.—
Il
n’y
a
rien
là
dont
ton
orgueil
puisse
souffrir
—
(
Ту
нема
ничега
што
би
вређало
твој
понос
)
—
рече
кнез
и
покупи
ноге
да
начини
пролаз
слузи
,
који
у
тај
мах
приђе
с
кавом
.
Момак
се
окрете
прво
кнезу
,
но
он
показа
главом
на
Кају
и
момак
се
окрете
њој
.
Каја
диже
полако
своју
белу
,
округлу
руку
и
негледушке
узе
каву
.
Њен
поглед
био
се
занео
за
једним
зрачком
који
се
беше
пробио
кроз
цвеће
,
пао
кнезу
на
лево
раме
,
те
изгледаше
као
златва
трака
.
Њена
уздигнута
рука
узе
дрхтати
;
кнез
то
опази
,
привуче
мали
мраморни
сточић
,
услужно
прихвати
шољу
од
Каје
и
спусти
је
на
сто
.
Момак
се
сад
окрете
и
послужи
кнеза
,
пружајући
му
његову
нарочиту
шољу
с
грбом
.
Кнез
је
био
велики
љубитељ
добре
црне
каве
,
с
тога
је
пуковник
наредио
те
је
кнез
имао
и
своју
засебну
шољу
,
већу
од
других
.
Кнез
узе
каву
и
понесе
је
устима
.
На
један
пут
Каја
цикну
,
скочи
и
гурну
кнеза
тако
,
да
он
чисто
посрте
.
Шоља
му
излете
из
руке
,
паде
на
застрт
патос
,
откотрља
се
чак
под
сто
,
али
се
не
разби
.
Изненађен
,
кнез
упита
Кају
шта
јој
би
.
Она
се
стресе
као
човек
кад
се
на
нешто
гади
.
—
Паук
,
огроман
,
гадан
паук
!
Зар
ниси
видео
?
—
рече
она
,
и
пође
очима
тражити
паука
.
Док
су
услужни
момци
брисали
просуту
каву
,
Каја
обавести
кнеза
како
се
по
сјајном
кончићу
,
озго
с
тавана
,
спустио
огроман
,
гадан
,
црн
паук
,
и
пао
би
право
у
његову
шољу
,
да
га
она
није
гурнула
.
Кнез
погледа
лакеја
и
упита
га
,
да
ли
је
он
видео
паука
.
Слуга
махну
главом
одричући
.
—
Та
он
је
ту
;
он
мора
бити
ту
негде
—
рече
госпођа
и
узе
завиривати
свуда
око
стола
.
Узе
га
тражити
и
кнез
.
На
узвик
госпођин
бејаху
притрчали
и
други
гости
.
И
они
су
тражили
.
Тражило
се
дуго
и
брижљиво
;
прегледано
је
све
,
претресена
је
цела
околина
,
парче
по
парче
,
али
од
паука
ни
трага
,
ни
гласа
.
Да
ли
је
био
паук
,
па
се
изгубио
,
или
није
ни
био
,
или
је
све
то
било
просто
привиђење
,
изазвано
код
Каје
дугим
гледањем
у
сјајну
зраку
?
—
или
је
Каја
можда
то
намерно
учинила
,
слутећи
што
?
...
Ма
шта
да
је
било
,
тек
у
овом
привиђењу
било
је
и
провиђења
.
Кнежева
кава
била
је
отровна
.
Пуковник
Врбавац
био
је
у
побочној
соби
кад
се
све
ово
десило
.
Он
није
ништа
чуо
,
али
,
изишав
из
собе
,
виде
где
су
се
гости
скупили
на
оном
месту
где
је
мало
час
оставио
кнеза
и
своју
госпођу
.
Нешто
се
десило
.
Пуковник
пође
и
сам
тамо
,
али
је
осећао
да
га
подилази
нека
дрхтавица
.
Морао
се
усиљавати
да
се
одржи
на
ногама
.
Ишао
је
полако
.
Још
по
издаље
видео
је
да
су
гости
нешто
ужурбани
.
Прве
речи
што
до
њега
долетеше
биле
су
:
„
Па
,
наравно
,
да
је
отрован
.
“
Реч
је
била
о
пауку
,
да
ли
спада
у
ред
отровних
паукова
.
Али
Врбавац
није
то
знао
;
он
је
мислио
на
друго
,
па
је
и
овим
речима
придао
други
значај
.
Вилице
му
се
стегоше
,
и
да
га
је
ко
у
тај
мах
ословио
,
он
не
би
могао
реч
проговорити
.
Но
у
томе
тренутку
појави
се
кнез
Мутимир
,
и
пуковник
га
виде
како
мирно
рује
око
стола
с
цвећем
,
као
човек
који
нешто
безбрижно
тражи
.
Та
кнежева
појава
охрабри
пуковника
.
Он
приђе
гомили
и
упита
шта
је
.
Кад
му
казаше
шта
се
десило
,
он
потражи
очима
жену
,
погледа
је
чудно
разрогачено
,
и
пошто
је
тако
дуго
гледао
,
он
се
полако
измаче
,
одступи
на
страну
,
корачајући
полако
и
гледајући
у
патос
.
Био
је
мрачан
и
зловољан
.
Он
није
могао
веровати
да
се
догађај
с
просипањем
каве
случајно
десио
.
Причу
о
пауку
сматрао
је
као
смишљен
изговор
.
У
његовој
души
зачедила
се
сумња
против
жене
:
„
Она
нешто
слути
,
сумња
!
Друкчије
није
могуће
.
“
Око
два
часа
по
поноћи
гости
се
почеше
разилазити
од
пуковника
Врбавца
.
За
четврт
сахата
одоше
и
последња
кола
.
Кнез
је
отишао
међу
првима
...
.
Уморна
,
госпођа
одмах
оде
у
спаваћу
собу
.
„
Иди
,
ја
још
имам
нешто
мало
посла
,
рече
пуковник
својој
госпођи
,
и
упути
се
у
кабинет
за
рад
.
Момак
потрча
пред
њим
са
свећом
,
но
пуковник
му
рече
да
упали
лампу
,
јер
ће
дуже
седети
.
Кад
на
Врбавчеву
капију
истутњаше
и
последња
кола
и
њихова
се
треска
на
скоро
изгуби
у
даљини
,
широка
кантарска
улица
остаде
пуста
и
нема
.
Месец
се
већ
бејаше
спустио
ниско
за
западном
обзорју
и
његове
косе
зраке
већ
су
слабије
осветљавале
пусту
улицу
.
У
ономе
полумраку
црнила
се
огромна
разјапљена
Врбавчева
капија
као
разглављене
чељусти
каквога
ноћног
чудовишта
,
које
зија
из
мрака
.
Наједаред
из
кантарске
улице
,
испод
кестенова
,
указаше
се
две
сенке
;
оне
брзо
и
лако
прелетеше
улицу
као
да
и
не
додирују
земљу
,
и
нестаде
их
у
мраку
широке
,
разјапљене
капије
.
Одмах
за
тим
указа
се
из
авлије
момак
са
свећом
;
капија
шкрипну
и
њена
оба
крила
,
једно
за
другим
,
затворише
се
с
луном
.
На
ходнику
,
на
великој
дворани
,
и
на
свима
собама
у
којима
су
до
мало
час
били
гости
Врбавчеви
,
стајала
су
сад
широм
отворена
сва
врата
—
момак
их
је
био
отворио
да
мало
изађе
дим
.
Два
момка
ишла
су
од
собе
до
собе
,
те
редом
гасили
лампе
и
свеће
и
успремали
на
брзу
руку
што
је
најнужније
.
Један
од
њих
таман
се
беше
попео
на
столицу
,
да
погаси
свеће
на
великом
лустеру
у
дворани
,
кад
му
се
на
један
пут
учини
да
неко
промаче
ходником
.
Он
упита
ко
је
,
викну
по
имену
другога
момка
,
али
се
не
одазва
нико
.
Пошто
је
погасио
свеће
,
момак
изађе
у
ходник
и
погледа
—
нема
ништа
.
Приђе
на
прстима
вратима
Врбавчевим
и
ослушну
—
не
чује
се
ништа
.
Момак
одступи
.
С
испруженим
ногама
,
с
прекрштеним
рукама
на
прсима
,
са
затуреном
главом
Врбавац
је
лежао
у
широкој
наслоњачи
,
са
затвореним
очима
.
По
тихом
,
равномерном
дисању
видело
се
да
спава
.
На
један
мах
врата
на
његовој
соби
отворише
се
тихо
и
нечујно
,
а
две
црне
прилике
,
умотане
од
главе
до
пете
црним
,
тананим
огртачима
,
склизнуше
у
собу
.
Без
јава
,
без
гласа
,
без
и
најмање
лупе
,
као
сенке
,
као
духови
без
тела
ступале
су
и
кретале
се
ове
чудне
ноћне
прилике
.
Како
уђоше
,
одмах
као
по
некој
команди
сваки
од
њих
лати
се
свога
посла
.
Једна
притрча
столу
и
уврну
лампу
да
не
сија
одвећ
јасно
.
Други
на
прстима
приђе
пуковнику
и
опрезно
му
поднесе
под
нос
комад
вате
,
који
прво
накваси
некаквом
течношћу
.
После
неколико
тренутака
пуковник
опусти
обе
руке
,
глава
му
клону
,
цело
тело
омлитави
—
по
свему
се
познавало
даје
пао
у
дубок
,
мртвачки
сан
.
За
тим
је
настао
формалан
претрес
собе
.
Прво
је
претресен
сам
пуковник
,
после
су
кључевима
које
нађоше
код
њега
,
поотварали
све
фијоке
и
пажљиво
по
њима
прегледали
све
хартије
,
отварајући
пакет
по
пакет
и
бирајући
поједина
писма
и
документа
из
њих
.
Најпосле
нађоше
кутицу
од
црвена
плиша
,
из
које
извадише
мали
челични
кључић
,
приђоше
источном
дувару
,
скидоше
с
њега
велику
кнежеву
слику
испод
које
,
после
дужега
тражења
,
нађу
мајушну
рупицу
;
завуку
челични
кључић
и
отворе
тајни
метални
долап
с
више
преграда
.
Пошто
су
и
њега
прегледали
,
они
опет
затворе
долап
,
обесе
слику
,
поврате
у
ред
све
ствари
,
позакључавају
фијоке
и
после
читава
часа
бављења
оду
онако
исто
нечујно
као
што
су
и
дошла
.
После
повратка
с
пута
,
Растислав
се
и
душом
и
срцем
био
предао
једној
јединој
ствари
—
да
уђе
у
траг
плановима
Врбавчевим
.
Употребљено
је
све
:
вештина
,
лукавство
,
обећање
,
новац
,
па
и
сама
сила
да
се
дође
циљу
.
Није
пожаљено
ништа
,
као
што
није
ништа
ни
пренебрегнуто
.
Нису
поштеђени
ни
брачни
и
љубавни
односи
,
ни
светиња
домаћег
прага
,
ни
нежне
рођачке
везе
;
купљено
је
све
што
се
могло
купити
,
и
успех
је
постигнут
.
На
месец
дана
после
повратка
с
пута
Растислав
је
имао
у
рукама
цео
план
завере
.
Кад
је
овако
целу
ствар
већ
имао
у
рукама
,
Растислав
се
реши
на
двоје
:
Прво
да
ствар
не
саопштава
кнезу
док
не
прође
светковина
кнежева
пунолества
,
које
је
било
на
прагу
;
друго
да
саопшти
ствар
кнезу
тако
,
како
ће
га
одлучити
да
свршава
с
Врбавцем
.
Проглас
кнеза
Мутимира
за
пунолетна
владара
балканиског
извршен
је
с
великим
сјајем
и
големим
свечаностима
.
Читаву
недељу
дана
веселио
се
Звониград
и
цела
Балканија
.
Намесништво
је
свечаним
актом
,
штампаним
у
много
тисућа
примерака
,
давало
као
неки
рачун
о
својој
четворогодишњој
владавини
,
наглашујући
,
да
младоме
кнезу
предаје
престо
и
отаџбину
учвршћену
и
обезбеђену
од
сваких
потреса
.
Млади
кнез
обасут
је
био
даровима
и
поклонима
из
целе
земље
.
Попијено
је
много
пића
,
испевано
је
много
песама
,
престо
је
засут
химнама
.
У
опште
,
рађено
је
све
оно
што
у
оваким
приликама
обично
раде
весели
и
раздрагани
људи
.
Али
је
било
и
неколико
жалосних
појава
.
Ми
ћемо
овде
поменути
само
једну
.
На
звониградској
Великој
Школи
пуно
је
сиротних
ђака
.
Ови
су
махом
веома
добри
ђаци
и
вредни
радници
,
али
пука
,
страшна
сиротиња
.
Један
такав
ђак
ишао
је
замишљен
и
брижан
широком
кантарском
улицом
,
сав
потонуо
у
тешке
мисли
како
да
се
издржи
мучна
борба
за
насушни
хлеб
.
Њему
приступи
један
преобучен
жандарм
и
понуди
му
да
купи
медаљу
с
кнежевом
сликом
,
израђену
у
почаст
кнежева
пунолества
.
Забринути
ђак
махну
руком
и
рече
жбиру
:
„
одлази
!
“
Али
жбир
не
хтеде
одступити
.
Кад
је
стао
и
даље
досађивати
,
пружајући
једнако
медаљу
,
ђак
се
обрецне
срдито
:
—
„
Хајд
’
у
ђубре
и
с
њом
.
“
Он
је
ово
изговорио
не
дижући
главе
и
не
знајући
,
шта
му
овај
управо
нуди
.
Изазивач
је
то
и
чекао
.
„
Дакле
ти
владаочеву
слику
у
ђубре
бацаш
“
—
рече
жбир
чисто
радосно
.
За
тим
духну
у
пиштаљку
,
два
жандарма
одмах
дођоше
.
Он
им
показа
ђака
и
рече
им
да
га
воде
у
полицију
.
Силом
је
одведен
;
уз
пут
је
и
бијен
;
у
хапсани
је
изубијан
,
а
затим
је
суђен
и
осуђен
—
четири
године
затвора
,
за
увреду
владаоца
.
!
Пријатељи
,
који
су
отишли
да
га
виде
у
затвору
после
четири
месеца
,
нашли
су
на
њему
још
ону
исту
крваву
кошуљу
,
у
којој
је
у
затвор
одвучен
и
ту
бијен
.
Отеран
у
тврђаву
,
он
је
одлежао
више
од
три
године
.
Затим
је
помилован
.
После
неколико
година
умро
је
од
сухе
болести
.
Име
му
је
било
:
Марко
Пајић
.
Ово
је
била
последња
жртва
страшне
четворогодишње
намесничке
владавине
.
Услед
кнежева
пунолества
било
је
много
награда
и
унапређења
,
у
свима
струкама
и
свима
редовима
чиновничким
.
Растислав
је
ушао
у
ново
министарство
као
мин
.
спољ
.
послова
.
Али
мимо
све
и
више
од
свију
био
је
одликован
први
намесник
—
Врбавац
.
Он
је
постао
ђенерал
.
Овај
чин
нарочито
је
за
њега
установљен
,
јер
дотле
га
није
било
у
балканиској
војсци
.
Сем
тога
Врбавац
је
постао
министар
председник
и
узео
у
своје
руке
управу
над
војском
,
постав
уједно
и
министар
војни
.
Испуштајући
из
руку
кнежевску
власт
,
коју
је
дотле
имао
као
намесник
,
он
се
постарао
,
да
фактички
прикупи
у
своје
руке
сву
власт
министарску
,
власт
коју
има
влада
,
а
та
је
власт
била
голема
по
новом
устану
,
направљеном
,
за
време
кнежева
малолества
.
Неуспех
због
случаја
с
пауком
и
просутом
кавом
,
види
се
дакле
,
није
Врбавца
стукнуо
и
заплашио
.
Он
је
поступно
али
стално
ишао
све
даље
и
даље
по
путу
једном
замишљена
династичка
преврата
.
Али
његова
звезда
већ
је
бала
достигла
свој
врхунац
,
она
је
била
на
свом
зениту
;
ту
је
још
сијала
и
трептала
неко
кратко
време
,
па
се
онда
нагло
и
неочекивано
угасила
,
као
жижак
у
који
је
ненадно
духнуо
страшни
дах
судбине
,
духнуо
и
—
угасио
га
.
ГЛАВА
XВ
.
Кобна
здравица
.
Три
месеца
доцније
,
поспе
прогласа
кнежева
пунолества
,
Растислав
је
једне
вечери
седео
у
кнежевом
кабинету
,
и
развијао
праву
формалну
оптужбу
против
Врбавца
,
оптужујући
га
као
велеиздајника
и
непријатеља
престола
.
Оптужба
је
била
страшна
;
Растислав
је
говорио
речито
и
убедљиво
,
а
сваку
важнију
поставку
своју
утврђивао
је
писменим
документима
.
Све
ово
учинило
је
на
кнеза
дубок
,
страшан
утисак
.
Растислав
се
растао
од
кнеза
Мутимира
тек
у
зору
.
Судбина
ђенерала
Врбавца
била
је
већ
решена
.
Било
је
једанаест
часова
у
вече
.
Кнез
Мутимир
ходао
је
узбуђено
крупним
корацима
по
свом
кабинету
,
и
непрестано
загледао
у
сахат
.
Пред
двором
стајао
је
упарађен
вод
жандарма
,
под
командом
једног
капетана
,
а
пред
кнежевим
вратима
чекала
су
два
његова
ађутанта
.
У
дворску
авлију
утутњаше
затворена
кола
из
којих
искочи
повисок
господин
,
увијен
од
пете
до
главе
у
црн
огртач
,
и
без
пријаве
појури
одмах
у
кнежев
кабинет
.
Кнез
Мутимир
дочека
господина
на
вратима
,
пријатељски
му
стиште
руку
и
упита
:
—
Је
ли
све
у
реду
?
Место
одговора
,
Растислав
(
јер
ово
је
он
био
)
извади
из
џепа
завијутак
хартије
и
положи
га
на
сто
.
—
Ево
,
ово
су
писмени
докази
,
које
већ
знате
—
рече
он
.
За
тим
пружи
кнезу
малу
кутију
од
црвена
плиша
.
—
Овде
вам
је
кључић
од
тајног
гвозденог
долапа
,
узиданог
у
дувар
испод
ваше
слике
.
А
сад
би
у
име
бога
могли
поћи
.
Саме
будите
енергични
;
недајте
се
ничим
збунити
.
Имајте
увек
на
уму
шта
је
он
вама
спремао
.
—
О
!
...
о
!
...
о
!
Ја
ћу
оставити
потомству
страховит
пример
како
се
казне
оваки
гнусни
злочини
—
рече
кнез
јетко
,
и
јурну
напред
.
У
проласку
он
дочепа
Растислава
за
руку
и
стиште
га
грчевито
.
После
10
минута
кнез
Мутимир
био
је
у
кући
Врбавчевој
.
Ушав
у
предсобље
,
кнез
нареди
својим
ађутантима
да
остану
ту
,
а
жандармском
капетану
даде
руком
знак
да
чини
своју
дужност
,
на
што
овај
нареди
жандармима
да
заузму
све
излазе
и
улазе
у
ђенералову
кућу
и
да
под
сваки
прозор
стане
по
један
.
Кућа
Врбавчева
била
је
кнезу
Мутимиру
добро
позната
.
Пошто
је
ово
наредио
,
он
се
упути
крупним
корацима
правце
вратима
ђенералова
кабинета
,
где
је
овај
у
вече
обично
радио
,
и
јако
закуца
.
—
Унутра
—
викну
ђенерал
.
Врача
се
нагло
широм
отворише
;
у
собу
ступи
кнез
Мутимир
.
Ђенерал
се
веома
зачуди
.
Он
устаде
и
пође
му
на
сусрет
:
—
Откуд
та
срећа
?
—
рече
он
с
осмехом
,
али
прилично
збуњено
.
—
Није
никаква
срећа
.
На
против
,
ово
је
најкобнија
ноћ
ваша
—
примети
кнез
опоро
.
—
Шта
је
сад
!
—
рече
ђенерал
и
застаде
.
„
Шта
је
ово
?
Шта
је
овоме
човеку
?
“
—
сену
Врбавцу
кроз
главу
.
И
прва
мисао
која
му
дође
била
је
:
„
Издаја
!
“
Ја
сам
издан
.
Неко
је
продро
у
моје
тајне
и
издао
их
кнезу
.
Све
је
пропало
.
“
То
је
била
прва
мисао
Врбавчева
.
Али
он
сад
осети
да
му
се
мисли
и
осећаји
бркају
,
да
у
један
мах
мисли
на
сто
ствари
,
мисли
на
све
,
и
да
баш
с
тога
не
зна
ни
шта
мисли
,
ни
шта
осећа
.
Он
једва
протепа
:
—
Господару
,
шта
је
вама
ноћас
?
Кнез
прекрсти
руке
и
испрси
се
пред
ђенералом
:
—
Шта
ми
је
!
И
ви
мене
питате
шта
ми
је
!
.
.
Па
ништа
,
г
.
рођаче
,
ништа
,
г
.
ђенерале
,
дико
и
узданицо
престола
.
Приснило
ми
се
како
први
ђенерал
балканиски
верно
служи
престо
,
па
сам
дошао
да
вам
благодарим
—
рече
кнез
подругљиво
.
—
А
шта
фали
мојој
служби
?
—
упита
ђенерал
дрско
.
—
Шта
јој
фали
?
—
промуца
кнез
кроз
зубе
,
а
уз
образе
му
букнуше
пламенови
од
гнева
.
—
Шта
јој
фали
!
...
Издајниче
!
...
.
—
Кнеже
,
да
нисте
у
моме
...
.
—
поче
Врбавац
,
али
Мутимир
лупну
ногом
и
цикну
као
гуја
...
—
Ћутите
,
г
.
ђенерале
,
кад
ваш
владалац
говори
.
И
зар
се
ви
још
усуђујете
уста
отворити
!
Ви
сте
погазили
вашу
заклетву
,
ви
сте
издали
вашу
војничку
заставу
,
ви
сте
простим
злочином
упрљали
вашу
ђенералску
униформу
...
Убицо
,
твоје
су
руке
крваве
...
Vous
êtes
un
traître
,
vous
êtes
un
lâche
(
Ви
сте
издајник
,
ви
сте
кукавица
)
.
Кнез
је
био
ван
себе
од
беснила
,
а
ђенерал
је
стајао
као
окамењен
.
Но
ове
страшне
речи
Мутимирове
чисто
као
да
га
тргоше
из
заноса
.
Тешке
увреде
пробудише
у
њему
скамењено
частољубље
.
Потресеним
,
али
јаким
и
подругљивим
нагласком
он
рече
:
—
Млади
кнеже
,
то
само
ви
можете
допустити
себи
тако
понашање
,
које
управо
нема
квалификације
.
У
мојој
рођеној
кући
ви
мене
обасипате
најгрубљим
циничким
увредама
и
називате
ме
издајником
,
не
наводећи
ни
један
доказ
у
потврду
тих
гадних
клевета
.
Само
младост
ваша
и
положај
ваш
,
и
положај
мој
као
домаћина
могао
ме
је
уздржати
те
на
прву
увреду
нисам
одмах
сам
себи
прибавио
сатисфакције
...
Но
Врбавац
не
могаде
довршити
.
Блед
као
смрт
,
кнез
му
се
унесе
у
очи
и
рече
загушљиво
:
—
А
...
а
...
.
а
!
Тако
ти
знаш
,
зликовче
!
—
Кнеже
,
ја
вам
забрањујем
да
ме
зовете
таким
погрдним
именима
,
ви
немате
никаквих
доказа
за
ваше
клевете
—
продера
се
Врбавац
,
—
Немам
доказа
,
немам
доказе
!
У
то
се
ти
уздаш
,
сатано
.
Хоћеш
дакле
доказа
?
Ево
их
!
...
Но
чек
’
да
викнемо
и
сведоке
.
Говорећи
ово
кнез
притрча
вратима
,
отвори
их
широм
и
махну
руком
на
једнога
од
својих
ађутаната
да
уђе
унутра
;
затим
му
дале
мали
челични
кључић
,
показа
прстом
своју
слику
на
источном
дувару
и
рече
ађутанту
:
—
Скините
ону
слику
,
испод
ње
ћете
наћи
малу
кључаницу
,
завуците
у
њу
кључ
,
ту
ћете
наћи
тајан
гвоздени
долап
,
а
у
њему
...
Кнез
се
окрете
Врбавцу
и
рече
подругљиво
:
—
А
?
шта
има
у
њену
,
г
.
ђенерале
?
А
?
Да
нису
ту
они
докази
,
које
ви
тражите
?
Ађутант
приђе
слици
,
али
Врбавац
прискочи
,
стаде
пред
њега
и
рече
:
—
У
мојој
кући
,
а
без
моје
дозволе
,
може
се
извршити
претрес
само
преко
мене
мртва
.
“
После
се
окрете
кнезу
:
„
Господару
,
поштедите
униформу
балканискога
ђенерала
.
Да
нада
мном
,
ђенералом
,
врши
претрес
један
капетан
противно
је
свима
појмовима
о
војничкој
части
и
субординацији
.
“
Кнез
приђе
ближе
ђенералу
.
—
А
је
ли
противно
војничкој
части
кад
се
један
ђенерал
толико
заборави
,
да
...
.
.
Ђенерал
га
пресече
.
—
Господару
,
ја
вас
преклињем
зауставите
се
—
рече
ђенерал
Врбавац
потресеним
гласом
—
Ја
вас
преклињем
не
наглите
с
поступком
,
за
који
ћете
се
доцније
узалудно
кајати
и
вајкати
.
Ја
вас
молим
дајте
ми
10
минута
времена
да
се
насамо
разговоримо
нас
двоје
.
Не
бојте
се
,
господару
да
ћете
одоцнити
.
Што
не
рекнете
сад
,
што
не
учините
сад
,
можете
рећи
и
учинити
после
кад
год
хоћете
.
Али
што
учините
сад
у
овом
раздраженом
расположењу
,
то
се
више
не
да
поправити
.
Речи
су
крилате
;
оне
су
као
пушчано
зрно
;
једном
избачено
,
оне
се
више
не
могу
зауставити
ни
повратити
.
Ја
вас
преклињем
...
и
мене
ради
и
вас
ради
...
.
Док
је
ђенерал
ово
говорио
,
кнез
је
стајао
подбочен
и
гледао
га
нетремице
.
Ђенерал
ућута
,
а
кнез
га
је
још
дуго
гледао
немо
и
хладно
.
За
тим
се
окрете
своме
ађутанту
,
узе
од
њега
кључ
и
рече
му
да
изађе
и
да
причека
на
пољу
.
Кнез
и
ђенерал
остадоше
сами
.
Неколико
тренутка
трајало
је
мучно
ћутање
.
—
Шта
хоћете
сад
?
—
прекиде
први
кнез
ову
тишину
.
Ђенерал
заусти
нешто
,
па
опет
ућута
.
На
њему
се
видело
да
се
бори
.
У
срцу
читава
збрка
осећаја
,
у
глави
читава
збрка
мисли
.
—
Дакле
,
ви
знате
!
.
.
—
рече
ђенерал
Врбавац
,
а
ове
му
речи
излетеше
из
груди
,
као
кад
из
парна
котла
шибне
дуго
уздржавана
пара
.
—
Знам
,
—
рече
кнез
мирно
.
—
Али
,
кнеже
,
господару
,
реците
ми
искрено
шта
знате
,
шта
вам
је
све
наплетено
против
мене
...
.
Код
мене
можда
и
има
какве
грешке
;
али
,
ипак
све
је
то
увеличано
,
претерано
,
ја
вас
уверавам
;
све
се
то
још
да
међу
нама
лепо
уредити
.
.
Ђенерал
је
све
ово
изговорио
с
ванредном
нежношћу
,
меко
,
благо
,
пријатељски
,
а
у
исти
мах
беше
пришао
кнезу
и
покуша
да
га
узме
за
руку
и
да
га
поведе
да
седну
на
диван
.
Но
кнез
то
одби
,
он
изви
руку
,
стукну
корак
назад
,
и
,
подижући
у
вис
обадве
руке
,
рече
опоро
и
одлучно
.
—
Даље
од
мене
,
господине
ђенерале
.
Међу
нама
је
све
свршено
.
Маните
сад
ваше
нежности
.
Оне
су
овде
по
све
неумесне
.
Говорите
шта
хоћете
,
али
имајте
на
ум
то
,
да
ја
знам
све
,
да
имам
у
рукама
све
,
и
да
вам
одрицања
ништа
неће
помоћи
.
—
Добро
,
рече
ђенерал
загушљиво
али
одсечно
.
Видело
се
да
га
је
веома
потресло
ово
одбијање
кнежево
.
—
Добро
,
—
рече
ђенерал
-
овда
изволите
ми
саопштити
вашу
тужбу
.
За
што
ме
кривите
?
Шта
сам
вам
ја
учинио
?
и
шта
је
то
„
све
“
што
велите
да
знате
.
—
Шта
је
—
прихвати
кнез
подругљиво
—
па
није
ништа
особито
.
Ђенералу
Врбавцу
прохтело
се
да
буде
владалац
Балканије
,
да
оснује
нову
династију
,
да
мете
на
главу
кнежевску
круну
.
У
то
име
ђенерал
се
оженио
девојком
из
владалачког
дома
Косанића
,
у
то
име
ђенерал
Врбавац
унео
је
у
устав
одредбу
да
наследство
престола
прелази
и
на
женску
линију
,
у
то
име
ђенерал
је
гледао
свима
средствима
да
се
популарише
код
народа
,
у
то
име
ђенерал
је
узео
чврсто
у
руке
сву
војску
и
старао
се
да
се
што
више
зблизи
с
њом
,
а
да
што
даље
уклони
од
ње
законита
господара
престола
,
те
је
с
тога
у
војсци
и
раширен
глас
о
мени
како
немам
војничка
духа
.
Све
је
удешено
како
треба
,
прилике
су
сазреле
,
дошло
је
време
да
се
испуне
најлепши
снови
ђенерала
Врбавца
.
Само
сам
му
сметао
ја
,
фактички
кнез
и
господар
,
и
јуначки
ђенерал
прибегао
је
врло
простом
средству
да
ме
се
курталише
—
решио
се
да
ме
отрује
...
Кнез
застаде
да
одахне
.
У
ђенерала
Врбавца
узеше
мрдати
усне
;
он
као
да
беше
заустао
да
што
рекне
,
но
кнез
га
пресече
.
—
Јесте
,
господине
ђенерале
,
спремили
сте
се
да
ме
отрујете
.
То
је
требало
да
буде
пре
неки
дан
,
кад
се
онако
нехотице
просу
шоља
отроване
каве
,
која
је
била
мени
намењена
.
Спасло
ме
је
провиђење
.
То
исто
провиђење
казниће
сад
вас
.
Отров
је
онде
испод
моје
слике
у
тајној
фијоци
у
зиду
—
кнез
показа
прстом
—
Но
од
те
фијоке
и
ја
имам
кључ
.
—
Кнез
показа
на
длану
малу
кутију
од
плиша
.
Писмени
докази
за
ваш
злочин
ево
овде
код
мене
у
џепу
—
ствар
је
јасна
...
Док
је
кнез
Мутимир
ово
говорио
,
ђенерал
је
почео
бледети
;
бивао
је
све
блеђи
и
блеђи
а
кад
кнез
застаде
,
ђенерал
је
био
као
земља
потавнио
у
липу
.
Израз
на
лицу
,
поглед
,
држање
,
све
му
се
беше
изменило
.
Поглед
му
је
био
укочен
,
помућен
,
погледао
је
час
у
кнеза
,
час
у
слику
кнежеву
,
испод
које
је
било
тајно
долапче
.
Кад
кнез
ућута
ђенерал
рече
збуњено
и
сметено
:
—
Па
сад
?
—
Сад
морате
умрети
,
г
.
ђенерале
.
И
то
сад
одмах
,
још
ове
ноћи
,
још
ове
вечери
,
сад
се
мора
свршити
све
.
Ја
нећу
крочити
из
ове
собе
док
с
вама
не
буде
свршено
.
Ви
морате
умрети
...
—
Да
умрем
!
Зашто
да
умрем
,
како
да
умрем
?
—
рече
ђенерал
чисто
зачуђено
.
—
За
што
!
За
то
што
сте
хтели
отровати
свога
кнеза
.
А
како
?
Врло
просто
.
Онако
исто
као
што
сте
и
ви
хтели
мене
убити
.
Испићете
сами
отров
који
сте
мени
спремили
.
Кнез
ућута
и
упре
поглед
у
ђенерала
.
Ђенерал
диже
главу
и
упре
поглед
у
кнеза
.
Њини
се
погледи
сусретоше
и
тако
остадоше
неко
време
.
Ђенерал
се
за
тим
окрете
,
полако
приђе
прозору
,
и
сав
малаксао
чисто
се
сруши
на
диван
.
Кнез
Мутимир
приђе
скрушеном
ђенералу
у
руци
је
држао
свежањ
писама
.
Ударајући
шаком
по
том
свежњу
,
кнез
рече
:
—
Ђенерале
,
ево
,
ово
су
сва
потребна
документа
која
несумњиво
сведоче
ваш
злочин
,
вашу
издају
престола
.
Као
велеисдајник
,
ви
морате
умрети
.
Као
моме
рођаку
,
као
првом
балканском
ђенералу
ја
вам
чиним
милост
остављам
да
изберете
начин
како
ћете
умрети
.
А
само
су
два
начина
:
или
да
попијете
отров
,
који
сте
за
мене
спремили
,
или
да
будете
стрељани
јавно
као
велеиздајник
.
Ђенерал
је
ћутао
,
оборене
главе
и
наслоњен
на
диван
.
—
Бирајте
,
—
рече
кнез
Мутимир
—
време
пролази
;
одлагање
је
немогуће
.
Ђенерал
подиже
главу
;
био
је
у
образу
као
земља
.
—
Би
ли
ми
хтели
показати
ма
и
један
једини
од
тих
документа
који
потврђују
моју
кривицу
?
—
упита
он
храпаво
.
Кнез
брзо
одви
завежљај
,
претури
по
њему
и
пружи
ђенералу
табачић
плаве
хартије
.
Ђенерал
узе
хартију
и
поче
је
читати
.
Рука
му
се
тресла
као
јасиков
лист
.
На
плавом
табачићу
било
је
свега
двајестак
редака
:
„
Драги
Јоцо
.
“
„
Буди
спреман
.
Сваког
часа
може
настати
одсудан
тренутак
.
Све
је
спремљено
.
Вреба
се
само
згодан
случај
.
Проста
случајност
омела
је
ствар
пре
5—6
дана
.
Предузете
су
мере
да
се
такве
случајности
више
не
понављају
.
Спремај
поистија
твоје
људе
.
Не
пропуштај
ни
једну
згодну
прилику
.
Увери
их
да
је
права
династија
већ
изумрла
и
да
је
ово
само
превара
и
срамота
наша
,
да
нам
на
престолу
седи
туђинско
копиле
.
Нова
династија
донеће
нову
срећу
,
нов
напредак
,
нов
полет
и
благостање
.
Али
зато
се
ваља
потрудити
.
Нова
династија
створиће
од
својих
верних
људи
и
поузданих
помоћника
нов
ред
балканске
властеле
и
великаша
.
Каква
сјајна
будућност
!
Плод
је
узрео
.
Ваља
само
имати
куражи
да
се
пружи
рука
и
плод
убере
.
„
Држим
да
на
толико
могу
рачунати
код
својих
пријатеља
,
међу
којима
си
на
првом
месту
ти
.
Што
будеш
имао
јављај
преко
прије
“
.
ТВОЈ
„
Наклоњени
“
.
Писмо
је
било
писано
ђенераловом
руком
и
то
тек
пре
неколико
дана
.
Он
га
је
одмах
познао
,
па
ипак
читао
га
је
2—3
пут
узастопце
.
Руке
му
клонуше
и
он
несвесно
згужва
писмо
у
шаку
.
Кнез
приђе
и
пружи
руку
да
узме
писмо
.
Ђенерал
поћута
,
па
му
га
онда
пружи
.
Тада
се
устури
на
диван
,
покри
лице
рукама
,
остаде
тако
неколико
тренутака
,
а
за
тим
протрља
очи
,
скочи
,
стаде
пред
кнеза
,
погледа
га
прво
у
очи
и
рече
одсудно
:
—
Вадим
шта
је
.
Г
.
Растислав
успео
је
да
ме
надмудри
.
Нашло
се
издајника
и
ствар
је
откривена
.
Можда
је
у
завери
против
мене
и
моја
рођена
жена
...
Све
једно
!
Чинио
сам
оно
што
сам
сматрао
да
ми
је
дужност
спрам
земље
,
која
ми
је
поверила
своју
судбину
Ствар
је
пропала
.
Питање
је
шта
настаје
сад
?
Кнез
га
пресече
:
-
За
вас
,
господине
ђенерале
,
свршена
су
сва
питања
.
Ви
имате
да
се
побринете
само
о
једном
питању
:
како
ће
те
умрети
?
-
Пустићу
да
ме
ви
убијете
.
Закитите
се
славом
убилца
—
рече
ђенерал
подругљиво
,
и
узе
ходати
по
соби
.
—
Кнез
плану
:
—
Заиста
,
ја
се
морам
дивити
вашој
дрскости
,
господине
ђенерале
.
Сам
злочинац
и
убилац
он
говори
о
туђој
убилачкој
слави
!
...
Каква
дрскост
!
...
Али
нека
!
Дакле
хоћете
јавно
убиство
?
Учинићемо
вам
по
вољи
.
Чујте
ме
само
још
ово
.
Ваше
ствари
стоје
овако
:
Можете
попити
отров
.
У
том
случају
прави
узрок
ваше
смрти
остаће
тајна
за
народ
.
Ви
знате
како
дејствује
ваш
отров
.
Стегнуће
вас
у
гуши
.
Боловаћете
2—3
дана
.
Умрећете
привидно
од
гушобоље
.
Ми
,
посвећени
у
ствар
,
прикрићемо
ваш
злочин
,
не
вас
ради
,
но
земље
ради
;
да
по
Европи
не
пуца
брука
како
су
у
Балканији
први
ђенерали
отровници
,
убице
и
издајице
престола
.
Ми
ћемо
вас
службено
ожалити
.
Објавићемо
вашу
смрт
свечано
.
Лекари
ће
издати
сведоџбе
да
сте
умрли
од
гушобоље
.
У
службеним
новинама
ожали
ће
се
смрт
првог
ђенерала
балканског
.
Саранићемо
вас
о
државном
трошку
.
Умрећете
као
велики
државник
.
Име
ће
вам
остати
чисто
,
светло
,
Ваш
јединац
наследиће
неокаљану
успомену
свога
оца
.
То
је
милост
коју
вам
чини
ваш
господар
,
коме
сте
радили
о
глави
;
ту
вам
милост
чиним
ја
.
—
Неће
те
ли
то
,
онда
ћу
овог
тренутка
учинити
ово
:
—
Ваша
је
кућа
опкољена
.
Одмах
ћу
дати
да
се
дозове
министар
председник
и
министар
правде
.
Прочитаћу
им
документа
која
несумњиво
сведоче
ваш
злочин
.
Сачиниће
се
акт
о
томе
.
Ви
ћете
бити
одмах
оковани
и
као
тешки
+
+
преступник
државни
одвучен
у
град
.
Ујутру
освануће
у
службеним
новинама
моја
прокламација
којом
ћу
објавити
земљи
ваше
издајство
.
Биће
склопљен
војни
суд
.
За
три
дана
ви
ћете
бити
суђени
,
осуђени
и
као
велеиздајник
стрељани
.
Сад
бирајте
.
Ја
сам
учинио
своју
последњу
дужност
.
Око
те
ствари
нећу
више
трошити
ни
једне
речи
.
Имате
пет
минута
на
промишљање
.
Кнез
извади
сахат
,
отвори
га
,
загледа
га
,
—
и
узе
ходати
по
соби
.
Ђенерал
беше
устао
;
он
оста
укочен
на
сред
собе
.
Стајао
је
и
бесмислено
бленуо
,
гледајући
у
врх
својих
ципела
.
—
Хитајте
—
рече
кнез
мало
после
—
три
минута
већ
је
прошло
.
Ђенерал
оста
непомичан
.
Кнез
је
ходао
и
час
по
час
загледао
у
сахат
.
На
једанпут
кнез
стаде
,
подиже
сахат
,
„
пет
минута
и
два
секунда
“
—
викну
он
-
дакле
шта
сте
се
решили
,
господине
ђенерале
?
Ћутање
!
—
Господине
ђенерале
—
рече
кнез
и
крочи
му
ближе
,
време
је
протекло
,
говорите
шта
сте
решили
?
Но
ђенерал
остаде
нем
,
укочен
,
непомичан
.
—
Добро
,
кресну
кнез
—
онда
је
ред
да
ја
говорим
.
Он
заклопи
сахат
,
стрпа
га
у
џеп
,
јурну
вратима
одјапи
их
ширимице
и
викну
гласно
:
—
„
Унутра
,
господине
ађутанте
“
.
Но
у
тај
мах
кнезу
прискочи
ђенерал
Врбавац
,
ухвати
га
за
руку
и
рече
му
потресеним
гласом
:
—
Затворите
врата
.
Свршено
је
.
Ја
сам
се
решио
.
Молим
вас
затворите
врата
.
Кнез
махну
руком
на
официра
да
не
улази
;
затвори
врата
и
обрте
се
ђенералу
:
—
Дакле
?
—
Попићу
отров
—
рече
ђенерал
загушљивим
гласом
.
„
Попићу
отров
“
!
После
ових
одсудних
речи
ђенералових
наста
мучно
ћутање
.
Ђенерал
се
врати
дивану
,
седе
,
ослони
лактове
на
колена
,
узе
главу
међу
шаке
и
дубоко
се
замисли
.
—
Ђенерале
—
опомену
га
кнез
после
подужег
ћутања
.
Врбавац
диже
главу
,
упре
поглед
у
кнеза
и
упита
га
хладно
.
-
Кнеже
,
нема
ли
друга
излаза
да
се
из
ове
куће
не
мора
износити
мртвац
?
—
Нема
!
—
одговори
кнез
одлучно
.
—
Кнеже
,
одложите
катастрофу
бар
за
24
часа
,
да
доведем
у
ред
своје
ствари
.
-—
Не
може
се
одлагати
,
господине
ђенерале
,
ни
24
минута
,
а
ви
можете
уређивати
ваше
ствари
и
после
попијева
отрова
.
Ви
бар
знате
да
он
не
убија
с
места
.
—
Дакле
нема
никаква
начина
да
се
ствар
измени
или
бар
одложи
?
—
Никаква
!
—
потврди
кнез
,
—
Зар
баш
никаква
,
кнеже
?
—
Никаква
,
господине
ђенерале
.
Ђенерал
поћута
—
Онда
дајте
напитак
и
свршавајте
ствар
што
пре
—
рече
он
одважно
.
Лаганим
корацима
кнез
приђе
зиду
,
скиде
своју
слику
,
извади
мален
челични
кључић
из
кутије
од
плиша
,
нађе
рупу
у
зиду
,
завуче
кључ
и
простим
притиском
отвори
врата
.
Тежак
дебео
гвоздени
капак
отвори
се
тихо
и
нечујно
.
У
зиду
се
указа
четвртаст
долап
прилично
дубок
.
У
њему
је
стајало
поређано
неколико
пакета
сложених
хартија
,
увезаних
опутама
од
каучука
.
У
једном
углу
стајала
је
округла
,
повелика
кутија
од
хартије
.
На
заклопцу
ове
кутије
била
је
нацртана
мртвачка
глава
.
Кнез
узе
ову
кутију
и
отвори
је
.
—
Унутра
је
било
6
повеликих
стаклета
.
Кнез
их
покупи
и
потрпа
у
џепове
;
кутију
бацну
на
сто
;
једно
стакло
узе
у
руку
и
приђе
лампи
.
За
све
то
време
ђенерал
је
седео
на
дивану
и
држао
главу
у
шакама
гледајући
непомично
у
патос
!
Кнез
отпуши
стакаоце
,
пошто
га
је
прво
пажљиво
промућкао
.
У
стаклу
је
била
течност
чиста
,
бистра
,
као
вода
без
икакве
боје
.
Кнез
помириса
стакаоце
и
не
осети
никакав
мирис
.
Он
приђе
ђенералу
и
рече
му
:
—
Господине
ђенерале
,
испуните
своју
дужност
.
Говорећи
то
кнез
му
пружи
стакло
.
Ђенерал
Врбавац
диже
главу
,
поћута
и
прими
стакло
од
кнеза
.
Стиснуто
у
рупи
,
ђенерал
је
то
стакленце
држао
скоро
читав
један
минут
,
а
груди
су
му
се
високо
надимале
.
На
једанпут
он
диже
руку
нагло
изврте
стакленце
и
истресе
га
себи
у
уста
,
и
у
два
велика
гутљаја
попи
кобну
течност
,
а
стакло
баци
за
врата
с
узвиком
:
„
Живела
смрт
!
Њој
наздрављам
!
“
Кнез
извади
сахат
,
загледа
га
и
рече
:
—
Једанајест
и
25
минута
.
—
Имам
још
72
сахата
.
У
петак
,
у
ово
доба
,
биће
све
свршено
-
рече
ђенерал
и
устаде
с
дивана
.
—
Сад
смо
се
измирили
,
продужи
ђенерал
,
стајући
пред
кнеза
.
Држим
,
да
сад
један
другом
можемо
пружити
руку
,
рече
он
и
пружи
руку
кнезу
,
који
се
нађе
услед
тога
прилично
збуњен
.
—
Искрено
вас
жалим
;
господине
ђенерале
,
рече
кнез
рукујући
се
с
њим
—
али
ствар
је
дотле
била
доведена
,
да
другог
изласка
није
било
.
—
Свршено
је
—
прихвати
ђенерал
.
—
Сад
је
то
већ
прошлост
,
о
којој
не
вреди
говорити
.
Сажаљењу
нема
места
.
Овде
је
вођена
битка
.
Ја
сам
побеђен
—
право
је
да
погинем
.
Улог
за
који
се
играло
био
је
велики
—
једна
круна
и
један
престо
.
Те
две
ствари
вреде
једне
главе
.
После
ових
речи
ђенерал
узе
ходати
но
соби
.
На
један
пут
он
се
трже
.
„
Ах
,
моја
жена
!
Сирота
моја
жена
!
Она
још
чека
на
ме
...
.
“
Затим
се
окрете
кнезу
.
—
Кнеже
,
заклињем
те
овим
мојим
смртним
часом
и
свом
срећом
твојом
,
је
ли
и
моја
жена
припомогла
да
се
мој
план
открије
?
је
ли
и
она
била
у
друштву
с
тобом
и
с
лукавим
господином
Растиславом
?
—
Јамчим
вам
чашћу
мојом
,
господине
ђенерале
,
да
није
—
рече
кнез
.
—
Онда
ми
је
смрт
три
пут
лакша
.
ГЛАВА
XВИ
Разговор
мртвог
човека
.
Да
ли
је
то
био
утицај
попијеног
отрова
,
или
помисао
на
скору
смрт
,
тек
ђенерала
поче
обузимати
чудна
топлина
и
у
телу
и
у
души
.
Осећао
је
да
се
загрева
,
и
у
том
стању
било
му
је
добро
.
Глава
му
је
била
ведра
,
присебита
,
а
овамо
се
осећао
као
човек
који
је
добро
пијнуо
.
Непрестано
је
ходао
.
Међу
тим
кнез
Мутимир
стајао
је
на
сред
собе
,
премишљајући
шта
сад
да
ради
.
Осећао
је
да
не
може
отићи
одавде
док
не
извести
своју
рођаку
о
свршеној
осуди
над
њеним
мужем
.
Тешко
му
је
било
да
јој
то
каже
,
а
осећао
је
да
је
најприличније
да
је
он
о
томе
извести
,
јер
ђенералу
било
би
свакако
веома
незгодно
да
јој
сам
о
томе
казује
.
Док
је
кнез
премишљао
како
би
ђенералу
било
тешко
да
сам
саопштава
жени
страшну
новост
,
јер
би
јој
ту
морао
говорити
о
свом
злочину
—
ђенерал
је
ћутећки
ходао
.
—
Свакако
,
мени
је
дужност
да
известим
домаћицу
куће
о
ономе
што
се
овде
десило
мојим
утицајем
—
рече
кнез
,
као
питајући
ђенерала
.
—
Да
,
али
не
сад
одмах
—
одговори
ђенерал
,
а
за
тим
додаде
:
—
Не
сад
одмах
:
то
није
потребно
...
.
А
доцније
,
—
видећемо
.
Зашто
не
би
баш
и
она
остала
у
истом
уверењу
као
и
остала
публика
,
да
сам
умро
од
гушобоље
.
Кнез
га
пресече
.
—
То
би
било
незгодно
.
Она
најпосле
мора
све
сазнати
.
—
Доцније
,
доцније
—
рече
ђенерал
за
то
има
још
времена
.
Бар
ове
ноћи
она
нетреба
ништа
да
зна
...
Чекајте
!
.
.
Она
још
чека
;
идем
ја
да
је
умирим
,
нека
легне
;
али
ти
немој
отићи
;
чекај
ме
,
сад
ћу
ја
—
заврши
ђенерал
и
брзо
оде
жени
у
собу
.
Ђенерал
се
задржа
читавих
десетак
минута
У
жениној
соби
.
Кад
се
отуда
врати
био
је
веома
румен
у
образу
,
а
очи
су
му
необично
сијале
.
Чим
уђе
он
се
окрете
кнезу
.
—
Она
као
да
нешто
слути
.
Нашао
сам
је
узнемирену
,
усплахирену
—
једва
сам
је
склонио
да
легне
у
постељу
.
Кад
би
бог
дао
да
одмах
заспи
.
Сирота
!
Кнезу
падоше
тешко
ове
речи
ђенералове
.
Осећао
је
као
да
у
овим
речима
звучи
прекор
њему
:
„
ти
си
узрок
свему
овом
!
“
У
опште
,
од
кад
је
ђенерал
понио
отров
,
кнезу
је
било
некако
незгодно
ђенералово
присуство
.
Помишљао
је
да
сад
већ
може
ићи
;
ствар
је
свршена
.
Но
баш
у
тај
мах
ђенерал
приђе
кнезу
:
—
Сад
је
скоро
поноћ
—
рече
он
.
—
Ова
је
ноћ
наша
.
Ја
те
нећу
пустити
да
одеш
док
се
с
тобом
не
разговорим
.
Осећам
много
што
шта
на
души
што
ваља
да
ти
кажем
.
Учинићеш
ми
ваљда
ту
последњу
услугу
да
ме
саслушаш
.
Отпусти
твоје
људе
...
.
т
.
ј
.
мислим
војнике
,
жандарме
,
а
ађутанти
могу
и
чекати
.
Отпусти
их
,
па
ходи
да
се
разговоримо
.
Ја
се
још
осећам
добро
.
Но
то
неће
дуго
трајати
.
Кажем
ти
,
ова
је
ноћ
још
наша
.
Сутра
ће
већ
почети
надување
у
гуши
и
гушење
.
Жена
ће
бити
узнемирена
,
неће
се
одвајати
од
мене
—
разговора
ту
више
не
може
бити
.
Што
уграбимо
то
је
још
ноћас
.
Чудновато
!
Ђенерал
Врбавац
спремао
отров
кнезу
Мутимиру
,
овај
је
то
ухватио
и
нагнао
га
да
сам
испије
тај
отров
,
и
сад
,
на
један
пут
,
тај
исти
ђенерал
Врбавац
осећа
неодољиву
потребу
да
се
насамо
,
поверљиво
и
присно
изразговара
с
тим
истим
човеком
,
из
чије
је
руке
мало
час
примио
самртну
чашу
!
Кнез
није
имао
куд
;
он
није
могао
одбити
ђенералову
молбу
и
морао
му
је
учинити
све
по
вољи
.
После
неколико
тренутака
ова
два
човека
,
од
којих
је
први
другоме
радио
о
глави
,
а
други
првоме
дошао
главе
,
седели
су
један
до
другог
на
дивану
и
разговарали
се
топло
,
искрено
,
као
најбољи
другови
.
Како
је
чудна
душа
човекова
!
Како
су
по
некад
загонетни
прохтеви
њени
!
—
Веле
да
људи
говоре
истину
кад
стану
пред
отворен
гроб
—
поче
разговор
ђенерал
Врбавац
.
—
Но
ја
нисам
само
пред
гробом
,
ја
сам
у
гробу
.
Ја
нисам
само
осуђен
нам
смрт
,
ја
сам
већ
умро
,
ја
сам
покојник
.
Смрт
није
више
ван
мене
,
она
је
у
мени
;
она
је
у
срцу
моме
,
у
свакој
капљи
крви
моје
.
С
тога
моје
речи
можеш
сматрати
као
речи
које
долазе
с
оне
стране
гроба
;
долазе
с
оног
другог
света
.
С
тобом
говори
један
мртвац
.
Ја
сам
већ
свршио
с
овим
светом
и
немам
више
ништа
заједничко
са
животом
.
Одрешен
од
свију
интереса
,
који
човека
вежу
за
овај
свет
,
на
мој
говор
не
може
више
утицати
никакав
земаљски
обзир
и
интерес
.
Што
год
ти
рекнем
,
дакле
,
биће
речено
с
таком
непристрасношћу
с
каквом
само
мртви
могу
говорити
о
живим
стварима
овога
света
,
које
се
њих
лично
већ
ништа
више
не
тичу
.
С
тога
те
молим
саслушај
ме
пажљиво
.
Ове
речи
ђенералове
дубоко
су
утицале
на
кнеза
,
и
он
га
је
слушао
,
скоро
не
дишући
.
Ђенерал
продужи
.
—
Кроз
три
дана
ја
ћу
бити
под
земљом
.
—
Смрт
је
већ
у
мени
;
ни
богови
,
ни
људине
могу
ми
ништа
више
ни
дати
ни
узети
,
ни
помоћи
ни
одмоћи
.
—
Према
томе
може
ми
бити
све
свеједно
шта
ко
о
мени
мисли
,
па
и
то
како
ти
цениш
целу
ову
ствар
.
—
Па
ипак
,
ја
осећам
потребу
да
се
извиним
пред
тобом
.
—
Не
мене
ради
,
но
тебе
ради
!
Ти
остајеш
да
живиш
.
Можда
ће
ти
некад
успомена
на
овај
догађај
бити
тешка
;
можда
ће
ти
сећање
на
све
ово
често
помутити
душевно
спокојство
.
Ако
упамтиш
што
ти
ове
ноћи
будем
говорио
,
бићеш
сачуван
од
мрачних
сећања
на
овај
догађај
.
Ђенерал
је
говорио
на
одморке
.
Искаже
по
једну
мисао
,
стане
,
одахне
,
па
иде
даље
.
Кнез
га
је
слушао
ћутећки
,
непомично
,
палећи
цигару
за
цигаром
.
—
Јес
—
настави
ђенерал
—
ја
сам
те
хтео
убити
.
Отров
сам
изабрао
с
тога
што
он
најмање
прави
ларме
и
најзгодније
може
бити
прикривен
.
У
осталом
,
ти
то
јамачно
већ
знаш
,
јер
по
свему
видим
да
си
се
од
некуд
дочепао
мога
„
Дневника
.
“
Ђенерал
се
горко
насмеја
—
Пала
ми
била
на
ум
луда
мисао
да
водим
дневник
о
свему
што
се
односи
на
тај
догађај
.
У
осталом
,
можда
је
и
ту
било
умешано
провиђење
.
Ја
верујем
у
провиђење
—
примети
ђенерал
озбиљно
-
Елем
,
изабро
сам
отров
с
тога
,
што
би
крваво
убиство
немогуће
било
прикрити
,
и
што
би
крваво
убиство
пробудило
у
светини
веће
симпатије
за
тебе
,
а
то
би
све
јако
отежало
положај
нове
династије
.
-
С
тога
су
ваљда
и
ранији
покушаји
избегавали
крваво
убиство
,
као
на
прилику
онај
кад
је
удешено
да
паднем
у
нужник
?
—
примети
кнез
.
Ђенерал
не
одговори
одмах
,
а
кнез
на
то
додаде
:
-
Збиља
,
да
ли
су
и
ранији
покушаји
били
ваше
дело
?
—
То
је
друга
тема
—
примети
ђенерал
.
Ако
доспемо
,
о
томе
ћемо
говорити
доцније
.
Сад
да
се
вратимо
на
ствар
.
-
Елем
,
сем
политичких
разлога
,
отров
сам
изабрао
и
с
тога
,
што
је
,
по
мом
нахођењу
,
од
њега
најлакша
смрт
...
А
ту
лакост
ја
ћу
већ
видети
сад
сам
на
себи
-
примети
ђенерал
с
лаким
осмејком
на
уснама
.
За
тим
продужи
:
—
Кад
сам
се
одлучивао
на
тај
корак
није
ме
ни
мало
руководила
каква
лична
мржња
спрам
тебе
.
На
против
,
кад
год
сам
дубље
мислио
о
тој
ствари
,
твоја
слика
силом
ми
је
излазила
пред
очи
и
јако
ме
бунила
у
мојим
плановима
.
Твоја
младост
,
твоја
усамљеност
у
свету
,
околност
што
си
сам
,
без
родитеља
,
без
правих
пријатеља
,
без
икога
који
би
волео
тебе
лично
,
а
не
твоју
титулу
,
твој
положај
и
твоје
паре
—
све
то
вечито
ме
је
бунило
,
и
ја
сам
се
вазда
старао
да
одагнам
те
мисли
и
да
не
мислим
о
теби
лично
.
—
Дакле
,
упамти
ово
.
У
целој
овој
ствари
,
и
за
све
време
од
кад
се
она
залегла
у
мојој
глави
,
ни
једног
јединог
тренутка
ја
нисам
осећао
спрам
тебе
никакву
мржњу
и
злобу
;
не
страсну
,
но
у
опште
никакву
мржњу
.
Сасвим
други
разлози
и
друге
побуде
руководиле
су
ме
у
томе
.
—
Главни
извор
,
из
кога
је
поникла
замисао
да
ти
преотмем
престо
,
свакако
је
моје
лично
властољубље
и
славољубље
.
Али
у
то
су
се
мешали
и
неки
државни
разлози
.
Веровао
сам
да
ћу
боље
управљати
земљом
но
ти
.
Рачунао
сам
овако
.
Балканија
или
мора
извршити
своје
уједињење
народно
,
или
ће
постати
жртва
грабљивих
суседа
,
ако
остане
овако
мала
и
нејаке
.
Та
задаћа
народног
уједињења
доћи
ће
на
дневни
ред
у
кратком
року
.
Та
бурна
и
тешка
времена
затећиће
на
престолу
Балканије
владара
млада
,
слаба
,
неискусна
,
а
то
може
бити
узрок
да
цела
ствар
пропадне
.
Да
омужаш
,
да
стечеш
искуства
,
теби
ће
требати
пуних
двајестак
година
.
Догађаји
неће
толико
чекати
на
тебе
.
Они
ће
банути
с
елементарном
силином
.
Да
би
их
дочекали
како
ваља
,
треба
имати
на
престолу
владаоца
зрела
и
пуна
искуства
.
Том
разлогу
ти
си
био
жртвован
.
Наравно
,
ко
чини
злочин
,
увек
тражи
некако
,
ма
и
несвесно
,
да
се
сам
бар
пред
собом
оправда-
Ово
,
што
горе
поменух
,
био
је
разлог
којим
сам
ја
заваркавао
своју
савест
.
—
Многогодишња
служба
држави
и
њеним
интересима
свикла
ме
да
будем
хладан
спрам
многих
ствари
,
од
којих
се
обичан
човек
грози
и
преза
.
Проста
маса
гледа
на
престо
с
неким
страхопоштовањем
.
Ја
сам
био
слободан
од
тих
предрасуда
.
Сматрао
сам
да
ја
имам
толико
исто
права
на
престо
као
и
ти
.
Имам
га
и
више
но
ти
,
јер
сам
искуснији
,
мудрији
.
Али
ја
долазим
на
престо
силом
,
убиством
,
преко
мртва
трупа
.
Све
једно
!
Зар
твоји
претци
нису
на
тај
исти
начин
дошли
на
престо
,
зар
пут
,
којим
је
корачала
твоја
династија
,
није
засејан
лешевима
?
-
Наравно
,
не
можеш
се
ти
окривити
за
крваве
радње
твојих
предака
.
Али
све
једно
,
историја
се
свети
и
у
деветом
колену
—
рече
ђенерал
.
—
Једном
речи
,
решио
сам
се
био
да
те
уклоним
и
рачуно
сам
да
имам
права
и
разлога
за
то
.
С
неког
вишег
политичког
и
државног
гледишта
ја
бих
могао
да
се
правдам
,
па
можда
да
се
и
оправдам
.
Али
све
су
то
софисми
.
За
све
ствари
и
поступке
има
само
једно
право
гледиште
и
једно
истинско
мерило
—
то
је
човек
.
Ја
сам
хтео
убити
човека
,
и
ја
сам
крив
...
Ђенерал
се
загрцну
,
поћута
,
па
онда
додаде
загушљивим
гласом
:
—
Опрости
ми
,
ако
можеш
!
Ћутећки
кнез
се
окрете
и
пружи
руку
ђенералу
,
који
је
прими
,
стиште
је
страсно
,
привуче
кнеза
к
себи
и
пољуби
га
у
чело
.
Настаподуже
ћутање
.
—
Срдачно
хвала
—
рече
ђенерал
после
подужа
ћутања
—
Да
нас
је
ко
гледао
,
рекао
би
да
смо
сад
као
глумци
одиграли
један
дирљив
акт
—
настави
ђенерал
с
горким
осмехом
—
Али
шта
ме
се
то
тиче
!
Ја
овако
осећам
.
Мени
је
ово
из
срца
потекло
.
За
то
ти
опет
велим
:
од
срца
ти
хвала
.
Но
да
оставимо
то
.
Сад
баш
паде
ми
на
ум
једна
мисао
.
—
Ви
владари
много
уображавате
о
себи
.
Чини
вам
се
мало
да
будете
људи
.
Хтели
би
да
сте
нешто
више
од
човека
.
Кушате
да
се
приближите
богу
,
а
у
ствари
постајете
нешто
сметено
,
што
није
ни
бог
ни
човек
и
што
најближе
стоји
обичној
животињи
.
Колико
би
боље
било
,
и
за
вас
и
за
више
народе
,
кад
би
се
задовољили
оним
што
сте
,
кад
би
пристали
да
будете
-
људи
,
али
добри
људи
.
Ђенерал
застаде
,
као
да
се
нечега
на
један
пут
сетио
,
но
брзо
опет
продужи
.
—
Ништа
то
не
мари
што
ти
овај
савет
даје
онај
,
који
ни
сам
није
био
добар
човек
.
Баш
с
тога
ја
и
могу
боље
но
ико
да
осетим
колики
је
то
губитак
,
што
нисам
био
то
у
животу
,
што
нисам
био
прво
и
пре
свега
добар
човек
,
па
тек
после
све
друго
.
Кад
би
сад
почео
живот
из
нова
,
то
је
једино
што
би
у
њему
имао
исправити
.
Лажне
науке
уче
да
један
човек
не
може
у
исто
доба
бити
и
добар
човек
и
добар
владалац
.
То
је
лаж
.
На
против
.
Прво
је
погодба
за
друго
.
Нема
добра
владаоца
без
добра
човека
.
Наравно
,
да
бити
добар
човек
не
значи
бити
мекушац
и
дедак
,
који
се
даје
варати
на
сваком
кораку
,
кога
ће
једна
туђа
суза
нагнати
да
рад
ње
жртвује
стотину
корисних
ствари
.
Добар
човек
значи
уједно
и
паметан
човек
.
У
радњама
људским
без
мудрости
нема
доброте
.
Кнез
се
беше
загледао
у
ђенерала
.
Изгледало
му
је
чудно
да
му
овај
сад
чита
неке
придике
и
савете
.
Ко
би
их
сад
овако
видео
и
чуо
,
а
не
би
их
знао
,
би
рекао
да
су
отац
и
син
,
па
забринути
родитељ
даје
мудре
савете
детету
своме
.
То
је
и
кнез
осећао
.
С
тога
му
је
то
и
изгледало
чудно
и
неприродно
.
Међу
тим
ђенерал
је
продужавао
:
—
Нарочито
вама
,
владарима
из
династије
Косанића
,
преко
је
потребно
да
постанете
добри
људи
.
—
Зашто
баш
нама
,
„
нарочито
“
?
—
примети
кнез
.
-
За
то
—
што
сте
ви
још
млада
,
неутврђена
династија
.
Истина
,
ти
си
већ
четврти
из
те
династије
,
али
ваља
имати
на
уму
то
,
да
је
оснивалац
династије
провео
двајест
година
у
изгнанству
,
да
је
други
владалац
од
те
лозе
владао
само
17
дана
;
да
је
трећи
владалац
прво
био
протеран
,
а
после
,
кад
се
опет
вратио
,
био
убијен
и
да
си
ти
дошао
малолетан
на
крвав
престо
.
—
То
је
једно
.
Друго
је
,
што
сте
ви
,
Косанићи
,
по
свом
карактеру
,
људи
мало
симпатични
.
Немој
да
ти
моје
речи
буду
тешке
и
непријатне
.
Прими
их
као
корисну
истину
,
коју
можда
никад
више
ни
од
кога
нећеш
чути
.
Ово
говоре
уста
која
ће
кроз
неколико
часова
само
за
навек
умукнути
.
Сматрај
,
дакле
,
као
да
ти
ове
речи
долазе
од
каква
невидљива
духа
,
који
нема
никаквих
веза
и
интереса
с
овим
материјалним
светом
—
Јес
,
ви
Косанићи
људи
сте
које
је
веома
тешко
волети
.
Ви
сте
веома
саможиви
;
ви
сте
или
ружни
цицијаши
,
или
још
ружније
распикуће
.
Ви
никад
никоме
нисте
учинили
никаква
трајна
добра
.
Ако
сте
кад
коме
што
и
дали
,
то
му
је
после
крваво
три
пут
на
нос
изашло
,
јер
сте
ви
били
налик
на
онога
„
добротворца
“
који
је
дао
човеку
једну
маслинку
да
прогута
,
а
после
тражио
од
њега
пун
тулум
зејтина
.
Све
што
сте
и
што
имате
достигли
сте
и
стекли
с
људима
,
с
пријатељима
,
с
помагачима
,
па
ипак
ви
никад
никоме
ништа
нисте
признали
,
на
против
,
има
много
веома
ружних
примера
,
како
сте
крвнички
гонили
баш
оне
,
који
су
вам
највише
добра
чинили
и
који
су
рад
вас
највеће
жртве
поднели
.
Изгледа
,
као
да
вам
је
тешко
трпети
да
има
ма
кога
на
свету
,
коме
сте
и
ви
чим
год
обавезни
,
и
коме
и
ви
дугујете
какву
благодарност
.
То
се
несумњиво
посведочило
при
повратку
ваше
династије
.
Кад
сте
се
утврдили
по
свом
повратку
,
прва
вам
је
брига
била
да
ослабите
ону
политичку
групу
,
која
вам
је
била
ослонац
за
повратак
,
а
после
да
једну
по
једну
виђенију
личност
из
те
групе
таманите
и
уклањате
с
позорнице
.
Не
трпите
никога
који
би
вам
могао
рећи
:
овима
сам
и
ја
помагао
да
дођу
на
престо
.
Никад
никоме
нисте
захвални
.
Неблагодарност
и
непризнавање
—
то
је
главна
црта
више
породице
—
и
за
ту
црту
зна
цео
народ
.
Намрштен
,
кнез
је
ћутао
и
слушао
.
Ђенерал
је
продужавао
све
живље
и
јаче
:
—
У
вашој
породици
нема
јунака
.
Ни
један
члан
ваше
династије
није
се
нигде
одликовао
никаквим
особитим
личним
јунаштвом
.
—
Додајте
томе
вашу
породичну
слабост
спрам
жена
.
Твоји
претци
,
сви
одреда
,
били
су
неверни
и
рђави
мужеви
.
Туђа
жена
,
ма
и
најгора
и
најружнија
,
вазда
вам
је
милија
од
своје
рођене
.
Јамачно
ни
ти
не
ћеш
бити
бољи
у
томе
.
—
Најпосле
ви
сте
осветољубиви
,
саможиви
,
без
срца
;
ви
никоме
не
верујете
и
никога
не
волете
.
Све
су
то
породичне
црте
ваше
.
Ако
у
теби
тече
крв
Косанића
—
нећеш
ни
ти
бити
много
другчији
.
Шта
више
,
ти
можеш
бити
још
и
гори
од
свију
предака
твојих
,
јер
ниси
провео
детињство
у
народу
,
као
они
,
да
ти
бар
успомене
из
детињства
ублаже
те
мане
у
карактеру
...
Ђенерал
на
један
пут
застаде
,
па
пошто
је
мало
поћутао
он
додаде
:
—
Ја
умирем
.
Али
,
ако
се
ти
не
постараш
најозбиљније
да
постанеш
добар
и
ваљан
човек
,
—
ја
се
управо
грозим
каква
ће
бити
твоја
владавина
.
Та
то
ће
бити
просто
један
ужас
,
и
ти
можеш
врло
лако
довести
ову
земљу
до
коначне
пропасти
.
Дај
боже
да
ја
не
наслутим
.
На
те
речи
ђенералове
кнез
устаде
.
—
Ја
бих
могао
ићи
—
рече
он
ђенералу
—
ви
сте
почели
извињавањем
,
а
сад
прелазите
у
нападаје
и
ружења
.
Пристао
сам
да
се
с
вама
разговарам
,
али
немам
потребе
да
трпим
ваше
нападаје
.
Каква
је
да
је
моја
династија
,
она
је
створила
ову
државу
.
Наравно
,
ту
је
била
народна
мука
,
народна
крв
,
народни
новац
и
народна
снага
,
али
требао
је
неко
да
покрене
и
оживи
све
то
,
да
даде
свему
томе
корисан
правац
и
да
удахне
душу
у
ту
успавану
снагу
народа
.
То
су
учинили
моји
претци
,
и
у
томе
је
главна
заслуга
династије
Косанића
.
Ђенерал
скочи
с
дивана
.
Очи
су
му
необично
светлиле
.
—
Косанићи
су
дошли
да
буду
отац
готовом
детету
,
млади
кнеже
мој
—
рече
ђенерал
снажно
,
ударајући
гласом
на
сваку
реч
.
Други
је
удахнуо
душу
у
онесвешћено
и
умртвљено
тело
народно
.
То
је
давно
још
највећи
народни
песник
потврдио
овим
речима
:
„
Диже
народ
,
крсти
земљу
и
варварске
ланце
сруши
,
Из
мртвијех
народ
дозва
,
духну
живот
мртвој
души
.
“
—
А
тога
спаситеља
,
тога
правога
оца
нашег
народног
васкрса
твој
је
деда
,
кнеже
,
као
каква
крмка
,
секиром
убио
!
Увређен
,
кнез
се
узе
освртати
,
да
нађе
капу
,
па
да
иде
.
Нападаји
су
били
сувише
оштри
да
би
их
и
даље
могао
слушати
.
Но
ђенерал
то
опази
.
—
Извини
—
рече
он
,
хватајући
кнеза
за
руку
—
Ја
сам
прекардашио
.
Није
ми
то
била
намера
.
Сасвим
сам
други
говор
имао
на
уму
.
Управо
чудим
се
откуда
се
и
изроди
овај
разговор
.
Молим
те
остани
.
Говорићемо
о
другом
чему
.
Имам
да
ти
рекнем
неколико
речи
о
г
.
Растиславу
.
Ја
умирем
,
а
он
остаје
,
и
то
ће
ти
бити
први
доглавник
.
Вреди
да
ти
о
њему
рекнем
коју
.
Кнез
застаде
;
ђенерал
га
је
погодио
у
танку
жицу
.
Још
од
малена
кнез
је
био
свикао
да
радо
слуша
оцене
појединих
људи
.
Волео
је
да
зна
свачије
личне
ствари
,
често
и
најмање
ситнице
.
И
сам
је
имао
веома
развијен
оговарачки
дар
.
—
Г
.
Растислав
је
најлукавији
Балканац
—
поче
ђенерал
—
ја
тога
човека
мрзим
.
Он
је
сто
пута
већи
грешник
од
мене
,
али
се
увек
умео
боље
претварати
.
С
тога
ја
умирем
као
преступник
,
а
он
остаје
да
живи
као
добродетељан
човек
и
спаситељ
престола
.
Оно
што
сам
ја
помишљао
,
мисли
и
он
,
он
с
много
већом
жудњом
погледа
на
твоју
круну
,
но
што
сам
ја
то
икад
чинио
.
Само
што
је
он
лично
страшљив
,
па
му
страх
зауздава
властољубље
,
иначе
он
би
по
својој
властољубивости
био
просто
ужасан
,
само
кад
би
имао
још
и
личне
куражи
да
изврши
све
оно
куда
га
понесе
његово
властољубље
.
Све
то
он
сазнаје
,
с
тога
увек
тражи
да
се
веже
с
ким
год
који
је
смелији
од
њега
,
па
се
онда
стара
,
да
од
тога
човека
начини
своје
оруђе
.
Он
да
смишља
,
а
онај
да
извршује
и
да
вуче
одговорност
.
С
тога
,
као
министар
председник
,
он
ће
увек
бирати
за
министре
унутрашљих
послова
људе
одсудне
и
преке
;
смеле
и
наклоњене
апсолутизму
.
Сви
његови
министри
унутрашњих
послова
биће
омрзнути
у
народу
,
али
то
ће
уједно
бити
громовође
,
који
ће
одводити
народну
мржњу
од
г
