
:
зар
ниси
спава
ноћас
,
кад
ниси
мога
устати
раније
,
него
да
ја
звоним
!
—
Бо
...
лија
ме
трбу
!
досјети
се
Бакоња
.
—
А
,
трбу
те
болија
!
рече
блаже
Балеган
.
А
,
мој
синко
,
зашта
идеш
онолико
?
Зашта
си
ија
онолику
рибу
синоћке
?
Ајде
,
брже
нареди
што
триба
,
рече
,
давши
му
кључ
од
цркве
.
Бакоња
се
њешто
прибра
,
али
му
дрхташе
трска
у
руци
,
кад
је
палио
свијеће
.
Мувајући
се
по
цркви
,
мољаше
се
:
„
Мој
липи
свети
Вране
!
Ослободи
ме
овога
пута
,
па
јево
ти
се
за
...
(
ћаше
да
рече
:
„
заклињем
се
“
,
али
се
предомисли
)
па
јево
ти
давам
рич
,
да
нећу
више
!
“
Фратри
уђоше
.
Срдарини
бјеше
ред
да
служи
.
Кад
би
он
обрнуо
њима
плећи
,
а
лице
к
олтару
,
онда
је
Бакоња
гледао
своје
другове
,
који
чаврљаху
молитве
,
као
обично
,
зијехајући
;
али
кад
би
се
Срдар
окренуо
пут
њих
,
да
их
благосиље
,
онда
би
Бакоња
оборио
главу
,
јер
се
бојаше
Срдарева
оштрог
погледа
,
који
би
могао
продријети
до
дна
душе
Бакоњине
,
те
видјети
велику
тајну
—
ако
већ
не
зна
за
њу
.
Пошто
духовници
изађоше
,
он
лагано
крену
за
њима
,
перећи
уши
,
да
ухвати
што
говоре
.
А
кад
пролажаше
трпезаријом
,
држао
се
зида
,
готов
да
загребе
,
ако
Срдар
сјекне
пут
њега
:
„
А
ди
си
бија
ноћас
,
а
,
мали
Јерковићу
,
а
?
“
Јер
,
све
му
се
чињаше
—
чим
онај
отвори
уста
,
да
ће
чути
то
кобно
питање
.
Али
Срдарина
сједе
да
срче
кафу
,
не
осврћући
се
ни
на
кога
.
Онда
Бакоња
одахну
,
и
поче
се
удварати
Балегану
,
више
него
обично
,
причајући
му
којешта
,
и
смијући
се
.
Другови
га
,
мамурни
,
погледаху
зачуђено
,
па
одоше
.
Онда
он
замоли
Грга
,
да
га
извини
код
стрица
.
За
тијем
се
Бакоња
јави
фра-Тетки
,
питајући
га
,
треба
ли
му
што
.
Послије
тога
ослободи
се
чак
да
понуди
и
Срдару
своју
службу
.
—
Баш
ми
трибају
мала
клишта
.
Ајде
и
’
донеси
из
вигња
!
рече
Срдар
.
Бакоња
сврну
у
нову
мађупницу
,
гдје
нађе
Букара
сама
.
Бакоњи
се
учини
,
да
,
колико
је
нагло
крочио
преко
прага
,
да
је
у
Букара
са
свим
друкчији
израз
лица
,
него
ли
обично
.
Али
то
му
се
само
треном
привиђе
,
јер
на
његово
питање
,
шта
се
осамио
,
онај
поче
својим
вјечитим
:
„
Је
ли
ја
,
је
ли
?
“
гледајући
глупо
.
Одатле
Бакоња
оде
ка
ковачу
,
те
узе
клијешта
.
—
Данас
ти
је
синовац
врло
вридан
,
рече
Срдар
за
обједом
.
—
Зато
,
што
је
добија
јутрос
попару
,
одговори
Наћвар
,
па
исприча
што
је
било
,
и
додаде
лагано
:
„
А
сад
ми
је
жа
,
јер
сам
послин
од
кувара
дозна
,
да
га
је
болија
дроб
!
“
То
чу
Мачак
,
пак
исприча
дружини
,
а
на
то
Бакоња
удари
у
плач
.
Залуду
су
га
другови
тјешили
,
залуду
га
и
Балеган
мазио
,
он
једнако
лијаше
сузе
.
Доцније
у
скули
умири
се
њешто
,
али
кад
почеше
говорити
,
да
ће
исте
вечери
на
сијело
,
он
плану
:
—
Да
Бог
да
,
ја
ногу
сломија
,
ако
ћу
тамо
више
!
Ти
си
ми
крив
,
ти
си
ме
навеја
!
поче
корити
Лиса
.
—
Па
добро
,
не
триба
да
се
кунеш
,
ни
да
се
инадиш
!
Не
моли
те
нико
,
а
не
нагони
те
нико
!
одговори
Лис
мирно
.
Ми
смо
толико
година
ишли
без
тебе
,
па
се
нисмо
сићали
да
нам
ко
вали
.
А
велиш
,
да
сам
ја
крив
!
Право
велиш
!
Крив
сам
,
те
доста
,
што
сам
те
држа
за
друга
!
...
—
Нећемо
тако
!
умијеша
се
Бујас
,
него
ћемо
да
будемо
прави
другови
.
Шта
је
теби
тешко
,
то
ја
разумим
,
јер
је
и
мени
тешко
било
с
почетка
.
Ти
мислиш
,
да
је
велики
гри
’
,
провеселити
се
мало
у
ово
доба
,
уз
месојеђе
,
а
у
нашим
годинама
!
Ја
не
вељу
,
да
баш
није
гри
’
;
али
је
са
свим
мали
,
управ
гришчић
,
који
се
може
отпостити
.
Те
ствари
ја
боље
знам
него
ти
,
ка
шта
су
боље
знали
од
мене
покојни
Шкоранца
и
Чимавица
...
.
—
Није
то
,
него
је
он
страшљив
!
рече
Мачак
.
—
Ти
лажеш
!
викну
Бакоња
.
Нисам
ја
страшљив
!
Нисам
ја
окле
си
ти
,
ди
су
људи
ка
козе
!
...
.
Јест
,
ка
козе
,
јер
би
један
наш
тира
вас
педесет
...
У
мал
’
што
не
дође
до
руку
.
Бујас
му
објасни
:
—
Ма
,
не
вели
он
,
Иве
,
да
си
страшљив
од
стра
,
него
,
знаш
,
од
стрица
,
да
не
дозна
,
па
да
те
не
истира
.
А
јево
ти
се
кунем
,
да
до
тога
дође
,
трибало
би
да
нас
сва
четири
истирају
,
јер
би
ми
сва
три
клекли
на
колина
,
па
рекли
:
„
Немојте
!
јер
колико
је
он
крив
,
ми
смо
десет
пута
више
!
“
Дакле
,
оразуми
се
,
болан
,
па
иђимо
вечерас
!
—
Нећу
!
па
нећу
!
Нећкао
се
два
дана
,
а
они
не
хтједоше
без
њега
.
То
га
дирну
,
те
трећега
пристаде
,
и
сва
четири
,
истијем
путем
и
начином
,
отидоше
на
сијело
.
Како
је
ријека
једнако
набрекнута
била
,
сијело
је
бивало
њеколико
ноћи
засопке
.
Бакоња
се
навикну
,
те
је
могао
и
устајати
раније
.
Колико
се
с
прва
устезао
,
толико
је
сад
више
наваљивао
да
се
иде
.
Тако
је
трајало
до
уставака
месојеђа
,
које
те
године
бијаху
у
половини
марта
.
Тога
дана
у
вече
,
скупљале
би
се
и
слуге
у
старој
мађупници
,
у
манастиру
,
и
слободно
се
бјеше
и
ђацима
провеселити
...
.
Послије
часова
,
пред
подне
,
Шкељо
,
омрчена
носа
,
дочека
фратре
пред
црквом
.
—
Овај
је
почеја
за
рана
!
вели
фра-Тетка
.
—
Ја
сам
доша
да
вам
јавим
,
фра-Брне
,
да
ће
трибати
још
данас
потковати
кулаша
,
јер
је
обосија
у
оби
придње
.
—
Та-ако
!
А
ти
ајде
одма
!
!
Нека
се
нареди
све
што
триба
,
а
јево
мене
за
тобом
.
—
Ајдемо
и
ми
,
кад
је
вако
липо
вриме
!
рече
гвардијан
,
пак
одшеташе
сви
,
и
ђаци
за
њима
.
Тамо
се
окупиле
слуге
,
сваки
омрчен
по
мало
,
а
Букар
сав
црн
,
као
Арапин
;
око
врата
му
објесили
вијенац
лука
,
а
за
појас
му
тиснули
ватраљ
.
—
Нема
ту
говора
о
поткивању
!
вели
Наћвар
.
Припануја
би
се
и
ђава
,
а
камо
ли
не
плашљив
коњ
!
—
Баш
га
и
триба
навикавати
!
вели
Срдар
...
Изведите
ви
њега
!
Букар
изведе
кулаша
,
који
је
пратиоца
по
пријеко
гледао
.
Бакоња
га
поче
миловати
.
Шкељо
му
поднесе
зоб
у
решету
.
Три
,
четири
момка
га
опколише
,
растегнувши
коноп
,
којим
ће
му
стегнути
ноге
,
да
се
превали
—
јер
је
био
упоран
,
нити
је
било
другога
начина
да
се
поткује
.
Кулаш
прињуши
зоб
,
пак
поче
ваљати
очима
од
једнога
до
другога
.
Слуге
,
мислећи
да
је
већ
згода
,
повукоше
коноп
за
крајеве
,
али
коњ
уграби
прије
,
те
се
пропе
,
одигавши
Букара
,
пак
се
,
два
три
пута
заособ
,
баци
ногама
.
Кад
му
се
опет
примакоше
,
он
учеста
гађати
и
поче
трчати
око
Букара
,
који
је
чврсто
држао
оглав
.
—
Држ
добро
!
Држ
!
вичу
му
.
Фра-Брне
се
примаче
,
а
кулаш
напери
пут
њега
копита
,
и
да
Букар
не
повуче
свом
снагом
к
себи
,
разби
коњ
своме
господару
куљу
.
Па
онда
побјесни
,
те
се
и
фратри
и
слуге
одмакоше
.
—
Држи
,
Грго
,
држи
!
Букар
вуче
,
што
игда
може
,
тако
,
да
му
је
оглав
длане
прежуљио
,
па
најзад
потрча
уза
њ
мало
.
Коњ
оте
мах
и
потече
у
сав
трк
.
Онда
видјеше
чудо
.
Видјеше
гдје
човјек
трчи
упоредо
с
коњем
!
—
Пушти
га
!
Пушти
!
довикују
сви
.
Букар
не
пусти
,
него
скрати
оглав
,
па
ни
стопе
да
заостане
,
те
се
није
могло
знати
ко
је
бржи
.
—
Може
ли
се
ово
очима
вировати
!
?
рече
,
крстећи
се
,
Срдар
.
Је
ли
ово
сметени
Букар
?
Је
ли
човик
,
или
пас
?
—
Брзи
су
Буковичани
,
оца
им
њиова
!
вели
Бобан
,
али
је
ово
јопет
прико
мире
!
Коњ
и
Букар
пролетјеше
испред
кућа
,
пак
савише
дуж
ријеке
.
Фратри
,
ђаци
и
слуге
препријечише
између
вигња
и
мађупнице
,
те
стадоше
према
води
.
Сад
видјеше
друго
чудо
.
Кад
је
коњ
допро
до
њеке
врбе
,
преплаши
се
,
пак
поскочи
малко
на
страну
,
а
у
тај
мах
Букар
му
уплете
прсте
у
гриву
,
па
скочи
на
њ
,
полегну
се
и
потјера
га
у
сав
трк
,
крајем
острва
,
те
га
изгубише
с
очију
.
—
Е
,
ово
је
за
приповист
!
вели
опет
Срдар
,
ударајући
се
руком
по
стегну
.
Да
може
ваки
бињаџија
бити
ко
му
драго
,
а
не
сметени
Букар
!
Е
,
ово
је
за
приповист
!
Сви
се
чуђаху
.
До
мало
се
врати
Букар
.
Са
коња
је
цурио
зној
,
а
коњик
не
изгуби
онај
вијенац
лука
око
врата
,
ни
ватраљ
иза
паса
!
—
А
витеже
!
вичу
му
другови
.
—
Је
ли
ја
?
је
ли
?
Ја
ка
вељу
...
—
Носи
те
враг
бештијо
!
проговори
Наћвар
који
једва
дође
к
себи
од
чуда
.
Нагрди
ми
коња
,
бештијо
!
...
Уведи
га
,
Шкељо
,
и
истари
добро
!
...
—
Је
ли
ја
?
је
ли
?
Ја
ка
вељу
...
—
Ма
да
ниси
ти
онај
из
Зеленграда
,
што
може
скочити
из
бачве
у
бачву
?
пита
га
Срдарина
.
—
Како
то
?
рече
гвардијан
.
—
Ма
прича
ми
је
фра-Мартин
Карињанин
,
да
у
Зеленграду
бише
човик
,
који
је
мога
утећи
најбржему
коњу
,
и
да
је
мога
трупачки
скочити
из
бачве
у
бачву
!
...
Ђаво
би
га
зна
,
каза
ми
је
и
име
,
али
сам
заборавија
...
Знам
само
да
је
бија
сметен
.
—
Да
ниси
ти
тај
,
Грго
,
болан
?
...
Кажи
,
јеси
ли
?
питају
.
—
Је
ли
ја
?
је
ли
?
Ја
ка
вељу
...
—
Немате
га
рашта
питати
,
умијеша
се
Тртак
.
Никада
вам
неће
одговорити
на
оно
,
шта
га
питате
,
него
се
онда
још
више
смете
...
Пуштите
ви
мене
!
...
Слушај
,
Грго
!
...
Ако
си
капац
скочити
из
бачве
,
ајде
,
рецимо
,
и
на
ледину
,
а
не
у
другу
бачву
,
даће
ти
дуовници
плету
?
...
Оћеш
ли
?
...
Грго
се
чешкаше
.
—
Даћемо
му
и
дви
плете
!
рече
Тетка
.
—
И
три
!
прида
њеки
.
—
И
шест
!
...
Шест
тврди
плета
!
викну
Срдарина
.
—
Чујеш
!
Шест
тврди
!
плета
!
Ајд
!
ајд
!
—
па
га
одгуркаше
пред
мађупницу
,
гдје
слуге
изваљаше
једну
бачву
,
од
прилике
петнаестачу
,
и
увалише
га
у
њу
.
—
Дакленка
:
оп
!
викну
Дундак
.
Букар
промоли
главу
.
—
Доли
!
Доли
!
вичу
сви
.
Чучни
па
:
оп
!
—
Ја
би
ништо
река
!
затутњи
Букар
у
бачви
.
—
Па
реци
!
Шта
је
?
—
Ја
ка
вељу
,
ако
прибијем
гњате
...
—
Нека
те
враг
носи
!
издера
се
Срдарина
...
Кад
си
већ
ту
,
мораш
скакати
,
па
оби
ноге
сломија
.
Ајде
:
оп
!
...
Букар
излетје
трупачки
и
стаде
право
пред
њима
.
—
Браво
!
викну
први
гвардијан
пљештући
рукама
.
Сви
запљескаше
и
дадоше
му
одмах
новце
.
—
По
подне
се
и
ђаци
обукоше
у
машкаре
,
те
заједно
са
слугама
манитаху
све
до
првијех
хладова
,
а
тада
се
измише
и
преобукоше
,
те
сви
пођоше
у
цркву
на
опросну
молитву
.
Из
цркве
,
слуге
пођоше
у
стару
мађупницу
,
гдје
им
Балеган
бјеше
спремио
масну
вечеру
и
вина
изобила
.
—
Тако
је
бивало
три
или
четири
пута
у
години
.
—
Мало
доцније
,
дођоше
фратри
и
ђаци
,
пак
сједоше
на
по
се
иза
пријеклада
.
Бобан
наздрави
гвардијану
.
Бујас
,
маличак
весео
,
понука
Букара
да
и
он
напије
.
Буковичанину
очи
закрвавиле
,
љуља
се
,
па
започе
здравицу
,
без
главе
и
репа
,
већ
како
само
он
умијаше
.
Фратри
се
превијаху
од
смијеха
.
Тако
је
трајало
до
поноћи
,
а
тада
је
ред
био
да
зазвоне
звона
,
знак
да
почиње
велики
пост
.
Слуге
,
колијећући
се
,
пођоше
и
понијеше
Букара
,
јер
није
већ
знао
за
себе
.
Балеган
их
испрати
и
закључа
врата
на
манастиру
,
и
све
се
утиша
...
Бакоњи
бучаше
глава
,
кад
се
пробуди
.
Бјеше
се
почело
прозирати
.
Небо
се
навунило
;
од
мора
дуваше
силна
бјелојужина
.
Бакоња
,
тешковољан
,
постаја
мало
на
тријему
,
па
закуца
на
гвардијанова
врата
,
да
прими
кључ
од
дворишта
,
па
кроза
вјетруштину
стиже
пред
цркву
и
одзвони
будионицу
,
два
пута
дуље
но
обично
,
као
на
први
дан
великога
поста
.
Одатле
отиде
на
чесму
,
гдје
сједе
и
заклони
лице
рукама
,
говорећи
:
—
„
Боже
и
свети
Вране
,
опростите
ми
моје
неподопштине
!
“
(
Ову
ријеч
бјеше
научио
у
манастиру
)
.
„
Дајте
ми
вримена
,
да
се
покајем
,
да
постанем
добар
дијак
!
...
А
ако
ли
Бра
дозна
све
,
пак
ме
истира
,
утопићу
се
,
а
кући
нећу
,
вируј
ми
,
мој
липи
свети
Вране
!
...
А
ти
знаш
,
ко
ме
навеја
,
да
се
скитам
по
ноћи
,
да
гледам
како
се
твоја
мука
краде
!
А
ја
не
би
никад
сам
на
ту
миса
доша
,
никад
!
...
Дакле
,
смилујте
се
,
Боже
и
свети
Вране
,
меника
гришнику
!
...
“
Да
је
у
његовој
власти
било
,
по
свој
прилици
,
не
би
се
он
тога
часа
смиловао
својим
друговима
,
ни
слугама
(
осим
Букара
)
,
него
би
их
све
радо
у
ријеку
подавио
,
а
најрадије
Тртка
и
Бобана
.
Предочи
му
се
и
Стипан
,
њекад
мили
Стипан
,
а
сад
црњи
од
ђавола
,
јер
тај
махнити
Котаранин
бјеше
зачетник
сваке
„
неподопштине
.
“
Па
онда
стаде
мислити
о
свему
,
што
је
доживио
и
стаде
испоређивати
оно
,
што
је
њекад
мислио
о
манастирској
чељади
,
с
онијем
,
што
је
сад
знао
...
Њеколико
капљица
кише
падоше
му
на
руке
,
те
се
прену
од
сањарије
и
погледа
пут
истока
,
гдје
кроз
облаке
сунце
грану
.
Погледа
свуда
око
себе
,
и
учини
му
се
,
да
су
брдељци
и
стабла
и
кукови
—
и
све
ствари
,
што
му
бјеху
пред
очима
,
њекако
као
замишљене
и
озбиљне
,
као
да
сва
природа
осјећаше
,
е
је
настао
часни
пост
,
доба
кајања
и
великих
и
тешких
молитава
.
Бакоња
,
потресен
,
прекрсти
се
и
поклони
према
сунцу
,
па
се
хитрим
кораком
врну
натраг
,
мислећи
о
лијепим
црквеним
службама
уз
пост
,
замишљајући
сама
себе
,
кад
буде
велике
недјеље
пјевао
„
муку
господинову
,
“
као
и
лани
,
а
пролетњи
мирис
буде
допирао
с
поља
.
Прековођани
опет
питају
:
је
ли
оно
мали
Јерковић
,
што
онако
липо
пива
?
...
—
Бакоњи
све
кика
растијаше
ма
ту
помисао
,
пак
се
толико
одобровољи
,
да
се
из
далека
јави
Дундаку
,
који
голуждрав
бјеше
изишао
пред
мађупницу
...
.
„
А
како
би
било
,
да
отиђем
онамо
,
да
и
’
све
поизбудим
?
То
би
била
прва
корист
,
што
би
јутрос
могао
учинити
манастиру
!
Баш
да
одем
!
“
Бакоња
остави
суд
,
пак
отрча
пред
мађупницу
.
—
Ковачу
!
Млинару
!
Дижите
се
!
Сунце
је
грануло
!
Шкељо
!
Устај
и
пробуди
Букара
!
Слуге
промрмољише
њешто
изнутра
.
Враћајући
се
,
Бакоња
се
живо
сјети
јучерашње
трке
и
скакања
Букарева
.
„
Нема
ти
,
брате
,
што
Буковичани
!
“
поче
се
разговарати
сам
собом
.
„
Овај
сметењак
,
он
је
један
с
реда
,
па
шта
је
кадар
учинити
!
А
да
какви
су
они
,
које
би
човик
пробра
!
...
Скочити
из
бачве
,
то
је
примного
!
...
А
Букар
каже
,
да
њиов
ковач
може
рукама
сломити
коњску
потковицу
!
...
Па
зар
нису
ти
Буковичани
змајеви
?
Е
,
јесу
,
брате
!
Ма
ћу
и
ја
да
скочим
на
коња
,
у
трку
,
па
ма
оби
ноге
сломија
!
“
...
Бакоња
се
устави
крај
суда
,
па
гледа
себе
,
како
трчи
упоредо
с
коњем
,
па
одједном
ђипац
на
њ
.
То
бива
о
„
проштењу
“
(
о
слави
манастирској
)
пред
мноштвом
народа
,
а
свјетина
му
пљеска
рукама
.
За
тијем
Бакоња
наређује
,
да
се
изваљају
двије
велике
бачве
,
свака
виша
од
човјека
,
пак
уђе
у
једну
,
пак
из
ње
скочи
у
другу
.
Тада
се
народ
чисто
помами
,
јер
се
Далматинци
много
заносе
такијем
работама
!
...
Кад
се
Бакоња
сагну
под
суд
,
оде
му
поглед
пут
коњушке
,
те
видје
,
да
су
врата
отворена
.
Опет
остави
суд
,
и
заборави
иа
стрица
,
па
потече
онамо
.
У
тај
мах
удари
киша
.
Бакоња
гурну
у
врата
и
с
прага
поче
тепати
:
„
кујас
!
а
ди
си
,
мој
кујас
!
“
јер
му
коњ
познаваше
глас
,
те
би
му
се
увијек
одазвао
ржући
.
Али
му
се
кујас
не
јави
.
Бакоња
уђе
и
видје
...
.
не
видје
ни
кулаша
,
ни
брњаша
Срдарева
,
ни
дората
Блитварева
,
ни
вранца
Вртирепова
,
ни
два
најбоља
товарна
коња
.
„
А
ди
су
?
“
запита
Бакоња
.
Оне
двије
мрцине
,
што
гризаху
из
јасала
,
погледаше
га
зловољно
,
па
обрнуше
главе
од
њега
,
као
да
ћаху
рећи
:
„
Нас
не
питај
!
“
Бакоња
,
као
без
душе
,
отрча
ка
мађупници
.
—
Ди
је
Букар
?
пита
он
.
—
Он
се
,
брате
,
загна
у
сан
,
пак
му
остаје
јоште
доста
,
докле
допре
до
краја
!
вели
Дундак
,
сједећи
на
прагу
.
Бакоња
се
издера
,
да
је
свима
у
ушима
зазвонило
:
—
Није
до
шале
,
зло
вам
јутро
!
...
Брзо
изађите
,
нестало
је
коња
!
...
Разумите
ли
?
...
Коњушка
је
отворена
,
а
нема
коња
!
Сви
потекоше
за
њим
.
Коња
нема
,
али
брава
није
развртана
.
—
Ти
си
,
Шкељо
,
заборавија
закључати
синоћ
!
рече
ковач
.
—
Нисам
ја
,
него
је
Букар
заборавија
...
.
—
Мучи
,
бештијо
!
викну
ковач
.
„
Букар
је
заборавија
!
!
“
А
нисмо
ли
га
понили
синоћ
ка
мртва
?
...
Него
,
ја
мислим
,
да
није
зла
.
Коњи
не
били
привезани
,
а
врата
отворена
,
па
пошли
к
води
.
Ајдемоте
трагом
!
...
Земља
је
била
влажна
,
те
се
трагови
јасно
распознаваху
,
али
међу
коњским
копитима
бјеше
и
људскијех
стопа
.
Трагови
иђаху
к
води
,
али
од
воде
не
бјеше
их
ни
на
лијево
ни
на
десно
.
Сви
се
укочањише
од
чуда
.
—
Ма
шта
је
ово
?
пита
Бакоња
.
—
Потопили
се
,
на
моју
душу
!
поче
Дундак
трљајући
црвене
очи
.
Дојадио
живот
коњма
,
па
липо
сложно
и
договорно
рекли
:
„
Ајде
да
се
утопимо
!
“
И
што
су
рекли
то
извршили
,
ка
што
јето
видите
...
.
—
Ти
се
шалиш
,
кад
није
до
шале
!
...
.
Дундак
удари
у
смијех
и
поврну
:
—
А
шта
ћу
друго
,
кад
оћете
да
бенетате
?
Видите
липо
коњски
траг
,
али
видите
и
босе
ноге
приковођана
,
а
видите
и
говеђе
папке
...
.
—
Јест
,
Исуса
ми
!
рече
говедар
.
Језо
и
волујског
трага
!
...
.
Ајме
мени
,
биће
одвели
и
краве
!
—
пак
отрча
пут
наслона
,
остали
за
њим
.
Говедар
,
чим
би
пред
вратима
,
обрну
се
к
њима
и
рашири
руке
.
Допадоше
сви
.
Врата
разврнута
.
Уљегоше
сви
заједно
.
Крава
нема
.
—
Ајме
мени
,
нема
их
!
рече
говедар
.
Дундак
поче
:
„
Дај
ми
каву
с
мликом
!
“
...
.
—
Нема
млика
,
шјор
!
...
.
„
А
зашта
нема
млика
?
“
...
.
—
Зато
што
су
приковођани
повели
краве
,
шјор
!
...
.
„
А
зашта
су
и
’
повели
?
“
—
Зато
што
нису
имали
своји
’
,
шјор
!
...
.
Другови
се
малко
смијаху
,
а
Бакоња
,
блијед
,
простријеља
их
очима
и
стаде
да
их
грди
:
—
И
ви
сте
слуге
светога
Вране
!
...
.
И
ви
сте
поштени
кршћани
!
...
.
—
Полако
,
ти
мали
!
осијече
се
на
њ
млинар
.
Ниси
ти
још
ста
да
заповидаш
и
да
бректиш
,
него
ајде
за
својим
послом
!
...
.
За
тијем
млинар
искочи
,
вичући
,
колико
га
грло
служаше
:
—
А
на
ноге
!
...
.
А
за
светога
Врану
и
његове
ране
,
покраде
се
манастир
!
...
.
Берија
!
Бее-ри-јааа
!
Амо-те
,
амо
,
бее-ри-ја
!
—
У
звона
!
у
звона
!
и
пуцајте
!
виче
ковач
.
Бее-ри-јааа
!
Тројица
се
објесише
о
конопе
,
те
заљуљаше
сва
четири
звона
;
остали
прихватише
оружје
из
мађупнице
,
те
учеста
пуцњава
,
као
да
се
крајина
завргла
.
Киша
једнако
падаше
.
Сви
искочише
из
манастира
.
Фра-Брне
,
без
мантије
,
огрнут
кабаном
.
Срдар
први
допаде
.
—
Шта
је
?
...
.
Чим
разумједе
,
шта
је
,
потече
к
води
,
слуге
за
њим
,
ђаци
за
слугама
,
а
остали
фратри
лагано
за
њима
...
—
Нико
се
утопија
!
мисли
Пирија
.
—
Та-а-а-ко
!
Па
шта-а
ћемо
му
ми
?
!
—
Али
,
може
бити
,
да
је
и
шта
друго
!
вели
Тетка
.
Кад
видје
Срдарина
да
се
трагови
не
размећу
,
потече
дуж
ријеке
ка
сплати
.
Остали
сви
истијем
редом
за
њим
.
Бакоња
сустопице
за
Срдаром
.
Кад
стигоше
испод
русја
,
али
нема
ни
сплате
ни
лађе
.
Дундак
зазвијука
и
завитла
руком
.
—
Шта
мислиш
,
Дундаче
?
пита
га
Срдар
.
—
Мислим
,
да
су
и
’
потопили
ако
су
имали
вримена
...
или
пуштили
низ
воду
.
—
А
зар
не
би
могли
ди
запети
?
—
Могло
би
и
то
бити
,
јер
вода
није
велика
.
—
То
ћемо
најприје
видити
!
рече
Срдар
,
па
се
врати
истијем
путем
натраг
.
Је
ли
све
коње
повело
?
запита
Бакоњу
.
—
Не
...
.
остала
су
два
товарна
!
—
Ајд
...
.
соколићу
...
.
ти
си
најбржи
...
.
ајд
потеци
,
па
и
’
...
.
изведи
...
.
Бакоња
одлети
.
Залуду
га
стриц
,
који
с
осталијема
чекаше
гомилу
,
устављаше
.
—
Шта
је
,
за
Бога
?
запиташе
Срдара
.
—
Како
шта
је
?
викну
љутито
Срдар
.
Зар
још
не
знате
,
да
смо
покрадени
!
...
.
У
то
Бакоња
доведе
коње
.
Срдар
окрочи
бољега
,
па
га
гоњаше
у
воду
.
—
Удрите
га
!
виче
Срдар
.
—
Не
за
Бога
у
воду
!
Нека
враг
носи
шта
је
понија
,
а
чувај
се
ти
!
моли
гвардијан
.
—
Удрите
кад
вељу
,
а
за
мном
ко
оће
!
виче
Срдар
.
Бакоња
ћуши
ногом
коња
,
који
загази
,
пак
се
мало
по
мало
ослободи
и
заплива
.
Вода
га
је
носила
попријеко
.
Срдар
је
махао
рукама
,
и
обадао
га
петама
,
и
преплива
.
Прековођани
стигоше
и
сви
једанак
заграјаше
,
а
тако
исто
манастирска
чељад
с
друге
стране
,
те
заглушише
једни
друге
.
Бакоњин
коњ
два
пута
потону
,
те
маломе
остајаше
само
глава
изнад
воде
.
Диже
се
велика
вика
.
—
Спасте
дите
!
...
.
Ко
је
пливач
?
...
.
Спасте
дите
!
...
.
викаше
фра-Брне
.
Бакоња
вртијаше
главом
,
да
не
треба
помоћи
,
па
попусти
оглав
,
а
измаче
се
на
сапи
.
Срдар
и
Бакоња
кренуше
се
низ
воду
пред
сењацима
.
—
Сад
ви
сви
ајте
на
скелу
,
да
будете
у
помоћи
ако
довезу
сплав
!
нареди
гвардијан
.
—
А
ди
је
Букар
!
пита
Тетка
.
—
Јади
га
знали
!
Како
се
синоћ
опија
,
зар
још
спава
!
одговори
њеки
.
—
Е
,
па
зовите
и
њега
,
јер
би
он
мога
ваљати
колико
вас
три
.
Слуге
пођоше
,
гдје
им
би
наређено
,
а
фратри
и
ђаци
пут
манастира
.
—
Ајте
ви
отворите
цркву
,
јер
није
разлог
,
да
јутрос
не
буде
службе
!
рече
Дувало
ђацима
.
—
Ово
није
могло
бити
без
домаће
издаје
!
Ово
се
види
да
је
домаћи
прст
!
поче
гвардијан
хучући
.
—
И
ја
сам
то
одма
помислија
!
И
ја
сам
одма
посумња
,
а
знате
на
кога
?
—
На
кога
?
—
На
Стипана
,
валај
,
рече
Дувало
.
—
Добра
ти
је
та
!
повикаше
сви
.
—
А
шта
ти
мислиш
Брне
?
пита
га
Вртиреп
.
—
Ја
мислим
да
ми
је
враг
однија
двиста
талира
,
јето
ти
шта
мислим
!
А
шта
ми
помаже
,
да
се
дозна
,
ко
је
кривац
?
Коња
више
ја
не
види
’
,
јер
је
он
до
сад
,
на
турској
граници
...
—
Тако
је
,
вире
ми
!
прихвати
гвардијан
.
Четири
седланика
,
рачунај
,
по
двиста
талира
с
оправом
;
пак
два
товарна
,
метни
по
педесет
,
то
је
девет
стотина
талира
;
па
шест
крава
,
метнимо
,
не
више
но
по
двадесет
,
то
је
сто
и
шездесет
.
О
,
сад
додај
два
бродића
и
сплату
,
рецимо
,
опет
стотинак
талира
—
то
ти
је
око
дванаест
стотина
очишћено
јутрос
на
чисту
сриду
!
—
Тако
је
,
боме
!
...
.
Јето
,
тако
је
!
А
камо
ли
да
ће
се
приковођани
припасти
од
Шкоранце
...
.
Лис
се
врати
.
—
Кључ
је
понија
Јерковић
!
—
Јето
ти
сад
!
вели
гвардијан
...
.
Ајде
у
вигањ
,
па
донеси
шта
триба
,
да
разврнемо
мала
врата
.
Фра-Брне
,
држећи
се
за
трбух
,
замлијечи
очима
,
пак
ће
им
:
—
Ја
,
браћо
,
не
могу
више
!
Једва
сам
и
довле
допра
!
Стоји
ми
врка
у
дробу
,
ка
кад
купус
ври
!
и
пође
лагано
уза
стубе
у
своју
ћелију
.
За
њим
оде
и
Дувало
.
У
томе
се
Лис
врати
са
оруђима
,
те
,
он
,
Мачак
и
Бујас
,
почеше
развраћати
мала
врата
.
Фратри
се
шетаху
око
дворишта
.
—
Домаћа
,
домаћа
и
домаћа
издаја
,
друкчија
не
може
бити
!
вели
Тетка
.
Промислите
само
ово
:
лупежи
су
могли
знати
све
,
што
у
нас
бива
на
синошњи
вече
;
знали
су
,
да
су
слуге
у
манастиру
до
касно
,
као
сваких
година
на
тај
дан
;
знали
су
...
.
—
Није
трибе
,
све
то
набрајати
!
прекиде
га
Вртиреп
.
Могло
је
бити
и
без
домаће
издаје
,
јер
колико
је
скитача
служило
код
нас
,
па
посли
разметнуло
трагове
свуда
!
Осим
тога
година
је
гладна
,
а
пук
се
покварија
!
—
-Ја
јопет
једно
:
ту
је
Стипанова
рука
!
вели
Блитвар
.
Ја
сам
чуја
,
да
је
Стипан
посли
бија
код
калуђера
у
служби
.
—
Па
причекајте
да
свршим
,
рече
Тетка
.
Немојте
ме
прикидати
,
а
имаћете
кад
казати
сваки
своју
!
...
Ја
не
вељу
,
да
Стипан
није
посрид
тога
,
или
да
јест
,
или
да
би
мога
бити
Петар
,
а
не
бити
Пава
!
...
.
Ја
сам
само
тија
рећи
,
да
лупежи
нису
могли
одјавити
животињу
на
видној
ноћи
прико
наши
жупа
,
између
наши
кметова
,
то
нису
никако
могли
учинити
,
без
руке
помоћи
из
куће
!
А
кад
вењу
„
домаћа
рука
“
не
мислим
само
ово
наши
пет
шест
слугу
,
него
мислим
и
најближе
приковођане
!
...
Вирујте
ви
мени
,
да
међу
онима
,
што
сад
трче
за
фра-Јаковом
низ
воду
,
има
и
’
доста
,
који
се
сад
смију
под
брком
...
Сто
сам
вам
пута
река
:
грђи
су
од
ркаћа
!
—
Немој
,
болан
,
тако
!
рече
Вртиреп
.
—
Како
нису
грђи
!
Ркаћи
бар
отворено
говоре
:
„
Удри
по
буњевцу
!
Не
жали
буњевачко
.
“
Тако
барем
говоре
,
па
си
барем
на
чисто
с
њима
!
А
наше
рђе
кад
спомену
име
св
.
Фране
,
топе
се
,
тобож
,
од
богољубности
,
а
овамо
,
кад
год
што
могу
очапре
нам
,
и
кожу
би
нам
здерали
...
.
Од
лани
бијау
се
,
тобож
,
припали
од
Шкоранчине
устравице
,
да
нас
лакше
поарају
,
кад
се
најмање
будемо
надали
!
.
.
А
шта
ми
највише
потврђује
сујму
,
да
су
и
