Игуман,
ја
за
све
одговарам
...
Постарат
ћу
се
да
га
задовољим
...
—
Окушај
!
—
пркосно
одговори
Јањићије
и
црне
широке
рукаве
забаци
до
на
рамена
као
да
ће
се
рвати
с
неким
...
—
Дирни
у
њега
,
ако
смијеш
...
—
У
име
Митрополитово
...
—
Ни
у
име
седам
патријарка
,
оче
Игумане
,
ја
се
не
покоравам
!
—
брзо
га
прекиде
Јањићије
и
одлучно
стаде
пред
колијевку
да
одмах
брани
,
бије
се
.
—
И
,
за
инад
вама
обојици
,
задржат
ћу
га
уза
се
,
одгојит
ћу
га
овдје
...
За
инад
!
...
Игуман
се
поплаши
:
—
Али
,
оче
Јањићије
...
—
За
инад
вама
,
—
дрекну
Јањићије
бјешње
и
као
да
поче
пјенушати
,
—
овог
ћу
црва
отхранити
овдје
...
И
научит
ћу
га
да
се
свакој
сили
опире
,
да
се
ником
не
покорава
!
...
Он
ће
ми
бити
одмјена
!
...
Он
ће
моје
дјело
наставити
,
овај
мали
...
На
страх
врагам
!
Бијаше
помодрио
од
љутине
и
са
стиснутим
шакама
пошао
према
Игуману
.
А
Игуман
,
заклањајући
се
за
Јеврема
и
престрављено
жмиркајући
,
нагло
се
измакну
.
ВИИИ
.
Дуго
је
Игуман
тражио
Јеврема
по
ћелијама
и
по
авлији
,
питајући
свакога
за
њега
,
распитујући
.
Напошљетку
га
надје
код
пољане
,
испод
гаја
,
под
дрветом
некаквим
.
Склонивши
се
у
хладовину
,
наслонив
се
леђима
на
труло
стабло
,
са
прекрштеним
рукама
на
прсима
,
гласно
је
викао
,
крештао
,
соколио
некога
.
—
Шта
радиш
,
сине
злочестиви
?
—
љутито
га
запита
приступајући
и
бришући
марамом
зној
са
перваза
старе
камилавке
коју
је
носио
у
руци
.
—
Изморих
се
тражећи
те
...
—
Лијечим
Васу
,
—
понизно
одговори
Јеврем
и
преклони
се
до
земље
.
—
Препио
се
ноћас
,
покварио
желудац
,
па
га
лијечим
...
Игуман
наднесавши
руку
над
очи
,
погледа
боље
.
Узвикну
од
чуда
...
Ну
тврдој
,
голој
ледини
,
на
оштрој
загорјелој
трави
опрућио
се
Васо
колики
је
дуг
,
отегао
се
као
на
распећу
.
Стење
,
јауче
,
јечи
из
свега
гласа
.
Кошуље
никако
и
нема
на
њему
,
—
лежи
му
у
страни
одбачена
—
појас
отпасан
,
чакшире
низ
бедре
на
ниско
опуштене
.
Готово
го
голцат
пече
се
на
сунцу
.
Сав
ишаран
и
намазан
,
уздуж
и
унакрст
,
медом
и
пекмезом
.
Читави
ројеви
мува
,
пчела
,
оса
,
колутајући
се
и
несносно
зузукајући
,
облијећу
,
заигравају
око
њега
.
Пријањају
за
тијело
,
купе
се
око
уста
и
око
очију
,
боду
га
,
пецају
,
уједају
.
Он
изнемогло
помаже
као
рањеник
,
узвија
главом
и
размахује
рукама
.
Оне
насрћу
све
жешће
и
све
у
гушћим
ројевима
.
А
сунце
пече
,
пече
,
пржи
...
—
Куку
!
...
Не
могу
више
!
—
готово
врисне
покаткада
очајно
погледајући
у
Јеврема
и
тупо
шкрипајући
крњавим
зубима
.
—
Не
могу
!
...
—
Још
мало
,
соколе
!
...
Немој
бити
жена
!
...
Па
ћеш
се
излијечити
и
бит
ћеш
лахак
као
птица
.
—
Ама
откад
ти
поста
доктор
?
—
узвикну
Игуман
у
чуду
склапајући
руке
и
,
ма
колико
се
усиљавао
,
никако
не
могаде
да
се
уздржи
од
смијеха
.
—
Откад
научи
?
—
Причао
сам
ја
Васи
да
ми
се
и
покојни
отац
увијек
овако
сунчао
и
увијек
оздрављао
,
—
одговори
Јеврем
некако
смирено
комешајући
раменима
и
пренемажући
се
.
—
А
и
он
је
често
препијао
и
тужио
се
на
желудац
.
—
Доста
,
доста
...
Ако
је
и
казна
,
мучна
је
,
—
окреса
Игуман
озбиљније
,
па
строго
нареди
Васи
да
се
подигне
и
да
одмах
иде
на
посао
.
—
А
имам
с
тобом
много
говорити
,
—
избаци
тихо
окрећући
се
Јеврему
.
Мигнувши
му
прстом
даде
знак
,
да
иде
за
њим
.
Чим
су
уљегли
у
ћелију
,
Игуман
закључа
врата
.
Сједе
на
столицу
,
налакти
се
на
сто
и
замишљено
наслонивши
главу
на
руке
,
рече
полугласно
:
—
О
Јањићију
хоћу
да
говорим
и
о
дјетету
ономе
.
.
.
Јеврем
покуњено
,
као
кривац
неки
,
обори
главу
.
Немоћно
опусти
руке
низа
се
и
,
чупкајући
се
за
чакшире
,
пажљиво
слушаше
.
—
Не
знам
зашто
ме
отац
Јањићије
мрзи
,
а
не
знам
што
ме
мрзе
и
други
,
—
поче
Игуман
некако
сјетно
,
непрестано
гледајући
у
напрашени
врх
од
ципеле
,
која
му
провиривала
испод
разлепушене
мантије
.
—
Зар
сам
ја
зао
човјек
?
...
А
зашто
сам
зао
?
...
Сто
хоћу
ред
?
...
Па
,
забога
,
научио
сам
на
ред
...
Доста
сам
се
и
ја
покоравао
другима
и
држао
се
реда
,
кога
су
ми
прописивали
;
хоћу
сад
да
се
млађи
држи
и
мојих
прописа
и
наредаба
...
И
шта
би
било
од
манастира
,
кад
не
би
било
реда
у
њему
?
...
Шта
би
било
,
питам
те
?
...
Сигурно
би
пропао
...
А
ја
не
ћу
да
под
мојом
управом
пропане
...
Не
ћу
,
не
ћу
,
не
ћу
...
Ситне
зеленкасте
очи
сијевнуше
као
варнице
испод
големих
обрва
.
Мишићи
на
десном
образу
заиграше
му
.
—
Они
ме
називају
злим
и
што
штедим
,
а
ја
и
штедим
зато
да
сачувам
манастир
да
не
пропане
,
—
настави
живље
.
—
Ништа
не
узимам
себи
...
Кад
умрем
и
ово
шта
се
зове
моје
остат
ће
манастиру
...
Али
ја
не
дам
,
да
се
расипа
као
што
ни
нереда
не
трпим
...
Ово
је
моје
дјело
,
ово
је
моје
дијете
,
и
хоћу
да
га
сачувам
...
Ја
га
,
додуше
,
нисам
сазидао
,
али
сам
га
бранио
и
чувао
у
најтежим
данима
.
Отац
Јањићије
је
добар
човјек
,
поштен
је
,
ама
кавгаџија
и
једноумац
,
брате
!
...
Манастир
би
ради
њега
,
за
турског
времена
,
стотину
пута
запалили
Турци
да
није
мене
било
.
Он
се
кавжио
с
њима
,
крвио
се
,
дочекивао
их
убијао
...
Јесу
ли
они
убили
једног
Србина
,
он
се
старао
да
убије
двојицу
њихових
;
јесу
ли
запалили
једну
нашу
кућу
,
палио
им
је
по
три
по
четири
чардака
...
Он
се
крвио
с
њима
у
гори
,
а
они
се
хтјели
светити
на
манастиру
,
јер
су
знали
,
да
је
калуђер
...
Мјесто
да
се
сили
покори
,
противио
се
,
бранио
сељаке
,
бунио
...
И
само
сам
ја
,
носећи
мито
,
частећи
,
улагујући
се
,
умиљавајући
одбијао
све
навале
и
сачувао
овај
храм
божји
...
Ја
,
соколе
!
...
Пустио
бих
им
,
нека
читаво
село
запале
,
нека
поробе
,
само
да
оставе
манастир
,
ову
стародревну
задужбину
нашу
...
И
то
га
спасло
!
...
То
!
Па
поносито
подиже
главу
и
погледавши
у
Јеврема
кресну
:
—
И
сад
да
пустим
да
пропане
?
...
И
још
да
помажем
његово
пропадање
подржавајући
неред
и
раскош
?
...
Нипошто
!
...
Јеврем
се
никако
није
могао
начудити
:
зашто
ће
му
оволики
увод
?
...
И
зашто
Игуман
баш
њему
да
прича
о
свему
?
...
Је
ли
он
какав
судија
,
шта
ли
је
?
...
Па
барем
да
понуди
столицу
и
да
каже
:
„
сједи
,
Јевреме
“
...
Као
да
је
пријатно
слушати
макар
чије
приче
овако
стојећи
!
—
Отац
Јањићије
је
поштен
,
ама
не
трпи
никаква
реда
,
—
опет
ће
Игуман
тихо
и
као
да
уздахну
.
—
Доста
сам
муке
поднио
с
њиме
и
ко
зна
колико
ћу
још
поднијети
...
Ето
то
проклето
дијете
!
...
Који
га
ђаво
наговори
,
да
он
узима
дијете
и
да
га
његује
?
...
Доликује
ли
то
њему
?
...
По
души
:
доликује
ли
?
Јеврем
,
у
забуни
,
промуца
нешто
нејасно
,
неразумљиво
.
—
Ето
видиш
?
...
Ни
ти
не
одобраваш
,
—
живахно
узвикну
Игуман
и
задовољно
заклима
главом
.
—
Ни
Митрополит
не
одобрава
...
И
нико
паметан
не
ће
одобрити
...
А
он
се
заинадио
па
га
не
да
и
не
да
...
Хоће
да
подгоји
одмјену
!
...
Красна
ће
то
одмјена
бити
!
Јеврем
мученички
преврну
очима
и
сав
се
скупи
.
Додија
му
толико
причање
,
замори
га
...
—
Хоће
ли
свршити
једном
?
—
помисли
у
себи
.
—
И
хоће
ли
пријећи
на
ствар
,
ако
му
је
уопће
стало
да
говори
о
каковој
ствари
?
Игуман
као
да
му
погађаше
мисли
.
Загледа
му
се
у
лице
и
злурадо
успи
уснама
.
Подсмјехну
се
.
—
Не
бој
се
,
брзо
ћу
свршити
,
—
рече
некако
заједљиво
.
—
Знам
да
в
...
млади
људи
...
нерадо
слушате
нас
старце
...
А
звао
сам
те
управо
,
—
нагласи
јаче
,
—
да
ми
помогнеш
у
једном
послу
...
Хоћеш
ли
?
—
У
каквом
послу
?
—
запита
Јеврем
развучено
и
опрезно
наћули
уши
.
Бојао
се
какве
ступице
.
—
Ти
си
се
некако
и
сувише
здружио
са
оцем
Јањићијем
...
Додуше
ја
сам
,
чим
сам
те
примио
,
препоручио
да
се
не
дружиш
с
њиме
...
Нијеси
ме
послушао
...
Памтим
ја
то
...
Али
свеједно
...
Сад
си
друг
с
њиме
и
,
ако
хоћеш
,
можеш
ми
помоћи
...
Игуман
му
полако
приступи
и
за
два
танка
прста
подухвати
га
за
браду
.
—
Обећај
,
—
рече
шапћући
и
наглашујући
свако
слово
.
—
Хоћеш
ли
?
—
У
чему
да
помогнем
?
—
сметено
запита
Јеврем
и
поче
узмицати
.
—
Шта
да
учиним
?
—
Да
га
наговориш
,
да
отпреми
дијете
из
манастира
.
Јеврем
одлучно
одговори
.
—
Сад
,
након
Митрополитове
забране
,
не
ће
послушати
.
—
Ни
тебе
?
—
запита
Игуман
строго
,
не
вјерујући
.
—
Ни
мене
.
Игуман
заклопи
једно
око
,
зашкиљи
.
Принесе
кажипрст
до
носа
и
куцкајући
по
њему
избаци
полугласно
:
—
А
ти
помози
,
да
украдемо
.
—
Да
украдемо
?
—
гласно
узвикну
Јеврем
и
сав
се
преви
унатраг
.
—
Тоооо
?
—
Лакше
,
проклети
сине
!
...
Лакше
!
—
дочека
Игуман
престрављен
и
брзо
му
поклопи
уста
шаком
.
—
Ти
ћеш
ми
помоћи
?
—
запита
лукаво
.
—
Хоћеш
ли
?
Јеврем
се
пажљиво
отрже
и
одлучно
одговори
:
—
Не
могу
.
—
Не
ћеш
?
—
Зар
ја
да
се
дигнем
против
оца
Јањићија
,
оче
Игумане
?
Игуман
,
сијевајући
очима
,
полегути
се
као
мачка
кад
вреба
и
нагласи
осветнички
:
—
Мораш
...
Мораш
поправити
што
си
покварио
.
—
Покваарио
?
—
тихо
понови
Јеврем
задњу
његову
ријеч
правећи
се
као
да
ништа
не
разумије
.
—
Јааа
?
—
Ти
си
,
проклети
сине
,
и
нашао
дијете
и
разбудио
толике
људе
да
бруку
направиш
већом
,
—
кресну
Игуман
пакосно
,
подносећи
му
све
прсте
под
нос
.
—
Ако
си
га
и
нашао
на
мом
прозору
,
требао
си
га
уклонити
...
И
требао
си
казати
само
мени
...
А
овако
...
Јеврем
накриви
главу
.
—
Зар
ја
имам
толико
памети
да
о
свему
могу
размислити
?
—
лагано
одговори
Јеврем
силом
се
старајући
да
изгледу
што
глупљи
.
—
Зар
сам
ја
знао
да
ће
се
направити
толика
галама
?
—
Ти
?
...
Ти
ниси
знао
?
—
И
Игуман
се
стресе
.
—
Богохулниче
!
—
викну
јетко
.
—
Тако
ми
Бога
...
—
Шути
,
не
куни
се
!
...
Знам
те
,
знам
!
И
измичући
се
од
њега
отегну
подругљиво
:
—
Нијеси
,
зар
,
имао
памети
ни
онда
,
кад
си
нападао
дјевојке
у
виноградима
,
а
?
...
Јеврему
поклецнуше
ноге
.
Малакса
.
—
Ја
...
—
...
.
и
кад
си
ишао
у
село
да
загладиш
срамоту
огледалом
?
Јеврему
се
и
уста
засушише
.
Поче
да
извија
и
отеже
вратом
као
да
гута
нешто
.
Поче
се
штипати
за
бедре
...
—
Знам
ја
,
за
све
знам
,
—
одговори
Игуман
поносито
,
куцкајући
се
прстом
по
челу
.
—
Ја
хоћу
реда
и
сазнам
за
свакога
,
ко
ми
тај
ред
нарушава
...
И
само
ради
те
дјевојке
могу
те
избацити
из
манастира
...
Изненада
плану
и
поче
тапкати
на
мјесту
:
—
Све
ћу
вас
избацити
,
синови
злочестиви
,
који
ми
каљате
име
манастиру
и
дајете
повода
да
се
о
њему
ружно
говори
!
...
Стотину
ћу
вас
упропастити
,
а
задужбину
ову
сачуват
ћу
!
Јеврем
је
стајао
смрвљен
,
поражен
,
сметен
.
Нити
је
шта
одговарао
,
нити
је
знао
шта
би
одговорио
...
„
Откуд
зна
?
...
Откуд
зна
?
“
само
се
зачуђено
питао
и
тупо
гледао
у
под
преко
кога
се
тромо
превлачила
дугачка
стонога
једна
...
И
дође
му
да
згази
,
сатаре
ону
стоногу
.
И
да
рекне
Игуману
нешто
дрско
,
увредљиво
...
Да
викне
,
опсује
и
побјегне
из
манастира
,
одмах
,
овога
часа
.
—
Јањићије
теби
највише
вјерује
и
ти
би
највјештије
могао
украсти
дијете
...
Нико
као
ти
...
Препреден
си
па
знаш
...
Сад
о
храмовској
слави
...
—
опет
ће
Игуман
мекше
,
потпуно
задовољан
сам
са
собом
што
га
је
овако
притијеснио
.
—
Послушаш
ли
,
сви
ће
ти
се
чапкунлуци
опростити
...
Бирај
:
или
то
или
из
манастира
!
—
Не
знам
...
Видјет
ћемо
,
—
суво
му
одговори
Јеврем
и
прибравши
се
мало
слободније
га
погледа
.
Смислит
ћу
!
...
—
Смисли
се
...
Остају
ти
четири
дана
на
размишљање
,
—
заврши
Игуман
побједоносно
и
узев
га
за
раме
лагано
изгура
пред
ћелију
.
—
Смисли
...
Изишав
у
ходник
Јеврем
се
поплашено
поче
освртати
:
није
ли
га
ко
опазио
?
И
ако
није
ништа
поуздано
обећао
ни
предао
се
,
осјећао
се
ипак
као
издајник
неки
већ
и
због
тога
што
је
пустио
Игумана
да
му
онаке
понуде
ставља
,
што
га
икако
и
слушао
.
И
би
му
лакше
што
у
ходнику
никога
није
било
,
што
нико
није
могао
ништа
чути
ни
прекорити
га
.
—
Требао
сам
се
засмијати
,
наругати
,
у
лице
му
пљунути
,
—
шапну
погружено
,
чешкајући
се
.
—
Нека
види
с
ким
има
посла
!
...
Сјети
се
и
свог
разговора
са
дјевојком
из
винограда
и
пријетње
Игуманове
.
—
Откуд
зна
?
...
Откуд
зна
?
—
опет
се
запита
и
поче
размишљати
.
—
Ко
је
видио
?
...
Ко
је
слушао
?
...
Да
није
она
причала
?
Или
каква
другарица
?
...
Или
Никола
?
...
Ко
је
?
Пође
према
Јањићијевој
ћелији
и
опет
застаде
.
Треба
ли
да
му
сад
исприча
читав
разговор
овај
и
да
се
исповједи
?
...
Нипошто
...
Узбунит
ће
се
,
дигнут
ће
грају
,
па
учинити
горе
...
—
Нека
!
Па
стисну
шаку
и
кресну
осветнички
:
—
Лијепо
,
оче
Игумане
!
...
Обојица
ћемо
у
крађу
...
Сјутра
ћеш
сазнати
за
план
...
Сјутра
!
...
Видјет
ћемо
ко
ће
коме
доскочити
!
Окренувши
се
,
сврати
у
Мелентијеву
ћелију
.
—
Њега
ћемо
и
тако
наскоро
изгубити
,
—
прошапта
отварајући
врата
,
—
па
да
се
барем
још
нагледам
јадника
!
Мелентије
,
сав
утонуо
у
јастуцима
и
покривачима
,
лежао
је
наузначке
,
са
заваљеном
главом
.
Дисао
је
тешко
.
По
жутим
упалим
образима
,
између
честих
мркајастих
пјега
,
као
да
се
расплеле
танке
плавичасте
жилице
и
шириле
се
,
растезале
све
до
дебелих
модрица
испод
очију
.
По
челу
,
испод
овлажене
косе
чији
се
бичеви
лијепили
на
сљепочницама
избијале
му
крупне
капље
зноја
.
Нос
се
утањио
,
зашиљио
,
расклопљене
усне
засушиле
се
,
поблиједјеле
.
Очи
му
напола
затворене
.
Испод
несастављених
трепавица
јасно
се
провиди
мутна
,
замагљена
бјелина
и
чудно
се
стакли
...
Мирис
лијекова
и
тежак
задах
самртников
ударише
Јеврему
у
главу
.
Занесе
се
као
у
несвјестици
и
неопрезно
јаче
прилупну
вратима
.
—
Лакше
,
—
шапну
Јањићије
,
који
је
погурен
сједио
изнад
главе
болесникове
и
овлаженом
марамом
лагано
разгонио
муве
.
—
Заспао
је
...
—
Зар
и
сад
код
њега
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
и
приступи
му
на
прстима
.
—
Зар
...
—
Пссст
...
Не
ћу
га
,
зар
,
оставити
сама
?
Мелентије
као
да
им
је
чуо
разговор
.
Промешкољи
се
,
отвори
очи
...
Погледа
на
Јеврема
и
не
познаде
га
одмах
...
Он
се
наднесе
над
постељу
и
тихо
запита
:
—
Како
си
?
...
—
Добро
,
—
испрекидано
,
с
муком
одговори
Мелентије
и
изнемогло
застења
...
Сад
ме
ништа
не
боли
...
—
Спавај
,
спавај
!
...
Не
ћемо
те
бунити
...
Мелентије
поћута
.
Мршавом
руком
пипаше
око
себе
,
прикупљаше
прљави
чаршаф
.
Намршти
се
и
опет
застење
,
јекнувши
:
—
Опет
звоне
!
—
Нико
не
звони
,
—
одговори
му
Јањићије
мирно
,
измахујући
марамом
.
—
Причиња
ти
се
...
—
Причиња
?
И
болно
погледав
на
Јеврема
запита
:
—
Хоћеш
ли
са
мном
?
—
Куда
?
—
отегну
Јеврем
меко
па
му
полако
намјести
покривач
који
се
бијаше
спустио
и
поглади
га
по
коси
.
—
У
Приморје
...
Чим
се
придигнем
,
идем
ти
у
Приморје
...
Да
се
одморим
...
Склопи
очи
...
Прси
му
се
надимале
цвилећи
;
јабучица
под
грлом
немирно
шетала
гори
доли
.
Мува
једна
спусти
му
се
на
око
,
у
крмељачу
,
као
да
би
да
га
испије
,
исциједи
.
—
Звони
...
звони
...
—
прошишта
узнемирено
,
ломећи
се
.
—
Чујете
ли
?
...
Утрните
ту
свијећу
!
...
Утрните
!
...
—
Нема
свијеће
,
—
опет
проговори
Јањићије
и
тужно
заклима
главом
према
Јеврему
,
као
да
вели
:
близу
је
кра
.
О
каквој
свијећи
збориш
?
...
Мелентије
се
смири
.
Опет
завали
главу
и
као
да
се
осмјехну
на
Јеврема
.
—
А
долазила
ми
и
Јања
,
—
протепа
муцајући
.
—
Чиста
,
бијела
...
Прекривена
свиленим
прекривачем
...
„
Не
гледај
ме
“
,
вели
,
„
ружна
сам
“
...
А
на
прсима
јој
цвијеће
,
моје
цвијеће
.
Трзајући
се
и
некако
хропећи
заврши
:
—
Зове
ме
...
Зове
...
—
Излази
!
...
Не
заговарај
га
!
—
оштро
подвикну
Јањићије
и
снажно
одгурну
Јеврема
.
—
Иди
!
Јеврем
послуша
.
Изађе
.
Крену
према
капији
и
сусрете
се
са
Прокопијом
.
Сав
разбарушен
,
мокар
.
Био
је
необично
задовољан
:
носио
је
пуну
торбицу
рибе
,
коју
је
сам
уловио
.
Буцмасто
,
румено
лице
свијетлило
му
се
,
око
дебелих
усана
играо
осмијех
.
Он
потапша
Јеврема
по
плећу
,
избаци
покрупњу
шалу
на
рачун
неке
пуштенице
и
гласно
зарза
.
Јеврем
не
одговори
.
Испаде
кроз
капију
и
сједе
код
чесме
,
на
овећи
камен
.
ИX
.
Широка
манастирска
авлија
поче
се
помало
претварати
у
чаршију
.
Стигоше
,
склепташе
се
готово
у
исто
доба
,
са
разних
страна
:
претрге
са
препуним
сандуцима
,
торбари
са
торбом
на
рамену
и
дебелом
тољагом
у
руци
,
механџије
са
боцама
и
бурадима
,
лимунаџије
,
шкутори
са
широком
зембиљом
о
врату
и
снопом
баштуна
на
леђима
,
Цигани
...
И
одмах
прихватише
за
посао
...
Почеше
чистити
,
уређивати
,
намјештати
.
Разбацаше
по
путу
гомиле
мотака
,
колаца
,
дасака
,
конопа
.
Прекрише
зидове
чергама
и
старим
ћилимима
.
Закрчише
пролазе
робом
и
ситнаријама
некаквим
...
Трчкајући
,
свађајући
се
копали
су
,
избацивали
земљу
,
садили
мотке
,
прекивали
,
превезивали
конопце
.
На
једној
страни
двојица
готово
да
се
побију
око
парчета
конопа
препирући
се
:
чија
је
својина
.
На
другој
страни
гологлав
бркајлија
псује
и
пита
:
ко
му
је
украо
чекић
?
...
Испред
капије
готово
гласно
кука
и
запомаже
неко
због
изгубљеног
магарца
.
Један
ћорави
Циганин
,
са
увезаном
главом
,
поднапио
се
раније
и
пјева
из
свега
глас
;
украј
црквених
врата
дречи
изгребано
шегрче
кога
је
мајстор
истукао
и
свакоме
се
жали
и
правда
.
Уз
звекет
клепетуша
на
растовареним
коњима
који
вриштећи
и
рзајући
чешу
се
један
о
другога
,
уједају
се
,
уз
ћурликање
дипала
испод
старога
ораха
,
уз
клепет
чекића
и
стругање
тестера
,
ницали
су
дућанчићи
један
за
другим
,
редали
се
уски
,
мали
,
тијесни
,
са
крововима
од
мушеме
,
са
прозорима
без
стакала
,
са
широким
вратима
без
каната
!
Као
малени
барјачићи
почеше
се
вијати
на
њима
рупци
,
појасеви
,
кошуље
,
мараме
.
Око
врата
шаренили
се
сандуци
и
зембиље
са
воћем
,
лимуновима
,
наранчама
.
Пред
механе
изнесоше
и
столове
,
просте
,
расклимане
,
са
измашћеним
столицама
и
кривоногим
клупама
.
Око
кавана
намјестише
празне
сандуке
са
поломљеним
поклопцима
.
Док
се
,
на
једној
страни
,
још
једнако
викало
,
свађало
,
радило
,
на
другој
се
комшије
већ
спријатељиле
.
Почели
разговарати
.
Шкутор
са
снопом
баштуна
преко
леђа
засио
пред
механом
и
ласка
механџији
,
у
нади
да
ће
га
понудити
чашицом
ракије
.
Лимунаџија
понизно
моли
кавеџију
за
дозволу
да
се
сутра
може
смјестити
уз
његов
дућан
,
увјеравајући
га
,
да
му
ништа
сметати
не
ће
нити
конкурисати
.
Двојица
хамала
дијеле
зараду
.
Већ
су
четири
пута
насртали
један
на
другога
са
стиснутим
шакама
и
четири
пута
частили
један
другога
са
чашом
вина
.
Калуђери
се
никако
нису
ни
јављали
на
авлији
.
Игуман
,
сједећи
у
својој
ћелији
,
наплаћивао
је
кирије
за
земљиште
на
коме
су
подигнути
дућани
.
Непрестано
се
погађао
са
дућанџијама
.
Уцјењивао
их
дрско
и
безобзирно
,
желећи
да
искористи
прилику
и
да
извуче
што
може
више
...
Јањићије
,
са
дјететом
на
крилу
,
чувао
је
болесног
Мелентија
.
Прокопије
је
мирно
поткресивао
ражње
за
пециво
и
,
оштрећи
ноже
,
спремао
се
да
коље
овнове
.
Јеврем
је
био
отишао
у
варош
да
покупује
некаквих
ствари
...
Само
се
Васо
неуморно
мотао
између
дућана
.
На
све
је
,
тобоже
,
пазио
,
надзиравао
.
Видећи
како
Игуман
уцјењује
,
гули
дућанџије
,
мислио
је
да
и
он
мора
макар
нешто
ућарити
.
Зато
је
и
поставио
сам
себе
за
неког
чувара
реда
и
поретка
.
Онако
висок
,
исправљен
,
—
глава
му
,
као
на
колац
набијена
,
високо
је
стршила
изнад
кровова
дућанских
,
—
залазио
је
,
обилазио
свуда
.
Стављао
и
примједбе
,
пријетио
.
Механџији
је
напоменуо
да
су
столови
на
путу
и
тражио
да
их
уклони
.
Након
краће
препирке
и
након
испијене
полулитрењаче
ипак
се
увјерио
да
је
„
све
како
треба
“
...
Код
једнога
бакала
наишао
је
на
„
незреле
“
јабуке
.
За
чудо
:
након
једног
обичног
руковања
све
одмах
сазреше
...
Замјерао
је
свима
и
сви
га
,
на
лијеп
начин
,
увјерише
да
је
све
добро
.
Само
један
касапин
,
дивљи
и
необуздани
,
увјерио
га
је
на
некакав
свој
,
касапски
начин
.
Васо
је
смирен
и
покуњен
отишао
од
њега
,
чешкајући
се
по
необично
зарумењеном
образу
који
га
бридио
и
потајно
уздишући
.
Праћени
подвицима
и
пошалицама
стигоше
и
просјаци
.
Неки
у
гомилама
,
а
неки
осамљени
.
Никола
,
као
поносни
војсковођа
,
некако
побједоносно
дојаха
на
своме
магарцу
који
је
весело
скакутао
.
Сјахавши
одмах
се
упути
звонима
да
свој
долазак
огласи
...
Два
слијепца
,
лагано
,
табајући
за
својим
вођама
,
грдили
су
један
другога
и
частили
са
свакаквим
називим
;
луда
Илинка
,
окићена
житом
и
кадуљом
,
са
вијенцем
од
лозовине
на
глави
,
носила
је
замотуљак
од
крпа
на
рукама
и
пјевала
жалостиве
успаванке
које
се
пјевају
дјетету
уз
колијевку
;
хроми
Шћепан
весело
је
измахивао
подераном
капом
изнад
главе
а
дрвена
му
нога
уједначено
туче
по
тврдој
цести
.
Неки
ишли
скромно
,
покуњено
,
прикупљајући
дроњке
око
себе
и
прикривајући
голотињу
;
неки
гласно
читали
молитве
,
попијевали
...
Нагрнувши
у
авлију
одмах
се
почеше
свађати
око
мјеста
.
Знало
се
,
обично
,
свачије
мјесто
пред
црквом
;
ту
се
засједне
и
тражи
милостиња
од
богомољаца
.
Али
се
редовно
,
сваког
празника
,
многи
отимали
за
туђа
,
боља
мјеста
.
Ради
тога
редовно
долазило
до
кавге
и
инада
.
Новајлије
су
,
обично
,
гонили
даље
,
чак
пред
капију
,
а
ни
то
није
могло
проћи
без
инада
...
Боси
,
одрпани
,
прљави
,
комешали
се
испред
црквених
врата
,
уносећи
један
другом
у
лице
нечисте
,
изгребане
шаке
,
пријетећи
штакама
и
штаповима
.
И
једини
је
Никола
био
у
стању
да
их
развади
,
умири
.
Пазећи
да
ништа
не
изгуби
од
свог
ауторитета
,
са
одлучношћу
једног
правог
старјешине
,
свршивши
своје
молитвање
он
се
испријечи
пред
њима
и
подвикне
строго
,
заповједнички
:
—
На
кољена
пред
храмом
Господњим
,
никоговићи
!
...
Хоћете
ли
да
вас
прокуне
и
гурне
у
ад
вјечни
,
гдје
ће
вам
ђаволи
огњеним
грабљама
месо
черупати
?
...
Како
се
не
стидите
пред
крстом
часним
и
пред
дверима
освештаним
?
...
Агарјани
!
...
Душегуби
!
...
И
свакоме
је
указивао
на
мјесто
,
оштро
,
проклињући
.
И
сви
се
покоравали
,
повлачили
режећи
и
гунђајући
.
Сутрадан
у
зору
поново
забрујаше
звона
.
Некако
живље
,
веселије
.
Треперави
,
меки
звуци
,
пуни
топлоте
и
мириса
,
засути
њежним
,
плавкастим
цвијећем
које
се
прегрштима
крунило
са
прецвјеталих
грана
,
расипали
се
кроз
бјеличасту
сумаглицу
изнад
гајева
и
ливада
и
тихо
су
замирали
доље
над
ријеком
,
у
младим
врбама
и
тополама
,
изнемогло
зујећи
,
као
заморена
пчела
,
између
влажнога
лишћа
.
На
позив
њихов
журили
су
се
према
манастиру
сељаци
и
сељанке
,
из
ближих
и
даљих
села
.
Празнично
обучени
.
У
чистом
бијелом
руху
,
са
руковетима
ружмарина
за
појасом
,
са
дуњама
и
наранчама
у
рукама
,
са
претрпаним
торбама
о
рамену
!
Поред
њих
,
грајући
скакутала
дјеца
,
умивена
,
са
очешљаном
косом
,
која
се
готово
стакли
од
зејтина
,
и
гегала
се
понека
баба
са
шаком
тамјана
у
марами
и
јефтином
воштаницом
у
руци
.
Замириса
авлија
јаким
и
оштрим
мирисом
,
када
је
напунише
они
.
Мирис
тамјана
и
пецива
на
ражњу
,
који
се
досад
разлијевали
из
плавичастог
дима
,
као
да
се
потпуно
изгубише
.
Зене
,
љубећи
се
и
поздрављајући
,
кренуше
према
цркви
у
којој
се
већ
служила
јутрења
.
Неке
се
начичкаше
око
дућанчића
.
Мушки
одмах
засједоше
по
дугим
клупама
испред
механа
и
по
расклиманим
сандуцима
испред
кафана
...
Дућанџије
,
опазивши
сељаке
,
узврпољише
се
.
Живо
,
осврћући
се
на
све
стране
,
почеше
показивати
робу
,
викати
,
хвалити
.
Хватали
су
муштерије
за
руке
,
за
рамена
,
ловили
их
.
Силом
их
опасивали
појасевима
,
гурали
им
у
њедра
—
младим
снашама
нарочито
—
мараме
,
огртали
их
шаловима
,
шалећи
се
,
увијајући
,
лажући
.
Шкутори
су
мирно
и
пажљиво
обилазили
око
појединих
група
.
Вјечито
неповјерљиви
,
у
страху
да
не
буду
покрадени
,
показивали
су
ствар
по
ствар
:
огледало
,
ножице
,
дуванкутије
,
новчанике
,
не
допуштајући
никоме
да
сам
нешто
узме
и
загледа
.
Лимунаџија
,
ознојен
,
бјесомучно
је
дречао
,
нудећи
лимунад
;
грлати
касапи
викали
:
„
вруће
меесооо
“
;
алвеџија
,
заценув
се
,
препоручивао
алву
.
А
разиграна
звона
све
веселије
звонила
,
клепетуше
клопарале
,
негдје
у
близини
пиштала
танка
зурла
и
тужно
цичало
промукло
ћемане
нечије
...
Кроз
свијетли
и
топли
ваздух
,
високо
изнад
широких
таласа
гомиле
,
који
се
са
неким
подмуклим
мумлањем
и
шумором
лијено
њијали
и
повијали
,
одлијежу
и
разлијежу
се
безбројни
повици
,
врисци
,
усклици
,
ломљава
...
Као
да
и
суре
клисуре
и
плава
небеса
и
црвене
долине
циче
,
празнују
,
веселе
се
!
...
Јеврем
,
вратив
се
из
вароши
,
раније
се
извукао
из
ћелије
и
помијешао
се
међу
свијет
.
Ишао
кроз
гомиле
гурајући
се
,
тискајући
.
Обилазио
око
цркве
,
застајао
пред
дућанима
,
слушао
разговоре
.
Два
пријатеља
,
сједећи
за
једним
столом
,
часте
један
другога
и
туже
се
на
слабу
годину
,
на
рђав
род
.
Осуђују
млађи
нараштај
како
се
одметнуо
од
вјере
и
закона
.
Псују
шумара
што
им
ни
циглог
сухарка
не
да
покупити
у
царској
шуми
.
Жале
се
на
скупотињу
и
тежак
живот
...
Туже
се
и
испијају
—
осми
литар
!
...
Некакво
момче
хвалише
се
како
може
пуних
сто
ока
носити
на
себи
„
два
дебела
сахата
“
.
Чика
:
ко
ће
се
с
њиме
порвати
...
Гомила
жена
збила
се
,
стисла
,
па
све
гачу
као
вране
.
Љубећи
се
по
неколико
пута
,
ласкају
једна
другој
,
хвале
се
узајамно
и
куде
све
остале
које
се
ту
задесиле
нису
...
Јеврем
,
ни
сам
не
знајући
зашто
,
хтједе
се
умијешати
у
разговор
,
нашалити
се
.
Али
се
наскоро
окрену
и
подје
једној
групи
гдје
се
момци
надскакивали
...
Збацивши
са
себе
и
капе
и
џемадане
и
појасеве
,
затрчавали
се
издаљега
нарогушени
као
јарчеви
.
Скакали
су
са
пика
један
за
другим
вриштећи
,
узвикујући
,
препирући
се
.
Жељан
да
и
сам
окуша
срећу
,
Јеврем
се
поче
журно
отпасивати
и
припремати
се
за
скакање
.
Поче
изувати
и
обућу
.
А
тада
истом
опази
како
се
приближују
неколике
дјевојке
.
Ухвативши
се
за
руке
и
ослањајући
се
једна
о
другу
пролазиле
су
заједно
,
пробијале
се
,
гурале
кроз
збијене
редове
свјетине
.
Гласно
су
подврискивале
и
цичале
кад
би
их
неко
,
ко
зна
с
које
стране
,
ненадно
уштинуо
или
пошкакљао
...
Познаде
међу
њима
дјевојку
из
винограда
.
Онако
здрава
,
једра
,
чиста
и
бијела
истицала
се
између
свију
као
крупна
пробрана
ружа
у
лијепој
кити
цвијећа
.
И
нешто
као
да
га
гурну
,
неодољиво
повуче
према
њој
.
Проби
се
кроз
гомилу
и
запријечи
јој
пут
.
—
А
ево
калуђера
!
—
јаче
узвикну
она
опазивши
га
.
И
весело
се
смијући
указа
другарицама
на
њега
.
—
Калуђер
,
који
пресрета
дјевојке
по
путу
и
који
им
поклања
огледала
!
—
Зар
то
он
?
—
разуздано
заграја
цијела
кита
дјевојака
.
Све
се
,
гачући
,
склепташе
око
њега
.
—
Их
,
какав
је
!
Јеврем
се
збуни
,
порумени
.
Дакле
у
истину
причала
је
о
њему
свима
и
свакоме
,
хвалила
се
!
Није
ни
чудо
што
је
Игуман
сазнао
!
...
Некако
осветнички
сијевну
очима
према
њој
и
као
да
бјеше
спреман
да
поново
навали
,
да
је
напане
.
—
Нијесам
ја
калуђер
,
—
одговори
осорно
и
хтједе
да
их
остави
.
—
Ако
тражите
Прокопија
,
ено
га
у
цркви
!
—
Хахаха
...
Зар
нијеси
обећао
да
ћеш
се
закалуђерити
?
—
упорно
дочека
она
и
задржа
га
за
рукав
.
—
А
ко
се
вјенчава
за
манастир
не
требају
му
дјевојке
.
Погледа
је
,
—
па
се
засмија
и
он
.
—
А
така
би
ми
дјевојка
требала
!
—
избаци
објешењачки
и
брзо
је
штипну
за
подвољак
.
—
И
калуђери
тако
воле
...
Свјетина
,
у
мотљању
,
притијесни
их
,
приби
једно
уз
друго
,
потисну
.
Осјети
топлину
њезина
тијела
.
Мирис
калопера
са
прсију
јој
као
да
га
опи
...
Задрхта
...
Ухвати
је
за
руку
и
стиште
из
све
снаге
.
—
Ђаволе
!
—
готово
врисну
она
и
нагло
се
отрже
.
—
Пун
си
бијеса
!
—
А
ти
си
пуна
ватре
!
Дјевојке
га
почеше
тапшати
по
рамену
,
соколити
га
.
—
Треба
да
частиш
што
смо
је
довели
,
кад
ти
је
толико
драга
!
—
узвикну
једна
обијесно
,
дражећи
и
њу
и
њега
.
—
Части
нас
!
—
гракнуше
и
остале
,
хватајући
га
испод
пазуха
.
—
Хајде
!
—
Да
частим
?
...
Чиме
?
И
,
погледавши
на
њу
,
запита
живље
:
—
И
тебе
да
частим
?
—
И
мене
,
—
одговори
она
живо
и
удари
га
калопером
по
лицу
.
—
Кад
си
ми
дао
огледало
,
—
она
показа
на
њедра
гдје
је
зар
чувала
огледало
,
—
треба
сад
и
да
частиш
...
—
Шта
?
...
Нашла
огледало
и
чува
га
!
—
помисли
срећни
Јеврем
и
као
да
хтједе
подскочити
од
радости
.
Дакле
није
му
се
ругала
кад
је
причала
о
њему
?
...
Није
га
исмијевала
?
...
Јади
је
знали
,
а
да
јој
се
није
свидио
,
зар
би
носила
огледало
уза
се
?
...
—
Да
частим
чиме
год
хоћете
!
—
викну
одушевљено
и
све
их
повуче
за
собом
.
—
Алве
,
лимунаде
,
шећерлема
!
...
Свега
узмите
!
...
Бирајте
!
...
Не
жалите
!
...
Почеше
долазити
и
варошани
.
Неко
их
опази
и
обавијести
Игумана
.
Он
бржебоље
прихвати
штап
из
прикрајка
,
остави
ћелију
и
убрзаним
кораком
,
гурајући
полупијане
сељаке
с
пута
и
проклињући
их
,
пође
да
дочека
.
Укрутивши
се
поред
капије
усправљен
,
необично
важан
и
озбиљан
,
пропуштао
је
по
реду
све
госте
испред
себе
.
Поздрављао
их
онако
,
како
то
коме
и
приличи
.
Групу
кукуријеком
окићених
занатлија
,
који
у
новом
први
пут
обученом
одијелу
са
тамбурама
под
пазухом
и
бочицама
ракије
у
џеповима
,
први
нагрнуше
јављајући
му
се
,
отпоздрави
суво
,
са
једним
обичним
:
„
Бог
вас
помогао
...
“
Тројици
канцелиста
,
који
редовно
у
години
изведу
читаве
породице
на
излет
и
редовно
се
у
половици
пута
опију
,
климну
лагано
главом
.
На
гомилу
жена
и
људи
што
су
,
претоварени
,
носили
на
себи
големе
завежљаје
препуне
пита
,
пексимета
,
хладних
кокошију
,
рибе
,
—
не
хтједе
ни
погледати
.
Са
четворицом
познатих
и
кабастих
газда
рукова
се
.
Љубазно
се
упита
за
здравље
,
жене
им
благослови
,
дозволивши
да
му
пољубе
обје
руке
.
Једва
!
—
напошљетку
задовољно
избаци
и
радосно
затресе
главом
...
Опази
како
изнад
згуснуте
гомиле
једне
између
безбројних
црвених
фесова
,
капа
,
шубара
,
промиче
и
пробија
се
кицошки
накривљен
,
бјеличаст
шешир
котарског
предстојника
.
Опази
како
се
близу
,
одмах
до
њега
,
вијори
и
повија
големо
зелено
перо
на
широком
шеширу
милостиве
му
госпође
...
И
,
заборављајући
на
остале
,
на
крупне
и
ситне
,
свом
снагом
наврије
кроз
гомилу
.
Напријед
удешавајући
како
ће
му
осмијех
бити
што
питомији
,
подје
им
у
сусрет
.
—
Мило
ми
је
...
Мило
ми
је
,
—
запјева
примичући
се
и
пружајући
руке
према
њима
као
да
ће
их
обоје
,
нарочито
госпођу
,
истопити
у
чврстом
загрљају
.
—
Част
...
Част
...
Част
...
—
замуца
некако
сметено
,
врпољећи
се
,
рукујући
и
клањајући
непрестано
.
—
Изволите
...
Изволите
...
Изволите
...
Сам
пође
пред
њима
да
им
пут
прокрчи
.
Непрестано
се
осврћући
и
непрестано
вичући
„
изволите
“
,
немилице
је
ударао
или
лактовима
или
штапом
свакога
ко
му
сметао
.
Чак
се
усудио
да
гурне
и
неизбјежне
жандаре
,
осорне
и
набусите
,
чије
се
оштре
бајонете
високо
стршећи
над
стотинама
глава
блистале
и
одсијевале
према
сунцу
као
двије
дуге
сузе
.
Изгледало
је
као
да
је
и
сам
предстојник
био
изненађен
оволиком
љубазношћу
и
да
му
ни
мало
пријатно
није
била
.
Зазвонише
звона
,
огласише
почетак
летурђије
.
Из
цркве
промукло
загрми
снажни
и
мушки
глас
Јањићијев
,
—
који
је
малоприје
дошао
из
ћелије
закључав
малога
у
њој
,
—
и
нескладно
,
пискутљиво
појање
дјечије
одговори
му
.
Мирис
тамјана
проби
кроз
уска
врата
и
разли
се
над
гомилом
скрушених
богомољака
,
које
се
почеше
крстити
и
преклањати
...
И
дућанџије
застадоше
за
час
и
прекрстише
се
,
на
брзу
руку
тек
ради
обичаја
.
Одмах
наставише
посао
и
не
обзирући
се
више
на
цркву
погађаху
се
с
муштеријама
,
цјењкаху
.
Као
натјечући
се
с
њима
,
заграјаше
и
просјаци
несносно
,
крештајући
.
Богорадили
су
,
преклињали
,
попијевали
,
пружајући
руке
,
подмећући
капе
и
тражећи
милостињу
од
свакога
.
Касапи
,
већ
прилично
промукли
,
још
неуморно
нудили
„
вруће
месооо
“
;
алвеџија
зацењујући
се
хвалио
алву
...
У
једном
крају
авлије
бијаше
настала
тучњава
.
По
срећи
,
брзо
се
свршила
.
Некакав
старац
,
жив
,
окретан
,
кочоперан
,
са
разбијеном
главом
и
улијепљеним
обрвама
од
усирене
крви
,
правдао
се
са
погуреним
трбоњом
,
који
му
овећом
чашом
разбио
главу
и
још
једнако
пријетио
.
Препирући
се
,
сједоше
пред
механу
и
домало
частећи
један
другога
као
да
се
нагодише
.
Васо
је
данас
заборавио
и
дућанџије
и
калуђере
,
па
чак
и
цркву
.
Отишао
је
у
гај
,
медју
варошане
и
здружио
се
,
спријатељио
с
њима
.
Они
се
у
омањим
групама
разузурили
и
размјестили
између
борова
,
у
хладовини
.
Засјели
по
ћилимима
што
их
донијели
са
собом
и
,
ударајући
уз
тамбуре
и
попијевајући
,
једу
,
пију
,
часте
се
.
Испражњене
,
поразбијане
боце
,
кости
од
кокошију
,
комади
хљеба
и
пите
ваљају
се
унаоколо
по
трави
.
Антерије
,
фермени
,
појасеви
,
што
их
са
себе
збацили
да
им
је
„
хладније
“
,
леже
у
гомилама
иза
њих
,
набацани
једни
на
друго
,
искушљани
.
Сеоска
пашчад
,
режући
и
уједајући
,
отимају
се
око
остатака
јела
.
Весела
,
разуздана
дјеца
,
напола
раздјевена
,
са
дреком
и
вриском
трче
,
гоне
се
,
пентрају
уз
дрвета
.
Нека
се
окупила
и
око
луде
Илинке
,
која
готово
кроз
плач
моли
да
јој
не
разбуде
њезино
дијете
.
Гледајући
их
раздрагане
и
задовољне
и
Васо
се
блесаво
смјешкао
,
па
смјерно
приступао
час
једној
час
другој
групи
.
Клањао
се
свакоме
,
питао
се
за
здравље
.
Кад
би
га
понудили
питом
или
вином
,
ко
нећкао
се
.
Изговарао
се
како
је
слаб
,
како
„
не
пије
“
,
али
,
бојећи
се
да
му
не
повјерују
,
брзо
је
пружао
руку
и
халапљиво
прихватао
чашу
.
И
,
као
интересујући
се
бојом
вина
,
загледао
је
према
сунцу
.
Погледао
и
нагло
искапљивао
,
редовно
напомињући
свакој
групи
како
бољега
вина
„
никада
окусио
“
није
и
како
би
могло
чак
и
царску
трпезу
зачинити
.
По
свршеној
летурђији
и
Прокопије
се
умијеша
у
свјетину
.
Наравно
,
одмах
се
нађе
међу
женама
.
Као
стари
знанац
и
пријатељ
поздрављао
се
с
њима
,
шалио
,
тапшући
час
једну
час
другу
по
гојним
плећима
и
по
раменима
.
Интересујући
се
зар
за
домаћи
без
многима
је
пипао
нове
кошуље
на
чврстим
мишицама
и
набреклим
прсима
;
загледао
их
,
хвалио
.
Узгред
је
примао
поклоне
:
чарапе
,
мараме
,
кошуље
што
их
оне
шиле
и
удешавале
нарочито
за
калуђере
,
да
поклоне
о
храмовској
слави
.
Васо
је
једанпут
,
сасвим
тачно
,
напоменуо
,
како
сви
калуђери
заједно
не
добију
ни
изблиза
толико
поклона
колико
сам
Прокопије
.
Тако
се
и
данас
једна
гомила
рубља
издизала
пред
њим
.
Двоје
одрпане
дјеце
морали
су
у
два
у
три
пута
да
га
односе
у
ћелију
.
Угледав
Јеврема
међу
дјевојкама
,
са
три
му
прста
добаци
пољубац
.
—
Ашикујеш
?
—
запита
објешењачки
.
—
Ашикујем
,
—
весело
одговори
Јеврем
дијелећи
без
престанка
ситне
шећерлеме
око
себе
и
залажући
сочним
кришкама
наранче
своју
силну
,
јаку
дјевојку
из
винограда
.
Једно
бескрајно
дугачко
и
промукло
Многаја
љета
мртвачки
жалостивно
одјекну
из
манастирске
трапезарије
и
отегну
се
изнад
свјетине
.
И
Јеврем
и
Прокопије
осврнуше
се
и
погледаше
тамо
.
—
Игуман
гађа
здравицом
господина
престојника
а
можебити
и
престојниковицу
,
—
пакосно
избаци
Прокопије
и
,
као
у
шали
,
снажно
обухвати
најближу
снашу
око
појаса
.
—
Плаха
госпоја
!
Игуман
се
,
заиста
,
частио
у
трапезарији
и
са
предстојником
,
и
госпођом
,
и
са
неколицином
окрупњих
газда
,
који
се
чешће
сјећали
манастира
.
Засукавши
рукаве
,
као
подмлађен
сам
је
оптрчавао
око
стола
.
Точио
је
вино
,
бирао
љепше
залогаје
,
нудио
.
Сам
је
и
здравице
држао
,
—
а
волио
је
у
свакој
свечаној
прилици
да
туче
госте
здравицама
и
необично
се
поносио
тиме
,
—
и
колико
је
год
гостију
било
,
свакоме
је
морао
да
очати
његову
порцију
.
Свакоме
је
измишљао
небивале
заслуге
и
свакога
толико
уздизао
,
да
се
многи
препадоше
од
своје
величине
.
Неки
су
чак
и
бјежали
иза
стола
,
да
се
спасу
од
његове
љубазности
;
они
су
кашње
тврдили
,
да
има
људи
чија
се
љубазност
теже
подноси
,
него
нечија
грубост
...
Кад
је
позвао
госте
да
„
погледају
коло
“
,
сви
олакшано
одахнуше
као
да
су
малочас
туцали
камен
.
Предстојник
први
прихвати
предлог
објеручке
;
госпођа
му
као
да
се
занесе
од
радости
што
ће
видјети
ту
„
дивну
народну
игру
“
...
Сви
навалише
на
врата
као
да
се
бојали
,
да
се
Игуман
како
не
предомисли
и
опет
их
задржи
.
Примакоше
се
столу
гдје
се
купили
и
записивали
прилози
за
манастир
.
Застадоше
мало
.
Неколико
њих
,
што
се
у
страни
окупили
,
стали
су
више
ради
тога
да
виде
колико
ће
ко
приложити
него
ли
сами
да
приложе
.
Један
газда
са
златним
зубом
,
—
пакосници
говоре
да
је
извадио
здрав
зуб
само
да
га
може
замијенити
златним
,
—
запита
Игумана
:
штампају
ли
се
имена
приложника
?
Добивши
повољан
одговор
блажено
се
осмјехну
,
—
наравно
због
зуба
,
—
пригњечи
брадом
глатко
избријани
подвољак
,
и
са
муком
и
натегом
извади
из
њедара
пупави
новчаник
,
набивен
банкама
.
Затим
,
да
свак
лијепо
може
видјети
,
узе
између
два
прста
плавичасту
стотињарку
и
поносито
је
спусти
на
сто
,
погледујући
испод
ока
:
гледају
ли
га
и
чуде
ли
се
?
...
Спустише
прилоге
још
двојица-тројица
,
док
се
остали
са
предстојником
на
челу
измакоше
напријед
.
Њих
је
више
интересовало
како
се
,
уз
оштре
повике
заталасане
гомиле
,
хрву
два
чувена
хрвача
,
носе
се
.
Оба
се
зацрвењели
,
запјенушали
.
Капе
им
спале
с
глава
,
знојаве
кошуље
на
леђима
попуцале
,
шалваре
се
опустиле
.
Тврди
гуштерови
на
голим
мишицама
набрекли
,
надули
се
;
прсти
се
дубоко
зарили
у
тијела
;
кости
као
да
шкрипе
,
пуцају
.
На
пијеску
,
под
ногама
им
,
направљен
читав
вршај
;
петама
изрована
земља
црни
се
на
два
мјеста
.
Повијају
се
,
омахују
,
изврћу
,
стењући
и
заморено
дахћући
.
Једноме
се
и
крв
отворила
из
носа
те
цури
на
мокру
кошуљу
,
а
не
ће
да
се
преда
,
да
попусти
.
И
док
свјетина
виче
,
соколи
,
препире
се
,
они
се
једнако
носе
,
заинађено
,
немилосно
,
а
земља
им
јечи
под
ногама
,
шишти
,
а
младе
кости
шкрипе
и
пуцкају
...
—
Простаци
!
...
Незналице
!
...
Опростите
им
што
уживају
у
томе
,
—
шапну
Игуман
предстојнику
и
,
лактовима
се
пробијајући
кроз
гомилу
,
поведе
га
напријед
...
Око
њих
,
са
обје
стране
,
богорадили
су
просјаци
,
викале
дућанџије
,
подврискивали
опијени
момци
,
цичале
пригњечене
жене
и
дјевојке
,
плакала
дјеца
.
Све
врело
,
комешало
се
,
шумјело
.
Жандарске
бајонете
високо
се
свијетлиле
изнад
големих
перчина
;
нечија
чутура
близу
механа
као
да
је
скакала
по
погнутим
главама
...
—
Распустило
се
коло
,
—
шапну
предстојник
дошавши
до
мјеста
,
гдје
је
мало
прије
играло
коло
.
Момци
и
дјевојке
ознојени
,
задихани
,
хладећи
се
широким
марамама
и
хватајући
се
за
руке
,
збијали
се
сада
,
купили
око
ужурбаног
лимунаџије
,
хитали
према
механама
.
Нечија
зурла
,
у
близини
,
још
и
сада
је
заглушно
пиштала
,
а
напукли
бубањ
сипљиво
клопарао
...
У
силној
стисци
као
да
неко
повуче
Игумана
за
мантију
.
Умало
не
посрну
.
Ухвативши
се
за
предстојниково
раме
одржа
се
некако
и
зачепивши
уши
рукама
завапи
:
—
Граја
!
...
Граја
!
...
Граја
!
...
Окуд
им
,
синовима
злочестивим
,
толика
звонцад
и
клепетуше
?
...
И
како
не
промукну
пјевајући
и
вичући
?
...
О
Боже
!
...
Зашто
створи
простоту
?
...
Тек
у
сумрак
,
пошто
се
свјетина
почела
разилазити
,
растао
се
Јеврем
са
својом
дјевојком
из
винограда
.
Сад
јој
знао
и
име
.
Мара
се
звала
.
Знао
је
да
има
матер
,
никога
више
него
матер
.
И
био
је
весео
,
задовољан
.
Није
,
додуше
,
ни
часа
насамо
разговарао
с
њом
;
није
јој
казивао
ни
да
је
воли
,
—
с
тиме
као
да
ни
сам
још
није
био
сасвим
на
чисто
,
—
нити
питао
:
воли
ли
она
њега
?
...
Није
уздисао
ни
пренемагао
се
према
њој
.
Разговарали
су
о
најобичнијим
стварима
,
опричавали
најнезнатније
доживљаје
,
шалили
се
,
препирали
.
И
ни
једноме
није
било
дуго
вријеме
,
нико
се
није
потужио
на
досаду
.
Шта
више
,
кад
се
приближи
час
растајања
и
он
и
она
зачудише
се
краткоћи
дана
...
Рукујући
се
и
стежући
још
се
помало
задржавали
,
још
имали
да
кажу
нешто
једно
другоме
.
—
Кршна
је
,
нема
фајде
!
—
отегнуто
избаци
кроз
зубе
улазећи
у
ћелију
.
Баш
једра
цура
,
жалостан
ти
сам
за
њом
!
...
Неко
као
да
пригушено
цикну
кад
прекорачи
преко
прага
.
Застаде
.
Погледа
и
спази
оца
Јањићија
како
се
савио
на
кревецу
и
пјевушећи
цупка
малога
на
крилу
.
Недалеко
од
њега
,
у
ћошку
,
прибијена
уза
зид
стисла
се
Смиљана
и
постиђено
заклања
лице
руком
.
—
А
зар
си
ти
?
—
запита
слободније
познавши
Јеврема
па
са
неким
страхопоштовањем
приступи
,
да
се
поздрави
с
њиме
.
—
Ја
мишљах
да
је
когођ
други
...
Препадох
се
...
—
Дошла
да
видиш
малога
?
—
меко
запита
Јеврем
и
нагло
отрже
руку
,
коју
је
хтјела
пољубити
.
—
Да
га
видим
,
—
некако
сметено
одговори
она
и
обори
очи
.
—
Нијесам
могла
срцу
одољети
...
—
Здрав
је
,
фала
Богу
!
...
Не
брини
се
!
—
дочека
Јеврем
живље
и
,
да
се
додвори
,
помилова
дијете
по
образу
.
—
Бојим
се
само
,
да
га
Игуман
какогод
не
опреми
из
манастира
,
—
додаде
мекше
и
кришом
намигну
на
Јањићија
...
—
Хехе
...
Бојим
се
и
ја
да
га
не
украде
,
—
дочека
Јањићије
мукло
и
брже
зацупка
ногом
.
—
Хехе
...
—
А
ко
зна
...
можебит
да
ћу
и
ја
,
—
замуца
Смиљана
ломећи
прсте
и
снебивајући
се
.
—
Можебити
...
Стари
се
разболио
ономадне
,
па
...
Учини
јој
се
грјешно
што
жели
смрт
староме
ради
дјетета
.
Одмахну
руком
.
—
Како
Бог
да
!
Па
узе
малога
са
крила
Јањићијева
и
одиже
.
Приви
га
на
прси
,
снажно
обгрли
узбуђено
дрхћући
,
и
пољуби
,
пољуби
у
оба
образа
,
два
пута
,
три
пута
,
ватрено
и
некако
халапљиво
.
Нагло
га
спусти
на
кревет
и
побјеже
из
собе
.
—
Она
се
нада
,
да
ће
Стари
умријети
,
—
рече
Јањићије
меко
,
гледајући
за
њом
и
као
жалећи
је
.
—
Јадница
!
...
Као
да
не
зна
,
да
се
он
сваке
године
по
двапут
разболи
и
вавијек
оздрави
...
Заједнички
положише
дијете
на
душечић
и
утрнуше
свијећу
.
Легоше
обојица
.
Негдје
испред
поноћи
изиђе
Игуман
из
своје
ћелије
.
Лагано
,
старајући
се
да
га
нико
не
чује
и
не
опази
,
крену
према
Јањићијевој
...
Јеврем
,
који
је
толико
затезао
и
нећкао
се
напошљетку
је
пристао
да
украде
и
преда
му
дијете
кришом
,
по
ноћи
.
Игуман
је
већ
смислио
и
начин
како
и
куда
ће
га
опремити
,
да
се
никада
више
и
не
врати
у
манастир
.
Сав
срећан
што
ће
се
напошљетку
опростити
големе
биједе
приступи
ћелији
и
поче
ослухивати
.
—
Ништа
се
не
чује
,
—
прошапта
тихо
заустављајући
и
дах
.
—
Да
ме
не
превари
проклети
син
?
—
запита
сам
себе
.
И
одмах
,
да
се
утјеши
,
убрза
са
одговором
.
—
Не
смије
.
Зна
он
да
ја
не
пријетим
џаба
!
Прође
два
три
пута
по
ходнику
,
немиран
,
нестрпљив
.
Опет
се
заустави
и
ослухну
.
—
Чује
се
...
чује
,
—
прошапта
задовољно
.
—
Шушти
нешто
...
У
соби
се
чуо
лак
и
мекан
шушањ
као
да
неко
премеће
гомилу
хаљина
.
Затим
као
да
неко
поче
опрезно
табати
,
ходати
.
Нешто
клепну
као
да
се
преврну
свијећњак
...
Игуман
се
стресе
.
—
Пази
,
несретниче
!
—
отегну
шапатом
и
ако
је
знао
да
Јеврем
не
може
чути
.
—
Пази
!
Зачу
се
лако
клопарање
око
врата
,
као
кад
миш
нагриза
даску
.
Канат
се
лагано
одшкрину
.
Дугољаста
Јевремова
глава
,
рашчерупана
и
као
престрављена
,
провири
иза
њега
.
—
Јеси
ли
ту
,
оче
Игумане
?
—
шапатом
запита
.
—
Ту
сам
...
Пссст
!
...
Лакше
!
—
Пази
!
...
Он
је
крхка
сна
,
па
се
може
пробудити
.
—
Псссст
...
Дијете
проплака
.
Јеврем
као
да
се
препаде
,
па
ушепртљи
...
Брзо
га
поче
пружати
Игуману
и
нудити
,
Игуман
се
некако
збуни
,
помете
.
У
исти
мах
и
као
да
хтједе
прихватити
малога
и
запушити
му
уста
.
—
А
шта
то
,
Искариоти
?
—
страховито
загрми
изненада
промукли
глас
Јањићијев
и
тешка
рука
његова
спусти
се
на
раме
Јевремово
.
—
Шта
то
хоћете
?
Јеврем
се
зањија
,
поклецну
.
Са
дјететом
на
рукама
посрну
,
згрчи
се
и
откотрља
у
страну
јаукнувши
из
свега
гласа
.
Јањићије
,
рикнувши
као
раздражен
бик
,
тешким
касапским
ножем
измахну
изнад
главе
и
натури
се
за
Игуманом
...
Скочи
Игуман
сав
ван
себе
,
—
помамно
одбацујући
и
камилавку
и
папуче
.
У
забуни
сврну
на
авлију
,
међу
дућане
.
За
њим
се
натиснуо
Јањићије
као
орлушина
,
па
као
да
не
додирује
земљу
.
Само
што
хуче
и
размахује
ножем
!
...
Опћераше
се
око
дућанчића
једног
,
који
им
био
најближи
.
Игуман
напошљетку
,
као
да
прибра
,
прикупи
сву
снагу
.
Размахнувши
руком
ђипи
попут
зеца
и
ускочи
у
ћелију
.
Посрћући
и
тетурајући
затвори
врата
.
Јањићије
страшно
опсовавши
нешто
засијече
ножем
по
њима
,
па
се
поврати
.
Затекао
је
Јеврема
како
је
пао
по
кревету
и
превија
се
од
смијеха
.
И
,
чудновато
,
угледавши
га
тако
и
он
одбаци
нож
и
гласно
се
засмија
.
X
.
Узалуд
су
многи
тражили
и
дозивали
Игумана
.
Никако
није
хтио
да
изађе
из
ћелије
.
Нити
је
излазио
ни
кога
пуштао
себи
.
Кад
би
ослухнули
чули
су
само
како
стење
,
јечи
и
како
се
преврће
по
постељи
.
Сви
су
се
питали
:
шта
му
је
?
...
Нико
није
знао
одговорити
...
Многи
су
,
додуше
,
чули
некакву
грају
ноћас
,
али
ко
би
могао
и
помислити
да
се
та
граја
дигла
управо
због
оца
Игумана
?
Још
кад
се
знало
,
да
се
ријетко
која
слава
заврши
без
хуке
или
тучњаве
и
,
ако
нико
други
,
а
оно
пијани
Васо
изазват
ће
је
и
заметнути
!
...
Једини
Јеврем
није
се
много
распитивао
о
Игуману
,
нити
се
бринуо
за
њега
.
Он
је
данас
изгледао
некако
тужан
и
погружен
.
Сви
су
већ
чули
како
га
је
отац
Јањићије
,
—
ко
зна
зашто
,
—
истјерао
ноћас
из
своје
ћелије
.
Он
се
сад
старао
,
да
они
и
повјерују
у
то
што
су
чули
...
—
Како
ли
је
данас
све
пусто
!
—
тихо
прошапта
гледајући
око
себе
и
забринуто
застајући
код
мјеста
,
гдје
је
јуче
частио
Мару
.
—
Како
је
необично
без
ње
!
Неколика
радина
разваљивали
су
дућане
,
рушили
их
.
Опет
сметале
по
путу
гомиле
дасака
,
конопа
,
колаца
;
мајстори
се
и
сада
свађали
и
препирали
.
Али
га
њихова
свађа
није
више
интересовала
.
Није
се
хтио
ни
осврнути
на
њих
.
Само
је
гледао
унаоколо
по
прљавој
,
занечишћеној
авлији
и
као
тражио
нешто
...
Читаве
хрпе
кора
од
наранче
,
јабука
,
љуске
од
ораха
,
згњечено
и
свело
цвијеће
,
поломљене
кутије
и
огледала
,
разбијена
стаклад
,
ваљали
се
свуда
,
запињали
за
ноге
.
Испод
ципеле
му
,
на
мјесту
гдје
је
стао
,
извирује
преломљено
перо
калопер
;
за
ногавицу
од
чакшира
прионула
једна
ћелава
грана
рузмарина
.
—
Има
ли
иједан
њезин
цвијет
?
...
Је
ли
њој
штогод
пало
?
Али
како
ће
погодити
:
које
је
њезин
цвијет
?
...
Може
ли
га
познати
?
...
Кад
га
стисне
у
руци
,
хоће
ли
бити
увјерен
да
је
баш
он
био
на
њезиним
прсима
?
Лагано
се
одмаче
и
пође
капији
...
Шта
ће
да
ради
овдје
?
...
А
она
,
чини
му
се
,
јуче
је
спомињала
како
ће
ићи
на
ријеку
да
пере
хаљине
,
са
јараницама
?
...
Можебити
су
већ
и
стигле
тамо
?
...
Перу
,
шале
се
,
забављају
!
...
Одлучи
да
пође
на
ријеку
.
Неколико
веселих
кириџија
,
који
су
у
закованим
сандуцима
гонили
непродану
робу
,
ишли
су
загрљени
поред
својих
ситих
и
спорих
коња
.
Обређујући
се
наизмјенце
са
чутурама
препуним
ракије
и
пуцкетајући
бичевима
попијевали
су
из
свега
грла
.
За
њима
су
журно
каскала
тројица
дућанџија
са
дебелим
штаповима
у
руци
и
испражњеним
торбама
на
леђима
.
Разговарали
се
о
јучерањем
дану
,
хвалисали
.
Опазивши
Јеврема
сви
заћуташе
.
Лањске
се
године
,
случајно
,
исто
тако
хвалисали
пред
неким
,
па
Игуман
чуо
и
ове
им
године
повисио
кирију
.
Сад
су
били
пажљивији
.
Нису
жељели
да
им
кирија
и
до
године
поскочи
.
А
Јеврем
их
ни
слушао
није
.
Он
је
ишао
развучено
,
гегајући
се
,
заставши
понекад
да
новом
марамом
отаре
зној
са
чела
или
да
притегне
свезу
на
ципели
.
Два
Циганчета
,
голи
,
прљави
,
искрснуше
пред
њега
иза
једног
грма
.
Почеше
оптркујући
и
ускакујући
му
на
бедре
,
да
моле
,
богораде
за
који
сексер
...
Покуша
да
их
одбије
псовком
и
пријетњама
.
Узалуд
!
...
Најзад
баци
петак
обојици
и
крену
живље
,
праћен
погрдама
и
клетвама
њиховим
...
Кад
се
,
након
неколико
корачаја
,
осврнуо
,
видио
је
како
се
оба
ухватили
за
кике
.
Најсвесрдније
се
туку
и
черупају
ради
његова
поклона
.
Примичући
се
ријеци
успори
ход
.
Причини
му
се
као
да
однекуда
чује
смијех
,
кикот
,
клепет
неки
.
Погледа
на
лишће
високих
топола
које
је
треперило
и
лепршало
се
у
сунцу
као
сребрни
снијег
.
И
као
да
нешто
и
отуда
закикота
!
Врбово
шибље
које
се
повијало
по
води
као
да
се
тресло
од
смијеха
,
а
у
влажном
му
лишћу
нешто
неуморно
клепеће
,
клепеће
...
—
То
су
оне
!
—
отегну
задовољно
,
набијајући
капу
на
чело
.
И
поче
смишљати
како
да
их
изненади
и
препане
.
Привуче
се
врбама
и
провири
кроз
шибље
.
Блиста
се
и
свијетли
широко
и
мирно
огледало
ријеке
,
обрубљено
згуснутим
зеленилом
,
модрећи
се
по
осијенченим
крајевима
.
Читави
навиљци
шибља
и
треперавог
лишћа
пливају
,
вијугају
се
као
пијавице
по
глаткој
површини
и
гњуре
,
тону
,
заигравају
испод
ње
.
По
ситној
мркајастој
пржини
,
по
страни
,
ширила
се
три
четири
мокра
чаршафа
,
чисти
и
бијели
као
разбачено
перј
;
по
оближњим
гранама
висјеле
неколике
кошуље
,
гаће
,
мараме
.
Из
њих
се
још
циједила
вода
и
лагано
капала
за
врат
једној
дјевојци
,
која
се
са
обнаженим
рукама
све
до
рамена
,
превила
преко
овећег
камена
,
прекрила
га
рубљем
и
млати
дебелом
пратљачом
по
њему
.
Сквашена
кошуља
прионула
јој
за
обле
,
пуне
кукове
и
,
затегнувши
,
добија
боју
меса
;
читав
струк
испод
јелека
изгледа
као
го
.
Недалеко
од
ње
са
загрнутим
ногавицама
до
кољена
,
загазиле
двије
плахе
јаранице
у
ријеку
.
Огледајући
се
у
води
,
смијући
се
својим
ногама
које
су
се
тамо
некако
продужиле
и
преломиле
,
прскајући
једна
другу
,
перу
некакве
хаљинице
и
тргају
их
.
Остале
—
четири
их
на
броју
,
—
са
ужагреним
очима
.
разгрнутим
њедрима
као
да
само
беспосличе
.
Клепећу
пратљачама
по
води
,
гурају
се
и
бацају
се
камењем
према
концу
на
коме
је
отац
Прокопије
пажљиво
причврстио
удицу
жељне
да
му
расплаше
рибе
...
Прокопије
је
сједио
у
страни
на
подвијеној
и
искушљаној
мантији
,
грохотом
се
смијао
и
пријетио
им
,
тобоже
корио
.
Два
пута
чак
,
зар
да
их
препане
,
и
устајао
је
,
хватао
их
око
струка
и
,
уживајући
у
њихову
цичању
,
бацао
на
пржину
.
—
А
гдје
је
она
?
—
тихо
запита
Јеврем
надносећи
руку
над
очи
и
погледајући
боље
.
—
Да
се
није
сакрила
гдјегођ
?
И
,
вјешто
подражавајући
гласу
Игуманову
,
некако
љутито
подвикну
:
.
—
А
шта
ту
радиш
,
сине
злочестиви
?
Дјевојке
вриснуше
.
Рукама
покривајући
гола
прса
потрчаше
да
се
сакрију
,
склоне
.
Прокопије
стрекну
и
занијеми
.
Блесасто
погледа
изнад
себе
у
грање
,
здрпи
мантију
и
у
једном
момачком
скоку
,
прелети
чак
до
топола
.
Даде
се
у
бијег
.
—
Стани
,
оче
Прокопије
!
Стани
!
—
викну
Јеврем
за
њим
и
потрча
да
га
сустигне
.
—
Ја
сам
...
Прокопије
не
послуша
.
Погурио
се
,
скупио
и
сметено
бјежи
испод
топола
,
не
обзирући
се
.
А
мантија
се
вуче
за
њим
,
запиње
за
шибље
и
кида
.
—
Стани
,
човјече
!
...
Куд
ћеш
?
Прокопије
као
пренувши
се
стаде
.
Преплашен
и
уморан
осврну
се
.
Угледа
Јеврема
.
—
Камо
Игуман
?
—
запита
дахћући
и
гледајући
га
узвјерено
.
—
Какав
Игуман
?
—
као
зачуди
се
Јеврем
.
—
Нема
га
овдје
...
—
Ама
глас
...
његов
глас
...
—
Само
сам
се
мало
нашалио
с
тобом
.
Дјевојке
провирише
кроз
шибље
и
лагано
се
почеше
извлачити
.
Окупише
се
око
Прокопија
тапшући
рукама
,
ругајући
се
.
Једна
га
чупну
за
браду
и
снажно
уштину
за
обра
;
друга
му
скиде
камилавку
и
устакну
је
себи
на
главу
.
Умиривши
се
некако
он
се
и
опет
врати
обали
.
И
Јеврем
и
дјевојке
за
њим
.
—
А
ти
дошао
због
Маре
?
—
запита
једна
ђаволасто
накрививши
главу
и
опет
прихватајући
за
рубље
,
а
бистра
јој
се
вода
у
танким
млазевима
слијева
низ
оштре
лактове
.
—
Нас
се
,
доиста
,
нијеси
зажелио
.
—
А
гдје
је
она
?
—
запита
Јеврем
живо
и
поче
се
освртати
.
Као
да
се
надао
да
ће
избити
однекуда
и
јавити
му
се
.
—
Мати
је
задржала
код
куће
...
Слутила
зар
да
ћеш
и
ти
доћи
на
воду
,
—
весело
одговори
дјевојка
.
—
Мати
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
.
—
Зар
зна
?
—
Она
се
здоговара
са
Игуманом
,
—
избаци
дјевојка
јаче
и
поче
растресати
хаљину
.
—
Зато
је
и
зовемо
Игуманијом
.
Јеврем
заћута
.
Обори
главу
и
погледа
како
се
спори
таласи
разбијају
о
једре
јој
,
румене
ноге
,
запљускују
их
,
а
лаки
мјехурови
излијећу
испод
пратљача
и
врте
се
,
врте
и
окрећу
око
ње
.
Мирис
воде
,
влажнога
лишћа
и
опраног
рубља
као
да
га
освјежи
мало
.
Раствори
уста
и
убрза
дисање
.
—
Шта
има
Игуман
с
њоме
?
—
запита
самога
себе
чупкајући
се
за
мале
танке
брчиће
.
—
И
рашта
се
мијеша
у
тудје
ствари
?
Прокопије
,
увидјевши
да
данас
не
ће
уловити
