сте
стране
није
била
никаква
брига
;
а
ни
других
брига
није
имао
.
Са
великим
градом
,
гдје
је
науке
довршио
,
није
га
ништа
везало
.
Сваке
године
долазио
је
кући
и
остајао
по
неколико
мјесеци
,
па
тако
веза
са
својим
селом
остала
је
јака
и
непрекидна
.
И
раставши
се
са
градом
,
са
собом
у
памети
однесе
оно
јутро
кад
му
стиже
лист
из
Америке
.
Јуре
му
укратко
писаше
да
се
је
живо
намучио
док
је
на
мјесто
стигао
,
да
је
у
великом
послу
,
а
при
дну
листа
обавјешћује
га
да
и
њему
шаље
једну
златну
лиру
,
што
му
дугује
,
у
чеку
који
шаље
мајци
,
захваљује
му
и
од
свега
срца
га
поздравља
.
Онога
зимњега
јутра
нагло
је
дочитао
писмо
,
није
пошао
на
предавање
и
,
узбуђен
,
пожури
да
изиђе
из
бучних
градских
улица
.
Обједовао
је
у
крчми
на
путу
.
Пред
њим
пружало
се
огољело
поље
,
а
далеко
расула
се
густа
магла
као
море
.
У
посматрању
,
њему
је
кроз
ту
маглу
над
морем
сјало
топло
сунце
.
И
ни
студен
,
ни
магла
,
у
коју
је
као
кроз
окаљано
стакло
гледао
,
не
сметаше
му
да
се
занесе
и
загрије
за
својим
мјестом
и
да
тврдо
одлучи
да
чим
прво
доврши
науке
,
па
да
се
кући
к
мору
поврати
.
Довршивши
науке
,
умирен
нашао
се
код
своје
куће
.
Мајка
га
дочека
дрхтећи
од
узбуђења
,
а
отац
,
кад
помисли
да
ће
му
син
бити
на
дику
,
заборави
на
трошкове
издржавања
.
Подзимњи
промјенљиви
дани
пролазе
.
У
њима
стишала
се
његова
осјетљива
нарав
у
дугим
шетњама
,
у
разговору
са
старим
знанцима
,
код
топлога
огњишта
и
свугдје
гдје
се
је
живот
осјећао
.
Па
се
подаваше
сабирању
сопствених
мисли
и
посматрању
самога
себе
,
и
осјети
се
лак
,
пун
младићке
Милине
.
И
гледаше
себе
издвојена
од
биједе
што
у
селу
владаше
.
Бољи
једнако
одлажаху
у
свијет
и
у
војнике
,
а
на
домовима
не
остајаху
но
старци
,
дјеца
,
бетежна
чељад
и
гдјекоји
младић
што
не
имађаше
чиме
да
у
свијет
пође
,
или
не
могаше
одољети
срцу
и
оставити
свој
родни
крај
.
Иво
затражи
службу
код
судбених
власти
,
мислећи
с
увјерењем
да
ће
такова
служба
најбоље
одговарати
његовој
нарави
.
У
ишчекивању
наименовања
подаваше
се
животу
у
природи
,
посматраше
море
,
смирај
дана
и
ослушкиваше
пиркање
и
хуку
вјетра
.
Али
на
махове
осјетио
би
у
себи
потајну
трзавицу
и
немир
,
јављало
се
нешто
у
њему
што
хтједе
да
његову
снатрењу
подаде
живот
;
бесвијесно
зажели
да
проживе
с
морем
даном
и
ноћи
.
Са
слашћу
осјети
задах
безбрижнога
живота
,
и
копкаше
га
жеља
да
га
се
наужива
и
насити
.
У
очевој
кући
нашао
је
Цирила
;
и
његов
отац
бијаше
с
имањем
посрнуо
,
задужио
се
у
оца
му
,
па
,
не
могавши
га
намирити
отплаћиваше
дуг
синовљевим
најмом
;
и
Цирилова
сестра
Кате
долазијаше
да
према
потреби
послужи
.
Једне
вечери
код
огњишта
осјети
сву
силу
свесрднога
живота
.
Док
је
отац
пошао
да
спава
,
са
Цирилова
лица
нестаде
озбиљности
и
показа
се
весели
смијех
.
Чељад
,
окупљена
око
ватре
,
причаше
,
испрвице
смијешних
ствари
,
док
најпослије
не
падне
ријеч
на
Загорца
Павла
,
што
је
отраг
три
године
служио
.
Иво
га
се
добро
сјећаше
,
а
сјећао
се
и
онога
кишљива
дана
кад
га
је
отац
му
,
срдит
,
протјерао
из
службе
.
—
Погибе
к’о
од
шале
!
—
рече
мирно
сусјед
му
Јосо
,
који
га
бјеше
у
служби
замјенуо
,
и
исприповједи
вјерно
цијели
догађај
.
Прошлога
лета
,
у
освитку
дана
,
погину
то
момче
од
жандарске
пушке
.
Преко
ноћи
пазио
је
на
стоку
,
а
опирао
се
лугару
и
жандарима
,
јер
мишљаше
да
није
на
туђему
но
на
своме
;
с
њиме
била
је
цура
му
Јања
—
обоје
к’о
капља
млади
.
Погибе
у
напону
живота
кад
се
је
сунце
рађало
.
—
И
мртва
га
бјеше
што
видјети
!
—
опази
Јосо
иза
причања
.
—
А
зашто
је
хтио
проти
закону
,
е
да
нима
силе
у
нашега
краља
?
!
—
примјети
Цирило
.
—
Није
дао
на
се
,
а
друкчије
био
је
мек
к’о
дијете
,
—
брани
га
Јосо
.
Иво
сажали
младића
,
а
послије
,
кад
је
о
томе
размишљао
у
својој
соби
,
догађај
га
такне
и
потресе
.
Лежи
,
а
не
спава
му
се
.
Ослушкује
фијук
вјетра
,
а
у
памети
уоквирује
му
се
слика
и
њихова
обличја
,
и
мисли
му
се
да
цијели
догађај
својим
очима
гледа
.
Гледа
снажно
момче
које
познаваше
,
и
згодно
дјевојче
;
слуша
њихов
пошљедњи
разговор
љубави
дише
чисти
јутарњи
шумски
ваздух
и
—
гледа
га
у
сунцу
мртва
.
Животом
му
заструји
силан
осјећај
саучешћа
и
туге
прама
снази
и
младости
,
и
добар
дио
ноћи
поклони
његовој
успомени
.
Није
прошло
дуго
времена
и
Иво
буде
наименован
судским
вјежбеником
,
код
ц
.
к
.
котарскога
суда
у
вароши
.
Овога
пута
,
драге
воље
,
опрости
се
са
својим
селом
,
јер
осјећа
да
с
њима
није
претргнуо
,
и
да
тек
отсада
почиње
његово
слободније
дјеловање
.
У
вароши
нашао
је
себи
стан
близу
мора
,
на
догледу
прекојморских
брдина
,
а
хранио
се
у
гостиони
и
у
друштву
чиновника
.
Није
се
осјећао
туђ
,
јер
је
познавао
прилике
варошке
чељади
;
и
ослободио
се
,
па
поче
да
слободно
гледа
животу
у
очи
.
У
уреду
додијелише
га
казненом
одјељку
и
тако
усред
зиме
отпоче
уједно
нови
начин
живљења
.
Неће
нигда
заборавити
оне
ведре
пусте
дане
када
је
,
по
подне
,
иза
обједа
,
полазио
у
шетњу
.
Пред
њим
лежи
море
наоко
уснуло
као
дијете
,
по
њему
се
косимице
просипају
сунчеве
млаке
зраке
,
у
којима
трепери
и
његово
осјетљиво
жиће
;
покој
отпочивајуће
природе
одзвања
му
у
души
,
а
око
са
сазнањем
продире
до
у
најситнију
ствар
.
Па
га
помало
заокупља
онога
часа
надошла
жеља
за
прекоморским
брдинама
,
за
лаким
сјенкама
и
засјенутим
врховима
;
а
смирајем
дана
стишава
се
занос
,
и
наступа
лака
сјета
.
Гдјекад
хода
по
пољу
да
гледа
рад
у
виноградима
и
да
се
разговара
са
веселом
младошћу
.
Одувијек
пољски
рад
чини
му
се
највреднијим
и
најдостојнијим
човјека
.
Тако
су
му
дани
пролазили
у
уживању
природе
,
у
сабирању
сопствених
мисли
,
и
задовољству
са
самим
собом
.
Али
у
мирноме
животу
сакупљена
снага
тражила
је
одушке
,
тражила
је
љубави
,
синтезу
ужитка
,
и
хтјела
да
се
на
сваки
начин
испољи
.
Па
ни
весело
сунце
,
ни
чистота
живога
мора
,
ни
сугестија
у
читању
,
ни
све
угодности
што
их
је
осјећао
у
свакидашњој
поезији
здрава
живота
,
нису
му
могле
подати
оних
сласти
које
су
се
страшно
на
махове
у
њему
јављале
,
наметале
се
и
све
то
више
дражиле
га
.
У
тим
часовима
сјетио
би
се
прве
своје
љубави
,
која
се
тако
брзо
расплинула
у
свјетлости
роднога
краја
,
у
пољу
,
у
Маријиној
разборитој
појави
.
Али
Марија
је
била
далеко
,
и
не
бијаше
окусио
сласт
њених
осјећаја
,
а
силна
даљина
убијала
је
и
гасила
првашњу
чежњу
за
њом
,
и
пријегорно
пушташе
да
се
заметак
у
души
му
стиша
.
Зажели
се
и
сеоских
дјевојака
с
којима
се
у
селу
разговарао
и
шалио
,
а
сада
их
ријетко
виђа
,
и
кад
их
у
вароши
погдјекад
сретне
,
уклањају
му
се
с
пута
.
Једнога
поподнева
,
кад
је
хтјео
да
по
обичају
изиђе
у
шетњу
,
уђе
у
собу
му
Цирилова
сестра
Кате
;
мајка
му
је
по
њој
послала
чисто
рубље
.
У
тили
час
,
док
је
угледао
,
у
њему
се
нагло
пробуди
оно
што
га
је
на
махове
дражило
,
претрже
му
се
низ
обичних
мисли
и
зажели
се
смијеха
,
весеља
и
дјевојачког
разговора
.
По
соби
,
кроз
прозор
,
сијају
сунчеве
зраке
,
и
у
сјајној
прузи
што
се
по
зиду
расипље
трепери
сијасет
ситних
ствари
а
с
улице
чује
се
лаки
жагор
запослене
чељади
.
—
Стави
на
столицу
!
—
рече
Иво
,
мало
марећи
за
рубље
.
Гледајући
је
пригнуту
,
помисли
да
је
сигурно
осјетила
сласт
љубави
,
сјети
се
да
се
тако
у
селу
говорило
.
Младић
што
се
с
њоме
дуго
гледао
пошао
је
у
Америку
,
па
је
оданде
писао
њој
и
оцу
да
се
у
њега
не
нада
,
те
је
поздравља
и
враћа
јој
слободу
.
Дјевојка
наслаже
робу
,
исправи
се
и
погледа
га
у
очи
.
—
Рекли
су
ми
да
вас
поздравим
.
Збогом
вам
!
—
јави
се
на
одласку
.
И
хтједе
да
изиђе
,
али
он
крочи
пред
њу
.
Стоје
једно
прама
другоме
;
он
се
осмјехује
,
и
чини
му
се
,
гледајући
,
да
је
застиђена
.
Па
,
им
се
очи
сукобише
и
засјаше
,
и
обома
учини
се
као
да
се
у
њима
одбљескује
пробуђена
заједничка
жеља
.
Па
он
,
гоњен
том
жељом
и
примамљен
одбљеском
њених
очију
,
зближи
се
к
њој
и
—
обгрли
је
.
Бесвјесно
осјети
њену
младост
и
дрхтај
и
задах
пути
;
и
поступце
осјећај
се
јача
.
Животи
се
потресоше
,
па
у
загрљају
,
као
да
ишчекују
врхунац
сласти
,
отупише
.
Али
дјевојка
,
осјетивши
мушку
вољу
на
образима
,
у
очима
и
задаху
,
нагло
се
истрже
из
наручја
.
—
Нимате
ви
од
мене
потрибу
!
—
једва
проговори
.
—
Остани
,
разговараћемо
!
—
и
стоји
к’о
прикован
на
мјесту
,
бојећи
се
да
дјевојка
не
изиђе
.
—
Остани
!
—
понови
молећим
гласом
.
—
Потреба
ми
је
од
смијеха
,
весеља
,
младости
...
Обоје
смо
млади
...
—
говори
младић
у
огњу
пробуђене
надошле
љубави
.
—
Ви
се
ругате
!
—
и
махну
она
лако
руком
и
треном
погледа
га
у
очи
.
Па
,
угледавши
у
њима
истину
,
застиди
се
,
и
,
уз
лагани
дрхтај
трепавица
,
обори
очи
к
земљи
,
и
бесвијесно
упути
се
прама
стубама
.
—
Не
мислим
ништа
зло
,
не
срди
се
,
молим
те
!
.
.
А
видјећемо
се
,
—
говори
јој
,
и
,
нетремице
,
гледа
за
њом
како
низа
стубе
силази
.
Па
се
тога
часа
смисли
,
узе
шешир
и
пожури
за
њом
.
Иде
за
њом
,
а
у
себи
носи
онај
њен
стид
и
дрхтај
дугих
трепавица
;
не
гледа
никога
,
већ
бесвјесно
за
њом
корача
.
Кад
је
дјевојка
изишла
из
вароши
на
путу
што
у
село
води
,
пожури
да
је
стигне
.
Она
га
осјети
за
собом
,
окрене
се
и
—
пође
лакше
.
Иво
приђе
к
њој
и
,
збуњен
,
рече
јој
:
—
Опет
смо
се
нашли
!
—
На
ивици
пута
у
присјенци
маслиника
часом
стоје
,
гледе
негдје
у
нешто
неодређено
,
и
ништа
не
говоре
.
До
њих
допиру
гласови
копача
из
винограда
,
ударци
мотика
,
а
доље
код
мора
неко
камен
туца
.
—
Али
јемате
ча
рећ
’
?
—
прекиде
она
ћутање
,
но
не
смије
да
му
у
очи
погледа
.
—
Ништа
!
Дођох
тако
...
—
рече
Иво
узбуђен
и
силом
се
насмеје
.
И
њој
се
оте
смијех
,
и
показа
своје
мало
унутра
увите
,
бијеле
зубе
иза
румено
узвраћене
горње
уснице
.
—
Не
могу
дангубити
,
—
рече
навлаш
недужно
и
хтједе
да
крене
.
—
Да
ти
нешто
речем
!
—
моли
је
он
истим
звуком
гласа
као
и
у
кући
.
—
Рећи
ћете
ми
други
пут
,
—
насмија
се
она
,
погледа
га
и
пође
.
Уто
неко
одозго
долажаше
.
Дјевојка
се
обрне
к
њему
да
види
је
ли
кренуо
.
Он
схвати
њен
поглед
и
добаци
јој
у
хитњи
:
—
Доћи
ћу
дома
,
видјећемо
се
!
Дјевојка
не
одговори
,
већ
боље
пожури
и
замаче
на
завијутку
кућа
,
између
зелених
маслина
.
Насред
пута
младић
стоји
са
неодољивом
жељом
у
души
.
Па
полако
враћа
се
и
мучи
се
да
буде
миран
;
хоће
да
стиша
пробуђену
вољу
у
замрлој
природи
зимњега
дана
.
А
тешко
му
је
;
вуче
га
жеља
за
дјевојком
желио
би
разговора
и
дјетињег
весеља
—
онамо
у
пољу
,
насамо
,
између
зелених
маслина
,
прама
сунцу
.
Тога
дана
,
на
вечери
,
у
друштву
,
био
је
разабранији
но
обично
.
Кад
се
смирио
,
чињаше
му
се
да
је
тражену
заклоницу
нашао
;
ваља
само
да
пожури
,
да
се
у
њу
усели
;
у
тој
мисли
налажаше
задовољства
.
На
вечеру
дошао
је
познати
стари
ђак
свих
универза
,
кога
су
доктором
звали
.
Он
је
настран
и
духовит
,
па
га
друштво
срдачно
прима
.
—
Еввива
(
живио
)
!
—
поздрави
друштво
промуклим
гласом
и
сједе
у
прочеље
стола
.
—
Откуд
си
дошао
?
—
упита
га
Иво
,
само
да
нешто
рекне
.
—
Ето
,
на
!
—
развика
се
без
разлога
доктор
.
Ти
к’о
и
остали
...
Сви
питате
:
„
Откуд
си
дошао
?
“
Зар
кога
ја
за
то
питам
?
...
И
стаде
се
тужити
на
неке
у
вароши
што
га
тим
упитом
дочекаше
.
—
Не
љути
се
!
—
мири
га
Иво
.
—
Не
приговарам
теби
...
познајем
те
.
Уто
гостионичарка
донесе
вечеру
.
Иво
се
залаже
и
замишљен
је
,
на
махове
гледа
у
ноћ
,
на
врата
што
на
доксат
воде
.
Вечерас
му
је
угодно
у
друштву
,
и
сама
соба
изгледа
му
пријатнија
но
иначе
.
Топло
је
,
гледа
на
сјенке
што
се
према
њему
на
зиду
крећу
и
ослушкује
жамор
мора
и
шум
из
отвореног
продора
,
у
коме
сигурно
замеће
се
јужина
.
—
Јесте
ли
вид
јели
’
како
их
је
онај
враг
,
политички
управитељ
,
мотао
данас
?
—
јави
се
судбени
пристав
Балић
и
погледа
на
Иву
,
који
је
с
њиме
у
истој
соби
радио
...
—
Сигурно
ће
их
уловити
...
—
Говорите
о
данашњој
расправи
?
—
одговори
Иво
.
—
Не
треба
међутим
бити
богзна
како
докучљив
да
се
сјети
...
Ија
сам
био
одмах
начисто
што
је
у
ствари
...
Али
мислим
да
није
било
зле
намјере
...
—
Ви
можете
узети
ствар
како
хоћете
,
али
је
закон
јасан
;
није
друге
,
криво
су
свједочили
!
—
О
чему
је
говор
?
—
упита
доктор
.
—
Један
обичан
случај
,
—
одговори
безбрижно
судбени
пристав
.
—
Занима
само
нас
...
—
Да
чујемо
и
ми
!
—
замоли
доктор
.
—
Неки
сељак
ударио
другога
.
Овај
га
тужио
,
љечник
нашао
лаку
тјелесну
озледу
...
Ето
вам
...
Ствар
се
данас
расправљала
код
мене
.
На
расправи
опазило
се
да
сви
шарају
:
и
отац
ударенога
и
ударени
и
свједоци
...
Сигурно
да
су
се
договорили
да
се
ствар
забашури
...
А
биће
да
су
свједоци
криво
казали
...
—
Међутим
,
—
прослиједи
судбени
пристав
наоко
равнодушно
,
—
ја
ако
немам
доказа
,
мало
ми
се
мари
,
и
таман
хтједох
да
окривљеника
ријешим
,
кад
се
јави
са
приједлогом
политички
управитељ
.
Знате
,
он
заступа
државног
одвјетника
—
предлаже
да
се
расправа
одгоди
и
навађа
разлоге
...
А
натакао
црне
наочаре
,
па
упр’о
очима
у
свједоке
који
поступце
блиједе
.
А
било
је
за
прснути
од
смијеха
...
—
Па
?
—
упита
доктор
.
—
Још
ништа
,
али
он
мисли
да
је
поступак
свједока
и
оца
туженога
кажњив
,
—
прихвати
Иво
.
—
У
све
се
он
мијеша
!
—
чуди
се
доктор
и
настави
живље
:
—
А
ја
га
не
бих
слушао
...
Он
не
мисли
него
на
зло
.
—
Тако
је
!
—
потврди
Иво
,
озловољивши
се
.
—
Опростите
,
господо
!
—
важно
узе
ријеч
судбени
пристав
,
—
али
у
овоме
случају
замјеник
јавнога
ту
житеља
има
право
...
Иде
по
закону
...
—
И
мени
се
чини
,
—
потврди
порезни
пристав
Спасић
,
и
једнако
се
потсмјешкује
.
—
Наравно
,
човјеку
је
негда
тешко
,
—
говори
судбени
пристав
мирно
...
—
И
мени
није
мила
строгост
...
Па
и
друкчије
наш
положај
је
мучан
!
—
рече
наједном
озлојеђен
,
и
узе
чашу
да
се
напије
.
—
Имали
сте
што
друго
учити
!
—
опази
доктор
.
—
Што
друго
,
мислио
сам
м
ја
...
Али
неко
треба
да
се
жртвује
за
народ
...
Судац
је
ипак
...
—
То
баш
није
жртва
!
—
опази
доктор
,
и
погледа
на
Иву
.
—
Биће
,
—
промуца
Иво
,
диже
се
и
изиђе
на
доксат
.
Стоји
неко
вријеме
прислоњен
на
жељезну
ограду
доксата
и
мисли
на
пошљедње
ријечи
судбенога
пристава
.
„
Он
мисли
да
се
жртвује
!
?
“
помисли
„
он
,
син
сиромашнога
сељака
...
.
“
Па
онда
слуша
у
луци
шкрипање
бродова
и
шум
валова
што
запљускују
лукобран
.
И
ноћ
га
осваја
,
и
из
своје
тајности
носи
му
Катине
очи
,
које
је
данас
гледао
;
очи
живе
,
онакове
боје
као
што
је
боја
црнога
вина
кад
се
при
свијећи
претаче
.
И
мисли
на
њу
,
све
друго
заборавља
;
снатри
о
њој
и
гледа
у
свјетионик
што
задире
дубоко
у
море
и
баца
од
себе
црвенкасту
свјетлост
на
немирну
пучину
;
а
даље
отворени
морски
продор
бучи
...
Наједном
,
жеља
га
вуче
к
њој
...
А
ноћ
пролази
,
он
то
лијепо
осјећа
;
жао
му
је
што
ће
и
ова
проћи
,
а
да
не
осјети
у
њој
љубав
и
миловање
;
тешко
му
је
што
пролази
,
и
хтјео
би
да
је
се
наужива
...
—
Што
спавате
?
—
с
врата
јави
се
царинарски
чиновник
.
—
Ходите
да
пијете
,
плаћа
Спасић
!
—
Да
,
како
сам
пун
новаца
!
...
—
викне
Спасић
.
—
Кад
добијем
десети
чиновнички
разред
,
пићемо
...
А
неће
проћи
дуго
...
Па
и
брзо
надам
се
и
деветоме
,
—
говори
и
ужива
,
и
једнако
се
потсмјехује
.
—
Пусти
!
—
љути
се
доктор
.
—
Не
разумијем
вас
,
увијек
о
томе
говорите
,
к’о
да
на
свијету
нема
ништа
паметнијега
.
—
За
нас
и
нема
,
—
одговори
судбени
пристав
.
—
Боље
пијмо
!
—
јави
се
к’о
иза
сна
Иво
.
—
Дакле
,
ко
плаћа
?
—
Ко
извуче
узао
!
—
предложи
царински
чиновник
,
завеже
га
на
убрусцу
,
стисне
га
са
друга
три
краја
а
у
шаку
па
пружи
првоме
доктору
да
извлачи
.
Доктор
таман
погоди
и
покаже
узао
друштву
.
Сви
му
кличу
,
а
он
се
диже
и
виче
:
—
Знао
сам
:
да
у
кога
ће
грош
него
у
биједнога
Рока
.
Кад
платим
,
остаће
ми
још
двије
шестице
,
—
и
истресе
их
из
новчаника
на
сто
.
Кад
се
донијело
вино
,
друштво
се
примири
.
Пију
и
весело
разговарају
.
—
Затвори
врата
,
на
промаји
сам
!
—
јави
се
наједном
доктор
и
прекиде
разговор
.
—
Нема
вјетра
,
пусти
нека
стоје
отворена
,
да
гледам
у
ноћ
!
—
одговори
Иво
.
Доктор
се
премјести
на
други
крај
стола
.
—
Јеце
ли
чули
,
докторе
,
кога
су
именовали
за
претсједника
црковинарства
?
—
навлаш
га
поџиже
царинарски
чиновник
,
малко
вином
угријан
.
—
Браво
!
—
стаде
доктора
вика
...
Па
поче
да
набраја
све
што
је
чуо
о
новоме
претсједнику
црковинарства
,
трговцу
шјор—
Бепу
...
—
Пијавица
!
—
закључи
.
—
У
море
с
њим
!
—
У
море
!
—
виче
друштво
за
њим
,
и
у
то
име
пије
.
—
Да
вам
причам
,
—
настави
царина
рски
чиновник
,
—
кажу
да
је
шјор
Бено
већ
дао
направити
посјетнице
:
„
Претсједник
црковинарства
“
.
—
Њему
ће
то
вриједити
;
данас
је
ионако
све
трговина
!
—
опази
доктор
,
и
смије
се
...
—
А
што
сам
ја
грђи
од
њега
,
па
ми
не
дају
никакове
части
?
!
...
Он
се
тобож
љути
на
неправду
;
тресе
главом
,
и
дуга
црна
коса
расула
му
се
по
челу
,
а
промукли
глас
,
рекао
би
,
долази
из
дубине
.
—
Ти
си
сретан
у
љубави
!
—
шали
се
Иво
.
—
Ја
?
—
као
чули
се
...
—
И
не
знам
што
је
поштена
жена
...
—
И
преврне
говор
:
—
Не
чиним
никоме
ништа
,
а
сви
су
проти
мени
:
распикућа
сам
,
лијенштина
...
Браво
!
Ево
носи
господарица
ракију
,
—
претрже
ријеч
кад
је
угледао
гостионичарку
.
Па
налију
у
чашице
и
куцају
се
.
—
Сада
,
да
идемо
!
—
јави
се
порезни
пристав
,
пошто
испише
.
—
Вама
је
досадно
ако
се
о
бирокрацији
не
говори
,
—
нашали
се
доктор
.
—
Треба
ићи
,
близу
је
једанаеста
,
—
одлучи
се
и
судбени
пристав
који
бјеше
задријемао
.
—
Сутра
имам
странака
!
—
Дуго
је
до
девете
,
—
спази
Иво
.
—
Ако
се
не
испавам
,
нисам
за
посао
...
—
Уосталом
,
остао
бих
радо
,
не
туђим
се
друштва
...
Ви
најбоље
знате
да
се
не
држим
аристократски
,
—
рече
и
лијено
се
диже
.
За
њим
се
диже
и
порезни
пристав
;
поздраве
друштво
и
изиђу
.
Њих
троје
што
су
остали
ослушкују
им
кораке
низа
стубе
,
и
ћуте
док
ти
корачаји
не
уминуше
у
ноћи
.
Царинарски
чиновник
пијуцка
лозовачу
и
пуши
.
То
се
примаче
доктору
и
свесрдно
му
погледа
у
очи
.
—
Ево
ти
како
живемо
!
—
потуживши
се
вели
доктор
Иву
.
—
Лијепо
!
—
одазва
се
царинарски
чиновник
,
и
запјева
једну
бећарску
пјесму
.
—
Ма’ни
!
—
примјети
Иво
.
—
Касно
је
!
—
Пјевам
из
досаде
.
—
Пусти
га
!
Благо
њему
!
—
шапће
доктор
и
гледа
испод
себе
.
—
Да
изиђемо
!
—
предложи
Иво
.
—
Сада
!
Камо
?
...
Чекај
да
видим
је
ли
кавана
отворена
,
—
говорећи
,
царински
чиновник
диже
се
и
пође
на
доксат
.
Враћајући
се
,
одмах
рече
:
—
Не
види
се
свјетлости
!
—
Па
,
видивши
да
је
скленица
празна
,
изиђе
уза
стубе
,
у
своју
собу
.
Њих
двоје
часом
ћуте
,
па
се
најпослије
одлуче
да
изиђу
.
Код
Ивина
стана
некако
им
је
тешко
растати
се
,
па
прослиједе
путем
.
Ванка
у
продору
дува
јужина
;
једнолики
шум
оданде
долази
и
пролази
поврх
кућа
,
даље
у
ноћ
.
Иду
полако
ћутке
,
поред
мора
,
и
закрену
у
увалу
у
коју
води
широки
пут
,
јер
се
на
њеноме
крајноме
рту
,
између
чемпреса
и
борова
,
налази
гробље
.
По
пучини
и
ували
вјетар
тек
што
ћарлија
,
и
чује
се
једнолично
котрљање
пијеска
што
га
вали
,
враћајући
се
,
за
собом
повлаче
;
и
кад
се
вал
врати
,
док
не
стигну
други
,
бијели
се
крај
.
А
у
ушима
у
исто
вријеме
једнако
им
одзвања
хука
валова
што
се
разбијају
о
гребене
шкрапавог
рата
што
задире
далеко
у
море
и
брани
увалу
од
вјетра
.
Стоје
прислоњени
уза
зид
ограде
,
и
из
затишја
гледају
у
ноћ
.
Кроз
шум
вјетра
на
махове
до
њих
допире
шапатљиви
жамор
затресених
грана
морских
борова
.
—
Много
пушиш
!
—
опази
Иво
кад
осјети
оштри
воњ
духана
.
—
Зар
да
се
и
тога
оставим
?
—
одговори
он
,
и
наново
ућута
.
Иво
гледа
у
њ
кад
јаче
повуче
,
па
му
жеравица
освијетли
блиједо
,
напаћено
лице
.
—
Ипак
,
лијеп
је
живот
!
—
јави
се
Иво
,
осјетивши
у
себи
сласт
ноћи
.
—
Зар
ти
није
мила
ова
силна
ноћ
,
са
овим
шумом
?
—
Мила
?
!
Па
да
и
је
!
—
насмија
се
доктор
.
—
Колико
ће
та
милина
трајати
?
...
А
сврха
свега
?
А
конац
?
—
рече
нагло
,
као
да
је
досада
о
томе
премишљао
.
—
Бриге
ме
!
...
Сада
уживам
,
и
то
ми
је
доста
,
—
одговори
Иво
с
очитим
увјерењем
да
говори
истину
.
—
Треба
се
бесвјесно
подати
животу
да
те
носи
до
краја
,
настави
усхићено
.
—
Благо
теби
!
...
Познајем
те
,
пун
си
живота
,
здравља
,
страсти
емоција
.
Можеш
да
уживаш
.
А
то
и
је
живот
!
И
ја
сам
давно
за
тим
гинуо
.
—
А
ти
ниси
кушао
!
...
—
Не
!
Ја
сам
се
заносио
за
утопијама
и
нисам
имао
времена
да
живем
;
ја
сам
снатрио
.
Али
што
да
ти
говорим
?
У
себи
носим
нешто
непријатељскога
,
нешто
што
ме
гони
напријед
и
не
да
ми
да
се
смирим
.
—
Да
си
чиме
забављен
,
каквим
послом
...
—
Не
могу
;
бјежим
од
свијета
,
и
опет
се
к
њему
враћам
.
Трпим
,
а
никада
нисам
омрзнуо
ни
на
кога
!
Не
,
нико
ми
није
крив
,
а
старим
и
го
сам
!
Ништа
немам
,
и
не
бринем
се
ни
за
што
!
Учио
сам
,
мислио
сам
цијели
свој
живот
,
а
ничему
не
знам
ни
почетка
ни
сврхе
.
—
Ниси
се
нигда
прилагодио
животу
,
раду
.
—
Прилагодио
!
—
настави
доктор
и
гласно
се
насмије
.
—
Теби
се
чини
да
у
нашој
вољи
стоји
срећа
!
Кушао
сам
да
радим
,
али
нисам
могао
издржати
.
Не
могу
да
радим
оно
што
ме
не
занима
;
сваки
час
такова
рада
чини
ми
се
да
ми
је
изгубљен
за
унутарњи
живот
,
за
мисао
,
за
снатрење
...
И
овако
најмање
трпим
,
као
да
се
туга
расипље
по
свијету
,
у
неограниченоме
простору
...
Па
,
замисливши
се
часом
,
настави
:
—
А
што
ме
на
махове
мори
,
то
је
што
се
у
животу
ничега
нисам
заситио
,
а
већ
сам
сит
и
уморан
,
и
што
ме
ситнице
драже
.
—
Наједном
ућута
и
пође
замишљен
поред
Ива
.
А
ноћ
пролази
;
мјесец
се
на
махове
иза
облака
на
ведрини
покаже
,
освјетли
њих
,
пучину
и
облаке
.
Гледају
у
небо
,
у
облаке
,
како
јуре
,
и
—
на
путу
прождиру
оно
мало
ведрине
.
—
Већ
ми
је
досадно
!
—
говори
доктор
.
—
Зар
нећеш
подуље
остати
?
—
Најдуже
до
пролећа
...
Беч
,
Беч
!
—
повика
изненада
,
као
иза
сна
,
и
пожури
.
—
Опрости
,
—
упита
га
Иво
,
кад
га
стиже
,
—
ко
у
Бечу
живеш
,
од
чега
?
—
Паметно
питање
!
—
насмија
се
он
усиљено
.
—
Ваља
да
живем
;
живем
к’о
и
други
,
с
дана
на
дан
...
—
Мог’о
би
друкчије
.
—
То
се
разумије
,
кад
не
бих
овако
живио
,
живио
бих
друкчије
,
и
—
било
би
свеједно
!
—
Па
се
окрену
к
њему
:
—
А
како
ти
живеш
?
Зар
ти
знаш
што
те
сутра
чека
?
Ућута
и
погнутом
главом
иде
пред
Ивом
.
Опет
избише
на
обалу
.
На
путу
леже
и
лагано
се
мичу
пруге
свјетлости
од
нажганих
лампи
;
у
луци
шкрипе
бродице
и
цвили
вјетар
кроз
натегнуте
конопе
на
јарболима
,
а
шум
што
из
отворенога
морскога
продора
долази
собом
носи
тужне
звукове
,
к’о
нечији
вапај
за
изгубљеним
и
недостижним
,
и
пролијета
поврх
њихових
глава
,
даље
у
простор
.
—
Овај
шум
слатко
ме
успављује
!
—
вели
Иво
,
и
ухвати
доктора
под
руку
.
—
Останимо
још
,
слушајмо
гласове
ноћи
!
—
рече
као
за
се
.
—
Благо
теби
!
—
одговори
доктор
,
осјетивши
како
се
Иво
уза
њ
скупља
.
—
Заспао
бих
овако
на
вјетру
,
у
шуму
.
—
А
ја
нећу
до
зоре
заспати
.
Пушићу
.
Ма
’
ајде
—
одлучи
се
најпослије
доктор
.
Сутрадан
,
у
суботу
,
по
обједу
,
крену
Иво
пут
свога
села
.
Иде
полако
узбрдицом
,
а
прати
га
море
.
Јужина
дува
,
вали
се
котурају
,
нагањају
и
на
жалу
пјене
се
,
а
враћајући
се
,
котрљају
за
собом
пијесак
;
гране
мрких
маслина
пригибљу
се
,
тресу
,
као
да
некога
к
себи
маме
,
а
кроз
огољела
смокова
стабла
и
голе
стијене
хуји
,
завија
и
цвијели
вјетар
.
Његова
нарав
подаје
се
времену
.
И
као
што
млака
јужина
мекша
и
влажи
лишће
маслине
и
ловорике
,
мекша
и
његову
душу
и
влажи
му
очи
што
сањалачки
гледају
у
напуштени
млаки
простор
.
И
снатри
на
јави
у
пуном
дану
и
не
може
да
се
тому
отме
...
Па
и
сада
у
природи
ослушкује
њене
гласове
,
разумије
их
,
а
тужни
звук
што
се
простором
разлијеже
дира
га
до
у
душу
.
И
као
кроз
вео
ниже
му
се
пред
очима
живот
,
пун
пустих
осјећаја
,
који
се
једнако
буде
и
успављују
,
па
,
снатрећи
,
дође
и
до
Кате
.
И
она
се
с
њиме
и
простором
изједначује
,
и
њене
су
очи
влажне
,
и
њен
је
глас
као
узвик
вјетра
,
тужан
што
узалуд
вапије
за
срећом
.
С
бријега
још
једном
погледа
на
пучину
,
као
прене
се
и
брже
преко
поља
пође
прама
своме
селу
.
Издаље
угледа
свога
оца
гдје
шета
на
узвиситом
каменитом
сједишту
,
пред
дућаном
;
његова
јака
прилика
учини
му
се
к’о
да
спражи
над
,
цијелим
селом
.
—
Здраво
,
господине
суче
!
—
и
хтједе
да
му
крупно
лице
дође
насмијано
.
Сађе
са
сједишта
;
и
са
сином
пође
у
дућан
.
Пође
иза
банка
и
узме
једно
писмо
:
—
Гледај
ча
брат
пише
!
—
и
гледа
у
писмо
,
а
дебели
му
подбрадак
јаче
отскочи
.
—
Пише
да
се
вино
слабо
продаје
и
да
су
трошкови
велики
.
—
Па
подигне
главу
и
погледа
у
сина
:
—
Чини
ми
се
да
се
и
он
погосподио
!
—
И
пружи
Иву
писмо
.
—
То
је
дуга
епистола
.
Ко
ће
све
прочитати
?
А
је
ли
мама
дома
?
—
Гори
је
!
Ма
проштиј
,
нисам
све
разумио
!
Иво
брзо
прегледа
и
протумачи
на
своју
неке
ставке
које
ни
сам
није
добро
разумио
.
—
’
Ајде
гори
,
’
ајде
!
—
досади
се
староме
.
—
Ко
зна
ди
је
теби
глава
!
Иво
пође
у
кућу
;
нађе
мајку
у
соби
до
кухиње
,
поздрави
је
,
и
погледи
им
се
љубазно
сусрета
ју
.
—
Драго
ми
је
да
си
дошао
!
—
рече
му
она
својим
умилним
гласом
.
Па
к’о
смисли
се
:
—
Ма
немој
задивати
оца
!
Љути
се
да
на
Тријешћу
греду
рђаво
посли
,
па
увик
о
томе
мисли
.
—
И
мучи
те
још
горе
него
прво
!
—
рече
он
,
и
глас
му
задрхта
,
па
,
да
забашури
гануће
,
осмјехом
погледа
у
мајку
.
—
Је
,
узвиче
се
,
ма
ваља
притрпит
’
!
Он
се
мучи
за
све
нас
!
—
Па
преврне
говор
:
—
А
трибујеш
ли
ча
?
Пој
’
гори
,
наћ
’
ћеш
све
како
си
и
оставио
.
Иво
погледа
на
врата
.
У
кухињи
,
уза
стару
службеницу
,
угледа
Кату
.
Обрадује
се
и
униђе
.
Она
га
кришом
погледа
,
и
,
к’о
да
му
је
невјешта
,
обори
главу
и
хитро
прстима
пребире
у
великој
тежачкој
здјели
.
—
Лако
је
вама
!
—
рече
шаљиво
женама
.
—
Ка
шетамо
,
ка
ви
!
—
једва
дочека
она
његову
ријеч
,
да
је
забуна
прође
.
—
Хоћеш
вечерас
на
бал
?
—
упита
Иво
наоко
равнодушно
.
—
Хоће
јој
се
!
—
промрмља
стара
,
једнако
запослена
.
—
Неће
ме
пустит
’
брат
,
а
ја
бих
ишла
,
—
одговори
дјевојка
и
пође
к
огњишту
да
ватру
потстакне
.
—
А
ти
пођи
сама
!
Ја
ћу
те
испратити
,
—
рече
јој
Иво
у
шали
.
—
Фала
богу
!
—
уздахне
стара
,
а
дјевојка
учини
се
као
да
није
ни
чула
.
Добро
се
смркло
кад
су
тежаци
дошли
на
вечеру
.
Прво
су
пошли
својој
кући
да
оставе
оруђе
и
исперу
се
,
а
навлаш
су
мало
задоцнили
,
да
не
затекну
укућане
при
молитви
.
По
вечери
Иво
пође
у
кухињу
међу
чељад
,
а
отац
остаде
пушећи
код
стола
.
Тежаци
су
довечерали
,
па
су
засјели
уз
огњиште
.
Раздрагани
су
од
умора
и
вина
,
ма
свеједнако
ишчекују
још
једну
чашу
цијелога
.
Уто
дође
и
стара
службеница
из
подрума
са
пуним
врчем
,
и
дијели
свакому
по
чашу
.
—
Да
није
овога
црвенога
,
не
би
се
ускопало
!
—
вели
Цирило
.
—
Ово
не
грије
срце
!
—
опази
стари
Анте
Рајић
,
испивши
;
и
махну
чашом
,
да
излије
остатак
по
поду
.
—
Ко
би
тебе
угрија
!
—
руга
се
Цирило
.
—
Дај
мени
;
овакови
се
хоће
!
—
и
удари
се
шаком
по
прсима
.
Иво
стоји
и
неће
да
сједне
,
премда
су
га
нудили
и
одмицали
се
да
му
учине
мјеста
.
—
Сутра
је
недјеља
;
моћи
ћете
опочинути
!
—
јави
се
.
—
Би
ли
вјеровали
?
—
прихвати
Цирило
,
сутра
ће
нам
бити
гори
живот
.
Бићемо
ка
’
сломљени
!
—
А
вечерас
ћемо
исто
на
бал
!
—
И
ја
ћу
с
тобом
!
—
јави
се
Ката
.
—
За
те
је
остати
дома
,
—
одговори
он
осорљиво
,
и
одмах
му
се
снужди
лице
.
—
А
зашто
је
не
поведеш
?
—
смијућ
’
се
запита
Иво
,
па
настави
у
шали
:
—
Ако
ти
нећеш
,
ја
ћу
је
испратити
.
—
Ишла
би
она
,
не
бојте
се
.
Ха
,
благо
вама
који
нимате
сестру
.
Куга
и
сестра
,
то
је
свеједно
!
Ишла
би
и
с
Турчином
,
само
нека
је
мушко
.
Ма
нека
дође
,
ако
сми
—
запријети
јој
и
ућута
.
—
Пише
ли
ти
старији
син
Петар
?
—
обрне
говор
Иво
.
—
Јур
давно
не
знам
за
њ
,
—
одговори
стари
Анте
.
—
А
пошао
је
у
свијет
одмах
за
Јуром
,
—
прекиде
оца
млађи
му
син
,
и
погледа
у
Ива
,
мигнувши
оком
.
Иво
се
сјети
да
се
Петар
гледао
с
Катом
,
па
,
отишавши
у
Америку
,
да
је
оставио
,
и
ућута
.
А
Кате
се
поодмаче
,
док
Цирило
гледа
равно
у
пламен
.
—
Дану
,
баци
чакод
на
ватру
!
—
јави
се
,
у
очитој
забуни
.
Кад
се
тежаци
разиђоше
,
Иво
сједе
уз
ватру
;
ћути
и
гледа
у
пламен
.
Отац
зовну
стару
службеницу
да
пође
с
њим
у
дућан
нешто
уредити
,
а
слуга
отиде
у
шталу
да
спава
.
Њих
двоје
осјете
се
сами
;
и
тога
часа
осјете
и
слушају
пуцкетање
цијепотака
,
завијање
вјетра
у
димњаку
.
—
Дођи
са
мном
на
бал
!
—
поче
Иво
,
и
подиже
пламеном
обасјану
главу
,
ишчекујући
одговор
.
—
Не
могу
!
—
отежући
рече
Кате
.
—
Па
к’о
за
се
надода
:
—
Што
би
му
се
још
хтјело
!
Он
се
диже
,
пође
к
прозору
и
погледа
напоље
,
у
мрак
,
гледа
и
слуша
хуку
вјетра
и
осјећа
ноћ
.
И
жељан
је
ноћи
,
сласти
и
миловања
,
силна
воља
га
обвлада
.
Уобрази
себи
у
тили
час
њу
и
боровик
и
—
дугу
ноћ
.
Нагло
се
окрене
к
њој
.
—
Ја
идем
—
говори
јој
озбиљно
.
Чекаћу
те
доље
,
код
твоје
куће
!
Ионако
си
брзо
проста
,
а
имам
нешто
да
ти
рекнем
!
—
Немојте
ме
чекати
!
—
одговори
дјевојка
и
гледа
га
у
очи
,
а
глас
јој
јеца
.
—
Немојте
,
сриће
вам
!
—
Зашто
?
Не
буди
луда
!
—
наговара
је
он
,
очито
је
немиран
.
—
Видиће
нас
.
—
Не
бој
се
!
Приближи
се
к
њој
и
ухвати
је
за
руку
.
У
тили
час
осјети
струју
младићког
живота
;
а
у
погледу
,
кад
им
се
очи
сукобише
,
осјети
објаву
љубави
и
—
сву
истину
!
—
Дјевојка
обори
очи
,
али
не
може
да
сакрије
немир
.
Црвени
,
а
горња
малко
узвраћена
усница
очигледно
дрхти
.
—
Чекаћу
те
нефаљено
!
—
рече
најпослије
,
па
,
и
не
дочекавши
одговор
,
нагло
изађе
.
—
Куда
ћеш
?
—
пита
га
отац
,
угледавши
га
у
дућану
.
—
Да
се
прошетам
...
—
Нема
,
синко
,
никога
ванка
!
—
Поћи
ћу
да
видим
бал
.
—
Евала
ти
!
—
презриво
се
насмија
стари
.
Наћи
ћеш
тамо
право
друштво
!
Који
бал
?
Николико
гладуша
,
голаћа
.
Да
ти
измами
коју
литру
вина
.
Липи
си
ми
господин
!
—
Па
му
рече
блажим
гласом
:
—
’
Ајде
спати
,
боље
ти
је
!
Они
нису
твој
пар
!
Али
син
не
слуша
,
но
бесвјесно
поздрави
и
изиђе
из
дућана
.
Чекао
је
да
дође
Кате
,
да
јој
се
објасни
,
и
сав
је
заокупљен
том
мишљу
.
А
вјетар
хуче
и
ноћ
јача
;
одоздо
,
с
мора
,
јечи
шум
валова
.
Ноћ
и
њени
гласови
усељују
му
се
у
душу
,
одзвањају
му
у
чулима
,
и
намећу
му
једну
циглу
жељу
:
да
Кате
дође
.
И
она
долази
,
у
мраку
гледа
јој
стас
.
—
Дођи
к
мени
!
—
дрхћући
од
узбуђења
,
шапће
јој
кад
се
примакла
.
Али
дјевојка
чини
се
невјешта
,
па
корача
напријед
.
Он
име
за
њом
,
прати
је
у
ходу
и
у
мисли
,
и
чини
му
се
да
нигдје
неће
без
њега
.
—
Добра
вам
ноћ
!
—
рече
кад
је
до
кућних
врата
дошла
.
Иво
,
мјесто
одговора
,
ухвати
је
изнебуха
за
руку
.
Тога
часа
осјети
се
мирнији
.
А
кад
се
она
обрну
к
њему
,
не
истргнувши
руку
из
његове
,
чисто
се
стресе
од
наслућене
сласти
.
—
Пођимо
на
бал
!
—
вели
јој
,
само
да
кући
не
пође
,
да
је
с
ока
не
изгуби
.
—
Не
смијем
од
брата
,
—
одговори
дјевојка
.
—
Слушаћемо
музику
изванка
!
—
Ружна
је
ноћ
.
Видиће
нас
ко
.
—
Не
бој
се
,
’
ајдемо
!
—
и
повуче
је
за
собом
.
Дјевојка
попусти
,
ћутке
иду
низа
село
.
Мрак
их
крије
,
а
мало
ко
их
срета
.
У
ходу
из
даљега
до
њих
допире
звук
хармонике
и
мијеша
се
са
жалосним
звуком
вјетра
.
Слушају
и
жамор
гласова
и
стругање
ногу
по
поду
и
негда
зацвијеле
расклимани
капци
,
кад
их
удар
вјетра
стресе
.
Гледају
у
расвијетлене
прозоре
,
и
неко
вријеме
тако
стоје
.
—
’
Ајдемо
и
ми
!
—
Рада
бих
,
да
смијем
.
—
Па
надода
:
—
Ча
младост
лудује
!
...
Јужина
је
,
биће
се
запотили
!
...
Ма
да
се
вратимо
!
—
Доврши
пријекорно
.
—
Не
још
!
Лијепо
нам
је
и
овако
...
—
Ча
нам
је
фајде
овако
стат
’
!
—
А
ми
’
ајдемо
,
али
не
кући
!
—
Да
куда
?
—
Гдје
те
воља
,
само
да
смо
заједно
...
’
Ајдемо
!
—
вели
јој
живље
;
лијепо
је
води
са
собом
.
Дјевојка
се
лагано
опире
и
—
иде
за
њим
.
—
Ајдемо
!
—
понавља
он
и
дрхће
му
глас
,
а
у
глави
му
је
усађено
мјесто
гдје
ће
је
повести
.
Па
,
у
раздраганом
стању
да
јој
сву
своју
љубав
и
сласт
што
је
осјећа
у
душу
пресади
,
говори
јој
:
—
Чујеш
како
нас
море
одоздо
зове
!
Боровак
дахће
за
нечим
силним
;
не
чујеш
?
А
ноћ
нас
крије
,
и
њени
шапатљиви
гласови
пуни
су
љубави
...
’
Ајдемо
!
—
шапће
јој
,
и
руком
је
обухвати
око
паса
.
Већ
се
не
чује
ни
звук
хармонике
,
ни
жамор
чељади
,
а
једнако
иду
напријед
.
Доље
,
код
мора
,
инстинктивно
нађоше
заклоницу
од
вјетра
.
Уставише
се
и
прислонише
уз
међу
.
Ћутке
држе
се
за
руку
.
До
њих
вали
се
натискују
;
гледају
како
се
пјене
и
нагло
враћају
и
како
их
душе
они
други
,
што
бесвјесно
немилосрдно
наваљују
.
А
с
отворенога
продора
једнако
долази
јаки
шум
,
прелази
преко
њихових
глава
,
зауставља
се
у
густом
боровику
и
јечи
силним
вапајем
,
у
којем
је
помијешано
сијасет
жалосних
гласова
што
,
у
очају
,
к’о
да
траже
изгубљену
срећу
...
До
ногу
пако
котрља
се
исплакани
пијесак
и
једнако
нариче
,
док
га
вал
часом
не
подуши
,
и
опет—
нариче
.
—
Вратимо
се
!
—
слуша
он
њен
глас
у
бури
морске
олује
,
к’о
једину
утјеху
у
жестокој
тузи
.
—
Да
се
вратимо
?
А
гдје
би
нам
љепше
било
?
!
—
и
привине
дјевојку
себи
.
Стоје
и
ништа
не
говоре
,
а
врући
дах
младости
скупља
им
се
на
образима
;
у
ноћној
пустоши
боље
отскачу
њихови
животи
,
а
очи
чини
им
се
да
продиру
у
мрак
и
освјетљавају
га
...
—
Лијепо
је
овако
!
Је
ли
нећеш
још
отићи
?
—
Пустите
ме
!
Ви
не
знате
ча
је
несрића
!
—
Жалиш
за
Петром
?
—
сјети
се
Иво
,
да
је
понука
да
говори
,
јер
га
потресе
њен
глас
што
се
губио
у
бучећем
простору
.
Дјевојка
не
одговори
.
Иво
је
ухвати
за
руку
,
али
се
она
отрже
и
наједном
гласно
заплака
.
—
Плачеш
?
!
Што
ти
је
,
кажи
!
—
Ко
зна
ди
је
Петар
...
—
кроз
јецање
слуша
њен
глас
.
Протрне
,
па
се
надви
над
њу
да
јој
очи
види
.
И
,
гоњен
самилошћу
према
дјевојци
,
тјеши
је
:
—
Немој
плакати
!
...
Он
ће
се
повратити
из
Америке
,
помирићете
се
.
—
Да
ми
га
је
видити
!
Зашто
ме
није
собом
повео
!
Била
би
с
њиме
ишла
прико
свита
...
—
Мислио
сам
да
си
га
заборавила
...
—
Никада
!
А
ча
сте
збиља
мислили
?
—
упита
искрено
дјевојка
,
па
наједном
настави
:
—
Дошла
сам
,
јер
у
себи
нимам
мира
.
Жедна
сам
љубави
,
а
зар
жедан
зна
ча
ради
?
!
А
нисам
крива
,
хтила
сам
у
себи
све
сатрти
,
ма
све
залуду
...
—
Заборави
га
,
и
он
је
тебе
!
—
Ко
зна
?
—
А
кажу
да
ти
је
писао
,
да
се
у
њ
не
уздаш
.
—
Нека
,
не
могу
!
Његова
рич
у
’
мени
живе
,
мучи
ме
.
Не
спомињите
ми
!
—
јави
се
јаче
,
и
наново
заплака
:
Вратимо
се
!
—
говори
му
у
сузама
,
и
учини
неколико
корачаја
.
—
Не
иди
!
—
успротиви
се
он
.
—
Мислиш
да
је
мени
лакше
?
—
и
обухвати
је
руком
око
паса
.
Дјевојка
једнако
плаче
;
он
је
милује
и
тјеши
,
и
вели
јој
:
Сједнимо
на
жало
;
слушајмо
море
!
Проћи
ће
нам
!
Сједе
на
влажноме
жалу
.
Шум
их
успављује
.
Њега
квасе
њене
вруће
сузе
,
њу
запахњује
његов
мушки
задах
.
И
у
олуји
слушају
откуцаје
живота
.
Иво
гледа
у
небо
,
очима
прати
облаке
,
а
рука
му
почива
на
њеним
прсима
.
Очи
су
му
отворено
упрте
у
помрчину
;
туга
и
љубав
га
савлађују
.
—
Пусти
!
...
Не
могу
те
прегорити
,
тешко
ми
је
!
—
И
упита
је
,
раздражен
:
—
Је
ли
те
Петар
овако
миловао
?
—
Петре
мој
!
—
отрже
се
њој
уздах
,
и
потресе
Иву
до
усред
душе
.
Топећи
се
у
сузама
,
дуго
стоје
загрљени
.
А
преко
њихових
глава
једнако
вјетар
хуче
,
удар
уставља
се
у
густоме
боровику
и
затресене
гране
једнолико
жаморе
о
далекој
неугасивој
чежњи
.
—
Сада
да
мирно
разговарамо
!
—
трже
се
Иво
,
упокојен
слашћу
љубави
,
и
загледа
се
у
њено
лице
.
—
О
чему
?
—
одговори
она
к’о
за
се
и
—
диже
се
.
Диже
се
и
он
.
—
Зашто
бјежиш
?
—
упита
је
,
и
осјети
немир
:
—
Зар
се
на
ме
љутиш
?
—
и
наново
је
загрли
.
—
Пусти
,
касно
је
!
—
и
упути
се
узбрдицом
.
На
равници
до
њих
,
кроз
вјетар
,
допре
јачи
звук
хармонике
.
—
А
што
ћеш
рећи
дома
,
гдје
си
била
?
—
упита
је
забринут
.
—
Увућ
’
ћу
се
у
кућу
,
а
ако
ме
чују
рећи
ћу
да
сам
била
код
вас
у
послу
.
Псоваће
,
ма
ча
ми
је
већ
брига
!
...
Преко
села
пожуре
,
мрак
их
крије
,
и
не
сретају
живе
душе
.
Млака
јужина
једнако
се
простором
размеће
,
носи
до
њих
шум
отворенога
мора
и
на
махове
јаче
звукове
хармонике
што
се
,
к’о
дјетињи
јецаји
,
немоћно
губе
у
мрачноме
бучећем
простору
.
—
Добра
вам
ноћ
!
—
шану
она
,
заставши
код
врата
своје
куће
.
Иво
пође
к
њој
и
ухвати
је
за
руку
:
—
Реци
ми
још
штогод
!
—
Пустите
ме
!
—
замоли
дјевојка
.
—
Хоћемо
се
сутра
видјети
?
—
упита
он
узбуђен
.
Али
дјевојка
не
одговори
.
Кад
шкринуше
врата
,
Иво
стоји
и
ослушкује
.
Дјевојка
полако
затвори
врата
.
Он
се
пришуља
ближе
.
Слуша
њен
ход
у
мраку
.
Па
кад
је
шуштање
престало
,
поврати
се
немиран
и
ожалошћен
на
улицу
.
У
понедјељак
,
дан
судбених
расправа
,
ходио
је
ујутро
стари
Анте
Рајић
у
варош
.
С
њим
иду
син
му
Јосо
,
Цирило
и
два
момчета
,
оба
сина
чобана
Стипе
,
да
се
сви
,
на
позив
,
прикажу
суду
.
Друштво
се
чуђаше
зашто
их
по
други
пут
зову
,
јер
мишљаху
да
се
ствар
већ
првим
позивом
довршила
.
Стари
Анте
био
је
забринут
:
зна
он
да
суд
за
ништа
не
зове
!
У
путу
наљегоше
на
тежаке
што
су
у
винограду
копали
на
стогове
.
Дозивљу
се
с
пута
,
а
Цирило
задијева
шалом
једнога
свога
знанца
.
—
Лако
је
за
те
,
ти
шеташ
!
—
одзивљу
се
уморни
момци
,
док
старији
немају
времена
ни
да
одговоре
,
нити
да
се
испруже
;
боје
се
да
их
окретнији
у
раду
не
претеку
.
—
Чисто
ми
је
жао
овога
раднога
дана
,
и
срам
ме
је
сама
себе
!
—
рече
стари
Рајић
,
кад
су
од
тежака
одмакли
.
—
Ово
нам
је
добродошло
да
опочинемо
!
—
окрене
Цирило
на
шалу
.
—
Бар
мучи
!
—
окоси
се
стари
.
—
Ти
си
овој
дангуби
узрочан
.
—
Ево
ти
га
на
!
Да
сам
ја
узрочан
?
Криво
је
вино
,
вируј
!
—
Ма
да
сам
ти
ча
учинија
!
—
јави
се
,
гледајући
преда
се
,
Рајића
син
Јосо
.
—
Зар
сам
зна
ча
чиним
?
Смело
ме
:
сунце
,
вино
,
труд
...
Дошло
ми
је
наједанпут
да
се
тучем
и
—
бог
те
веселио
!
—
Бишеш
удрит
главом
о
зид
,
—
опази
стари
.
—
Знам
,
било
би
боље
.
Ма
ето
кад
нисам
.
А
учинио
сам
и
покору
;
платио
сам
,
а
ти
простио
.
—
Није
ми
драго
по
суду
се
гонити
,
а
да
је—
не
би
те
било
окрпило
десет
фиорини
.
—
А
ко
зна
како
ће
бит
’
!
—
јави
се
један
од
свједока
.
—
Проћи
ће
липо
,
—
вели
стари
Анте
.
Ви
ћете
ка
и
први
пут
рећи
да
нисте
ништа
видили
.
Син
ће
врцати
симо—тамо
.
Нећу
ја
друкчије
.
Помирили
смо
се
,
па
би
срамота
била
да
прикршимо
рич
.
Мир
је
бог
оставио
!
—
рече
с
увјерењем
стари
.
Код
крчме
на
путу
уставише
се
.
—
Да
попијемо
по
чашицу
ракије
!
—
понуди
стари
Анте
.
—
Нећемо
ми
,
—
јави
се
старији
Стипин
син
за
се
и
за
брата
.
—
Дану
ви
!
—
Хоћу
ја
,
хоћу
!
—
весело
прихвати
Цирило
,
и
њих
троје
сврну
да
испију
по
чашицу
.
Пред
судом
чекају
да
откуца
девета
.
А
кад
је
поред
њих
прошао
политички
управитељ
,
и
уједно
замјеник
државног
одвјетника
,
упознаше
га
,
и
понизно
ја
поздраве
;
Цирилово
насмијано
лице
одједном
се
продуљило
и
уозбиљило
.
Са
стрепњом
у
души
улазе
у
велику
зграду
,
стоје
у
ходнику
пред
вратима
казненога
одјељка
,
и
с
осталим
свијетом
чекају
да
на
њих
дође
ред
.
У
тијесноме
,
мрачноме
ходнику
поређала
се
чељад
,
жаморе
и
препиру
се
,
а
очима
упиру
у
врата
од
собе
,
к’о
да
их
одонуд
чека
бог
зна
што
.
Најпослије
отворе
се
врата
и
—
наста
мир
.
Послужитељ
са
натакнутом
службеном
капом
прозове
их
да
униђу
.
Унилазе
један
за
другим
;
растрешени
су
и
збуњени
,
па
на
први
мах
не
знају
гдје
да
се
смјесте
.
Послужник
за
њима
затвори
врата
,
те
одједном
нађоше
се
одвојени
од
жамореће
гомиле
чељади
.
У
соби
је
свијетло
,
јер
сунчане
зраке
кроз
отворена
два
прозора
простиру
се
по
поду
и
зидовима
;
у
њиховом
сјају
,
над
њиховим
главама
,
трепери
лако
позлаћени
ситнеж
.
С
прозора
на
догледу
је
отворено
море
,
обасјано
сунцем
,
живо
,
немирно
,
а
одоздо
,
из
луке
и
с
улице
,
чују
се
гласови
морнара
и
запослене
чељади
;
с
поља
долази
у
собу
и
осјећа
се
снага
и
живот
раднога
дана
.
Судбени
пристав
Балић
сједи
за
столом
и
сматра
их
,
а
замјеник
државнога
одвјетника
стоји
прислоњен
уз
прозор
;
он
их
гледа
кроз
црне
наочаре
што
му
сакривају
очи
.
Свима
—
и
тужитељу
и
туженоме
и
свједоцима
—
досадно
је
и
неугодно
.
Не
могу
да
издрже
погледе
у
њих
упрте
,
па
им
поглед
бјежи
на
све
стране
,
а
уставља
се
у
зракама
сунца
и
на
судбеноме
вјежбенику
Иву
,
који
их
не
гледа
онако
осорљиво
као
она
друга
два
господина
.
—
Ви
сте
позвани
по
други
пут
,
—
јави
се
судац
,
пребирући
по
списима
.
—
Знате
ли
зашто
сте
позвани
?
—
упита
их
не
дижући
очију
и
једнако
нешто
тражећи
по
столу
.
Па
,
не
дочекавши
одговор
,
настави
:
—
Оно
што
сте
први
пут
исказали
сумњиво
је
,
дапаче
не
само
је
сумњиво
,
и
очито
је
да
сте
казали
неистину
.
Дакле
,
позвани
сте
опет
,
јер
суд
хоће
да
зна
само
истину
!
—
Јесте
ли
разумјели
?
—
рече
јаче
и
подиже
главу
са
списа
.
—
Господине
,
ми
смо
мислили
да
је
ствар
свршила
.
—
Полако
!
—
важно
се
јави
господин
са
црним
наочарима
и
попрати
ријеч
достојанственим
изразом
лица
и
заобљеним
кретом
руке
,
а
и
онако
блиједо
лице
учини
се
још
блеђе
.
Стари
Анте
пресјече
бесједу
и
чисто
устрне
.
—
Ти
,
Јосо
,
—
обрати
се
судац
сину
Рајићеву
,
—
исприповједи
лијепо
како
је
било
оне
вечери
кад
те
је
Цирило
напао
.
—
Била
је
ноћ
,
—
муцаше
Јосо
.
—
Нисам
мога
добро
видити
.
Ма
река
сам
прошли
пут
;
чини
ми
се
да
је
он
!
—
Дакле
,
ти
мислиш
засигурно
да
те
је
он
напао
,
—
упаде
у
ријеч
замјеник
државног
одвјетника
.
—
Биће
.
—
А
би
ли
се
заклео
?
—
Не
могу
се
заклети
.
—
А
ча
би
се
клео
?
—
прихвати
стари
.
—
Ми
ништа
не
ишћемо
.
А
суд
нека
чини
по
закону
...
—
Ча
по
закону
?
—
јави
се
Цирило
.
—
А
нисмо
се
намирили
.
—
Како
намирили
?
—
пресјече
нагло
замјеник
државнога
одвјетника
и
навлаш
скиде
наочаре
,
па
упиљи
поглед
у
њ
.
Цирило
се
збуни
и
обори
очи
,
али
свеједно
осјећа
поглед
на
себи
,
што
долази
као
из
јаме
из
његових
очних
удубина
.
Часом
сви
ућуте
.
Судац
погледа
старога
писара
—
он
мирно
сједи
и
гледа
у
чисти
арак
хартије
пред
собом
.
Иво
је
узбуђен
,
па
,
да
прикрије
немир
,
диже
се
и
пође
к
прозору
.
—
Како
намирили
?
—
приупита
и
не
скида
погледа
с
њега
.
Цирило
блиједи
и
кришом
погледа
у
старога
Анту
.
—
Дакле
сте
се
намирили
?
—
јави
се
судац
.
—
Па
добро
!
—
и
насмије
се
.
—
Колико
си
му
дао
?
—
Десет
фиорини
,
господине
.
—
Дакле
,
ти
си
примио
десет
форинти
од
овога
?
—
упита
судац
старога
Анту
и
кретом
руке
показа
на
Цирила
.
—
Јесам
,
господине
,
није
разлога
да
кријем
.
За
толико
,
и
више
,
син
ми
је
у
болести
издангубио
.
И
опет
нека
је
међу
нама
мир
!
—
А
зашто
тако
ниси
први
пут
рекао
?
—
опази
замјеник
државнога
одвјетника
,
натакне
наочаре
и
сједе
за
свој
сто
.
—
Дакле
,
сада
смо
о
овоме
начисту
,
—
прихвати
судац
и
обрати
се
писару
.
Онда
нешто
по
столу
тражи
,
па
се
опет
јави
:
—
Пошто
сте
се
намирили
,
наравно
мислили
сте
како
би
најбоље
било
да
се
на
суду
ствар
покрије
?
—
Тако
је
!
—
вели
стари
Анте
.
—
Која
ми
корист
да
га
суд
затвори
,
па
да
опет
има
зло
срце
на
ме
и
на
сина
ми
.
И
бог
нас
учи
да
један
другоме
праштамо
!
—
Тако
,
а
?
—
насмије
се
господин
са
наочарима
.
—
И
онда
ти
си
рекао
свједоцима
.
—
прослиједи
судац
,
—
да
рекну
да
нису
ништа
видили
?
—
Нисам
!
—
рекао
сам
да
смо
се
ми
намирили
,
ка
да
ни
ништа
ни
било
.
—
Је
ли
вас
наговарао
да
речете
криво
?
—
изнебуха
упита
судац
свједоке
.
—
Није
наговара
;
само
је
река
да
су
се
нагодили
,
да
се
учинимо
на
суду
невишти
,
—
одговори
старији
.
—
Је
ли
вас
подмитио
?
—
Нас
?
!
—
зачудише
се
браћа
и
отворено
погледаше
суца
у
очи
.
—
Кад
вам
није
ништа
дао
,
зашто
сте
криво
свједочили
?
—
упита
замјеник
државног
одвјетника
.
—
Нисмо
криво
свидочили
,
—
одговоре
оба
брата
у
један
глас
.
—
Чинили
смо
се
невишти
.
—
Добро
,
кад
нисте
,
а
ви
ћете
се
клети
!
—
прихвати
навлаш
осорљиво
судац
и
обрати
се
судбеноме
послужитељу
који
је
на
вратима
стајао
да
ужеже
пред
распелом
воштанице
.
Послужитељ
ужеже
;
блиједи
пламичак
дрхти
и
блиједи
у
пуној
свјетлости
дана
.
Сви
се
дигоше
.
Замјеник
државнога
одвјетника
приближи
се
браћи
и
скиде
црне
наочаре
,
зблиза
,
упрто
их
гледа
из
очних
црних
удубина
,
као
из
јаме
.
Браћа
гледају
један
у
другога
и
очигледице
блиједе
.
—
Ми
нисмо
ништа
зла
учинили
;
нисмо
,
тако
ми
овога
сунца
ча
нас
све
грије
!
—
рече
млађи
јецајућим
гласом
.
—
Заклећете
се
да
нисте
ништа
видили
!
...
—
Ми
се
нисмо
хтили
пачати
у
туђе
после
!
—
промуца
старији
,
—
и
чисто
му
замире
ријеч
на
устима
кад
погледа
у
крст
између
двије
воштанице
.
—
Ала
,
дигните
три
прста
!
—
наређује
судац
.
—
Ми
се
нећемо
клети
!
—
рече
старији
одлучно
.
—
Нећемо
за
живу
главу
!
—
А
нећете
?
!
—
опази
господин
с
наочарима
,
и
једнако
их
нападно
гледа
.
—
Дакле
,
ви
признајете
да
сте
криво
рекли
...
—
Рекли
смо
,
тако
нас
је
свитова
стари
Анте
.
Нека
је
мир
!
А
мислили
смо
да
су
то
њихови
посли
.
—
А
не
би
се
за
све
благо
овога
свита
криво
заклели
!
—
надода
млађи
.
—
Дакле
,
знате
,
видили
сте
да
је
Цирило
ударио
Јосу
?
—
Јесмо
.
—
Што
ти
велиш
?
—
упита
судац
млађега
.
—
Ка
и
брат
...
—
Дакле
,
видио
си
и
ти
?
—
Јесам
!
—
Тако
,
фалу
богу
!
—
и
насмије
се
замјеник
државнога
одвјетника
суцу
,
натаче
наочаре
и
пође
да
сједне
на
своје
мјесто
.
—
Молим
вас
,
добро
пазите
!
—
опази
судац
,
обрнувши
се
прама
писару
.
Узме
списе
у
руке
,
па
их
часом
прегледа
и
опет
поврати
писару
.
—
Дакле
,
кажи
ми
све
што
знаш
што
се
догодило
оне
вечери
!
—
обрати
се
су
дан
старијему
брату
.
—
Било
је
у
први
мрак
,
ја
сам
се
с
братом
враћао
с
радње
.
На
раскршћу
,
код
крижа
,
нашли
смо
њих
двојицу
да
се
свађају
.
Цирило
Јосу
тура
да
гре
дома
.
Он
није
хтио
„
Зашто
ћу
дома
?
“
одговара
.
—
„
Хоћеш
!
“
—
„
Нећу
!
“
Док
Цирило
на
њега
замахне
дршком
од
мотике
.
—
Јеси
ли
видио
да
га
је
ударио
?
—
Биће
га
ударио
;
јер
сам
чуо
да
је
Јосо
јаукнуо
.
—
А
што
ти
се
чини
,
је
ли
Цирило
био
пијан
?
—
Биће
...
копа
се
.
—
Добро
!
—
Диже
се
и
надвири
над
записник
,
па
се
обрати
млађему
брату
.
—
Тако
је
!
—
потврди
он
.
—
Како
је
брат
река
.
—
Онда
прочитајте
!
—
рече
судац
старому
писару
.
Писар
пожури
да
доврши
,
па
прочита
њихове
исказе
.
—
Друго
ништа
?
—
приупита
судац
.
—
Не
!
—
једва
дочекају
браћа
.
—
Ето
,
могли
сте
тако
и
прво
казати
,
а
не
завађати
суд
у
блудњу
,
—
опази
господин
са
наочарима
кад
је
довршио
своје
биљешке
.
—
Ми
смо
мислили
да
ту
нима
зла
,
кад
су
се
они
помирили
,
—
рече
старији
брат
.
—
Доста
је
већ
!
...
—
пресијече
господин
с
наочарима
и
показа
на
суца
који
помњиво
у
списе
гледа
.
Сви
ћуте
.
Стари
Анте
поодмакао
се
и
прислонио
уз
прозор
,
и
гледа
напоље
у
сунце
.
Цирило
прати
очима
суца
и
покаткад
умиљато
погледа
на
Иву
,
а
кад
му
се
поглед
сукоби
с
његовим
,
хтјео
би
да
му
се
осмјехне
,
но
не
смије
.
Два
сина
Стипина
једва
чекају
да
изиђу
на
отворено
.
Осјећају
се
више
уморни
но
да
су
цијелу
седмицу
,
с
дана
на
дан
,
најтежу
земљу
копали
.
Наједном
судац
се
диже
.
Сви
упрто
у
њ
гледају
.
Прогласи
осуду
:
Цирило
се
осуђује
на
двадесет
дана
затвора
.
—
Колико
?
—
бесвијесно
упита
Цирило
.
—
Двадесет
дан
...
И
зафали
богу
!
—
А
ми
?
—
упита
стари
Анте
.
—
Можете
поћи
кући
,
—
одговори
су
дан
.
—
Фала
!
—
рече
он
,
и
још
једном
погледа
господина
са
наочарима
,
који
му
се
потсмијева
.
Тај
осмјех
га
убоде
и
учини
му
се
да
не
слути
на
добро
.
