дападају
у
прах
и
да
се
клањају
узвишеној
лепоти
,
коју
само
небеса
шаљу
грешној
земљи
,
да
је
подсете
на
рај
!
Реџеп-ага
често
је
виђао
Маре
,
и
знао
је
сву
силу
њених
дражи
.
Али
сад
,
у
ово
позно
,
глухо
доба
ноћи
,
гледајући
у
оно
измучено
,
бледо
лице
,
и
њему
се
учини
,
као
да
на
тој
жени
тек
сад
први
пут
опажа
неке
нове
,
неодољиве
дражи
,
које
све
освајају
и
којима
ништа
није
кадро
противстати
.
Гледајући
ову
дивотну
жену
,
стари
Реџеп
чуо
је
звук
њених
медених
речи
,
али
он
још
није
могао
разабрати
потпуно
цео
значај
њених
питања
.
Тек
у
неко
доба
,
он
се
прену
као
да
је
био
у
неком
заносу
или
као
да
се
тргао
од
тешка
сна
,
те
поче
одговарати
на
питања
:
—
Видео
сам
га
рођеним
очима
,
светла
ханумо
!
Сав
је
у
ранама
,
увијен
је
од
главе
до
пете
,
и
не
могу
знати
где
је
највећа
опасност
,
докле
га
наш
хећим
не
прегледа
.
—
А
знају
ли
овде
поуздано
ко
је
он
?
—
Сви
нагађају
,
па
и
везир
држи
да
је
он
Црни
Ратник
.
Али
поуздано
то
не
зна
рећи
ни
један
.
—
Па
то
би
онда
још
могло
бити
наде
да
га
прикријемо
под
туђим
именом
.
—
На
то
и
сам
највише
рачунам
.
—
Колико
је
другова
с
њим
и
има
ли
који
од
познатијих
?
—
Има
их
15—16
,
а
колико
их
ја
познајем
,
једини
је
Бритва
од
најугледнијих
међу
њима
.
—
Где
су
затворени
?
—
У
најтврђи
казамат
под
Сахат-кулом
.
—
То
је
добро
!
Ту
имамо
приступ
и
можемо
се
користити
тајним
улазима
.
—
Нарочито
сам
настојавао
да
ту
дођу
.
—
Како
сам
ти
захвална
,
добри
мој
Реџепе
.
—
Чинио
сам
само
своју
дужност
.
—
Знају
ли
се
намере
везирове
?
—
Колико
сам
ја
могао
разабрати
,
везиру
је
главно
да
се
овим
случајем
користи
пред
царским
изаслаником
с
Порте
.
Београдске
дахије
раде
су
да
га
оптуже
како
је
он
мек
и
попустљив
према
раји
,
а
он
је
намеран
да
баш
овом
приликом
покаже
своју
строгост
.
С
тога
су
сви
изгледи
да
ће
хајдуци
бити
поубијани
сви
од
реда
,
без
изузетка
и
милости
.
Но
,
како
рекох
,
то
погубљење
или
ће
бити
пред
сами
долазак
царскога
изасланика
или
можда
баш
и
за
време
његова
бављења
овде
.
До
сад
се
накупило
око
тријестак
похапшених
хајдука
и
харамија
.
Лепа
ће
то
касапница
бити
,
кад
изведу
преко
тридесет
људи
,
и
они
се
поређају
да
им
џелати
,
једном
по
једном
,
одсеку
главе
.
Ако
царски
изасланик
воле
такве
крваве
призоре
,
онда
ће
то
бити
за
њега
лепа
прилика
да
види
,
како
ће
потећи
читава
река
крви
.
—
Нама
дакле
остаје
још
двајесетак
дана
на
расположењу
.
За
то
време
треба
спремити
све
...
.
Да
ли
су
о
овом
несретном
случају
извештена
остала
браћа
да
притеку
у
помоћ
ко
чим
може
.
—
Амо
на
нашим
крајевима
извештене
су
све
ложе
.
Јављено
је
нишкој
,
софиској
,
скопљанској
,
новопазарској
,
сарајевској
,
сем
тога
извештене
су
све
ложе
у
Влашкој
као
и
велика
ложа
у
Цариграду
.
Њина
помоћ
свакако
неће
изостати
,
само
је
зебња
да
не
стигне
доцне
,
и
да
нас
везир
не
претекне
извршењем
своје
пресуде
.
Још
је
подуже
вођен
разговор
између
Реџепа
и
ове
лепе
жене
.
Он
јој
је
укратко
испричао
неуспех
са
својим
путем
,
јер
истога
јутра
,
када
се
хтео
кренути
,
доби
вест
,
да
Егбер-ага
већ
долази
са
заробљеницима
.
Даље
је
причао
одушевљење
с
каквим
су
Београђани
дочекали
похватане
хајдуке
.
После
се
разговор
опет
врати
на
личност
Црнога
Ратника
.
И
ако
је
још
тешко
болестан
,
од
многих
рана
,
везир
га
је
већ
у
два
маха
дао
изнети
преда
се
,
кушајући
да
дозна
што
поуздано
о
његовој
личности
.
Али
су
му
до
сада
сви
напори
остали
узалудни
.
Заробљеник
упорно
пориче
,
а
везир
нема
других
знакова
по
којима
би
могао
тачно
судити
.
—
Онда
и
наши
напори
треба
да
буду
на
то
упућени
,
да
разбијемо
везирову
сумњу
и
да
га
уверимо
,
да
то
ни
у
ком
случају
не
може
бити
прави
Црни
Ратник
.
Ради
бољега
успеха
у
томе
треба
,
у
што
скоријем
року
да
се
јави
из
планине
други
Црни
Ратник
,
који
би
се
подсмехнуо
везиру
што
мисли
да
га
је
заробио
,
док
он
слободно
шета
по
планини
као
прави
горски
цар
.
—
Имате
ли
што
спремно
за
последњи
очајни
тренутак
,
ако
све
остало
изневери
?
—
упита
Маре
.
Реџеп
слеже
раменима
.
—
Чиниће
се
све
што
узмогнемо
—
рече
он
скромно
.
—
А
јесте
ли
помишљали
на
силу
?
—
Како
мисли
светла
ханума
?
—
Кад
заробљенике
поведу
на
губилиште
да
се
узбуни
светина
,
која
би
ненадно
ударила
и
отела
их
.
То
би
учинило
велики
утисак
,
али
то
је
веома
тешко
извршити
;
то
признајем
и
сама
.
Али
ипак
није
ствар
немогућа
;
само
кад
би
било
времена
да
се
поиздаље
и
озбиљније
на
томе
поради
.
—
Могу
се
с
браћом
и
о
томе
разговорити
.
До
сад
нам
та
мисао
још
није
долазила
на
ум
.
Маре
се
за
тим
извештавала
како
се
поступа
са
заробљеницима
и
да
ли
су
оковани
и
они
који
су
тешко
рањени
.
Реџеп
ага
одговори
да
се
са
заробљеницима
прилично
поступа
:
дају
им
довољно
јела
и
пића
,
рањене
обилази
хећим
,
само
је
затвор
несретан
,
мрачан
и
мемљив
,
а
најгори
су
окови
,
нарочито
тежим
рањеницима
.
Али
најтеже
од
свију
окован
је
сам
војвода
.
Он
је
управо
сав
укован
у
ланце
и
вуче
на
себи
више
од
20
ока
железа
.
Окови
код
њега
нису
само
на
ногама
и
рукама
,
већ
је
окован
и
по
телу
.
Око
појаса
ударен
му
је
широк
дебео
гвозден
прстен
,
који
му
не
да
слободно
сести
ни
устати
,
већ
ако
седне
не
може
устати
,
а
ако
устане
не
може
више
сести
,
докле
му
ко
год
не
помогне
.
Од
тога
несретног
прстена
иду
ланци
,
који
унакрс
везују
обадве
ноге
и
обадве
руке
.
Најзад
,
одатле
се
пружају
дебели
ланци
,
који
су
утврђени
за
другу
железну
карику
,
ударену
око
врата
бедном
војводи
.
При
најмањем
покрету
ови
ланци
страховито
звече
,
и
особито
су
ноћу
прво
мучење
,
јер
та
звека
сваки
час
трже
патника
иза
сна
.
А
најгоре
је
што
толики
окови
сметају
успешном
лечењу
рана
,
а
Црни
Ратник
има
их
по
целом
телу
и
доста
и
опасних
.
Слушајући
Реџепово
казиваше
у
каквом
се
жалосном
стању
налази
бедни
заробљени
војвода
,
Маре
покри
лице
рукама
и
оста
тако
подуже
нема
и
непомична
.
Кад
мало
после
диже
главу
,
њене
лепе
очи
биле
су
оквашене
.
—
Има
ли
каква
год
пута
и
начина
,
добри
Реџепе
,
да
се
овоме
страдалнику
олакша
његова
горка
судба
?
...
—
И
сам
једнако
о
томе
премишљам
.
Хећим
би
могао
ту
штогод
учинити
.
Кад
би
рекао
везиру
да
роб
мора
умрети
,
ако
дуже
остане
у
оваквом
стању
,
то
би
јамачно
могло
побудити
везира
да
му
скине
окове
.
Само
не
знам
како
би
пустио
то
у
уши
хећиму
.
—
Какве
је
народности
тај
хећим
,
и
какав
је
иначе
,
као
човек
?
—
Пореклом
је
Грк
,
али
се
давно
потурчио
,
и
сад
је
ревносни
мусулманин
.
Бар
тако
се
јавно
издаје
.
—
Да
ли
би
се
на
њега
могло
дјејствовати
новцем
?
Он
ће
нам
и
иначе
требати
.
Добро
би
било
да
га
придобијемо
за
се
...
управо
да
га
купимо
.
—
Било
би
добро
,
светла
ханумо
,
само
је
тешко
с
које
стране
да
му
се
приђе
.
Опасно
би
било
поверити
му
се
...
Но
ја
ћу
опет
покушати
.
Наста
кратко
ћутање
.
—
Има
ли
светла
ханума
још
какву
наредбу
за
ме
?
Маре
оста
један
тренутак
замишљена
.
После
превуче
шаком
преко
чела
,
као
да
је
хтела
одагнати
неке
тешке
и
немиле
мисли
.
—
Јадна
моја
глава
,
рече
она
за
тим
сетно
!
—
Сада
,
кад
ваља
највише
мислити
,
кад
треба
ишчупати
смрти
из
ноката
жртву
,
коју
је
већ
у
пола
прогутала
;
сада
,
кад
највише
треба
да
послужи
—
моја
болна
глава
као
да
ми
отказује
своје
услуге
...
Маре
узе
ходати
по
соби
,
продужујући
даље
узбуђено
.
—
Ја
сам
болна
и
измучена
,
добри
мој
Реџепе
!
Душа
је
моја
болесна
;
мисли
ми
се
често
грозничаво
сплећу
и
бркају
.
Стотину
идеја
јавља
ми
се
ето
ту
—
она
показа
руком
на
чело
—
и
мени
се
све
чини
,
међу
њима
је
и
она
права
,
она
спасоносна
мисао
,
која
би
имала
да
поправи
зло
,
да
отклони
катастрофу
и
несрећу
и
да
спасе
све
.
Али
кад
покушам
да
ту
идеју
схватим
,
да
јој
дам
жив
,
реални
облик
,
она
ми
некако
исклизне
,
измакне
,
управо
претвори
се
у
дим
,
баш
у
тренутку
кад
мислим
да
сам
је
већ
једном
уловила
.
Та
борба
траје
већ
толико
дана
и
толико
ноћи
узастопце
.
Чак
и
кад
склопим
очи
,
после
дуга
бдења
,
да
спокојно
тренем
ма
иза
један
часак
,
надражени
мозак
и
узбуђена
душа
ради
даље
с
грозничавом
енергијом
,
и
мисли
,
започете
на
јави
,
продужују
се
и
у
сну
.
Тако
се
најпосле
код
мене
ево
смешала
јава
и
сан
,
и
често
ми
требају
дуги
тренуци
размишљања
,
док
се
јасно
сетим
да
ли
је
што
било
у
сну
или
на
јави
.
С
тога
,
мој
добри
Реџепе
,
ви
морате
сад
узимати
моје
мисли
и
предлоге
с
великом
резервом
.
Ја
ћу
вам
изнети
неке
моје
комбинације
и
замисли
,
али
ви
их
морате
најозбиљније
проценити
,
јер
ја
сама
не
могу
стајати
добра
да
је
код
тих
планова
бар
темељ
здрав
.
После
оваквог
околишног
увода
,
она
пређе
на
саму
ствар
.
У
мало
речи
,
она
је
истакла
три
четири
здраве
замисли
,
за
које
је
ваљало
само
имати
енергичних
извршилаца
.
У
првом
реду
,
везира
треба
уверити
,
да
је
Црни
Ратник
још
слободан
у
планини
.
Маре
је
прво
мислила
да
се
удеси
као
да
то
сам
Црни
Ратник
јави
везиру
,
и
да
му
се
наруга
,
што
мисли
да
га
је
ухватио
.
Но
сад
јој
се
тај
пут
не
допада
и
мисли
да
је
боље
подметути
,
да
везир
ухвати
писмо
,
из
кога
ће
сазнати
да
је
Црни
Ратник
још
на
слободи
.
Да
би
се
у
ово
још
боље
поверовало
,
у
брзо
треба
да
се
учини
какав
дрзак
напад
,
какве
обично
врши
само
Црни
Ратник
.
Најзад
,
требало
се
побринути
да
се
организује
смела
чета
,
која
би
ударила
и
покушала
да
силом
отме
заробљенике
,
у
тренутку
кад
их
поведу
на
губилиште
.
А
да
би
се
у
томе
успело
,
у
очи
погубљења
ваља
створити
забуну
у
војсци
,
каквом
ненадном
катастрофом
.
Маре
је
имала
још
једну
замисао
—
привидном
смрћу
ишчупати
Црног
Ратника
из
везирових
руку
.
Али
ту
је
кварила
ствар
ова
сигурна
претпоставка
,
да
ће
везир
заповедити
да
се
Црном
Ратнику
одсече
глава
баш
када
би
он
и
збиља
умро
.
А
заменити
његову
главу
другом
главом
,
није
било
могуће
,
пошто
је
везир
у
два
маха
дуго
и
брижљиво
проматрао
Црна
Ратника
и
добро
запамтио
његове
црте
.
Реџеп-ага
је
с
пажњом
и
интересом
саслушао
мишљење
лепе
жене
,
и
узео
на
се
да
све
изближе
промотри
и
извиди
.
На
послетку
,
Маре
помену
још
једну
околност
.
У
дугим
и
бесаним
ноћима
падале
су
јој
на
ум
многе
фантастичне
мисли
.
Рече
,
како
се
сећа
,
да
је
од
некога
слушала
да
из
Канли-куле
има
подземни
лагум
,
који
води
у
горњу
тврђаву
,
а
одатле
подземним
поткопом
излази
се
некуда
далеко
чак
ван
вароши
.
Говорило
се
,
да
су
тај
поткоп
направили
Турци
,
још
онда
,
кад
су
први
пут
опседали
Београд
,
и
да
је
то
доцније
чувано
као
највећа
тајна
.
Кад
би
се
сад
како
год
дознало
где
је
тај
пролаз
,
можда
би
се
заробљеници
могли
користити
да
туда
измакну
.
Али
,
да
ли
од
београдских
Турака
ко
год
зна
сад
за
тај
пролаз
,
и
како
ли
би
се
то
могло
сазнати
?
Маре
је
знала
за
онај
запис
што
се
налази
на
једном
корану
у
„
Светлој
Тулби
“
где
се
вели
да
улазак
у
Канли-кулу
полази
с
онога
места
„
где
цар
царева
приноси
молитве
своје
великоме
богу
!
Али
где
је
то
место
?
—
То
се
није
знало
.
Реџеп-ага
рече
,
да
ће
о
свему
разабрати
,
а
говориће
и
са
старим
Ахметом
,
који
ево
већ
деведесет
година
живи
без
прекида
у
београдској
тврђави
,
па
је
ту
остао
и
за
све
време
док
су
ово
последњи
пут
Немци
држали
ову
земљу
и
Београд
као
њено
главно
место
.
Чиниће
дакле
све
.
Положај
заробљеника
у
опште
веома
је
тежак
,
а
изгледи
за
спасење
слаби
су
,
ади
ваља
чинити
дужност
,
па
што
да
Бог
.
Измењаше
још
неке
мисли
о
појединостима
овога
дела
,
које
их
је
толико
интересовало
,
па
је
Реџеп
требао
већ
да
пође
,
но
Маре
га
заустави
још
за
је
дан
тренутак
и
упита
га
,
да
ли
се
он
може
у
скоро
састати
с
Црпим
Ратником
?
Реџеп
одговори
,
да
су
ти
састанци
скопчани
са
великим
тешкоћама
,
а
могу
бити
тек
из
ретка
и
то
увек
у
присуству
дежурног
официра
,
код
кога
такође
стоји
један
кључ
од
тамнице
.
Реџеп
штеди
да
се
користи
таким
састанком
онда
,
кад
се
укаже
каква
прека
нужда
.
Маре
скиде
с
руке
велику
златну
бурму
,
стеже
је
међу
два
прста
и
отклопи
је
,
а
изнутра
се
указа
друга
мања
бурма
.
—
Узми
ово
,
пријатељу
мој
,
—
рече
она
узбуђено
,
пружајући
Реџепу
мању
бурму
—
узми
ово
,
па
кад
ти
се
укаже
прва
згодна
прилика
,
подај
му
је
или
му
бар
покажи
да
је
види
:
он
ће
то
разумети
,
знаће
да
га
још
љубим
,
да
о
њему
мислим
,
да
се
за
њега
борим
,
и
лакше
ће
сносити
своју
горку
судбину
.
Реџеп
прими
драгоцену
бурму
и
обећа
да
ће
првом
приликом
испунити
поруку
.
На
бурми
је
било
урезано
ситним
елегантним
писменима
„
љубав
и
нада
“
.
Изменуше
још
неколико
речи
о
тешкоћама
оваквих
ноћних
састанака
,
па
се
Реџеп
повуче
.
XВ
Сенке
.
Ко
зна
унутрашљи
склоп
београдске
тврђаве
,
томе
она
не
изгледа
бише
као
утврђено
место
,
већ
као
какво
живо
чудовиште
,
над
којим
лебди
некаква
страшна
тајна
.
Споља
оковано
у
оклоп
својих
тврдих
зидина
и
бастиона
,
то
чудовиште
има
страшну
мрачну
утробу
,
у
чије
дубине
нико
још
није
загледао
,
утробу
пуну
људских
костију
и
мрачних
духова
безбројних
мученика
,
што
ту
нађоше
смрт
своју
.
На
тихој
месечини
чини
ти
се
као
да
видиш
сенке
,
које
се
искрадају
из
мрачних
дубина
подземне
тврђаве
београдске
,
и
као
да
чујеш
болне
јауке
и
жалосна
јецања
изгубљених
,
за
навек
пропалих
бедника
,
које
су
прогутали
ти
незнани
и
немерени
мрачни
лабиринти
града
београдског
.
Али
,
да
ли
су
то
само
страшна
ноћна
привиђења
?
Да
нема
ту
и
живе
јаве
у
овим
сањаличким
привиђењима
,
што
у
глухо
доба
ноћи
васкрсавају
из
ових
мрачних
гробова
,
на
којима
почива
тврђава
београдска
?
!
Пођимо
за
једним
од
ових
уздаха
,
што
се
кроз
ноћни
сумрак
до
нас
прикрадају
.
Сиђимо
у
један
каземат
београдски
.
Силазимо
и
по
тешком
задаху
можемо
судити
да
смо
сишли
доста
дубоко
под
земљу
.
Свуда
унаоколо
царује
непрогледни
мрак
.
На
једаред
до
нас
допире
некакав
нејасан
зрачак
.
Пођимо
к
њему
.
Он
нам
,
ево
,
помаже
да
разберемо
где
смо
.
Ми
смо
у
некаквој
гробници
.
Да
,
ово
не
може
бити
друго
што
,
до
гробница
,
само
велика
,
огромна
гробница
,
спремана
за
многобројне
жртве
.
Одозго
је
црн
,
мемљив
свод
,
сазидан
од
ситних
,
танких
цигљица
,
тврдо
заливених
малтером
,
што
се
све
сад
тако
запекло
,
да
изгледа
као
да
је
свод
изрезан
у
једноставном
станцу
камену
.
О
своду
виси
земљана
ћаса
,
а
у
њој
шкиљи
мали
жижак
,
чији
слабачки
пламичак
једва
горуца
,
треперећи
као
тешки
болник
,
кад
се
с
душом
бори
.
Свуда
унаоколо
,
око
зидова
,
на
протрулој
слами
леже
бледа
,
измучена
,
осуђеничка
лица
,
а
око
сваког
,
као
црна
,
страшна
змијурина
,
савијају
се
тешке
и
гломазне
алке
од
окова
.
Сви
су
оковани
у
ноге
.
Код
неких
је
спутана
унакрст
по
једна
рука
и
по
једна
нога
;
неки
су
сковани
по
два
и
два
заједно
:
код
њих
3—4
виде
се
грдни
железни
беочузи
не
само
на
ногама
и
на
рукама
,
но
и
на
врату
...
Мало
даље
,
у
мрачном
углу
,
уздиже
се
поширок
озидан
банак
.
На
том
банку
леже
,
један
до
другог
,
два
човека
.
Један
од
њих
болно
јечи
.
Под
мрачним
сводовима
тамничким
осећа
се
ружан
,
влажан
задах
;
загушљива
пара
испуњава
целу
ову
огромну
мрачну
подземну
просторију
.
У
тавници
је
мирно
и
тихо
.
Чује
се
само
неко
загонетно
шушкарање
.
То
долази
од
неких
црних
,
крупних
бубетина
,
што
миле
по
поду
и
шушкају
по
слами
.
Још
се
чује
разнолико
дисање
успаваних
осуђеника
,
негде
лако
и
одмерено
,
негде
тешко
,
загушено
,
негде
испрекидано
и
помешано
с
хркањем
или
болним
стењањем
.
По
каткад
промрмља
ко
год
нешто
у
сну
,
или
под
мрачним
сводовима
одјекне
по
какав
престрављен
узвик
.
—
То
когод
од
кукавних
заробљеника
привиђа
у
сну
страшну
јаву
,
која
ће
се
ускоро
испунити
—
сања
,
можда
,
да
се
над
њим
завитлала
крвава
џелатска
секира
.
Иначе
у
тамници
никаква
јава
,
никаква
и
:
иво-га
,
никаква
покрета
.
Али
на
један
пут
зачу
се
нешто
налик
на
стругање
.
Чуло
се
веома
тихо
,
веома
тихо
.
Изгледало
је
као
да
негде
у
даљини
какав
мишић
што
год
глође
.
После
се
чу
веома
танак
и
слаб
глас
,
глас
,
налик
на
танку
танану
,
једва
чујну
шкрипу
врата
,
која
се
полако
отварају
.
Али
шкрипа
врата
то
није
могла
бити
,
пошто
су
на
тамници
била
једна
једина
врата
,
и
она
су
стајала
недирнута
,
тврдо
закључана
и
запречена
железним
полугама
,
а
споља
,
крај
врата
,
стајала
је
јака
,
будна
стража
,
поред
које
ни
тица
не
би
могла
неопажена
прелетети
,
а
камо
ли
да
се
ко
провуче
.
Глас
,
налик
на
шкрипу
врата
,
продужаваше
се
мало
,
—
после
опет
све
умуче
.
Постоја
мало
.
На
један
пут
у
дну
тамнице
,
у
мрачном
куту
,
искрсну
једна
човечија
сенка
.
Она
је
клизила
крај
дувара
нечујно
,
застајкујући
овда
онда
.
Сад
стаде
и
даде
за
собом
знак
руком
.
На
то
се
за
њом
указа
друга
сенка
.
И
она
се
тако
исто
кретала
—
обадве
су
се
прикрадале
средини
тамнице
опрезно
,
нечујно
.
Прва
сенка
застајала
је
на
махове
,
окретала
се
и
руком
давала
знак
оној
другој
.
Друга
сенка
поновила
је
таке
исте
знаке
и
покрете
,
дајући
их
неком
за
собом
.
На
то
махање
друге
сенке
у
мрачном
углу
појави
се
још
једна
,
па
још
једна
и
још
једна
.
Сад
их
је
било
свега
пет
.
Све
су
биле
црне
;
све
су
се
прикрадале
полако
,
а
ишле
су
једна
за
другом
на
растојању
од
два-три
корака
.
Прва
сенка
дође
већ
до
средине
тамнице
,
где
је
о
своду
висио
малаксали
жижак
.
На
мутној
,
несигурној
светлости
распознаде
се
човек
у
другом
црном
огртачу
,
налик
на
поповску
мантију
,
с
црном
,
приљубљеном
маском
на
лицу
.
Распознадоше
се
и
друге
сенке
,
и
све
су
то
били
људи
у
црним
расама
и
с
црним
образинама
.
Човек
,
који
се
бејаше
први
појавно
,
даде
осталима
знак
руком
,
и
за
тили
часак
све
ове
тајанствене
утворе
расуше
се
по
тамници
.
Као
авети
,
као
тајанствени
црни
духови
,
зађоше
они
од
једног
заробљеника
до
другог
:
свакога
су
загледали
у
лице
и
видело
се
да
неке
сужнике
нарочито
траже
.
Кад
тако
кога
нађу
,
тајанствене
прилике
нечујно
клекну
крај
њега
,
и
ту
неко
време
нешто
око
невољника
бају
.
Пођимо
за
једним
од
ових
тајанствених
људи
,
да
видимо
шта
раде
код
заробљеника
.
Ево
једнога
.
Он
је
клекао
више
главе
једноме
од
млађих
сужника
,
окована
у
тешке
окове
:
—
ноге
,
руке
,
врат
,
све
је
било
у
дебелим
железним
халкама
.
Тајанствена
прилика
извади
из
недара
црну
кутију
с
црном
смесом
,
налик
на
маст
,
коју
растрља
међу
дланове
и
поднесе
је
успаваноме
под
нос
.
Маст
је
брзо
ветрила
и
наскоро
дланови
су
опет
били
сухи
.
Тада
је
тајанствена
прилика
из
друге
кутијице
вадила
некакву
црвену
маст
,
од
које
узме
грумичак
као
лешник
и
растрља
га
опрезно
заробљенику
по
слепим
очима
.
После
овога
опажа
се
на
сваком
осуђенику
да
лакше
и
мирније
дише
.
Тада
се
тајанствена
прилика
брзо
лаћа
посла
.
Она
вади
као
гуја
оштру
танану
челичну
тестерицу
,
брзо
прегледа
окове
на
заробљенику
и
кад
нађе
најзгодније
место
,
почиње
сећи
.
Тестера
је
тако
оштра
и
чврста
,
а
радник
тако
вешт
и
снажан
,
да
се
под
његовом
вештом
руком
тврдо
железо
подаје
као
да
рубиш
парче
обична
мека
дрвета
.
Као
палац
дебела
чивија
престругана
је
за
непуних
10
минута
.
Но
чивије
нису
пресецане
до
краја
.
Увек
је
остављано
на
чему
ће
се
гвожђе
држати
,
али
иоле
јачи
удар
могао
га
је
сломити
.
И
ако
је
у
тамници
овако
радило
пет
тестера
,
ни
од
једне
се
није
чуо
ни
најмањи
гласак
.
Љути
челик
гризао
је
тврдо
гвожђе
ћутећки
.
Престругано
место
замазивано
је
смолом
да
се
рез
не
позна
.
Два
часа
бавили
су
се
у
тамници
ови
тајанствени
људи
и
испресецали
окове
код
петнајест
заробљеника
,
а
за
све
то
време
не
чу
се
ни
један
гласак
,
ни
једна
речица
,
ни
један
шушањ
.
Ови
црни
људи
изгледали
су
као
црне
сени
и
кретали
су
се
тако
лако
и
тако
нечујно
,
као
да
немају
тела
,
и
као
да
корачају
нестајући
на
земљу
.
Пошто
је
све
ово
извршено
,
ових
тајанствених
људи
нестаде
из
тамнице
;
нестаде
их
исто
тако
као
што
су
и
дошли
.
Један
по
један
изгубише
се
у
мрачном
углу
.
Изгледало
је
као
да
се
расклонио
огроман
,
дебео
тамнички
зид
и
прогутао
их
.
Те
исте
ноћи
,
пред
зору
,
отворише
се
шкрипом
тешка
тамничка
врата
.
У
тамницу
уђе
Реџеп-ага
и
још
два
Турчина
,
а
пратио
ох
је
начелник
осуђеничке
страже
.
На
шкрипу
врата
неки
се
апсеници
избудише
.
Зачуђени
и
изненађени
,
они
су
седели
на
својим
влажним
легалима
и
трљали
дремовне
очи
.
Реџеп-ага
зађе
од
једног
до
другог
и
код
сваког
је
загледао
окове
стоје
ли
чврсто
и
добро
и
је
ли
све
у
реду
.
Оне
,
што
су
спавали
,
гурнуо
би
ногом
и
викнуо-
„
Еј
море
,
Влаху
,
устани
!
“
Питао
их
је
имају
ли
родбине
,
имају
ли
каквих
порука
за
своје
и
нагласио
им
је
да
буди
справни
„
зашто
је
дошао
земан
и
за
који
дан
ваља
поћи
богу
на
истину
“
.
Као
утеху
напоменуо
је
да
сви
умиру
,
да
неће
нико
остати
вечито
да
живи
.
Упита
их
,
имају
ли
болесника
?
Рекоше
му
да
имају
више
рањених
,
али
двојица
су
само
тешко
болесни
,
и
они
показаше
на
узвишени
банак
.
Реџеп
ага
приђе
овоме
банку
,
викну
болеснике
и
кад
се
не
одазваше
,
он
заповеди
слузи
што
је
за
њим
носио
фењер
да
приђе
ближе
.
Слуга
принесе
фењер
.
Реџеп-ага
загледа
болеснике
,
дрмну
их
,
опет
их
загледа
,
и
опет
их
повуче
.
Хладне
лешине
лежале
су
непомично
.
Реџеп-ага
викну
:
—
Море
,
рајо
,
па
ови
су
вам
болан
,
испухнули
!
Чу
се
звека
окова
,
сужници
се
искупише
око
банка
.
На
хладном
зиду
лежала
су
два
хладна
трупа
.
Обојица
су
били
крупни
,
развијени
људи
:
можда
су
некад
били
и
лепи
људи
:
то
се
сад
није
могло
распознати
испод
грдне
косурине
и
неочешљане
брадурине
,
у
коју
су
сужници
били
обрасли
.
Један
је
од
мртваца
био
још
млад
,
тек
ако
му
је
било
тријестак
година
.
Други
је
био
просед
;
обојица
црне
масти
.
Један
је
лежао
с
отвореним
устима
;
код
онога
млађег
опет
било
је
отворено
једно
око
.
Ово
мртво
око
страшно
је
изгледало
.
И
ако
је
било
мртво
,
оно
се
сијало
као
што
се
сија
парче
леда
кад
се
од
њега
згодно
одбије
сунчана
зрака
.
И
ако
је
било
непомично
,
ово
је
око
гледало
;
па
није
само
гледало
,
оно
је
чак
и
говорило
,
оно
је
много
,
много
казивало
—
чинило
ти
се
као
да
је
овај
мртвац
намигнуо
на
нешто
што
само
он
види
у
далекој
будућности
и
да
се
овим
мртвим
оком
разговара
с
нечим
,
што
је
још
незнано
,
што
је
још
тамно
,
што
је
још
скривено
плаштом
будућности
,
нешто
што
не
видимо
и
не
прозиремо
ми
живи
,
али
што
по
некад
тако
јасно
виде
мртваци
!
Ова
два
мртва
човека
лежала
су
тако
близу
један
до
другога
,
да
су
им
се
руке
додиривале
.
Главе
су
били
примакли
један
другом
као
да
је
један
другом
хтео
дошанути
:
„
ја
умирем
!
“
На
обојици
су
били
тешки
окови
.
Десна
нога
млађега
и
лева
старијега
биле
су
сковане
у
једно
путо
.
Млађи
имао
је
још
дебелу
алку
око
врата
а
на
обадве
руке
,
више
лактова
,
по
лисицу
,
које
су
се
спајале
доста
дебелим
ланцем
,
што
је
изгледао
као
оно
конопац
код
људи
,
којима
вежу
руке
наопако
.
Други
ланац
спајао
је
вратну
алку
с
оним
ланцем
,
што
је
ишао
од
руке
до
руке
преко
леђа
.
Нема
ништа
страшније
и
одвратније
од
мртва
човека
у
оковима
,
ваљда
с
тога
,
што
смрт
преставља
апсолутан
мир
и
апсолутну
немоћ
,
а
окован
човек
преставља
тек
за
време
укроћену
силу
.
Та
два
појма
искључују
један
други
.
Отуда
,
ваљда
,
гнушање
кад
их
видиш
уједно
спојене
.
Било
је
чудно
кад
пре
и
како
на
један
пут
умреше
ова
два
човека
.
Али
они
су
били
мртви
,
о
томе
није
могло
бити
ни
најмање
сумње
.
Руке
,
ноге
,
све
је
било
хладно
и
укрућено
.
Само
ко
би
завукао
руку
под
мишку
,
осетио
би
веома
и
ванредно
мало
неке
вајне
топлоте
.
Но
то
је
био
само
доказ
,
да
су
људи
скоро
помрли
.
—
Их
,
болан
,
бива
,
како
ви
помријеше
ови
људи
код
нас
живијех
а
нико
не
осјети
?
—
Ама
,
то
се
и
ми
чудимо
,
рече
један
од
осуђеника
.
Истина
,
били
су
веома
слаби
,
али
до
4
сахата
нови
(
ово
је
рачунато
но
турски
)
баш
сам
ја
још
с
њима
разговарао
.
Ко
би
мислио
да
ће
тако
брзо
,
па
још
обојица
умрети
!
Млади
официри
турски
,
начелник
тамничке
страже
што
беше
ушао
у
тамницу
с
Реџеп
агом
,
понови
овде
стихове
једне
арапске
песме
,
која
говори
:
Живех
је
човечији
као
оно
звезда
што
,
откинута
од
небесног
свода
,
за
тренут
прелети
преко
обзорја
.
Нит
знаш
кад
се
пре
појави
,
ни
кад
је
пре
нестаде
.
И
опет
тај
тили
тренутак
,
што
је
спрам
вечности
тако
мајушан
,
да
се
ни
чим
не
да
измерити
,
испуњава
лудост
и
сујета
људска
муком
и
борбом
.
Јер
људи
држе
у
руци
кондире
пуне
чемера
,
и
утркују
се
ко
ће
коме
наслужити
већи
и
пунији
напитак
.
Частите
се
,
частите
се
чемером
,
луди
безумници
!
Делите
пелен
из
пакосних
срдаца
својих
и
узајамно
се
заливајте
њиме
,
док
нам
горчина
не
обузме
сваку
капљу
крви
;
таманите
се
,
безумници
,
јер
сви
подједнако
хитате
у
бездан
што
се
зове
ништа
.
Овај
млади
турски
официр
био
је
потресен
,
изговарајући
ове
стихове
на
дивном
,
звучном
,
богатом
арапском
језику
.
Он
заврши
,
обрнувши
се
Реџеп-аги
,
турски
.
—
Како
је
ништаван
човек
!
—
рече
он
показујући
руком
мртваце
.
Реџеп-ага
уздахну
;
окрете
се
једном
од
Турака
што
беше
с
њиме
и
заповеди
:
—
Ови
мртваци
да
се
откују
.
Пребаците
сад
једно
ћебе
преко
њих
.
Он
пође
.
Изгледао
је
замишљен
.
Младом
турском
официру
рече
:
—
Боље
им
је
овако
но
онако
као
што
ће
кроз
који
дан
завршити
ови
други
.
Један
осуђеник
приђе
Реџеп-аги
:
—
Аман
,
ага
,
хоће
ди
бити
за
нас
какве
милости
од
светла
везира
?
—
На
хајдуке
нема
милости
!
—
рече
ага
набусито
.
—
Да
се
врши
што
даље
треба
с
ова
два
мртваца
.
Пре
свега
отковаћеш
их
,
како
ти
већ
рекох
.
За
тим
ћеш
наредити
да
се
спреме
два
велика
платнена
џака
,
па
ћеш
их
навући
на
мртваце
.
Кад
тако
буду
спремни
,
мети
их
на
носила
да
их
момци
однесу
у
болницу
,
а
ја
ћу
већ
наредити
где
да
их
оставе
привремено
,
док
не
стигне
џелат
да
их
прими
.
С
њима
се
не
сме
предузимати
ништа
даље
,
док
се
светли
везир
о
свему
не
извести
.
Реџеп-ага
говорио
је
све
ово
турски
младом
официру
.
Осуђеници
за
то
време
стајали
су
ту
малко
у
страни
од
њега
,
и
ко
је
знао
турски
,
с
пажњом
је
пратио
разговор
Реџеп-аге
.
Међу
тим
Реџеп-ага
нешто
је
ошљарио
,
изгледало
је
да
нема
посла
више
,
а
опет
се
нешто
туда
врти
.
Овда
,
онда
бацио
би
поглед
на
гомилу
осуђеника
;
изгледало
је
као
да
очима
некога
тражи
.
Неки
од
њих
бејаху
опет
поседали
на
своја
лежишта
,
неки
су
чак
и
куњали
.
За
чудо
што
по
неке
од
њих
беше
спопала
нека
неодољива
дремка
.
XВИ
Спрема
.
Везир
је
држао
у
казаматима
око
двадесет
заробљених
хајдука
,
али
оно
што
га
се
највише
тицало
још
није
знао
поуздано
.
Да
ли
је
међу
заробљеницима
и
Црни
Ратник
,
то
је
за
победоносна
везира
још
била
тајка
,
а
то
је
градило
сумњивом
и
саму
његову
победу
.
Друкчија
је
његова
победа
ако
му
је
у
рукама
Црни
Ратник
,
а
са
свим
друкчија
,
ако
је
то
други
какав
хајдук
,
па
ма
како
важан
он
био
.
Црнога
Ратника
нико
није
могао
заменити
,
јер
је
то
био
и
код
Турака
и
код
Хришћана
представник
једнога
правца
,
представник
целог
једног
начела
.
Он
је
био
носилац
идеје
:
„
рат
Аустрије
против
Турске
и
ослобођење
балканских
народа
.
“
Ухватити
таквога
носиоца
у
сред
народа
,
коме
је
дошао
да
проповеда
те
идеје
,
значило
би
доказати
,
да
та
мисао
нема
корела
у
народу
,
да
народ
за
њу
не
приања
,
јер
иначе
он
би
лако
могао
дати
уточишта
и
одбране
своме
апостолу
.
Даље
,
погибија
Црнога
Ратника
била
би
знак
за
Аустрију
,
да
за
њом
у
Шумадији
не
маре
,
и
да
њени
планови
ту
не
хватају
корена
,
јер
је
у
дипломатском
свету
Црни
Ратник
смитран
као
агенат
аустријски
.
Смрт
Црнога
Ратника
била
би
заслуга
,
која
би
се
везиру
у
самом
Цариграду
веома
добро
записала
.
Али
,
баш
с
тога
што
о
томе
тајанственом
човеку
и
у
Цариграду
воде
рачуна
,
ризично
је
било
тврдити
службено
,
да
је
Црни
Ратник
ухваћен
.
Кад
се
то
доцније
не
би
потврдило
,
могло
би
се
узети
као
хотимична
обмана
,
а
везир
се
тога
бојао
и
као
слуга
царски
и
као
човек
каваљер
,
који
не
воли
ујдурме
и
обмане
,
и
презире
успехе
добијене
преварама
.
Окретано
је
са
сваке
стране
да
се
сазна
истина
али
сви
резултати
били
су
одречни
.
Све
је
тврдило
да
хајдук
,
кога
везир
држи
за
Црног
Ратника
није
,
у
истити
то
.
Окушано
је
и
мито
,
и
претња
,
и
обећање
милости
,
па
чак
и
само
мучење
,
али
сви
хајдуци
у
глас
су
тврдили
да
речени
заробљеник
није
Црни
Ратник
,
већ
њин
другар
,
Мијат-харамбаша
,
човек
који
је
раније
водио
омању
засебну
хајдучку
чету
,
док
се
није
доцније
спојио
с
Црним
Ратником
и
ступио
под
његову
команду
.
О
Црном
Ратнику
сви
су
тврдили
да
је
он
остао
у
планини
,
и
да
у
последњем
сукобу
није
ни
учествовао
.
Међу
тим
гласови
о
спреми
Ноћне
Браће
све
су
се
више
множили
.
Говорило
се
да
спремају
некакав
напад
на
везира
и
његове
људе
,
и
да
је
међу
самим
Турцима
склопљена
читава
завера
.
Једни
су
тврдили
да
ће
се
тај
напад
чинити
да
се
отму
заробљеници
док
су
други
уверавали
да
је
главна
намера
да
се
убије
везир
.
Чак
се
нагађало
да
овај
напад
спрема
стара
туркушка
фанатичка
партија
,
која
везира
мрзи
што
јој
не
да
да
по
вољи
глоби
и
цеди
рају
,
па
се
Ноћна
Браћа
истичу
само
да
се
забашури
и
прикрије
траг
.
Сем
ових
гласова
било
је
и
неких
знакова
који
су
тврдили
да
се
нешто
доиста
спрема
.
У
неким
кућама
нађено
је
скривено
оружје
.
Опажени
су
неки
тајанствени
људи
,
који
се
у
сумрак
прикрадају
око
бедема
тврђаве
и
завиру
око
њених
капија
.
Да
би
пресекао
све
то
,
везир
се
био
решио
да
што
пре
изврши
погубљење
похватаних
хајдука
,
те
ће
бар
онда
отпасти
тај
један
разлог
да
напад
може
бити
зарад
спасавања
заробљеника
.
Наслоњен
на
миндерлук
,
везир
је
пушио
своје
јутарње
наргиле
и
сркао
из
трбушасте
чашице
неку
плаветникасту
течност
,
која
се
звала
Татли-ичик
(
слатки
напитак
)
,
а
у
ствари
није
била
ништа
друго
до
нека
врста
јака
ликера
.
Пред
њим
је
стајао
његов
тефтердар
,
и
подносио
му
извештај
о
свима
важнијим
догађајима
,
који
су
се
десили
за
последња
24
часа
.
Реџеп-ага
био
је
први
поверљив
човек
везиров
.
Он
је
везира
о
свему
извештавао
,
а
као
своме
човеку
,
везир
му
је
поверавао
све
своје
важније
послове
,
ма
да
то
често
није
ни
спадало
у
делокруг
тефтердара
.
Тефтердарев
извештај
отпочињао
се
овако
:
—
Два
хајдука
ноћас
су
скапала
,
светли
везире
.
—
Два
!
А
који
су
то
?
—
упита
везир
с
нестрпљењем
.
—
Бритва
и
они
његов
друг
,
што
су
биди
заједно
сковани
.
—
Велики
боже
!
Црни
Ратник
мртав
!
—
рече
везир
и
скочи
.
—
Помрли
!
Кад
су
помрли
?
Да
ту
није
какве
преваре
,
Реџеп-ага
?
Да
их
ко
не
потрова
;
да
се
нису
сами
усмртити
?
—
Не
,
господару
,
њина
је
смрт
сасвим
природна
.
Обојица
су
били
тешко
рањени
.
Тешко
би
преболели
и
поред
најбоље
неге
,
а
овако
,
од
главе
до
пете
у
ланцима
,
бачени
у
влажни
казамат
,
морали
су
пропасти
.
Elim
kara
deve
dir
ki
her
kapudan
čoker
.
(
Смрт
је
црна
камила
која
пред
свачија
врата
клекне
)
.
—
Али
то
ипак
није
морало
тако
бити
.
Зашто
на
рањенике
није
обраћана
вока
пажња
?
Јесам
ли
ја
заповедио
хећиму
Јусуф-аги
да
ми
нарочито
припази
на
те
болеснике
?
Ако
је
било
потребно
,
зашто
није
предложио
да
им
се
олакшају
окови
!
...
Везир
се
срдио
,
а
Реџеп-ага
гледао
је
да
га
стиша
,
доказујући
да
у
томе
нема
ничије
кривице
,
већ
је
тако
било
написано
на
небу
,
и
то
је
собом
доносила
звезда
Црнога
Ратника
,
ако
је
оно
збиља
био
он
.
Таква
је
била
воља
божија
и
њој
се
ваља
покорити
без
роптања
.
Подуже
је
трајало
док
се
везир
једва
мало
умирио
.
Наредио
је
да
мртваце
узме
Реџеп-ага
,
и
да
их
под
својом
одговорношћу
чува
до
даље
наредбе
везирове
,
а
он
ће
доћи
сам
лично
да
их
види
,
и
наредиће
даље
шта
буде
требало
.
Тефтердар
је
рапортирао
даље
:
—
Говори
се
да
су
Ноћна
Браћа
имала
овде
у
Београду
тајни
састанак
,
на
коме
је
било
изасланика
из
свију
балканских
земаља
.
Пустио
сам
своје
људе
и
надам
се
да
ћу
пропипкати
све
,
ако
је
што
у
истини
било
...
—
Говори
се
да
међу
бунтовницима
,
који
ће
ово
дана
бити
погубљени
,
има
и
таквих
,
који
су
из
друштва
Ноћне
Браће
,
и
да
ће
ови
покушати
да
их
спасу
.
—
Спашће
их
—
рече
везир
подругљиво
.
Реџеп-ага
продужи
:
—
Ухваћена
је
некаква
ђаурска
бабетина
,
код
које
су
нашли
у
шупљем
штапу
ову
хартију
:
2
7
3
0
8
1
4
14
22
22
13
15
6
7
9
21
4
18
28
26
16
3
24
13
26
22
5
2
27
8
0
11
26
15
10
28
17
3
18
15
7
29
37
15
1
22
4
—
Кушао
сам
да
ово
прочитам
и
ништа
нисам
могао
разабрати
.
Баба
се
правда
да
ни
сама
не
зна
од
куда
је
та
хартија
у
њеној
дебелој
тојаги
.
Вели
,
сва
је
прилика
да
су
деца
,
играјући
се
,
ћушнула
ту
хартију
у
њен
шупљи
штап
.
А
за
саму
палицу
објаснила
је
да
сви
просјаци
носе
такве
шупље
тојаге
,
те
у
њих
крију
оно
мало
пара
што
испросе
,
из
зебње
да
им
зли
људи
то
не
отму
.
Позивала
се
да
се
види
и
код
других
просјака
,
па
ће
се
,
вели
,
и
код
њих
наћи
таке
шупље
штаке
и
буџе
.
—
Како
се
та
вештица
могла
увући
у
тврђаву
?
—
упита
везир
.
—
Водила
је
некакву
слепу
девојку
те
просила
заједно
с
њом
.
Слепица
пева
лепе
ђаурске
и
турске
песме
и
игра
неке
чудне
игре
,
налик
на
обртање
наших
чигрик
дервиша
после
чега
пада
у
неки
занос
,
из
кога
прориче
људима
судбину
и
казује
шта
ће
коме
бити
до
послетка
.
—
Баба
што
води
ову
чудну
слепицу
,
гледа
још
људима
у
дланове
и
погађа
им
какве
ће
среће
који
бити
,
те
тиме
допуњује
прорицања
девојчина
.
То
је
и
учинило
те
су
их
пустили
у
град
и
пуштали
их
да
иду
од
каве
до
каве
,
где
су
и
Турцима
и
ђаурима
певале
,
забављале
их
и
прорицале
им
,
док
случајно
није
баба
ухваћена
.
—
Где
су
сад
та
два
женска
чуда
?
—
Обадве
су
у
хапсани
,
одговори
Реџеп-ага
.
Везир
је
држао
у
руци
загонетну
цедуљицу
и
загледао
је
са
сваке
стране
,
кушајући
не
би
је
могао
одгоненути
.
Реџеп-ага
продужи
:
—
Говори
се
да
су
ђаурском
владици
ово
дана
долазили
неки
непознати
људи
,
за
које
се
прича
да
су
из
Цариграда
и
неко
писмо
донели
,
у
коме
му
фанар
нешто
поручује
.
Тврде
да
се
и
те
поруке
тичу
владичина
држања
спрам
Ноћне
Браће
.
Везир
махну
главом
:
—
Хоће
да
ме
намучи
тај
ђаурски
јарац
,
да
му
ја
сам
осмудим
браду
...
Даље
!
—
Стража
код
Зелене
Куле
опазила
је
ноћас
,
да
су
се
кроз
мрак
низ
Дунав
спустила
3—4
чуна
.
Стражар
је
викао
да
стану
и
испалио
два
метка
,
ади
чунови
су
отпловили
брзо
низ
воду
и
сакрили
се
у
мрак
.
То
је
све
што
за
данас
имам
казати
светлом
везиру
—
рече
Реџеп-ага
и
поклони
се
дубоко
.
—
Зар
ништа
више
?
—
Ништа
,
светли
везире
.
—
Шта
раде
осуђеници
?
Знају
ли
да
ће
им
за
који
дан
џелат
смаћи
главе
?
—
Мирни
су
као
и
обично
.
А
што
се
погубљења
тиче
,
они
се
томе
надају
сваки
дан
,
од
кад
су
допали
тамнице
,
јер
знају
своје
злочине
.
—
Хајде
сад
!
Ноћас
три
пут
обиђи
страже
,
пази
да
где
год
ко
не
заспи
на
стражи
,
а
сутра
после
јутрење
молитво
опет
да
си
овде
код
мене
.
Реџеп-ага
поклони
се
и
изађе
.
Прексутра
кад
музејин
на
јацију
викне
,
одрубиће
џелатске
секире
тридесет
и
две
бунтовничке
главе
.
Велики
посао
,
за
то
се
чине
припреме
.
У
џелатско
одељење
,
што
се
налази
у
побочним
одајама
Маџарске
капије
,
донеше
Цигани
дванајест
тек
оточених
џелатских
секира
.
То
су
биле
огромне
дервишке
секире
,
налик
на
полумесец
,
а
насађене
на
дуже
или
краће
држаље
.
Главни
џелат
Елхаџ-Есад-Мехмед
загледа
редом
сваку
секиру
:
окуша
сваку
превлачећи
длаку
преко
оштрица
,
заповеди
слузи
да
их
намаже
лојем
и
да
их
мете
у
њине
кожне
каније
.
За
тим
дозва
своја
три
млађа
џелата
и
њиних
пет
помоћника
,
и
свима
издаде
наредбе
шта
ће
преко
сутра
ко
радити
.
—
Посао
ће
бити
велики
,
а
казни
ће
присуствовати
и
сам
везир
,
с
тога
треба
да
пазе
да
се
не
осрамоте
.
XВИИ
Долина
плача
Сад
се
ту
подиже
читав
ред
брснатих
липа
,
што
целу
околину
пуне
заносним
мирисом
својим
,
а
земљиште
је
обрасло
густом
бујном
травом
;
овде
онде
прорезане
су
стазе
,
а
крај
њих
намештене
клупе
.
Весели
посетиоци
Калимегдана
заустављају
се
ту
да
се
на
клупама
одморе
,
да
се
у
хладовини
освеже
,
да
се
надишу
дивотна
липина
мириса
,
да
послушају
славуја
који
у
оближњем
чечвару
конпонује
недостижну
најновију
оперу
своју
,
или
да
чују
веселу
синфонију
г
.
Чижека
:
„
Један
дан
из
живога
београдског
гарнизона
“
.
Данас
нико
и
не
слути
да
је
ово
дивно
место
некада
било
место
страха
и
ужаса
,
место
суза
и
уздаха
,
место
које
је
свакога
месеца
по
један
пут
било
преливено
и
обилно
натопљено
топлом
крвљу
српском
:
место
на
коме
су
се
ваљали
разуђени
трупови
,
одрубљене
главе
и
нагрђене
лешине
кукавнога
робља
српског
:
место
мрачно
и
проклето
,
које
је
с
правом
носило
кобно
име
„
Долина
плача
.
“
Јес
,
тако
се
звала
она
удољица
,
што
се
прибила
готово
уза
сами
зид
градски
,
не
далеко
од
онога
круга
калимегданског
,
где
лети
свира
музика
:
удољица
,
преко
које
прелазимо
пењући
се
стазом
што
поред
крајњег
зида
градског
изводи
на
савску
калимегданску
променаду
.
Калимегдан
је
био
пусто
голо
поље
,
засејано
цигљама
,
изривено
кртичњаком
и
обрасло
спрженом
,
кржљавом
травом
,
а
у
мајушној
дољи
,
о
којој
мало
час
говорисмо
,
било
је
намештено
црно
и
крваво
губилиште
.
У
средини
је
стајала
округла
трибуна
на
коју
се
пело
преко
три-четири
степена
,
а
одређена
је
била
за
везира
и
његов
двор
,
одакле
се
из
непосредне
близине
проматрало
извршење
казне
.
—
На
три
четири
корака
од
трибуне
,
свуда
у
наоколо
,
били
су
побијени
црни
,
огорели
трупци
,
а
на
овим
трунцима
било
је
са
стране
поређано
неколико
железних
кука
и
беочуга
,
за
које
су
замицали
конопце
кад
је
ваљало
привезати
осуђеника
за
трупац
и
наместити
га
да
му
на
њему
одсеку
главу
.
Трупац
од
трупца
био
је
удаљен
по
три
корака
,
таман
како
ће
џелат
згодно
стати
и
имати
места
да
измахне
џелатском
секиром
.
Около
,
целим
кругом
,
од
пања
до
пања
био
је
ископан
јарак
за
отицање
крви
,
која
се
сливала
даље
у
оближњу
рупчагу
,
нарочито
за
то
направљену
.
Около
,
на
два
три
корака
у
поље
од
трупаца
,
остављено
је
било
место
куда
ће
се
разместити
радознала
светина
што
обично
долази
да
гледа
извршење
смртних
пресуда
.
Даље
се
ширило
пусто
калимегданско
поље
,
по
коме
су
грбаве
камиле
чупкале
спржену
траву
,
а
које
је
по
некад
бивало
пуно
турске
дечурлије
и
свакојаке
радознале
светине
,
кад
год
је
имало
да
се
гледа
извршење
какве
повеће
осуде
над
повише
лица
.
Таких
осуда
било
је
у
последње
време
повише
,
али
ни
једна
није
била
толико
заинтересовала
Београђане
—
и
Хришћане
и
Турке
—
као
казна
која
се
сад
очекивала
,
казна
над
близу
тријестак
заробљеника
,
међу
којима
је
било
и
угледних
Срба
,
оптужених
да
су
спремали
буну
и
стајали
у
вези
с
тајним
завереничким
дружинама
,
с
хајдуцима
и
са
ћесаровим
људима
преко
Саве
.
Што
је
ову
казну
правило
нарочито
занимљивом
и
интересном
,
било
је
то
што
се
проносило
да
се
међу
осуђеницима
налази
и
Црни
Ратник
—
име
добро
познато
и
Србима
и
Турцима
.
XВИИИ
Тајанствени
разговори
Исток
је
рудио
;
то
се
зора
помаља
из
даљине
.
На
махове
духнуо
би
лак
јутрењи
поветарац
.
Било
је
свеже
.
На
далеком
обзорју
гасиле
се
звезде
.
У
раскошној
одаји
харемској
,
у
оном
крилу
где
је
било
одељење
лепе
Маре
,
још
се
сијала
светлост
.
Сама
,
с
прекрштеним
рукама
на
прсима
,
она
је
ходала
пространом
одајом
,
изгледала
је
замишљена
;
по
свему
се
видело
да
целе
те
ноћи
није
спавала
.
Но
она
није
изгледала
клонула
и
уморна
.
Напротив
,
дугим
бдењем
живци
су
јој
били
тако
јако
надражени
,
да
је
у
целој
снази
осећала
неку
пријатну
лакоћу
,
а
наелектрисани
организам
био
је
пун
неке
необичне
енергије
.
Покрети
су
били
живи
и
лаки
.
У
целом
лицу
њеном
било
је
нечега
што
је
тешко
било
одредити
,
а
немогуће
описати
.
Такав
се
израз
јавља
код
људи
решених
на
велико
дело
у
коме
свесно
и
вољно
сами
себе
приносе
на
жртву
за
какву
велику
идеју
.
У
том
тренутку
лепа
Маре
била
је
још
три
пут
лепша
.
Код
лепих
жена
човек
управо
не
зна
шта
воле
.
Оне
лепе
очи
?
Не
,
он
је
и
други
пут
,
код
других
жена
виђао
таке
исте
очи
,
па
га
оне
опет
нису
толико
заносиле
да
само
о
њима
мисли
,
да
на
јави
о
њима
будан
бунца
.
Она
божанска
,
сладострасна
уста
?
—
Ни
то
није
...
Ту
се
воли
све
,
целина
.
Лепој
жени
не
сметају
мале
неправилности
.
Напротив
:
оне
као
да
допуњују
њену
лепоту
и
чине
је
пикантнијом
.
Још
се
воле
и
дух
.
Лепа
жена
а
уз
то
још
жена
духовита
—
то
је
огромна
сила
.
Да
ту
силу
претвори
у
свемоћ
,
потребно
је
да
уз
све
то
дође
још
и
чврст
,
одлучан
карактер
,
спојен
с
благошћу
и
разборитошћу
.
Маре
је
имала
све
то
.
Маре
је
ходала
.
На
пространој
одаји
било
је
шест
прозора
,
четири
с
фронта
и
по
један
са
стране
.
Сви
су
прозори
биди
заклоњени
завесама
,
брижљиво
спуштеним
,
тако
,
да
ни
један
зрачак
није
продирао
на
поље
.
Само
један
прозор
са
стране
окренуте
Дунаву
остао
је
потпуно
незастрт
.
У
сумраку
он
се
бљештао
као
огроман
златан
четвороугао
.
Јака
светлост
из
одаје
,
као
бујна
река
,
просипала
се
кроз
овај
прозор
на
поље
.
Маре
је
ходала
:
на
један
пут
на
осветљеном
прозору
указа
се
некаква
сенка
,
налик
на
црвен
колут
.
Велики
црвен
колут
појави
се
,
постоја
мало
,
па
га
нестаде
,
опет
се
појави
,
опет
га
нестаде
,
и
тако
три
пут
.
Изгледало
је
као
да
ова
сенка
на
прозору
долази
из
даљине
,
и
као
да
је
пушта
и
повлачи
некаква
справа
,
јер
се
и
јављала
и
губила
у
маху
.
Маре
застаде
.
—
Хм
,
хм
!
—
рече
она
и
узе
тражити
нешто
по
недрима
.
Она
извади
из
недара
малену
челичну
справицу
,
која
није
била
налик
на
кључ
,
а
у
ствари
је
био
кључ
,
приђе
зиду
и
притиском
челична
кључа
отвори
мала
вратаоца
,
кроз
која
се
није
могло
проћи
док
се
човек
не
сагне
.
Ова
вратаоца
водила
су
у
малену
одају
,
затворену
ода
свуда
а
осветљену
кандилом
што
је
висило
у
једном
углу
малене
одаје
.
Тај
угао
изгледао
је
као
мали
олтар
.
Још
одмах
,
чим
је
пала
у
везирски
харем
,
Маре
је
отворено
објавила
везиру
да
је
она
хришћанка
,
да
се
не
жели
одрицати
своје
вере
и
да
моли
везира
,
да
може
у
својој
одаји
удесити
један
угао
,
који
ће
јој
служити
као
малена
,
склонита
црквица
,
где
би
могла
,
по
обредима
своје
вере
,
приносити
Богу
топле
молитве
.
Везир
није
могао
ништа
одбити
својој
љубимици
,
и
тако
је
у
харемској
одаји
отворен
овај
скровити
кутак
,
у
који
сад
Маре
уђе
.
У
ово
склонито
место
нико
није
улазно
.
За
њега
,
сем
везира
и
поверљиве
послуге
Марине
,
нико
није
знао
.
Да
ли
је
само
чиста
побожност
покренула
Маре
да
створи
себи
ово
склониште
,
ми
не
би
умели
рећи
.
За
сад
видимо
само
толико
,
да
поред
златног
крста
,
сребрних
светњака
и
других
свештених
утвари
,
овде
стоје
и
други
неки
предмети
,
који
немају
никакве
везе
с
вером
и
побожношћу
.
Али
ти
предмети
,
ако
не
служе
богу
,
они
можда
служе
отаџбини
,
а
служба
отаџбини
зар
није
служба
богу
!
...
Маре
се
саже
и
другим
крајем
оне
исте
челичне
справице
,
којом
је
отворила
врата
,
отвори
железни
ковчег
,
што
у
облику
дугуљаста
ормана
стајаше
у
јодном
углу
.
Из
њега
извади
она
једно
жуто
сандуче
,
а
из
сандучета
извади
неку
справу
налик
на
четвртасти
фењер
.
Овај
се
фењер
расклапао
,
извлачио
,
имао
је
унутра
неке
округле
металне
цеви
,
испреграђиване
стаклом
,
а
у
средини
фењера
стајала
је
повелика
метална
чаура
,
поклопљена
металним
заклопцем
,
пробушеним
на
више
моста
.
Унутра
у
чаури
било
је
два
округла
реда
танких
фитиља
.
Маре
извади
из
истог
ковчега
једно
стакленце
са
зеленом
течношћу
,
загледа
га
према
светлости
од
кандила
,
мућну
га
,
опет
га
загледа
,
па
га
опет
врати
у
ковчег
,
а
извади
друго
стакленце
.
У
њему
је
била
нека
црнкаста
течност
.
Она
и
њу
загледа
,
па
је
онда
нали
у
чауру
и
накваси
њоме
фитиље
.
За
тим
са
дна
жуте
кутије
извади
неколико
металних
плочица
на
којима
су
биле
изрезане
разне
слике
.
Једну
од
тих
плочица
,
што
је
престављала
звезду
са
зракама
,
она
углави
у
предњи
део
фењера
.
После
целу
справу
намести
на
малени
сточић
искићен
седефом
,
што
је
служио
као
налоње
у
маленој
црквици
,
па
тај
сточић
намести
према
отвореним
вратима
тако
,
да
је
управо
стајао
према
осветљеном
прозору
на
великој
одаји
.
Маре
упали
фитиље
у
фењеру
:
кроз
рупице
на
заклопцу
изби
десетак
модрикастих
пламичака
,
а
кад
она
скиде
кожни
заклопац
с
предње
цеви
у
фењеру
,
у
коју
беше
углавила
металну
плочицу
,
на
великом
осветљеном
прозору
харемске
одаје
указа
се
огромна
црна
звезда
.
Маре
узе
окретати
један
точкић
што
беше
притврђен
на
задњем
делу
фењера
и
при
сваком
окрету
црна
звезда
на
прозору
по
један
пут
се
јављала
и
но
једаред
је
нестајало
,
па
се
после
опет
јављала
.
Кад
се
точкић
брже
окреће
и
звезда
се
брже
јавља
и
губи
,
исто
тако
бива
да
се
звезда
лакше
и
појављује
и
нестаје
кад
се
точак
лакше
окреће
.
На
неколико
тренутака
,
пошто
се
на
осветљеном
прозору
јавила
црна
звезда
,
појави
се
велики
црвен
крст
.
И
он
се
јављао
и
нестајало
га
.
Његови
кракови
били
су
покретни
,
час
су
се
зближавали
час
удаљавали
,
крст
је
мењао
свој
облик
,
бивао
је
час
већи
час
мањи
,
најпосле
свио
се
у
округао
црвен
колут
па
га
нестало
.
Маре
измени
металну
плочицу
у
предњем
делу
фењера
,
на
прозору
се
указа
тамна
слика
налик
на
читав
низ
бајонета
...
Тако
су
се
наизменце
на
светлом
прозору
харемском
појављивале
час
црвене
час
црне
слике
,
којих
је
после
разних
покрета
нестајало
.
Те
су
слике
биле
разнолике
,
ту
је
било
укрштених
сабаља
;
по
неколико
уздигнутих
руку
;
човечија
глава
;
облици
коња
,
куле
и
т
.
д
.
Црне
слике
видели
смо
да
су
долазиле
из
Мариног
фењера
.
Црвене
пак
слике
долазиле
су
од
некуд
из
даљине
,
а
коме
би
била
свраћена
пажња
,
па
да
се
добро
загледа
,
могао
би
опазити
ако
је
бистра
ока
,
слабе
,
веома
слабе
зрачке
,
који
су
полазили
са
најближе
дунавске
аде
,
што
је
малко
ниже
од
Савине
утоке
,
па
се
преко
целе
тврђаве
пружале
чак
до
везирова
конака
.
Те
слабе
зраке
падале
су
на
осветљен
харемски
прозор
и
на
њему
градиле
оне
црвене
слике
,
а
кога
се
тицало
он
их
је
из
даљине
могао
и
дурбином
читати
.
Било
је
очевидно
да
се
,
помоћу
ових
тајанствених
слика
на
светлом
прозору
,
Маре
с
неким
разговара
,
што
јој
даје
знаке
чак
отуд
из
преко
Дунава
.
Не
потраја
дуго
,
а
све
је
опет
било
на
свом
месту
.
Тајна
црквица
била
је
закључана
,
а
лепа
Маре
опет
је
ходала
по
соби
.
После
овог
разговора
с
тајанственим
сликама
изгледала
је
још
замишљенија
.
—
Рига
овде
!
мислила
је
она
у
себи
,
а
та
помисао
изазивала
је
у
њеној
души
живе
и
болне
успомене
из
прошлости
,
успомене
,
које
су
тако
дубоко
остале
урезане
у
срцу
њеном
,
да
их
нису
могли
изгладити
ни
оне
тешке
буре
које
су
од
тога
доба
прешле
преко
њене
главе
...
—
И
од
куда
баш
сад
да
се
нађе
у
Београду
Рига
,
сад
,
кад
је
зла
коб
,
као
заробљеника
,
амо
довела
и
његова
премца
Црнога
Ратника
.
Каква
чудна
,
каква
необјашњена
судбина
лебди
над
животом
ова
два
човека
,
чије
душе
као
да
су
две
половине
од
једне
исте
небесне
искре
.
—
Обојица
имају
једне
исте
идеале
;
обојица
изабрали
,
ако
не
исте
,
а
оно
бар
сличне
путове
;
обојица
посветили
свој
живот
интересима
домовине
,
и
тиме
обојица
упућени
да
буду
нераздвојни
другови
и
пријатељи
—
али
ту
сад
долази
страст
,
љубав
и
она
хоће
од
њих
да
направи
крвне
душманине
...
—
Растали
се
пре
неколико
година
у
тренутку
највеће
погибије
,
а
сада
се
ево
стичу
у
један
град
у
тренутку
кад
живот
Црном
Ратнику
виси
о
концу
,
тако
,
да
се
пре
може
сматрати
као
покојник
,
но
као
жив
човек
.
—
Рига
,
Рига
овде
у
Београду
!
И
да
ли
он
зна
да
сам
и
ја
овде
,
и
да
ли
му
и
на
ум
пада
да
је
овде
,
само
на
коју
стотину
корака
од
њега
удаљен
,
његов
страшни
љубавни
супарник
,
човек
,
који
му
је
отео
једно
срце
,
што
га
Рига
сматраше
већ
као
своје
.
Такве
мисли
ређале
су
се
једна
за
другом
и
Маре
је
узалуд
кушала
да
их
одагна
:
узалуд
се
спуштала
на
диван
и
затварала
очи
,
кушајући
да
домами
сан
—
сна
није
било
.
Он
је
далеко
бегао
с
њених
лепих
очију
,
расплашен
зебњом
,
бригом
и
тешким
мислима
о
најближој
будућности
.
Тако
дође
и
свануће
.
XИX
.
Везир
у
двоумици
Дан
је
свитао
.
Бела
дневна
светлост
падала
је
кроз
незастрт
,
широк
прозор
и
,
мешајући
се
са
жутом
светлошћу
харемски
фењера
,
нејасно
је
осветљавала
предмете
.
Маре
даде
знак
.
У
одају
уђе
харемска
послуга
.
Дигоше
завесе
с
прозора
.
Маре
нареди
да
се
још
с
два
прозора
спусте
и
оне
решетке
,
што
увек
заклањају
прозоре
на
одајама
у
којима
бораве
турске
жене
.
Она
нареди
те
се
отвори
горње
окно
на
једном
прозору
.
Послуга
изађе
.
Маре
стаде
пред
отворен
прозор
.
Јутарња
свежина
струјала
је
у
широку
харемску
одају
испуњену
млаким
ваздухом
.
Маре
је
гледала
на
далеко
обзорје
,
које
се
губило
у
магли
.
Погледала
је
на
исток
,
на
коме
се
већ
указивале
прве
зраке
још
не
изгрејала
сунца
.
Мислила
је
на
судбоносна
дела
,
које
ће
се
извршити
за
који
дан
.
—
Можда
ће
од
тога
што
се
ово
дана
сврши
зависити
слобода
ове
лепе
земље
.
Можда
ће
то
пресудно
утицати
и
на
слободу
целога
балканскога
полуострва
.
Можда
ће
за
који
дан
почети
да
се
остварају
њене
давнашње
,
њене
заветне
жеље
...
А
можда
ће
ово
бити
и
њен
последњи
дан
.
Такве
су
јој
се
мисли
врзле
по
глави
.
На
харемским
вратима
чу
се
тихо
куцање
.
Ово
је
ваљда
био
јединствени
случај
,
да
турски
везир
у
свој
рођени
харем
улази
тек
пошто
куцањем
упита
је
ли
слободно
.
Везир
је
чинио
све
за
љубав
своје
лепе
кауркиње
.
Маре
је
знала
да
то
везир
куца
.
Изађе
му
на
сусрет
.
Имала
је
да
измоли
данас
што
шта
од
њега
,
за
то
је
била
љубазнија
но
обично
.
Везир
је
дочека
раширеним
рукама
.
Он
је
притиште
у
наручја
.
Маре
се
без
противљења
предавала
његовом
слатком
грљењу
.
—
Како
су
ти
топле
руке
?
рече
он
,
милујући
њену
меку
,
лепу
ручицу
.
Загледа
је
у
лице
.
Стојећи
на
прозору
на
јутрењој
студи
,
њезини
обрашчићи
беху
се
заруменили
,
а
њене
сјајне
очи
биле
су
још
сјајније
са
надражених
живаца
од
непроспаване
ноћи
.
—
Ти
си
ми
нешто
узбуђена
,
Маре
?
упита
је
везир
.
—
Сву
ноћ
нисам
тренула
.
—
За
што
?
лепото
моја
,
упита
је
везир
с
чуђењем
,
а
упита
је
њеним
матерњим
језиком
.
Везир
није
знао
српски
,
али
је
још
из
најмлађих
година
имао
у
свом
харему
доста
жена
српског
порекла
,
па
је
од
њих
научио
поједине
речи
,
поглавито
речи
од
милоште
.
Кад
је
хтео
да
буде
особито
љубазан
,
он
је
покушавао
да
рекне
Мари
што
српски
.
Иначе
с
њом
је
обично
говорио
турски
,
а
она
је
говорила
не
само
турски
потпуно
и
савршено
,
но
је
тако
исто
знала
и
арапски
и
персијски
.
На
њеном
столу
вазда
су
се
налазиле
песме
најодабранијих
појета
арапских
.
Арапску
појезију
,
као
и
неке
персијске
песнике
,
веома
је
ценила
.
Имала
је
обичај
рећи
:
да
само
источни
песници
ваде
своје
песме
из
срца
,
док
западни
,
немачки
,
француски
,
црпе
своје
песме
из
главе
.
Од
осталих
народа
још
је
једино
ценила
појезију
талијанску
и
шпанску
.
„
Топла
је
крв
на
топлије
и
песме
“
рекла
би
обично
.
—
Није
хтео
доћи
сан
.
—
Али
зашто
,
мила
моја
.
Ти
си
ми
брижна
.
Шта
ми
те
тако
узнемирило
?
—
Светли
везире
,
кроз
који
дан
ће
се
пролити
толика
људска
крв
!
Везиру
прелете
преко
чела
таман
облак
;
за
тренут
указаше
се
две
три
боре
.
—
Шта
ми
ту
можемо
?
Бивало
је
од
кад
је
света
и
века
и
биће
док
је
света
и
века
,
да
се
незадовољни
буне
,
да
се
буне
угушују
а
бунтовници
казне
.
Ко
је
крив
овим
несретницима
што
ће
кроз
који
дан
изгинути
.
—
Али
,
светли
везир
биће
учесник
овога
великог
крвопролића
.
Везир
узе
ходати
по
соби
.
—
Шта
могу
ја
ту
?
Они
су
били
хајдуци
;
стварили
су
завере
,
спремали
буне
...
.
Везир
је
поступно
долазио
у
ватру
.
—
Они
су
побили
толике
правоверне
,
продужи
он
живо
