снажнимкрилима
подухватала
огромне
водене
масе
разливена
Дунава
,
издизала
их
у
вис
као
лако
перце
и
градила
од
њих
читаве
брегове
,
а
за
тим
је
једним
ударом
цепала
ове
огромне
водене
куле
до
самога
дна
,
градећи
страховите
провалије
и
дижући
са
дна
реке
шљунак
и
муље
.
Помрчина
је
била
,
што
но
реч
,
ножем
да
је
режеш
,
а
цела
природа
била
је
пуна
хуке
и
урнебеса
.
У
овој
страшној
ноћи
све
се
живо
бејаше
скрило
,
утекло
и
склонило
ма
куд
,
само
да
избегне
гнев
узнемирених
и
раздражених
елемената
.
Па
ипак
је
било
живих
створова
,
које
је
кобна
судбина
њихова
гонила
да
тумарају
и
по
овој
страшној
ноћи
.
Управо
је
била
поноћ
,
кад
се
с
брежуљка
на
Карабурми
зачу
гласно
,
продужено
звиждање
.
Оно
је
било
тако
јако
,
да
се
сасвим
разговетно
чуло
кроз
најјачи
урнебес
буре
.
То
се
звиждање
понови
три
пут
,
а
за
тим
умуче
и
опет
се
чула
само
страшна
хука
и
ломњава
ветрине
,
што
се
промеће
у
стотину
разноликих
гласова
.
Страшни
гласови
!
Час
ти
се
чини
као
да
чујеш
необуздан
лавеж
паса
из
хиљаде
разноликих
грла
:
час
ти
се
опет
причиња
да
чујеш
од
некуда
из
даљине
,
где
несретни
,
залутали
путници
с
потопљена
и
разбијена
брода
јаучу
и
вичу
за
помоћ
,
а
час
опет
као
да
чујеш
немоћно
,
болно
цвиљење
самртника
,
који
се
с
душом
бори
.
Не
потраја
дуго
,
па
се
на
ово
звиждање
одазва
други
један
глас
,
налик
на
хукање
совуљаге
.
И
тај
се
глас
понови
три
пут
,
а
долазио
је
из
оближњег
шумарка
,
што
се
протезао
косом
више
Карабурме
.
За
тим
се
на
обронку
Карабурме
указа
некаква
светлост
,
о
којој
се
није
могло
разабрати
од
куда
управо
излази
,
а
зраци
јој
се
просуше
као
узана
светла
пруга
преко
целог
Дунава
,
допирући
врхом
својим
чак
до
оближња
острва
(
аде
)
.
Ова
светлост
у
три
маха
се
палила
и
гасила
,
а
за
тим
њени
дугачки
зраци
описаше
огроман
светао
круг
,
који
као
муња
опаса
целу
околину
,
три
пут
се
сави
око
ње
,
па
на
једаред
опет
свега
нестаде
.
Ова
је
светлост
била
чудна
,
необична
;
по
белоћи
својој
она
је
била
налик
на
сунчеву
светлост
,
а
по
јасности
и
брзини
,
којом
се
палила
и
гасила
,
личила
је
на
електричну
светлост
.
У
близини
Карабурме
,
за
неколико
стотина
корака
уз
Дунав
,
дизало
се
огромно
трокатно
здање
,
с
многобројним
тремовима
,
доксатима
и
ћошкама
,
налик
на
све
лепше
и
угледније
турске
грађевине
ове
врсте
.
Некада
теферич
и
летњиковац
богатога
Узун-Фазли-паше
,
ова
је
грађевина
сада
стајала
скоро
пуста
и
напуштена
.
Њен
господар
био
је
жалосне
судбине
.
Пошто
је
много
година
био
љубимац
султанов
,
он
је
најпосле
пао
у
немилост
и
био
је
прогнан
дубоко
у
унутрашњост
царевине
.
Заостала
породица
у
Цариграду
слабо
је
и
знала
где
шта
има
,
и
ова
огромна
зграда
остала
је
била
управо
у
рукама
слугу
.
Једини
стални
становник
ове
велике
грађевине
био
је
сада
Джан-Нури-Един
,
стари
слуга
Узун-Фазли
пашин
,
поштена
душа
и
веран
роб
,
који
је
и
сада
,
после
пуних
10
година
,
још
мислио
на
свога
старог
господара
,
још
озбиљно
за
њим
туговао
,
и
још
једнако
сањао
,
како
ће
се
једног
дана
опет
широм
отворити
велика
коначка
капија
,
и
како
ће
он
угледати
свога
старог
господара
,
где
на
бесном
хату
,
у
пратњи
богате
свите
,
улази
у
мермерли
авлију
,
као
што
је
некада
улазио
и
као
што
га
је
Джан
некада
гледао
.
И
ако
је
стари
Джан
то
очекивао
сваки
дан
,
и
ако
је
прошло
већ
10
пуних
година
,
од
кад
се
он
томе
нада
,
он
још
ни
сад
није
губио
наде
,
да
ће
то
ипак
доживети
,
и
тврдо
је
веровао
да
он
управо
с
тога
и
живи
,
што
има
још
то
да
доживи
,
„
јер
је
тако
у
књизи
судбине
“
—
рекао
би
он
.
Има
једна
врста
људи
,
који
су
налик
на
гуштере
.
Они
остају
на
рушевинама
некада
богатих
и
сјајних
обитељи
и
онда
,
кад
их
све
друго
напусти
и
заборави
.
Град
је
давно
порушен
,
његова
је
слава
давно
пала
;
угашени
су
чак
и
последњи
зрачци
сећања
на
сјај
и
величанственост
његову
,
али
верни
гуштери
још
не
напуштају
ове
тужне
развалине
:
они
трчкарају
по
мрачним
рушевинама
и
још
напомињу
да
је
ту
некада
текао
бујан
и
весео
живот
ратника
и
господара
,
који
су
становали
и
уживали
по
сјајним
одајама
сада
опала
и
запуштена
замка
.
Око
овога
конака
ширила
се
огромна
,
красна
башта
,
засађена
најлепшим
и
најукуснијим
благородним
воћем
,
а
широке
пољане
служиле
су
као
богати
расадници
,
које
је
Джан-Нури-Един
обделавао
,
и
од
њих
вадио
трошак
и
хасну
за
своје
скромно
издржавање
.
У
овој
бурној
ноћи
ова
се
кућа
једва
распознавала
.
У
мраку
и
ноћној
хуци
она
је
изгледала
као
огромна
црна
маса
без
икаква
знака
и
зрачка
од
живота
.
Но
после
оних
чудних
знакова
на
Карабурми
,
после
оних
звиждања
и
хукања
совуљага
,
после
оних
тајанствених
светлих
зракова
,
на
овој
мрачној
,
огромној
згради
на
једаред
се
осветли
један
прозор
на
доњем
спрату
.
На
њему
се
појави
јасна
,
румена
светлост
,
која
је
сипала
зраке
на
све
стране
,
те
је
овај
једини
осветљени
прозор
изгледао
као
огромно
закрвављено
око
!
На
један
сахат
после
ових
чудних
појава
из
мрака
почеше
ницати
нејасне
тајанствене
сенке
.
Долазиле
су
с
разних
страна
,
а
све
су
силазиле
у
дољу
правце
Узун-Фазлином
конаку
.
Пођимо
за
једном
од
њих
.
Ево
,
из
шумарка
више
Карабурме
појави
се
висока
,
мрачна
фигура
,
увијена
у
дугачак
,
црн
,
реснати
гуњ
.
Крупним
корацима
ова
прилика
пређе
малу
пољану
,
сиђе
конаку
,
снажним
покретом
руке
отвори
малу
вратницу
и
нађе
се
у
коначкој
авлији
.
Вратница
се
изнутра
закључавала
и
ваљало
је
знати
нарочито
место
где
треба
јако
притиснути
па
да
се
кључаница
отвори
.
Иначе
је
приступ
био
немогућан
,
јер
је
цела
авлија
била
опасана
високим
и
дебелим
зидом
.
Нашав
се
у
авлији
,
незнани
ноћни
гост
пође
правце
јужном
углу
конака
.
Тим
углом
вила
се
поширока
цев
од
лима
(
блеха
)
,
која
је
долазила
одозго
с
крова
,
пружала
се
до
земље
,
где
је
била
укопана
.
Споља
,
та
је
цев
личила
на
обичан
олук
за
одвод
кишнице
и
никоме
није
падала
у
очи
.
Али
овај
човек
помери
једну
карику
на
тој
цеви
и
ту
се
укала
мален
,
дугуљаст
отвор
,
на
који
он
наслони
усне
и
три
пут
нешто
прошапута
.
Одатле
тајанствена
прилика
зађе
на
позадну
страну
конака
,
приђе
осниским
и
узаним
вратаоцима
,
где
стаде
и
закуца
.
Вратаоца
се
тихо
отворише
и
прилика
уђе
у
узан
,
дугачак
и
слабо
осветљен
ходник
,
у
коме
су
на
два
краја
његова
једва
горуцала
два
слабачка
,
бледа
жишка
.
Чудноват
и
необичан
био
је
овај
ходник
.
Пре
свега
он
није
био
раван
,
но
се
доста
стрмо
спуштао
на
ниже
тако
,
да
се
њиме
ишло
као
каквом
низбрдицом
.
Даље
,
што
је
више
силазио
овај
је
ходник
бивао
све
ужи
,
тако
,
да
је
на
доњем
крају
имао
једва
за
половину
оне
ширине
каква
му
је
на
почетку
,
при
уласку
.
Управо
овај
је
ходник
личио
на
огроман
левак
,
а
као
левак
био
је
и
округао
,
јер
је
таваница
била
засвођена
белим
,
тесаним
каменом
,
гдегде
тек
прешарана
цигљама
.
У
половини
(
од
прилике
на
дубини
од
2
метра
)
овај
је
ходник
био
преграђен
тешким
железним
вратима
,
ужљебљеним
у
гломозан
,
масивни
рагастов
истесан
онако
исцела
од
најтврђа
станца
камена
.
Висока
прилика
дође
до
ових
врата
,
извади
испод
појаса
повелики
кључ
,
завуче
га
у
врата
и
три
пута
окрете
.
На
висини
човечија
боја
на
вратима
се
отвори
округла
рупа
,
замрежена
гвозденом
решетком
,
густом
и
јаком
.
Решетка
је
била
управо
дебела
железна
плоча
,
избушена
на
више
места
округлим
углачаним
рупама
разне
величине
.
Висока
прилика
маши
се
руком
за
силај
,
извади
три
челичне
куглице
и
с
два
прста
протури
их
једну
по
једну
кроз
три
разне
рупе
на
решетки
.
Куглице
су
биле
неједнаке
и
удешене
тако
,
да
су
таман
могле
проћи
кроз
рупу
.
Кроз
дугачке
цеви
од
дима
,
ове
три
куглице
падоше
некуд
доле
,
а
наскоро
за
тим
чу
се
некаква
лупа
и
треска
,
као
да
се
на
ланцима
покреће
некаква
машинерија
.
Железна
врата
отворише
се
лагано
и
нечујно
.
Незнана
прилика
уђе
унутра
,
за
њом
се
врата
опет
сама
затворише
,
а
у
том
затварању
затвори
се
опет
и
она
решетка
на
вратима
.
За
по
часа
тако
је
прошло
кроз
ова
врата
око
двајестак
људи
.
Сви
су
били
увијени
у
дугачке
огртаче
;
неки
су
носили
дугачке
црне
гуњеве
,
неки
црвена
јапунџета
,
а
неки
дуге
кожухе
.
Иза
железних
врата
,
низ
7
степена
кроз
други
попречан
узан
ходник
,
долазило
се
у
подземну
дворану
,
налик
на
огроман
подрум
,
засвођен
узаним
,
црвеним
и
зеленим
цигљицама
,
а
таким
цигљама
били
су
и
дуварови
подзидани
.
Ова
дворана
није
имала
никаквих
прозора
.
Осветљавана
је
увек
изнутра
.
Врата
,
и
једна
четвртаста
рупа
на
сред
тавана
,
били
су
једини
отвори
на
овој
подземној
одаји
.
Ова
четвртаста
рупа
била
је
затворена
дебелом
железном
решетком
,
узиданом
у
свод
,
а
стајала
је
у
вези
с
кућним
димњаком
.
Од
те
рупе
спуштао
се
доле
огроман
метални
левак
,
наднесен
над
само
огњиште
,
које
је
било
подзидано
и
намештено
на
сред
ове
одаје
.
Дим
с
огњишта
скупљао
се
у
овај
левак
и
дизао
се
даље
кроз
димњак
,
а
на
тај
се
начин
и
ваздух
обнављао
.
Да
уђемо
и
ми
у
ову
подземну
зборницу
,
у
коју
ево
уђе
већ
преко
20
људи
.
На
сред
подземне
дворане
горела
је
на
огњишту
огромна
ватра
.
Њен
пламен
осветљавао
је
дворану
,
но
то
је
била
слаба
и
малаксала
светлост
,
тако
слаба
,
да
је
у
по
дворане
био
сумрак
,
а
у
угловима
савршен
мрак
.
Око
голема
огњишта
—
неки
мало
ближе
ватри
,
а
неки
мало
даље
—
седело
је
на
малим
дрвеним
столичицама
двајестак
људи
.
Уз
само
огњиште
,
на
простртом
сиџадету
,
с
подвијеним
ногама
,
седела
су
два
Турчина
,
с
огромним
белим
чалмама
,
и
ћутећки
пушили
из
дугих
чибука
.
Мало
даље
,
на
малој
столичици
,
седео
је
висок
Арнаутин
,
с
везеним
чепкенима
и
белим
набраним
фистаном
.
Даље
су
се
ређали
други
.
То
су
махом
били
крупни
,
снажни
људи
:
сурова
опаљена
лица
;
све
људи
средовечни
,
а
неки
већ
и
стари
.
По
оделу
ови
су
људи
представљали
највећу
разноликост
.
Док
је
на
некима
била
чоха
,
па
чак
и
свила
и
кадива
,
на
другима
је
било
најгрубље
сељачко
сукно
и
друга
пртена
ткива
ове
врсте
.
Тако
исто
,
судећи
по
кроју
одела
,
овде
је
било
људи
из
свију
крајева
балканских
и
од
свију
балканских
народа
:
Турака
,
Срба
,
Грка
,
Бугара
,
Арнаута
,
па
и
Румуна
.
Као
ово
одело
,
тако
је
био
шарен
и
језик
ових
људи
.
Сви
су
они
говорили
по
мало
готово
све
језике
балканске
,
а
многи
су
од
њих
знали
турски
и
грчки
потпуно
.
У
међусобном
разговору
сви
су
се
служили
српским
језиком
,
јамачно
с
тога
,
што
је
међу
њима
било
највише
Србаља
.
Но
кад
год
би
когод
од
њих
где
год
у
говору
занео
—
он
би
без
зазора
место
српске
речи
метао
турску
,
или
грчку
,
или
арнаутску
,
или
ма
какву
другу
,
те
је
тако
њин
српски
разговор
изгледао
као
права
вавилонска
кула
.
Па
ипак
,
те
збркане
речи
,
из
неколико
језика
,
нису
ништа
сметале
овим
људима
да
се
разуму
потпуно
и
најтачније
.
Њина
срца
,
њине
душе
разумеле
су
се
,
с
тога
ту
речи
нису
ни
имале
много
посла
.
Сви
ови
људи
,
тако
различити
по
оделу
,
по
говору
,
по
пореклу
,
по
вери
,
па
и
по
стању
и
положају
своме
—
имали
су
нешто
што
им
је
било
заједничко
,
имали
су
заједничку
љубав
и
мржњу
—
мржњу
на
ропство
и
тиранију
а
љубав
за
слободу
.
Њихно
је
опште
и
заједничко
име
незадовољници
;
но
они
су
у
разним
покрајинама
балканског
полуострва
имали
и
разна
имена
.
Овде
у
Београду
,
Турци
су
их
прозвали
„
Кара-Кардашлар
“
—
(
црно
браство
или
црна
браћа
,
ноћна
браћа
,
ваљда
за
то
што
су
своје
скупове
држали
махом
ноћу
)
.
И
сад
су
се
ево
састали
на
велики
и
важан
договор
.
Ту
је
било
изасланика
из
свију
важнијих
балканских
покрајина
,
од
свију
балканских
племена
:
ту
су
били
заступљени
и
представљени
сви
бунтовни
и
заверенички
правци
и
елементи
овога
немирнога
тропоља
,
почињући
од
хајдука
,
који
се
одмећу
у
планине
,
те
отуда
објављују
рат
турском
поретку
и
воде
с
њим
јавну
,
отворену
борбу
,
па
до
бунтовних
паша
,
који
се
још
воде
и
рачунају
као
верни
поданици
и
слуге
Њ
.
В
.
Султана
,
а
у
памети
већ
у
велико
кроје
опасне
бунтовне
планове
,
да
се
одметну
и
да
оцепе
од
царевине
читаве
покрајине
,
од
којих
би
створили
самосталне
мале
државице
.
Чак
и
сами
цариградски
Фењер
—
Фанаре
—
имао
је
на
овом
скупу
свога
нарочитог
изасланика
.
И
на
Балкану
и
у
Европи
стање
је
било
тако
,
да
се
већ
лако
могло
погодити
да
мир
неће
дуго
трајати
.
Држање
Аустрије
,
држање
Русије
,
спреме
у
Турској
,
узаврелост
међу
балканским
народима
—
све
је
то
показивало
да
ће
ускоро
настати
голема
политичка
бура
.
Овај
тајни
скуп
,
у
овој
подземној
дворани
,
био
је
један
покушај
да
се
види
:
не
би
ли
се
балкански
народи
могли
сложити
да
сви
заједнички
и
једнодушно
дочекају
ту
борбу
,
и
да
сложно
пораде
на
свом
ослобођењу
од
свачије
силе
,
—
па
било
то
турска
,
руска
иди
аустријска
.
Мисао
о
савезу
слободних
и
независних
балканских
државица
била
је
већ
посејана
.
Доцније
ћемо
видети
ресултате
ових
саветовања
,
а
сада
остављамо
ове
непознате
људе
нека
се
саветују
.
В
Закисло
сено
—
сух
барут
Сутон
се
хватао
,
а
пред
Су-капијом
скрхала
се
непрегледна
гомила
сељачких
кола
,
натоварених
сеном
.
Последњи
редови
пружили
су
се
чак
до
Троката
чардака
а
први
редови
већ
су
били
ушли
у
град
и
разместили
се
на
просторији
између
Канли-куле
и
барутане
,
што
и
данас
стоји
ту
,
у
самом
углу
градском
,
принета
као
какво
ластавичино
гнездо
уз
сами
камени
одсек
,
који
се
,
као
тестером
одрезан
,
диже
у
висину
неколико
хвати
.
Нека
од
ових
кола
била
су
још
запрегнута
:
крај
других
лежали
су
испрегнути
мали
,
пупави
и
чупави
сеоски
вочићи
.
Кроз
ову
непрегледну
гомилу
од
кола
сновали
су
,
мували
се
,
пролазили
и
долазили
,
зајстајкивали
и
довикивали
се
дроњави
и
босоноги
сељаци
,
с
пропалим
чуперцима
кроз
поцепане
,
избледеле
весове
.
Многи
су
били
гологлави
па
увили
главе
каквом
прљавом
крпом
;
многи
су
били
опасани
и
обувени
ликом
:
у
свију
разголићене
руке
и
груди
,
а
једва
на
десетом
да
је
било
каквих
других
хаљетака
,
сем
подераних
гаћа
и
кошуља
.
Јадан
је
то
био
свет
,
јер
колико
су
били
телесно
голи
и
поцепани
,
још
су
више
били
душевно
сломијени
и
утучени
.
На
свакоме
лицу
огледали
се
страх
,
патња
и
мрачно
очајање
.
Један
једини
човек
био
је
мећу
њима
нешто
мало
боље
одевен
и
мало
слободнија
држања
,
и
то
као
да
им
је
био
неки
старешина
.
Мали
у
страни
стојало
је
десетак
Турских
војника
,
с
пушкама
и
натакнутим
бајонетима
,
а
међу
сељацима
ишао
је
од
кола
до
кола
постар
Турчин
,
добро
одевен
,
с
јатаганом
м
сребрњацима
за
појасом
,
с
тевтером
у
рукама
и
с
канџијом
о
куку
.
Окај
човек
застајао
је
код
сваких
кола
и
узвикивао
:
„
Еј
,
море
,
рајо
,
ко
је
,
бива
,
сајбија
ових
кола
?
“
—
на
што
обично
притрчи
колима
по
који
сељак
,
а
Турчин
га
упита
како
му
је
име
и
одакле
је
,
па
пошто
обиђе
око
кола
и
прегледа
сено
,
записује
сељака
у
тевтер
,
па
или
му
рекне
да
је
„
сербез
“
,
или
грди
и
псује
.
Овај
Турчин
био
је
нешто
јако
љут
,
често
је
потрзао
канџију
и
шибао
сељаке
и
по
глави
,
и
по
леђима
,
и
по
рукама
,
ударајући
куд
дохвати
,
а
уз
то
је
једнако
причитавао
,
грдећи
их
да
су
„
наопаки
милет
“
,
да
никад
ништа
неће
учинити
без
зора
и
силе
и
да
за
свашто
чекају
„
последњу
декику
“
.
Срдио
се
зашто
зарана
нису
дотерали
сено
на
везирску
капију
,
кад
се
може
љуцки
и
на
тенане
прегледати
,
већ
долазе
сад
,
у
ноћ
,
кад
све
мора
ићи
на
врат
на
нос
.
Говорио
је
,
да
је
то
њин
„
ширетлук
“
,
да
по
мраку
протуре
буђаво
сено
,
а
што
ће
после
од
тога
липсавати
царски
ајвани
,
њима
то
није
бриге
,
само
да
што
пре
теслиме
.
Говорећи
тако
,
Турчин
је
ишао
од
кола
до
кола
,
што
бејаху
поређана
до
саме
барутане
,
и
једнако
је
срдито
викао
:
—
Ђубре
!
Не
бива
!
Прежи
и
гони
гад
одавле
,
па
за
три
дана
да
си
доћерао
лијепо
сијено
,
да
ти
нас
нају
не
гребе
.
Сељаци
су
се
правдали
,
да
су
бирали
што
најбоље
има
,
да
је
сено
као
смиље
;
ако
по
негде
и
има
мало
квара
,
така
му
је
била
година
,
биле
су
дуге
суше
,
па
после
нагло
настала
јесења
мочар
.
Кроз
плач
су
преклињали
,
да
их
ага
не
враћа
;
да
нс
скапавају
опет
поново
с
овом
вајном
стоком
,
која
је
и
онако
већ
на
ногама
полипсала
.
Но
ага
је
слабо
слушао
ова
правдања
и
запомагања
сељачка
,
већ
би
само
срдито
викнуо
:
„
Гони
динсузе
“
!
па
би
по
кога
и
канџијом
опаучио
и
онда
би
отишао
даље
.
Међу
тим
,
чим
се
ага
удали
од
кола
,
онај
убити
,
дроњави
сељак
одмах
чисто
оживи
,
лице
му
добије
други
израз
,
очи
му
се
засветле
,
он
се
пажљиво
обазре
лево
и
десно
,
па
онда
попритегне
и
што
брже
може
тркне
до
тешке
,
оковане
капије
,
што
затвара
огромни
високи
зид
,
који
опасује
барутану
и
ту
на
вратима
куцне
шапућући
:
„
дај
“
!
На
тај
знак
тешка
окована
врата
одмах
се
отшкрину
,
а
изнутра
две
руке
додаду
сељаку
по
две
три
повелике
џакуљице
,
које
сељак
пажљиво
прими
,
тркне
с
њима
натраг
до
кола
и
одмах
их
завуче
и
сакрије
испод
сена
.
После
опет
звера
,
опет
тркне
до
железних
врата
,
опет
нешто
прими
,
опет
крије
под
сено
,
и
тако
се
то
понавља
по
три
четири
пута
.
Кад
тако
стрпа
у
кола
но
десет-петнајест
повеликих
платнених
кеса
,
сељак
креће
кола
и
,
хучући
и
вајкајући
се
,
пролази
кроз
градску
капију
,
где
на
стражи
куњају
немарни
турски
стражари
,
иди
,
шеткајући
горе
доле
,
звиждућу
по
какву
лепу
,
заносну
анадолијску
љубавну
песму
,
и
не
гледајући
на
дроњаву
рајетину
,
што
се
туда
провлачи
.
Други
стражари
,
што
нису
с
пушком
,
чуче
ту
у
капији
,
наслоњени
на
зид
,
и
кад
виде
каква
иоле
одевена
рајетину
,
они
ће
га
обично
,
онако
седећки
и
не
мичући
се
,
дохватити
за
рукав
,
повући
и
упитати
:
„
Вар
тутун
?
“
,
нашто
обично
сељак
раздрљи
груди
,
растресе
појас
и
куне
се
свим
на
свету
,
како
нема
ништа
до
голе
душе
:
Турчин
га
опаучи
по
туру
,
или
му
скреше
што
онако
по
турски
,
а
сеља
пусти
краке
и
граби
што
живље
напред
,
сретан
што
је
тако
олако
прошао
.
Читава
три
сахата
трајало
је
ово
ноћно
примање
сена
и
тајанствено
товарење
некаквих
кеса
,
и
тако
је
натоварено
преке
двадесет
кола
,
све
товари
које
је
ага
пратио
због
буђава
сена
.
Код
шеснајестих
кола
,
место
оних
платнених
џакуљица
,
тајанствене
руке
иза
окованих
врата
,
почеле
су
додавати
пушке
и
пет
шест
последњих
кола
њима
је
натоварено
.
Пушке
су
брижљиво
кривене
и
завлачене
у
сено
,
као
што
је
и
с
кесама
чињено
,
а
затим
је
све
неприметно
извезено
из
тврђаве
.
Неки
сељаци
,
идући
поред
својих
враћених
товара
сена
,
чак
су
и
на
глас
плакали
,
јадујући
се
на
строгост
агину
.
Гледајући
ове
јадне
,
уцвељене
и
измучене
људе
,
како
се
очајно
вуку
поред
својих
прегладнелих
,
мршавих
вочића
,
коме
би
и
на
ум
пало
,
да
су
ово
опасни
кријумчари
,
који
крадом
извлаче
џебану
из
сред
султанове
тврдиње
,
из
неприступне
барутане
,
преко
чије
високе
и
тврде
ограде
,
што
но
реч
,
ни
тица
не
би
могла
прелетети
.
Ноћ
је
већ
била
дубоко
захватила
,
кад
се
све
ово
сврши
.
Већ
од
два
сахата
ага
је
радио
према
вењеру
,
бележећи
у
тевтер
шта
је
примљено
,
а
шта
ли
је
одбијено
,
те
се
мора
накнадно
довући
да
се
попуни
количина
онога
сена
,
што
га
,
из
околних
села
београдских
,
раја
под
кулук
доноси
на
везирску
капију
,
а
за
потребу
београдске
турске
војске
.
У
непосредној
близини
до
барутане
,
бејаше
остало
само
још
неколико
араба
(
кола
)
,
па
и
оне
су
већ
биле
спремне
да
пођу
,
јер
и
њино
сено
ага
бејаше
вратио
као
буђаво
.
Код
ових
кола
бејаше
и
онај
мало
боље
обучени
сељак
,
кога
су
остали
звали
„
кнез
Јова
“
и
који
је
до
сада
већ
неколико
пута
пристајао
уз
агу
и
молио
га
да
не
враћа
сено
.
Овај
човек
бејаше
се
сада
сагао
код
једних
кола
,
клекао
на
лево
колено
,
као
да
нешто
загледа
или
оправља
око
главчине
и
чивије
.
У
тај
мах
ага
прође
поред
њега
и
додирну
га
прстима
у
теме
,
а
некако
баш
у
том
тренутку
свећа
у
вењеру
догоре
и
угаси
се
,
те
ага
празан
вењер
,
у
коме
се
још
само
пушило
дебело
свештило
(
фитиљ
)
,
спусти
нехатно
на
колску
руду
и
нешто
прогунђа
срдито
.
Клечећи
,
не
дижући
се
,
сељак
,
што
су
га
звали
кнез
Јова
,
диже
главу
и
погледа
у
агу
.
—
Сто
и
тридесет
ћесија
праха
,
и
тридесет
и
две
пушке
.
Хајд
сад
па
памет
у
главу
!
Кроз
Савамалу
терај
брзо
,
да
те
ђе
не
уставе
;
поздрави
ми
побратима
Јанка
.
Онако
у
мраку
,
сељак
дочепа
агину
руку
,
обасу
је
пољупцима
топло
и
страсно
и
прошапута
узбуђено
:
„
Бог
ти
помогао
,
добри
наш
ага
!
“
„
Бог
ти
дао
!
“
„
Бог
ти
дао
!
“
Ага
већ
бејаше
одмакао
подалеко
,
а
чича
,
клечећи
,
још
је
непрестано
шапутао
:
„
Бог
ти
дао
!
“
„
Бог
ти
помогао
!
“
Затим
обриса
сузе
,
брзо
скочи
,
викну
на
остале
сељаке
да
крећу
,
и
наскоро
и
последња
кола
са
шкрипом
прођоше
кроз
градску
капију
,
извијугаше
кроз
тесне
и
криве
сокачиће
на
Сави
,
и
дохватише
се
ширине
.
На
овом
пролазу
сво
је
прошло
мирио
,
само
што
код
„
Аласке
каване
“
неколико
турских
рибара
бејаху
ухватили
једнога
од
ових
Срба
кулучара
,
и
почели
га
бити
,
кривећи
га
,
да
им
је
колима
обалио
плот
,
где
су
им
се
сушиле
рибарске
мреже
,
и
начинио
им
штету
,
и
подерао
им
преће
.
Сељак
је
из
гласа
кукао
,
а
Турци
су
га
ударали
и
претили
,
да
ће
му
онога
тренутка
запалити
сено
,
ако
не
плати
поцепано
сертме
.
Испадоше
из
каване
и
други
Турци
,
дође
и
кнез
Јово
,
још
с
два
три
кулучара
(
осталима
бејаше
заповеђено
да
грабе
што
пре
из
вароши
)
,
да
виде
шта
је
,
и
да
би
ствар
легла
,
Срби
морадоше
платити
три
и
по
гроша
глобе
(
аустријски
златни
дукат
вредео
је
у
то
време
дванајест
гроша
)
.
После
овога
изравнања
Срби
кулучари
похиташе
те
што
пре
измакоше
из
страшна
Београда
,
а
турски
аласи
одоше
весело
у
своју
каву
,
да
слатко
попију
олако
зарађену
глобу
.
(
Ова
„
Аласка
кава
“
била
је
онде
,
где
је
данас
царинарница
—
ђумрук
београдски
)
.
Те
исте
ноћи
,
један
путник
коњаник
,
праћен
још
двојицом
,
који
су
касали
за
њим
,
срете
под
Авалом
дугачак
ред
сељачких
кола
,
натоварених
сеном
.
Сељаци
,
што
су
пратили
та
кола
,
били
су
необично
весели
.
Певали
су
што
год
могу
на
глас
и
то
наизменце
,
све
два
и
два
,
а
од
руко
до
руке
ишла
је
огромна
,
опшивена
чутура
,
пуна
стара
ритопечка
вина
.
Баш
кад
коњаник
наиђе
,
један
сељак
бејаше
почео
наздрављати
и
с
подигнутом
буклијом
према
месечини
благосиљао
је
:
—
Срби
,
браћо
,
да
нам
бог
да
,
што
пословали
све
нам
светло
и
честито
било
,
и
што
поумили
Бог
нам
поум
.
.
,
Но
у
томе
се
зачу
кроз
ноћ
коњски
топот
:
неко
од
сељака
викну
:
„
Пст
!
Турчин
!
“
и
сељак
одмах
умуче
,
а
буклију
брзо
завуче
и
сакри
у
сено
.
Неко
од
сељака
рече
:
—
Баш
ти
нема
гора
живота
од
овога
нашег
.
Други
један
сељак
хукну
и
из
свега
гласа
узвикну
:
—
Јао
,
моја
мајко
,
где
се
ноћас
погибе
!
Наравно
,
да
је
песма
одмах
умукла
и
весеље
престало
,
чим
се
чуо
коњски
бахат
.
Но
коњаник
у
црвеном
јапунџету
назва
лепо
Бога
и
упита
људе
од
куд
иду
?
Не
распознајући
човека
у
мраку
,
сељани
су
још
двоумили
,
да
ли
је
Турчин
или
Србин
,
тим
пре
,
што
су
га
видели
на
коњу
а
за
њим
иду
двојица
као
нека
пратња
,
те
одговорише
јадањем
и
жалбом
,
како
су
кулучари
,
како
су
гонили
сено
у
Београд
на
везирску
капију
,
и
како
су
враћени
јер
им
се
рекло
,
да
им
је
сено
буђаво
.
—
Па
,
ваљда
,
морате
имати
кога
од
сеоских
кнезова
који
вас
је
пратио
,
кад
сте
кулучари
?
упита
незнани
путник
.
Сељаци
казаше
да
имају
,
и
да
је
с
њима
кнез
Јова
из
Ритопека
.
Одмах
га
и
дозваше
.
Он
у
почетку
не
познаде
човека
,
али
му
после
приђе
ближе
,
загледа
га
,
прекрети
се
и
рече
:
—
Вала
Богу
,
сине
Ђоко
,
јеси
ди
ти
то
?
—
Ја
сам
,
но
ћути
—
одговори
незнани
путник
.
—
Од
кад
те
,
дијете
,
нисам
видео
—
рече
старац
очевидно
обрадован
.
Изменише
још
неколико
речи
,
па
путник
ободе
коња
,
са
својим
пратиоцима
надмину
кола
и
изгуби
се
у
мраку
,
а
кмет
Јова
продужи
пут
полако
са
својим
кулучарима
.
Првашње
весеље
опет
се
поврати
међу
сељаке
.
Скупљени
око
кмета
Јове
,
многи
су
га
радознало
запиткивали
ко
му
је
онај
Ђока
,
што
се
сад
овако
случајно
сретоше
овде
у
мраку
?
Чича
је
оћуткивао
и
избегавао
прави
одговор
.
Само
толико
рече
:
—
Е
,
моја
децо
,
ако
нас
кадгод
наше
српско
сунце
огреје
,
од
оваких
ће
нас
огрејати
,
као
што
је
овај
Ђока
Тополац
,
виш
!
Кад
и
последња
сељачка
кола
изађоше
из
тврђаве
,
ага-надзорник
одахну
душом
,
приђе
оној
гомилици
војника
што
је
ту
на
пољани
пред
Канли-кулом
стајала
као
градска
стража
на
Су
капији
.
Војници
се
већ
бејаху
разбашкарили
.
Вило
је
мувталука
у
сену
,
и
они
беху
начупали
велике
гомиле
и
сваки
соби
направио
читаво
легло
од
сена
.
Већина
их
се
бејаше
поређала
око
велике
ватре
,
а
многи
су
и
чибуке
запалили
.
Ага
причучну
код
њих
и
жалио
се
како
је
јако
уморан
;
псовао
је
сељаке
што
га
толико
измучише
,
а
понајвише
са
гола
ширетлука
свога
.
Ту
ага
,
заврћући
рукаве
на
својој
свиленој
антерији
,
ману
главом
и
чисто
срдито
примети
,
како
се
на
раји
већ
познаје
да
нема
господара
који
би
јој
чврсто
притегао
дизгине
,
јер
већ
почиње
узимати
ђем
па
зуб
.
Требало
их
је
бар
двојицу
овде
под
капијом
о
ченгеле
обесити
,
што
су
догнали
буђу
место
лепа
сена
,
па
би
они
други
пут
отварали
очи
.
Али
овако
,
везир
ћути
,
гледа
им
кроз
прсте
,
а
ја
што
ћу
,
да
се
носим
као
хала
с
берићетом
не
могу
ни
ја
—
рече
ага
,
и
безнадежно
климну
главом
.
Сви
му
војници
одобрише
.
Ага
се
огреја
ту
још
мало
крај
лепе
ватре
,
па
се
диже
и
упути
се
узаном
улицом
уз
брдо
,
што
је
спајала
доњи
део
тврђаве
,
горњим
.
Овоме
Турчину
било
је
име
Реџеп-ага
,
а
родом
је
био
из
Сребрнице
у
Босни
.
То
је
био
човек
од
својих
55—56
година
,
повисока
раста
,
проседе
браде
и
косе
лепих
,
благих
,
плавих
очију
и
у
опште
правилна
и
симпатична
лица
.
На
челу
је
имао
две
боре
,
које
су
биле
нарочито
карактеристичне
и
које
су
давале
маркиран
израз
целом
његовом
дицу
.
На
Реџеп-аги
било
је
чисто
,
ново
,
махом
полусвилено
турско
одело
;
у
опште
то
је
био
чист
и
отмен
старац
.
За
младости
своје
,
Реџеп-ага
био
је
далеко
чувен
као
изврстан
нишанџија
и
ванредно
јак
човек
,
нарочито
је
,
кажу
,
био
снажан
у
рукама
.
Веле
,
да
је
рукама
превијао
и
ломио
најдебљу
плочу
коњску
,
да
је
најтврђи
орах
и
лешник
разбијао
у
два
прста
.
Кад
би
кога
стегао
за
руку
свом
снагом
,
на
мах
би
му
попуцала
сва
кожа
,
а
једном
је
,
веле
,
једно
ждребе
годишњаче
на
место
убио
,
ударив
га
песницом
у
чело
.
Реџеп-ага
је
био
јаничар
,
али
од
много
година
био
је
у
личној
служби
код
тадашњег
везира
београдског
.
ВИ
Тајанствени
посланици
Вило
је
у
почетку
1787
.
године
.
После
веома
жарка
лета
,
ове
године
бејаше
наступила
веома
строга
и
јака
зима
,
какву
одавно
на
овим
крајевима
не
памте
.
Дунав
и
Сава
били
су
залеђени
,
и
на
местима
,
где
су
покушавали
просећи
лед
,
наилазили
су
на
хват
и
по
дебеле
санте
.
Услед
јаке
припеке
прошлог
лета
,
трава
је
била
спржена
,
људи
су
остали
без
сена
и
на
оној
јакој
сувомразици
стока
је
гомилама
липсавала
од
глади
и
зиме
.
Иначе
година
је
била
прилично
родна
,
али
највећи
део
хране
покупили
су
били
Турци
за
своје
посаде
у
Београду
,
Смедереву
и
Шапцу
.
У
сва
три
ова
града
те
године
турска
војска
била
је
појачана
,
јер
се
зуцкало
о
новом
рату
између
Аустрије
и
Турске
.
Услед
тога
било
је
и
многих
оправака
око
београдске
,
шабачке
и
смедеревске
тврдиње
,
и
раја
је
преко
целога
лета
,
до
у
мртву
јесен
,
много
кулучила
око
тих
тврђава
,
где
је
пропало
доста
људи
и
стоке
.
Тек
огромни
снег
,
који
је
пао
лицем
на
Бадњи-дан
,
прекратио
је
кулучење
и
раја
,
из
блиска
и
далека
око
Београда
,
разишла
се
својим
кућама
,
да
мало
одахне
душом
од
страха
и
да
одмори
своју
измучену
и
малаксалу
снагу
.
У
самом
Београду
,
прошле
године
,
морила
је
јака
оспа
(
мале
богиње
)
,
а
било
је
међу
Турцима
београдским
доста
смртних
случајева
и
од
великих
,
црних
,
арапских
богиња
.
Ове
страшне
болештине
бејаху
мало
одуминуле
од
кад
је
настала
строга
зима
,
али
многи
домови
у
Београду
,
и
српски
и
турски
,
и
грчки
и
јеврејски
,
били
завијени
у
црнину
,
јер
су
претрпели
велике
губитке
.
Београдски
Турци
,
и
ерлије
и
војници
(
јаничари
)
,
били
су
се
нешто
особито
прозлили
,
и
случајеви
убиства
на
сред
чаршије
били
су
доста
чести
.
Најпосле
,
прошле
године
били
су
у
Београду
многи
и
јаки
пожари
,
који
су
прогутали
многе
домове
и
у
српском
и
у
турском
крају
вароши
.
У
два
маха
палио
се
чак
и
сам
београдски
безистан
;
нагорели
су
многи
дућани
и
многа
трговачка
и
занатлиска
роба
.
Услед
свега
тога
,
у
Београду
се
осећала
сад
много
већа
сиротиња
и
оскудица
но
обично
,
и
стара
1786
.
година
,
завршила
се
доста
мрачио
и
жалосно
.
Нарочито
је
у
жалосном
стању
било
београдско
хришћанско
становништво
,
с
тога
су
о
новој
години
из
груди
бедне
раје
узлетеле
небесима
многе
топле
и
срдачне
молитве
,
да
им
провиђење
пошље
боље
и
блажије
ново
лето
,
но
што
је
била
стара
,
минула
година
.
И
доиста
,
благи
творац
као
да
је
саслушао
скрушене
молитве
побожних
хришћана
и
погледао
на
њих
својим
благим
оком
,
јер
нова
,
1787
.
година
,
бејаше
донела
београдским
хришћанима
једну
нову
и
велику
утеху
-
београдски
везир
,
лицем
на
нову
годину
,
дао
је
дозволу
београдском
митрополиту
,
да
може
оправити
и
проширити
опалу
и
тескобну
црквицу
православну
,
која
је
једва
вирила
из
земље
и
која
је
већ
била
у
рушевинама
.
Овај
ферман
,
за
оправку
нове
београдске
цркве
,
био
је
велика
радост
за
београдско
хришћанско
становништво
,
и
Срби
,
Грци
и
православни
Јермени
пили
су
о
новој
години
искрено
за
здравље
београдском
везиру
,
верујући
чврсто
,
да
овај
сретни
почетак
новој
години
предсказује
срећу
и
благослов
у
целој
1787
.
години
.
Митрополит
београдски
,
Дионисије
Папазоглу
,
држао
је
том
приликом
у
цркви
свечану
беседу
,
у
којој
је
„
небески
дар
султански
“
и
велику
милост
везира
београдског
у
звезде
ковао
,
молећи
свевишњега
,
да
их
за
дуго
и
много
одржи
у
драгоценом
здрављу
,
„
на
славу
и
понос
целе
раје
.
„
Али
на
скоро
,
Београд
је
дочекао
још
једну
радост
,
само
што
је
ова
друга
срећа
била
,
тако
да
кажемо
,
тајна
и
ограничена
само
на
угледне
прваке
грчке
у
Београду
.
Пило
је
у
почетку
фебруара
1787
.
године
.
На
пољу
је
лежао
огроман
,
скоро
читав
хват
дебео
снег
,
а
магла
се
мало
разбијала
тек
пред
подне
,
да
око
заранака
опет
понова
завије
цео
Београд
.
На
Сахат-кули
,
на
београдској
тврђави
изби
10
часова
.
На
Стамбол-капији
удари
буљукбаша
у
железну
звечку
,
и
објави
промену
стражара
.
Нова
стража
заузе
своја
места
и
одмах
наредише
те
се
пред
капијом
наложи
велика
ватра
,
да
разгони
маглу
,
да
се
боље
могу
видети
путници
,
који
кроз
капију
пролазе
.
Баш
у
тај
мах
стигоше
на
Стамбол-капију
мале
саонице
,
запрегнуте
с
дна
чупава
изгладнела
кљусета
,
а
у
саоницама
,
сем
кочијаша
,
било
је
још
два
замотана
и
увијена
створа
,
о
којима
се
на
први
поглед
није
могло
казати
шта
су
.
Но
буљукбаша
викну
им
да
силазе
,
и
из
саоница
се
искобељаше
два
прљава
и
поцепана
калуђера
,
један
стар
и
просед
,
а
други
са
свим
млад
.
Буљукбаша
викну
им
српски
,
но
калуђери
му
одговорише
турски
и
рекоше
,
да
су
Грци
и
да
не
знају
српски
.
Буљукбаша
прво
преметну
и
загледа
по
саоницама
,
па
онда
потражи
пасоше
.
Стари
калуђер
извади
и
показа
што
су
имали
.
Пошто
је
загледао
хартије
и
с
десна
и
с
лева
,
Турчин
их
врати
калуђеру
и
даде
им
једнога
заптију
да
их
спроведе
до
мешћеме
,
где
су
имали
да
им
се
прегледају
хартије
.
Читав
сахат
морали
су
гу
чекати
прозебли
калуђери
,
док
их
муселим
пусти
преда
се
,
млад
,
осорљив
Турчин
,
који
их
узе
испитивати
шта
су
,
одакле
су
,
и
од
куд
иду
?
Старији
калуђер
примети
да
се
све
то
види
из
њихних
пасоша
,
но
Турчин
се
обрецну
да
он
њега
не
пита
шта
је
у
пасошу
,
но
нека
му
одговара
на
оно
што
га
пита
.
Тада
калуђер
каза
,
да
су
из
Свете
Горе
,
из
манастира
Ватопеда
,
да
су
били
по
писанији
за
манастир
по
Бесарабији
,
по
Влашкој
и
Молдавској
,
по
Бугарији
,
и
да
су
сада
дошли
амо
,
а
већ
има
две
године
како
су
на
путу
.
Турчин
загледа
у
пасоше
,
загледа
у
калуђере
,
и
,
не
нашув
ништа
подозриво
,
отпусти
их
.
При
поласку
упита
их
,
где
мисле
на
конак
.
Калуђери
смерно
одговорише
да
ће
закуцати
на
врата
код
пречаснога
оца
владике
,
па
да
ако
их
он
као
сиромахе
прими
на
конак
.
Турчин
као
да
се
нешто
присети
,
запита
их
сад
како
су
прошли
с
писанијом
,
јесу
ли
могли
скупити
што
повише
за
манастир
.
Старији
калуђер
пожали
се
да
су
врло
зло
прошци
.
Свет
је
осиротео
и
нерадо
даје
.
Турчин
им
примети
,
да
би
добро
учинили
да
оставе
код
њега
ако
што
пара
имају
,
а
он
ће
им
дати
признаницу
колико
су
оставили
;
иначе
,
као
странцима
,
може
им
се
десити
да
их
ко
покраде
.
Старији
калуђер
одговори
снуждено
да
немају
нигде
гроша
,
јер
чим
што
мало
скупе
,
одмах
шаљу
манастиру
,
пошто
је
и
тамо
велика
беда
и
оскудица
.
Најпосле
Турчин
махну
руком
и
калуђери
одоше
.
Те
исте
вечери
,
код
београдског
владике
Дијонисија
Папазоглу
(
Поповића
)
,
била
је
богата
гозба
и
велика
част
.
Цео
конак
владичин
бејаше
оживео
и
нека
светла
радост
сијала
се
на
свачијем
лицу
.
Два
светогорска
калуђера
примљена
су
у
владичном
конаку
с
много
већом
поштом
и
пажњом
но
што
би
се
у
први
мах
мислило
да
може
пасти
у
део
обичним
калуђерима
.
Владика
је
изашао
сам
лично
да
их
одведе
у
спаваће
одаје
и
указао
им
је
почаст
,
смештајући
их
у
непосредној
близини
до
своје
спаваће
собе
.
Те
исте
вечери
јављено
је
поверљиво
неколицини
грчких
првака
београдских
,
да
изволе
вечерас
на
посело
код
деда-владике
,
који
је
добио
милога
госта
из
Грчке
.
И
заиста
,
у
први
сумрак
вешто
и
неприметно
,
онако
како
то
умеју
само
мудри
Грци
,
5—6
најугледнијих
и
најбогатијих
грчких
првака
замакоше
у
владичин
конак
,
ограђен
високим
каменим
зидом
.
У
непосредној
близини
конака
била
је
турска
стража
,
која
је
уједно
служила
и
као
стража
на
капији
владичанска
конака
.
По
вечерашњи
гости
владичини
нису
ударали
на
велику
капију
,
већ
су
долазили
остраг
,
на
капиџик
,
где
их
је
дочекивао
владичин
ћирица
и
једног
по
једног
спроводио
кроз
башту
до
у
конак
.
Око
2
часа
ноћи
(
8
час
.
у
вече
)
,
сви
улази
на
конаку
били
су
пажљиво
закључани
:
стража
од
најповерљивијих
гаваза
владичиних
била
је
размештена
,
и
сакупљени
гости
могли
су
сад
безбрижно
отворити
један
другом
срца
своја
.
У
пространој
и
топлој
оџаклији
владичиној
,
седело
је
десетак
,
махом
постарих
људи
,
у
живом
и
занимљивом
разговору
.
Пространа
одаја
била
је
укусно
намештена
,
и
по
турском
обичају
застрвена
богатим
источњачким
ћилимовима
.
У
камину
горела
је
,
у
огромном
бакарном
мангалу
лепа
велика
ватра
,
а
крај
ње
седео
је
сам
пречасни
отац
владика
,
висок
снажан
човек
,
бујне
косе
и
браде
,
по
којима
се
већ
беше
просуло
иње
старости
.
Свети
отац
прометао
је
кроз
прете
крупна
ћилибарска
бројанична
зрна
,
и
пажљиво
је
слушао
говор
свога
новога
госта
,
а
час
по
час
његово
живо
,
црнпурасто
,
маркирано
лице
,
с
великим
,
правилним
носом
и
крупним
,
црним
очима
на
мах
би
се
засијало
неком
пламеном
,
грозничавом
енергијом
,
која
је
целом
изгледу
владичином
придавала
страсан
,
фанатичан
,
готово
страшан
израз
.
Мало
даље
од
оџака
стајао
је
и
живо
говорио
онај
стари
калуђер
,
кога
смо
мало
пре
видели
кад
је
стигао
у
Београд
.
Очишћен
,
преобучен
у
нове
дрехе
и
повраћен
од
зиме
,
овај
старац
није
сад
био
ни
налик
на
онога
прљавога
и
подераног
калуђера
,
какав
нам
је
утисак
учинио
при
првом
сретању
.
Ово
је
био
отмен
,
леп
старац
,
коме
је
из
сваке
црте
на
лицу
просијавала
нека
племенитост
и
душевна
доброта
,
а
из
његових
благих
,
мирних
очију
сијала
је
дубока
мисао
и
безгранична
преданост
неком
вишем
божанском
делу
.
Исто
тако
био
је
измењен
и
његов
млади
сапутник
,
који
је
сада
одмах
на
први
поглед
поражавао
човека
својом
ванредном
младићском
лепотом
и
неким
чудним
умљем
,
које
је
дисало
из
целога
бића
његовог
.
„
Паметно
лице
“
!
то
је
прва
реч
,
која
би
се
сваком
отимала
,
чим
погледа
у
оно
сићушно
,
суптилно
вижљасто
лице
млада
калуђера
,
с
руменим
уснама
,
с
необично
живим
паметним
очима
.
Деликатан
склоп
тела
овога
младића
подсећао
је
на
потомке
какве
старинске
племићске
породице
,
чија
су
се
покољења
у
добру
и
богатству
кроз
дуг
низ
година
прилично
разнежила
.
Младић
је
скромно
седео
у
једном
углу
оџаклије
,
и
мирно
је
слушао
шта
стари
калуђер
прича
и
развија
.
Мало
даље
од
камина
,
од
јастука
и
сиџадета
бејаше
направљен
поширок
отоман
на
коме
је
,
са
скрштеним
ногама
,
седело
2-3
стара
човека
,
пред
којима
су
стајали
зарфови
с
филџанима
,
у
којима
се
пушила
црна
кава
,
а
крај
свакога
од
њих
,
као
шарена
змија
,
вила
се
дугачка
цев
од
наргила
.
Тако
исто
седело
је
мало
даље
по
миндерлуцима
још
5—6
људи
,
међу
којима
је
био
и
један
калуђер
—
протосинђел
и
поверљиви
писар
владичин
.
Ови
људи
носили
су
махом
дугачке
свилене
антерије
,
с
чоханим
,
богатим
кожама
постављеним
ћуредима
и
џубетима
.
То
је
било
обично
трговачко
кооло
по
целом
Балканском
тропољу
.
Сви
ови
људи
пажљиво
су
слушали
старога
калуђера
,
који
им
је
причао
чудне
и
заношљиве
ствари
.
Стари
калуђер
пре
свега
није
био
стари
калуђер
,
већ
је
то
био
чувени
грчки
родољуб
Петрос
Маврогени
,
управник
више
грчке
школе
у
Јашу
,
брат
од
стрица
војводи
Маврогену
,
кнезу
молдавском
.
Тако
исто
ни
његов
млади
пратилац
,
нити
је
био
манастирски
ђак
,
ни
млади
калуђер
,
већ
одушевљени
грчки
патриота
,
песник
и
философ
—
Рига
од
Фере
,
човек
који
се
тек
пре
две
три
године
вратио
из
Париза
,
где
је
провео
преко
две
године
,
и
где
се
запојио
духом
слободоумља
на
самом
врелу
науке
и
философије
,
на
врелу
где
је
још
неограничено
царовао
уплив
моћних
француских
енциклопедиста
,
и
где
је
још
у
пуном
врењу
био
онај
неизгладљиви
утисак
на
све
умове
,
који
је
потекао
од
два
колоса
људске
мисли
,
од
Русо-а
и
Волтера
.
Али
и
старац
Маврогени
и
млади
Рига
сада
су
долазили
из
Русије
,
где
су
много
видели
,
још
више
чули
,
и
где
се
баш
тада
спремало
једно
велико
,
смело
и
управо
дрско
дело
,
дело
,
које
би
могло
покренути
да
чак
и
мртво
грчко
срце
топло
закуца
,
дело
—
обновљења
и
васпостављања
старе
грчке
славе
и
величине
,
старе
грчке-царевине
.
Стари
Маврогени
м
његов
млади
сапутник
из
нужде
су
се
били
прерушили
у
сиротне
грчке
калуђере
.
Времена
су
била
мутна
:
Турци
,
прикљештени
с
једне
стане
од
Русије
,
с
друге
стране
од
Аустрије
,
с
неповерењем
су
гледали
на
ове
две
моћне
државе
,
чији
су
се
владари
чешће
састајали
на
заједничке
гозбе
,
кројећи
планове
,
који
нису
могли
значити
ништа
добро
за
Турску
.
То
неповерење
преносило
се
после
и
на
рају
,
која
је
имала
својих
суплеменика
и
старинских
веза
и
с
Русијом
и
с
Аустријом
.
Нарочито
се
с
неповерењем
гледало
сада
на
све
,
што
је
долазило
из
Русије
,
где
је
тек
пре
неколико
дана
царица
Катарина
ИИ
.
давала
у
Херсону
сјајну
гозбу
своме
пријатељу
,
императору
аустријском
,
Јосифу
ИИ
.
А
баш
отуда
,
с
тих
страна
,
долазио
је
стари
Маврогени
,
с
тога
је
и
морао
предузимати
нарочите
мере
,
да
без
опасности
дође
у
Београд
и
сврши
своју
родољубиву
мисију
.
Маврогени
и
Рига
долазили
су
из
Херсона
,
где
су
тек
пре
две
недеље
присуствовали
сјајним
гозбама
и
свечаностима
,
које
је
руски
велики
војсковођа
и
љубимац
царичин
Поћомкин
био
приредио
у
част
велике
царице
своје
,
Катарине
ИИ
.
,
која
је
у
Јануару
ове
,
1787
.
године
ту
гостовала
,
у
друштву
са
своја
два
крунисана
пријатеља
,
с
аустријским
царем
Јосифом
ИИ
.
и
пољским
краљем
,
Станиславом
Поњатовском
.
Грчки
родољуби
својим
су
очима
видели
све
те
сјајне
свечаности
,
којима
,
можда
,
нема
у
повесници
равних
,
а
уједно
,
имали
су
част
да
говоре
том
приликом
с
првим
доглавницима
царичиним
,
и
из
њених
уста
да
чују
слатке
речи
од
наде
и
утехе
,
које
су
рајском
слашћу
испуњавале
сваку
душу
грчку
.
Стари
Маврогени
причао
је
сад
своје
утиске
,
и
цртао
у
крупним
потезима
велике
и
светле
планове
будућности
,
на
чијем
се
остварењу
сада
у
Русији
озбиљно
радило
.
То
је
била
дивна
,
речита
,
заносна
прича
;
то
је
била
најлепша
песма
грчкој
слободи
и
најузвишенија
апотеоза
јелинском
уму
,
јелинском
духу
и
јелинској
слави
и
величини
.
Београдски
грчки
родољуби
слушали
су
ту
причу
с
испрекиданим
дисањем
,
с
раздраганим
срцем
,
и
с
радосним
сузама
у
очима
,
а
владика
Дионисије
почешће
је
устајао
и
узбуђено
понављао
:
—
„
О
кирије
имон
,
кирије
имон
“
!
Одушевљени
Маврогени
причао
је
ствари
које
су
зачеђене
још
пре
двајестак
година
,
но
које
су
сад
,
судећи
по
свему
,
већ
биле
сазреле
за
извршење
.
И
ако
нису
били
никакви
научници
,
отменији
грчки
београдски
трговци
имали
су
тада
доста
јако
опште
образовање
и
доста
су
добро
знали
сувремену
повесницу
европску
.
Они
су
пратили
тадашњу
грчку
књижевност
,
знали
су
и
по
који
страни
језик
,
нарочито
талијански
,
немачки
и
француски
,
и
прилично
су
били
обавештени
о
току
догађаја
у
главнијим
европским
државама
.
Према
томе
,
они
су
знали
значај
,
који
је
и
у
Француској
и
у
целој
образованој
Европи
имао
велики
француски
философ
Волтер
.
У
Паризу
,
као
и
у
свима
великим
градовима
европским
,
било
је
тад
доста
богатих
Грка
,
који
су
стајали
у
вези
са
својим
земљацима
амо
на
Истоку
,
и
упознавали
с
једне
стране
западну
Европу
са
стањем
грчкога
народа
у
Турској
,
а
с
друге
стране
своје
земљаке
Грке
са
стањем
на
Западу
.
На
грчки
језик
тада
су
већ
били
преведени
многи
бољи
радови
француских
философа
и
хуманиста
,
и
име
Волтера
,
као
грчког
пријатеља
,
било
је
познато
и
београдским
грчким
првацима
.
Маврогени
је
причао
,
како
је
Волтер
био
први
који
је
дао
мисао
руској
царици
Катарини
ИИ
.
и
побудио
је
да
ослободи
од
Турака
балкански
полуострв
и
све
земље
византијске
грчке
царевине
,
те
да
обнови
грчки
сјај
и
величину
,
и
поврати
грчку
,
византијску
империју
из
доба
Палеолога
.
У
Русији
та
мисао
могла
је
наћи
одзива
с
тога
,
што
је
овде
била
реч
о
једном
хришћанском
православном
народу
,
који
исповеда
с
Русима
једну
исту
веру
.
Али
Волтер
гледао
је
на
ту
ствар
сасвим
друкчије
.
Волтер
је
сматрао
крсташке
ратове
против
Турака
као
неку
најлуђу
и
најбезумнију
појаву
у
повесници
.
С
тога
он
и
није
позивао
велику
руску
царицу
да
дигне
православни
крст
на
чувену
стамболску
Аја
Софију
,
најлепшу
и
најбогатију
цркву
на
Истоку
,
коју
су
Турци
сад
држали
претворену
у
џамију
,
већ
је
позивао
моћну
царицу
,
да
ослободи
„
домовину
Софокла
и
Алкибијада
“
од
варварских
Турака
,
„
који
шире
чуму
и
презиру
књижевност
.
“
„
Безбожник
“
Волтер
не
говори
о
томе
,
како
ће
царица
Катарина
повратити
и
обновити
порушене
храмове
хришћанске
,
већ
јој
прича
како
је
њена
дужност
да
растера
турски
мрак
с
дивне
земље
старих
грчких
незнабожачких
мудраца
,
и
да
подигне
напуштене
и
давно
заборављене
академије
грчке
,
а
нови
Зевксиси
и
Праксители
овековечиће
лик
и
подобу
велике
северне
царице
и
напуниће
свет
њеним
сликама
,
којима
је
суђено
,
да
у
један
исти
мах
престављају
три
богиње
грчке
:
Венеру
,
Јунону
и
Цереру
.
Не
улазећи
у
дипломатска
питања
,
која
се
тичу
Турске
,
Волтер
,
у
име
човечанства
и
цивилизације
,
моли
Катарину
да
једном
коначно
сврши
с
Турцима
,
и
да
спасе
Европу
од
стида
,
што
још
трпи
у
својим
недрима
ове
азијатске
дивљаке
,
Волтер
,
говорећи
о
томе
,
пада
у
праведан
гнев
против
хришћанске
западне
Европе
,
која
мирно
гледа
како
шака
азијатских
варвара
влада
над
једним
славним
историјским
народом
,
који
је
дао
цивилизацију
целој
Европи
.
У
том
писму
Волтер
долази
у
екстазу
,
и
изговара
ове
пророчанске
речи
:
—
„
Ја
збиља
мислим
,
ако
Турци
кад
год
буду
изгнани
из
Европе
,
то
ће
их
изгнати
Руси
“
.
У
први
мах
Волтерово
заузимање
за
Грке
наишло
је
на
хладан
одзив
,
чак
и
на
отпор
код
царице
Катарине
.
„
И
Грци
и
Шпартанци
изметнули
су
се
потпуно
;
њима
је
данас
дража
пљачка
од
слободе
“
,
писала
је
царица
Волтеру
.
Према
овоме
је
излазило
:
кад
би
још
постојали
и
живи
били
незнабожачки
Грци
,
православна
Русија
могла
би
се
и
заузети
за
њих
.
Али
нови
Грци
,
Грци
православни
,
нису
достојни
слободе
нити
за
њу
маре
.
Видећи
да
није
успео
тим
путем
,
Волтер
је
почео
доказивати
великој
царици
моралну
претежност
Новога
Завета
над
Алкораном
,
и
гледао
је
с
те
стране
да
побуди
Катарину
.
Наравно
,
та
сва
преписка
Волтерова
била
је
проткана
оним
обилним
његовим
хумором
и
сарказмом
,
каквим
су
се
увек
одликовали
његови
списи
и
његова
писма
.
За
тај
мах
,
дакле
,
покушаји
Волтерови
остали
су
без
ресултата
за
Грке
и
изгледало
је
да
од
њих
неће
бити
друге
вајде
,
сем
што
је
то
великој
царици
и
великом
философу
дало
згодну
прилику
,
да
се
пријатно
преписују
неколико
месеци
.
Стари
Маврогени
сада
је
причао
даље
,
шта
је
радио
он
у
друштву
с
осталим
грчким
родољубима
,
да
не
дадну
да
пропадне
оно
семе
,
што
га
је
у
души
Катарининој
посејао
велики
философ
француски
.
Изабрали
су
неколике
од
најугледнијих
породица
руских
и
ставили
себи
за
задатак
,
да
за
грчку
ствар
придобију
поједине
угледније
чланове
из
тих
породица
.
Одбору
,
у
коме
је
радио
Маврогени
с
молдавским
грчким
родољубима
,
пало
је
било
у
део
,
да
дејствује
на
могну
кнежевску
породицу
руску
,
кнезове
Орлове
.
Тога
ради
сам
Маврогени
нарочито
је
путовао
у
Москву
и
блиско
се
здружио
с
Алексијем
Григоровичем
кнезом
Орловим
.
Придобив
га
за
грчку
ствар
,
они
га
наговоре
да
под
изговором
слаба
здравља
оде
у
Италију
,
и
да
се
настани
на
месту
,
одакле
ће
лако
моћи
да
прати
покрет
међу
Грцима
,
како
на
острвима
,
тако
и
на
копну
,
јер
су
туда
путовали
често
грчки
трговци
и
путници
,
а
и
иначе
у
Италији
је
било
врло
много
грчких
емиграната
.
Орлов
се
настани
прво
у
Неапољу
,
а
пооде
у
Бриндизи
,
где
ухвати
велике
везе
и
познатства
с
грчким
патриотама
из
Јеладе
.
Међу
тим
,
и
Маврогени
из
Молдавије
старао
се
да
му
и
сам
упућује
такве
емисаре
,
који
ће
умети
Орлова
да
задобију
и
који
су
му
се
јављали
као
представници
народни
и
уверавали
га
,
како
је
од
Кандије
и
Крфа
на
до
Дунава
и
Цариграда
све
готово
да
скочи
на
оружје
,
само
нека
Русија
објави
рат
Турској
.
Орлов
је
стајао
у
непосредној
преписци
са
самом
царицом
,
а
преписе
од
тих
писама
слао
је
Маврогенију
и
његовим
пријатељима
у
Јаш
,
и
они
су
му
често
спремали
и
саме
концепте
како
ће
одговарати
царици
.
Тако
је
мало
по
мало
царица
Катарина
све
више
увлачена
у
план
да
објави
рат
Турској
,
и
у
случају
успеха
да
обнови
стару
грчку
царевину
.
Најпосле
,
због
спора
око
пољских
земаља
,
дошло
је
до
заваде
с
Турском
.
Царица
Катарина
пошље
своју
флоту
у
Архипелаг
,
а
сувоземна
војска
пређе
турске
међе
и
нападне
на
портине
покрајине
.
Рат
је
отпочет
1768
.
године
и
вођен
с
огорченошћу
све
до
1774
.
године
.
Орлову
,
који
је
много
допринео
да
до
овога
рата
дође
,
поверена
је
била
управа
над
архипелашком
руском
флотом
.
Руска
војска
извојевала
је
сјајне
победе
.
Румјанцев
на
суху
,
а
Орлов
на
мору
нанели
су
тешке
ударце
турској
царевини
,
а
у
знаменитој
битци
код
Чешме
,
турска
флота
била
је
сасвим
уништена
.
Услед
тих
пораза
Порта
је
била
попустљива
.
Тако
је
је
1774
.
године
закључен
чувени
Кучук-Кајнарџиски
мир
,
којим
је
Русија
обезбедила
себи
велике
добитке
,
и
добила
законо
право
да
штити
православну
веру
у
Турској
.
Док
је
стари
Маврогени
ово
развијао
,
подсећајући
своје
слушаоце
на
догађаје
од
пре
двајестак
година
,
у
пространој
оџаклији
владала
је
мртва
тишина
.
И
ако
су
многе
од
тих
догађаја
и
сами
знали
,
слушаоци
су
их
опет
зато
с
пажњом
пратили
,
знајући
,
да
је
то
само
увод
за
важније
и
новије
ствари
,
које
ће
тек
сада
чути
.
Но
владичин
секретар
,
протосинђел
Ђенадије
,
не
оћута
овом
приликом
:
он
примети
полако
,
али
са
свим
разговетно
:
—
Русија
је
добила
,
то
је
истина
;
али
у
том
дугом
рату
грчка
је
земља
крвљу
окупана
,
а
из
те
крви
за
нас
Грке
није
никла
ни
најтања
стабљика
слободе
и
добра
.
Ви
,
племенити
оче
,
говорите
с
одушевљењем
о
томе
рату
,
а
њега
цела
грчка
земља
проклиње
као
најљућу
несрећу
своју
,
и
сматра
га
као
неку
казну
божију
.
Као
шипарац
од
својих
петнајестак
година
,
ја
сам
био
у
Тесалији
за
време
тих
крвавих
година
,
и
још
ми
се
кожа
јежи
кад
се
сетим
ужаса
,
које
је
тада
претрпео
наш
јадни
грчки
народ
.
Ми
смо
страдали
а
плодове
су
побрали
Руси
и
Власи
с
Молдаванима
,
који
су
том
приликом
добили
нека
права
своја
.
Док
је
Ђенадије
ово
говорио
,
млади
Рига
гледао
га
је
из
прикрајка
симпатичним
пријатељским
погледима
,
а
на
лицу
му
се
могла
читати
мисао
:
—
„
Здраво
да
си
ми
друже
и
једномишљениче
!
“
Ове
симпатичне
погледе
опазно
је
и
стари
Маврогени
;
он
се
осмехну
,
и
,
показујући
руком
на
Ригу
,
рече
:
„
Ено
ти
друга
,
родољубе
Ђенадије
.
“
У
оџаклији
наста
тренутни
тајац
,
који
Маврогени
брзо
прекиде
.
Живим
бојама
и
енергичним
изразима
он
узе
развијати
ове
идеје
:
Омладина
није
задовољна
током
политичких
послова
како
их
воде
старији
јелински
родољуби
.
Младеж
налази
да
се
старци
и
сувише
предају
надама
,
то
на
Турску
,
то
на
Русију
,
то
на
Аустрију
,
то
на
Венецију
или
на
другу
коју
европску
државу
.
Уздајући
се
преко
мере
у
туђине
,
они
често
и
нехотице
служе
туђинским
интересима
,
и
место
да
Грци
добију
што
год
од
других
већих
и
моћнијих
држава
и
народа
,
оно
бива
на
против
,
Грци
служе
туђим
интересима
и
својом
крвљу
поткусурују
туђе
политичке
рачуне
.
Тако
мисли
бујна
омладина
и
то
је
са
свим
природно
,
јер
она
цени
догађаје
више
по
страсним
ударцима
свога
младога
срца
,
но
по
хладној
и
свестраној
оцени
сурова
практична
живота
.
Последњи
руско-турски
рат
није
остварио
наде
,
које
је
грчки
народ
на
њега
полагао
,
и
нестрпељива
омладина
готова
је
услед
тога
да
прокуне
цео
тај
рат
,
и
да
га
осуди
као
казну
божију
,
која
је
стигла
незаслужено
бедни
грчки
народ
.
Али
тако
схватање
историјских
догађаја
,
говорио
је
Маврогени
,
из
темеља
је
погрешно
.
Оно
цени
важност
каквог
повесничког
чина
по
ономе
стању
,
које
наступа
непосредно
после
тог
чина
,
а
не
мери
шта
су
ти
догађаји
донели
за
даљу
будућност
,
на
коју
се
и
полажу
највеће
наде
.
—
Јес
,
последњи
рат
није
васкрсао
нашу
стару
империју
,
али
он
је
ударио
темељ
за
ту
величанствену
зграду
,
и
данас
је
само
питање
времена
када
ће
велика
замисао
бити
остварена
—
рече
Маврогени
узбуђено
.
—
Баш
од
тога
рата
наш
уплив
у
Русији
постао
је
тако
рећи
свемоћан
,
и
ми
смо
данас
у
многоме
сами
ковачи
своје
среће
.
Царица
Катарина
овом
првом
победом
над
Турцима
окуражена
је
,
и
она
данас
тврдо
верује
,
да
је
историски
задатак
Русије
,
да
прогна
Турке
из
Европе
,
и
да
обнови
стару
византијску
империју
.
И
не
само
што
царица
данас
то
жели
,
него
она
и
тврдо
верује
,
да
Русија
има
и
снаге
да
то
изврши
.
Од
колебљиве
,
нерешљиве
царице
,
пуне
сумње
и
у
војнички
успех
своје
војске
,
и
у
историску
могућност
обновљења
наше
империје
,
царица
Катарина
постала
је
данас
најсмелији
поборник
нашега
васкрснућа
,
и
јавни
барјактар
,
који
отворено
пред
целом
Европом
уздиже
заставу
нашега
ослобођења
.
Зар
је
то
мала
добит
?
Ми
слободно
можемо
рећи
,
да
смо
од
последњега
рата
културно
завојевали
Русију
,
и
да
је
велика
северна
империја
постала
управо
оруђе
јелинске
велике
идеје
,
оруђе
којим
се
провиђење
служи
да
васкрсне
свој
изабрани
јелински
народ
.
—
Погледајте
само
шта
је
учињено
и
какве
су
промене
извршене
у
Русији
баш
од
последњег
рата
.
Пре
се
у
Русији
с
неповерењем
гледало
на
све
што
је
грчко
.
Цела
наша
стара
цивилизација
сматрана
је
као
плод
заблуделих
безбожничких
умова
,
и
стога
је
презирана
и
забрањивана
.
Дела
Аристотела
,
Платона
и
других
мудраца
гоњена
су
и
спаљивана
као
јеретичко
учење
безбожника
.
Ми
нови
Јелини
сматрани
смо
као
изрођено
и
онакажено
племе
.
А
како
је
све
пошло
другим
правцем
,
од
кад
смо
ми
учврстили
наш
уплив
код
рускога
двора
!
Мало
по
мало
,
грчко
име
почело
је
тећи
гласа
,
док
најпосле
није
,
тако
рећи
,
ушло
у
моду
све
што
је
грчко
.
Русија
је
почела
јавно
истицати
мисао
да
је
њен
задатак
да
обнови
стару
грчку
империју
.
Већ
је
спремљен
и
наследник
,
који
би
имао
сести
на
обновљени
царски
престо
славних
Палеолога
.
То
је
други
унук
царичин
,
који
се
родио
27
.
Априла
1779
.
године
и
коме
је
наденуто
име
Константин
,
у
част
основаоца
Цариграда
(
Константинопоља
)
као
и
у
част
последњега
императора
византијског
Константина
,
који
је
пао
на
зидинама
цариградским
,
бранећи
своју
престоницу
од
Турака
.
—
Одмах
по
рођењу
,
велики
кнез
Константин
Павловић
био
је
окружен
Грцима
и
још
из
колевке
запојен
грчким
духом
.
На
свечаности
,
коју
је
Поћомкин
приредио
у
прославу
овога
срећнога
роћења
,
певане
су
песме
на
јелинском
језику
,
и
тим
поводом
скована
је
нарочита
грчка
медаља
.
На
једној
страни
те
медаље
представљене
су
у
облику
младих
женскиња
:
вера
и
нада
,
а
крај
њих
стајала
је
и
трећа
женска
прилика
,
богиња
љубави
,
држећи
у
рукама
младенца
.
Ове
слике
одозго
су
биле
обасјане
сунчаним
зракама
,
у
сред
којих
је
стајао
натпис
„
съ
сими
“
што
потсећа
на
изреку
:
С
овим
ћеш
знаком
победити
!
У
даљини
,
с
десне
стране
,
видео
се
храм
Св
.
