гаузе
мучити
мисао
,
ако
Турци
што
посумљају
у
Орлића
,
па
га
ударе
на
муке
.
То
чудно
дете
умреће
а
ништа
намерно
одати
неће
.
Али
случај
може
издати
целу
ствар
.
Свирепи
Егбер
тада
би
сву
срџбу
излио
на
Чачак
.
И
варош
и
становништво
грдно
би
пострадали
...
Да
ли
не
би
боље
учинио
да
није
ништа
ни
писао
,
но
да
је
одмах
покушао
да
где
год
прође
,
како
је
у
први
мах
и
мислио
.
Било
је
и
многих
других
злослутних
мисли
.
Бритва
дуго
изостаде
,
па
сад
је
и
то
морило
Црнога
Ратника
:
да
нису
где
год
запали
,
да
их
није
каква
стража
уловила
!
Но
кад
се
из
даљине
зачу
још
пуцањ
пушака
,
нестрпљење
Црнога
Ратника
достиже
врхунац
.
Није
могао
више
остати
у
соби
,
ту
га
је
гушило
,
чинило
му
се
као
да
су
на
њега
пали
они
зидови
собни
,
и
он
истрча
напоље
и
ако
је
у
том
изласку
могло
бити
опасности
,
јер
заповест
Егбер-агина
већ
је
била
објављена
и
њушкала
,
жудна
новца
и
големе
уцене
од
десет
кеса
,
већ
су
почела
тумарати
тамо
амо
.
Напољу
је
било
хладно
,
али
ведро
и
јасно
зимско
јутро
.
Докле
је
год
око
допирало
ширило
се
бело
снежно
покривало
.
Под
големим
снегом
предмети
су
изгледали
као
сахрањени
.
Претоварене
снегом
,
голе
црне
гране
осиротелих
дрвета
жалосно
су
се
повијале
под
бременом
нападала
снега
,
као
и
да
не
слуте
чаробно
пролеће
,
које
ће
кроз
који
месец
опет
обновити
живот
у
њима
,
вратити
им
њин
лиснати
накит
и
зеленило
,
и
опет
их
уздићи
да
поносно
и
смело
теже
висини
,
сунцу
и
светлости
.
Свуда
у
наоколо
царовала
је
мртва
тишина
,
и
цео
овај
призор
будио
је
у
души
Црнога
Ратника
чудне
,
сетне
мисли
,
које
пред
борбу
и
у
часовима
опасности
никада
до
сад
нису
на
њега
наилазиле
.
Најтежа
му
је
била
помисао
да
због
њега
могу
страдати
читави
крајеви
.
На
једаред
дође
му
мисао
да
више
не
чека
никога
,
да
сам
покуша
излазак
из
вароши
,
па
ако
продре
,
—
добро
,
лако
ће
се
после
наћи
с
друштвом
,
падне
ли
,
бар
нико
неће
због
њега
страдати
.
Можда
би
Црни
Ратник
и
прегао
да
што
учини
под
утиском
ове
помисли
,
да
се
баш
у
тај
мах
не
појави
Бритва
.
—
Злата
вриједи
наш
мали
Орлић
—
рече
Бритва
задовољно
.
За
тим
исприча
војводи
ове
новости
.
Егбер
ага
наредио
је
да
се
искупе
код
муселима
сви
општинари
и
сви
први
и
угледни
људи
из
вароши
.
Ено
их
сад
свију
тамо
у
конаку
где
их
сам
Ибрахим
саслушава
:
знаду
ли
што
о
војводи
и
могу
ли
јамчити
и
заклети
се
да
он
није
овде
у
граду
.
Људи
се
правдају
и
куну
се
да
им
није
ништа
познато
.
Муселим
купи
потписе
и
узима
заклетве
и
писмена
обећања
од
људи
,
да
у
својој
средини
немају
хајдука
и
да
их
неће
ни
тренута
трпети
,
већ
чим
би
што
сазнали
,
одмах
ће
јавити
власти
.
Бритва
је
био
мишљења
,
да
је
ово
последица
послатога
писма
—
значи
,
Орлић
је
успешно
извршио
своју
улогу
.
Чим
се
сврши
ова
комедија
код
муселима
,
Турци
ће
с
главном
силом
кренути
Орловој
пећини
,
а
око
Чачка
ће
остати
само
слабе
страже
—
тако
је
бар
утврдо
веровао
сам
Бритва
.
С
тога
је
наваљивао
на
војводу
,
да
још
мало
очекне
.
И
ако
му
је
тешко
било
чекати
,
војвода
се
ипак
морао
одазвати
разлогу
;
он
се
понова
врати
у
своју
одају
и
реши
се
да
причека
још
неко
време
.
Међутим
,
Бритва
опет
изађе
да
мало
постражари
у
околини
.
У
доба
о
коме
овде
говоримо
,
становништво
по
српским
градовима
било
је
шарено
и
јако
измешано
.
Домородаца
ту
је
било
веома
мало
,
а
претежна
већина
били
су
досељеници
са
стране
.
Било
је
ту
доста
Срба
,
али
су
то
махом
били
Срби
из
разних
крајева
у
Старој
Србији
,
Македонији
,
Босни
и
Херцеговини
и
са
других
српских
страна
.
Сем
тога
,
ту
је
било
доста
Грка
,
Цинцара
,
хришћанских
и
мухамеданских
Арнаута
,
Примораца
и
Турака
.
Све
су
то
били
људи
,
који
су
свикли
на
турско
господство
и
свој
начин
живота
прилагодили
турским
потребама
тако
,
да
су
и
они
Турцима
,
и
Турци
њима
,
били
некако
ближи
но
остала
раја
на
овим
крајевима
,
а
нарочито
сељаци
.
Према
томе
,
варошани
су
донекле
изгледали
као
неки
повлашћени
сталеж
према
сељацима
.
С
тога
су
и
њини
односи
били
прилично
хладни
.
Сељаци
су
гледали
на
грађане
као
на
турске
улизице
,
а
грађани
опет
сматрали
су
сељаке
као
грубе
простаке
,
који
често
претерују
и
само
драже
Турке
.
С
тога
Бритва
,
као
хајдук
и
сељак
,
није
делио
велико
страховање
војводино
да
се
што
зло
не
деси
грађанима
.
Њему
је
главно
било
да
се
спасе
војвода
и
да
здрави
читави
изађу
хајдуци
,
који
за
ову
земљу
што
вреде
,
а
за
грађане
—
како
им
буде
.
Умеће
они
увек
да
се
наравњају
с
Турцима
,
—
само
кад
тресну
добро
кесом
.
С
друге
стране
опет
,
ни
грађани
нису
много
марили
за
хајдуке
,
и
,
у
најмању
руку
,
били
су
бар
равнодушни
,
да
ли
ће
их
Турци
похватати
.
Сем
чачанског
проте
Самуила
,
који
је
био
познат
као
велики
патриота
,
свега
ако
је
још
било
5—6
грађана
,
који
су
истински
пријатељевали
с
хајдуцима
.
Турди
су
познавали
ово
стање
ствари
и
прилично
су
веровали
грађанима
,
кад
су
им
ови
давали
заклетве
,
да
неће
трпети
хајдуке
у
својој
средини
.
Предвиђања
Бритвина
доиста
су
се
оправдала
.
После
абера
код
муселима
,
златан
део
турске
силе
крене
се
у
планину
...
Шта
се
међутим
десило
?
Је
ли
то
био
случај
или
издаја
?
Сад
,
у
овом
тренутку
,
није
се
имало
кад
на
то
ни
мислити
,
јер
,
у
сред
најбољих
изгледа
,
од
једаред
је
настала
највећа
опасност
.
Пошто
је
разабрао
шта
се
дешава
код
муселима
,
пошто
је
дочекао
да
чује
како
су
се
појача
одељења
већ
кренула
да
траже
хајдуке
у
планини
,
Бритва
се
задовољан
враћао
кући
,
радујући
се
у
напред
,
што
ће
војводи
однети
пријатну
вест
,
да
се
већ
разилази
мутан
облак
,
који
се
над
њима
био
скупио
.
Али
гле
!
Корачајући
замишљено
,
Бритва
на
једаред
чу
где
нешто
пуче
на
дну
шљивака
,
као
да
се
преломи
каква
суха
грана
.
Поглед
му
се
оте
на
ту
страну
,
и
он
прво
угледа
једнога
,
па
после
два
три
,
па
после
читаву
гомилу
људи
,
где
се
провлаче
кроз
прошће
,
и
,
полегнуто
,
кришом
,
примичу
се
кући
где
је
био
склоњен
војвода
.
Бритва
имаде
само
толико
времена
,
да
довикне
двојици
својих
другара
:
„
Потеците
!
Опколиће
нас
!
“
па
као
срндаћ
,
у
два
скока
,
јурну
у
кућу
и
у
две
речи
каза
војводи
шта
је
.
Док
би
ударио
длан
о
длан
,
они
искочише
из
куће
и
нагнуше
бежати
супротном
страном
.
Срећом
,
потера
их
не
опази
одмах
.
Тако
се
хајдуци
дочепаше
плота
и
искочише
из
шљивара
на
утрину
.
Бритва
је
грувао
напред
а
два
његова
друга
хватали
су
лево
и
десно
,
старајући
се
да
војвода
увек
буде
у
средини
.
Али
он
сам
испадао
је
час
напред
,
час
у
лево
,
час
у
десно
,
као
да
му
је
сметало
ово
заклањање
.
Потера
се
бејаше
зауставила
око
кућице
,
и
сва
је
прилика
,
да
није
ни
смотрила
хајдуке
кад
су
искочили
,
те
би
тако
ови
можда
могли
и
умаћи
,
да
се
није
десило
друго
нешто
.
Баш
у
тренутку
кад
хајдуци
искочише
из
шљивара
,
утрином
су
ишла
два
Турчина
,
грађанина
,
који
их
одмах
угледаше
.
У
почетку
они
застадоше
и
гледали
су
изненађено
ова
четири
човека
како
трче
.
После
се
ваљда
присетише
да
ће
то
бити
хајдуци
,
те
обојца
повадише
пиштоље
и
један
и
опали
.
Опалио
би
јамачно
и
други
,
да
војвода
не
застаде
и
не
довикну
Турцима
срдито
,
чистим
турским
језиком
:
—
Е
,
баш
си
паметно
учинио
!
Хајд
,
пуцај
још
једанпут
!
Хоће
јунак
јамачно
хајдука
да
убије
!
...
.
При
овој
речи
војвода
прште
у
грохотан
смех
,
махну
руком
и
довикну
:
—
Тамо
,
тамо
јуначе
;
иди
тамо
горе
,
у
планину
,
ака
си
се
баш
тако
решио
да
убијеш
хајдука
,
а
немој
пуцати
овуда
у
сред
града
на
мирне
људе
,
који
трче
својим
послом
.
Бритва
већ
бејаше
разумео
досетку
војводину
и
да
би
му
помогао
,
он
и
сам
викну
турски
:
—
Море
хајде
,
одоцнићемо
!
остави
те
будале
!
Веома
је
важно
било
да
хајдуци
заметну
траг
да
се
не
зна
бар
одакле
су
изашли
.
С
тога
је
Црни
Ратник
и
покушао
ово
лукавство
,
које
збиља
и
поможе
,
јер
она
два
Турчина
,
пошто
су
још
мало
погледали
за
хајдуцима
,
метнуше
пиштоље
за
појас
и
одоше
мирно
даље
.
Али
пушка
већ
бејаше
пукла
и
кобна
последица
овога
пуцња
убрзо
се
јави
.
Пуцањ
намами
потеру
и
она
наскоро
стиже
.
Измичући
даље
,
хајдуци
угледаше
пред
собом
3—4
гомилице
Турака
,
које
су
очевидно
биле
ту
као
стража
.
Да
не
би
падали
у
очи
овим
Турцима
,
војвода
рече
да
иду
обичним
кораком
и
да
хватају
више
у
десио
,
како
би
обишли
страже
.
Али
на
брзо
хајдуцима
је
било
јасно
да
обићи
не
могу
,
јер
докле
су
год
могли
оком
догледати
,
виделе
су
се
све
нове
и
нове
страже
турске
.
Није
остајало
друго
но
ићи
право
најближој
гомилици
,
па
,
или
је
преварити
и
провући
се
,
или
је
напасти
па
се
пробити
.
То
је
било
јасно
и
Црноме
Ратнику
и
његовим
пратиоцима
,
и
они
су
се
разумели
без
много
речи
,
тако
рећи
једним
погледом
.
—
Рећи
ћемо
,
да
смо
карановачки
Турци
,
да
смо
стигли
ноћас
,
и
да
смо
кренути
да
гонимо
хајдуке
...
У
осталом
,
ја
ћу
говорити
а
ви
ћутите
,
рече
војвода
кратко
.
Али
,
док
су
хајдуци
премишљали
како
ће
се
спасти
једне
невоље
,
стиже
и
друга
.
Прво
се
чуше
два
кера
,
који
из
даљине
лајаху
,
као
оно
кад
по
трагу
терају
зеца
.
За
тим
се
указа
и
потера
,
која
је
већ
била
наишла
на
траг
бегунаца
.
Тај
траг
јасно
се
познавао
по
дубоком
снегу
,
а
и
пси
су
свратили
на
њ
пажњу
потере
,
јер
то
су
били
нарочито
за
тај
посао
спремни
и
изучени
пси
,
којима
су
се
Турци
служили
у
своме
лову
на
људе
.
Црни
Ратник
био
је
сад
управо
у
клопци
:
пред
њим
се
пружао
дуг
низ
турских
стража
а
за
њим
се
журно
примицао
читав
ланац
од
потере
.
Ту
се
за
часак
око
њега
могло
склопити
30—40
Турака
,
и
шта
би
он
ту
могао
учинити
са
три
своја
друга
,
па
ма
како
да
су
храбри
?
Борба
,
сила
,
ту
је
обећавала
мало
успеха
.
С
тога
Црни
Ратник
одлучи
да
прво
покуша
неће
ди
што
учинити
вештином
,
досетком
,
па
тек
ако
то
ништа
не
помогне
,
у
последњем
,
очајном
тренутку
да
окуша
и
силу
.
Тренутак
је
био
критичан
и
одсудан
.
Потера
једва
да
је
била
далеко
400—500
корака
а
до
страже
напред
,
није
било
ни
300
корака
.
Ваљало
се
на
штогод
одлучити
.
Војвода
се
ломио
у
мислима
,
чега
да
се
лати
.
Бритва
је
био
мрачан
и
намргођен
,
мислиш
,
из
чела
ће
му
туча
ударити
.
Он
је
чешће
погледао
војводу
,
а
тај
поглед
као
да
је
говорио
:
шта
ћемо
сад
?
Видећи
оваку
опасност
са
свију
страна
,
они
за
тренутак
застадоше
.
—
Војводо
,
вежите
мене
па
поћерајте
и
реците
на
стражи
да
на
мене
нешто
сумњате
.
Док
се
они
око
мене
забаве
,
ви
можете
умаћи
.
Доцније
ћу
се
извући
и
ја
.
Војвода
ману
главом
зловољно
:
—
И
онако
нас
је
мало
,
па
сад
још
и
тебе
да
оставимо
!
То
не
иде
.
Но
покушаћемо
,
да
на
потеру
бацимо
сумњу
код
стража
.
Мотрите
на
мене
и
чините
што
ја
будем
чинио
.
И
сад
опет
убрзаше
кораке
.
Кад
се
примакоше
стражама
толико
,
да
се
могло
довикнути
,
војвода
викну
турски
:
—
Хеј
,
Турци
браћо
!
Ако
немате
стража
на
доњој
страни
—
он
показа
руком
у
десно
—
одредите
кога
,
нека
трчи
одмах
тамо
,
сва
је
прилика
,
да
ће
доле
наићи
неки
сумњиви
људи
.
Војвода
понови
то
два
три
пут
,
опомињући
их
да
на
доњу
страну
пазе
,
а
довикујући
то
,
он
је
с
дружином
ишао
право
првој
стражи
,
која
је
стајала
пред
њима
.
Кад
дође
на
двајестак
корака
,
он
рече
гласно
:
—
Машалах
!
Шта
од
нас
направи
светли
везир
.
Обуче
нас
у
ове
ђаурске
дрехе
,
те
да
изгинемо
не
познајући
једни
друге
.
Јаничари
носе
гуњче
и
чакшире
,
а
хајдуци
обукли
бињише
и
шалваре
!
Стража
је
ћутала
не
говорећи
ништа
,
само
што
се
примакоше
ближе
стражари
с
лева
и
десна
,
а
поиздаље
с
десне
стране
дође
млад
,
повисок
човек
,
који
је
свакако
овде
био
неки
старешина
над
стражом
.
—
Одувуд
иду
оружани
и
у
бојни
ред
постројени
двајестак
неких
људи
.
Обучени
су
тако
,
да
би
их
пре
узео
за
ђаурске
хајдуке
но
за
турске
војнике
.
Свакојако
,
не
би
било
згорега
,
да
будете
на
опрези
и
да
изашљете
неколико
људи
напред
,
да
се
увере
ко
су
и
шта
су
—
рече
црни
Ратник
,
пришав
стражи
на
5—6
корака
.
Млади
старешина
,
који
је
дотле
ћутао
,
заповеди
стражи
да
заустави
ове
непознате
људе
,
а
сам
изађе
пред
Црнога
Ратника
и
упита
га
хладно
:
—
А
ко
сте
ви
,
и
шта
тражите
овде
?
Црни
Ратник
одговори
,
да
су
Турци
из
Карановца
,
да
су
јутрос
кроз
зору
дошли
с
дружином
амо
,
па
да
им
је
дружина
одмах
упућена
даље
у
планину
,
а
њих
четворица
задржала
су
се
у
вароши
послом
.
Сад
хитају
да
стигну
своју
војску
.
Млади
старешина
махну
главом
сумњиво
и
рече
,
загледајући
Црном
Ратнику
право
у
очи
:
—
Овуда
није
прошла
никаква
војска
!
Имате
ди
какве
тескере
,
(
писмено
,
пасош
)
?
—
Шта
ће
нам
тескере
!
У
Чачку
ми
смо
код
своје
куће
,
као
и
у
Карановцу
.
Ту
нас
зна
цела
чаршија
.
Ко
не
зна
Карафејзулову
кућу
.
Карафејзуловићи
били
су
јака
и
старинска
(
управо
потурчена
)
породица
.
—
А
зар
си
ти
из
дома
Карафејзулића
?
упита
млади
Турчин
с
очевидном
неверицом
,
а
очима
зачкиљи
и
гледао
је
нетренице
прво
у
Црна
Ратника
,
па
после
у
његове
другове
редом
.
—
И
био
,
и
јесам
и
вазда
ћу
остати
.
—
А
што
ће
на
вама
те
каурске
хаљине
?
—
А
на
вама
?
—
рече
војвода
и
показа
руком
на
турске
стражаре
,
који
су
махом
били
у
гуњцу
и
у
чакширама
.
—
Нас
је
натерала
нужда
;
требало
нам
се
довде
провући
чак
из
Београда
.
—
Е
,
није
од
добра
и
сербезлука
ни
код
нас
...
Тако
су
нам
старији
заповедили
.
Док
се
међу
војводом
и
старешином
турске
страже
водио
овај
разговор
,
у
даљини
се
показа
потера
.
—
Ено
их
!
—
примети
војвода
.
То
су
они
,
за
које
велим
да
се
не
зна
јесу
ли
Турци
или
ђаури
.
А
свакојако
ваљало
би
бити
на
опрези
,
да
вас
не
изненаде
.
Старешина
страже
метну
шаку
на
очи
и
загледа
се
у
даљину
.
—
Очекните
ви
овде
,
а
ја
идем
да
видим
какви
су
то
људи
.
Говорећи
то
,
он
махну
руком
и
позва
5—6
околних
стражара
да
с
њим
пођу
.
Црни
Ратник
остаде
на
месту
с
три
своја
друга
.
Дочекати
ту
долазак
потере
,
за
њега
би
значило
пропаст
,
јер
би
га
потера
одмах
везала
,
а
у
њој
је
јамачно
било
и
таквих
људи
,
који
га
лично
познају
.
Ваљало
се
дакле
користити
тренутком
и
умаћи
.
Црни
Ратник
погледа
око
себе
.
Ту
у
близини
остало
је
свега
3—4
стражара
.
Истина
,
лепо
и
десно
,
мало
подаље
,
било
је
још
стража
али
,
док
би
се
оне
прикупиле
и
обавестиле
у
чему
је
ствар
,
Црни
Ратни
могао
је
измаћи
прилично
далеко
.
И
он
преже
на
једно
,
и
реши
се
да
измиче
с
друговима
.
—
Богме
ми
немамо
кад
дуго
чекати
.
И
овако
смо
много
задоцнили
и
изостали
од
дружине
,
рече
он
као
да
се
обраћа
оним
стражарима
око
себе
.
И
говорећи
то
,
војвода
се
крете
полако
.
Све
очи
и
цела
пажња
код
стражара
била
је
наперена
на
људе
,
који
су
из
даљине
долазили
.
Од
њих
слабо
ко
и
чу
шта
говори
војвода
.
Али
кад
се
он
крете
,
најближи
стражар
викну
му
да
стане
.
Црни
Ратник
се
обрецну
и
рече
срдито
,
да
он
не
сме
ваздан
изостајати
од
своје
дружине
,
и
чекати
овде
свршетак
,
који
бог
зна
докле
се
још
може
протезати
.
Говорећи
то
,
Црни
Ратник
даде
знак
дружини
и
они
брзо
узеше
одмицати
и
не
осврћући
се
на
протесте
и
вику
стражареву
.
Међутим
,
и
потера
већ
бејаше
стигла
и
командант
страже
брзо
разабра
шта
је
у
ствари
.
Његове
сумње
дакле
биле
су
оправдане
.
Она
четворица
што
су
се
јавили
стражама
били
су
хајдуци
.
Но
командант
се
пренерази
,
кад
чу
уверавање
потере
,
да
ће
међу
оном
четворицом
бити
главом
и
сам
Црни
Ратник
.
Узбуђени
,
они
сви
потекоше
стражи
.
Но
ту
их
је
чекало
изненађење
.
Први
упитани
стражар
рече
немарно
да
су
она
четири
Турчина
отишла
.
Он
их
је
,
вели
,
заустављао
,
али
они
рекоше
да
морају
хитати
и
одоше
.
Старешина
страже
цикну
као
гуја
и
сасу
стражару
пиштољ
у
груди
.
Несрећник
паде
,
и
док
се
он
копрцао
у
крви
,
командант
је
очајно
чупао
косе
,
узвикујући
с
пеном
на
устима
:
—
Где
су
хајдуци
?
Зашто
пустисте
хајдуке
?
Све
ћу
вас
побити
!
Но
све
ово
десило
се
у
тренутку
,
и
хајдуци
су
били
на
домаку
и
на
догледу
.
И
ако
је
даље
већ
настајало
ломно
и
брежуљкасто
земљиште
,
а
у
даљини
се
црниле
пусте
шуме
,
извеџбано
око
јаничарско
угледа
хајдуке
како
измичу
у
даљини
и
показаше
старешини
страже
.
Растојање
није
било
велико
.
Потера
,
удружена
с
најбољим
момцима
од
стражара
,
потече
за
бегунцима
,
а
напред
је
јурио
сам
старешина
страже
,
млади
Сали-ага
.
Међу
тим
,
да
би
дала
хабер
другим
одељењима
,
потера
испали
неколико
пушака
.
Хајдуци
одмах
опазише
,
да
се
потера
за
њима
натурила
,
и
сад
је
настало
право
утркивање
,
ко
ће
брже
потећи
и
умаћи
.
Хајдуцима
је
било
главно
да
се
дочепају
планине
,
а
потера
је
напрезала
све
силе
,
да
их
престигне
и
од
планине
одсече
.
У
први
мах
хајдуци
су
се
држали
у
десно
,
једно
с
тога
,
што
им
је
у
том
правцу
најближе
био
један
планински
огранак
,
а
поглавито
с
тога
,
што
је
на
тој
страни
било
згодно
место
,
које
је
Бритва
изнашо
за
остало
њино
хајдучко
друштво
,
које
је
имало
да
измакне
из
Чачка
.
Но
Турци
их
на
скоро
одсекоше
од
ове
стране
.
Пружајућу
све
даље
своје
лево
крило
,
потера
најпосле
пресече
хајдуцима
сасвим
пут
на
ову
страну
и
они
су
сад
морали
бежати
управо
.
Већ
овим
одсецањем
било
је
веома
много
изгубљено
.
Удружени
,
они
би
могли
и
одбити
ову
потеру
што
их
гони
,
али
овако
сами
,
њих
четворица
једино
су
се
могли
уздати
у
добре
ноге
.
Но
и
ако
су
били
лаконоги
и
вични
на
сваке
уморе
и
напоре
,
дуго
бежање
опет
поче
их
најзад
заморавати
,
и
растојање
између
њих
и
Турака
бивало
је
све
мање
и
мање
.
Разлеже
се
пушчани
пуцањ
и
куршум
просвира
поред
главе
Црнога
Ратника
.
Потера
је
,
дакле
,
била
већ
толико
близо
,
да
се
могла
служити
оружјем
против
бегунаца
.
Црни
Ратник
стаде
као
укопан
.
Одмах
се
зауставише
и
његови
другови
.
Окретоше
се
назад
.
Они
су
били
у
дољи
,
а
на
ивици
брежуљка
,
што
се
пред
њима
уздигао
,
тек
се
указало
пет
шест
Турака
од
потере
.
Црни
Ратник
клече
и
нанишани
.
То
учинише
и
његови
другови
.
Прво
плану
једна
па
после
у
један
мах
још
три
хајдучке
пушке
.
Висок
,
млад
Турчин
,
који
је
напред
трчао
,
суљну
се
низбрдицом
,
пободе
теме
у
земљу
и
ни
ногом
више
не
мрдну
.
Лево
и
десно
од
њега
падоше
још
двојица
.
Од
четири
хајдучке
пушке
,
само
је
једна
промашила
.
Млади
Сали-ага
,
добар
јунак
и
виђен
Турчин
,
плати
први
главом
своје
дрско
јунаштво
.
И
Турци
опалише
.
Бритву
лако
очеша
једно
тане
по
левом
лакту
,
а
Црном
Ратнику
куршум
преби
дебелу
гвоздену
харбију
за
појасом
.
Да
није
било
харбије
,
куршум
би
се
умотао
у
црева
.
—
Добар
почетак
!
—
рече
Црни
Ратник
одгризајући
фишек
који
сасу
у
пушку
.
Потера
се
опет
продужи
,
али
ненадна
смрт
Сали—агина
прилично
је
зауставила
Турке
и
хајдуци
су
им
опет
за
коју
стотину
корака
даље
умакли
.
Али
на
једаред
искрсе
нова
опасност
.
Јамачно
намамљена
пуцњавом
пушака
,
једна
гомилица
од
5—6
Турака
бејаше
се
упутила
амо
.
Бежећи
ломним
,
брежуљкастим
земљиштем
,
хајдуци
су
час
замицали
у
дољаче
,
где
их
потера
не
види
,
час
се
опет
указивали
на
ивици
каква
брежуљка
,
виђени
са
свију
страна
.
Исто
тако
и
они
су
час
губили
потеру
из
вида
,
а
час
су
је
опет
виђали
целу
или
у
одељцима
.
Али
на
једаред
пред
уморне
хајдуке
искрсе
иза
једног
брежуљка
ова
нова
гомила
Турака
.
Једва
да
их
је
раздвајало
сто
до
двеста
корака
...
.
Остраг
потера
,
напред
заседа
—
положај
је
био
опасан
!
У
први
мах
Турци
застадоше
збуњено
.
Нису
могли
одмах
да
разберу
шта
је
ту
управо
и
да
ли
су
она
четворица
што
трче
Турци
или
ђаури
.
Но
у
томе
се
појавише
на
супротном
брежуљку
први
редови
потере
,
која
на
хајдуке
одмах
скреса
ватру
,
а
зачу
се
и
вика
:
—
Хеј
!
Ко
је
Турчин
потеци
за
хајдуцима
!
Права
забуна
прође
и
Турци
разабраше
да
су
ово
хајдуци
.
Одмах
потегоше
пушке
.
Хајдуци
се
нађоше
у
забуни
.
Застадоше
за
тренутак
,
па
онда
ударише
у
страну
,
кушајући
да
се
провуку
између
две
турске
ватре
.
Међутим
и
потера
и
ова
нова
гомила
Турака
просуше
на
хајдуке
јаку
ватру
.
Један
од
хајдука
рани
се
у
пету
.
Мало
је
требало
још
па
да
хајдуци
буду
сасвим
опкољени
.
Бритва
понуди
Црном
Ратнику
да
се
он
спасава
,
а
они
ће
стати
да
зауставе
Турке
ватром
.
Као
одговор
на
то
,
војвода
се
окрете
,
диже
пушку
и
најближи
Турчин
закопрца
се
на
ледини
.
Припуцаше
и
остала
тројица
.
Турци
су
им
одговарали
.
Како
није
имао
кад
више
да
пуни
пушку
,
војвода
трже
пиштоље
,
и
обадва
их
скреса
у
најближе
Турке
.
Док
би
ударио
длан
о
длан
,
четир
хајдука
бејаху
изметнула
већ
преко
десетак
метака
и
неколико
мртвих
и
рањених
Турака
већ
се
ваљало
по
пољани
.
Али
и
један
хајдук
паде
.
Био
је
погођен
по
сред
чела
.
Бритва
дохвати
само
пушку
и
вишеклију
свога
покојнога
друга
па
опет
нагоше
бежати
.
Турци
кивно
нападоше
на
убијена
хајдука
и
у
једном
тренутку
разнеше
га
на
јатаганима
,
наравно
,
пошто
су
га
прво
опљачкали
.
Но
у
тренутку
када
се
њих
три-четири
,
као
гавранови
бејаху
накупили
над
хајдучком
лешином
,
Бритва
се
окрете
,
нанишани
и
рече
—
Ово
за
твоју
душу
.
Милутине
брате
,
—
па
скреса
у
гомилу
Турака
.
Остали
одскочише
,
али
један
паде
ничице
преко
мртва
Милутина
.
—
Тако
!
—
рече
Бритва
задовољно
—
за
живота
крвнички
се
клати
,
а
гле
сад
како
се
братски
загрлише
!
Гавранови
ће
обојицу
пријатељски
оглодати
.
—
Њих
мало
ниже
,
нас
мало
више
,
разлика
неће
бити
велика
—
примети
подругљиво
хајдук
што
још
раније
бејаше
рањен
у
пету
те
већ
поче
нарамљивати
и
заостајати
.
—
Вала
и
ако
ће
Лазо
,
а
данас
смо
се
добро
наплатили
—
рече
Бритва
.
И
ако
су
од
Турака
неки
били
побијени
а
више
њих
рањено
,
потера
је
опет
зато
веома
живо
гонила
хајдуке
а
њина
снага
била
је
већ
јако
исцрпљена
.
Могло
је
већ
бити
читав
сахат
како
се
Турци
гоне
—
с
хајдуцима
и
крајњи
излаз
ове
борбе
могао
се
лако
предвидети
.
Турци
су
истина
скупо
плаћали
потеру
,
али
њих
је
било
много
на
броју
и
губитци
су
увек
попуњавани
новим
силама
,
док
су
хајдуци
бивали
све
слабији
и
слабији
.
Планина
није
била
још
далеко
,
али
потера
је
јако
сустизала
и
на
махове
се
догонило
да
између
хајдука
и
Турака
није
било
више
од
50—100
корака
растојања
.
У
оваким
критичним
тренуцима
најмања
случајност
могла
је
бити
фатална
.
Требало
је
само
да
Црни
Ратник
гдегод
запне
,
да
се
спотакне
и
падне
,
или
ма
чиме
да
се
за
тренутак
забави
,
па
да
буде
пристигнут
,
умлаћен
или
чак
и
жив
ухваћен
.
Међу
тим
пушке
су
непрестано
грмеле
.
Ова
пуцњава
морала
је
свратити
пажњу
и
другим
одељењима
турским
,
која
су
била
ту
у
околини
.
Турци
су
палили
на
хајдука
што
чешће
могу
.
Хајдуци
пак
чинили
су
то
изређе
,
кад
им
се
какав
Турчин
сувише
близу
примакне
.
У
сред
ове
очајне
и
критичне
ситуације
,
јави
се
једна
нова
чињеница
.
Из
далека
чу
се
свирање
војничка
рога
.
Мало
за
тим
на
висовима
пред
хајдуцима
указаше
се
неки
људи
,
прво
нејасно
као
црне
пеге
,
па
после
све
јасније
и
разговетније
,
док
се
најпосле
,
на
белом
снегу
,
сасвим
лепо
не
указаше
дуги
редови
турске
војске
.
Истина
,
ова
војска
била
је
још
доста
далеко
,
али
она
се
брзо
може
спустити
одозго
с
косе
,
а
онда
су
хајдуци
ухваћени
као
у
кавезу
.
Свршено
је
,
дакле
—
Црни
Ратник
са
своја
два
друга
био
је
опкољен
.
Потери
чисто
порастоше
крила
,
кад
угледа
каква
јој
нова
помоћ
стиже
.
Турци
халакнуше
и
удвојеном
снагом
потекоше
за
хајдуцима
.
Међутим
Црни
Ратник
стаде
!
Застадоше
и
његови
другови
,
и
то
сад
кад
је
сваки
тренутак
био
драгоцен
и
судбоносан
,
сад
,
кад
би
они
управо
требало
крила
да
имају
,
па
тек
да
се
могу
спасти
.
Али
војвода
је
једним
погледом
схватио
сву
дубину
њина
очајна
,
беспомоћна
положаја
.
—
Да
бар
добро
напунимо
кратке
и
дуге
пушке
—
рече
Црни
Ратник
мирно
.
После
кратког
ћутања
он
додаде
—
Ваља
изабрати
згодно
место
,
па
налити
до
последња
вишека
.
Брзо
напунише
пушке
на
онда
окретоше
опет
измицати
.
Но
Црни
Ратник
сад
је
изостајао
.
Изгледало
је
као
да
се
двоуми
да
ли
у
опште
вреди
даље
бежати
.
—
Немој
тако
војводо
—
рече
Бритва
осврћући
се
,
—
Још
се
ми
можемо
спасти
.
Док
они
пси
одозго
пристигну
ми
се
можемо
дохватити
шуме
.
Ето
где
је
;
нема
два-три
добра
пушкомета
.
Црни
Ратник
не
одговори
ништа
,
али
убрза
кораке
.
Сад
су
бежали
уз
брдо
.
Земљиште
је
било
каменито
,
засејано
трњем
и
изваљаним
стенама
,
а
све
покривено
великим
снегом
.
Може
се
мислити
с
каквим
је
тешкоћама
било
везано
бежање
на
овом
земљишту
.
Није
било
лако
ни
Турцима
,
али
охрабрени
лепим
изгледима
на
успех
,
они
су
лакше
сносили
све
напоре
.
Турци
су
пристизали
све
ближе
,
а
код
хајдука
је
бивало
све
мање
наде
на
спасење
.
—
Хеј
,
рајо
,
предајте
се
,
не
гините
лудо
!
—
довикну
некакав
Турчин
хајдуцима
.
Војвода
застаде
и
диже
пушку
на
око
—
дођи
ти
да
примиш
робље
—
рече
он
и
у
исти
мах
скреса
.
С
повисока
камена
понајближи
Турчин
стрмекну
у
провалију
под
собом
.
Али
и
хајдуцима
као
да
су
већ
били
часови
избројани
.
Од
војске
;
која
се
бејаше
указала
горе
на
брду
,
један
део
био
се
већ
одвојио
и
брзо
је
силазио
доле
хајдуцима
.
Сад
је
већ
био
на
такој
близини
да
је
могао
употребити
оружје
и
већ
припуцаше
прве
пушке
с
оне
стране
.
Међу
овом
новом
војском
или
је
било
бољих
нишанџија
,
или
је
то
био
случај
,
тек
први
метци
с
оне
стране
ранише
Бритву
у
врат
.
Видећи
да
ће
брзо
бити
опкољени
,
хајдуци
потрчаше
у
лево
да
заузму
што
бољи
положај
за
одбрану
.
Нису
трчали
дуго
,
кад
наиђоше
на
искривудан
,
дубок
планински
поток
.
Поток
је
био
узан
,
али
необично
дубок
.
Планинске
воде
,
дерући
туда
воковима
са
стрмих
висина
пролокале
су
себи
узану
али
дубоку
стазу
прорезану
кроз
сами
станац
камен
,
од
кога
пршти
и
одскаче
тврди
челик
,
а
прогриза
га
мекани
зуб
лаке
водене
капљице
,
глођући
га
упорно
кроз
дуге
и
дуге
векове
.
На
местима
овај
поток
био
је
тако
узан
да
се
могао
из
трке
прескочити
,
а
на
местима
тако
дубок
да
му
се
дно
није
видело
а
шуштање
бујна
планинска
потока
чисто
се
губило
као
да
долази
од
некуда
далеко
испод
земље
.
Обадве
обале
овога
потока
биле
су
обрасле
средовечном
,
али
кржљавом
и
јако
проређеном
шумом
.
Пошто
је
ово
био
крајњи
изданак
једне
од
многих
планинских
коса
,
ту
је
било
доста
ситнија
и
крупнија
раздробљена
стења
,
што
се
све
згодно
дало
употребити
као
заклон
и
бусија
у
борби
.
Кад
с
једне
стране
пристиже
потера
,
а
с
друго
прикљешти
овај
нови
нападач
с
брда
,
Црни
Ратник
западе
са
своја
два
друга
за
једну
велику
стену
и
отвори
ватру
против
нападача
.
И
Турци
заузеше
бусије
,
па
док
су
једни
тукли
хајдуке
,
неколико
њих
одвоји
се
да
се
неопажени
провуку
крај
потока
и
да
нападну
хајдуке
изненада
јатаганима
и
прса
у
прса
.
Хајдуци
су
необично
добро
гађали
.
Пуцали
су
само
војвода
и
Бритва
,
а
трећи
друг
пунио
је
само
пушке
и
брзо
додавао
,
да
ватра
траје
непрекидно
.
Хајдуци
су
пуцали
тако
брзо
,
да
би
човек
рекао
десет
их
је
за
оном
стеном
,
а
не
тројица
.
Турци
су
се
крили
и
заклањали
,
али
чим
се
иза
стене
укаже
каква
обријана
турска
тинтара
,
војводин
иди
Бритвин
пурак
одмах
је
просвира
.
Но
ова
борба
није
дуго
трајала
.
И
ако
су
хајдуци
зорно
мотрили
да
им
се
Турци
с
које
стране
не
прикуче
сувише
близу
,
ипак
су
били
изненађени
.
На
једаред
они
зачуше
како
им
се
управо
над
самим
главама
захори
страшно
турско
:
„
Алах
!
алах
!
“
и
пет-шест
Турака
нападоше
их
голим
јатаганима
са
свију
страна
.
Одмах
у
првом
сукобу
хајдук
Лаза
доби
самртну
рану
у
главу
,
али
ионако
рањен
,
он
једноме
Турчину
саби
ороз
и
цео
табан
у
темењачу
а
другога
шчепа
својим
снажним
храпавим
хајдучким
рукама
за
гушу
паде
заједно
с
њим
и
удави
га
на
месту
.
Челични
хајдучки
прсти
пропадоше
и
удубише
се
у
гркљан
и
једњак
турчинов
,
као
кад
оштру
железну
вилу
забодеш
у
трулу
бундеву
.
Несретнику
искочише
обадва
ока
и
он
оста
тако
мртав
крај
мртва
Лазара
.
Војвода
и
Бритва
искочише
из
заседе
,
те
између
њих
и
нападаче
настала
крвава
борба
прса
у
прса
.
Црни
Ратник
бејаше
искочио
држећи
у
обе
руке
по
један
пун
пиштољ
.
Он
их
скреса
најближим
нападачима
у
прса
једном
један
,
а
другом
други
.
За
тим
празним
пиштољем
млатну
трећег
по
глави
,
те
се
пиштољ
преби
до
саме
цеви
.
Очајни
војвода
потеже
јатаган
,
али
њиме
једва
успе
да
заклони
главу
,
над
којим
се
већ
бејаху
укрстила
три
турска
јатагана
.
Док
се
Црни
Ратник
овако
борио
,
Бритва
је
иза
његових
леђа
радио
то
исто
,
старајући
се
да
бар
остраг
заштити
господара
од
позадних
удараца
.
Али
Турци
почеше
прискакати
са
свију
страна
;
Црни
Ратник
бејаше
већ
добио
два
ударца
по
десној
мишици
—
још
тренутак
само
и
он
би
формално
био
разнесен
на
ножевима
,
кад
се
на
једаред
јави
неочекивано
и
неслућено
спасење
.
У
том
најстрашнијем
тренутку
на
једаред
се
захори
громовито
:
„
Хура
!
Удри
за
крст
часни
!
“
Иза
оближње
стене
скочи
десетак
наоружаних
људи
,
који
као
рисови
с
голим
јатаганима
јурнуше
на
Турке
.
Изненађење
је
било
огромно
.
Преплашени
,
Турци
прскоше
на
све
стране
.
Неочекивани
спасиоци
шчепаше
војводу
и
Бритву
и
брзо
их
поведоше
са
собом
,
јер
су
знали
да
овај
тренутни
спас
не
значи
још
потпуно
избављење
из
аждајиних
чељусти
,
у
које
су
били
запали
.
Читаоцу
је
лако
погодити
да
су
ови
непознати
спасиоци
—
били
дружина
војводина
.
По
споразуму
с
Бритвом
они
су
чекали
на
уроченом
месту
,
али
видећи
да
војвода
не
долази
,
а
чујући
амо
на
овој
страни
пуцњаву
,
они
се
амо
упуте
,
и
,
као
што
смо
видели
,
стигли
су
у
најодсуднијем
тренутку
,
као
да
их
је
сам
Бог
послао
,
да
буду
избавиоци
своме
вођи
.
Тек
сад
,
када
се
нађоше
колико
толико
у
некој
сигурности
,
војвода
и
Бритва
осетише
да
су
рањени
и
то
обојица
доста
озбиљно
рањени
.
Али
о
одмору
и
правилном
привијању
рана
није
могло
бити
ни
речи
.
На
брзу
руку
зауставе
само
крв
и
засоле
рану
,
па
пођу
даље
.
На
тренутак
сузбијени
,
Турци
се
почеше
опет
брзо
прикупљати
,
и
своју
потеру
продуже
још
с
већом
енергијом
.
Хајдуцима
је
остало
да
се
према
томе
управљају
.
Положај
је
сад
био
овакав
:
с
једне
стране
било
је
у
најмању
руку
око
сто
педесет
Турака
,
махом
одабраних
међу
најбољим
момцима
,
добро
оружани
,
добро
спремни
,
а
врх
свега
подстакнути
крупном
новчаном
наградом
:
која
је
обећана
за
главу
Црнога
Ратника
.
С
друге
стране
било
је
највише
до
двадесет
и
пет-шест
људи
,
истина
врлих
ратника
,
али
недовољно
оружаних
,
јер
су
пошли
нагло
и
ненадно
,
а
извлачећи
се
из
вароши
поред
турских
стражара
,
многи
нису
могли
пронети
своје
пушке
.
Између
ова
два
непријатеља
отворила
се
сад
борба
на
живот
и
на
смрт
.
Хајдуци
су
узмицали
дубље
у
планину
,
старали
се
да
се
дочепају
планинских
гудура
,
где
им
се
тешко
могло
досадити
:
Турци
,
опет
,
напрезали
су
све
своје
силе
,
да
одсеку
хајдуке
од
планине
,
да
их
опколе
и
ту
да
их
утамане
.
Борба
је
ова
била
сурова
и
неумитна
:
обадве
стране
водиле
су
је
с
кивношћу
и
једовитом
пакошћу
која
је
већ
прелазила
у
животињство
.
Хајдуци
су
једнако
узмицали
,
а
Турци
су
их
оштро
гонили
.
Пушке
су
непрестано
гроктале
и
жртве
у
мртвацима
и
рањенима
множиле
су
се
на
обадве
стране
.
У
свом
одступању
хајдуци
су
се
старали
да
увек
осигурају
себи
позадност
,
како
би
увек
могли
назад
одступити
,
и
како
их
Турци
не
би
могли
сасвим
опколити
.
Турци
опет
гледали
су
да
нагнају
хајдуке
на
незгодно
земљиште
,
где
би
се
изломили
сами
или
би
их
могли
похватати
у
клопци
,
као
пацове
.
Три
пуна
сахата
трајала
је
овако
крвничка
борба
.
Од
Турака
пао
је
огроман
број
људи
,
али
и
хајдуци
су
били
већ
изгубили
четворицу
од
најсмелих
млађих
бораца
својих
,
а
два
пут
толико
било
их
је
које
лакше
које
теже
рањених
.
Њихова
мала
дружиница
топила
се
као
грудва
снега
у
врелој
руци
.
Потискивани
и
потисаиванп
,
наши
јуначки
борци
најпосле
буду
сатерани
у
један
теснац
.
Користећи
се
надмоћним
бројем
својих
трупа
,
Турци
брзо
затворе
овај
теснац
и
хајдуци
се
тако
нађу
опкољене
са
свију
страна
.
У
теснацу
се
није
могло
дуже
остати
,
јер
су
Турци
с
околних
висова
били
хајдуке
управо
у
теме
.
Положај
је
био
опасан
и
војвода
помисли
на
последње
очајно
срество
да
се
из
теснаца
спасе
.
Он
нареди
хајдуцима
да
се
пењу
стрмим
и
веома
узаним
путањама
,
којима
само
козе
пролазе
.
Тим
путем
војвода
је
мислио
да
изведе
своју
војску
на
врх
брда
,
оданде
се
може
згодније
бранити
а
од
куда
ће
ваљда
наћи
и
одступницу
,
јер
овај
вис
јамачно
стоји
у
вези
с
другим
висовима
и
мора
имати
благих
коса
,
којима
ће
се
хајдуци
повући
дубље
у
планину
.
Одступање
к
врху
из
теснаца
отпочне
се
одмах
и
изврши
се
брже
и
лакше
но
што
се
мислило
.
Хајдуци
су
одступали
један
но
један
,
па
и
ако
су
Турци
просипали
јаку
ватру
,
рани
се
само
један
једини
хајдук
.
Али
овај
вис
није
био
оно
што
се
очекивало
.
Згодан
за
одбрану
,
он
је
био
веома
незгодан
за
одступање
,
јер
у
позадности
није
имао
веза
с
другим
брдима
,
већ
је
стајао
засебно
,
као
какво
јаје
.
С
тога
је
овај
вис
лако
било
и
опколити
и
држати
га
у
шкрипцу
и
с
мало
убојне
снаге
.
Турци
се
одмах
користе
овом
околношћу
и
брдо
опседну
.
Црни
Ратник
био
је
сад
истински
опкољен
и
друго
спасење
није
му
остајало
,
но
да
се
пробије
кроз
опсаду
.
Али
и
овај
једини
исход
био
је
наскоро
пресечен
.
Хајдуци
су
приспели
на
врх
брега
у
најжалоснијем
стању
.
Многи
су
били
рањени
и
осакаћени
,
а
сви
грдно
изморени
и
малаксали
.
Рањеници
су
изгубили
много
крви
,
и
сад
су
осећали
како
их
у
утроби
пржи
некакав
страшни
унутрашњи
огањ
,
који
тело
прождире
,
а
ум
мути
и
помрачава
.
Оружје
им
је
било
оштећено
и
покрхано
,
муниција
истрошена
,
све
похабано
.
Ова
мучна
,
крвава
и
рањава
војска
није
хтела
а
није
ни
могла
даље
.
Људи
су
у
један
глас
захтевали
да
се
овде
стане
,
да
се
мало
одморе
,
да
се
напију
воде
,
да
оперу
и
привију
ране
,
да
прегледају
и
дотерају
оружје
,
па
ако
се
већ
морају
пробијати
кроз
Турке
,
онда
боље
да
то
учине
довече
,
ноћу
,
одморни
и
спремни
но
сад
,
овако
грдно
изморени
и
већ
попадали
.
Све
је
у
истини
било
тако
,
и
војвода
је
и
сам
увиђао
умесност
ових
захтева
.
Но
главно
је
питање
било
,
да
ли
ће
их
Турци
оставити
сад
бар
на
миру
,
или
ће
продужити
своје
нападаје
и
гоњења
?
Решише
се
да
ту
причекају
.
Пушчана
ватра
поступно
се
угаси
,
и
све
се
утиша
.
С
брда
се
могло
видети
како
се
Турци
у
подножју
прибирају
и
уређују
.
Хајдуци
су
,
дакле
,
били
остављени
на
миру
,
али
за
мало
.
Турци
су
зауставили
своје
нападаје
једино
с
тога
,
што
су
били
послали
гласнике
,
да
доведу
нова
одморна
одељења
и
да
јаве
Егбер-аги
,
да
је
на
једном
вису
опкољен
сам
Црни
Ратник
.
Кад
је
Сади-Егбер-аги
стигао
овај
глас
,
он
брзо
прикупи
до
80
момака
,
пробраних
све
бољи
међу
бољима
,
па
одмах
појури
у
планину
,
куда
стиже
петог
дана
око
заранака
.
Чим
дође
.
Егбер
се
обавести
,
како
стоје
ствари
,
узе
сву
команду
у
своје
руке
и
издаде
људима
заповест
,
да
се
спреме
за
нападај
и
сваки
на
свом
месту
да
чека
даљу
заповест
.
За
тим
Егбер
изашље
три
извиднице
,
у
свакој
по
три
човека
,
да
промотре
какво
је
пењање
уз
брдо
и
какав
је
положај
горе
,
као
и
то
шта
раде
тамо
хајдуци
,
да
ли
се
ту
утврђују
или
се
спремају
да
беже
даље
.
Извидницама
је
наређено
да
се
прикрадају
што
тајније
,
како
би
се
привукле
што
ближе
,
и
да
иду
напред
све
дотле
,
док
на
њих
не
почну
пуцати
.
Док
су
се
Турци
овако
у
подножију
брда
припремали
за
даљи
напад
,
горе
,
на
врху
,
хајдуци
су
прибирали
последњу
снагу
за
последњи
очајни
напор
,
јер
је
свак
знао
и
осећао
,
да
је
настао
свечан
тренутак
,
где
се
дели
живот
или
смрт
целе
дружине
.
На
врху
брда
била
је
поширока
пољаница
,
те
је
брег
изгледао
као
зарубљено
јаје
.
На
средини
те
пољанице
зијала
је
огромна
вртача
,
налик
на
горостасни
левак
.
По
планинама
чешће
се
виђају
оваке
рупчаге
.
У
њих
се
обично
скупља
планинска
вода
од
плахе
кише
,
од
отопљена
снега
,
и
туда
после
отиче
некуда
у
незнан
,
губећи
се
у
мрачној
утроби
планинској
.
Од
оваких
вртача
понекад
се
стварају
подземни
поточићи
,
који
се
пробијају
кроз
планину
,
вијугају
кроз
каменито
срце
брдско
,
док
негде
,
на
великој
даљини
,
не
избију
као
јако
планинско
врело
или
као
читава
река
.
Ова
вртача
била
је
сад
завејана
снегом
.
Хајдуци
су
кушали
да
баце
камен
у
њу
.
Камен
је
с
тутњавом
пропадао
некуда
у
мрачну
дубину
,
од
куда
се
за
дуго
чула
његова
подземна
лупа
.
Одмах
иза
ове
вртаче
,
дизала
се
,
у
сред
равне
пољанице
,
огромна
стена
,
која
је
изгледала
као
да
је
од
некуда
амо
донесена
и
ту
руком
нарочито
намештена
.
Пред
том
стеном
хајдуци
су
разгрнули
снег
и
наложили
велику
ватру
.
Вода
од
топљена
снега
сливала
се
у
вртачу
,
градећи
себи
пут
кроз
дубок
снег
.
Око
стене
био
је
мали
шумарак
.
Хајдуци
су
се
ту
разместили
,
сем
истакнутих
стража
које
су
,
прикривене
на
ивици
брега
,
мотриле
да
их
Турци
од
куда
не
изненаде
.
Од
подножја
до
врха
брега
могло
је
бити
око
две
хиљаде
корака
.
Бокови
овога
брда
били
су
голи
,
само
с
једне
стране
дизала
се
ситна
букова
шума
.
Турске
извиднице
удариле
су
овом
шумовитом
страном
,
како
би
се
лакше
могле
прикрити
.
Не
прође
много
,
кад
се
на
предстражама
чу
пушчани
пуцањ
.
Хајдуци
се
узнемирише
и
истрчаше
да
виде
шта
је
.
Но
наскоро
опет
се
вратише
с
извештајем
да
се
појавило
неколико
Турака
,
али
после
првих
метака
с
хајдучке
стране
,
опет
су
се
повукли
назад
.
Војвода
је
лежао
крај
лепе
ватре
,
кад
донесоше
ову
вест
.
—
Ваља
нам
се
спремити
за
отпор
!
Турци
ће
нас
напасти
,
пре
но
што
се
смркне
.
Ово
су
јамачно
биле
турске
извиднице
,
—
рече
он
и
полако
се
исправи
.
По
изгледу
,
по
говору
,
по
измученом
,
тужном
погледу
,
јасно
се
видело
,
да
војвода
много
страда
од
рана
и
да
је
грдно
изнурен
.
Ипак
он
сам
лично
узе
команду
над
својим
људима
и
сам
је
наређиво
све
што
треба
.
Већ
то
једно
уливало
је
збиљу
у
свачију
душу
.
И
ако
су
сви
и
пре
схватали
сву
тежину
свога
очајног
положаја
,
опет
зато
овако
понашање
војводино
дирнуло
их
је
,
и
сваки
од
њих
мирио
се
с
мишљу
да
је
настао
самртни
час
,
коме
ваља
и
као
човек
и
као
јунак
мушки
загледати
у
очи
.
С
тога
се
на
сваком
лицу
огледало
некакво
поносно
сазнање
,
да
је
њима
намењено
да
буду
благородне
жртве
једнога
великог
и
родољубивог
дела
.
Црни
Ратник
ишао
је
од
човека
до
човека
.
Рањене
је
храбрио
,
показујући
им
своје
рођене
тешке
ране
,
некима
је
давао
кратке
савете
о
чувању
оружја
и
о
држању
у
боју
,
како
у
време
борбе
,
тако
и
у
време
одступања
;
најзад
с
некима
се
и
шалио
,
а
са
свима
је
у
говору
био
благ
и
нежан
.
Војвода
се
није
варао
у
своме
предвиђању
;
не
прође
ни
половина
часа
,
а
предстраже
јавише
,
да
се
одоздо
,
с
подножја
,
чује
неко
комешање
и
шуштање
.
Ствар
је
била
јасна
,
Турци
се
спремају
да
нападну
.
Црни
Ратник
изађе
у
средину
својих
јунака
и
рече
им
неколико
топлих
одушевљених
речи
које
заврши
овако
:
—
Браћо
.
Србин
је
имао
своју
сјајну
прошлост
,
своју
велику
државу
,
своје
цареве
и
краљеве
,
а
данас
је
све
то
пропало
а
остало
је
само
ово
мало
српска
образа
и
поштења
,
које
бранимо
ми
хајдуци
.
Образ
јуначки
то
је
она
свештена
варница
,
из
које
има
да
се
разбукти
огањ
српскога
родољубља
и
да
никне
и
васкрсне
будућност
народна
.
Ми
хајдуци
чувари
смо
те
свете
божанске
искре
.
А
српски
хајдук
знао
је
вазда
шта
му
је
света
дужност
.
Напред
јунаци
!
Хајдуци
изађоше
и
заузеше
бусије
по
окрајцима
пољанице
.
Кратак
зимски
дан
примицао
се
крају
.
Последње
бледе
и
малаксале
зраке
кржљава
зимска
сунца
губиле
су
се
на
далеком
западу
,
кад
пусту
планину
на
једаред
огласи
јасан
пушчани
пуцањ
,
који
се
у
оној
тишини
разли
као
звук
трубе
предвеснице
,
која
оглашује
величанствени
долазак
страшне
смрти
.
И
здрави
и
рањени
хајдуци
,
који
су
дотле
мирно
чекали
у
својим
бусијама
,
сад
на
једаред
осетише
како
им
срца
почињу
живље
куцати
,
а
ратоборна
дрхтавица
прође
им
целим
телом
.
Још
један
тренутак
и
бојни
урнебес
потресе
и
испуни
ваздух
,
а
пушчана
ватра
,
као
какав
пламени
појас
,
опаса
цео
брежни
венац
:
пушке
су
гроктале
и
осипале
се
све
у
гроздовима
.
Турци
ударише
одмах
с
необичном
силином
:
налетише
управо
као
страшна
,
неодољива
бујица
и
одмах
већ
у
првом
налету
проломише
танак
хајдучки
убојни
ланац
и
усред
крвопролитна
гушања
уграбише
две
хајдучке
главе
.
Сва
је
прилика
да
би
Турци
одмах
ту
и
решили
цео
сукоб
,
да
у
најопаснијем
тренутку
не
прискочи
у
помоћ
сам
војвода
.
Видећи
,
да
су
хајдучки
редови
пробијени
,
Црни
Ратник
јурну
томе
пролому
,
праћен
од
3—4
најхрабрија
друга
,
и
они
својим
грудима
запушише
проваљени
ред
и
згураше
доле
Турке
,
који
,
као
вихор
,
у
густом
роју
бејаху
надрли
на
ово
место
.
Хајдуци
и
Турци
били
су
се
ту
помешали
и
били
су
се
пустимице
кундацима
.
Та
крвава
мешавина
трајала
је
само
један
тренутак
,
али
је
била
страховита
.
6
Турака
остало
је
мртвих
на
месту
,
а
Турци
однесоше
2
хајдучке
главе
.
Рањених
је
било
ваздан
с
обадве
стране
.
Не
потраја
дуго
,
а
две
одсечене
хајдучке
главе
појавише
се
у
турским
редовима
набијене
на
дугачка
копља
.
Турци
пропратише
ово
истицање
глава
громовитим
урликом
.
Тада
војвода
нареди
да
поодсецају
главе
изгинулим
Турцима
и
да
их
баце
доле
низ
брдо
у
турске
редове
.
То
је
био
одговор
на
истицање
хајдучких
глава
.
Међу
тим
борба
је
пламтила
на
све
стране
.
У
добрим
положајима
,
на
ивици
овога
брдског
висоравна
,
хајдуци
су
били
као
у
каквој
природној
тврђави
.
Нападајући
одоздо
,
Турци
су
се
морали
пети
уз
стрму
косу
,
а
то
је
јако
отежавало
њин
положај
.
Али
грдна
бројна
претежност
и
фанатизам
турски
чинили
су
те
је
превага
ипак
била
на
турској
страни
.
Сузбијени
на
једном
месту
,
Турци
су
с
беснилом
,
уз
непрекидно
урликање
и
халакање
,
насртали
слепимице
на
другу
страну
и
понављали
своје
нападе
с
новом
жестином
и
новим
упорством
.
Војвода
је
прелетао
с
једног
краја
на
други
храбрио
своје
људе
,
а
само
његово
присуство
као
да
је
носило
са
собом
успех
и
победу
,
јер
где
год
се
он
појави
,
ту
се
положај
одмах
измени
на
боље
,
па
ма
како
зло
да
је
пре
тога
стојао
за
хајдуке
.
Али
ни
он
није
могао
стизати
свуда
и
на
све
стране
.
И
његова
снага
имала
је
својих
међа
и
била
је
најпосле
исцрпена
.
Сем
тога
,
одмах
у
првом
палењу
војвода
је
био
понова
рањен
у
главу
.
И
ако
рана
сама
по
себи
није
била
опасна
,
опасност
је
долазила
од
многе
источене
крви
,
са
чега
је
наступала
малаксалост
у
целом
телу
.
Умор
се
опажао
и
код
осталих
хајдука
,
јер
се
ту
борио
један
против
десеторице
,
па
и
више
.
Црни
Ратник
гледао
је
с
болом
у
души
како
хајдучка
убојна
линија
бива
све
тања
,
а
њина
пушчана
ватра
све
ређа
и
слабија
.
Један
по
један
од
храбрих
другова
падао
је
,
или
мртав
,
или
онеспособљен
за
даљу
борбу
.
Хајдука
је
бивало
све
мање
,
а
Турци
су
ударали
све
бесније
и
силније
.
Истина
,
и
њини
први
редови
биди
су
грдно
прорешетани
и
изломљени
,
али
позади
стајале
су
нове
одморне
трупе
,
спремне
да
кидишу
у
тренутку
кад
се
код
хајдука
опази
прво
колебање
,
слабост
и
уступање
.
Већ
је
више
од
сахата
како
хајдуци
јуначки
сузбијају
слепу
навалу
турску
.
Још
мало
,
па
ће
и
сумрак
притећи
у
помоћ
слабијој
нападнутој
страни
,
да
је
сакрије
у
своја
мрачна
недра
и
да
је
спасе
од
кивности
турске
.
Али
то
све
виде
и
Турци
и
баш
с
тога
они
ево
сад
и
напрежу
последње
силе
,
да
отму
победу
од
мрака
,
и
да
сврше
борбу
пре
но
што
се
спусти
ноћ
на
пусту
планину
.
—
За
време
ове
борбе
Егбер-ага
стајао
је
на
једном
брежуљку
,
згодно
заклоњен
дебелим
буквама
и
одваљеним
стенама
.
Одатле
он
је
згодно
могао
проматрати
цео
ток
борбе
и
контролисати
ко
напредује
,
а
ко
ли
губи
.
Он
је
одатле
по
разређеној
пушчаној
ватри
хајдучкој
познао
да
су
хајдуци
малаксали
и
да
су
им
губитци
големи
.
С
тога
нареди
да
се
сад
предузме
општи
јуриш
и
,
коштало
шта
коштало
,
да
се
хајдуци
изагнају
из
заседа
,
да
се
потисну
с
ивице
брдске
и
да
се
заузме
пољаница
на
врху
брега
.
А
ово
је
значило
да
се
хајдуци
униште
—
јер
,
не
имајући
пута
за
одступање
,
њима
је
једино
остајало
или
да
сви
листом
изгину
,
или
да
се
предаду
.
Мећу
тим
код
Турака
се
диже
граја
и
галама
,
кад
им
ову
наредбу
саопштише
.
Одморна
резерва
одмах
се
крете
у
бој
.
Први
изнурени
и
малаксали
редови
турски
расклопише
се
,
те
пропустише
орну
и
одморну
потпору
,
која
одмах
нападе
хајдуке
са
свом
жестином
и
необузданошћу
.
Навала
је
била
неодољива
.
Турци
су
налетели
као
необуздани
вихор
и
рушили
су
и
обарали
све
пред
собом
.
Истина
,
турске
лешине
брзо
ишараше
ивицу
брдску
,
али
хајдучки
убојни
ред
био
је
пробијен
и
хајдуци
су
у
нереду
морали
одступати
из
својих
заседа
.
Охрабрени
овим
успехом
,
Турци
полете
за
њима
и
гонили
су
их
узастопце
.
Наскоро
од
свега
начини
се
само
једва
крвава
гужва
,
сплетена
од
Турака
и
хајдука
,
који
су
се
душмански
клали
и
један
другога
млавили
.
У
томи
гушању
хајдуци
и
Турци
бејаху
се
догнали
близу
до
оне
вртаче
о
којој
смо
напред
говорили
.
Хајдуци
се
овде
користише
својим
познавањем
земљишта
те
нагнаше
у
вртачу
неких
десетак
Турака
.
И
не
слутећи
да
је
то
страшна
провалија
,
Турци
нагазише
на
вртачу
,
попадаше
,
отискоше
се
и
уз
страшне
и
очајне
узнике
нестаде
их
у
мрачком
амбису
.
Падајући
они
су
покушавали
да
се
уздрже
;
гребали
су
ноктима
за
голо
стење
,
остављајући
крвав
траг
за
собом
:
хватали
су
се
један
за
другога
и
за
тренутак
застајали
,
па
се
онда
опет
отискивали
,
док
их
на
послетку
све
не
прогута
страшна
,
мрачна
провалија
.
Овај
неочекивани
случај
стуче
мало
Турке
,
јер
,
пренеражени
,
многи
ударише
натраг
.
Ово
даде
хајдуцима
мало
времена
да
се
приберу
,
но
слабо
се
шта
имало
већ
и
прибирати
.
Већина
хајдука
,
као
и
већина
оних
Турака
,
што
у
првом
јуришу
бејаху
издрли
на
пољаницу
,
већ
су
лежали
расути
по
снегу
,
или
мртви
,
или
тешко
и
самртно
рањени
.
Сама
судбина
још
као
да
је
навлаш
штедила
Црнога
Ратника
с
неколико
његових
најбољих
јунака
,
међу
којима
је
био
и
Бритва
.
Али
и
њини
тренуци
били
су
већ
избројани
.
Шта
би
и
могло
учинити
ово
десетак
хајдука
,
што
се
још
држало
на
ногама
,
против
густих
турских
редова
,
који
су
сад
са
свију
страна
још
бешње
наваљивали
на
ову
шаку
људи
.
Потиснути
и
прикљештени
са
свију
страна
,
хајдуци
се
збише
око
оне
стене
што
се
уздизала
ту
одмах
иза
оне
вртаче
,
и
која
је
сад
хајдуцима
згодно
послужила
као
позадни
заклон
.
Повлачећи
се
назад
,
хајдуци
се
прибраше
под
ту
стону
и
,
наслањајући
се
на
њу
леђима
,
бранили
су
се
с
преда
од
турске
навале
.
У
томе
им
је
помагала
и
она
вртача
,
која
је
била
управо
испред
стене
,
те
је
тако
пречила
Турцима
ближи
приступ
.
Црни
Ратник
заузео
је
био
положај
у
среди
,
а
око
њега
с
десна
и
лева
поређало
се
оно
мало
његових
другова
,
што
још
беше
за
борбу
способно
.
И
хајдуцима
и
Турцима
било
је
већ
јасно
да
је
главна
борба
свршена
,
да
је
победа
турска
несумњива
и
да
је
у
питању
још
само
који
тренутак
и
још
који
живот
.
С
тога
су
Турци
викали
:
—
Предај
се
,
рајо
,
не
гини
лудо
,
а
тврда
је
турска
вера
,
ништа
вам
се
зло
учинити
неће
.
Хајдуци
су
и
сами
знали
да
се
не
могу
одбранити
али
су
узимали
да
је
ово
сад
борба
за
образ
и
да
и
им
као
јунацима
ваља
јуначки
погинути
.
Слушајући
понуде
турске
,
Црни
Ратник
рече
својој
дружини
:
—
Одужили
смо
се
богу
,
отаџбини
и
образу
.
Ако
би
когод
хтео
да
се
предаје
,
може
то
учинити
без
зазора
.
Просто
му
и
од
мене
и
од
све
дружине
!
Али
хајдуци
су
мргодно
гледали
и
нико
не
хтеде
прихватити
понуду
.
Само
Бритва
рече
скоро
осорљиво
:
—
Не
,
по
богу
,
војводо
,
немој
нам
загорчавати
последње
тренутке
!
Ако
не
можемо
ништа
боље
,
можемо
бар
као
људи
умријети
.
Међу
тим
,
горо
на
пољаницу
бејаше
се
већ
искупила
сва
турска
војска
.
Ту
је
чак
био
и
сам
Егбер-ага
,
који
се
познавао
по
великој
пратњи
што
се
око
њега
окупила
.
Егбер-ага
бејаше
и
издао
заповест
да
се
хајдуци
позову
на
предају
.
Рачунао
је
да
ће
Црни
Ратник
бити
међу
њима
,
и
много
је
полагао
на
то
да
га
жива
ухвати
.
Тако
исто
одмах
је
издао
наредбу
да
се
не
секу
и
не
мрцваре
изгинули
и
рањени
хајдуци
,
који
су
остали
на
поњани
у
турским
рукама
.
Заповедио
је
да
се
сви
,
било
живи
,
било
мртви
хајдуци
,
искупе
на
једну
гомилу
,
где
ће
их
чувати
стража
,
па
ће
он
доцније
наредити
што
буде
требало
.
Кад
хајдуци
одговорише
плотуном
на
турски
позив
о
предаји
,
Егбер
нареди
да
се
борба
продужи
и
доврши
.
Турци
навалише
са
свију
страна
.
Хајдуци
су
одговарали
ватром
.
У
два
маха
Турци
покушаше
јуриш
,
али
обадва
пута
били
су
сузбијени
,
при
чему
се
један
опет
омаче
у
вртачу
.
Морала
је
бити
страшна
смрт
ових
несретника
,
који
нађоше
гроб
у
овој
мрачној
подземној
провалији
.
Отиснути
одозго
,
они
падају
на
оштро
,
шиљато
стење
,
на
коме
остаје
парче
по
парче
њина
несретна
,
крвава
тела
,
а
онакажена
трупина
јури
све
даље
и
даље
у
мрачну
провалију
,
док
најпосле
раздробљена
,
крвава
маса
од
меса
и
костију
не
нађе
где
год
вечна
мира
у
каквом
мрачном
,
подземном
куту
,
где
никад
није
допирала
зрака
сунчева
,
нити
је
игда
могло
загледати
око
човеково
.
У
два
маха
сузбијени
,
Турци
се
и
по
трећи
пут
вратише
на
јуриш
и
то
кивни
и
разјарени
са
големих
губитака
својих
.
Куршуми
се
просуше
као
да
их
когод
шакама
сипа
...
Свршено
је
!
И
последњи
отпор
био
је
већ
савладан
.
Већина
хајдука
,
ваљала
се
већ
у
својој
крви
,
усправно
су
стајала
само
још
четири
човека
—
Црни
Ратник
и
три
његова
друга
...
.
Страховито
и
громовито
„
Алах
ил
Алах
“
још
једном
потресе
ваздух
;
огромна
гомила
Турака
рину
се
на
ова
четири
човека
;
стотину
руку
,
стотину
голих
јатагана
диже
се
на
њих
...
Један
од
њих
паде
,
двојицу
ухватише
живе
...
А
трећи
!
Шта
би
с
њим
?
Ено
ухватише
и
њега
!
...
Да
ли
га
ухватише
?
Или
га
посекоше
?
.
.
Он
као
да
паде
?
Шта
оно
би
...
Полако
!
Последњи
из
хајдучке
дружине
још
није
пао
.
Ено
га
!
На
њега
се
дигло
стотина
руку
.
Али
ниједан
га
се
не
дотаче
ни
малим
прстом
.
Гибак
као
тигар
,
он
вешто
одскочи
напред
!
Сад
диже
руку
!
„
Живела
слободи
!
“
Захори
се
громовито
кроз
сутон
студене
зимске
вечери
.
А
онога
што
то
викну
на
једном
нестаде
.
Црнога
Ратника
прогута
мрачна
подземна
провалија
,
у
коју
сам
намерно
скочи
.
„
Алах
ћерим
,
алах
ћерим
!
“
узвикивали
су
пренеражени
и
запрепашћени
Турци
,
бленући
с
ужасом
у
ону
тајанствену
мрачну
провалију
,
која
овога
тренутка
прогута
жива
човека
!
XИВ
Страшна
јава
Откуцавала
је
поноћ
.
Бришући
зној
с
чела
,
који
је
наизменце
бивао
час
врео
,
час
хладан
,
Маре
се
нестрпељиво
вртила
на
свиленом
дивану
,
ишчекујући
сваки
час
важне
вести
,
које
су
је
грозничаво
интересовале
.
Чим
би
што
најмање
шушнуло
,
Маре
је
усплахирено
скакала
и
тада
би
немирно
обилазила
све
кутове
у
својој
харемској
одаји
,
као
да
је
сумњала
да
се
где
год
није
сакрило
какво
љубоморно
суревњиво
око
,
које
ће
је
мотрити
и
увребати
из
заседе
и
прикривене
бусије
.
Заморена
дугим
бдењем
,
Маре
поче
већ
склапати
очи
.
За
тренутак
њу
је
хватао
лаки
наступ
сна
,
и
у
том
тренутку
пред
њу
су
излазиле
свакојаке
слике
,
и
миле
и
страшне
!
...
Морена
тешким
слутњама
,
већ
од
неколико
дана
,
она
је
била
управо
сва
наелектрисана
.
Услед
тога
код
ње
се
јава
мешала
са
сновима
и
многе
призоре
који
су
се
код
ње
у
истини
десили
,
она
није
могла
разликовати
да
ли
су
јава
или
сан
.
Харемска
врата
полагано
шкрипнуше
и
на
њима
се
указа
висока
,
мрка
фигура
,
којој
Маре
радосно
потрча
у
сусрет
.
—
Шта
је
за
Бога
,
добри
мој
Реџепе
?
Какво
ми
гласе
носите
?
—
Црне
и
несретне
,
ханумо
.
—
одговори
Реџеп
скрушено
!
—
Јесу
ли
већ
ту
?
—
Јесу
!
јесу
,
на
несрећу
нашу
!
—
И
он
!
—
Јес
!
Ту
је
и
он
!
—
рече
Реџеп
жалосно
климајући
главом
.
—
Жив
,
мртав
,
рањен
?
—
Жив
,
али
тешко
рањен
.
—
Рођеним
очима
си
га
видео
?
—
Рођеним
!
—
Тешко
мени
!
...
А
рана
је
ли
опасна
?
...
И
где
је
рањен
?
О
боже
!
...
Маре
је
узбуђено
ходила
тамо
амо
,
као
да
је
нека
унутрашња
ватра
гони
да
нигде
нема
стална
мира
и
покоја
.
Њене
расплетене
,
дугачке
мрке
витице
таласале
су
се
низ
дивна
,
као
мрамор
бела
и
једра
плећа
.
Цела
њена
појава
била
је
нешто
чаробно
,
заносно
,
што
плени
и
осваја
и
нагони
људе
