.Мртваца
сподобимо
у
прост
сандук
,
понесемо
ашове
и
мотике
,
помолимо
се
Богу
и
укопамо
га
“
.
„
Не
плаче
сетра
,
кад
јој
умре
брат
?
“
пита
Јулка
,
којој
је
још
и
сад
живо
у
памети
онај
бол
,
што
је
осећала
,
кад
јој
је
брат
умро
.
„
3а
што
да
плаче
,
кад
је
то
тако
Бог
наредио
?
!
“
Девојке
се
опет
стресоше
.
„
Боже
,
какви
сте
ви
људи
?
!
рече
на
послетку
Јованка
.
„
Никад
се
не
радујете
и
никад
не
плачете
.
То
је
страшно
“
.
Одоше
другарице
и
Боривоје
остаде
сам
.
Дође
му
некако
тешко
.
Осетио
је
,
да
његова
назаренска
наука
одскаче
од
невиних
душа
као
лопта
од
зида
.
Та
наука
пријања
само
за
суморну
,
грешну
душу
као
чичак
за
хаљину
.
Кад
су
се
другарице
састале
после
неколико
дана
у
врту
,
почеше
и
опет
нешто
шушкати
.
„
Слушајте
“
,
каже
Јованка
.
„
Отац
је
приповедао
матери
о
неком
Назарену
.
Нисам
све
чула
,
али
сам
дознала
,
да
се
Назарени
не
бране
,
кад
их
ко
нападне
.
Можеш
их
тући
,
можеш
чинити
с
њима
што
хоћеш
,
они
кажу
само
толико
:
Види
Бог
“
.
„
Хајде
,
да
покушамо
с
Боривојем
“
,
предлаже
Јулка
.
„
Море
,
мани
се
ти
покушаја
,
јер
ако
нас
повија
,
биће
нас
и
преко
плота
“
,
вели
Славна
.
„
Знате
ли
шта
?
Да
га
питамо
“
.
Јулка
ће
напред
.
Још
из
далека
стисла
је
песницу
.
Та
мала
стиснута
песница
изгледала
је
управо
као
мачја
шапа
.
„
Кажите
Боривоје
“
,
пита
,
„
шта
би
ви
радили
,
кад
бих
вас
ја
ударила
?
“
„
Не
бих
радио
ништа
“
,
вели
он
,
„
али
би
то
видео
Бог
“
.
„
Зар
се
ви
не
би
бранили
?
Не
би
ме
ударили
том
мотиком
?
“
„
Не
бих
;
Христос
је
заповедио
:
Ко
те
удари
по
једном
образу
,
пружи
му
и
други
“
.
„
То
је
,
кад
би
вас
неко
ударио
“
.
„
Али
да
се
ви
ожените
,
па
да
неко
удари
вашу
жену
,
да
хоће
да
је
убије
.
Зар
ви
њу
не
би
бранили
?
“
Боривоју
би
тешко
изрећи
,
али
ипак
рече
:
„
Не
бих
смео
.
“
„
Дужни
сте
сваком
помоћи
у
невољи
“
,
вели
Јованка
.
„
Море
,
шта
му
ту
извијаш
.
Жену
мора
бранити
,
јер
ако
неће
жену
бранити
,
не
сме
се
ни
женити
“
,
довикнула
је
Јулка
у
највећој
јарости
.
Боривоје
обори
главу
.
Оваквој
се
беди
није
надао
.
Хтеде
да
каже
,
како
је
Христос
рекао
,
да
ко
мач
трза
,
од
мача
ће
погинути
,
па
можда
и
друго
шта
,
али
није
имао
коме
.
Девојке
одоше
од
њега
.
Последња
сенка
неке
тајанствене
романтике
,
која
га
је
донде
окружавала
,
паде
с
њега
.
Он
не
би
бранио
жену
,
баш
да
хоће
и
да
је
убију
.
Такав
човек
у
очима
девојака
није
човек
.
Славна
и
Јулка
нису
више
разговарале
с
Боривојем
,
али
је
Јованка
још
доста
пута
имала
с
њиме
речи
.
У
ње
је
била
мала
мотика
,
с
којом
је
свако
јутро
кресала
путање
или
плевила
,
па
је
до
скора
при
том
послу
,
мал
’
те
не
увек
,
певала
.
Но
од
кад
се
разговарала
с
Боривојем
,
те
чула
,
да
је
грех
и
успаљивање
,
кад
млада
девојка
пева
светске
песме
,
дође
јој
тешко
,
да
пева
пред
Боривојем
.
Шта
ће
он
мислити
о
њој
?
Но
с
друге
стране
није
могла
увидети
,
да
она
чини
квара
,
себи
или
другима
,
ако
пева
.
Мучила
се
тако
неколико
дана
и
није
певала
.
Но
наскоро
за
тим
дође
Боривоју
.
Пита
га
:
„
Да
ли
ћете
ви
страдати
што
у
вашој
вери
,
ако
ја
будем
певала
?
“
„
Ви
можете
радити
што
год
хоћете
“
—
каже
он
збуњено
.
„
Знате
,
Боривоје
,
ја
морам
певати
.
Дође
ми
воља
на
то
,
као
овој
птици
на
грани
.
Но
немојте
због
тог
што
ружно
мислити
.
“
И
она
запева
и
певала
је
после
тога
сваког
јутра
као
и
пре
.
Јованка
је
имала
диван
глас
и
њено
анђеоско
певање
такнуло
се
врло
често
Боривоја
.
Но
он
се
бранио
од
тог
утецаја
.
„
То
је
сотона
,
који
сад
младој
девојци
заврће
мозак
“
,
мислио
је
у
себи
,
„
тај
сотона
хоће
и
мени
да
се
улаже
и
да
ми
се
увуче
у
душу
,
но
одлази
сотоно
,
а
Боже
мој
,
запуши
ми
уши
.
“
Не
може
се
рећи
,
да
Боривоје
није
ни
мало
захватио
у
Јованчин
живот
.
Она
је
видела
и
познала
тог
човека
баш
онда
,
кад
су
у
њој
вриле
и
киптиле
свакојаке
мисли
без
икаква
сталног
,
одређеног
правца
.
Ко
дође
у
то
доба
,
те
одгурне
мисли
на
ову
или
на
ону
страну
,
тај
је
често
врло
много
учинио
.
Све
оно
,
што
је
до
сад
слушала
и
читала
,
оставило
је
у
њојзи
доста
слаба
трага
.
Но
од
кад
је
видела
Боривоја
,
променула
се
.
„
Гле
,
то
је
роб
,
а
опет
је
као
и
други
људи
.
За
што
га
затворише
?
Убио
је
жену
.
Страшно
!
А
за
што
?
Чула
је
и
то
,
поче
мислити
:
Је
ли
само
он
свему
крив
?
И
нехотице
поче
лупати
главу
о
душевној
борби
,
о
породичним
заплетима
.
Дознаје
,
да
је
Боривоје
Назарен
и
слуша
од
тог
назаренског
апостола
са
свим
нову
науку
.
Све
што
год
ми
данас
радимо
,
не
ваља
,
све
је
то
дело
сотонино
,
треба
са
свим
друкчије
живети
.
Читава
гомила
друштвених
питања
изиђе
пред
њу
,
она
прегну
,
да
реши
та
питања
,
али
осети
,
да
је
слаба
.
Виде
,
да
не
познаје
света
,
живота
,
начела
.
И
прегну
да
упозна
оно
,
што
јој
не
достаје
.
Боривоје
није
много
утецао
на
њу
.
Он
ју
је
само
такнуо
.
Пробудио
је
у
њој
пажњу
,
заинтересовао
је
.
Сад
је
она
ишла
даље
.
Без
тога
ко
зна
,
шта
би
изишло
пред
њу
и
скренуло
јој
пажњу
на
Бог
зна
какву
ситницу
.
Сад
је
почела
да
чита
и
озбиљнија
дела
,
али
не
само
да
чита
као
до
сад
,
но
поче
и
да
испитује
,
да
мисли
.
За
не
пуне
две
године
дана
изиђе
из
ње
девојка
,
која
је
за
своје
године
много
читала
и
много
мислила
.
Гомила
догађаја
.
За
ово
време
напредовао
је
и
Боривоје
.
Вредно
је
проучавао
св
.
писмо
и
оно
неколико
назаренских
књижица
(
већином
придика
)
,
које
му
је
донео
Лазар
.
А
уз
то
је
највећи
труд
полагао
око
тога
,
да
своје
јадне
другове
обрати
у
Назарене
.
„
Кајте
се
људи
,
иде
време
,
да
се
суди
“
,
казивао
би
им
обично
и
успевао
би
.
Говорио
би
им
језиком
својим
,
простим
,
начином
,
који
они
разумеју
,
а
нуз
то
је
на
брзо
сазнао
из
св
.
писма
сва
она
места
,
која
најбоље
растуже
,
распале
и
прилепе
се
за
душу
човечју
,
сазнао
је
и
разлоге
,
који
најлакше
придобију
,
те
је
свака
његова
реч
била
од
утецаја
.
Што
Боривоје
није
био
цео
дан
у
соби
са
својим
друговима
,
то
је
таман
добро
дошло
.
Јер
док
су
они
цео
дан
заједно
,
па
се
и
позаваде
и
поиграју
и
очајавају
,
дотле
је
он
мало
с
њима
,
али
кад
је
с
њима
,
он
их
и
измири
и
охрабри
,
па
га
тим
радије
и
слушају
.
Државни
тужилац
,
који
је
управо
глава
окружног
затвора
,
слабо
се
бринуо
о
томе
:
Цвета
ли
или
не
цвета
назаренско
апостоловање
међу
оним
зидинама
?
Али
су
Назарени
осетили
,
да
у
Боривоју
имају
апостола
,
као
ни
једног
другог
.
Ког
он
обрати
,
тај
је
обраћен
,
а
што
им
он
поручи
и
предложи
,
то
могу
усвојити
без
икаква
промишљања
.
Прочуло
се
о
њему
,
и
то
с
правом
,
да
зна
на
памет
цело
св
.
писмо
,
од
почетка
до
краја
.
И
то
не
само
да
зна
речи
,
него
зна
и
то
,
чије
су
то
речи
,
у
којој
су
глави
,
па
чак
и
у
коме
стиху
.
Кад
Лазар
дође
Боривоју
,
често
му
говори
:
„
Брате
,
другови
на
пољу
чекају
те
раширеним
рукама
.
Волели
би
да
те
упознају
и
лично
,
а
већ
те
познају
по
делима
твојим
.
“
Боривоје
је
скроман
,
одбија
хвалу
од
себе
,
али
је
ипак
исповедио
Лазару
,
да
је
пречишћен
,
не
мучи
га
више
сотона
,
нити
рђаве
мисли
наилазе
на
њега
.
Лазар
је
могао
слободно
разговарати
с
Боривојем
.
На
оне
заточенике
,
који
нису
више
под
истрагом
,
не
пази
се
много
,
кад
је
питање
о
разговору
.
Свецем
или
недељом
искупи
се
у
затвору
пуно
гостију
,
људи
,
жена
,
деце
.
Читав
вашар
.
Пусте
их
све
редом
у
какав
велики
ходник
,
њих
поставе
уздуж
на
једну
страну
,
њихове
затворене
сроднике
на
другу
страну
и
говор
почиње
.
У
оној
гунгули
може
говорити
ко
шта
воли
,
стражари
пазе
једино
на
то
,
да
се
том
приликом
без
надзора
не
износи
и
не
уноси
ништа
.
Лазар
доводи
Боривоју
децу
,
те
га
уз
децу
и
он
походи
кад
воли
.
Боривоје
се
много
разбира
о
томе
,
како
стоји
назаренска
ствар
у
народу
.
Лазар
га
обавештава
,
да
се
Назаренство
шири
из
места
у
место
,
захвата
нова
села
,
нове
округе
,
нове
крајеве
,
а
где
стане
ногом
,
ту
не
застаје
,
но
хода
,
корача
,
напредује
...
Боривоје
се
распитује
и
о
Лазару
,
те
га
Лазар
,
обавештава
и
о
томе
.
Кад
је
он
,
Лазар
дошао
кући
,
његова
браћа
Назарени
удружише
се
те
хоће
да
му
помогну
.
Овај
му
даде
коња
,
онај
краву
,
овај
поорану
њиву
,
а
онај
семена
.
Но
испало
је
друкчије
.
Дорастао
Светозар
до
зрелости
,
те
моли
оца
,
да
не
закраћује
Лазара
.
Кад
већ
не
могу
да
буду
заједно
,
нека
даде
Лазару
његов
део
.
Моли
и
мајка
Јелена
за
сина
и
то
је
чича-Срдана
пољуљало
донекле
,
али
не
придобило
.
Тек
кад
старац
чу
шта
раде
Назарени
,
он
се
побеси
.
„
Нећу
“
,
каже
,
„
да
које
ко
дели
мом
сину
милостињу
.
Нека
је
Лазар
ма
какав
,
али
просјак
није
“
.
И
он
купи
кућу
,
одели
нешто
марве
,
семена
,
алата
,
три
паора
(
фртаља
)
земље
и
даде
Лазару
.
„
Ако
је
и
међу
Назаренима
“
каже
,
„
нећу
да
је
ни
тамо
најгори
.
Лазар
је
задовољан
тим
делом
и
назаренске
старешине
почеше
за
њега
већ
меркати
девојку
,
(
јер
не
може
сам
у
оноликој
кући
)
—
кад
се
догоди
ново
.
Лазарева
сестра
Милева
оде
у
Назарене
или
како
то
кажу
—
повери
.
Не
таји
,
но
јавно
исповеда
,
каква
је
код
ње
ствар
.
Гризе
је
савест
,
мучи
је
њена
лакомисленост
,
са
које
Обрен
,
најбољи
момак
у
селу
,
изгуби
главу
.
Не
говори
више
као
онда
на
суду
,
но
највише
криви
себе
.
Сад
хоће
да
олакша
души
и
тражи
спаса
.
Лазар
јој
је
доказао
,
да
тај
спас
лежи
једино
у
Назаренству
.
Ишла
је
потајно
судији
и
казала
му
:
„
Онда
сам
лагала
на
суду
;
затворите
ме
и
казните
ме
“
,
но
судија
је
завирио
у
акта
,
па
је
отерао
.
Каже
јој
:
„
Момак
је
умро
,
сведока
немаш
,
суд
је
ону
ствар
свршио
;
сад
има
друга
посла
—
иди
врагу
“
.
И
истера
је
.
Кад
чу
чича
Срдан
,
како
је
с
Милевом
,
он
се
сад
тек
разбеси
.
Кад
јој
дође
време
,
да
иде
у
скупштину
,
он
је
затвори
у
кочину
међу
свиње
,
бије
је
,
али
не
помаже
.
Девојка
каже
:
„
Удри
бабо
,
удри
,
не
штеди
ме
,
то
је
за
мој
грех
.
Кад
неће
суд
,
казни
ме
бар
ти
“
.
Та
трпљивост
пробудила
је
сажаљење
не
само
у
матере
и
браће
,
но
и
у
суседа
.
А
Назарени
утаначише
у
својој
скупштини
,
да
је
доста
трпила
и
да
је
треба
избавити
.
Једном
,
кад
чича
Срдан
није
био
у
селу
,
дође
Лазар
и
одведе
сестру
својој
кући
.
Она
се
испрва
опирала
;
каже
:
„
На
добром
сам
ја
месту
;
заслужила
сам
ја
то
“
,
али
кад
јој
је
Лазар
протумачио
,
да
је
њихова
скупштина
пронашла
,
да
је
она
доста
трпила
,
попустила
је
.
Сад
је
Срдан
прегорео
и
њу
.
До
душе
ишао
је
среском
начелнику
(
солгабирову
)
,
те
је
тражио
,
да
му
краљевина
поврати
његову
кћер
,
но
срески
начелник
га
је
врло
опоро
испратио
.
Каже
му
:
„
Мани
се
ти
краљевине
и
суда
,
јер
ако
се
потегне
та
ствар
,
ти
ћеш
настрадати
.
Зар
мислиш
,
да
је
теби
слободно
затворити
дете
у
свињац
?
Радуј
се
,
што
ти
кћи
не
тражи
ништа
,
па
немој
ни
ти
немировати
“
.
Чича
Срдан
се
мало
поплашио
и
умири
,
али
од
ото
доба
је
још
кивнији
на
Назарене
но
пре
.
Милева
се
повукла
од
света
и
мирно
живи
у
братовљевој
кући
.
Покушала
је
,
да
се
измири
с
Обреновом
матером
,
шиље
јој
понуде
,
хоће
да
јој
даде
у
договору
с
братом
неку
накнаду
,
али
она
сиротица
не
прима
.
Куне
је
,
да
је
већ
и
црној
земљи
тешко
и
вели
:
„
Не
исплатисте
ви
мени
мог
сина
с
читавим
назаренским
благом
“
.
Кад
Лазар
доведе
Боривоју
децу
,
да
их
води
њихову
оцу
,
Милева
им
даје
свакојаке
понуде
за
сужника
.
„
Он
је
сретан
“
,
мисли
у
себи
,
„
јер
му
је
суд
допустио
,
да
истрпи
казну
“
.
Завиди
му
,
поздравља
га
,
а
стрепи
од
помисли
:
Шта
мисли
тај
човек
о
њој
?
Та
он
је
,
као
што
је
слушала
од
Лазара
,
био
с
Обреном
у
једној
соби
,
гледао
његову
муку
и
слушао
из
уста
његових
тешку
клетву
противу
ње
.
---
Још
мало
,
па
треба
и
Боривој
да
се
ослободи
.
Он
је
још
увек
на
послу
код
Јелачићевих
,
где
се
научише
на
њега
и
заволеше
га
са
његове
вредноће
и
скромности
.
Јованка
је
већ
са
свим
велика
,
зрела
девојка
,
у
њеном
добу
начине
две
године
од
шипарице
удавачу
и
Боривоје
је
и
приметио
и
начуо
,
да
ће
Јованка
да
се
уда
.
Неког
дана
седи
Боривоје
у
врту
близу
сенице
и
пребира
зелен
у
кошареве
,
кад
чу
у
близини
као
Лазарев
глас
.
Подиже
нагло
очи
и
види
млада
човека
,
где
се
ухватио
с
Јованком
за
руку
и
иде
у
сеницу
.
Да
каже
,
да
је
Лазар
,
не
може
,
јер
је
млађи
а
и
носи
се
по
господски
,
но
опет
је
за
то
као
одсечена
глава
Лазарева
,
а
и
глас
му
је
такав
.
То
ће
бити
Светозар
,
брат
Лазарев
,
помисли
Боривоје
,
јер
је
он
добро
познавао
све
Лазареве
одношаје
,
па
често
слушао
и
о
Светозару
,
који
се
спрема
за
свештеника
.
Док
је
Боривоје
жалио
у
себи
млада
човека
,
који
учи
да
постане
„
фирисеј
“
,
„
ђавоља
труба
“
,
како
то
веле
Назарени
,
дотле
је
младић
ушао
с
девојком
у
сеницу
и
Боривоје
им
и
преко
воље
чуо
сав
разговор
.
„
Право
да
вам
кажем
,
Светозаре
“
,
почела
је
Јованка
,
„
не
допада
ми
се
тај
роман
.
Кад
сам
целу
књигу
прочитала
,
пала
ми
је
на
памет
песма
,
коју
певају
наше
девојке
улицом
:
„
Зелен
ора
’
потон’о
,
Млад
се
момак
отров’о
;
Девојка
се
обесила
,
—
То
је
жалост
била
“
.
Ето
,
толико
се
од
прилике
дознаје
и
из
тог
романа
.
У
читавој
књизи
се
вешају
,
убијају
,
а
не
знаш
ни
за
што
ни
крошто
.
“
Светозар
се
смејао
.
„
Погрешио
сам
“
,
каже
.
„
Хтео
сам
да
вам
донесем
другу
књигу
,
па
на
место
ње
дограбим
ову
.
И
сам
држим
,
да
није
било
вредно
,
да
је
прочитате
“
.
„
Коју
сте
хтели
да
ми
донесете
?
“
пита
Јованка
.
„
Знате
ли
шта
Јованка
,
нећу
да
вам
лажем
.
Ви
сте
искали
од
мене
какав
добар
роман
;
ја
сам
вам
донео
тај
;
хтео
сам
да
дознам
ваш
суд
“
.
„
Кушали
сте
ме
?
“
пита
Јованка
.
„
Не
са
свим
,
по
мало
.
А
по
мало
је
била
и
шала
“
.
„
Требала
бих
да
се
срдим
на
вас
,
но
поклањам
вам
.
Него
бих
волела
,
да
чујем
ваш
суд
о
оним
приповеткама
,
које
сам
вам
ја
дала
“
.
„
О
приповеткама
С
.
В
.
П
.
?
“
пита
он
.
„
Јесте
.
И
ја
вас
не
кушам
,
но
вам
искрено
исповедам
,
да
ја
не
могу
да
дођем
на
чисто
с
тим
приповеткама
.
Има
,
нешто
страшно
у
њима
,
а
не
знам
шта
је
то
“
.
„
Имате
право
“
,
вели
Светозар
.
„
Ви
сте
нашли
праву
реч
;
у
тим
приповеткама
има
нечег
страшног
.
Но
не
само
у
тим
,
но
у
свима
приповеткама
његовим
,
у
целом
делању
тог
човека
има
нечег
страшног
“
.
„
У
чему
је
то
?
“
„
Је
ли
вам
позната
Одисеја
?
“
пита
он
.
„
Слабо
.
Отац
ми
је
говорио
о
тој
старој
грчкој
песми
.
Но
то
је
било
давно
.
Мислим
,
да
и
немамо
на
српском
језику
потпун
превод
те
песме
“
.
„
У
тој
песми
приповеда
се
међу
осталим
и
то
,
да
је
Одисеј
залутао
са
својом
четом
на
усамљено
острво
,
где
је
била
дивна
,
чаробница
Цирце
...
Она
је
умореним
путницима
Одисејевим
давала
пехар
вина
и
који
се
год
напио
тог
вина
,
па
га
после
она
додирнула
својим
чаробним
штапићем
,
тај
се
на
мах
претворио
у
свињу
...
И
С
.
В
.
П
.
даје
онима
,
који
су
жедни
лепе
књижевности
,
своје
приповетке
,
но
ко
се
год
начита
тих
приповедака
,
па
се
такне
душе
приповедача
С
.
В
.
П
.
,
тај
на
мах
престаје
бити
човеком
,
јер
ако
му
се
тело
и
не
мења
,
душа
му
се
претвара
у
животињску
...
У
свима
тим
приповеткама
наћи
ћете
,
где
се
с
планом
,
промишљеном
намером
исмевају
људи
,
који
осећају
племенито
;
свуда
се
износи
,
где
ти
људи
пропадају
,
постају
ругло
,
а
шири
се
намерно
бајаги
нека
трезвеност
а
у
ствари
животињство
...
Смрт
сваком
идеалу
,
смрт
сваком
пожртвовању
;
грабеж
и
животињство
,
то
је
оно
грозно
,
што
лежи
у
тим
приповеткама
и
што
се
износи
,
кад
мање
,
кад
више
скривено
.
Свака
поједина
приповетка
не
показује
то
тако
јасно
као
низ
приповедака
.
Тешко
оном
,
чије
се
душе
такне
то
начело
“
.
„
Имате
право
“
,
изусти
Јованка
чисто
поплашено
,
„
то
је
оно
,
чега
сам
се
грозила
,
кад
сам
читала
те
приповетке
“
.
„
Благо
вашој
души
,
које
се
не
мога
дотаћи
та
чаробна
батина
наше
лепе
књижевности
“
,
изусти
Светозар
.
Говор
се
водио
још
мало
о
књижевности
,
па
онда
пређе
на
друго
,
на
њихов
будући
живот
.
Заносили
су
се
,
како
ће
они
вредно
упоредо
обрађивати
њиву
народну
и
како
ће
Јованка
помагати
Светозара
у
његову
тешком
послу
.
Још
док
они
у
речи
бијаху
,
приђоше
им
скоро
нечујно
Јованчини
родитељи
.
Јелачић
се
смешио
њихову
разговору
.
„
Пазите
децо
“
,
каже
,
„
да
се
не
уморите
.
Многи
су
пошли
тим
путем
,
али
их
врло
мало
стиже
до
мете
.
Ако
мислите
,
да
је
доста
изговорити
народу
две-три
лепе
речи
,
варате
се
.
Многи
пође
,
па
кад
видну
да
народ
не
иде
за
њим
од
стиха
,
врати
се
.
Неки
издрже
и
даље
,
али
кад
дођу
до
првог
заплетенијег
раскршћа
,
кад
виде
,
да
се
баш
они
бацају
камењем
на
њих
,
којима
хоће
они
добро
да
учине
,
повлаче
се
рањеним
срцем
натраг
.
Баш
они
постају
у
својој
раздражености
противници
сваком
напретку
,
јер
веле
:
„
Пробао
сам
,
не
може
се
“
.
Неки
отрпе
чак
и
то
,
али
не
постигну
цели
,
јер
немају
начина
...
Многи
су
звани
,
али
мало
изабрани
.
“
Но
умешала
се
и
госпођа
Јелачићка
.
„
Хо
,
децо
,
децо
,
што
удешавате
тако
на
дугачко
;
што
почињете
још
сад
таке
разговоре
?
Та
има
вре
мена
за
то
...
“
,
Није
одвише
рано
“
,
вели
Светозар
,
„
него
бих
рекао
,
да
је
баш
у
време
.
У
Лазаревцу
имамо
два
ковача
,
Шандора
и
Тану
.
Кад
Тана
греје
гвожђе
на
ватри
,
звиждуће
или
гледа
по
улици
.
Тек
сад
метне
гвожђе
на
наковањ
,
почне
промишљати
,
где
ће
ударити
и
окреће
га
после
овамо
онамо
,
док
се
не
расхлади
или
га
пак
сврха
.
Ковач
Шандор
друкчије
ради
.
Док
је
још
гвожђе
на
ватри
,
он
промишља
,
с
које
ће
стране
почети
,
како
ће
га
окренути
и
где
ударити
.
Па
кад
га
положи
на
наковањ
,
а
оно
већ
и
готово
...
“
Јелачић
се
насмеја
и
потапка
Светозара
по
рамену
.
Боривоје
је
и
нехотице
чуо
скоро
цео
разговор
.
Није
разумео
и
схватио
све
,
али
му
је
довде
било
јасно
.
Прво
,
да
је
Светозар
доиста
брат
Лазарев
,
а
друго
,
да
тај
млад
човек
,
у
коме
је
толико
ватре
,
мисли
озбиљно
обделавати
њиву
народну
.
И
кад
је
Светозар
одлазио
,
Боривоје
је
дуго
гледао
за
њим
.
Осећао
је
,
да
ће
се
с
тим
младићем
још
сусретати
у
животу
,
сусретати
,
па
и
сукобити
.
На
кратко
по
том
дође
му
и
Лазар
у
походе
.
Он
је
потврдио
,
да
је
Светозар
изабран
у
Лазаревцу
за
пароха
,
да
се
жени
с
ћерком
Јелачићевом
и
да
ће
за
месец
дана
бити
и
ожењен
и
посвећен
.
До
тога
доба
треба
и
Боривоје
да
је
слободан
.
„
А
и
потребан
си
нам
,
врло
си
нам
потребан
,
“
каже
му
Лазар
,
„
јер
код
нас
само
што
не
долази
до
крви
.
Све
је
сад
у
селу
тако
измешано
,
ускомешано
успаљено
,
раздражено
,
да
се
бојим
,
е
ће
та
раздраженост
прећи
већ
и
на
Назарене
“
.
„
Шта
је
?
“
пита
Боривоје
.
Лазар
му
је
у
кратко
испричао
све
.
Било
је
ту
пуно
свачега
,
но
најглавније
је
ово
:
Ђока
Савков
је
у
Лазаревцу
кнез
и
његов
средњи
син
Јова
„
поверио
је
“
још
прошле
године
.
Чим
то
Ђока
чу
,
спопаде
снају
,
унуче
,
перину
и
бари
их
на
улицу
.
Јова
дође
кући
и
кад
види
шта
је
,
оде
с
женом
и
дететом
под
очеву
кошару
.
Трајало
то
тако
недељу-две
дана
,
док
сека
Анка
не
начини
мало
реда
у
кући
и
умири
Ђоку
.
Каже
му
:
„
Мени
је
син
,
син
,
од
утробе
је
моје
,
па
ма
се
крстио
руком
,
ногом
или
се
не
крстио
никако
.
Ако
се
ти
,
Ђоко
,
не
опаметиш
,
ја
одмах
шаљем
у
варош
по
доктора
да
те
лечи
,
јер
само
луд
човек
поступа
тако
с
рођеним
дететом
као
ти
“
.
Навале
и
браћа
на
оца
те
,
Ђока
попусти
и
Јова
уђе
опет
у
кућу
.
Но
за
мало
,
на
„
повери
“
и
Јовина
жена
,
за
тим
старији
брат
,
онда
млађи
брат
са
женом
,
па
на
послетку
и
мати
.
Ђока
се
крстио
од
чуда
.
Каже
:
„
До
сад
је
било
,
да
пилићи
иду
за
квочком
,
а
сад
дође
време
,
да
квочка
иде
за
пилићима
“
.
У
целој
кући
оста
сам
Ђока
православан
и
међу
снајама
једна
једина
—
Јелена
:
Сви
остали
„
поверили
“
.
Но
опет
се
некако
сложише
,
ако
се
и
то
може
назвати
слогом
.
Јер
кад
дође
светац
,
онда
старац
са
снајом
светкује
,
остали
иду
на
рад
.
На
Божић
сви
отишли
у
рит
да
секу
трску
,
сам
остаде
Ђока
с
Јеленом
.
Јелена
му
уноси
прасе
и
поје
„
Рождество
“
,
али
старац
не
једе
,
но
се
заплака
.
На
велики
петак
мора
Јова
да
бега
из
куће
,
јер
из
кујне
удара
маст
,
његова
баба
пржи
сланину
на
купус
.
Кад
би
вече
,
сви
узму
књиге
па
хајд
у
скупштину
,
сам
остаје
Ђока
с
Јеленом
.
„
Јелена
рано
“
,
пита
је
,
„
за
што
и
ти
„
не
повериш
?
“
„
Мени
је
бабо
“
,
каже
она
,
„
добра
моја
вера
.
Добра
је
била
мојим
старима
,
па
је
добра
и
мени
“
.
Ђока
љуби
снају
;
да
може
скинуо
би
јој
и
месец
с
неба
,
али
баш
та
снаја
му
умре
.
И
тада
се
деси
и
друга
несрећа
.
Нико
из
куће
неће
да
испрати
жену
до
гроба
,
чак
ни
њезин
муж
.
Забрањује
им
њихова
вера
.
Ту
ће
бити
и
онај
„
бик
“
,
звоно
,
ту
„
ђавоља
труба
“
,
свештеник
,
ту
„
црквене
батине
“
,
рипиде
и
чираци
,
ту
„
незнабошци
и
поганици
“
,
Православни
,
па
њима
нема
места
.
Покупише
се
дакле
,
те
одоше
на
њиву
.
Ђока
се
скаменио
у
први
мах
.
За
тим
је
био
укоп
;
он
испрати
снају
до
гроба
,
па
кад
се
врати
кући
,
распусти
даћу
на
двоје
на
троје
и
оста
сам
.
Тек
у
неко
доба
дођоше
његови
из
поља
.
Улазе
лагано
,
а
чим
уђоше
,
Ђока
забравља
за
њима
вратнице
.
Онда
узе
добар
дреновац
,
те
није
гледао
ни
кога
удара
,
ни
где
удара
,
ни
колико
пута
удара
;
доста
то
,
једној
снаји
пребио
руку
,
најстаријем
сину
сломио
ребро
,
а
и
остали
нису
прошли
на
миру
.
Дозна
власт
за
то
,
срески
начелник
,
па
га
затворише
.
Може
се
мислити
,
да
се
после
овога
случаја
ускомешало
цело
село
.
Скоро
у
исто
време
„
поверио
“
и
Маша
Јанковић
,
јединац
,
син
врло
имућног
ратара
.
Његов
отац
хтео
је
лепим
,
доводио
му
свештеника
,
одводио
га
проти
,
али
бадава
.
На
послетку
се
старац
предао
.
Каже
:
„
Нећу
да
правим
од
зла
горе
;
сад
како
је
,
тако
је
,
само
нек
је
жив
“
.
Но
јест
.
Дође
доба
да
Машу
узму
у
војнике
,
али
он
не
прима
пушке
.
Каже
капетану
у
очи
:
„
На
великој
сам
муци
,
господине
.
Бог
у
својој
шестој
заповеди
каже
:
„
Не
уби
“
,
а
цар
у
своме
регламану
каже
:
„
Уби
“
.
Обадвоје
треба
да
слушам
,
а
то
не
иде
.
Бог
је
старији
од
цара
,
и
ја
слушам
Бога
“
.
Капетан
види
,
с
ким
има
посла
и
разлаже
му
,
да
није
још
говор
о
убијању
.
Нек
узме
само
пушку
.
Али
сад
се
опет
Маша
позива
на
Исуса
Христа
.
Христос
је
казао
:
„
Ко
потеже
оружје
,
од
оружја
ће
и
погинути
“
.
Сад
наиђоше
на
Машу
свакојаке
муке
,
јер
се
у
војсци
осврћу
на
регламан
,
а
не
на
Исуса
Христа
.
Кад
већ
неће
Маша
да
узме
пушке
у
руке
,
вежу
му
је
на
леђа
,
напуне
му
телећак
камењем
и
вијају
га
од
јутра
до
мрака
:
Један
—
два
...
један
—
два
...
трч
’
брзим
кораком
...
један
,
два
,
један
,
два
.
Везивали
га
и
за
неки
колац
,
на
сунцу
.
Но
све
бадава
.
На
послетку
га
затворише
и
хтели
да
му
суде
.
Но
он
полудео
,
па
га
пустише
.
Сад
трчи
селом
и
виче
:
„
Људи
,
браћо
,
помозите
Богу
,
не
дајте
Бога
,
хоће
да
га
надвладају
“
.
Може
се
мислити
,
како
је
у
селу
.
Сви
су
огорчени
на
Назарене
,
да
не
може
већма
бити
.
А
Назарени
фанатични
;
трпе
и
—
отимају
маха
.
Овде
,
онде
опколеле
православне
жене
постару
Назаренку
,
те
јој
довикују
:
„
Блуднице
матора
,
с
киме
се
ниси
волела
,
Јови
си
измамила
сермију
,
Панту
си
развенчала
са
женом
,
па
сад
хоћеш
да
се
светиш
“
.
Назаренка
само
обори
главу
и
каже
:
„
Истина
је
,
била
сам
неваљала
;
сад
нисам
“
.
Тамо
опет
дечурлија
сеоска
виче
за
крупним
,
јаким
човеком
:
„
Уа
,
уа
,
бугер
“
,
бацају
се
камењем
на
њега
,
а
он
окрвављен
иде
даље
.
„
Види
Бог
“
...
Већ
се
умешала
и
власт
.
А
село
велико
,
има
доста
трезвених
,
учених
људи
.
Ту
свештеник
,
учитељи
,
лекар
,
неколико
трговаца
,
а
има
и
на
страни
учених
синова
из
Лазаревца
.
Један
је
професор
,
други
мерник
,
трећи
адвокат
.
.
Стари
свештеник
не
може
више
ни
да
се
бори
с
Назаренима
,
ни
да
уздржава
свога
стада
од
изгреда
.
Признаје
,
да
је
слаб
,
те
позива
све
образованије
синове
из
Лазаревца
,
да
дођу
на
славу
,
кад
ће
новог
свештеника
,
Светозара
,
увести
у
звање
.
Ту
ће
бити
и
прота
,
па
је
онда
време
,
да
се
удеси
начин
,
како
да
се
сузбије
Назаренство
.
Питање
је
горуће
и
крајње
је
време
,
да
се
што
учини
.
Први
дани
међу
Назаренима
.
Дође
дан
,
да
се
Боривоје
ослободи
затвора
.
Кад
је
изишао
на
улицу
и
нехотице
подиже
главу
горе
,
подиже
је
далеко
више
,
но
што
приличи
скромности
назаренској
.
Осећао
је
,
као
да
се
подигао
из
гроба
.
Не
тражи
кола
,
но
се
упутио
пешке
у
Боривојевац
.
Леп
је
јесењи
дан
,
какав
давно
не
запамтише
људи
.
Или
можда
дан
и
није
леп
,
само
се
њему
чини
тако
.
Већ
хоће
да
се
ухвати
мрак
,
кад
је
сагледао
торањ
свога
села
.
Путнику
је
лакше
,
кад
сагледа
онај
узвишени
крст
на
цркви
,
па
и
Боривоју
је
лакше
,
али
се
он
отреса
тога
осећаја
.
Шта
се
њега
тиче
то
испрекрштано
и
позлаћено
гвожђе
на
„
поповској
сувачи
?
“
Сад
разбира
већ
и
поједине
куће
.
Оно
је
тамо
широка
удица
,
оно
је
гробарска
,
а
оно
онде
...
Ама
шта
је
оно
управо
?
Онде
,
где
му
је
стојала
кућа
и
где
је
мислио
да
нађе
згариште
,
пусто
земљиште
,
сада
су
опет
зграде
.
Дође
ближе
и
сад
већ
нема
сумње
;
кућа
је
на
његову
земљишту
и
ако
није
баш
са
свим
онака
као
пре
.
Шта
је
то
?
Нико
му
не
рече
,
да
је
то
земљиште
продато
другоме
,
а
нико
,
да
је
ту
подигнута
кућа
.
Шта
ће
сад
?
Испрва
је
мислио
,
да
оде
до
тетке
Стане
,
где
су
му
стојала
деца
,
а
сад
га
је
нешто
вукло
право
његовој
кући
.
Близу
уласка
у
седо
сретне
чобанче
,
не
познаје
га
,
па
мисли
да
и
дечко
њега
не
познаје
.
„
Добро
вече
,
дете
?
“
„
Помоз
Бог
,
чико
.
“
„
Каква
је
она
нова
кућа
?
Ено
виш
,
онде
,
друга
од
рогља
?
“
„
Аха
,
видим
.
Оно
је
кућа
Боривоја
Ненадова
.
Он
је
сад
затворен
,
вуче
ланце
,
па
су
се
сложили
„
бугери
“
из
четрнаест
села
и
назидали
му
кућу
.
А
била
је
изгорела
до
тамана
.
Тамо
он
,
Ненадов
ју
је
запалио
...
“
Боривоју
удари
крв
у
лице
и
наже
даље
.
Гле
,
шта
учинише
његова
браћа
!
„
Њихова
љубав
није
мртво
слово
“
,
промумла
у
себи
и
сад
се
већ
наглим
кораком
упутио
својој
кући
.
Кад
је
отворио
врата
,
нађе
у
дворишту
децу
,
своју
децу
,
која
га
дочекаше
неописаном
радошћу
.
Тамо
је
и
тетка
његова
.
Вели
:
„
Хвала
Богу
,
кад
дође
;
ја
једва
остадох
жива
,
стара
сам
,
па
тешко
гледим
и
себе
,
а
камо
ли
децу
“
.
Боривоје
се
наљубио
деце
,
па
се
окренуо
по
кући
.
Ако
му
кућа
и
није
препуна
,
није
ни
пуста
.
Браћа
му
се
постарала
,
те
овај
донео
ово
,
онај
оно
,
што
је
најпотребније
.
Није
све
ново
,
али
може
послужити
.
Тетка
га
зове
,
да
се
прихвати
јелом
,
а
деца
га
обгрлила
,
те
му
приповедају
.
Он
не
седа
за
сто
,
јер
није
гладан
,
а
не
разбира
ни
приповетке
дечје
;
пуно
му
је
срце
и
пуне
су
му
очи
—
суза
.
Још
оног
вечера
дођоше
Боривоју
његови
суседи
,
две-три
радознале
бабе
,
па
и
браћа
му
:
Назарени
.
Нема
их
много
,
али
се
надају
,
да
ће
их
он
устостручити
,
јер
пред
њим
иде
глас
велики
—
као
пред
Месијом
.
Сутра
у
јутру
оде
Боривоје
у
општину
,
где
му
показаше
рачун
о
његову
имању
.
За
тим
је
средио
још
неке
ствари
по
кући
,
а
после
подне
се
упутио
у
Лазаревац
.
Извинио
се
код
својих
Назарена
,
што
неће
доћи
оног
вечера
на
заједничку
молитву
,
јер
мора
Лазару
.
Лазаревац
није
далеко
од
Боривојевца
;
једва
ако
је
сахат
хода
.
Боривоје
се
упутио
пешке
и
уз
пут
је
мислио
о
многом
чему
,
највише
о
Лазару
.
Но
што
је
ближе
селу
,
све
му
то
више
излази
из
памети
Лазарев
лик
,
а
пред
очима
му
се
ствара
као
у
магли
други
лик
,
лик
Лазареве
сестре
Милеве
,
коју
он
и
не
познаје
.
Тамо
ће
затећи
и
њу
;
она
му
је
кроз
толико
месеци
шиљала
понуде
;
она
је
толико
трпила
због
назаренске
вере
;
о
њој
је
он
тако
често
говорио
с
Лазарем
и
на
њу
је
већ
пре
тога
много
и
много
мислио
.
У
исти
мах
,
кад
је
Боривој
мислио
о
Милеви
,
мислила
је
и
она
о
њему
и
то
не
само
мислила
,
него
и
чекала
га
.
Лазар
га
је
очекивао
тек
у
недељу
,
јер
су
Назарени
из
Боривојевца
сваке
друге
недеље
ишли
у
Лазаревац
,
да
се
у
већем
друштву
заједнички
озидавају
и
крепе
.
Но
Милева
је
боље
рачунала
.
Она
је
слутила
,
да
Боривоје
неће
дочекати
недеље
,
него
ће
доћи
Лазару
што
пре
може
,
а
то
је
управо
—
сад
.
Јуче
је
стигао
кући
,
јутрос
је
посвршавао
најпотребније
ствари
,
по
подне
се
кренуо
и
сад
,
тек
што
није
стигао
.
Она
је
желела
,
да
види
тог
човека
,
о
коме
је
Лазар
говорио
сваки
дан
с
одушевљењем
.
Али
је
уједно
и
стрепила
.
Тај
је
човек
био
с
несретним
Обреном
,
видео
је
дакле
муке
онога
,
коме
је
она
толико
скривила
.
Залану
вашка
и
она
изиђе
у
двориште
.
Била
је
лепа
,
крупна
цура
,
а
по
лицу
јој
неки
необичан
израз
.
Од
вајкада
јој
тако
прелеће
нека
враголија
,
а
сад
хоће
ту
враголију
да
истисне
суморност
.
Изгледа
као
небо
,
које
се
са
свију
страна
наоблачило
,
али
између
облака
провирује
још
увек
—
сунце
.
И
Боривоје
је
необично
леп
човек
,
па
како
су
сад
стојали
једно
према
другом
,
било
их
је
милина
гледати
.
„
Лепа
је
“
,
помисли
он
у
себи
,
чим
је
сагледа
.
„
Леп
је
“
,
дође
и
њој
у
памет
,
ма
да
такве
мисли
не
приличе
„
вернима
“
.
Боривоје
поздрави
Милеву
доста
збуњено
,
а
она
му
прими
поздрав
скромно
,
а
не
насмеши
се
,
јер
то
не
би
доликовало
Назаренци
.
„
Је
ли
брат
Лазар
код
куће
?
“
„
На
њиви
је
.
“
Боривоје
није
знао
,
шта
да
чини
.
Хтео
би
да
оде
,
а
хтео
би
и
да
га
причека
;
на
послетку
пође
.
„
Ја
ћу
доћи
доцније
“
,
каже
.
„
Молим
вас
испоручите
му
,
да
је
долазио
Боривоје
.
“
Девојка
му
пружи
руке
.
„
Гле
,
ви
сте
“
,
каже
,
као
изненађена
,
а
ту
се
већ
претварала
.
„
Добро
дошли
.
Само
кад
вас
је
донео
Господ
.
“
И
понуди
га
у
кућу
!
Боривоје
уђе
у
собу
,
у
којој
беше
све
чисто
,
уредно
,
али
без
украса
.
Назаренска
кућа
не
трпи
накита
ни
у
чем
.
Где
има
каквих
шара
или
шаренила
,
то
је
на
стварима
,
које
су
се
затекле
из
старина
.
„
С
пута
сте
“
,
каже
Милева
.
„
Би
ли
окусили
што
или
да
попијете
чашу
вина
?
“
Боривоје
махну
главом
.
„
Хвала
.
“
Она
га
не
понуди
други
пут
,
јер
би
то
била
увреда
за
њега
.
Кад
Назарен
рекне
:
Да
,
да
,
не
,
не
,
треба
на
том
да
остане
,
јер
по
речима
св
.
писма
вреди
то
исто
толико
,
колико
и
заклетва
.
„
Како
су
вам
деца
?
“
пита
она
.
„
Јесте
ли
затекли
све
на
миру
код
куће
?
“
„
Децу
сам
оставио
здраву
,
а
затекао
сам
кућу
пунију
но
што
сам
је
оставио
.
Чиме
сам
заслужио
,
да
се
браћа
тако
старају
о
мени
?
“
„
Апостол
Павле
је
казао
:
„
Носите
бреме
један
другога
и
тако
ћете
испунити
завет
Христов
“
,
рече
девојка
.
Боривоје
погледа
је
.
Било
је
први
пут
,
да
чује
еванђелске
изреке
из
женских
уста
.
„
После
толико
мојих
грехова
“
,
каже
,
„
много
је
то
милости
од
људи
.
“
Милева
уздахну
.
„
Ви
сте
“
,
каже
,
„
страдали
за
своја
дела
,
ви
сте
отворили
толиким
људима
очи
и
извели
их
на
прави
пут
,
ви
сте
утрли
оно
,
што
је
било
.
А
шта
сам
ја
учинила
,
да
ми
се
умали
онај
силни
терет
пред
Богом
и
пред
људима
?
!
“
„
Ви
сте
“
,
каже
Боривоје
и
промену
му
се
глас
,
„
ви
сте
оставили
богату
кућу
очеву
,
оставили
све
и
пошли
за
Христом
.
“
„
Шта
је
то
“
,
вели
она
,
„
кад
сам
и
овде
у
сваком
добру
.
“
Кад
се
код
Назарена
састану
мушко
и
женско
,
врло
се
радо
једно
пред
другим
понижавају
и
износе
своје
грехе
.
У
првом
тренутку
изгледа
то
нешто
ново
,
велико
,
узвишено
,
али
је
у
ствари
и
то
хвалисање
.
Јер
говорити
другоме
непрестано
:
„
Био
сам
врло
рђав
“
;
„
сагрешио
сам
врло
много
“
и
т
.
д
.
,
значи
уједно
и
то
:
„
Сад
сам
друкчији
,
сад
сам
се
чак
толико
поправио
,
да
и
ја
увиђам
о
осуђујем
своје
негдашње
кривице
.
“
Између
Милеве
и
Боривоја
наста
после
првих
речи
ћутање
.
Кад
код
нас
запне
говор
,
лако
је
.
Одмах
ће
једно
ма
које
запитати
:
„
Где
сте
били
у
последње
време
и
како
сте
се
провели
?
“
—
па
је
онда
одрешена
нова
врећа
разговора
.
Но
нису
ни
Назарени
у
томе
оскудни
.
Кад
се
заглибе
у
ћутање
и
не
знају
да
покрену
нова
разговора
,
одмах
ће
питати
ма
које
од
њих
:
„
Шта
читате
из
св
.
писма
?
“
—
па
онда
:
„
Какве
мисли
наилазе
на
вас
при
том
читању
?
“
и
онда
им
стоји
отворен
разговор
од
Адама
па
чак
до
последњих
дана
и
страшнога
суда
.
„
Шта
читате
из
св
.
писма
?
“
—
пита
је
Боривоје
Милеву
.
Он
је
од
Лазара
сазнао
и
докучио
све
назаренске
обичаје
.
„
Читам
“
,
каже
она
,
„
седамнаесту
главу
из
књиге
пророка
Јејемија
.
“
„
Па
какве
вас
мисли
обузимају
при
читању
?
“
Милева
и
опет
уздахну
.
„
Мучне
,
врло
мучне
мисли
“
—
рече
она
.
„
Прочитала
сам
први
стих
и
не
могу
даље
.
Како
је
страшно
то
!
Ја
видим
,
да
је
и
мој
грех
урезан
гвозденом
писаљком
и
врхом
од
дијаманта
у
срцима
људским
и
на
роговима
олтара
...
“
„
Не
треба
никад
да
заборавите
на
милост
божју
...
Бог
све
може
“
—
упаде
јој
у
реч
Боривој
.
Милева
се
заруменила
,
низ
образе
јој
се
котрљале
вреле
сузе
.
Под
црном
марамом
дошло
јој
лепо
лице
необично
тужно
,
па
и
заношљиво
.
Нешто
се
такну
Боривоја
и
дође
му
воља
,
да
утеши
ону
покајницу
,
јер
га
беше
ње
толико
жао
.
„
Жена
“
,
каже
он
,
„
лакше
греши
,
па
лакше
јој
се
и
опрашта
...
“
Она
подиже
очи
и
гледаше
га
радознало
.
То
што
је
сад
чула
,
ново
је
за
њу
.
„
Сећате
ли
се
осме
главе
Јованова
еванђеља
?
“
пита
је
он
,
но
и
не
чека
на
одговор
,
већ
наставља
:
„
Христос
је
дошао
у
цркву
и
сав
народ
иђаше
к
њему
,
да
га
учи
.
А
књижевници
и
Фарисеји
доведоше
к
њему
жену
,
ухваћену
у
прељуби
и
поставише
је
на
среду
.
Рекоше
му
:
Учитељу
,
ова
жена
ухваћена
је
сад
у
прељуби
.
А
Мојсије
нам
у
закону
заповеда
,
да
таке
камењем
убијамо
;
а
шта
ти
велиш
?
Ово
пак
рекоше
кушајући
га
,
да
би
га
имали
за
шта
окривити
.
А
Исус
саже
се
доле
и
писаше
прстом
по
земљи
,
не
гледајући
на
њих
.
И
кад
га
једнако
питаху
,
исправи
се
и
рече
им
:
Који
је
међу
вама
без
греха
,
нека
најпре
баци
камен
на
њу
.
Па
се
опет
саже
доле
и
писаше
по
земљи
.
А
кад
они
то
чуше
,
покарани
будући
од
своје
савести
,
излажаху
један
за
другим
,
почевши
од
старешине
до
последњих
;
а
Исус
оста
сам
и
жена
стојећи
по
среди
.
И
кад
се
Исус
исправи
и
не
видевши
ни
једнога
до
само
жену
,
рече
јој
:
Жено
,
где
су
они
,
што
те
тужаху
?
Ни
један
те
не
осуди
?
А
она
рече
:
Ни
један
,
Господе
!
А
Исус
јој
рече
:
Ни
ја
те
не
осуђујем
;
иди
и
од
сад
не
греши
.
“
Боривоје
је
изговорио
ову
еванђелску
причу
с
пуно
ватре
и
узбуђења
;
глас
му
је
помало
дрхтао
.
„
Мален
је
ваш
грех
,
Милева
,
према
ономе
,
који
је
учинила
та
жена
“
,
рече
на
послетку
,
„
па
како
вам
се
не
би
опростио
!
“
Милева
је
до
сад
седела
узбуђена
и
као
неки
мрави
подилазаше
је
.
Сад
се
подиже
.
„
А
опраштате
ли
ми
и
ви
?
“
—
пита
Боривоја
и
гледа
му
управо
у
очи
.
Боривоје
се
збуни
.
„
Ко
сам
ја
?
“
—
пита
он
,
а
њено
узбуђење
прешло
је
већ
на
њега
.
„
Ви
сте
“
,
каже
она
,
а
глас
јој
дошао
загушен
,
као
да
иде
право
из
душе
,
„
ви
сте
гледали
муке
онога
,
кога
сам
ја
убила
,
ви
сте
слушали
о
мени
само
зло
и
срамоту
.
“
И
Боривоје
се
кренуо
.
Нешто
уздрхта
у
њему
.
Дође
му
,
да
јој
метне
руку
на
чело
и
рекне
јој
:
„
Праштам
ти
.
“
Поново
је
погледа
.
Као
нека
полутама
поче
да
се
разлева
по
соби
,
он
види
само
њену
црну
мараму
,
јер
је
сагнула
дубоко
главу
и
стоји
пред
њим
као
она
преступница
пред
Христом
.
Но
дође
му
у
памет
:
Ко
је
он
,
да
јој
меће
руку
на
главу
?
Ко
је
он
,
да
прашта
?
И
почеше
други
осећаји
њиме
да
овлађују
.
Сад
му
долази
све
јаче
и
јаче
воља
да
је
теши
,
да
се
баци
пред
њом
на
земљу
,
да
јој
обгрли
колена
и
да
каже
:
„
Авај
мени
,
та
ја
сам
најцрњи
грешник
.
“
Не
дође
дотле
.
Отворише
се
врата
и
Милева
оста
без
одговора
и
без
—
опроштаја
.
„
Шта
је
с
оном
крмачом
,
што
је
Лазар
разгласио
,
да
му
је
на
продају
?
“
пита
деда
Савков
с
врата
.
Милева
се
прибрала
.
„
На
продају
нам
је
“
,
каже
,
„
али
је
нећемо
продавати
вама
.
“
„
А
као
за
што
не
мени
?
“
љути
се
деда
Јова
.
„
Ваљда
што
нисам
Назарен
?
А
ја
ти
ћерко
због
те
твоје
крмаче
не
одо
у
„
бугере
“
,
па
ма
она
имала
златан
реп
.
“
И
пође
да
иде
.
„
Нисам
тако
мислила
,
деда-Јово
“
,
вели
Милева
скоро
молећи
.
„
У
вашем
дворишту
,
знам
,
има
много
живине
.
А
ова
наша
крмача
једе
живину
.
Ми
је
за
то
и
продајемо
.
Али
би
да
је
продамо
у
онаку
кућу
,
где
неће
моћи
да
буде
од
штете
.
“
„
Е
,
то
је
друго
што
“
,
вели
деда
Јова
.
„
Хвала
,
дете
,
што
си
ми
казала
.
Збогом
.
“
И
он
изиђе
лагано
из
собе
и
промрмља
у
себи
:
„
Опет
су
Назарени
поштени
људи
.
“
Ово
је
већ
двадесети
,
који
то
мрмља
у
себи
,
јер
је
Лазарева
крмача
већ
три
недеље
на
продају
.
Не
купује
је
нико
,
јер
ко
нема
живине
,
томе
богме
не
стиже
новац
ни
за
крмачу
.
А
Лазар
је
не
коље
,
трпи
да
му
тамани
пилиће
.
Но
за
то
је
та
крмача
достојна
,
да
уђе
у
повесницу
назаренског
развијања
.
Она
је
придобила
и
одвела
у
Назарене
већ
петорицу
.
Јер
ти
не
рекоше
у
себи
само
толико
,
да
су
Назарени
поштени
људи
,
но
хтедоше
и
да
их
познају
.
Почеше
да
одлазе
у
њихову
скупштину
као
гости
,
из
љубопитства
,
па
се
и
залепише
тамо
.
---
Кад
је
Лазар
дошао
из
поља
,
примио
је
Боривоја
не
само
раширеним
рукама
,
но
и
отвореним
срцем
.
Узео
га
је
за
руке
,
гледао
му
у
очи
и
није
знао
,
шта
да
му
каже
.
Тако
је
то
обично
код
људи
,
који
једва
чекају
,
да
се
састану
и
наразговарају
.
Прегладнео
човек
мало
једе
;
препуно
срце
мало
говори
.
Ухватило
се
и
вече
,
те
је
било
време
,
кад
Назарени
иду
у
скупштину
,
да
се
заједнички
и
у
кратко
помоле
Богу
,
па
онда
и
поразговоре
реч-две
.
Људи
радни
,
нарочито
ратари
,
не
доспеју
и
не
могу
доспети
свако
вече
,
али
ко
год
може
,
тај
одлази
.
И
Лазар
се
кренуо
с
Боривојем
.
Милева
данас
не
иде
,
спрема
вечеру
,
а
то
је
први
пут
,
да
изостаје
из
заједничке
молитве
.
Боривоју
је
опет
први
пут
,
да
иде
тамо
.
Он
иде
у
скупштину
као
новајлија
,
а
опет
као
опробан
,
озидан
Назаренац
,
који
је
већ
доста
учинио
за
ствар
назаренску
и
од
кога
Назарени
још
више
очекују
.
Назаренска
скупштина
је
баш
на
раскршћу
.
На
њој
нема
ни
крста
нити
икаква
знака
и
не
разликује
се
скоро
ничим
од
осталих
кућа
,
осим
што
не
можеш
видети
,
да
је
спао
са
ње
гдегод
леп
.
Чисто
је
окречена
и
стаза
је
пред
њом
и
утрвена
и
поливена
.
Ако
је
истина
,
да
си
српску
школу
у
селу
могао
до
скора
познати
по
опалим
и
олупаним
зидовима
,
онда
се
може
рећи
,
да
ћеш
назаренску
скупштину
у
већим
местима
познати
по
противном
.
Скупштина
,
у
коју
ће
да
оде
Лазар
с
Боривојем
,
има
с
улице
две
мале
собице
,
уз
које
је
назидана
кујна
.
Ту
стоји
Јова
Пајинов
са
женом
и
двоје
деце
.
Јова
Пајинов
је
као
неки
црквењак
,
он
ужива
те
две
собице
с
кујном
бесплатно
,
али
је
дужан
,
да
држи
кућу
у
реду
.
Уз
кућу
је
пространо
,
чисто
двориште
,
у
ком
је
засађено
неколико
дрвећа
,
остраг
је
зграда
с
пет
прозора
,
који
воде
у
двориште
.
То
је
скупштина
—
велика
лепа
соба
,
бело
окречена
,
пуна
клупа
.
На
средини
је
мали
бео
сто
,
у
прочељу
виси
о
зиду
сахат
.
То
је
сав
намештај
.
Клупе
су
одељене
,
т
.
ј
.
средином
њиховом
води
пут
.
С
једне
ће
стране
седети
мушки
,
с
друге
стране
женске
,
напред
ће
„
браћа
“
и
„
сестре
“
,
натраг
„
пријатељи
“
и
„
пријатељице
“
.
Око
стола
ће
узети
место
„
пророци
“
.
Пријатељи
и
пријатељице
су
као
неки
искушеници
;
браћа
и
сестре
су
пречишћени
од
греха
и
крштени
су
;
пророци
су
они
,
који
имају
неки
виши
дар
—
пророковања
.
Уз
ову
собу
има
и
мања
—
побочна
соба
.
Та
друга
соба
има
два
прозора
,
који
воде
у
скупштину
.
То
је
место
за
оне
жене
,
које
доје
децу
,
а
не
могу
да
их
оставе
код
куће
.
Прозори
те
собе
су
отворени
,
те
се
и
из
ње
може
лепо
све
чути
и
видети
.
Тек
ако
дете
закрешти
и
заплаче
се
,
мати
га
носи
у
дубину
просторије
и
онда
не
смета
скупштини
.
Напоменуо
сам
већ
,
да
у
собама
,
које
иду
на
улицу
,
стоји
Јова
Пајинов
.
Јова
је
по
занату
чизмар
,
управо
крпа
,
али
је
ватрен
Назаренац
.
Жена
му
је
очувала
стару
веру
;
назива
Јову
погаником
,
јеретиком
и
расколником
,
а
каже
,
да
не
би
с
њиме
живела
ни
пола
сата
,
само
да
јој
није
деце
.
Кад
је
Лазар
отворио
врата
и
ушао
с
Боривојем
у
двориште
,
чуло
се
женско
запомагање
из
Јовине
собе
.
У
дубини
дворишта
,
код
врата
,
кроз
која
се
улази
у
скупштину
,
стоји
около
20
особа
,
које
мушких
,
које
женских
.
Вече
је
тихо
и
видно
,
те
се
може
све
лепо
распознати
.
Лазар
се
спремао
,
да
браћи
и
сестрама
свечано
прикаже
Боривоја
,
али
је
сад
заборавио
на
то
.
Није
назвао
чак
ни
„
добро
вече
“
,
но
из
далека
пита
:
„
Шта
је
сад
опет
?
“
„
Та
,
Јовина
посла
“
,
рече
неко
из
гомиле
отежући
гласом
.
Лазар
само
кашљуцну
и
намргоди
се
.
Жена
,
бледа
лика
,
сувоњава
,
ступи
из
гомиле
напред
и
рече
:
„
Не
може
се
допустити
,
да
тако
злоставља
жену
;
од
кад
то
траје
?
“
Лазар
се
упутио
вратима
,
од
куда
је
долазио
лелек
.
Куцну
и
рече
нешто
.
За
мало
,
па
се
лелек
утиша
.
Међутим
се
окренуо
Боривоје
ономе
,
који
му
је
био
најближи
:
„
Шта
је
то
?
“
пита
.
„
Та
ето
,
Јова
има
опет
посла
са
Станом
“
.
„
Бије
је
?
“
пита
Боривоје
.
„
То
баш
не
.
Истерује
сотону
из
ње
.
А
у
Стане
је
често
врло
силовит
“
.
У
том
се
Лазар
вратио
.
Но
узастопце
за
њим
ишла
ја
жена
,
Стана
,
а
за
њом
Јова
.
Стана
је
говорила
непрестано
или
боље
рећи
пиштала
је
непрестано
као
гуја
.
„
Безбожници
и
бездушници
проклети
,
и
ви
се
још
издајете
за
Христијане
.
У
руци
вам
је
свакоме
еванђеље
,
али
су
вам
у
срцима
тророге
виле
.
Хоћу
да
идем
на
суд
,
хоћу
да
га
дам
на
адвоката
,
орјатина
једног
,
па
и
вас
Фарисеје
и
лицемере
,
који
цео
свет
грдите
Фарисејима
,
а
допуштате
,
да
ме
овако
бије
“
.
„
Жено
,
говори
истину
,
нисам
те
тукао
“
,
вели
Јова
некако
достојанствено
.
„
Шта
,
ниси
ме
тукао
?
Не
бијеш
ме
батином
,
то
је
истина
,
али
ми
клекнеш
на
груди
и
гњечиш
ме
,
да
хоће
душа
да
ми
испадне
.
Бајаги
то
није
бој
,
то
само
истерујеш
ђавола
из
мене
.
Та
,
ево
си
ме
изломио
,
да
сам
једва
жива
.
Док
ниси
био
Назарен
,
па
кад
си
ме
тукао
,
као
што
и
остали
поштени
људи
туку
своје
жене
,
нисам
ни
осећала
.
Та
,
лакше
би
ми
било
,
да
си
ме
коцем
ударио
по
ребрима
,
но
што
ме
овако
изломи
.
Бог
ти
судио
,
орјатине
и
поганиче
!
“
И
сад
осу
на
њега
гомилу
најужаснијих
грдњи
.
Жене
и
људи
запушавају
уши
и
мумлају
:
„
Ух
,
ух
,
ала
је
силан
(
сотона
)
у
ње
“
.
А
неко
рече
:
„
Право
је
казао
апостол
Јаков
,
да
је
језик
немирно
зло
и
да
ћеш
пре
бубе
и
звериње
припитомити
,
но
њега
“
.
„
Шта
запушавате
уши
,
расколници
и
Фарисеји
,
бајаги
грех
вам
је
слушати
ме
,
а
није
грех
убијати
жене
?
“
Лазар
је
узео
Стану
за
руку
,
видело
се
,
да
он
пред
њом
још
по
највише
вреди
,
одвео
ју
је
на
страну
и
умирио
је
.
Онда
се
врати
натраг
.
„
То
не
може
овако
остати
“
,
рече
неки
сед
човек
из
гомиле
,
„
Срамоти
нас
пред
светом
.
Треба
да
је
посаветује
,
а
не
овако
.
Ето
је
са
свим
подивљала
“
.
„
А
ко
ће
жену
неверкињу
посаветовати
,
кад
је
поседне
сотона
?
“
вели
други
.
„
Само
да
богме
,
свашта
има
своје
време
,
па
није
ни
од
Јове
паметно
,
да
тако
рећи
на
дану
узнемирује
свет
“
.
„
Та
ће
се
ствар
већ
довести
у
ред
“
,
рече
Лазар
сувим
гласом
.
„
Хајдемо
на
молитву
.
Довео
сам
собом
нашег
брата
Боривоја
.
Бог
нам
га
је
поклонио
“
.
Скупљени
људи
,
жене
,
девојке
трпали
су
се
око
Боривоја
и
руковали
се
с
њим
.
Боривоје
је
био
као
утучен
.
Ово
он
није
замишљао
,
овоме
се
није
надао
.
Било
му
је
,
као
да
се
срозао
из
неба
право
у
ад
.
Сви
су
то
приметили
и
свима
би
немило
.
Кад
је
кратка
молитва
била
готова
,
Лазар
је
прочитао
трећу
главу
посланице
Јаковљеве
,
у
којој
се
говори
,
како
је
језик
мали
уд
,
али
почини
велико
зло
.
Кад
би
вечерње
готово
,
наста
саветовање
о
дневним
потребама
.
То
је
канда
и
главно
при
овим
вечерњим
састанцима
.
О
ономе
,
што
је
свима
на
срцу
,
нема
ни
речи
.
Лазар
је
рекао
:
„
Ствар
ће
се
та
довести
у
ред
“
,
и
одбор
њихов
,
старији
људи
,
учиниће
шта
треба
.
Брат
Мирко
,
човек
сед
,
одмерен
,
узе
први
реч
.
„
Видим
“
,
каже
,
„
где
иде
по
селу
егзекуција
.
Не
утерују
државно
,
ни
општинско
,
но
—
половину
.
Да
се
није
ко
од
нас
заборавио
?
“
Човек
,
коме
се
већ
по
овешталом
оделу
познаје
да
је
сиромах
,
устане
.
„
Нисам
исплатио
све
“
,
каже
.
„
О
,
о
,
пријатељу
,
како
да
се
тако
закасниш
.
Отаљај
беду
с
врата
,
ма
како
било
.
Учини
одмах
сутра
.
Можеш
ли
?
“
„
Ове
недеље
не
знам
како
ће
ићи
“
.
„
Да
му
се
узајми
из
опште
благајнице
“
,
рече
неко
.
„
Колико
је
“
,
пита
брат
Мирко
.
„
Два
форинта
.
“
„
Толико
се
ваљда
може
и
међу
нама
покупити
“
.
И
Мирко
извади
40
новчића
и
метну
их
на
сто
.
И
сад
су
прилагали
и
остали
,
који
10
,
који
20
новчића
.
„
Доста
је
“
,
вели
Мирко
,
јер
их
је
још
било
,
који
су
хтели
дати
.
„
Па
немојте
заборавити
да
разгласите
и
осталима
.
Можда
има
још
кога
,
који
није
платио
—
„
беду
“
.
„
Сутра
ћу
у
варош
“
,
вели
неки
плав
младић
,
једва
му
удариле
науснице
.
Има
ли
ко
,
да
га
повезем
,
да
не
тера
коња
бадава
?
Или
да
му
купим
што
?
“
„
Баш
добро
,
пријатељу
,
што
споменусте
“
,
прихвати
нека
старија
жена
.
„
Имам
важна
посла
.
Кад
полазите
?
“
„
Око
5
сати
“
.
„
Доћи
ћу
“
.
Наста
мала
почивка
.
Мирко
лагано
баци
поглед
на
све
скупљене
и
поче
затегнутим
гласом
:
„
Хтео
сам
још
нешто
рећи
.
Овај
...
Милице
синко
,
устани
!
“
Устаде
са
клупе
млада
,
лепа
девојка
од
својих
18
година
.
Ово
се
девојче
по
свему
разликовало
од
осталих
девојака
.
Њено
одело
је
отворене
боје
,
шарено
,
па
чак
и
украшено
.
У
лицу
не
показује
чаме
ни
суморности
,
но
весело
гледа
преда
се
.
У
овај
пар
јој
се
осу
по
лицу
силна
румен
;
оборила
је
главу
и
стоји
као
осуђена
.
Без
сумње
је
слутила
,
шта
је
чека
.
Остали
и
не
гледају
на
њу
.
Или
зар
и
они
слуте
,
шта
ће
бити
?
„
Милице
,
синко
“
,
вели
брат
Мирко
гласом
пуним
очинске
љубави
,
„
ја
сам
ти
једаред
већ
говорио
о
некој
ствари
,
но
ти
канда
ниси
узела
на
ум
.
Морам
ти
сада
поновити
,
да
то
твоје
одело
не
приличи
девојци
,
која
хоће
да
украшава
срце
своје
.
Истина
,
кад
си
ступила
међу
верне
,
није
нико
тражио
од
тебе
,
да
бациш
оно
одело
,
које
се
онда
затекло
код
тебе
,
али
ти
то
одело
и
сувише
чуваш
и
цениш
.
У
место
да
си
то
одело
носила
при
послу
,
а
за
скупштину
и
улицу
,
да
си
употребила
скромније
,
ти
обратно
чиниш
...
Одагнај
,
дете
,
оног
сотону
,
који
те
обмањује
шаренилом
,
сети
се
Господа
нашега
Исуса
Христа
,
кога
је
сотона
извео
на
брдо
и
показао
му
оданде
красоту
целога
света
,
сети
се
шта
му
је
Господ
одговорио
?
Шта
ће
ти
она
шарена
трака
на
бедрима
?
Она
говори
против
тебе
,
она
казује
свету
:
Гле
,
ја
угађам
сотони
,
украшавам
тело
своје
,
хоћу
да
се
момци
успаљују
за
мном
.
Може
бити
и
ја
верујем
