дижесе
бележник
,
–
ако
и
јесте
лепи
српски
обичај
,
да
се
тек
са
печењем
почиње
наздрављати
,
ако
ни
вечера
наша
није
још
ни
на
столу
,
ја
мислим
и
држим
,
нити
могу
на
ино
,
а
да
не
–
Сад
ће
бити
по
сахата
,
–
примети
му
жена
знајући
за
његов
лепи
српски
обичај
,
за
његову
страст
у
наздрављању
.
–
Молим
,
да
ми
се
не
упада
у
реч
...
У
нашој
средини
седи
старина
,
који
...
–
А
,
не
,
не
!
–
опре
се
чича
,
начеоник
,
а
он
је
та
намишљена
старина
;
па
сам
устаде
и
диже
чашу
:
–
У
нашем
венцу
има
једна
ружа
...
–
Хм
,
Хм
!
–
продера
благајник
кроз
грло
,
као
да
хоће
да
га
прочачка
.
Госпођа
бележниковица
нежно
продрмуса
руком
,
као
и
нехотице
,
своје
шишке
на
челу
,
па
лаким
погледом
пролете
по
друштву
око
стола
,
као
да
се
,
збиља
,
осведочи
,
да
је
баш
она
та
„
ружа
“
.
–
...
једна
ружа
,
–
наставља
начеоник
.
–
...
која
има
бодље
,
–
уплете
се
бележник
.
–
Keine
Росе
ohne
Dorner
!
-
додаде
стари
пензионирац
.
–
Господо
моја
!
Ја
дижем
ову
чашу
у
здравље
једне
вредне
домаћице
,
верне
супруге
,
једне
госпође
,
која
је
ружа
у
нашем
друштву
.
А
то
није
нико
други
,
...
мислим
,
да
сте
сви
погодили
,
да
је
то
госпођа
супруга
нашега
вреднога
и
ваљанога
члана
овога
друштва
и
ове
општине
,
наша
госпођа
бележниковица
.
Живила
!
–
Живила-а-а
!
–
Стари
курјак
!
–
пришану
Јеша
Јовану
.
Али
Јован
као
да
не
слуша
,
јер
се
нагао
већ
преко
стола
с
чашом
у
руци
,
да
се
куцне
с
бележниковицом
“
.
Писар
сад
већ
нема
куд
ни
камо
.
Те
док
се
други
збунили
,
кличући
још
:
„
Живила
!
“
–
он
се
пожури
,
па
узе
извијати
и
завијати
:
Мно-о–га–а–ја–а-а
,
мно-о–га–а–а–ја
...
„
Е
,
сад
већ
видим
,
шта
је
!
“
мисли
благајник
,
кад
за
вечером
и
после
вечере
заређале
здравице
,
као
да
му
је
до
сад
све
тек
као
шала
изгледало
.
Прочачка
опет
грло
с
неколико
:
„
Хм—хм
!
“
–
поглади
брке
,
продрма
своју
столицу
,
зар
да
се
увери
,
је
ли
на
добрим
ногама
,
па
–
на
здравље
!
И
цело
вече
„
нити
писну
,
нити
зубма
шкрипну
“
.
Ако
га
тек
чича
опомене
,
да
пева
,
да
помаже
,
он
запара
својим
храпавим
басом
,
па
је
учинио
своје
.
Бележник
се
дочепао
ледине
,
па
наздравља
по
милој
вољи
,
ређајући
серију
за
серијом
.
Једва
око
поноћи
дошао
и
Дабижић
до
речи
,
да
наздрави
оној
идеји
која
живи
у
српском
народу
и
одржава
у
њему
свест
,
да
не
клоне
у
тешкој
ноћи
искушења
,
...
да
,
велим
,
у
тешкој
ноћи
искушења
,
која
га
је
стисла
,
да
једва
може
да
дахне
.
Та
идеја
,
господо
моја
,
има
своје
живе
поборнике
...
поборнике
,
у
којима
је
она
оличена
.
И
нека
нико
не
сумња
,
да
ће
идеја
погинути
...
Бележник
се
већ
неколико
пута
дизао
,
да
опет
он
наздрави
,
али
га
увек
задржаше
остали
са
:
Чујмо
!
Чујмо
!
Јеша
има
реч
!
–
Да
,
господо
моја
,
–
опет
ће
Јеша
.
–
Не
ће
српски
народ
клонути
,
догод
уме
да
штује
и
мртве
поборнике
,
(
на
ту
је
реч
баш
особито
узахао
,
)
поборнике
своје
идеје
.
Дух
времена
сад
је
таки
.
И
догод
дух
времена
буде
народ
схваћао
,
умеће
поштовати
заслуге
свога
Бранка
Радичевића
.
(
„
Слава
!
Слава
!
“
заори
се
на
ту
реч
око
стола
.
)
...
Да
,
господо
моја
,
–
залеће
се
Дабижић
све
живље
,
–
данас
сутра
пренећемо
бесамртне
земне
остатке
покојнога
песника
српске
идеје
,
пренећемо
на
убаво
Стражилово
.
У
то
име
,
господо
моја
,
.
.
–
Живио
!
Живио
!
–
заори
се
опет
око
стола
.
Руке
се
укрстише
изнад
исполиванога
постоњака
,
чаше
зазвечаше
.
Некоме
се
и
столица
измаче
и
стропошта
.
И
опет
:
Мно-о–
га-а-ја
...
А
Јеша
још
не
беше
довршио
,
таман
најлепше
полетео
!
Но
речи
му
се
изгубише
у
метежу
,
у
ком
сваки
својим
гласом
пева
:
Многаја
.
Учитеља
беше
нестало
,
па
га
нема
натраг
,
ево
већ
јаче
него
по
сахата
.
–
Шта
мислите
,
где
нам
је
господин
учитељ
?
–
пита
лагано
бележниковица
Јована
.
–
Збиља
,
њега
нема
!
–
примети
овај
.
–
Не
довијате
се
,
где
је
?
–
опет
она
.
–
Не
могу
да
мислим
.
–
Није
далеко
.
–
То
може
бити
.
·
–
И
ви
,
збиља
,
не
знате
ништа
?
–
Баш
ништа
.
–
Ни
да
он
,
баш
у
овај
пар
,
када
ми
о
њему
говоримо
,
виси
на
прозору
попине
Јелене
?
–
А-а
!
...
У
том
ево
Дабижића
с
пуном
чашом
пред
Јована
:
–
Господине
докторе
,
ја
сам
у
вама
познао
човека
,
који
...
После
по
сахата
,
ваљда
,
резултат
је
био
те
на
широко
и
на
дугачко
развезене
орације
,
којој
неје
ништа
сметало
,
што
је
писар
,
већ
по
не
знам
који
пут
,
декламовао
ону
о
браца-Анти
и
разбијеној
канти
на
велико
уживање
бележниково
,
(
а
чак
је
и
благајник
дигао
мало
обрве
и
удостојио
декламатора
својим
погледом
)
,
резултат
је
био
,
да
су
Јован
и
Јеша
на
једаред
укрстили
своје
деснице
,
држећи
пуне
чаше
,
испили
чаше
,
цмокнули
се
и
два
и
три
пута
–
и
,
дакле
попили
брудершафт
,
то
јест
,
потписали
пасош
,
да
могу
бити
један
према
другом
неучтивији
,
те
не
само
да
не
ће
више
говорити
између
себе
„
ви
“
,
већ
„
братски
српски
“
„
ти
“
,
него
Дабижић
,
на
пример
,
не
ће
више
називати
Јована
и
доктором
,
а
Јован
ће
њему
,
на
прилику
,
смети
од
сад
говорити
:
Грцо
,
или
:
Рифлијо
,
или
:
Швићо
!
–
Паметна
идеја
,
бележниче
,
да
се
овде
мало
позабавимо
,
–
примети
после
Дабижић
,
по
толики
пут
,
бележнику
.
–
Бога
ми
,
паметна
идеја
!
А
и
јест
,
брате
,
–
окрену
се
Јовану
,
–
баш
смо
ти
ми
на
селу
затуцани
,
...
их
!
Никакве
друштвености
!
Социјалне
наше
прилике
...
И
Марко
се
,
већ
по
одавно
,
помешао
с
гостима
.
Бележник
хоће
да
га
бојаги
,
боцка
,
па
га
загрлио
.
И
пева
му
:
„
Нит
је
Шваба
за
гајдаша
,
нит
је
Србин
за
бирташа
!
“
А
и
Марко
загрлио
њега
,
па
пева
с
њим
заједно
...
Бележниковица
одавно
наваљује
на
бележника
,
да
се
иде
кући
.
–
Ти
иди
,
голубице
моја
!
Иди
,
немој
да
се
крхаш
ту
!
–
вели
јој
разнежени
супруг
.
–
Ти
бар
не
мораш
,
ако
ми
мушки
морамо
.
–
Гле
,
а
ко
вас
тера
,
да
морате
–
Један
другом
за
љубав
.
Најпосле
оде
бележниковица
,
а
отпрати
је
Јован
+
+
писар
.
Таман
они
пошли
,
а
учитељ
на
прате
.
Дочека
га
граја
:
О-о
!
А-а
!
...
Још
неје
ни
крочио
преко
прага
који
води
из
блаженог
царства
безазлене
идеалности
у
суморно
царство
безобзирне
збиљности
,
...
још
на
њему
лептирски
прах
слатког
ђаковања
,
не
додирнут
незграпном
руком
оне
немани
,
која
сад
дрско
телејише
упљувке
своје
подлости
и
себичности
разним
интересима
напретка
и
разлозима
поретка
,
сад
,
опет
,
да
замедља
бљутавост
свога
лицемерства
,
тепа
час
о
пријатељству
,
о
побратимству
,
о
услугама
,
час
о
побожности
,
и
тако
даље
,
...
још
Бранко
Стајић
,
тек
да
наврши
свој
triennium
philosophicum
неје
ни
ступио
у
јавни
живот
,
па
већ
,
ето
,
у
туђој
руци
маљ
,
којим
би
себичност
да
кује
своје
планове
!
Играчка
туђег
ћефа
!
Зар
је
тако
гадан
тај
јавни
,
тај
практични
(
и
какога
још
све
зову
)
живот
,
кад
се
тако
склапа
брак
,
тај
темељ
свему
животу
и
поретку
у
друштву
!
То
ли
је
,
дакле
,
узрок
,
да
се
ујак
тако
смиловао
сада
на
свога
сестрића
,
те
га
призвао
к
себи
!
Призвао
га
тек
сада
,
када
је
,
тако
рећи
,
већ
на
прагу
,
да
буде
свој
човек
,
а
за
толико
година
до
сад
не
запита
ни
самога
себе
,
како
је
том
дечку
?
Па
за
чију
љубави
сада
“
.
Кукавни
човече
!
За
то
ли
га
,
дакле
,
обасипа
толиком
нежношћу
и
пажњом
на
,
која
је
повод
,
да
је
мати
његова
морала
изаћи
из
куће
брата
свога
као
пребита
сирота
,
да
је
и
после
тога
с
братом
мрази
?
!
Ко
зна
,
каквим
је
блатом
каљала
име
његово
и
његове
матере
,
да
замаже
очи
слабом
човеку
,
па
да
себе
боље
угнезди
?
.
.
;
.
Гадни
створе
!
Је
ли
могуће
,
да
и
кћи
њена
зна
за
те
материне
вигове
,
кад
се
свагда
онако
наметљиво
понашаше
према
њему
?
Је
ли
могуће
,
...
тако
млада
,
па
тако
покварена
,
тако
ниско
пала
!
.
.
Јадна
душо
!
Оно
инстиктивно
неповерење
према
свима
у
поп
-Стевановој
кући
,
па
и
према
самоме
ујаку
,
с
којим
их
је
до
сада
Стајић
све
предусретао
,
он
,
који
је
иначе
о
сваком
увек
најпре
само
добро
мислио
,
пређе
сада
у
гнушање
.
Ујков
кућа
поста
му
тесна
,
мрачна
,
гадна
.
Нема
му
у
њој
станка
.
Хајде
на
поље
,
...
у
воћњак
...
.
у
гору
,
...
ма
куд
,
...
само
да
се
не
састане
више
ни
с
ким
од
њих
!
Па
у
јутру
,
чим
сване
,
бежи
из
тога
понора
,
где
све
заудара
подлошћу
и
нитковством
!
.
.
Дивна
летња
ноћ
с
месечином
повила
земљу
као
мати
чедо
своје
у
меке
чисте
повоје
,
као
мати
која
једнаком
љубављу
милује
свако
своје
дете
,
простирући
меке
рубине
исто
тако
и
под
онога
,
који
јој
пеленом
загрчава
сваку
кап
млека
,
којим
га
је
одојила
,
као
и
под
онога
,
који
јој
сваку
сузу
,
што
је
негда
над
њим
нејачким
пред
Богом
исплакала
,
бисером
благодарности
исплаћује
.
И
у
том
богоданом
изобиљу
,
што
га
је
иначе
напајало
новим
животом
,
осећа
се
сада
Бранко
ташт
.
У
тој
дивној
Фрушкој
Гори
,
за
којом
је
толико
чезнуо
,
као
за
својом
колевком
,
осетио
се
туђ
,
самохран
.
„
Тама
за
мном
,
тама
преда
мноме
,
а
највећа
у
срдашцу
моме
“
,
завапио
је
негда
његов
велики
имењак
.
Туга
се
нека
стисла
у
његовим
грудима
.
Тама
нека
као
да
хоће
да
му
помрча
светлост
необичне
љубави
,
што
је
носаше
увек
у
срцу
према
свакоме
,
с
којим
свагда
беше
готов
да
обгрли
цео
свет
.
Него
у
тој
тами
сукну
једна
варница
,
која
му
је
увек
у
срећним
часовима
сијала
као
сунце
,
а
у
овакима
му
свакад
била
звезда
,
која
му
је
јасно
показивала
пут
и
светлила
му
,
да
не
залута
.
Већ
да
му
увређена
љубав
и
преварена
вера
у
поштење
с
болом
врисне
:
„
Од
кад
те
,
мајко
,
нисам
видео
,
ја
јоште
добра
нисам
видео
!
–
а
у
исти
мах
падоше
му
на
ум
њене
,
материне
речи
:
„
Цео
је
живот
школа
.
И
срце
му
заигра
утешено
,
да
још
има
неко
,
у
коме
се
никад
преварити
не
ће
,
који
га
сваком
речју
својом
учи
,
да
у
свету
има
љубави
,
него
је
треба
заслужити
,
који
сваким
чином
својим
доказује
,
да
ипак
има
и
једна
љубав
,
која
не
тражи
заслуга
,
па
је
равна
само
оној
,
што
је
постала
с
Богом
и
нестаће
је
с
њим
,
што
,
дакле
,
нити
има
почетка
,
нити
ће
имати
свршетка
,
а
то
је
мати
и
материнска
љубав
:
Сад
му
тек
изађе
пред
очи
њен
лик
,
кад
оно
пре
краткога
времена
сврну
к
њој
,
путујући
ујаку
у
Брајковац
;
сад
тек
разумеде
њену
притајану
тугу
,
што
неје
она
та
,
којој
њен
син
након
три
године
жури
у
походе
,
него
јој
тек
уз
пут
сврће
као
познанику
каквом
.
И
срце
му
гракну
од
неке
милине
,
кад
помисли
,
како
ће
му
се
добра
душа
опет
обрадовати
,
кад
јој
сутра
оде
.
У
том
се
врати
натраг
у
село
.
Та
последња
добра
мисао
,
што
му
паде
на
ум
,
а
нуз
то
и
мирисни
фрушкогорски
ваздух
красне
летње
ноћи
учинише
на
Бранка
таки
утицај
,
да
се
осети
лаган
,
као
да
се
на
ново
родио
.
Опет
му
мио
цео
свет
.
Та
,
живот
је
овај
тако
сладак
!
Толико
се
прилика
да
је
човеку
,
да
га
воли
.
И
људи
...
па
ни
они
несу
тако
рђави
,
као
што
се
чини
!
Какав
си
ти
,
онаки
ти
се
чини
цео
свет
...
Сиромах
поп
Стеван
!
Неје
ни
то
рђав
човек
!
Пре
га
треба
жалити
него
осуђивати
.
Понда
госпођа
Рашићка
?
!
Боже
мој
,
и
она
је
мати
.
Само
у
доброј
намери
могла
је
доћи
на
таку
мисао
.
Да
уда
своју
кћер
за
њега
.
За
цело
мисли
,
да
би
је
тако
усрећила
.
А
оно
девојче
,
збиља
,
и
треба
да
се
усрећи
.
Душа
је
њена
чист
још
неисписан
лист
беле
хартије
.
Ваљан
,
поштен
човек
може
по
том
листу
исписати
најлепшу
песму
,
што
је
човек
уме
замислити
.
За
што
да
не
буде
срећна
?
Понда
му
се
мисао
понесе
за
Даринком
.
Усамљеном
,
као
што
беше
,
даде
му
се
широко
поље
,
да
их
обадве
,
Јелену
и
Даринку
,
испоређује
и
пресуђује
,
пред
самим
собом
.
Колико
би
да
је
непристран
,
некако
му
вага
судилачка
и
нехотице
све
већма
претеже
на
Даринчину
страну
.
Бадава
,
срце
само
тоне
на
ту
страну
,
па
му
вуче
и
душу
и
мисао
за
Даринком
.
Јелена
живахна
,
разговорна
,
искрена
и
страсна
;
Даринка
тиха
,
озбиљна
,
безазлена
и
разборита
.
Као
девојка
можда
ће
се
многоме
пре
допасти
Јелена
;
али
Даринка
је
врсна
усрећити
тек
,
као
жена
,
као
мати
.
Дође
му
и
ујакова
реч
на
памет
;
„
Ваљда
не
мислиш
,
да
ћеш
вечито
ђаковати
.
“
Да
!
Понда
треба
помишљати
и
на
своју
кућу
,
на
своје
огњиште
,
на
своју
породичну
срећу
.
Кад
је
човек
срећан
,
мили
му
се
посао
,
којега
се
подухвати
.
Одушевљеније
прихваћа
борбу
у
друштву
за
срећу
другога
,
снажније
се
одупире
разним
неудаћама
,
кад
има
своје
гнездо
,
кад
има
макар
само
један
кутак
свој
,
за
који
сме
рећи
:
„
Ово
је
моја
слобоштина
;
ово
је
моја
срећа
!
Овако
хоћу
да
је
цео
свет
.
Па
у
том
снивању
о
породичној
срећи
,
о
раду
,
о
борби
и
заборавио
,
што
рекао
ујаку
:
„
Поштен
човек
треба
најпре
да
се
побрине
,
како
ће
издржавати
своју
породицу
.
“
И
толико
се
занео
,
помишљајући
на
Даринку
,
да
,
блажен
,
у
мало
гласно
не
кличе
:
„
Мати
,
твој
лептир
је
нашао
свој
цвет
.
“
...
Из
села
,
а
беше
све
ближе
селу
,
допираше
до
њега
необичан
лавеж
паса
.
Као
да
се
сви
пси
у
Брајковцу
побунили
противу
месеца
,
па
из
свега
гласа
протестују
,
што
он
тако
на
тенане
плови
по
небесном
мору
,
да
му
они
не
могу
ништа
.
А
месецу
ни
бригеша
.
Чисто
не
да
гледати
у
себе
,
како
је
сјајан
.
Округао
као
похођанска
погача
,
нарастао
као
мобарска
гибаница
,
а
пун
заливен
као
божићна
чесница
.
Неје
чудо
,
ако
би
гладни
Брајковачки
пси
да
га
загризу
.
Али
овај
пут
им
неје
жао
на
месец
.
Друго
се
нешто
збива
у
Брајковцу
,
нешто
,
што
они
не
могу
никако
да
схвате
.
Било
да
им
је
криво
,
било
да
им
се
допада
,
тек
не
могу
срцу
да
одоле
,
те
и
они
удесили
збор
.
Ох
,
како
је
дивно
,
слушајући
их
бар
по
издаље
,
пристао
тај
збор
са
својим
forte
и
crescendo
уз
онај
pianissimo
што
га
вечерашњи
гости
из
Маркове
крчме
„
Код
разбијене
канте
“
извијају
под
прозорима
попине
Јелене
!
“
Дакле
,
у
сред
Брајковца
серенада
!
Е
,
то
бадрим
чуварима
ноћне
безбедности
у
скровитом
Брајковцу
беше
по
вајкадашњи
мири
поредак
ноћни
тако
дисармоничан
дар
мар
,
на
стародавне
домаће
добре
обичаје
и
моралу
Брајковцу
тако
опасан
атентат
,
да
не
могоше
на
ино
,
а
да
се
једногласно
не
подигну
против
таких
новотарија
.
Тај
тако
једнодушни
протест
једва
даваше
на
који
тренутак
бар
маха
,
да
се
разаберу
гласови
одабраних
чланова
певачкога
друштва
Брајковачкога
под
прозорима
попине
Јелене
и
да
допру
до
Стајића
,
док
већ
и
он
не
дође
у
двориште
свога
ујака
.
Та
„
дивна
идеја
“
,
као
што
би
казао
Јеша
Дабижић
,
пала
је
прво
у
памет
Јовану
Јаковљевићу
.
Он
беше
предложио
,
да
се
„
тако
врсној
певачици
,
као
што
је
Јелена
,
поздрави
ова
красна
и
тиха
ноћ
песмом
.
Ја
мислим
,
да
ће
наш
коровођа
...
“
А
коровођи
,
Брајковачком
учитељу
,
Милану
Кнежевићу
вечерас
срце
необично
ускипило
„
љубве
жаром
“
,
па
не
даде
два
пут
рећи
.
Те
кад
отпратише
кући
и
„
чичу
“
,
начеоника
,
нађоше
,
да
је
сад
најзгоднији
тренутак
.
Сам
коровођа
почиње
.
Али
писар
се
замислио
у
улози
каквог
Дона
Цезара
од
Базана
,
каквог
шпањолског
гранда
у
сред
Севиље
,
па
завија
по
свом
срцу
,
по
свом
„
вишем
позиву
“
,
као
да
је
он
сам
ту
,
па
сам
својој
Дулчинеји
слади
санак
.
Благајник
као
вели
:
„
Куд
сви
Турци
“
...
па
савесно
врши
своје
као
бегеш
.
Јеша
Дабижић
се
сетио
свога
калфовања
у
Новом
Саду
и
својих
љубавних
пустоловина
по
Темеринском
друму
и
Казанџијској
улици
,
па
се
човек
„
дочепао
лепа
друштва
“
,
те
не
може
друкче
да
тузи
угове
,
већ
се
болном
душом
хвата
за
њихне
трагове
.
Бележник
се
смеје
лудом
послу
.
А
Бечлија
Јован
га
уверава
,
како
је
то
хец
.
„
Freund
,
ах
то
је
хец
!
“
Госпођа
Рашићка
се
устумарала
по
соби
,
бојаги
,
хоће
да
изађе
из
коже
од
једа
,
што
јој
„
срамоте
кћер
“
,
па
тражи
негде
горњу
хаљину
,
да
им
изађе
,
па
да
им
очита
.
„
То
је
опет
масло
тога
Кнежевића
!
“
Поп
Стеван
се
узврпољио
у
својој
постељи
,
па
гунђа
и
прети
учитељу
,
како
ће
га
то
скупо
стати
,
што
му
квари
сан
.
А
госпођица
Јелена
...
ох
!
Она
чује
Миланов
глас
и
топи
се
од
милине
као
масло
на
топлој
прженици
...
Сутра
дан
освану
у
Брајковцу
дан
мамурлука
.
Чича
,
господар
начеоник
,
поранио
пре
времена
,
па
дошао
у
општинску
писарну
,
да
прежива
о
ноћашњој
пијанци
,
Бележник
послао
пандура
,
да
му
тражи
по
селу
гдегод
овчија
сира
,
па
да
га
с
црним
луком
и
хладним
меканим
хлебом
једе
на
мамурлук
.
Прижегло
летње
сунце
,
па
глава
да
му
пукне
.
А
дошао
је
до
искуства
,
да
је
хладан
сир
с
црним
луком
за
њега
најбољи
лек
против
мамурлука
.
Благајник
вели
:
Клин
с
клином
,
па
ено
га
код
разбијене
канте
,
где
пресмаче
ракију
с
хлебом
.
Писар
се
осећа
необично
жив
.
То
је
било
дивно
,
милостива
,
вели
бележниковици
,
а
дошао
,
да
каже
:
„
Добројтро
!
“
Бележниковица
га
задржала
на
сир
с
црним
луком
,
да
прави
бележнику
друштво
.
Јеша
Дабижић
вели
:
–
Баш
се
добро
осећам
!
Тако
мора
бити
ономе
,
коме
пусте
у
невољи
крв
,
па
му
одлане
.
Не
би
било
с
горег
и
чешће
.
Учитељ
,
Милан
Кнежевић
,
тукао
би
се
сад
са
целом
општином
.
Већма
осећа
морални
мамурлук
,
него
онај
од
пробанчене
ноћи
.
Па
сад
још
у
школу
,
...
ух
!
Целом
свету
завиди
.
Сваки
то
може
,
што
хоће
и
како
хоће
,
а
он
мора
на
своју
катедру
,
или
умрети
!
...
Него
једва
чека
вече
,
да
се
састане
на
прозору
с
Јеленом
,
па
да
је
пита
,
шта
јој
вели
мати
?
(
Таман
га
је
лепо
поздравила
!
)
И
поп
Стева
мрзовољан
.
Покварили
му
најслађи
сан
.
А
по
Брајковцу
Бруји
,
како
су
господа
ноћас
правила
„
бал
“
по
селу
.
Бранко
једва
пред
зору
заспао
био
.
Али
чим
устао
и
обукао
се
,
опростио
се
са
свима
.
Убезекну
се
и
поп
Стеван
и
госпођа
Рашићка
.
–
Па
што
тако
нагло
?
–
Идем
.
Неје
право
,
да
сам
тако
дуго
доле
,
а
несам
код
матере
.
–
О
,
о
,
вајка
се
госпођа
Јелисавета
.
Не
свиди
јој
се
.
Па
да
сте
пречекали
до
недеље
,
сви
би
заједно
на
светковину
.
Ми
и
онако
мислимо
,
да
код
матере
одседнемо
.
Ја
баш
кажем
ујаку
,
да
ћемо
код
ње
одсести
.
А
Јелена
се
радује
,
да
је
позна
.
Бранка
већ
поче
завијати
у
стомаку
од
толике
љубазности
.
–
Е
,
па
кад
си
већ
навалио
...
Хајд
,
видећемо
се
,
ваљда
,
још
,
вели
поп
Стеван
.
Не
ћеш
тек
отићи
горе
,
а
да
и
нама
не
кажеш
с
Богом
?
Беше
то
за
Бранка
растанак
,
да
је
једва
чекао
,
да
их
се
што
пре
опрости
.
А
они
су
сви
били
тако
љубазни
према
њему
,
сви
тако
љубазни
.
Јелени
,
неје
крити
,
баш
и
одлану
чисто
нешто
са
срца
.
Неје
јој
Бранко
мрзак
,
Боже
сачувај
;
ал
јој
нешто
тесно
било
поред
њега
.
Чисто
би
га
загрлила
,
што
иде
.
Госпођа
Рашићка
с
поља
мед
,
ал
изнутра
јед
,
сам
јед
,
као
да
не
слути
на
добро
.
–
Да
,
да
,
треба
да
идеш
,
да
видиш
матер
,
...
треба
,
да
!
–
говори
поп
Стева
све
на
развлак
,
док
га
испраћаше
до
врата
на
улицу
.
Знам
,
да
те
мати
једва
чека
.
Да
Богме
,
мати
је
мати
...
Бранко
већ
пошао
,
а
неје
се
још
решио
,
дал
да
иде
Јовану
.
Дошао
је
и
спрам
куће
његове
,
па
не
зна
,
шта
ће
.
Не
би
било
лепо
,
опет
,
и
да
оде
,
а
да
се
не
јави
њему
и
његовој
матери
.
У
тај
мах
провири
Даринка
на
дућанска
врата
.
Таман
!
Та
,
ње
ради
највише
се
и
предомишљао
,
да
л
да
сврне
к
свом
другу
.
Сам
неје
знао
,
како
да
се
с
њом
опрости
.
Осећа
,
да
не
би
могао
бити
равнодушан
;
а
боји
се
,
да
се
не
би
показао
сметен
.
Готово
би
се
и
смео
био
,
ето
,
на
први
мах
,
да
га
Даринка
прва
не
поздрави
:
–
А
!
Јесте
ли
и
ви
ноћашњи
?
Браца
баш
сад
устао
.
–
Е
,
добро
кад
је
устао
.
Да
му
бар
кажем
с
Богом
!
–
Ви
одлазите
?
–
Овај
час
.
Даринка
мало
поцрвене
.
Гледа
у
њега
,
а
не
зна
,
шта
да
му
каже
.
–
У
Карловце
–
Да
,
к
матери
.
–
Карловци
су
данас
,
у
овај
пар
,
најславније
место
у
Српству
.
Хоћете
ли
доћи
на
светковину
?
–
Ја
бих
тако
волела
,
али
не
знам
,
...
по
свој
прилици
...
–
Кад
ја
већ
не
ћу
бити
на
Брајковачкој
светковини
,
немојте
бар
ви
Карловачку
да
пропустите
.
–
Па
:
сад
,
ваљда
:
не
ће
ни
бити
ништа
у
Брајковцима
,
кад
ви
одлазите
.
Не
би
је
било
,
уверен
сам
,
ни
да
ја
останем
.
–
Најпосле
оно
,
што
сам
ја
хтео
,
видим
,
да
народ
већ
зна
.
–
Је
ли
по
вољи
унутра
?
Бранко
уђе
.
Јован
баш
пије
каву
,
па
се
тужи
,
како
ну
не
прија
.
Да
му
је
хладан
батак
с
киселим
краставцем
.
–
Шта
?
Зар
идеш
?
Па
тако
из
ненада
!
Како
ћеш
?
–
Пешке
.
–
Баш
добро
.
Отпратићу
те
донекле
.
–
Немој
донекле
,
већ
хајде
баш
у
Карловце
.
–
Не
реци
два
пут
.
Тамо
мора
бити
сад
као
пред
какву
буну
.
–
А
с
ким
ћемо
ми
у
недељу
?
Уплете
се
Зорка
.
–
Да
!
Ето
видиш
.
Па
што
му
драго
!
Ја
ћу
доћи
у
недељу
...
–
Свима
упало
у
очи
,
да
Бранко
тако
из
ненада
одлази
,
да
ником
о
томе
пре
не
рече
ни
речи
.
Госпођа
Ката
да
пукне
у
себи
од
смеха
,
како
се
премудра
Рашићка
преварила
у
рачуну
.
А
треба
ли
госпођи
Кати
много
,
да
на
први
поглед
од
мах
види
,
да
се
госпођа
Јелисавета
преварила
у
рачуну
?
Даринци
чисто
криво
,
кад
се
Бранко
опрости
те
оде
с
Јованом
.
Од
мах
осети
,
како
јој
се
учини
Брајковац
нешто
празан
.
Сви
су
,
до
душе
,
ту
,
и
мама
,
и
тетка
Ката
,
и
Зорка
,
и
Владимир
,
и
браца
ће
се
вратити
,
али
опет
...
опет
.
.
Зорка
,
опет
,
нема
друга
посла
,
него
дошла
,
па
јој
баш
жалостиво
вели
:
Не
волим
нешто
,
што
је
отишао
Бранко
.
(
За
њих
у
кући
Бранко
неје
био
„
господин
Бранко
“
или
„
господин
Стајић
“
,
него
само
Бранко
:
толико
се
и
тако
се
радо
о
њему
разговарало
.
)
...
Уз
пут
наиђоше
пред
школом
на
учитеља
,
где
„
луфтира
главу
“
.
–
Ако
Бог
да
?
пита
Кнежевић
Јована
и
Бранка
...
Шта
?
Кући
?
Па
пешке
тако
.
Ух
,
благо
вама
!
Волео
бих
ти
се
сада
по
гори
проходати
,
него
о
Божићу
прасе
...
Па
шта
ће
бити
од
Брајковачке
светковине
?
А
?
...
стара
српска
невоља
!
Плани
,
па
издахни
!
Таки
смо
ти
ми
свуда
.
,
баш
сам
радознао
,
како
ће
и
то
у
Карловцима
испасти
.
Чисто
не
могу
да
верујем
...
„
—
Ти
,
канда
,
не
идеш
из
Брајковца
задовољан
?
Приметиће
Јован
*
*
Бранку
кад
већ
беху
на
путу
кроз
шуму
манастирску
.
~
–
Боже
сачувај
.
Баш
сам
задовољан
,
што
идем
,
–
одговори
онај
.
–
Него
искрено
да
ти
кажем
,
волим
,
и
што
сам
био
ту
.
–
Жао
ми
је
,
да
ниси
остао
дуже
,
па
да
прошврљамо
мало
у
наоколо
по
селима
и
по
манастирима
.
Мени
се
допада
овај
наш
крај
.
Ја
не
бих
никад
одлазио
одавде
.
И
веруј
ми
,
моја
је
најозбиљнија
намера
,
да
дођем
кући
,
па
да
прихватим
економију
.
Ја
осећам
у
себи
за
то
воље
,
па
мир
!
–
Казао
сам
ти
,
што
ја
о
томе
мислим
.
Испит
,
понда
ради
што
хоћеш
.
–Да
,
да
!
И
ја
тако
мислим
.
Да
Бог
ме
!
Положићу
докторат
,
свршићу
и
ту
формалност
;
понда
ћу
доћи
у
Брајковац
.
Радићу
,
економисаћу
и
поучаваћу
овај
свет
у
рационалној
економији
.
Хоћу
да
сам
независан
,
потпуно
независан
.
Кад
буде
време
,
даћу
се
бирати
за
посланика
,
било
у
Карловце
било
у
Загреб
,
...
ал
хоћу
да
сам
независан
.
Брате
,
ништа
лепше
од
тога
...
А
да
се
лепо
радити
!
Па
што
зарадиш
,
знаш
,
да
ти
нико
за
тим
заплакати
не
ђе
,
па
ти
је
слађе
...
Не
ћу
да
будем
адвокат
или
чиновник
...
Ти
видиш
зар
,
да
се
ја
не
одричем
рада
.
Боже
сачувај
!
Само
...
ко
хоће
да
ради
за
народ
,
мора
живети
с
народом
;
а
не
башкарити
се
по
варошима
,
па
писати
књиге
за
народ
,
поучавати
народ
,
водити
политику
за
народ
,
дизати
позориште
за
народ
,
а
нити
они
познају
народ
,
нити
народ
разуме
њих
.
Ужасна
аномалија
код
нас
,
какве
,
ваљда
,
нигде
више
у
свету
нема
.
Наша
интелигенција
постала
је
,
тако
рећи
,
из
народа
,
па
тешко
да
се
игде
интелигенција
тако
удаљи
од
народа
као
наша
.
Нова
се
омладина
креће
,
њен
глас
се
већ
по
мало
чује
.
Кад
не
иде
више
с
омладинским
скупштинама
,
добро
;
наћи
ћемо
други
начин
.
Сви
путови
воде
у
Рим
.
–
Ја
се
бојим
те
нове
омладине
.
–
Знам
ја
,
брате
,
шта
ти
мислиш
.
Но
,
не
бој
се
.
„
Нису
то
руске
нихилисте
ни
немачке
социјалисте
.
То
су
људи
прекаљени
начелима
напреднога
духа
времена
...
Ама
молим
те
,
зар
ти
не
видиш
,
да
у
нас
нема
никакве
дисциплине
,
нема
странке
:
ради
,
како
ко
хоће
,
а
живи
још
од
свог
старог
народњачког
сала
,
преживајући
огризине
отрцанога
либерализма
.
Још
док
је
био
међу
њима
онај
душе
чисте
као
крин
који
им
је
свима
смео
у
брк
рећи
:
Ја
тако
хоћу
!
–
да
,
још
док
је
чича
био
у
снази
,
и
држао
узде
,
и
знало
се
,
бојаги
,
нешто
и
видило
се
,
тобож
,
некога
рада
,
макар
да
се
заман
викало
:
Хлеба
!
Хлеба
!
А
тек
сад
?
Зар
ти
не
видиш
,
шта
се
кува
?
.
.
И
сам
си
пре
неки
дан
рекао
,
сећаш
ли
се
,
како
отровне
мијазме
почињу
да
трују
наш
политички
ваздух
.
Не
,
овде
сад
више
не
треба
тиха
рада
,
овде
треба
олујине
:
загушљивост
је
ужасна
,
притисак
не
да
дахнути
.
Нова
се
омладина
организује
.
И
кад
се
појави
,
појавиће
се
од
мах
организована
.
То
не
ће
још
дуго
трајати
.
–
Имали
смо
ми
већ
једном
и
организовану
омладину
.
—
–
Са
старачким
идејама
!
–
подсмехну
се
Јован
.
–
Неколико
њих
што
је
вредило
нешто
,
остали
тек
лак
еспап
...
Нова
организована
омладина
биће
један
као
сви
,
сви
као
један
.
То
је
наше
зло
од
увек
и
било
,
што
смо
пуштали
једном
све
,
па
,
ето
,
чим
га
нестане
,
где
смо
,
шта
смо
?
Наша
је
стара
болест
идолопоклонство
према
,
тако
званим
,
аукторитетима
.
–
Па
може
ли
ту
бити
дисциплине
?
–
Још
те
какве
!
Сви
знамо
,
шта
нам
ваља
чинити
и
како
се
владати
,
не
треба
нам
команде
.
-
Чујеш
.
Ја
бих
ни
пода
шта
држао
свакога
младога
,
па
још
интелигентнога
човека
,
који
не
би
разабирао
за
јавне
ствари
.
Него
омладина
,
а
ту
се
у
нас
рачунамо
ми
ђаци
,
трговачки
момци
,
и
тако
даље
,
све
људи
млади
,
који
још
нисмо
ништа
свршили
,
који
једва
да
умемо
и
слутити
,
како
се
води
туђа
брига
,
једва
да
и
назиремо
,
шта
је
то
јаван
живот
,
...
омладина
неје
,
мислим
ја
,
позвана
да
води
коло
,
она
не
може
давати
правац
,
одређивати
ток
народној
судбини
.
Треба
да
водимо
рачуна
о
раду
наших
људи
,
треба
да
знамо
,
камо
смерају
,
али
...
–
Али
да
ћутимо
,
ваљда
,
па
да
им
климамо
главом
,
као
оне
лутке
на
гајтану
у
вурштлпратеру
?
!
И
ти
се
заводиш
за
аукторитетима
!
Е
,
па
да
Бог
ме
:
angehender
Professor
!
Јеси
чуо
,
ти
ћеш
бити
таки
консервативац
,
као
што
га
је
Бог
створио
...
као
да
те
гледам
.
Твоји
ђаци
не
ће
смети
пред
тобом
читати
ни
„
ђачки
растанак
“
,
ма
да
си
ти
данас
тако
занесен
за
Бранком
.
–
Омладина
се
брзо
отрца
,
кад
пре
времена
ступи
у
акцију
.
Ко
пише
у
нас
дописе
по
политичним
листовима
,
ко
често
и
уводне
чланке
,
ко
хоће
да
ствара
јавно
мњење
?
Људи
већином
још
не
позвани
на
то
.
Ко
нам
пуни
белетристичне
листове
песмама
и
приповеткама
?
По
онима
,
који
су
позвани
на
то
,
могли
бисмо
ми
бити
са
свим
без
икаква
листа
,
или
би
такви
лист
могао
изалазити
једва
један
пут
у
месец
дана
на
једном
штампаном
табаку
.
А
од
оних
опет
већина
их
почне
још
у
ђачким
скамијама
,
па
таман
кад
је
„
дорастао
до
копља
и
до
коња
“
,
он
забоде
копље
у
ледине
,
па
,
ако
је
нешто
свршио
,
све
на
страну
,
а
корист
преда
се
,
ако
није
ништа
свршио
,
што
бива
по
најчешће
,
постаје
моралним
пролетером
,
из
кога
се
рекрутују
шарлатани
,
денунцијанти
...
–
То
је
за
то
,
што
наши
родитељи
не
спремају
децу
,
кад
их
шаљу
у
школу
,
за
раднике
него
за
господу
,
а
и
не
разабирају
,
је
ли
им
син
способан
за
какву
душевну
акцију
.
–
Цео
свет
иде
за
тим
,
да
има
што
више
интелигентних
људи
.
-
Интелигенција
и
госпоштина
,
за
бога
,
још
није
све
једно
,
то
ћеш
тек
допустити
.
У
нас
је
врло
велика
погрешка
то
,
што
ми
држимо
,
да
не
може
бити
интелигентан
човек
,
а
да
није
–
„
господин
“
,
док
овамо
имадемо
доста
„
господе
“
без
интелигенције
...
Узми
само
то
на
ум
,
да
се
ни
један
интелигентан
човек
није
понизио
,
да
буде
,
на
прилику
,
бирташ
,
или
трговац
или
...
најслободнији
човек
на
свету
:
економ
.
А
толико
имадемо
примера
,
да
су
,
на
прилику
,
пропали
трговци
„
пали
“
на
бирташе
,
па
кад
ни
ту
нису
могли
прокопсати
,
или
и
прескочивши
тај
степен
,
а
они
одмах
хајд
у
господство
,
те
или
постадоше
општинским
начелницима
,
или
ексекуторима
,
или
полицајцима
,
неки
се
,
Бог
ме
,
протекцијом
или
умешношћу
и
даље
докотурали
.
У
нас
немају
ни
појма
о
томе
или
се
сматра
за
срамоту
,
да
се
један
свршен
универзитетлија
може
вратити
у
свој
дом
,
те
наставити
посао
оца
свога
,
па
орати
земљу
или
копати
винограде
.
Имамо
на
пример
„
вечитих
правника
“
доста
,
ал
и
ти
хоће
да
играју
само
господина
.
Или
се
и
не
мисли
на
то
,
да
трговцу
треба
више
од
нешто
капитала
,
што
га
је
обично
наследио
или
,
можда
,
добио
у
мираз
,
и
оно
мало
„
знања
“
трговачкога
,
што
га
добије
у
тако
званим
вечерњим
школама
,
а
чистећи
преко
дан
пијацу
испред
дућана
свога
шефа
или
прскајући
лети
патосу
својој
болти
.
Занатлија
не
ће
да
зна
више
од
свог
мајстора
,
где
је
изучио
занат
,
економ
више
од
свога
оца
.
Тако
ни
у
чему
не
можемо
да
издржимо
конкуренцију
странога
света
,
а
овај
употребио
наше
незнање
и
неумење
,
па
нас
експлоатише
и
уништава
као
зубача
племениту
биљку
,
као
филоксера
винову
лозу
.
–
Ти
би
канда
још
могао
бити
ваљан
економ
,
примети
Бранко
више
у
шали
,
–
кад
већ
знаш
и
за
зубачу
и
за
филоксеру
.
–
Шала
на
страну
,
Бранко
.
Ал
мени
се
чини
,
да
би
се
од
мене
могао
истесати
,
ако
и
не
какав
практичан
ма
и
мали
Лоренцо
Штајн
или
Некер
,
а
оно
ипак
бар
ваљан
економ
пре
него
какав
префриган
параграфлија
.
–
Падају
л
ти
те
мисли
на
памет
ваљда
за
то
,
што
се
видиш
сада
у
овом
обиму
?
Брате
,
ја
се
мало
разабирам
у
економији
,
али
толико
могу
да
знам
,
да
,
пре
него
што
поцури
шира
,
мора
да
поцури
по
винограду
скоро
исто
толико
зноја
.
–
Знам
ја
то
врло
добро
.
Сећам
се
добро
покојнога
оца
свога
,
како
је
тај
умео
ринтати
и
радити
.
Кадгод
бејах
код
куће
,
водио
би
ме
собом
на
сваки
посао
и
говорио
би
ми
,
како
се
шта
ради
.
Па
сад
се
дивим
мојој
матери
.
Видиш
,
Бранко
,
моја
ти
је
мати
чудна
жена
.
Права
Српкиња
мати
!
Никада
та
мени
не
ће
допустити
,
да
ја
завирим
у
њену
економију
,
од
како
је
пало
слеме
на
њено
теме
.
Једва
ће
ми
на
питања
моја
тек
овлаш
поверити
,
како
је
испала
на
прилику
берба
,
како
пазар
,
колико
је
шљива
за
ракију
натресла
,
и
тако
штогод
.
Ја
јој
се
дивим
,
да
она
све
то
смаже
сама
.
И
ни
паре
дуга
нема
.
Штогод
видиш
да
је
њено
,
све
је
то
слободно
и
,
што
она
каже
,
„
божије
па
наше
“
.
–
Па
шта
тебе
гони
,
да
,
можда
,
ти
прихвати
њен
посао
?
–
Воља
и
осећање
да
сам
способан
за
рад
.
Кад
год
сам
код
куће
,
све
ме
више
жеља
вуче
мирном
сеоском
животу
.
Из
читавог
Хорација
најпаметније
ми
се
свиди
оно
његово
:
*
*
Beatus
ille
qui
...
–
Опрости
ми
,
али
ја
не
замишљаху
тебе
појма
о
идилизму
.
–
Буди
уверен
,
није
то
ни
идилисање
,
што
ме
амо
вуче
,
већ
баш
,
ако
ћеш
право
,
практичност
,
...
сушта
практичност
.
Но
немој
опет
да
бркаш
практичност
с
егоизмом
.
Ја
,
до
душе
,
немам
толико
чуства
за
општу
ствар
,
немам
наклоности
,
да
исправим
свет
раменом
,
„
да
плачем
за
туђим
насилима
“
,
и
тако
даље
.
То
су
све
формалности
,
шупље
љуске
.
Радити
треба
,
радити
!
Па
...
чуј
ме
!
Више
народу
користи
,
кад
у
својој
средини
има
ваљана
интелигентна
човека
,
који
ради
онаки
исти
посао
,
од
кога
живи
и
он
,
народ
,
него
од
најсавршенијег
агитатора
,
адвоката
и
ма
ког
иначе
„
господина
“
.
Далеко
је
,
дакако
,
од
мене
и
помисао
,
да
бих
ја
делио
,
ваљда
,
с
народом
своју
муку
;
али
да
бих
му
био
учитељем
у
његовој
најпречој
потреби
,
радећи
баш
свој
посао
,
то
сам
сигуран
...
Мој
стари
био
је
поштен
човек
.
Стекао
је
доста
.
Али
да
је
умео
,
могао
је
и
више
.
Човек
се
мора
збиља
дивити
нашима
старима
,
да
су
и
толико
прибрали
,
а
без
рационалног
газдовања
.
Данас
...
данас
се
и
за
то
тражи
интелигентан
човек
,
човек
...
не
„
господин
“
!
Бранку
се
побра
није
никад
још
таким
показао
.
Више
пута
му
је
баш
био
и
одвратан
,
што
је
„
таки
“
,
као
што
о
њему
суђаше
„
материјалиста
“
.
Али
га
изненади
његов
пијетет
према
оцу
.
Бранко
се
сећа
свога
оца
.
Једва
га
је
,
до
душе
,
упамтио
,
али
и
оно
мало
успомене
не
беше
врсно
,
да
и
у
њему
изазове
такав
пијетет
према
свом
родитељу
.
Мати
му
никад
не
хтео
оцу
причати
.
А
што
је
кадгод
научио
из
разговора
њена
са
братом
својим
,
његовим
ујаком
,
поп
-Стеваном
,
то
баш
не
могаше
у
њему
изазвати
безусловну
послушност
према
петој
божјој
заповести
:
„
Штити
оца
твојего
...
“
Он
зна
само
за
матер
своју
и
више
ни
за
какво
добро
.
–
Да
,
и
опет
велим
,
–
узе
опет
Јован
–
што
више
свесних
економа
,
земљорадника
,
трговаца
,
занатлија
,
то
више
слободе
и
благостања
.
Без
материјална
напретка
и
добростања
,
чему
књига
,
чему
просвета
,
чему
живот
?
А
ми
смо
се
свим
радом
својим
далеко
удалили
од
пута
,
који
овамо
води
.
Ми
имамо
књижевника
,
уметника
,
наученика
јевропскога
гласа
.
Ни
дај
боже
штогод
против
тога
!
Али
ни
најобичније
најпотребније
оруђе
,
рано
,
нашем
најмногобројнијем
раднику
:
ратару
не
правимо
сами
,
него
бог
те
пита
од
куд
морамо
да
набавимо
.
Алати
наши
за
најобичније
наше
потребе
носе
на
себи
туђински
печат
.
Ми
све
морамо
од
туђина
да
набављамо
за
своје
рођене
паре
,
а
пара
мало
,
док
потребе
све
веће
расту
.
Ми
ћемо
поред
све
примљивости
према
свему
,
што
је
напредно
,
морати
као
народ
банкротирати
,
т
.
ј
.
на
једаред
ће
„
друмови
пожелити
Срба
...
"
А
историја
ће
да
пева
ил
кука
над
њима
као
над
старим
Римљанима
и
другим
пропалим
народима
,
поред
свег
нашег
толико
хваљеног
родољубља
,
као
што
ни
Ромуловим
потомцима
не
поможе
ни
Јустинијанов
*
*
corpus
juris
.
–
Јоване
,
–
насмеја
се
већ
Стајић
,
–
мени
се
чини
,
ти
у
мамурлуку
свом
обично
гледаш
све
на
црне
наочаре
.
—
Увек
,
–
одговори
онај
живље
,
–
упамти
,
увек
тако
!
То
је
моје
ceterum
centeo
.
Догод
ми
будемо
из
школа
изалазили
као
господа
,
а
не
као
радници
,
увек
ће
нам
кола
ићи
на
еро
.
То
је
само
истина
,
а
не
црне
наочари
,
упамти
.
Нова
омладина
је
ухватила
ту
истину
...
–
Сви
ми
,
штогод
учимо
,
учимо
за
народ
.
Наша
је
интелигенција
,
или
баш
ако
хоћеш
госпоштина
,
збиља
,
свезана
с
народом
као
мало
где
,
па
...
–
Фраза
!
.
.
Ја
што
учим
,
учим
себе
ради
,
као
годи
ти
и
други
и
трећи
.
Кад
кажем
,
да
бих
био
на
селу
учитељ
народу
,
то
стоји
:
јер
ја
,
као
интелигентан
човек
,
знаћу
и
умећу
боље
удесити
свој
рад
,
те
ће
моји
сељани
имати
прилике
,
на
кога
да
се
угледају
ако
хоће
.
Тако
продире
у
народ
оно
из
књижевности
.
Мислиш
ти
,
да
би
му
ишта
помогло
,
кад
бих
,
ваљда
,
удесио
јавна
предавања
,
па
им
поповао
,
како
ради
немачки
или
енглески
сељак
или
овај
или
онај
спахија
,
који
има
хиљадама
ланаца
земље
и
према
томе
и
опрему
.
Кад
видиш
,
како
народ
лако
прима
моду
,
немој
мислити
,
да
би
он
то
примио
,
кад
би
му
се
теоретски
о
томе
предиковало
,
а
да
не
види
то
од
нас
својим
очима
.
Престанимо
ми
радити
,
што
не
ваља
,
па
не
ће
народ
имати
у
кога
да
се
угледа
;
а
почнимо
и
ми
паметније
са
собом
,
да
видиш
,
не
ће
ли
и
он
окренути
на
боље
.
Ако
ми
не
верујеш
,
иди
ма
у
које
село
,
где
су
Срби
помешани
с
Немцима
.
Јест
да
Србин
устукне
испред
Немца
;
али
то
је
само
у
први
мах
,
јер
је
Немац
већ
дошао
онакав
,
какав
Србин
постане
тек
,
кад
се
од
њега
поучи
.
Ал
који
Србин
остане
,
тај
издржи
конкуренцију
његову
и
буде
бољи
од
учитеља
свога
.
Па
ко
се
опет
смотава
и
сели
него
Немац
,
те
хајд
даље
као
гусеница
.
Србин
је
одмах
створен
као
лептир
,
никад
гусеница
.
Несрећа
је
по
Србина
сељака
то
,
што
се
он
,
кад
једном
пропадне
,
тешко
подиже
,
јер
,
канда
,
и
не
мисли
више
,
да
буде
економно
слободан
;
те
,
пошто
не
може
да
остане
од
срамоте
у
свом
јату
,
тумарне
бог
те
пита
куд
,
па
се
изгуби
.
Наш
је
сељак
,
где
су
Срби
неизмешани
с
туђим
елементом
,
комотан
:
ради
једва
,
колико
му
треба
,
па
је
површан
,
те
,
канда
не
схваћа
озбиљно
конкуренцију
у
раду
,
јер
су
међу
собом
сви
једнаки
;
а
чим
дође
јачи
од
њега
,
он
подлегне
,
и
то
...
не
,
што
он
нема
својства
,
да
не
буде
површан
,
него
што
је
запао
у
благословене
крајеве
,
па
му
није
никада
ни
било
до
невоље
,
да
та
својства
своја
изоштрава
.
Ми
све
вичемо
:
„
Учимо
народ
!
Поучавајмо
га
!
“
А
све
то
,
што
ми
учимо
,
врло
мало
користи
баш
народу
,
маси
народа
.
Ми
учимо
медицину
,
па
тражимо
вароши
,
не
ће
нико
на
село
.
(
Ја
не
ћу
да
пребацујем
штипендистима
,
као
што
је
то
у
нас
мода
,
што
бојаги
„
не
раде
за
народ
“
,
а
школовали
се
о
„
народном
“
новцу
,
јер
исти
тај
грех
носе
на
души
и
остали
.
)
Ми
учимо
јуристерај
,
да
„
бранимо
народна
права
“
;
а
ја
,
бога
ми
,
видим
,
да
се
и
наши
народни
браничи
,
„
поборници
“
,
наплаћају
од
народа
исто
толико
правично
или
неправично
,
као
и
они
,
који
се
не
хвале
,
да
„
раде
за
народ
“
.
Свештеници
,
које
му
драго
партаје
били
,
траже
што
бољу
парохију
.
Ти
и
твоје
колеге
дали
сте
се
на
професуру
,
па
ће
те
и
ви
лепо
тако
да
спремате
омладину
на
госпоство
.
Једино
се
клањам
учитељству
народном
.
Ко
је
свестан
учитељ
,
а
ја
бих
рекао
,
да
су
народни
учитељи
већином
такви
,
то
је
прави
мученик
народни
.
Што
свеснији
,
то
већи
мученик
.
Ја
,
видиш
,
не
бих
то
никада
могао
бити
.
Па
кад
то
не
могу
,
а
видим
шта
други
раде
,
не
могу
ни
ја
бити
бољи
...
По
толики
пут
заподео
се
међу
друговима
такав
разговор
.
Мисли
њихове
имају
,
до
душе
,
своју
извесну
цел
,
али
су
још
увек
без
одређене
сталности
.
Прелеће
се
ту
с
једног
предмета
на
други
,
и
,
дакако
,
често
долазе
у
сукоб
сами
са
собом
.
То
ништа
не
смета
,
да
опет
сваки
своје
назоре
брани
најодушевљеније
.
Бачка
слобода
,
неограничена
у
идејама
,
као
да
им
још
не
да
,
да
им
се
кристалишу
појмови
.
Ослободи
и
друштвеном
поретку
,
о
приликама
,
у
које
могу
запасти
и
према
којима
ће
морати
удешавати
свој
рад
и
своју
снагу
.
Бродови
живота
њихова
несу
се
још
навезли
на
отворено
море
,
где
борба
за
живот
као
вихор
диже
и
ваља
вале
то
себичних
страсти
то
племенитих
смерова
.
Интереси
њихови
несу
се
још
нигде
сукобили
.
Неје
се
још
ни
једном
дала
ни
прилика
,
да
један
другому
,
можда
,
спасава
живот
или
,
што
данас
често
више
вреди
,
потпише
меницу
.
А
што
овај
или
онај
овому
или
оному
кадгод
учини
какву
услугу
,
то
је
још
увек
она
идеална
несебична
младићка
,
ђачка
љубав
,
која
их
привлачи
.
Тако
Јован
и
Бранко
гледају
у
отворено
море
,
у
јаван
живот
свој
као
ђаци
са
самопоуздањем
,
које
појачава
само
снагу
и
наду
млађаних
душа
и
приличи
њихову
добу
,
а
и
не
слуте
,
колико
ће
се
весала
поломити
на
узбурканим
валима
,
што
их
тамо
чекају
.
Ако
им
се
назори
о
свом
бићу
,
о
позиву
својем
у
животу
и
не
подударају
,
ипак
им
бродови
стоје
још
мирно
један
поред
другога
у
тихој
луци
,
у
којој
се
и
један
и
други
озбиљно
спремају
,
да
сваки
својим
путом
отисне
свој
брод
на
то
море
.
Па
руку
на
срце
,
обојица
савесно
кроје
једрила
за
пловидбу
и
кују
котву
,
која
има
кад
тад
да
их
овде
или
онде
заквачи
на
пучини
будућега
живота
.
И
нанесе
ли
им
кадгод
струја
бродове
на
супротивне
стране
,
па
им
се
тако
и
путови
укрсте
,
не
ће
зар
један
на
другога
,
већ
један
поред
другога
.
Запитаће
се
за
јуначко
здравље
,
поздравиће
се
као
добри
пријатељи
.
Па
ако
не
узмогну
опет
напоредо
,
знаће
обићи
матицу
,
која
би
их
увукла
у
вртлог
,
где
би
могли
замутити
своје
идејале
...
Изненадни
одлазак
Стајићев
из
Брајковца
изазвао
је
у
познатим
круговима
Брајковачкога
друштва
,
нити
рећи
мање
ни
више
,
већ
сензацију
;
а
у
кући
пречаснога
пароха
Брајковачкога
поп
-
Стевана
Радојчића
загрмело
је
,
као
да
је
пао
у
њу
гром
с
ведра
неба
.
Кад
се
Јован
вратио
,
отпративши
свога
друга
до
првога
манастира
,
у
село
,
сврну
уз
пут
код
госпође
бележниковице
.
–
А
,
вас
треба
посути
ситном
прохом
!
–
поздрави
га
бележниковица
,
идући
му
на
сусрет
с
умиљатим
осмехом
.
–
"
Једва
један
пут
!
–
Извините
...
Пође
Јован
да
нешто
говори
кроз
мамурлук
;
али
га
речита
бележниковица
пресече
:
–
Но
,
да
Богме
,
...
до
сад
вам
је
био
ту
друг
,
...
хајде-де
,
прашта
вам
се
...
Сиромах
,
тај
брже
оде
одавде
,
него
што
је
овамо
дошао
.
–
Па
таки
је
он
,
кад
што
науми
.
Код
њега
важи
само
„
или–или
“
вели
Јован
:
–
Са
свим
као
и
његова
назови–
ујна
,
–
примети
бележниковица
са
значајним
смешењем
.
–
Ех
,
ти
већ
све
знаш
,
–
проговори
бележник
,
напунивши
пуна
уста
сира
и
загризавши
зелену
паприку
,
–
Пукла
би
на
боку
,
да
не
рекнеш
.
Пусти
човека
амо
...
Докторе
,
седи
овде
.
И
гостољубиви
бележник
пође
да
прави
места
Јовану
уза
сто
,
не
бил
забашурио
,
што
његова
лепша
половина
наговештава
.
–
Помакните
се
мало
даље
,
–
рече
писару
,
који
се
немо
гушио
овчијим
сиром
поливеним
с
кајмаком
,
на
који
му
се
сад
тек
и
већи
апетит
отворио
,
што
зар
хоће
на
њему
да
излије
сав
свој
кив
,
што
је
Јован
,
назирући
у
њему
,
ваљда
,
опасног
конкурента
,
ступио
преко
прага
,
где
се
он
тако
добро
осећао
.
–
И
хоћу
мало
да
приседнем
,
–
одговори
Јован
,
отирући
зној
,
а
зној
му
цури
с
чела
.
–
Љуто
сам
се
уморио
пешачећи
на
овој
врућини
.
Радо
,
до
душе
,
пешачим
по
гори
;
али
у
јулију
месецу
,
на
овакој
прижези
,
џаба
.
Боље
би
било
,
да
сам
остао
у
манастиру
.
Нема
архимандрита
,
па
ме
задржавао
Варнава
...
Него
Бранко
ће
отићи
у
Карловце
сав
обарен
.
–
Одахнуће
,
кад
не
буде
видио
своју
ујну
,
–
опет
се
уплете
бележниковица
.
–
Жено
,
не
дирај
у
своју
сестру
по
Еви
,
–
опет
је
,
бојаги
,
утишава
супруг
,
избацив
и
опет
једну
„
досетку
“
:
„
сестру
по
Еви
!
“
–
Ако
нам
је
Ева
прабаба
,
нисмо
све
једнаке
,
–
не
да
се
бележниковица
збунити
.
–
Ал
тако
јој
треба
!
Тај
господин
Бранко
добро
јој
је
напаприо
у
нос
,
може
га
сад
песницама
трти
,
Јован
се
загледа
у
њу
зачуђеним
погледом
.
–
Бранко
?
!
–
Ви
се
и
опет
правите
да
ништа
не
знате
.
–
А
ти
опет
све
знаш
,
–
уплете
се
опет
нежни
супруг
.
–
Што
зна
цело
село
,
мора
знати
бар
и
натарошевица
,
–
обрецну
се
она
.
–
Ја
ништа
не
знам
,
–
вели
Јован
.
–
Слатки
сте
ви
,
–
намигну
бележниковица
.
Auf
Ehre
,
ништа
не
знам
.
–
Рашићка
добила
кошар
,
...
ето
,
то
ти
је
!
–
затрча
се
бележник
,
као
да
реши
ствар
што
пре
.
Јован
сад
тек
не
зна
,
шта
да
мисли
,
већ
се
забленуо
час
у
бележника
,
час
у
бележниковицу
.
Писар
се
гуши
сиром
и
залива
грло
белим
вином
.
Али
и
он
наравно
мисли
,
да
мора
нешто
рећи
,
бар
у
корист
свога
„
вишег
позива
“
,
па
вели
:
Штета
за
госпођицу
Јелку
,
што
нема
прилике
да
ступи
на
позорницу
!
Бог
ме
,
добро
она
изиграва
своју
ролу
,
–
опет
ће
бележниковица
.
–
Питајте
учитеља
.
Тај
ће
вам
умети
најбоље
посведочити
...
Боже
мој
,
ви
гледате
опет
ту
као
неки
преблаги
Јеврем
...
Ето
вам
,
шта
је
:
госпођа
Јеца
просила
вашега
Бранка
за
своју
кћер
!
Јован
прсну
у
смех
.
Чак
и
бележник
мало
се
не
угуши
,
како
се
засмејао
.
–
Слатки
уја
,
добри
поп
Стева
,
сам
је
био
проводаџија
.
Опет
смех
.
–
Пак
?
–
Па
добила
кошар
.
–
Кад
је
то
било
?
–
Синоћ
.
За
то
је
гост
брже
и
погодио
,
куд
се
иде
из
Брајковца
него
у
Брајковац
.
–
Да
он
мени
не
рече
ни
речи
о
томе
!
–
Збиља
?
–
Ни
беле
,
–
А
лепу
је
буквицу
очитао
и
уји
и
својој
несуђеној
пуници
!
Госпођа
Јеца
све
овако
одскаче
од
земље
,
како
се
једи
.
Јуф
,
јуф
,
свиснуће
.
Хоће
,
да
!
–
вели
Јован
.
–
Не
да
се
та
извести
из
концепта
.
–
И
ја
бих
рекао
,
–
дода
бележник
.
–
Него
кад
велиш
,
да
је
сам
Варнава
у
манастиру
,
како
би
било
да
пред
вече
банемо
тамо
?
Како
се
дознало
за
узрок
Бранкова
изненаднога
одласка
,
то
сам
Бог
зна
,
тек
док
се
Јован
вратио
у
село
,
брујало
је
по
Брајковцу
,
како
је
госпођа
Јеца
довела
била
поп
-Стевина
сестрића
у
кућу
,
да
му
наметне
своју
кћер
,
и
како
је
сам
поп
Стева
проводаџисао
свом
сестрићу
.
За
одрешене
језике
предмет
је
то
,
наравно
,
благодаран
,
да
се
учини
и
више
,
него
што
је
уистини
било
.
Хоће
да
се
све
то
танко
зна
и
прича
,
како
је
,
на
прилику
,
госпођа
Рашићка
обрлатила
поп
-
Стеву
,
да
говори
сестрићу
за
Јелку
,
шта
је
све
поп
Стева
говорио
,
како
се
ломио
,
шта
је
Бранко
одговорио
,
како
је
у
очи
исмејао
и
ујака
и
Рашићку
,
и
.
т
.
д
.
–Јух
,
јух
,
јух
!
–-
цикнула
је
„
трижди
“
сека
Ната
сека–
Кати
,
кад
је
чула
;
а
чула
је
,
Бранко
с
Јованом
неје
био
,
ваљда
,
ни
изван
Брајковца
,
кад
су
оно
јутрос
отишли
.
–
Ја
мислим
,
само
у
вароши
има
свашта
,
а
гле
,
и
на
селу
чуда
!
–
Није
тога
било
,
слатка
,
од
пре
,
–
рећи
ће
сека
Ката
.
–
Било
ти
је
Брајковачко
друштво
,
и
сама
добро
знаш
,
као
једна
кућа
.
Него
од
како
се
уселише
амо
неке
стране
особе
,
хоће
да
и
Брајковац
изађе
на
глас
,
како
не
треба
.
Памтиш
,
како
се
то
некад
живило
.
Боже
,
да
устану
стари
,
па
да
чују
,
...
Боже
!
.
.
–
Ала
ти
је
то
наопако
време
изашло
,
јух
,
јух
,
јух
!
–
уздахну
опет
госпођа
Ната
.
–
И
староседелице
славнога
Брајковца
нађоше
се
увређене
до
дна
дубљине
своје
домољубиве
душе
на
тако
обесвећење
старих
златних
успомена
из
Брајковачке
прошлости
.
–
За
то
ли
се
продобрила
Јеца
на
поп
-Стевина
сестрића
!
–
вели
сека
Ната
.
–
Ја
сам
одмах
рекла
,
има
нешто
,
–
вели
сека
Ката
.
–
Сад
је
наишла
,
Бог
да
прости
!
–
Да
Бог
ме
да
се
то
све
онда
расправљало
,
кад
деца
несу
ту
.
Деца
,
да
како
,
не
морају
свашта
чути
...
Сви
су
мислили
,
сад
ће
госпођа
Рашићка
свиснути
од
једа
и
од
срамоте
.
А
она
се
чинила
свему
–
и
невешта
пред
светом
.
Само
је
поп
Стева
имао
да
прогута
неколико
грких
залогаја
,
неколико
прекора
и
пребацивања
.
„
Какав
си
ти
човек
“
,
па
„
какав
си
ти
то
ујак
“
,
па
какав
ти
је
то
,
сестрић
“
...
Дошао
гладан
,
да
се
исхрани
...
„
Па
не
знам
ово
,
па
не
знам
оно
.
-
Разуми
ме
,
што
ти
кажем
.
Ствар
још
није
готова
,
–
теши
поп
Стеван
и
њу
и
себе
.
–
Све
ће
то
још
бити
,
како
треба
да
буде
.
Нисам
тек
могао
момку
одмах
с
неба
па
у
ребра
:
то
и
то
је
.
Из
далека
добар
косач
замахује
.
Међу
нама
није
ни
речи
било
о
нашој
Јелени
.
Даклем
,
видиш
да
ствар
није
свршена
.
–
Па
за
што
само
да
оде
тако
из
ненада
?
–
За
што
?
Така
ти
је
данас
омладина
.
–-
Куд
насрне
,
или
с
главом
или
без
главе
.
–
Мени
.
Стефане
,
није
баш
наврило
,
да
Јелену
по
што
по
то
удам
ма
за
кога
.
Има
она
каде
и
чекати
.
Али
као
велим
,
он
је
твој
,
па
биће
и
теби
право
.
–
Са
свим
ми
је
право
,
са
свим
...
Ви
ћете
,
дакле
,
ићи
у
недељу
...
–
Морамо
још
у
суботу
...
–
Добро
,
даклем
,
још
у
суботу
отићи
ћете
на
ту
параду
у
Карловце
;
па
најбоље
ће
бити
,
говори
ти
сама
с
његовом
матером
...
Но
,
не
мислим
ни
ја
,
одмах
с
кола
.
Останите
макар
и
који
дан
дуже
...
–
Ха
,
то
је
добро
.
Понећемо
пар
гусака
и
који
пар
пилића
,
који
десетак
јаја
и
.
.
–
Но
,
па
видиш
,
да
ће
то
све
још
бити
као
што
треба
.
Госпођа
Јеца
се
као
мало
и
поутеши
,
али
...
тек
...
тек
...
А
Јелена
се
сада
збиља
почела
надати
,
е
ће
,
по
речима
поп
-Стевиним
,
„
то
све
још
бити
као
што
треба
“
,
то
јест
,
као
што
она
,
по
свом
рачуну
,
жели
.
Отрчала
је
к
Јаковљевићима
.
Нешто
је
вукло
ма
куд
,
полетела
би
.
По
најпре
и
једино
,
до
душе
,
полетела
би
била
тамо
преко
потока
оној
кући
,
одакле
јој
у
вече
долазе
они
звуци
са
ситних
гусала
,
тамо
,
...
ох
,
тамо
,
да
њему
каже
,
како
јој
је
сад
одлануло
,
како
ће
„
све
још
бити
као
што
треба
“
.
Но
или
што
јој
се
чинило
,
да
неје
прилика
,
да
она
,
девојка
,
иде
сама
њему
,
момку
,
у
кућу
,
или
што
је
и
она
као
у
опће
што
кажу
за
женскиње
,
у
конзаквенцијама
својих
премиса
увек
доследна
,
нађе
се
код
Даринке
.
Састале
се
и
поздравиле
,
као
да
се
бог
зна
колико
дуго
несу
виделе
,
или
као
да
су
претуриле
некакву
страшну
опасност
преко
главе
,
па
хвале
бога
,
што
су
остале
живе
и
здраве
.
–
Отишао
је
,
–
рекла
би
Јелена
.
–
За
што
је
отишао
–
рекла
би
Даринка
.
Али
као
да
она
не
сме
,
ни
да
спомене
:
„
Отишао
је
!
“
А
ова
,
бог
ме
,
ни
онда
,
када
би
Јелена
то
и
споменула
,
не
би
смела
запитати
:
„
За
што
је
отишао
?
“
Тек
обадвема
беше
у
тај
мах
