капут(
који
сам
за
Божић
у
школи
добио
као
сиромашан
ђак
,
а
и
ципеле
су
ми
нове
дали
)
,
и
изиђем
у
двориште
.
Веруј
ми
да
од
рођења
не
памтим
такав
мраз
као
те
ноћи
:
беше
ведро
,
што
’
но
кажу
,
као
око
,
а
звезде
трепере
са
удвојеном
светлошћу
...
чини
ми
се
у
пола
их
беше
мање
а
месец
сија
,
брате
,
мислиш
подне
је
,
а
светлост
му
удвајаше
бела
снежна
површина
са
које
опет
светлуцаху
мали
кристали
као
брилијанти
...
Ах
,
то
беше
мраз
за
причу
.
.
Прођем
кроз
двориште
тврдо
уверен
да
је
одавно
свануло
;
јер
се
звезде
виђају
и
до
самог
сунчаног
изласка
...
Кад
ухватих
за
браву
да
отворим
врата
,
рука
ми
се
за
ову
залепи
...
Изиђем
на
улицу
и
,
пошто
закључам
капију
,
упутим
се
на
пијац
...
Ништа
се
под
Богом
не
чује
!
...
Мртва
тишина
коју
једино
прекидаше
шкрипање
снега
испод
мојих
ногу
...
—
Ама
шта
је
ово
те
никога
на
улици
нема
?
—
питах
се
,
—
као
да
је
све
помрло
!
...
Тек
што
завих
за
угао
код
старог
турског
посланства
сусретох
се
у
сенци
од
куће
са
једним
човеком
осредњег
раста
,
великом
,
кудравом
брадом
и
шубаром
на
глави
у
облику
купе
,
а
око
врата
неки
шал
са
дугим
ресама
и
у
руци
грдно
велику
батину
.
—
Хеј
,
куда
ћеш
у
ово
доба
?
—
упита
ме
неким
промуклим
гласом
и
стаде
преда
ме
.
—
Шта
се
то
вас
тиче
?
—
одговорих
устукнув
један
корак
назад
.
—
Ех
,
шта
ми
се
тиче
?
...
Тиче
ми
се
...
Куда
ћеш
говори
?
!
...
—
На
пијац
...
—
Шта
,
на
пијац
?
!
...
—
Да
.
—
Код
кога
си
ти
,
ко
те
је
послао
у
ово
доба
?
!
...
—
Госпођа
.
—
Па
зар
у
један
сахат
по
поноћи
?
!
...
Ја
зинух
кад
чух
:
један
сахат
.
—
Какав
један
сахат
?
...
Зар
не
видите
да
је
свануло
?
!
...
Таман
изговорих
ове
последње
речи
а
он
узвикну
:
—
Слушај
!
...
И
,
збиља
,
на
Великој
Школи
поче
да
избија
сахат
...
Најпре
изби
четири
па
за
тим
један
.
—
Јест
,
...
један
,
—
рекох
чудећи
се
.
—
Како
ти
се
зове
госпођа
?
...
Шта
је
она
и
кога
има
?
—
Што
ви
питате
?
—
рекох
покушав
да
га
обиђем
,
ну
он
ми
опет
препречи
пут
на
сред
улице
,
где
смо
се
лепо
на
месечини
видели
.
—
Ти
немој
да
си
такав
,
—
поче
он
нешто
блаже
,
а
очи
му
се
на
месечини
светле
као
у
мачке
,
—
ја
морам
да
питам
,
...
дужност
ми
је
,
...
ти
наравно
не
знаш
ко
сам
ја
...
—
Не
знам
,
—
одговорих
гледајући
га
подозриво
.
—
Ја
сам
тајни
полицајац
.
—
Тајни
полицајац
!
—
узвикнух
устукнув
читава
два
корака
,
јер
ми
то
некако
страшно
звоњаше
...
—
Колико
ти
плаћа
госпођа
месечно
?
...
—
Четири
динара
а
и
остало
добијем
што
ми
као
ђаку
треба
.
—
То
је
мало
и
још
те
у
ово
доба
тера
на
пијац
!
...
_
—
Није
ни
она
знала
да
је
ово
доба
...
—
Али
ипак
...
—
Молим
вас
пустите
ме
да
идем
,
...
не
тиче
вас
се
ништа
,
хладно
је
,
—
рекох
и
пођем
да
се
вратим
,
ну
он
ме
ухвати
за
руку
као
кљештима
.
—
Стани
,
будало
,
та
ми
имамо
наредбу
да
се
бринемо
за
сиромашне
ђаке
!
...
—
Не
тражим
ја
да
се
ви
бринете
за
мене
...
Пустите
ме
док
нисам
почео
викати
.
—
Како
си
луд
можеш
и
то
учинити
,
...
него
хајде
ти
са
мном
,
један
Господин
тражи
таквог
ђака
...
Код
њега
немаш
никаквог
посла
,
само
да
му
куваш
чај
,
а
плаћа
дванаест
динара
на
месец
...
Куда
ћеш
боље
?
!
—
Добро
је
мени
и
овамо
,
у
осталом
не
тражи
се
служба
ноћу
у
један
сахат
.
—
Господин
још
није
легао
...
Најзад
види
само
где
је
кућа
па
сутра
дођи
...
—
Добро
,
ићићу
,
али
да
ме
пустите
,
—
рекох
,
само
да
се
ослободим
ове
беде
која
ме
ни
крива
ни
дужна
нађе
.
За
пакост
нигде
патролџије
,
...
а
кога
би
ми
ђавола
и
помогао
кад
је
ово
тајни
полицајац
...
—
Дакле
ићи
ћеш
?
—
Хоћу
ако
ме
пустите
.
Пусти
ме
...
Чисто
ми
би
лакше
кад
ми
ослободи
руку
...
Кренусмо
се
полако
наниже
...
Испитиваше
ме
о
најмањим
ситницама
а
ја
му
одговарах
врло
кратко
...
Зависмо
лево
и
уђосмо
у
Љубичину
улицу
...
а
он
нагињаше
тротоаром
.
—
Овуда
је
лепши
пут
,
...
шта
се
кр’аш
тамо
по
тим
џомбама
?
—
рече
он
љутито
.
—
Добро
је
и
овуда
,
—
одговорих
,
стежући
велики
кључ
од
капије
који
ми
беше
једино
оружје
.
—
Не
може
бити
боље
него
овуда
.
—
Може
,
може
,
—
рекох
а
непрестано
ми
нешто
шапуташе
на
ухо
:
„
даље
од
капија
“
.
Сиђосмо
у
равницу
и
тек
што
прођосмо
кућу
,
чини
ми
се
проте
Илића
,
рече
ми
:
—
Хајде
лево
!
—
Куда
наопако
лево
?
—
рекох
у
себи
,
а
сав
се
стресох
од
оних
тесних
турских
сокачића
,
за
тим
гласно
:
—
Шта
ћемо
тамо
?
—
Па
тамо
Господин
седи
.
—
Одавде
нећу
ни
корака
даље
,
—
рекох
и
станем
.
—
Та
хајде
кад
смо
већ
довде
дошли
...
А
ако
хоћеш
можемо
тамо
и
чај
пити
.
—
Нећу
даље
,
кажем
вам
!
—
Баш
си
луд
,
...
хајде
!
—
рече
и
опет
ме
ухвати
за
леву
руку
.
—
Ја
ћу
викати
ако
ме
не
пустите
.
—
Можеш
викати
колико
хоћеш
,
неће
ти
помоћи
,
—
рече
скидајући
другом
руком
шал
.
Видев
шта
ће
бити
нисам
дуго
премишљао
,
већ
изненада
измахнем
оним
кључем
и
,
што
сам
год
имао
снаге
,
лупим
га
у
груди
испод
саме
кључне
кости
,
услед
чега
се
мало
поведе
,
али
ме
ипак
чврсто
држаше
.
Знајући
да
ћу
пропасти
ако
се
не
истргнем
,
измахнем
ногом
и
грунем
га
у
трбух
тако
,
да
се
од
бола
сави
као
гудало
,
а
за
овим
јако
тргнем
руку
и
ослободим
се
,
па
нагнем
уз
брдо
колико
сам
год
могао
брже
.
После
двадесет
корака
осврнем
се
и
,
на
моје
велико
изненађење
и
страх
,
видим
га
где
за
мном
трчи
...
За
мене
је
било
страшно
...
Није
то
мала
ствар
ударити
—
тајног
полицајца
!
Па
ако
ме
стигне
...
Удвојим
снагу
,
али
бадава
:
ноге
ми
постајаху
све
мање
и
мање
,
а
растојање
краће
и
краће
...
Почех
викати
,
ну
узаман
...
нигде
живе
душе
,
ама
бар
пас
да
залаје
...
Стигох
до
капије
,
али
несреће
:
не
могу
кључем
да
потревим
у
оном
страху
рупу
од
браве
!
...
Десет
корака
није
био
даље
од
мене
и
тек
да
ме
ухвати
за
врат
,
упадох
у
двориште
,
преко
кога
сам
у
три
скока
прешао
оставив
отворену
капију
и
кључ
у
брави
...
Кад
стигох
пред
кујнска
врата
почех
лупати
као
помаман
.
—
Шта
је
,
шта
лупаш
?
!
...
—
чух
госпођин
глас
где
виче
.
—
Отварајте
,
...
брзо
!
!
...
Врата
се
отворише
и
ја
уђем
као
без
душе
.
Чудо
ми
је
,
да
онај
није
ушао
у
авлију
за
мном
,
већ
је
само
извадио
кључ
и
однео
...
Више
је
од
пода
сахата
требало
да
дођем
к
себи
...
Био
сам
,
како
ми
госпођа
доцније
рече
,
блед
као
крпа
,
...
а
и
она
је
била
премрла
од
страха
.
Испричах
јој
све
,
а
да
ли
ме
је
чула
и
разумела
не
знам
,
јер
се
беше
толико
уплашила
,
да
по
обичају
у
мало
што
не
паде
у
несвест
...
До
зоре
сам
поред
ње
преседео
држећи
по
њеној
жељи
револвер
у
руци
,
а
могао
би
ми
га
човек
о
главу
обити
,
не
бих
се
умео
њиме
помоћи
.
Овај
ме
је
човек
,
који
је
за
мене
остао
тајна
,
—
пуна
два
месеца
непрестано
пратио
као
сенка
...
Страшно
сам
га
се
плашио
...
Чим
би
се
мрак
почео
спуштати
,
затворим
се
у
кућу
и
не
бих
на
улицу
изишао
ни
за
какав
новац
...
Особито
ме
је
било
страх
кад
код
куће
останем
сам
...
То
ми
се
досади
и
тражио
сам
узрок
да
од
госпође
изиђем
па
ма
шта
трпио
,
и
он
ми
се
одистине
случајно
указа
...
Једно
после
подне
,
даде
ми
госпођа
неки
„
расток
“
да
истуцам
,
којим
је
вранила
косу
.
Имали
смо
у
подруму
један
велики
аван
,
од
кога
је
ћускија
била
тешка
најмање
15
кграма
.
Метнем
онај
ђавољи
расток
у
аван
и
почнем
туцати
...
Нисам
ваљада
ни
пет
пута
ударио
,
а
пола
авана
одлете
у
страну
,
а
друга
се
половина
,
која
је
била
нешто
већа
,
преврте
и
расток
оде
у
прашину
...
У
исти
се
тренутак
,
кад
се
ово
деси
,
појави
госпођа
на
подрумским
вратима
.
—
Гром
те
спалио
!
—
цикну
она
,
па
шамаром
,
кад
ми
се
приближи
,
фљис
с
једне
,
па
с
друге
стране
...
Срећа
те
не
изиђох
из
стрпљења
,
иначе
би
свашта
било
у
ономе
подруму
...
—
Удрите
ви
онога
кога
сте
и
до
сада
тукли
,
а
мене
заиста
више
нећете
,
—
рекох
и
загребем
поред
ње
на
поље
.
Одмах
сам
тражио
да
ми
плати
што
сам
још
имао
од
плате
да
примим
.
—
Куда
ћеш
?
...
да
те
ђаво
носи
!
—
Нећу
ни
тренутка
код
вас
више
остати
.
—
Гле
,
гле
!
...
Нисам
те
ваљада
убила
,
ако
сам
те
мало
ударила
...
Што
не
пазиш
?
И
мајка
удари
и
покара
своје
рођено
дете
...
—
Мајка
може
своје
дете
ударити
и
с
њим
радити
шта
хоће
,
али
ви
не
можете
...
Зар
ми
је
мало
што
морам
по
целу
ноћ
да
патролирам
,
па
ме
још
бијете
!
...
Дајте
ми
даре
.
Њене
благе
речи
ништа
не
помогоше
...
Она
је
мислила
да
је
то
једини
узрок
што
од
ње
излазим
,
па
јој
је
било
криво
и
тешко
што
због
ситнице
остаје
сама
,
јер
се
беше
на
мене
навикла
...
Тога
истог
дана
изиђем
од
ње
и
одем
код
њене
праље
,
која
ме
радо
прими
...
Плаћао
сам
јој
шест
динара
месечно
за
стан
;
хранили
су
ме
другови
,
а
по
нешто
сам
добијао
и
на
приватним
послуживањима
којих
сам
имао
четири
.
Тако
сам
провео
све
до
Петрова-дана
,
кад
се
школска
година
свршава
.
Пошто
сам
био
све
испите
положио
,
то
се
решим
да
за
време
распуста
не
идем
у
село
,
већ
да
останем
у
Београду
и
који
грош
зарадим
за
идућу
годину
.
Тако
је
и
било
.
Два
пуна
месеца
радио
сам
са
зидарима
и
живео
о
хлебу
и
луку
као
и
они
,
само
да
што
више
уштедим
и
уштедио
сам
.
Кад
сам
се
уписао
у
трећи
разред
имао
сам
све
књиге
и
друге
школске
потребе
,
као
и
лепо
одело
и
рубље
и
спаваће
хаљине
...
XИИИ
.
Одмах
по
упису
у
школу
ступим
на
послуживање
код
једног
професора
,
који
је
,
Бог
да
му
душу
опрости
,
одавно
међу
покојнима
...
То
је
био
красан
човек
,
а
и
његова
је
госпођа
врло
добра
жена
,
...
кад
те
грди
као
да
те
милује
...
Она
је
некако
,
брате
,
и
умела
с
млађим
:
знала
је
кад
је
млађе
гладно
,
кад
сањиво
,
а
кад
је
болесно
да
га
надгледа
и
негује
,
као
и
у
послу
замени
и
то
све
лепо
и
благо
.
—
Хајде
,
Милане
сине
,
хајде
рано
,
—
рекла
би
она
кад
је
ваљало
што
урадити
,
—
угрејала
сам
ти
мало
купуса
,
—
или
што
друго
,
—
једи
па
да
после
избришемо
ове
прозоре
и
патос
...
и
ти
га
,
чедо
моје
,
са
мном
заједно
прљаш
.
Ето
,
ко
би
јој
могао
одрећи
?
...
Нико
,
...
бар
ја
не
.
Дозвољавала
ми
је
да
држим
и
приватна
послуживања
,
па
чак
и
да
продајем
по
улицама
„
Телеграм
с
бојног
поља
“
кад
беше
-
рат
,
само
да
који
грош
више
зарадим
,
а
и
они
су
ми
доста
плаћали
:
осам
динара
месечно
у
новцу
поред
свега
осталог
што
сам
у
кући
имао
.
Она
је
имала
једну
једину
ману
а
та
је
,
што
је
своју
децу
и
сувише
мазила
тако
,
да
је
с
тим
ишла
у
крајност
...
Чак
је
и
мене
мазила
.
Како
му
драго
,
тек
мени
је
у
тој
кући
било
добро
.
Ту
сам
сретно
проживео
пуне
четири
године
и
то
ми
беху
најслађи
дани
за
све
време
мога
ђачког
,
мучног
живота
.
О
том
добу
нећу
причати
,
јер
те
то
не
би
ни
могло
занимати
,
а
и
иначе
се
монотони
дани
доброг
живота
лакше
заборављају
.
XИВ
.
И
трећи
разред
свршим
врло-добро
...
Сад
ми
се
ваљало
решавати
,
да
л
’
да
продужим
гимназију
,
или
да
учим
учитељску
школу
или
богословију
.
Најзад
,
после
подужег
саветовања
са
г
.
професором
и
његовом
госпођом
,
који
ми
предочише
све
тешкоће
за
гимназију
и
Велику
Школу
,
нарочито
за
мене
пуког
сиромаха
,
—
решим
се
,
да
се
упишем
у
учитељску
школу
,
пошто
ћу
тамо
имати
благодејање
од
кога
се
може
пристојно
живети
,
а
и
време
је
краће
:
три
године
.
Зато
одмах
и
сведоџбу
узех
.
Требало
ми
је
сада
набавити
уверење
од
дотичног
општинског
суда
о
имовном
стању
.
И
раније
сам
,
преко
двадесет
пута
,
писао
за
то
проклето
уверење
,
због
кога
сам
много
пропатио
,
али
узаман
...
Ништа
ми
друго
не
остаде
но
да
за
време
распуста
одем
сам
у
место
рођења
и
уверење
набавим
.
Тако
и
учиних
.
8
.
јула
одем
у
општину
.
Било
је
око
шест
сахати
по
подне
.
У
општинском
дворишту
беше
много
света
:
и
људи
,
и
жена
и
деце
...
ври
као
у
кошници
...
Све
ми
се
чини
да
су
родитељи
били
довели
децу
ради
пелцовања
.
Председник
општине
тада
је
био
неки
Риста
,
који
је
још
од
пре
толико
година
био
у
свађи
са
мојим
покојним
оцем
и
смртно
мрзео
и
мене
и
сву
моју
родбину
.
То
бејаше
човек
присув
,
црномањаст
,
доста
висока
раста
,
лица
правилног
са
врло
малим
брковима
,
од
којих
би
могао
крајеве
у
иглу
увући
;
обријан
,
очију
малих
и
шкиљавих
,
носа
и
уста
сразмерног
,
чела
малог
и
увек
намрштеног
.
На
глави
имађаше
малу
астраганску
шубару
и
ако
је
био
месец
јули
,
када
човек
од
врућине
једва
дише
;
даље
као
снег
белу
кошуљу
и
гаће
,
а
на
леђима
тесан
фермен
од
затворено
плаве
чохе
;
појас
извезен
вуницом
а
тако
исто
извезене
и
чарапе
,
које
изгледаху
још
шареније
наспрам
нових
,
црвених
опанака
са
стотину
некаквих
преплета
;
а
све
то
допуњаваху
два
реденика
са
фишецима
пибодове
пушке
,
која
му
висаше
о
десном
рамену
;
један
реденик
око
појаса
са
фишецима
великог
црногорског
револвера
,
који
му
висаше
о
левом
куку
а
зелени
гајтан
за
који
је
привезан
затурио
око
врата
и
,
најзад
,
позади
иза
револвера
провириваше
бео
нож
у
лепом
сарачлуку
,
а
из
џепа
шарена
марама
.
Ето
,
то
је
његова
приближна
слика
.
Тек
што
се
и
ја
умешах
у
ону
гомилу
од
људи
,
жена
и
деце
,
што
беху
окупљени
око
суднице
док
се
на
једаред
преда
мном
обрете
председник
Риста
онакав
као
што
ти
га
описах
,
само
натмуренији
него
обично
и
ослови
ме
загушљивим
,
осорљивим
гласом
:
—
Од
куда
ти
овде
,
бре
?
!
...
—
Баш
сам
дошао
до
вас
,
—
рекох
пошто
га
учтиво
поздравим
скинув
капу
.
—
Шта
’
оћеш
?
...
—
Дођох
због
уверења
...
—
А
,
знам
...
Не
дам
ја
теби
уверење
!
...
На
овај
одлучан
одговор
чисто
ми
ноге
заклецаше
,
јер
без
уверења
нисам
могао
ништа
учинити
.
—
Молим
вас
...
зашто
?
—
Не
дам
!
...
Ти
ниси
сиромах
!
—
Ако
сам
ја
богат
,
онда
ко
је
сиромах
?
—
Не
тиче
ме
се
...
Не
дам
па
квит
!
...
Одмах
одлази
одавде
!
...
—
Али
,
молим
вас
,
дајте
ми
уверење
према
пописним
књигама
,
па
како
буде
;
ја
не
тражим
да
ми
дате
уверење
о
сиротном
стању
,
ако
то
у
истини
није
,
—
усудих
се
да
кажем
,
а
нешто
ме
у
гуши
стеже
,
мишљах
угушиће
ме
,
и
за
мало
,
што
ми
сузе
не
грунуше
...
—
Ти
ћеш
мене
учити
како
уверење
да
дам
!
...
Да
си
се
одмах
на
поље
вукао
!
...
Ђак
,
чудна
ми
посла
!
...
Запни
у
ледину
бре
!
...
Шта
мени
вали
без
чколе
?
!
Ја
како
,
у
ледину
,
а
не
после
да
влас
од
вас
научењака
нема
мира
ни
дању
ни
ноћу
...
На
поље
!
...
—
Ви
немате
права
да
ме
одавде
терате
кад
никоме
нисам
ништа
учинио
,
нити
сам
ја
мангуп
...
—
На
поље
се
вуци
,
кад
ти
кажем
.
—
цикну
као
луд
.
И
мој
је
отац
овде
био
шест
година
председник
,
—
усудих
се
опет
,
ну
он
ме
прекиде
:
—
На
поље
или
ћу
те
сад
уапсити
.
—
Можете
,
...
волим
и
да
ме
уапсите
него
да
ме
као
неку
пробисвету
избаците
на
поље
,
—
одговорих
једва
уздржавајући
сузе
.
—
Витомире
,
...
—
терај
ову
битангу
у
затвор
,
—
викну
пандуру
још
бешње
.
И
тако
се
ја
за
часак
нађем
с
оне
стране
врата
од
једне
старе
брвнаре
,
која
је
била
наспрам
прозора
општинске
суднице
.
На
тој
апсани
није
било
никаквог
прозора
а
није
ни
био
потребан
пошто
се
лепо
осветљавало
и
проветравало
између
брвана
.
На
сред
те
одаје
беше
огњиште
са
догорелим
угарцима
,
око
кога
беше
прострто
а
угажено
сено
;
у
угловима
опет
ђубре
да
би
се
с
колима
могло
износити
.
Тако
снужден
седнем
на
један
камен
поред
огњишта
размишљајући
о
злу
које
ме
снађе
...
После
једног
сахата
свет
се
поче
разилазити
и
кад
сунце
зађе
у
дворишту
није
било
више
никога
.
Како
ми
се
беше
досадило
седећи
,
устанем
и
приђем
брвнима
која
су
била
наспрам
општинских
прозора
и
кроз
пукотине
посматрах
шта
се
ради
у
судници
.
Лепо
видим
председника
и
његовог
ћату
где
седе
за
столом
један
наспрам
другог
.
Ћата
пише
а
председник
се
налактио
на
леву
руку
и
нешто
говори
показујући
прстом
десне
руке
на
хартију
испред
ћате
...
Кад
ћата
би
готов
прочита
председнику
шта
је
написао
.
Тек
што
овај
свој
рад
доврши
,
председник
лупи
у
асталско
звонце
на
чији
се
глас
појави
служитељ
.
Из
покрета
сам
видео
да
су
нешто
говорили
,
али
шта
не
знам
,
тек
после
два
три
минута
зачагрља
катанац
на
брвнари
,
реза
спаде
и
врата
се
отворише
.
—
Излази
!
—
викну
онај
исти
пандур
,
Витомир
,
што
ме
је
и
затворио
.
—
Шта
је
?
—
упитам
и
не
слутећи
шта
ме
чека
.
—
Излази
овамо
,
...
показаћу
ја
теби
како
се
диже
„
бунт
“
.
—
Какав
бунт
?
!
...
Јеси
ли
ти
луд
?
!
!
...
—
Не
лај
,
штене
једно
,
док
ти
нисам
сад
!
...
Брже
!
—
Па
шта
хоћете
са
мном
?
!
—
Сад
ћеш
видети
,
—
рече
и
зграби
ме
за
руке
.
—
Шта
сам
ти
ја
урадио
да
тако
поступаш
са
мном
?
—
викнем
љутито
и
истргнем
једну
руку
,
ну
он
је
поново
дохвати
и
обе
веза
на
леђима
једним
конопчићем
.
—
Напред
!
...
Ако
само
мрднеш
умлатићу
те
као
псето
!
—
Па
куда
ћу
?
—
Право
друмом
у
среску
канцеларију
.
—
Шта
ћу
ја
тамо
?
...
Нисам
никоме
ништа
скривио
!
—
Казаће
ти
капетан
.
Шта
сам
знао
да
радим
,
морадох
се
сили
покорити
,
сагнем
главу
па
пођем
,
а
сав
од
љутине
дрхтим
...
Мимопролазећи
гледају
на
мене
као
на
чудо
...
Та
ни
највећег
разбојника
,
чини
ми
се
,
не
би
толико
гледали
.
Среска
кућа
била
је
далеко
око
два
сахата
,
па
с
тога
се
обратим
пандуру
с
молбом
,
да
ми
бар
руке
одреши
...
—
Аја
,
не
иде
,
—
вели
он
упорно
,
—
сигурнији
сам
,
а
тако
ми
је
и
наређено
.
—
Уверавам
те
да
нећу
бегати
,
а
шта
би
ми
то
и
помогло
?
...
Веруј
ми
нисам
ништа
скривио
.
—
А
где
си
до
сад
био
?
—
У
школи
.
_
Е
,
ти
си
ђак
?
...
А
где
ти
је
чкола
?
—
У
Београду
.
—
У
Београду
?
—
Да
...
—
Па
и
мој
је
брат
тамо
,
...
Лексо
,
познајеш
ли
га
?
—
Једног
Лекса
познајем
,
али
не
знам
да
л
’
је
то
тај
...
Како
се
презива
?
—
Качић
.
—
То
је
...
Мој
добар
друг
,
—
одговорих
и
ако
никад
нисам
ни
чуо
за
њега
,
као
ни
он
ни
овај
његов
брат
за
мене
...
—
Е
,
е
,
баш
ми
је
мило
кад
се
с
њим
познајеш
...
Како
је
он
Бога
ти
?
—
Здрав
је
као
дрен
а
то
је
најглавније
(
!
)
—
Богу
хвала
...
—
Ја
ћу
одмах
ићи
у
Београд
чим
ме
пусте
,
...
ако
хоћете
да
му
што
пошаљете
—
понећу
.
—
Добро
,
добро
,
него
овај
стани
да
ти
одрешим
руке
...
А
што
се
не
кажеш
ко
си
...
Тако
!
...
—
Како
ћу
да
кажем
,
кад
ме
нећеш
ни
да
чујеш
.
—
Па
шта
си
то
скривио
,
...
какав
си
то
„
бунт
“
чинио
што
вели
председник
?
!
...
—
Колико
си
ти
,
толико
сам
и
ја
,
—
одговорих
,
а
да
сам
могао
удавио
бих
га
!
...
Животиња
!
...
Беше
се
муњевитом
брзином
разнео
глас
да
сам
уапшен
и
да
ме
у
среску
канцеларију
спроводе
...
И
ако
је
већ
била
ноћ
кад
стигосмо
у
варошицу
,
где
је
била
среска
кућа
,
ипак
је
било
на
улици
толико
деце
и
људи
,
да
смо
се
кроз
једно
сокаче
једва
прогурали
,
а
ови
су
за
нама
трчали
као
за
белом
враном
...
Капетана
је
заступао
писар
,
кога
још
затекосмо
у
канцеларији
!
Мој
пратилац
предаде
спроводно
писмо
једном
среском
служитељу
а
овај
писару
...
Уведоше
и
мене
к
њему
.
—
Јеси
ли
ти
Милан
Н
...
?
—
упита
ме
писар
а
намрштио
се
мислиш
да
му
је
песница
на
челу
...
—
Јесам
,
—
одговорих
,
а
срце
ми
куца
да
искочи
.
Он
прочита
још
једаред
оно
спроводно
писмо
,
а
све
ми
се
чини
да
су
била
два
,
па
за
тим
седе
и
на
једној
четвртини
табака
нешто
написа
,
зазвони
и
кад
служитељ
уђе
рече
му
:
—
Подај
ово
томе
спроводнику
,
па
нека
иде
.
—
Разумем
!
—
одговори
служитељ
и
изиђе
.
—
Па
шта
си
тамо
радио
?
—
упитаће
ме
писар
после
мале
паузе
гледајући
у
сахат
.
—
Ништа
,
баш
ништа
,
...
ја
не
знам
за
што
сам
овде
.
—
Знаћеш
!
—
рече
и
опет
зазвони
,
—
сутра
ћеш
ти
мени
све
лепо
испричати
,
...
сад
је
доцкан
...
—
Заповедајте
!
—
викну
пандур
кад
уђе
и
стаде
„
мирно
“
Претрешћеш
овога
,
...
види
да
нема
нож
или
што
друго
,
па
ћеш
га
затворити
са
овом
двојицом
овде
до
канцеларије
...
—
Разумем
!
—
рече
пандур
па
се
окрете
к
мени
:
—
Напред
!
...
Изиђосмо
у
ходник
где
ме
до
голе
коже
претресоше
и
један
мали
перорез
имао
одузеше
,
а
за
тим
ме
затворише
.
У
апсани
је
владала
савршена
помрчина
а
покварен
ваздух
човека
да
угуши
.
Кад
уђох
унутра
стадох
на
један
корак
иза
врата
не
знајући
куда
ћу
!
...
Бојао
сам
се
да
од
какав
предмет
не
разбијем
главу
или
се
преко
чега
не
скрхам
.
Не
знам
колико
би
тако
стајао
и
ћутао
да
један
апсеник
не
проговори
другом
,
што
ме
чисто
из
заноса
трже
,
јер
сам
већ
мислио
да
нема
никога
,
кад
се
тако
дуго
не
јавља
:
—
Ево
,
један
нам
се
принови
.
—
Добро
дошао
,
—
одговори
други
помакнув
ноге
услед
чега
оков
зазвецка
.
—
Тај
звук
од
окова
никад
заборавити
нећу
...
Као
да
ме
неко
ножем
удари
по
сред
срца
:
„
Зар
с
разбојницима
да
ме
апсе
?
“
рекох
у
себи
а
сузе
ми
грунуше
,
као
да
их
човек
из
неког
суда
просу
,
...
и
,
зајецах
...
.
—
Гле
,
овај
плаче
!
...
—
рече
онај
први
апсеник
.
—
Еј
,
бре
,
што
плачеш
?
...
Овде
то
ништа
не
помаже
.
.
Приђи
овамо
ближе
...
Који
си
ти
?
—
Што
седите
у
помрчини
?
—
упитах
најзад
.
—
За
то
што
немамо
свеће
.
—
Колико
вас
има
?
—
упитам
прилазећи
полако
к
њима
.
—
Двојица
...
—
Како
вам
је
име
и
за
што
сте
овде
?
—
Е
гле
ти
њега
,
—
рече
онај
први
,
—
полако
,
сазнаћеш
,
а
како
је
теби
име
?
—
Милан
Н
...
,
ђак
.
—
Што
су
те
уапсили
?
Ја
седох
на
неку
простирку
поред
њих
и
почех
им
причати
,
и
,
таман
да
завршим
,
а
на
апсанским
се
вратима
неко
продера
:
„
Спавај
!
“
—
Лупеж
,
...
прислушкује
,
—
рече
онај
други
полако
.
—
А
што
?
—
упитам
.
—
За
то
што
нема
довољно
апсана
.
Сем
ове
има
још
једна
која
је
са
свим
пуна
а
при
томе
врло
слаба
да
би
је
и
ти
могао
провалити
.
У
њу
затварају
оне
који
су
безопасни
али
је
ипак
добро
чувају
...
—
А
ова
је
тврда
?
—
Као
град
,
...
видећеш
сутра
,
а
сад
да
спавамо
,
док
није
онај
угурсуз
ушао
са
бичем
...
—
Па
где
ћу
,
врага
,
да
спавам
?
—
На
патосу
,
...
хвала
Богу
топло
је
!
...
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
—
рекох
.
—
За
кратко
време
обојица
заспаше
као
у
најмекшем
кревету
.
Ја
сам
дуго
остао
седећи
,
а
кад
сам
легао
и
заспао
,
не
знам
.
У
јутру
,
тек
што
су
се
показали
први
знаци
дана
пробудим
се
,
а
моји
,
по
нужди
садрузи
,
спавали
су
као
јагњад
...
Кожа
ми
беше
сва
обасута
некаквим
пликовима
,
а
лако
је
погодити
од
чега
,
јер
сви
могући
инсекти
који
по
таквим
местима
живе
,
чини
ми
се
,
беху
у
мојим
хаљинама
.
Кад
разгледам
ону
јазбину
и
остало
око
мене
,
дође
ми
да
легнем
на
патос
па
да
урлам
од
муке
...
Кроз
један
једини
прозорчић
под
самим
таваном
,
који
не
беше
шири
и
дужи
од
30
с
.
м
.
на
коме
беху
и
с
поља
и
изнутра
јаке
гвоздене
решетке
,
—
продираше
мало
светлости
.
Испод
прозорчића
лежала
су
она
двојица
на
једном
шареном
ћилимчету
без
икакве
покривке
,
јер
им
није
ни
требала
,
пошто
је
било
и
сувише
топло
,
а
испод
главе
им
беху
опет
некакви
дроњци
...
Неко
сам
их
време
посматрао
са
оним
тешким
оковима
и
дивио
се
њиховој
безбрижности
...
—
Ово
или
су
окорели
зликовци
или
савршено
честити
и
невини
људи
,
којима
је
савест
чиста
,
—
рекох
у
себи
па
се
за
тим
почнем
шетати
тамо-амо
.
У
зло
доба
пробудише
се
и
они
.
—
Гле
,
Нисиме
,
овај
наш
устао
,
—
рече
онај
први
.
—
Тхе
,
кад
му
се
не
спава
.
.
—
Ко
би
овде
и
спавао
?
!
—
рекох
љутито
.
—
Па
ето
,
овде
Рисим
спава
по
шеснаест
сахати
дневно
,
—
рече
Нисим
показујући
руком
на
онога
првог
.
—
А
ти
не
спаваш
?
—
додаде
Рисим
подмигљиво
.
—
Спавам
,
али
не
колико
ти
.
—
Синоћ
сам
вам
испричао
за
што
сам
овде
,
а
ви
сад
треба
мени
,
—
рекох
седајући
поред
њих
те
да
колико
толико
прекратим
оно
несносно
време
.
—
Ја
сам
окривљен
због
неког
убиства
,
—
рече
Нисим
,
—
за
које
баш
ништа
не
знам
.
—
А
ја
због
паљевине
,
—
упаде
Рисим
,
—
о
којој
такође
ни
појма
немам
.
1
—
Лепо
друштво
,
—
рекох
у
себи
а
за
тим
гласно
,
—
а
од
када
сте
овде
?
—
Већ
три
месеца
,
па
нити
нас
спроводе
суду
,
нити
нас
пуштају
,
—
одговори
Нисим
.
У
седам
сахати
отворише
се
апсанска
врата
на
којима
се
појави
онај
исти
пандур
што
ме
је
синоћ
затворио
.
—
Изволте
!
—
викну
он
строго
.
—
Куда
ћемо
?
—
упитах
Нисима
.
—
На
чист
ваздух
.
—
Ја
нећу
,
—
рекох
.
—
Што
?
—
Срамота
ме
...
—
Немој
да
си
луд
;
хајде
јер
ћеш
се
овде
угушити
.
—
Нећу
.
—
Кад
нећеш
,
а
ти
онда
остани
.
—
Излазите
кад
вам
велим
!
—
продера
се
опет
пандур
,
—
а
шта
ти
чекаш
?
—
Ја
ћу
остати
овде
,
—
одговорих
.
—
Добро
,
онда
излазите
ви
.
Рисим
и
Нисим
полако
се
извукоше
на
поље
,
а
ја
останем
унутра
,
пандур
затвори
за
собом
врата
и
закључа
их
.
Сад
ми
некако
дође
још
теже
кад
остах
сам
.
Премишљао
сам
о
свему
и
свачему
,
и
најзад
се
покајах
што
и
ја
не
изиђох
,
јер
ми
беше
самом
постало
и
сувише
дуго
време
...
После
једног
сахата
вратише
се
и
они
.
—
Има
неколико
ђака
на
пољу
и
питају
за
тебе
,
—
рече
Нисим
кад
уђе
.
—
А
шта
ми
то
вреди
кад
се
не
могу
с
њима
састати
?
...
—
Донели
су
ти
дувана
...
—
Па
што
ниси
узео
?
—
Неда
пандур
,
...
он
је
узео
,
ваљада
ће
ти
донети
.
—
Како
хоће
,
—
одговорих
немарно
.
—
Јеси
ли
гладан
?
—
опет
ће
ме
упитати
Нисим
.
—
Како
сам
јуче
у
једанаест
сахати
пре
подне
ручао
,
још
нисам
ништа
јео
.
—
Онда
си
,
без
сумње
,
гладан
.
—
И
јесам
и
нисам
.
—
Хоћеш
ли
хлеба
?
—
Хвала
,
...
ваљада
ће
ми
дозволити
да
купим
.
—
Хоће
.
Ови
људи
са
својим
опхођењем
утврдише
у
мени
раније
мишљење
:
да
нису
криви
,
па
с
тога
им
се
све
више
приближавах
.
Не
потраја
дуго
и
пандур
се
опет
појави
на
вратима
са
једним
повећим
замотуљком
:
—
Ево
,
донели
су
ти
хлеба
,
печења
и
дувана
,
—
рече
он
пружајући
ми
пакет
,
који
ћутећи
узех
,
а
и
он
без
речи
изиђе
и
затвори
врата
.
Доручковасмо
сва
тројица
заједно
и
тек
што
запалисмо
цигаре
поново
уђе
пандур
и
позва
ме
.
—
Хајде
ти
овамо
!
...
'
—
Куда
ћу
?
—
упитах
.
—
Писар
те
зове
.
Изиђох
пред
писара
.
—
Дакле
,
—
поче
писар
,
—
да
ми
лепо
кажеш
шта
си
јуче
у
општини
говорио
?
—
Ја
ништа
нисам
говорио
,
а
зашто
се
окривљујем
не
знам
...
Тражио
сам
од
председника
уверење
о
моме
имовном
стању
,
ну
он
ми
га
није
хтео
дати
,
већ
ме
хтеде
истерати
на
поље
и
томе
сам
се
одупро
рекав
,
да
волим
ићи
у
затвор
него
да
ме
истерује
на
поље
као
какву
пробисвету
,
јер
је
и
мој
отац
био
председник
у
истој
општини
...
То
је
све
што
сам
му
казао
,
...
јест
казао
сам
му
и
то
,
да
се
ја
не
бојим
што
је
он
сав
у
фишецима
...
Сад
ако
га
је
то
наљутило
...
—
Не
говориш
истину
...
—
Праву
истину
и
на
то
се
могу
заклети
.
—
Лажеш
,
вуцибатино
једна
,
дрекну
писар
изненада
,
...
ноге
ми
се
чисто
подсекоше
.
—
Ја
не
лажем
,
—
промуцах
.
—
Онда
власт
лаже
,
је
ли
бре
!
...
—
То
не
велим
.
—
Него
шта
велиш
?
!
—
Молим
вас
прочитајте
ми
то
писмо
да
видим
за
шта
се
окривљујем
!
—
Добро
,
слушај
!
—
Прочита
писмо
од
почетка
до
краја
,
...
грозница
ме
ухвати
!
...
Беше
то
нитковлук
какав
се
ни
замислити
не
може
и
жао
ми
је
што
ти
садржину
тога
писма
не
могу
сада
испричати
,
јер
нисмо
сами
...
За
сведоке
беше
узео
дванаест
највећих
сеоских
палоција
,
који
би
за
чокањ
ракије
свога
рођеног
оца
обесили
!
...
—
То
је
лаж
!
...
узвикнем
кад
доврши
читање
,
али
још
честито
и
не
изговорих
последњу
реч
,
а
шамар
пуче
преко
левог
образа
...
За
мало
што
нисам
оглувео
.
—
Показаћу
ја
теби
док
те
стрпам
у
Топчидер
!
...
Да
сам
могао
,
веруј
ми
,
онога
тренутка
бих
га
на
хиљаду
комада
растргао
.
—-
И
ја
опет
велим
да
је
то
лаж
...
—
Не
говори
,
—
цикну
и
опет
ме
хтеде
преко
стола
ударити
,
али
како
се
бејах
услед
првог
шамара
мало
измакао
,
не
могаше
ме
дохватити
,
већ
ме
ухвати
за
рукав
кад
узмахнух
руком
да
се
одбраним
и
оцепи
га
,
а
за
овим
удари
у
звонце
и
пандур
уђе
.
—
Терај
ову
битангу
у
затвор
!
На
питање
оне
двојице
у
затвору
не
могах
од
узбуђења
ни
речи
одговорити
.
Читав
сам
сахат
ћутао
и
премишљао
о
ономе
што
се
са
мном
зби
...
Изгледаше
ми
као
неки
сан
,
...
неверица
,
и
ако
ми
је
образ
још
бридео
...
Опет
почех
плакати
,
али
не
од
бола
или
страха
,
већ
што
сам
био
немоћан
...
Најзад
се
умирих
и
испричах
им
шта
је
са
мном
било
...
—
Е
,
тако
ти
је
то
!
—
рече
Нисим
уздахнув
.
—
Море
свашта
жив
човек
претури
преко
главе
,
—
додаде
Рисим
,
—
него
да
би
нам
време
брже
прошло
хајте
да
играмо
„
мице
“
.
И
он
заиста
кредом
на
прљавом
поду
направи
мицу
.
Њих
двојица
почеше
играти
а
ја
их
посматрах
,
а
после
неколико
игара
заменим
Нисима
.
Време
нам
брзо
прође
...
Ђаци
ми
опет
донесоше
добар
ручак
,
и
све
што
су
донели
поједосмо
.
Њих
двојица
су
брисали
што
’
но
кажу
као
мећава
.
Од
печења
,
и
ако
га
је
било
доста
,
...
осташе
само
кости
.
За
све
време
,
док
сам
био
у
затвору
,
никако
нисам
излазио
на
„
чист
ваздух
“
...
Ноћ
проведосмо
као
и
прошлу
:
они
су
мирно
спавали
а
ја
сам
се
чешао
,
превртао
и
мислио
:
шта
ће
најзад
бити
.
Сутра
дан
,
око
девет
сахати
,
изведоше
ме
опет
пред
писара
.
Седи
он
за
столом
и
нешто
чита
...
Кад
уђох
и
не
погледа
ме
.
Више
од
десет
минута
стајао
сам
пред
њим
као
свећа
,
док
најзад
не
подиже
главу
и
доста
благо
рече
:
—
Дакле
?
!
...
—
Изволте
,
господине
,
—
рекох
а
колико
ми
беше
мрзак
не
могах
га
погледати
у
оно
гадно
и
одвратно
лице
,
које
беше
сигурно
од
ракије
подбуло
и
модро
.
—
Јеси
ли
се
ноћас
промислио
?
!
.
—
Ја
нисам
имао
ни
о
чему
другом
да
мислим
сем
о
злу
које
ме
ни
крива
ни
дужна
снађе
,
—
одговорих
слободно
.
—
Немој
тако
,
...
ти
си
млад
и
још
се
можеш
поправити
...
Ако
ми
кажеш
ко
те
је
наговорио
да
онако
радиш
одмах
ћу
те
пустити
,
а
и
њему
нећу
ништа
.
Хоћу
само
да
знам
ко
је
какав
!
!
...
—
Ја
вас
уверавам
,
господине
,
да
није
ништа
истина
што
је
председник
у
писму
казао
,
а
још
мање
,
да
ме
је
ко
на
то
наговорио
.
—
Јес
,
јес
!
...
Тебе
је
неко
наговорио
,
...
не
може
бити
!
...
Него
кажи
истину
,
...
признај
те
да
не
саслушавам
људе
и
лежиш
овде
у
затвору
,
...
а
ја
ћу
те
,
као
што
сам
казао
,
одмах
пустити
...
—
Ја
опет
понављам
,
да
то
није
истина
,
нити
да
ме
је
ма
ко
ма
на
што
наговорио
...
Молим
вас
пустите
ме
да
идем
,
јер
се
морам
одмах
вратити
у
Београд
,
те
да
спремим
шта
ми
треба
за
школу
.
—
Нећеш
ти
школе
ни
видети
...
Спремићу
ја
тебе
на
другу
страну
,
само
ако
ми
не
кажеш
ко
те
је
наговорио
...
У
Топчидер
ћеш
ти
!
...
—
Можете
радити
шта
хоћете
...
—
Је
л
’
те
наговорио
Н
.
Н
.
?
—
Није
.
—
А
Н
.
Н
.
?
—
Није
.
—
Е
,
па
ко
је
,
кажи
?
!
...
—
Нико
.
—
Добро
,
кад
није
нико
а
ти
у
затвор
,
па
ћемо
видети
коме
ће
се
пре
досадити
.
-Још
те
једаред
опомињем
да
се
промислиш
,
—
рече
и
зазвони
.
Опет
се
нађох
с
оне
стране
браве
где
се
једва
отресох
Нисимових
и
Рисимових
питања
.
Цео
тај
дан
,
целу
ноћ
и
сутра
дан
до
седам
и
по
сахати
у
вече
преседео
сам
у
апсани
као
стена
...
Ни
о
чему
нисам
могао
ни
умео
мислити
.
—
За
кривицу
коју
си
учинио
,
—
поче
писар
кад
изиђох
пред
њега
,
—
иде
се
на
робију
,
за
то
те
последњи
пут
позивам
да
ми
истину
кажеш
и
именујеш
људе
који
су
те
наговорили
те
си
себи
кривицу
створио
,
па
ћу
те
пустити
,
иначе
ћу
дело
иследити
и
спровести
суду
,
а
то
ће
подуже
трајати
...
—
Што
сам
казао
истина
је
,
а
то
је
,
да
нисам
крив
.
—
Пази
добро
шта
радиш
!
...
Тек
што
писар
изговори
последњу
реч
врата
се
отворише
и
унутра
уђе
једно
дете
од
својих
седам-осам
година
:
—
Тата
,
тата
,
Миле
хоће
да
умре
!
...
Мама
запалила
свећу
па
ме
послала
да
те
зовнем
!
...
рече
малиша
држећи
се
за
сто
.
На
овај
глас
писар
скочи
као
помаман
и
у
трку
изиђе
гологлав
на
једна
споредна
врата
,
која
за
собом
затвори
.
Дете
се
врати
куда
је
и
ушло
,
а
ја
за
њим
изиђем
у
ходник
у
коме
не
беше
апсанџије
,
већ
један
други
пандур
,
доста
у
годинама
,
који
немарно
сам
сеђаше
на
клупи
...
Врата
су
од
канцеларије
стајала
отворена
.
Пандур
се
надгвири
и
погледа
унутра
а
за
тим
упита
:
—
Куда
оде
господин
?
—
Кући
,
а
мени
рече
да
идем
!
...
Овај
чича
сигурно
о
мени
није
ништа
знао
,
а
ни
ја
га
нисам
пре
видео
...
—
Срећан
вам
пут
обојици
!
—
рече
он
више
за
себе
затварајући
врата
од
канцеларије
,
—
ваљада
си
био
код
њега
послом
?
—
Да
.
.
Збогом
!
—
рекох
и
мирно
изиђем
.
Шта
је
после
било
не
знам
,
јер
сам
тога
истог
вечера
био
на
путу
за
Београд
.
Целу
целциту
сам
ноћ
путовао
сам
самцит
са
седам
гроша
у
џепу
,
и
то
све
странпутицом
по
неким
гудурама
,
јер
сам
се
бојао
потере
.
До
Београда
нисам
нигде
на
прави
пут
изишао
,
а
ноћивао
сам
по
селима
.
Четвртог
дана
у
подне
стигнем
на
Бањичко
брдо
пред
Београдом
.
Ту
се
,
код
једне
чесмице
,
одморим
,
а
за
тим
ударим
лево
путем
,
који
води
кроз
винограде
,
јер
нисам
смео
одмах
ући
у
варош
,
пошто
сам
сигурно
држао
,
да
је
полиција
београдска
о
мени
већ
депешом
извештена
.
Ако
си
пролазио
путем
кроз
винограде
на
топчидерском
брду
,
сетићеш
се
,
да
је
са
обе
стране
обрастао
густим
трњем
и
другим
дрвећем
.
Дебео
хлад
једног
калемљеног
багрема
привуче
ме
,
те
,
онако
уморан
,
и
нехотично
седнем
...
Ту
сам
се
више
од
сахата
и
по
одмарао
,
а
ни
на
ум
ми
не
падаше
да
се
отресем
од
прашине
,
од
које
сам
био
сав
бео
као
воденичар
,
јер
сам
мислио
о
пречим
стварима
.
Одморив
се
довољно
устанем
и
пођем
и
ако
управо
нисам
знао
куда
ћу
...
Тек
што
сам
се
кренуо
на
десет
корака
преда
мном
,
с
десне
стране
,
заљуља
се
шибље
из
кога
,
преко
ендека
,
испаде
један
савршено
ћосав
поп
са
бројаницама
у
руци
,
који
,
како
сам
доцније
сазнао
,
није
био
прост
поп
већ
владика
...
У
први
се
мах
поплаших
и
застанем
,
а
за
тим
скинем
капу
и
учтиво
га
поздравим
,
а
он
ме
отпоздрави
и
благослови
кад
га
пољубих
у
руку
загледајући
ме
онако
прашљива
.
—
Одакле
идеш
младићу
?
—
упитаће
он
после
мале
паузе
.
—
Из
,
...
четврти
дан
како
путујем
,
...
био
сам
код
куће
.
—
Бога
ми
то
је
доста
далеко
,
знам
где
је
,
...
а
шта
си
ти
?
...
—
Ђак
.
—
Тако
,
а
кога
имаш
у
Београду
?
...
—
Немам
никога
.
—
Код
кога
седиш
?
—
До
распуста
послуживао
сам
код
једног
професора
,
а
сад
не
знам
где
ћу
.
-—
Дакле
немаш
послуживање
?
...
—
Немам
.
—
Па
хоћеш
ли
да
послужујеш
?
—
Него
шта
ћу
!
...
—
Изгледа
ми
да
си
ваљан
младић
,
...
ако
хоћеш
да
послужујеш
овде
у
винограду
код
једног
мог
доброг
пријатеља
,
јер
он
тражи
ђака
,
ти
хајде
сад
одмах
са
мном
,
биће
ти
добро
.
—
Ја
ћу
вам
бити
благодаран
,
—
одговорих
,
а
веома
сам
се
осећао
задовољан
,
што
ме
тако
срећа
послужи
,
те
не
морам
за
неко
време
ићи
у
Београд
и
бити
без
занимања
,
да
пре
паднем
полицији
у
руке
...
Упутисмо
се
у
суседни
виноград
у
коме
домаћин
са
домаћицом
очекиваше
владику
да
пију
каву
.
Одмах
се
погодисмо
,
и
,
пошто
се
добро
наједох
,
винограџија
ме
упозна
са
редовним
пословима
.
—
Видиш
,
—
рече
ми
он
,
кад
уђосмо
у
шталу
,
показујући
руком
на
једно
мало
црно
коњче
,
—
ово
је
наша
Ружа
,
ногом
неће
да
удари
,
али
за
то
уједа
као
псето
,
...
њу
ћеш
свако
јутро
презати
у
саку
и
ићи
у
Топчидер
за
воду
...
Обиђемо
све
,
...
сваки
ми
буџак
показа
...
Одмах
сам
увидео
,
да
по
цео
дан
нећу
имати
одмора
,
ну
брзо
се
с
тим
помирих
,
а
шта
сам
друго
знао
да
радим
...
„
Све
ћу
трпети
али
школу
напустити
нећу
“
непрестано
себи
говорах
.
У
вече
нисам
смео
да
легнем
у
постељу
,
јер
ми
је
одело
било
пуно
апсанског
гада
,
него
преноћим
у
слами
на
пољу
,
а
сутра
дан
испратим
по
суседном
винограџији
,
који
беше
дошао
код
нас
да
пита
,
треба
ли
нам
што
из
вароши
,
—
једно
поверљиво
писмо
за
Перу
,
те
да
га
баци
у
сандуче
.
Другог
дана
,
кад
ми
Пера
донесе
хаљине
,
које
су
биле
код
професора
,
не
могах
,
а
да
га
не
загрлим
.
Дакле
,
беше
све
у
своме
реду
...
Слушао
сам
не
може
боље
бити
,
...
сви
су
били
са
мном
задовољни
,
само
ја
нисам
био
задовољан
са
владиком
и
госпођом
...
Што
јест
,
јест
,
све
су
ти
жене
,
с
малом
,
управо
не
приметном
разликом
једнаке
:
једнако
псују
,
једнако
плачу
,
једнако
се
смеју
,
једнако
мисле
,
једнако
се
претварају
,
ама
све
,
све
!
!
...
За
све
време
,
до
самог
уписа
у
школу
,
никако
не
одох
у
варош
,
за
то
сам
увек
нашао
згодног
изговора
.
У
очи
последњег
дана
уписа
,
после
вечере
,
кажем
господину
и
госпођи
:
—
Молим
вас
да
ми
дозволите
,
да
сутра
идем
у
варош
те
да
се
упишем
у
школу
,
...
последњи
је
дан
...
—
Сутра
не
можеш
,
...
од
куда
баш
нађе
сутра
?
!
...
—
А
што
да
не
могу
?
...
Ја
ћу
сутра
устати
рано
и
посао
свршити
...
—
Није
то
због
посла
,
него
због
тога
што
ћемо
сутра
с
владиком
и
још
неким
гостима
ручати
на
Авали
,
па
мораш
да
кочијашиш
.
—
Ови
су
полудели
,
часни
их
убио
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
ја
не
знам
шта
ћу
да
радим
,
јер
ако
се
сутра
не
упишем
онда
...
—
Написаћу
ти
ја
писмо
за
директора
па
ће
те
уписати
,
—
рече
господин
.
—
Бога
ми
ја
се
на
то
не
могу
ослонити
!
...
Мени
је
школа
све
и
свја
...
—
Ти
мораш
ићи
на
Авалу
,
а
сад
одлази
,
нећу
више
о
томе
да
говорим
!
—
викну
он
љутито
.
Шта
сам
знао
да
радим
него
савијем
шипке
и
изиђем
.
Сутра
дан
,
око
десет
сахати
било
је
све
спремно
за
пут
,
а
могли
су
се
и
раније
кренути
,
да
нису
очекивали
суседе
...
Ја
сам
непрестано
премишљао
:
како
да
се
отресем
тога
проклетог
кочијашења
те
да
одем
у
школу
?
...
Ништа
ми
друго
не
оста
,
но
да
их
напустим
и
—
побегнем
,
па
нека
раде
шта
год
хоће
,
али
пре
но
што
би
то
учинио
решим
се
,
да
их
још
једаред
замолим
...
Тако
и
учиних
кад
се
госпођа
приближи
колима
носећи
некакве
ствари
.
—
Покорно
вас
молим
,
госпођо
,
пустите
ме
да
идем
у
школу
.
—
А
ко
ће
да
кочијаши
?
!
...
Не
може
,
не
може
!
.
,
.
—
Замолите
кога
суседа
нека
вам
да
свога
момка
.
—
Сад
је
доцкан
...
—
Али
молим
вас
...
—
До
Торлака
мораш
терати
,
па
ако
г
.
Ђ
...
буде
повео
момка
он
те
може
заменити
,
јер
г
.
Ђ
...
обично
сам
кочијаши
,
па
се
онда
врати
...
Хтео
не
хтео
морао
сам
на
то
пристати
,
јер
нисам
имао
куд
,
тим
пре
,
што
сам
се
плашио
полиције
и
да
бегством
не
би
учинио
веће
зло
.
Ах
,
како
човек
може
ни
крив
ни
дужан
да
трпи
због
угурсуза
,
који
на
овај
свет
ни
за
шта
друго
нису
створени
,
него
да
другоме
зла
чине
!
Али
нека
,
Бог
је
добар
,
...
он
ће
свакога
по
својој
заслузи
наградити
!
...
Искупише
се
сви
који
су
из
винограда
имали
поћи
...
Интересантна
је
била
једна
госпођа
...
Натукла
на
главу
неку
малу
,
шарену
капу
,
а
на
ноге
лаковане
чизмице
са
седефским
дугметима
са
стране
,
а
сукња
јој
једва
допираше
до
чизама
;
на
рукама
рукавице
до
лаката
које
беху
одозго
нешто
мало
посувраћене
,
а
преко
груди
о
раменима
доглед
и
чутурица
за
ракију
...
Тако
,
по
мом
мишљењу
,
накарађена
,
не
могаше
наћи
нигде
мира
,
већ
јури
од
кола
до
кола
и
вришти
као
помамна
...
Час
притрчи
једноме
,
час
другоме
,
а
највише
је
се
мотала
око
владике
у
пркос
мојој
госпођи
,
која
је
,
како
зли
језици
веле
,
с
њим
добро
стајала
,
и
,
збиља
,
она
би
јој
била
опасан
такмац
да
јој
нос
није
био
нешто
мало
—
крњ
...
Зборно
место
био
је
Торлак
.
Овде
су
се
имали
састати
ови
из
винограда
са
онима
из
Београда
.
Кад
се
кола
кренуше
наста
један
ужасан
урнебес
:
и
викало
се
,
и
певало
,
и
трчало
...
Махни
се
!
...
У
највећем
нереду
стигосмо
пред
механу
на
Торлаку
.
Механџија
се
овоме
није
надао
,
па
кад
је
чуо
ларму
уз
онај
гај
,
истрчао
је
пред
механу
па
од
чуда
зинуо
,
а
лице
му
се
искривило
и
језик
завезао
па
ни
речи
!
...
Поскидасмо
се
с
кола
,
код
којих
ми
млађи
остасмо
,
а
они
—
господа
,
поседаше
у
трему
...
Дан
је
за
чудо
био
леп
и
топао
као
у
сред
лета
.
Београђана
још
нема
,
а
госпођа
у
чизмама
била
је
већ
у
пола
пијана
!
...
Пошто
се
добро
одморише
напустише
трем
.
Требао
си
да
будеш
тамо
па
да
видиш
оно
чудо
кад
по
гају
наста
једна
општа
јурњава
...
Госпођа
у
чизмама
већ
посрташе
:
тетура
час
тамо
,
час
амо
,
...
хоће
главу
да
разбије
о
храст
!
...
У
зло
доба
стигоше
и
Београђани
.
Сад
тек
наста
прави
џумбус
!
.
.
Ја
их
гледам
и
мислим
:
„
Боже
да
бесна
света
!
.
.
Кад
би
они
само
један
сахат
носили
на
леђима
јечмено
снопље
и
јели
паучљиву
проју
,
не
би
тако
радили
!
“
Морам
признати
,
да
се
владика
врло
коректно
понашао
...
Он
се
полако
шеткао
са
бројаницама
у
руци
и
испод
очију
посматрао
шта
се
збива
,
а
шта
је
и
о
чему
мислио
то
он
зна
...
Чим
су
се
Београђани
појавили
,
ја
сам
одмах
очима
потражио
кола
г
.
Ђ
...
.
и
,
на
моју
жалост
,
видех
где
он
сам
кочијаши
,
а
од
момка
ни
трага
.
—
Ја
ћу
се
одавде
не
опажен
извући
а
њих
ћу
оставити
,
па
нека
се
овуда
до
миле
воље
јуре
,
—
рекох
у
себи
одлучно
...
—
На
кола
,
господо
!
—
дере
се
госпођа
у
чизмама
.
—
На
кола
!
—
повикаше
и
остали
.
Пошто
платише
рачун
почеше
се
пети
у
кола
...
Ово
се
деси
изненада
и
ја
се
не
могох
извући
...
Мој
господин
,
који
је
био
хром
,
попе
се
први
у
кола
,
...
а
и
госпођа
се
беше
упутила
да
се
попне
,
ну
ја
је
зауставих
са
речима
:
—
Молим
вас
,
госпођо
,
као
што
сам
казао
,
ја
не
могу
ићи
на
Авалу
,
а
г
.
Ђ
...
није
повео
момка
.
—
Мораш
,
мораш
!
.
.
—
Може
и
господин
терати
кола
.
—
Он
не
уме
.
—
Е
,
па
шта
ћу
ја
сад
?
...
Ићи
не
могу
па
све
за
бадава
.
—
Шта
је
,
што
се
не
пењеш
?
!
—
виче
господин
госпођи
из
кола
.
—
Овај
неће
да
тера
кола
.
—
Па
нека
иде
без
трага
и
не
треба
ми
—
продера
се
он
који
је
такође
био
добро
—
угрејан
.
—
То
и
хоћу
кад
друкче
не
може
бити
—
рекох
у
себи
.
—
А
можеш
ли
ти
терати
?
—
Могу
,
...
пењи
се
,
а
та
битанга
нека
иде
куд
зна
—
Безобразниче
!
—
рекох
у
себи
,
—
а
за
шта
ли
те
ја
служим
?
!
Он
је
већ
држао
дизгине
и
бич
у
рукама
.
—
Чуо
си
шта
је
казао
господин
,
—
рече
госпођа
,
—
а
сад
се
торњај
!
—
Молим
вас
исплатите
ми
што
имам
да
примим
,
па
ћу
одмах
ићи
,
—
нанесе
ме
ђаво
те
рекох
,
—
јер
ја
немам
више
никаквог
посла
код
вас
нити
смем
долазити
.
—
Шта
још
хоће
?
!
.
.
—
опет
дрекну
господин
.
—
Тражи
да
му
платимо
.
—
Нека
дође
да
му
платим
,
—
рече
он
стежући
бич
у
десној
руди
,
а
левом
брка
по
џепу
...
Одмах
сам
приметио
шта
хоће
,
па
сам
добро
оком
измерио
докле
бич
може
да
дохвати
...
Пођем
к
њему
,
а
госпођа
ме
ухвати
за
раме
.
—
Не
иди
,
удариће
те
!
...
—
Пустите
ме
!
—
викнем
и
отргнем
се
.
—
Оди
,
оди
,
ево
ти
паре
,
...
зове
ме
и
пружа
руку
.
Ја
приђем
и
станем
на
дужину
бича
.
—
Ходи
!
—
Нећу
...
И
тек
што
изговорих
:
„
нећу
“
а
бич
звизну
кроз
ваздух
,
али
ме
не
довати
,
ну
и
то
је
доста
било
,
да
се
до
беснила
разјарим
...
Ни
сам
не
знам
:
одкуда
ми
се
и
како
обрете
један
камен
у
руци
,
...
да
ли
сам
га
ударио
не
знам
,
али
он
запенушен
скочи
с
кола
па
појури
за
мном
.
Знајући
да
је
хром
,
нисам
ни
бегао
како
би
могао
,
већ
сам
се
више
натрашке
измицао
,
колико
да
ме
бичем
не
довати
...
То
га
још
јаче
наљути
па
нагне
свом
снагом
,
ну
и
ја
сам
више
измицао
...
Кад
виде
да
ме
не
може
стићи
,
он
се
маши
позади
испод
капута
и
ја
видех
где
му
у
руци
сину
револвер
...
Пошто
овде
сад
не
беше
шале
,
то
окренем
леђа
па
заждим
низ
онај
гај
као
ветар
,
у
који
се
мах
разлеже
пуцањ
,
а
за
тим
одмах
други
па
трећи
!
Ну
,
за
моју
срећу
,
већ
сам
био
ван
домашаја
џепног
револвера
и
убрзо
се
изгубим
у
шипражју
.
Из
оног
шипрага
у
који
сам
био
побегао
изиђем
и
седнем
поред
пута
у
један
ендек
,
где
сам
прикривен
читав
сахат
чекао
да
видим
,
хоће
ли
се
натраг
вратити
...
Кад
сам
био
уверен
да
су
на
Авалу
отишли
,
вратим
се
у
виноград
,
и
,
на
моју
радост
,
нађем
винограџију
где
на
кревету
лежи
мртав
пијан
.
Хтео
је
одсуством
господаревим
да
се
користи
,
па
се
напио
до
миле
воље
...
И
ако
ће
!
...
Није
Божић
сваки
дан
...
Све
моје
ствари
скупим
и
вежем
у
један
лепчић
па
се
упутим
у
варош
.
Кончић
један
њихов
нисам
узео
...
Пошто
нисам
имао
куда
то
се
упутим
Пери
,
кога
нађем
код
куће
...
Код
њега
оставим
ствари
и
одмах
одем
у
Учитељску
Школу
да
се
упишем
,
али
,
за
пакост
,
не
могох
се
уписати
,
јер
одређен
број
беше
већ
попуњен
!
—
У
нишкој
Учитељској
Школи
има
још
довољно
места
,
па
се
можеш
тамо
уписати
,
—
рече
ми
директор
или
управитељ
,
како
хоћеш
...
И
ја
сам
,
збиља
,
већ
сутра
дан
био
на
путу
за
Ниш
;
јер
другог
средства
нисам
имао
.
XВ
.
У
Ниш
после
седмодневног
путовања
стигнем
доцкан
у
вече
...
Био
сам
мртав
уморан
и
без
новаца
:
једва
ако
сам
имао
два-три
гроша
,
а
међутим
никога
познатог
нисам
имао
,
јер
дотле
у
Ниш
никад
нисам
долазио
...
То
ти
је
права
турска
варош
,
нарочито
један
њен
део
што
се
зове
:
„
Јагодин
Махала
“
...
Улице
су
биле
препуне
псима
,
Циганима
и
ћепенцима
...
Кад
сам
пре
три
године
био
у
Нишу
,
право
да
ти
кажем
,
нисам
га
могао
познати
.
Преноћим
у
једној
малој
каваници
на
клупи
а
то
ме
,
наравно
,
није
ништа
коштало
,
него
сам
на
против
био
у
ћару
,
јер
сам
тада
први
пут
видео
булу
и
шалваре
!
...
У
јутру
сам
морао
устати
рано
,
јер
нисам
могао
на
клупи
дуго
спавати
.
Најпреча
ми
брига
беше
да
нађем
Учитељску
Школу
и
већ
сам
у
седам
сахати
био
у
њеном
дворишту
.
—
Е
не
можеш
од
гадије
ни
каву
попити
,
—
прогунђа
служитељ
кад
ме
спази
пред
вратима
,
—
навалили
као
скакавци
!
Не
смедох
га
ни
ословити
,
него
се
вратим
натраг
...
До
осам
сахати
бавио
сам
се
на
обали
Нишаве
,
а
у
осам
опет
уђем
у
школско
двориште
,
где
нађем
повише
ђака
,
подељених
у
две
три
гомилице
,
где
се
око
нечега
препиру
...
На
мене
нико
и
не
гледаше
,
а
,
валах
,
ни
ја
на
њих
,
него
сам
,
сунчајући
се
,
мислио
о
својој
невољи
...
Не
знам
колико
би
тако
замишљен
стајао
поред
зида
,
да
ме
не
ослови
један
врло
познат
глас
:
—
Одкуда
ти
,
Милане
,
ту
?
!
Ја
се
чисто
тргох
.
Подигнем
главу
и
,
на
моју
велику
радост
и
изненађење
,
пред
собом
угледам
своја
два
друга
из
основне
школе
...
—
О
,
здраво
!
...
А
одкуда
ви
овде
?
!
—
упитам
чудећи
се
.
—
Ми
дошли
да
се
упишемо
у
Учитељску
Школу
.
—
Па
?
...
—
Нема
места
...
Већ
три
дана
како
џеџимо
овде
пред
вратима
...
А
ти
?
—
Па
и
ја
сам
ради
тога
дошао
,
—
одговорим
,
а
међутим
био
сам
као
убијен
.
—
Кад
си
дошао
?
—
Синоћ
.
—
Јеси
ли
написао
молбу
?
...
—
Какву
молбу
?
!
...
—
Професорском
Савету
или
управитељу
за
упис
.
—
Не
знам
ја
о
томе
баш
ништа
,
а
кад
мора
бити
написаћу
...
—
Напиши
,
можда
ће
нас
примити
и
ако
веле
да
је
број
попуњен
.
—
Нека
их
ђаво
носи
са
њиховим
бројевима
,
.
.
него
где
сте
ви
учили
гимназију
?
—
У
Крагујевцу
,
а
ти
?
—
У
Београду
.
—
А
што
се
тамо
ниси
уписао
у
школу
?
—
И
тамо
попуњен
број
,
а
ја
се
нисам
могао
раније
јавити
...
—
Где
си
у
квартиру
?
—
Нигде
.
—
Онда
хајде
са
нама
.
—
Где
сте
ви
?
—
Горе
на
друму
у
једној
кавани
,
има
нас
пет
,
...
газда
нам
је
дао
једну
празну
собу
бесплатно
...
—
Ако
вас
приме
како
мислите
да
се
издржавате
?
—
Даће
нам
,
ваљада
,
благодејање
,
у
противном
морамо
послуживати
...
—
Кад
је
број
попуњен
онда
од
благодејања
нема
ништа
,
него
,
овај
,
може
ли
овде
да
се
нађе
послуживање
?
—
Врло
тешко
.
Нишлије
раде
сами
,
што
им
служи
за
похвалу
,
али
и
Цигана
има
много
који
за
багателу
по
цео
дан
раде
.
За
два
три
дана
ни
један
није
имао
ни
пребијене
паре
,
а
међутим
нисмо
знали
на
чему
смо
;
јер
по
нашим
молбама
није
ништа
рађено
и
ако
смо
свакога
дана
ишли
у
школу
и
мољакали
.
Глад
овлада
у
највећем
степену
;
ниједан
по
цео
дан
ништа
не
метне
у
уста
!
...
Завучемо
руке
испод
појаса
па
онако
пресамићени
шврљамо
из
улице
у
улицу
без
икаквог
циља
,
али
и
то
се
досади
,
...
а
и
глад
нас
истера
из
вароши
да
потражимо
што
по
Винику
и
Горици
и
,
збиља
,
