јеупорно
одбила
.
Трговац
нашао
се
увређен
,
и
вратио
зајам
:
отказао
,
укинуо
јој
сваки
посао
,
не
да
јој
више
свилу
мотати
.
То
је
пораз
по
читаву
породицу
.
Емилија
,
којој
је
тешко
било
научити
се
радити
,
кад
се
већ
навикла
,
сад
јој
одузеше
посао
,
једину
котву
непорочног
жића
.
Већ
година
дана
од
како
је
Петар
умро
,
требало
би
црнину
скинути
—
нема
се
откуда
,
мора
и
даље
црну
хаљину
носити
.
И
то
је
најмање
:
шта
зна
свет
кад
је
Петар
умро
,
ко
води
о
томе
рачун
!
Настало
је
веће
зло
,
не
може
се
редовно
ни
свакидашњи
ручак
набавити
.
Удата
кћи
Катарина
нешто
додаје
,
али
не
може
ни
она
целу
кућу
издржавати
а
да
се
мужу
не
замери
.
Већ
и
по
собама
сиротиња
у
очи
пада
:
собе
много
празније
,
што
шта
је
продато
и
позаложено
.
Несрећна
Емилија
,
кратка
јој
слава
девовања
!
Па
што
је
најтеже
,
неправедан
свет
баца
љагу
на
Емилију
,
а
она
је
још
и
сад
дивна
,
невина
девојка
.
Сад
се
мати
сећа
Емилијиних
просилаца
,
поручује
,
иде
сама
к
њима
па
нуди
Емилију
—
неће
ни
један
да
зна
за
њу
.
Још
је
тим
већма
на
глас
извикала
.
Држали
су
је
да
је
црвом
подгрижена
ружа
,
а
она
је
још
пролетња
љубичица
.
Мати
је
нуди
и
бароници
коју
је
одбила
;
ни
бароница
неће
да
зна
за
њу
.
Гроф
Алмозин
већ
има
две
године
како
Емилију
иште
од
матере
да
је
пусти
с
њим
на
његово
добро
,
код
његове
госпође
грофице
,
па
нек
се
мати
за
њу
не
брине
;
шта
више
,
и
матери
ће
бити
поможено
.
Он
је
видео
Емилију
на
балу
,
и
од
то
доба
дао
се
обавестити
тачно
о
стању
њиховом
,
и
знао
је
за
сваку
већу
и
мању
промену
код
њих
.
Но
мати
му
одговорила
да
Емилија
чека
на
добру
партију
да
се
уда
:
просилаца
има
доста
.
Гроф
Алмозин
јој
поручио
,
кад
је
тако
,
нека
буде
срећна
,
што
јој
од
срца
жели
,
али
кад
би
кадгод
дошло
до
тога
да
мати
какве
помоћи
потребује
,
на
њега
се
у
свако
доба
може
ослонити
.
И
после
тога
је
гроф
увек
распитивао
о
њиховом
стању
.
Гроф
је
био
тако
око
педесет
година
стар
,
повисок
,
пур
санг
аристократ
,
углађен
,
доста
изображен
,
врло
озбиљан
,
и
фриволност
не
би
му
читао
на
лицу
,
тако
је
скривена
.
Тек
они
ће
је
познати
који
су
с
њим
у
чешћем
додиру
.
Има
фину
изображену
госпу
и
петоро
деце
,
међу
њима
једну
удату
кћер
и
једну
неудату
,
тако
Емилијиног
доба
.
Био
је
„
зјело
“
богат
,
имао
је
три
велика
спахилука
.
Већ
је
до
крајности
доспело
,
нужда
неисказана
;
мора
се
на
лево
или
на
десно
.
Све
се
већ
позалагало
и
продало
,
настаје
глад
.
Емилија
већ
одавна
оплакује
судбу
,
али
ништа
не
помаже
.
Дођу
опет
на
ту
мисао
да
се
Емилија
понуди
чики
,
па
макар
сама
онде
остала
:
мати
ће
се
већ
после
којекако
онамо
увући
.
Бадава
,
мати
мора
покрај
ње
живети
.
У
тој
великој
нужди
дође
к
њима
„
модистка
“
Марија
Ломбарди
,
иште
Емилију
к
себи
,
допада
јој
се
,
срце
јој
остало
на
девојци
,
дичила
би
јој
дућан
.
Мати
не
да
.
Ломбардиница
замоли
матер
да
допусти
Емилију
намалати
за
„
цимер
“
изложбу
код
дућанских
врата
,
даће
јој
за
то
десет
форината
.
Мати
на
то
пристане
,
и
тако
дође
молер
,
намолује
Емилију
,
и
тако
буде
она
изметнута
пред
Ломбардинце
дућаном
под
насловом
:
„
Zur
schönen
Braut
“
.
Хајд
нека
,
неколико
дана
су
животарили
с
тим
,
али
и
то
нестане
.
Емилија
оде
чики
,
клекне
пред
њим
,
и
моли
да
се
смилује
на
њих
.
Чика
је
одбије
хладнокрвно
,
и
каже
да
иде
откуд
је
дошла
,
да
он
с
њима
нема
ништа
.
Остави
је
клечећи
,
он
оде
у
другу
собу
.
Још
изиђе
и
стрина
,
па
је
мрким
погледом
оправи
.
Емилија
,
сирота
,
плачући
врати
се
кући
.
А
зашто
је
тако
строг
чика
?
Стрина
је
свашта
којешта
чула
о
њима
,
па
је
чики
казала
:
извикани
су
;
а
што
се
Емилије
тиче
,
баш
ништа
није
истина
.
Особито
Емилијине
речи
да
се
смилује
„
на
њих
“
,
то
је
и
сенку
милости
утукло
,
јер
чика
за
матер
не
мари
,
баш
је
мрзи
,
па
кад
моли
за
„
њих
“
,
онда
је
ту
и
мати
.
Па
је
чика
,
тако
паметан
човек
,
заборавио
да
је
и
он
у
својој
младости
тако
исто
страдао
невино
,
да
га
у
својој
рођеној
вароши
за
малог
чиновника
примити
нису
хтели
.
Ха
!
али
се
то
већ
заборавило
.
Ужасан
положај
за
Емилију
и
целу
породицу
.
Шта
ће
сад
радити
?
Да
буде
„
модисткиња
“
,
Емилија
нешто
је
научила
,
а
много
заборавила
,
па
нема
кредита
дућан
да
отвори
,
а
као
проста
„
мамзела
“
да
стане
,
ту
матер
не
може
хранити
,
једва
тек
себе
.
Да
буду
шваље
,
за
то
су
слабе
,
невичне
.
Праље
,
и
то
је
зло
.
Да
држе
дућан
,
нити
новаца
нити
кредита
имају
,
а
после
Петрове
смрти
дућан
су
тек
онако
на
лако
распарчали
.
Још
имаде
две
струке
где
имају
изгледа
.
Зна
се
већ
одавна
њихова
сиротиња
,
а
чувена
је
лепота
Емилије
.
Један
кавеџија
иште
Емилију
„
за
касу
“
,
да
седи
онде
и
купи
новце
.
Имаће
добру
плату
,
а
може
што
и
мати
профитирати
.
Први
у
вароши
посластичар
зове
,
је
у
свој
„
кондиторај
“
.
Врло
добру
плату
даје
,
већу
него
кавеџија
.
Дође
сама
његова
госпођа
,
па
матер
наговара
,
богзна
шта
обриче
како
може
бити
Емилија
срећна
.
Одмах
на
по
године
даје
напред
да
се
уреди
;
мати
је
у
почетку
на
већој
цени
држала
,
али
је
после
попустила
,
и
нагода
је
готова
.
Емилија
се
приклонила
,
нужда
је
притисла
.
Но
мати
је
још
и
то
условље
додала
:
да
Емилија
сваки
дан
увече
у
осам
сахати
мора
кући
доћи
,
мати
,
ће
је
допратити
;
ујутру
пак
у
осам
сахата
опет
онамо
.
За
неколико
дана
хаљине
су
готове
,
скине
црнину
,
и
мати
је
отпрати
у
своје
звање
.
У
„
кондиторају
“
лепа
окретна
госпа
,
окретан
и
углађен
њен
супруг
,
две
девојке
,
фрајле
,
једна
лепша
од
друге
,
сад
је
трећа
Емилија
.
Позната
је
ствар
да
већ
и
по
каванама
„
код
касе
“
мора
бити
каква
лепа
,
бар
угледна
женска
,
али
баш
не
мора
бити
девојка
,
и
сасвим
млада
.
Друкчије
је
то
већ
у
„
кондиторају
“
.
Овде
већ
и
сам
шегрт
мора
као
Ганимед
изгледати
,
сав
сладак
,
да
га
човек
полиже
;
девојке
морају
бити
младе
као
роса
,
лепе
као
еденске
хурије
.
Те
су
после
мамци
за
публику
,
и
господар
и
госпођа
леп
новац
згрћу
.
Те
младе
фрајле
,
као
год
и
по
другим
разним
заводима
где
их
више
имаде
,
мењају
се
,
„
аблезују
“
као
солдати
у
послу
,
али
,
кад
је
већа
налога
,
све
су
ту
.
Ту
сад
долазе
млада
,
старија
и
најстарија
господа
,
пред
ручак
,
пред
вече
и
после
позоришта
.
Споменуто
је
да
је
Емилијин
„
кондиторај
“
био
први
.
Први
кавалери
овамо
долазе
—
haute
creme
од
аристокрације
.
Око
дванаест
сахати
у
подне
долазе
на
мали
доручак
,
јер
ручају
тек
у
пет
сахати
пред
вече
.
Тај
доручак
„
мени
“
кратак
је
доиста
:
вестфалске
шунке
,
мало
посластице
,
шампањско
вино
,
али
опет
толико
стаје
да
би
се
тим
новцем
једна
породица
од
десет
душа
заситити
могла
.
Ту
после
има
разговора
о
коњма
,
опери
,
глумицама
,
дуелу
и
скандалозној
хроници
,
како
је
ова
или
она
одбегла
.
Кад
се
плаћа
,
новце
примају
понајвише
фрајле
;
ако
се
има
натраг
што
вратити
,
не
прима
се
,
остаје
код
фрајле
.
Ту
долази
и
гроф
Алмозин
.
Он
,
као
старији
кавалер
,
не
афектира
као
млађи
,
него
понашање
му
је
озбиљно
,
годинама
сходно
,
и
нико
не
би
рекао
да
у
његовим
грудима
галантне
страсти
тињају
.
Када
дође
,
сви
се
рукују
,
клањају
,
фрајле
комплиментују
учтиво
,
а
он
мајестетично
отпоздрави
.
Углађен
је
што
може
бити
,
свуче
деликатно
рукавице
,
метне
их
на
сто
,
па
иште
„
цогнац
“
или
„
curaçao
“
.
Кад
виде
Емилију
,
зачуди
се
,
али
ништа
не
говори
.
Он
се
није
с
њима
шалио
,
као
млађи
,
али
није
ни
онда
лице
променио
кад
који
млађи
кавалер
што
год
рекне
на
што
се
фрајле
смеју
.
Више
дана
прође
а
он
никад
Емилију
не
ослови
Но
ипак
дао
је
преко
свог
улака
испитати
како
је
Емилија
у
„
кондиторај
“
дошла
.
Сад
већ
зна
како
ствар
стоји
.
Долази
једнако
у
„
кондиторај
“
,
али
ништа
не
да
себи
приметити
.
Млађи
дворишу
,
шале
се
,
а
он
седи
мирно
,
као
лав
у
заседи
.
Једаред
остане
на
послетку
,
сви
најпре
одоше
.
Емилија
сама
с
њиме
.
Да
себи
донети
посластице
.
Емилија
донесе
.
Ухвати
је
за
руку
,
начини
отачаско
лице
,
запита
за
матер
,
поглади
је
по
лицу
,
и
озбиљним
тоном
рече
јој
да
буде
овако
смерна
и
учтива
као
сада
,
он
ће
показати
према
њима
учешћа
—
ако
би
породици
до
каке
нужде
дошло
.
Емилија
се
зарумени
и
захвали
.
Мисли
се
:
како
је
то
фини
господин
,
добротвор
,
а
не
као
други
пириветрови
што
тек
девојке
секирају
.
Емилија
је
његове
речи
добро
утубила
.
Кад
се
млађи
кавалери
с
њом
разговарају
,
све
се
намећу
,
гдекоји
таква
обрицања
чини
што
Емилија
не
верује
,
јер
кад
би
све
то
тако
било
,
изгледало
би
као
земни
рај
.
Емилија
се
мало
по
мало
навикла
том
животу
,
и
већ
је
много
веселија
.
И
мати
је
нешто
умирена
.
Кћер
Марију
дала
кћери
Катарини
,
сад
јој
је
сасвим
лакше
.
Емилију
мајка
свако
јутро
отпрати
,
и
увече
допрати
.
Мати
је
држала
да
је
то
у
реду
,
а
с
тим
је
још
горе
.
Кад
мати
с
њом
иде
,
њен
изазивајући
поглед
,
њено
окретање
,
сад
остраг
,
сад
на
лево
—
бадава
,
није
било
у
складу
.
Представите
себи
само
:
таква
девојка
као
Емилија
,
а
покрај
ње
такав
демон
као
мати
—
шкодило
јој
;
нису
се
могле
бранити
од
пратилаца
.
Но
и
то
још
како
тако
,
али
наиђе
опет
нешто
ново
.
Ја
баш
,
једне
недеље
после
подне
,
код
куће
приправљам
се
да
изиђем
напоље
.
Неко
хукне
у
собу
.
Кога
видим
?
Наш
Стева
Огњан
.
Зачудим
се
.
Не
каже
ни
„
добар
дан
“
,
иде
горе
доле
бесомучно
као
дивља
животиња
,
и
пита
:
„
Где
је
Наранџић
?
“
Каже
:
„
Тај
штрангов
,
само
сад
да
је
ту
,
дао
бих
му
ветра
!
“
Ја
га
мало
утишам
,
и
сад
ми
све
по
реду
исприча
шта
му
се
десило
код
„
мизерикордијанаца
“
и
како
се
ослободио
.
Дакле
,
кад
су
га
онда
у
ћелију
одвукли
,
једнако
је
протестовао
,
но
претише
му
силом
,
па
је
морао
миран
бити
.
Жена
га
,
вели
,
продала
,
пријавила
га
да
је
полудео
,
и
од
власти
је
потајно
добила
дозволу
да
га
може
на
пробу
метати
да
ли
је
заиста
луд
или
не
.
Јести
су
му
мало
давали
,
а
вина
ни
кап
.
Па
онда
,
метали
су
га
под
„
туш
“
и
воду
му
на
главу
сипали
.
На
послетку
почео
је
и
сам
сумњати
да
ли
је
луд
или
није
.
Још
жена
је
за
њега
плаћала
.
Данас
је
изиграо
стражара
и
срећно
утекао
.
Сад
иде
да
је
тражи
,
да
убије
бештију
;
није
је
могао
наћи
,
променила
је
квартир
.
Сав
труд
положим
да
га
мало
утишам
.
Водио
сам
га
којекуд
,
а
приповедао
сам
му
каква
је
промена
у
кући
,
да
му
је
Катарина
сасвим
од
сиротиње
срушена
,
да
је
узела
и
нов
квартир
,
једну
собу
и
кухињу
,
и
морао
ми
је
реч
дати
да
ће
миран
бити
,
и
да
се
мане
Наранџића
,
јер
може
од
стране
ђака
грају
навући
.
Чује
то
Катарина
,
и
неколико
дана
сакривала
се
,
али
једанпут
је
опет
ухватио
.
Ту
се
грдише
,
и
Катарина
му
да
коју
форинту
да
се
уклони
.
Стева
је
посетио
и
своје
мале
кавеџије
све
редом
,
и
испричао
им
шта
се
с
њиме
десило
.
Доста
му
се
насмејали
.
Стева
је
отишао
и
у
„
кондиторај
“
,
да
види
шта
му
Емилија
ради
.
Моли
га
да
иде
напоље
,
да
ту
сами
кавалери
долазе
,
и
мора
га
митити
да
оде
.
Но
зато
опет
долази
.
Господару
је
то
несносно
,
па
га
да
избацити
.
Он
у
пркос
врати
се
,
па
поразбија
све
прозоре
.
Зато
је
био
један
дан
затворен
.
Кавалери
нису
то
добро
примили
,
а
на
сиротој
Емилији
морало
се
и
то
излити
.
Једни
је
сажаљевају
,
други
је
багателишу
због
тога
.
Који
је
сажаљевају
,
нуде
је
да
остави
службу
,
и
да
ће
се
они
за
њу
бринути
.
Господар
јави
Емилији
да
укроте
оца
,
јер
ако
још
једанпут
дође
,
мора
јој
отказати
,
јер
му
гости
неће
више
долазити
.
Стева
сад
дође
до
неколико
форинти
,
па
се
јако
напије
,
и
сутра
дан
,
на
мамурлук
,
баш
пред
подне
,
дође
у
кондиторај
кад
су
ту
гости
.
Седне
и
он
и
заиште
ликера
;
Емилија
му
не
да
,
моли
га
да
иде
:
неће
,
хоће
за
свој
новац
да
пије
.
Кавалери
мумлају
,
фрајле
зову
господара
,
овај
шегрта
,
па
да
га
избаце
;
но
посластичари
нису
били
тако
јаки
људи
,
Стева
се
не
да
,
руши
флаше
,
компоте
и
све
редом
,
док
не
дође
хаускнехт
,
па
га
тако
избаце
и
затворе
.
Господар
је
био
сав
подеран
и
изгребан
;
још
на
свету
ни
у
каквом
кондиторају
таква
вашара
није
било
.
Опасност
је
да
ће
гости
изостати
,
није
иначе
.
Емилији
се
откаже
и
већ
сутра
дан
не
сме
доћи
.
Плач
и
ридање
.
Опет
се
продаје
и
залаже
.
Господар
од
куће
суров
је
човек
.
Док
је
Емилија
у
кондиторају
била
,
морала
је
много
пута
и
врло
доцне
с
матером
кући
долазити
,
а
особито
кад
је
недеља
или
какав
светац
.
Капија
код
куће
већ
је
затворена
,
газда
кључа
не
да
,
сам
отвара
капију
.
-
Већ
више
пута
им
казао
да
доцне
не
долазе
,
јер
неће
им
капију
отворити
.
Сад
су
већ
и
за
стан
нешто
дужни
.
Газда
им
прети
да
ће
их
избацити
.
Нужда
највећа
.
Падну
на
памет
Катарини
речи
грофа
Алмозина
,
да
се
у
свако
доба
ослонити
може
.
Спомене
то
Емилији
,
она
мало
одбија
,
али
види
се
да
није
у
однијекању
тврда
.
И
њој
су
пале
речи
грофове
на
памет
.
Још
и
сад
са
друге
стране
долазе
писма
и
понуде
.
Ни
Одисеја
Пенелопе
није
имала
толико
наметљивих
просилаца
.
Ходају
једнако
пред
кућом
,
гдекоји
пређе
већ
и
праг
,
и
питају
да
ли
би
се
као
шваље
посла
латиле
,
али
то
је
само
„
фент
“
.
Мати
је
отишла
једно
вече
код
једне
пријатељице
на
разговор
,
управо
да
скупа
Емилију
обрлате
.
Још
им
сасвим
није
испало
за
руком
Мало
су
се
задоцниле
;
дођу
кући
,
затворена
капија
;
стану
лупати
,
газда
отвори
,
почне
их
грдити
што
су
тако
доцкан
дошле
,
и
прешије
им
имена
која
нису
заслужиле
,
баш
Емилија
није
заслужила
.
Мати
,
увређена
,
опоро
му
одговори
,
а
сурови
човек
стане
матер
тући
.
Емилија
да
помогне
,
а
он
и
њу
прочупа
:
обавио
курјук
њен
око
руке
,
заошијао
и
бацио
о
земљу
.
Вриска
и
јаук
,
једва
их
комшије
одбране
.
Сутра
дан
туже
се
у
полицији
против
газде
.
Шта
ће
сироте
у
полицију
против
газде
,
„
хаусхера
“
,
израдити
?
Ништа
.
Газда
од
куће
извињава
се
да
су
мати
и
кћи
флангираче
,
не
може
се
бранити
од
њихових
„
пасажера
“
,
ноћу
долазе
кући
као
блуднице
.
Мати
хоће
да
тужи
даље
,
у
суд
;
имају
потпуно
право
;
не
да
Емилија
од
стида
,
зна
унапред
да
,
тако
остављене
,
свуд
ће
изгубити
,
на
правди
страдати
морају
.
Не
треба
више
Емилију
наговарати
.
Сама
се
матери
исповеди
да
је
готова
ићи
грофу
и
грофици
.
Неће
више
да
се
тако
пати
,
и
да
је
сваки
гази
.
Мати
је
утешена
.
Одмах
оде
тој
пријатељици
,
јави
ствар
;
одмах
се
то
лети
овамо
онамо
до
грофа
Алмозина
.
Дође
и
мати
до
грофа
,
пријатељица
је
тамо
одвела
.
Гроф
је
лепо
прими
,
нагоду
учврсте
као
што
треба
,
добије
знамениту
своту
новаца
„
на
еквипирање
Емилије
“
,
и
за
осам
дана
ићи
ће
Емилија
на
добро
грофа
и
грофице
.
Још
онај
дан
мати
и
Емилија
изиђу
из
стана
и
преместе
се
на
друго
место
Сад
мати
купује
силне
ствари
,
хаљине
за
себе
и
за
Емилију
.
Женске
,
шваље
,
модисте
једнако
се
врзу
,
као
да
дарове
спремају
,
као
да
ће
се
Емилија
удати
.
Прођу
и
осам
дана
;
све
је
спремно
.
Да
се
грофу
на
знање
;
сад
дође
грофов
ћирица
,
па
у
једна
кола
натовари
Емилијине
ствари
,
јави
да
ће
сам
гроф
сутра
ујутру
к
њима
доћи
,
и
одвезе
се
,
са
кочијашем
и
багажијом
Баш
су
грофска
кола
била
.
Још
навече
да
мати
једну
малу
вечеру
,
за
пријатељице
.
Све
честитају
срећу
Емилији
.
Емилија
већ
еквипирата
,
дарови
однесени
,
тако
изгледа
као
каква
млада
коју
ће
сутра
водити
,
а
пријатељице
као
сватови
.
Кад
Емилија
оде
,
могу
оне
саме
отпевати
:
„
Одби
се
бисер
грана
од
јоргована
“
.
Емилија
је
нешто
смутна
,
брижљива
,
збуњена
,
не
може
одмах
да
заспи
:
није
шала
,
још
данас
је
ту
,
а
сутра
—
у
стран
непознат
завичај
,
без
правог
животног
наслона
за
девојку
.
Ујутру
у
осам
сахати
ту
је
гроф
сам
са
фијакером
.
Уђе
у
собу
,
поклони
се
,
јави
да
је
готов
,
и
Емилија
,
сасвим
спремна
,
последњи
се
пут
јако
зарумени
,
пољуби
се
с
матером
,
узме
је
гроф
испод
руке
,
матер
узме
за
руку
и
рече
јој
:
„
Збогом
,
до
виђења
“
,
па
изиђу
,
седну
у
фијакер
и
отпутују
.
Мати
није
ништа
била
невесела
;
тако
је
задовољно
изгледала
,
као
да
је
цел
своју
постигла
.
Неко
време
сакрива
се
од
Стеве
.
Стева
их
тражи
,
но
не
може
да
их
нађе
;
до
две
недеље
оде
и
мати
Емилији
у
походе
.
Стевина
кћи
Катарина
смилује
се
на
оца
,
па
приклони
мужа
да
Стеву
к
себи
узме
,
—
на
пробу
.
Тако
се
та
породица
за
време
утишала
.
XВ
.
Време
пролази
,
прођоше
и
робијашке
године
Васи
Решпекту
.
Пуних
дванаест
година
!
Доста
се
напатио
.
Аница
му
је
непрестано
била
верна
друга
.
Како
се
ослободи
,
а
он
иде
чика
Јоси
,
каже
му
да
је
невино
страдао
.
Овај
га
озбиљно
,
као
каквог
слугу
прими
,
на
његову
споменуту
невиност
ништа
не
примећује
,
извади
сто
форината
и
поклони
му
.
Васа
прими
и
захвали
се
,
и
замоли
га
да
га
препоручи
у
какву
службу
,
па
кад
добије
своје
наслеђе
,
вели
,
узеће
Аницу
,
која
га
верно
служила
,
и
паметно
ће
живети
.
Чика
га
мрко
погледи
,
каже
му
:
за
годину
дана
,
ако
се
добро
узвлада
,
наћи
ће
му
службу
,
па
збогом
,
оде
у
другу
собу
.
Чики
се
није
допадало
што
је
Аницу
споменуо
,
шта
више
још
,
доцније
и
то
му
отпоручи
да
после
једногодишњег
доброг
владања
тек
ће
онда
добити
службу
ако
се
Анице
махне
.
Он
ће
га
оженити
,
а
Васа
и
онако
има
наслеђа
,
па
ће
му
толико
лакше
ићи
.
Васа
се
најпре
одене
,
па
онда
са
Аницом
оде
у
своју
рођену
варош
.
Аница
га
прати
као
сателит
,
и
пратиће
га
док
је
жив
.
Дође
кући
,
чини
му
се
као
да
је
у
каквом
страном
месту
.
Радо
га
слушају
кад
приповеда
о
своме
страдању
,
али
ипак
су
зазирали
од
њега
,
нису
га
хтели
ни
у
кућу
примати
,
него
су
се
с
њим
у
кавани
састајали
где
се
са
Аницом
и
настанио
.
Није
се
на
њему
ништа
познавало
да
је
дванаест
година
био
на
робији
.
Сасвим
раван
и
прав
човек
,
није
имао
угнуте
прси
или
бангаве
ноге
,
што
се
обично
код
ислужених
робијаша
примећује
.
Главу
горе
држи
,
бркови
хусарски
заковрчени
,
глава
му
прави
при
погледу
и
говору
једнако
„
халб
рецхтс
“
и
„
халб
линкс
“
,
-
што
је
онда
још
регула
била
код
војника
,
па
некако
је
дивље
изгледао
.
Деца
су
бежала
од
њега
кад
су
га
видела
.
„
Ето
Васе
Решпекта
што
је
био
на
робији
,
бегајте
!
“
И
он
је
то
из
далека
слушао
,
и
није
га
ништа
узнемиравало
.
Његово
наслеђе
износи
осам
хиљада
форината
,
ни
више
ни
мање
.
Новци
су
у
сиротињској
каси
под
интересом
,
а
рукује
њима
сиротињски
отац
.
Васа
иште
своје
наслеђе
.
Кажу
му
да
су
обвезнице
ту
,
али
мора
се
на
пола
године
отказати
,
мора
чекати
.
Задужује
се
,
мора
узимати
на
зајам
сто
на
сто
.
Прође
и
пола
године
,
а
новце
опет
не
добија
.
Сиротињски
је
отац
у
договору
са
једним
најсилнијим
чланом
у
магистрату
да
ствар
дотле
одуговлаче
док
се
Решпекту
једанпут
не
досади
и
њима
наслеђе
у
по
цене
не
уступи
.
Решпект
једнако
иде
им
на
ноге
,
моли
,
на
послетку
и
прети
.
Ови
га
на
неизвесно
време
одбијају
,
а
сиротињски
отац
у
четири
му
ока
изјави
да
,
ако
хоће
одмах
новце
,
а
он
ће
му
дати
одмах
четири
хиљаде
место
осам
,
а
да
му
уступи
.
На
то
се
Решпект
разјари
,
у
мало
није
га
за
гушу
ухватио
,
и
каже
им
да
му
све
исплатити
морају
.
Једно
пре
подне
у
магистрату
држаху
седницу
.
Решпект
баш
види
сиротињског
оца
када
оде
у
седницу
,
има
онде
посла
Решпект
оде
за
њим
.
Седница
се
започне
.
Решпект
уђе
у
седницу
.
Сви
се
убезекнуше
.
Решпект
је
добро
знао
који
се
сенатор
држи
са
сиротињским
оцем
.
Ужасно
на
њега
погледи
и
громким
гласом
запита
:
хоће
ли
он
већ
једанпут
своје
новце
добити
.
Председник
наложи
му
да
одмах
изиђе
,
јер
ту
он
нема
сад
посла
.
Но
Решпект
неће
напоље
,
већ
стане
сав
магистрат
грдити
;
председник
звони
,
дође
пандур
,
коме
председник
заповеди
да
Решпекта
напоље
изведе
.
Решпект
извуче
нож
из
потаје
,
па
тек
што
га
покаже
,
пандур
не
сме
к
њему
.
Сенатори
сад
од
страха
начине
ларму
,
али
Решпект
поче
их
около
зеленог
стола
ножем
вијати
,
особито
оног
мрског
му
,
и
за
тили
час
сви
побегну
,
и
вичу
на
убицу
.
Дотрче
и
пандури
,
но
не
сме
ни
један
к
њему
,
и
тако
с
ножем
у
руци
дође
у
свој
стан
,
закључа
врата
,
мете
преда
се
пиштољ
и
нож
,
и
чека
хоће
ли
ко
по
њега
доћи
.
И
доиста
дошли
су
,
али
кад
им
покаже
пиштољ
и
нож
,
и
каже
да
ће
сам
на
све
јуришати
,
не
усуди
се
нико
.
Неким
посредовањем
ствар
се
уталожи
,
а
и
сам
сенатор
и
сиротињски
отац
кривим
се
осећају
,
па
воле
да
се
та
ствар
мало
утиша
,
но
ипак
,
да
га
застраше
,
даду
му
казати
да
ће
они
с
њиме
криминално
поступити
.
Но
ипак
сиротињски
отац
нуди
га
нагодом
.
Решпекту
се
већ
све
досадило
,
па
се
једанпут
реши
и
погоди
да
му
сиротињски
отац
исплати
одмах
шест
хиљада
место
осам
,
а
да
му
уступи
.
Тако
и
би
.
Решпект
задовољан
да
се
један
пут
магистрата
курталише
,
а
магистрат
опет
њега
.
Решпект
са
Аницом
оде
у
Пешту
да
тражи
службу
.
Нема
среће
.
Једно
,
није
ништа
изучио
;
али
ипак
,
покрај
кауције
могао
би
какву
службу
добити
.
Али
и
где
му
обрекну
,
пропадне
,
јер
дочују
да
је
био
на
робији
—
то
је
најгора
кондуита
—
па
је
пропао
.
Шта
зна
радити
?
Јако
се
огорчи
на
цео
свет
,
па
и
на
самог
себе
.
За
економију
није
био
.
Кад
га
нико
није
заједао
,
у
мирном
расположењу
,
био
је
у
пићу
умерен
,
али
у
јарости
опасан
.
А
тај
Васа
Решпект
,
кога
се
многи
бојали
,
није
никог
дирао
док
ко
у
њега
не
дирне
.
У
очајању
и
пропио
се
,
и
одао
се
картама
.
У
оно
доба
„
Зрињи
“
,
чувена
ноћна
кавана
,
била
је
у
цвету
.
Није
се
ноћу
затварала
,
није
се
већ
ни
могла
затворити
,
врата
су
тако
забрекла
.
Има
више
карташких
банда
,
козака
,
који
на
леп
намаме
неуке
,
особито
стране
„
масажере
“
,
сеоске
натароше
,
кнезове
и
вашарџије
.
Васа
је
радо
играо
„
рулете
“
и
карте
:
„
фарао
“
,
„
фарбл
“
,
„
колберцвелфе
“
,
али
тек
најрадије
„
фарао
“
.
Знао
је
добро
играти
,
али
је
био
жустар
,
страстан
;
„
козаци
“
читали
су
му
на
лицу
какве
има
карте
.
Тако
Решпект
игра
кад
на
„
рулети
“
кад
на
„
фарао
“
,
а
кад
и
на
„
фарбл
“
.
Било
је
три
козака
,
једна
банда
,
који
се
увукли
у
игру
,
и
један
другом
„
похљепствује
“
,
„
паклирају
“
,
т
.
ј
,
варају
.
Решпект
у
почетку
добија
—
пусте
га
—
па
онда
губи
,
и
то
више
него
што
је
добио
.
Сад
тек
почне
страсно
играти
,
све
ноћу
,
а
дању
спава
,
само
да
може
ноћу
играти
.
Решпект
,
од
како
је
ослобођен
,
и
мени
је
каткад
долазио
.
Иде
горе
доле
по
соби
,
хуче
,
тужи
се
да
је
већ
две
хиљаде
изгубио
.
Опомињем
га
да
се
не
карта
,
да
су
тамо
у
„
Зрињију
“
сами
козаци
.
Само
да
му
је
повратити
новце
,
вели
,
па
би
одмах
престао
:
мора
вратити
своје
новце
.
Решпект
се
једнако
карта
и
једнако
губи
.
И
Аница
је
јако
забринута
.
И
она
иде
ноћу
у
„
Зрињију
“
да
пази
.
Васа
јој
то
не
забрањује
.
Но
ништа
то
не
помаже
.
Аница
иште
од
њега
новаца
каткад
;
то
она
зато
чини
да
остане
и
за
црне
дане
.
Решпект
мало
по
мало
све
проигра
.
Од
Анице
још
иште
последњи
пут
на
срећу
сто
форината
.
Аница
му
да
,
под
уветом
да
то
последње
буде
.
Тако
и
би
.
Решпект
и
то
проигра
.
Сад
нема
ни
новаца
,
ни
службе
,
ни
заната
.
Дође
к
мени
једно
јутро
и
замоли
ме
да
му
не
одречем
данас
да
и
ја
дођем
код
„
Зрињија
“
,
и
да
ћу
нешто
особито
видети
.
Ја
се
отимам
,
али
он
ми
да
реч
да
се
неће
више
код
„
Зрињија
“
картати
ако
му
ту
љубав
учиним
.
На
то
му
и
ја
дам
реч
да
хоћу
:
рад
бих
био
знати
шта
ће
то
бити
.
И
доиста
,
дође
пред
вече
да
ме
одведе
.
Аница
је
остала
код
куће
.
Сутра
дан
је
имала
бити
жупанска
„
рестаурација
“
,
т
.
ј
.
бираће
поџупане
и
цео
магистрат
.
Ту
је
већ
у
вароши
хиљадама
бирача
,
све
сами
племићи
,
„
немеши
“
.
На
све
стране
циганске
банде
свирају
;
„
кортеши
“
врбовани
,
момци
,
вође
,
свуд
напред
,
из
другог
јата
себи
маме
.
Новац
се
баца
,
вино
не
само
да
се
пије
него
се
и
просипа
.
Све
то
партија
плаћа
.
Да
ће
од
тих
„
кортеша
“
бити
и
код
„
Зрињија
“
,
нема
сумње
.
Мислио
сам
да
ме
Васа
води
да
видим
како
кортешују
,
но
њему
,
као
што
ће
се
ниже
видети
,
није
до
тога
стало
.
Дођемо
у
кавану
.
Ту
су
кортеши
,
цигани
и
козаци
.
Ови
све
мере
кога
ће
на
леп
намамити
.
Међ
њима
су
и
она
тројица
што
су
од
Решпекта
новце
добили
и
са
бандама
поделили
.
Решпект
нађе
ми
место
,
па
ми
да
донети
вечеру
,
а
он
иде
овамо
онамо
међ
кортеше
и
карташе
.
Баш
та
три
козака
играју
са
кортешима
.
Напити
кортеши
,
где
ће
изићи
на
крај
са
козацима
!
Нешто
су
изгубили
,
па
се
опет
дигну
да
им
свирају
,
па
да
врбују
.
Решпект
је
приметио
како
су
козаци
варали
.
Приближи
се
тим
кортешима
,
с
њима
се
упозна
и
стане
пити
и
мађарца
играти
,
онако
право
хусарски
.
Сви
га
заволеше
,
па
га
грле
.
Сад
је
време
да
Решпект
свој
план
произведе
.
Сад
ослови
кортеше
,
покаже
им
прстом
те
козаке
који
су
од
њега
за
осам
месеци
толике
новце
подобијали
,
и
то
фалишном
игром
,
те
изгубио
све
наслеђе
своје
.
Докаже
им
како
су
и
њих
варали
.
Узбуђени
кортеши
хоће
с
места
да
козаке
туку
,
али
Решпект
их
утиша
и
замоли
их
да
му
даду
ту
почаст
да
их
он
сам
сву
тројицу
туче
,
да
се
и
за
себе
и
за
њих
освети
Кортеши
на
то
пристану
да
свирка
престане
,
а
сви
да
ћуте
.
Нешто
ће
се
збити
.
Музика
престаде
,
а
Решпект
приђе
к
тим
трима
козацима
,
покаже
прстом
на
њих
,
и
јаким
гласом
исприча
како
су
му
све
имање
на
картама
фалишно
добили
,
и
од
публике
само
то
моли
да
њима
не
помажу
:
њему
помоћи
не
треба
.
Па
сад
зграби
једног
,
па
удри
;
дође
други
у
помоћ
,
овога
једним
ударцем
сруши
;
тако
исто
и
трећега
.
Док
једног
свали
,
други
се
диже
;
опет
овог
згњечи
,
и
тако
их
је
на
гомили
поштено
истукао
,
а
кад
су
устали
,
онда
опет
кортеши
узели
су
право
да
их
у
својој
форми
,
онако
кортешки
,
са
турским
комплиментом
,
избаце
.
Тако
се
Решпект
освети
.
Кортеши
га
на
рукама
носе
и
ту
последњу
ноћ
добро
се
провеселио
.
И
доиста
је
одржао
реч
,
последњи
пут
је
био
код
„
Зрињија
“
,
нити
се
више
он
ту
картао
.
Но
шта
ће
сад
?
Аничине
новце
неће
за
живот
потрошити
,
ма
шта
од
њега
било
:
задату
јој
реч
хоће
одржати
.
Док
не
дође
до
какве
службе
,
за
време
примиће
се
ма
какве
било
.
Гроф
К
.
потребује
једног
катану
.
То
је
Решпект
начуо
.
Грофова
кућа
где
седи
,
у
граду
је
,
у
Будиму
,
на
најлепшем
месту
:
на
„
парадној
“
пијаци
,
близу
главне
страже
,
„
хауптвохта
“
.
Ту
је
и
чикина
кућа
.
Иде
тамо
да
се
понуди
за
катану
.
Грофове
катане
имају
издржавање
,
добру
плату
и
сребрну
униформу
у
паради
,
и
још
лепе
лаке
хаљине
.
Дође
Решпект
грофу
и
пријави
се
.
Гроф
га
гледи
,
мери
.
У
Решпекта
је
држање
катанско
,
танак
и
вицкаст
,
а
није
ни
стар
,
тек
што
је
напунио
тридесет
година
:
нема
замерке
.
Пита
га
како
се
зове
,
на
које
он
одговори
:
„
Име
ми
је
Васа
,
а
презиме
Огњан
“
.
Пита
га
имаде
ли
рода
;
вели
,
има
,
и
ту
му
је
недалеко
један
,
у
већем
звању
,
чика
Јоса
Огњан
.
Фалио
је
што
је
то
казао
.
Гроф
му
каже
да
дође
трећи
дан
.
Гроф
још
онај
дан
састане
се
са
чика
Јосом
били
су
врло
добро
познати
готово
пријатељи
.
Упита
га
гроф
да
ли
има
каквог
сродника
Васу
Огњана
,
рад
би
био
код
њега
ступити
за
катану
.
Чика
Јоса
му
каже
да
има
,
но
не
препоручује
му
да
га
узме
ако
није
рад
,
смешећи
се
рече
грофу
,
да
буде
бијен
од
Васе
.
Гроф
одмах
одустане
.
Решпект
трећи
дан
,
као
што
је
заказано
,
пријави
се
грофу
.
Гроф
му
накратко
рече
да
га
не
може
примити
,
јер
га
сам
стриц
не
препоручује
,
и
да
он
срамоти
стрица
кад
се
нуди
за
катану
.
Решпект
оде
поражен
.
Дан
два
промишља
шта
ће
да
ради
.
Од
службе
нема
ни
разговора
.
Волео
би
да
је
од
циганског
рода
него
што
такве
родове
има
који
су
само
мост
његовој
несрећи
.
Шта
му
друго
остаје
него
опет
да
оде
у
војнике
.
План
је
већ
готов
.
Решпект
иде
опет
у
хусаре
.
Светује
се
са
Аницом
,
и
она
је
на
све
готова
Већ
је
решено
.
Но
пре
него
што
ће
се
снова
врбовати
,
рад
је
чика
Јоси
да
захвали
на
његовој
доброти
.
Чика
Јосина
је
кућа
близу
главне
страже
.
Чика
Јоса
и
његова
госпођа
били
су
мирни
људи
,
код
њих
ноћу
ни
миш
не
сме
се
чути
.
Решпект
ноћу
у
дванаест
сати
иде
у
град
,
и
дође
пред
чикину
кућу
.
У
џепу
је
понео
камења
,
па
онда
се
баца
њиме
у
чикине
прозоре
.
Све
их
је
полупао
.
Алармира
се
стража
,
јуриш
на
Решпекта
,
и
двоје
га
већ
дочепаше
,
но
он
се
брзо
и
чудно
искобеља
,
побегне
одмах
близу
водено-варошке
капије
и
ту
се
формално
низ
бедеме
спусти
или
скочи
доле
.
Доста
је
то
што
је
тако
избегао
,
и
у
мраку
ни
једно
ђуле
није
га
погодило
.
Он
није
хтео
веће
зло
чики
учинити
,
држао
је
да
му
је
и
то
доста
било
,
а
особито
стрини
,
и
да
су
самртни
страх
ти
мирни
људи
претрпели
.
И
доиста
се
није
варао
.
Чика
три
дана
није
могао
у
звање
ићи
,
тако
су
му
живци
узбуђени
,
а
стрина
је
у
почетку
мислила
да
је
земљотрес
,
и
почела
већ
драгоцене
ствари
скупљати
,
да
с
њима
беже
.
Доиста
фатална
ствар
,
и
чики
,
таквог
синовца
,
а
синовцу
таквог
чику
имати
,
а
сваки
у
својим
мислима
има
право
.
Сад
Решпекту
није
до
чекања
,
јер
ће
га
тражити
,
но
мора
одмах
на
пут
.
Погоди
кола
,
Аница
све
спреми
и
упакује
,
па
за
два
дана
су
у
варошици
Ђ
.
Решпект
зна
у
прсте
штабална
места
.
Кад
је
дошао
,
није
му
ништа
необично
било
.
Узме
једну
собицу
за
себе
и
Аницу
.
Ту
је
обрштарска
дивизија
,
па
се
флегматично
пријави
самом
обрштару
.
Обрштар
га
накратко
пита
шта
је
и
како
му
је
име
,
но
Решпект
прећути
своје
право
презиме
и
назове
се
Васа
Решпект
;
обрштер
се
само
насмеши
на
то
презиме
:
такво
што
није
никад
чуо
.
Није
ни
то
казао
да
је
био
хусар
,
но
каже
да
је
касапски
калфа
.
У
оно
време
особито
нису
много
разбирали
о
презимену
:
могао
се
ко
и
Наполеон
назвати
;
особито
ђаци
кад
тајно
оставе
школу
,
или
их
истерају
,
па
нису
ради
да
их
код
куће
знаду
куд
су
се
дели
,
надевали
су
себи
чудна
имена
.
Решпект
дође
у
„
депо
“
,
у
„
еквитацију
“
,
и
за
кратко
је
време
опет
готов
хусар
.
И
боље
„
то
му
је
већ
урођено
.
Кад
су
га
вежбали
,
он
се
правио
као
да
ништа
не
зна
,
али
ипак
чудили
су
се
како
добро
напредује
,
и
питали
су
га
како
то
њему
све
лако
иде
;
каже
да
је
много
гледао
вежбања
.
При
јахању
опет
казао
је
да
је
од
заната
касапин
,
а
касапи
нису
рђави
јахачи
.
Но
било
је
који
му
нису
веровали
,
него
су
држали
да
је
већ
пре
морао
бити
хусар
,
и
какво
зло
учинио
.
Али
све
се
то
не
испитује
.
Доста
је
то
,
Васа
Решпект
је
већ
по
други
пут
хусар
,
и
то
још
какав
,
да
ће
сви
скоро
осетити
у
регименти
каквог
хусара
имају
,
да
се
с
њим
поносити
могу
.
Одмах
у
почетку
није
било
ни
једног
који
би
га
у
његовој
струци
надмашити
могао
.
За
то
су
га
и
задржали
код
обрштарске
дивизије
.
Аница
ступи
у
службу
за
куварицу
код
обрштарке
док
се
ствари
на
боље
не
преокрену
,
да
не
троши
новац
,
премда
има
толико
сачуваних
новаца
да
би
могла
и
годину
дана
без
службе
комотно
живети
.
Није
трајало
ни
по
године
а
Решпект
је
аванзовао
за
каплара
.
У
дужности
својој
био
је
тачан
,
у
вежбању
врло
искусан
,
јахач
прве
класе
.
У
дресирању
је
коња
ваљан
,
његов
је
коњ
увек
добар
,
па
и
сам
капетан
мења
свога
шарже-коња
са
његовим
.
Ако
је
коњ
тврдоуст
,
има
сплецу
,
то
тек
њему
треба
дати
.
Кад
каквом
халовитом
и
бесном
коњу
нико
не
сме
да
приђе
,
он
га
погледом
победи
,
па
га
онда
пљесне
по
плећима
,
коњ
се
стресе
,
а
не
копа
земљу
ногом
нити
уједа
.
Он
је
волео
свог
коња
,
а
овај
њега
;
живели
су
као
два
брата
.
Једанпут
,
при
дугом
патролирању
по
рђавом
путу
трчећи
,
јако
се
умори
коњ
;
сав
у
води
од
зноја
,
а
штација
још
далеко
.
Коњ
сустане
и
стане
.
Решпекту
није
до
чекања
,
гони
га
даље
.
Коњу
је
већ
много
,
маше
главом
,
па
неће
.
Решпект
се
ражљути
,
па
га
сабљом
пљоштимице
удари
по
врату
;
онда
коњ
пође
.
Кад
су
дошли
на
штацију
,
сиђе
и
преда
коња
момку
да
с
њим
по
реду
чини
.
Кад
се
коњ
одмори
,
а
момак
хоће
да
га
нахрани
,
али
коњ
неће
да
окуси
ни
зоби
ни
сена
,
па
ни
воде
.
Момак
се
поплаши
,
тражи
каплара
да
му
јави
,
јер
иначе
може
зло
бити
,
доћи
ће
под
одговор
.
Решпект
дође
,
загледи
коњу
у
очи
,
коњ
незадовољно
маше
главом
.
Зна
већ
шта
му
фали
,
почне
га
гладити
,
загрли
га
и
пољуби
,
па
га
онда
мало
потапка
.
Сад
га
опет
понуди
сеном
:
једе
;
да
му
зоби
:
једе
;
метне
пред
њега
ћупу
воде
:
пије
.
Дакле
,
шта
је
у
ствари
?
Не
фали
коњу
ништа
,
но
био
је
увређен
што
га
бадава
сабљом
пљоштимице
по
врату
ударио
,
наљутио
се
,
и
сад
се
опет
помирио
;
управо
,
помирили
су
се
.
Дођем
и
ја
у
ту
регименту
.
После
кратког
времена
сам
у
штаб-канцеларији
.
Васа
се
томе
јако
радовао
.
Кад
сам
већ
и
ја
у
овај
ред
и
колосек
дошао
,
распитивао
сам
о
Решпекту
;
сви
су
га
хвалили
,
само
су
казали
да
је
ћудљив
и
жесток
.
До
душе
,
с
њим
се
није
шалити
,
но
то
ништа
не
чини
.
Доћи
ће
„
проприетар
“
,
„
инхабер
“
регименте
.
Биће
региментско
вежбање
.
Ту
су
свакојаке
еволуције
у
ескадронским
и
дивизијским
колонама
,
у
јуришу
.
При
„
швенкунгу
“
,
кад
се
притисну
бутине
и
заштине
сусед
с
коњем
,
многи
и
многи
од
муке
шкрипе
зубима
,
гдекоји
и
у
несвест
пада
,
али
Решпект
не
помиче
се
,
седи
као
изрезан
,
исто
као
пеливан
,
и
јури
.
И
доиста
,
онда
је
лепо
било
Решпекта
видети
.
Могао
га
је
човек
за
изложбу
или
за
хусарски
ремек
намалати
.
И
доиста
,
његов
ескадрон
и
цела
регимента
могла
се
њиме
дичити
,
тако
је
био
на
коњу
на
свом
месту
,
нити
би
ко
помислио
да
је
тај
дванаест
година
робије
издржао
.
Време
би
било
да
постане
„
вахтмајстор
“
,
но
требало
би
да
се
покаже
мало
и
у
канцеларији
,
али
Решпект
не
воли
канцеларију
Он
је
био
од
оне
сорте
војника
који
се
од
тинте
гнушавају
,
а
ни
перо
није
волео
,
нити
му
је
пак
лепо
стајало
кад
је
писао
.
Био
је
нестрпљив
,
али
за
битку
као
да
је
рођен
.
Но
ако
је
баш
и
мрзео
канцеларију
,
за
то
дух
његов
није
био
затупљен
,
нити
је
био
без
талента
;
шта
више
радо
је
читао
,
и
то
сасвим
друге
књиге
него
коморати
.
Треба
знати
да
и
нижи
војници
имају
своју
књижевност
и
књижару
.
Прости
војници
и
унтерофицири
носили
су
са
собом
,
и
у
самом
„
сакумпаку
“
,
мале
броширате
књижице
као
Сигфрида
,
Бруневика
,
Кадар
Иштвана
,
саме
митичне
хероје
.
На
прилику
,
један
од
тих
њихових
хероја
описује
се
да
је
био
тако
леп
да
су
му
на
образима
златне
ружице
цватиле
.
Решпект
је
такве
ствари
читао
и
заборавио
,
но
читао
је
он
сасвим
нешто
друго
.
Истина
,
у
школи
и
у
детињству
није
се
добро
учио
,
јер
није
се
хтео
да
учи
!
Но
ко
је
видео
да
га
отац
да
код
касапа
„
на
кост
“
,
где
има
сваки
дан
занимљивије
ствари
пред
очима
,
као
шегрте
,
калфе
,
хец
керова
,
убијање
волова
!
Но
доцније
и
сам
Решпект
је
признао
да
је
јако
фалио
што
се
није
учио
,
али
да
је
отац
томе
крив
.
Рад
је
био
он
то
накнадити
,
али
је
тешко
ишло
,
особито
као
војнику
и
робијашу
.
Последњих
година
робије
радо
је
читао
.
Аница
је
ишла
по
кућама
и
молила
за
њега
књиге
,
свакојаког
садржаја
,
песме
,
романе
и
све
што
је
српски
написано
било
.
Све
је
то
прочитао
,
јер
су
у
оно
доба
једна
или
две
књиге
српске
на
годину
изашле
.
Радо
би
читао
драму
Владимира
и
Косару
,
и
прочитао
је
више
пута
,
јер
и
сам
је
био
сужан
.
Кад
је
све
то
прочитао
,
читао
је
ма
шта
.
Кад
је
нахранио
у
тамници
свог
миша
,
јер
таквог
је
увек
имао
увежбана
,
кад
се
са
пауком
насиграо
,
и
када
му
све
досади
,
а
он
чита
у
зраку
код
одушке
.
Споменуто
је
како
му
је
последњи
тамничар
добар
био
.
Тај
му
је
додавао
књиге
,
и
то
саме
војене
историје
,
описе
битака
и
стручњачке
војничке
књиге
.
Тамничар
тај
у
свом
веку
служио
је
многе
више
официре
и
ђенерале
,
па
приликом
смрти
,
или
како
тако
,
дошао
је
до
тих
књига
,
па
као
стари
солдат
до
смрти
је
то
радо
читао
.
Тако
Решпект
прочитао
је
десет
пута
књигу
„
Дер
клеине
Криег
вон
Сцхоцлс
“
,
па
и
самог
Клаузевица
,
па
онда
кампање
различитих
ратова
.
Знао
је
више
него
што
би
човек
по
његовој
осорљивој
нарави
помислио
,
али
кад
је
увек
намрштен
па
слабо
говорљив
,
комарата
правог
није
имао
,
није
ни
хтео
имати
,
није
ником
веровао
.
Но
кад
је
био
у
бољем
друштву
који
више
што
знаду
,
ту
би
целу
ноћ
провео
,
разговарао
би
се
а
не
би
задремао
,
па
онда
опет
по
месец
дана
,
да
може
,
не
би
говорио
.
Чује
то
и
обрштар
,
а
да
је
иначе
ваљан
хусар
,
о
томе
се
давно
уверио
,
особито
приликом
региментског
вежбања
.
Ађутант
једнако
га
фали
обрштару
,
јер
га
овај
једаред
баш
изекзамипирао
,
и
рекао
је
да
је
Решпект
од
необичног
калибра
солдат
,
само
да
му
је
нарав
таква
која
се
са
већ
усвојеном
друштвеном
конвениенцијом
не
слаже
,
манир
му
је
опор
,
готово
диваљ
,
али
,
вели
ађутант
,
све
се
то
да
из
главе
истерати
.
Обрштар
хоће
да
га
прави
„
вахмајстором
“
,
но
да
га
најпре
узме
у
канцеларију
.
Заповеди
га
једаред
к
себи
,
ту
је
и
ађутант
,
па
га
почну
егзаминирати
.
Решпекту
није
на
ино
,
мора
,
јер
не
воли
да
га
нагоне
на
што
,
ма
да
је
та
ствар
њему
у
другој
прилици
угодна
.
Почне
га
питати
о
војеним
чланцима
:
то
су
за
њега
„
лапалије
“
;
то
нек
пита
старе
од
две
капитулације
капларе
.
Одговара
добро
,
али
од
беде
.
Но
кад
га
запита
како
би
у
назначеном
положају
разбио
„
каре
“
,
како
би
се
у
сукобу
са
уланима
тукао
,
онда
је
већ
обрштар
видео
да
је
Решпект
већ
изван
„
капларске
“
сфере
,
и
признао
је
да
би
Решпект
у
ратно
доба
,
где
само
срце
,
мозак
и
мишца
решава
,
а
не
аристократија
,
далеко
дотерати
морао
.
Кад
му
Решпект
приповеда
како
је
једна
хусарска
регимента
у
битци
код
Турина
на
јуриш
шанац
освојила
,
како
је
текла
велика
коњичка
битка
код
Вахове
,
где
се
са
обе
стране
по
седам
хиљада
коњаника
туку
,
и
која
је
битка
следећој
липиској
,
или
битци
код
Лајпцига
,
много
припомогла
,
обрштар
тек
зарумени
,
спусти
обрве
,
па
му
да
знак
да
престане
,
и
каже
му
да
је
од
данас
командират
у
канцеларију
.
То
се
Решпекту
није
баш
допало
,
али
мора
.
Сад
Решпект
у
канцеларији
пише
.
Мука
за
њега
!
За
неколико
дана
живот
му
омрзао
.
И
јест
чудноват
завод
једна
региментска
канцеларија
!
Столови
,
столице
,
дивит
и
артија
.
На
зиду
обешени
ликови
„
Три
алијарта
“
,
„
Битка
код
Лајпцига
“
,
„
Битка
код
Кулма
“
,
где
се
види
како
су
Козаци
ухватили
ђенерала
Вандама
.
Но
најзнаменитија
је
слика
на
зиду
стари
„
Шкултети
“
.
Шкултети
је
био
негда
чувен
барјактар
хусарски
,
и
служио
је
73
,
словом
седамдесет
и
три
године
,
на
коњу
.
Сабљу
није
носио
као
обично
припасану
,
него
преко
рамена
обешену
,
en
bandouliére
.
У
хусарској
канцеларији
Шкултети
није
смео
фалити
,
а
добар
хусар
и
у
„
сакумпаку
“
га
носио
.
Био
је
идеал
хусарски
,
а
тако
намалан
као
горе
обележен
.
—
Онде
пише
један
,
онде
други
,
„
бефеле
“
,
„
ферпфлегслисте
“
,
и
богзна
шта
.
Наравно
,
све
се
мора
лепо
писати
,
као
моловано
.
Најпре
се
артија
намести
,
па
онда
ленирисање
.
Прво
писмо
мора
увек
лепо
испасти
,
зато
гдекоји
сасвим
га
лагано
израђује
,
и
ако
добро
не
испадне
,
а
он
поцепа
,
узме
други
табак
,
па
наново
.
Па
онда
напише
десет
реди
,
па
стане
;
пуни
лулу
на
тенане
,
запали
,
па
опет
започне
;
опет
десет
реди
пише
,
па
престане
,
изиђе
напоље
:
у
комшилуку
је
биртија
,
па
онда
на
чашу
„
ројчера
“
,
па
опет
се
врати
и
пише
.
Један
табак
на
дан
,
то
је
доста
,
па
онда
,
кад
је
крај
пре
подне
,
онда
опет
на
„
ројчер
“
или
чашу
ракије
—
порција
се
звала
„
вердуна
“
,
—
па
онда
хајд
’
у
„
менажу
“
или
ручак
.
Па
се
то
сваки
дан
тако
тера
;
то
за
Решпекта
баш
није
било
.
Он
сиромах
мучи
се
,
кане
му
кап
мастила
на
хартију
,
па
не
мисли
се
хоће
ли
полизати
као
што
други
чине
,
него
љутито
поцепа
,
па
наново
.
У
толико
је
брзо
вешт
на
коњу
и
у
вежбању
,
о
колико
је
овде
био
сасвим
неспособан
;
комарати
су
му
се
смејали
,
па
што
год
пакетирати
,
да
Бог
сачува
:
поквариће
десет
табака
,
и
опет
неће
удесити
мора
му
други
начинити
.
Већ
сви
су
његову
неспособност
сазнали
,
а
он
онда
још
љући
кад
му
ко
шта
пребаци
,
па
сваки
час
тражи
прилику
да
иде
на
„
ројчер
“
.
Стари
„
вахтмајстор
“
пребацује
му
да
нема
стрпљења
,
или
,
као
што
би
речма
казали
:
„
Ер
hat
kein
Sitizfleisch
“
.
Бадава
,
у
канцеларији
неће
далеко
дотерати
.
Но
дође
један
афер
који
га
од
канцеларије
ослободи
.
Домаршира
један
ловачки
батаљон
.
Тај
маршира
из
Пеште
у
Беч
.
Два
дана
се
маршира
,
а
трећи
дан
је
одмор
,
то
јест
„
рошток
“
.
Дакле
батаљон
ће
у
Ђ
.
роштоковати
.
У
Ђ
.
,
у
том
штабском
месту
,
добро
вино
роди
.
Јагери
,
Чеси
,
„
Пемаци
“
,
навале
о
роштоку
на
вино
.
Баш
је
било
после
борбе
.
Тај
дан
пред
вече
,
на
пијаци
кафана
,
у
овој
пуно
господе
,
официра
и
кадета
пар
.
Решпект
носи
неки
„
бефел
“
и
тражи
оберлајтнанта
,
који
је
баш
у
кафани
био
.
Уђе
у
кафану
,
и
скоро
изиђе
.
Био
је
у
службеном
послу
,
сабља
му
о
бедрици
.
Кад
изиђе
,
а
он
прође
покрај
једног
лаћмана
ког
су
два
јагера
испод
руке
водили
.
Пасирало
му
нешто
човечно
:
напио
се
.
У
оно
време
коњаници
нису
баш
јако
пешаке
решпектовали
,
па
„
унтерофицир
“
или
кадет
радо
је
мимоишао
регулу
да
пешачког
официра
не
салутира
.
Како
ће
Васа
Решпект
напитог
официра
салутирати
!
Погледа
у
официра
,
па
,
што
је
код
њега
реткост
била
,
баш
сад
насмеши
се
.
Официр
,
ма
напит
,
научен
на
салутирање
,
примети
да
га
Решпект
није
салутирао
,
и
повикне
му
„
халт
“
,
да
салутира
.
Решпект
га
погледи
,
и
одговори
да
он
пијаном
официру
никад
не
салутира
.
Истина
,
Решпект
је
фалио
,
јер
је
на
сваки
начин
дужан
био
салутирати
.
Официр
усијан
,
командира
једног
јагера
.
Један
још
држи
лаћмана
,
а
други
иде
да
заповест
изврши
.
Но
Решпект
,
како
види
да
јагер
к
њему
иде
,
а
он
метне
руку
на
балчак
и
викне
да
се
не
усуди
к
њему
.
Јагер
на
то
извуче
бајонет
и
гледи
на
лаћмана
шта
ће
казати
.
Лаћман
једнако
заповеда
аретовање
Јагер
са
бајонетом
пође
на
Решпекта
;
али
Решпект
већ
је
сабљу
извукао
,
метуо
се
у
позитуру
,
једном
парадом
изпарира
насртљивог
јагера
бајонет
,
и
рани
га
.
То
су
официри
из
каване
видели
,
изиђу
сви
пред
кавану
,
па
не
ствар
да
уталоже
,
но
кад
су
видели
да
је
Решпект
онога
ранио
,
чекају
шта
ће
сад
да
буде
.
На
ларму
дотрче
више
њих
јагера
у
помоћ
.
Кад
то
Решпект
види
,
брзо
повуче
се
натраг
близу
зида
једне
куће
да
му
не
могу
за
леђа
доћи
,
али
не
сасвим
,
да
може
сабљом
слободно
махати
.
Сад
дођу
два
три
хусара
Решпекту
у
помоћ
,
али
јагери
све
куљају
са
свију
страна
.
Шта
је
то
?
У
месту
једна
обрштарска
дивизија
,
против
читавог
баталијона
,
а
они
су
сви
слободни
били
,
а
хусари
на
служби
.
Лаћман
,
ма
напит
,
командира
формално
на
„
збор
“
,
виче
:
„
Напред
,
јуриш
!
“
Решпект
се
јуначки
брани
.
Већ
је
тројицу
ранио
;
бајонет
,
краћи
,
не
може
против
сабље
.
Формална
битка
.
Официри
,
кад
су
видели
како
се
Решпект
брани
,
и
да
напредује
,
на
сваки
његов
јуриш
и
ударац
пљескају
му
.
Знали
су
да
с
њим
јагери
неће
лако
на
крај
изићи
.
Решпект
,
кад
види
и
чује
да
му
се
пљеска
,
још
бешње
насрће
.
Њих
толико
јагера
против
толико
хусара
!
Шкандал
!
Звона
наопако
бију
,
чује
се
звека
.
Лаћман
и
Решпект
командирају
:
„
Parade
,
rechts
,
eins
“
,
„
Doppelte
Parade
,
eins
,
zwei
“
.
Све
команде
измешане
,
испресецане
.
Баш
се
боде
,
сече
.
Дође
један
капетан
јагерски
са
компанијом
у
бојном
реду
,
стане
,
па
их
све
у
полукругу
опколи
и
на
предају
позове
.
Битка
престане
.
Решпект
парламентује
,
неће
да
капитулира
јагерима
.
Каже
:
воли
погинути
него
то
учинити
,
јер
„
плацкоманда
“
је
у
рукама
његовог
обрштара
,
а
јагери
су
само
уз
пут
.
Но
хусарској
патроли
предаће
се
,
али
тек
онда
када
се
предаду
сви
јагери
који
су
се
с
њим
тукли
.
И
Решпект
је
ту
пуно
право
имао
.
И
док
је
он
парламентовао
,
донде
је
већ
ту
била
и
хусарска
патрола
,
па
после
договора
са
јагерским
капетаном
предаду
се
сви
хусарској
патроли
,
и
хусари
и
јагери
.
Решпекта
још
оно
вече
дан
преслушају
и
пусте
.
Чуће
после
шта
ће
бити
.
Решпект
је
мислио
богзна
како
ће
страдати
,
и
био
је
већ
на
свашта
приправан
.
Дође
на
„
рапорт
“
,
и
на
његово
удивљење
добије
само
самцито
48
сата
затвора
зато
што
јагерског
официра
није
салутирао
.
Сви
официри
,
и
сам
обрштар
,
држали
су
да
су
били
јагери
криви
,
највише
лаћман
.
Да
је
Решпект
пешак
,
горе
би
прошао
.
Кад
су
очевидци
обрштару
приповедали
како
се
Решпект
бранио
,
насмеши
се
и
рече
им
да
са
таквим
ескадроном
као
што
је
Решпект
могао
би
се
један
батаљонски
каре
раздерати
.
Официрима
је
врло
мило
било
што
су
јагери
добили
лекцију
,
јер
се
пешаци
увек
фалили
да
се
један
пешак
три
коњаника
не
боји
,
а
ево
шта
учини
шака
хусара
без
коња
против
толиких
јагера
.
Скоро
затим
Решпект
изгуби
се
из
канцеларије
,
јер
увидели
су
да
није
зато
способан
,
а
начине
га
за
„
квавахмајстера
“
.
Идуће
године
већ
није
био
јагерски
лаћман
у
шематизму
:
сигурно
је
отпуштен
.
XВИ
.
Решпект
је
волео
што
се
канцеларије
опростио
.
Много
је
комотније
живео
,
јер
остало
чинило
му
се
као
играчка
,
тако
му
је
све
од
руке
ишло
.
Но
Решпект
радо
се
картао
,
то
му
много
шкодило
,
и
приликом
кад
је
при
новцу
,
играо
је
и
на
веће
новце
.
Ужасна
страст
,
а
несрећан
карташ
.
Једаред
прокартао
је
и
новце
,
све
најнужније
ствари
,
и
да
га
Аница
од
зла
не
ослободи
,
би
зло
прошао
.
Она
му
је
анђео
хранитељ
који
га
од
зла
чува
,
и
,
кад
треба
,
она
га
избави
.
Решпект
је
и
на
лутрију
метао
,
но
ту
није
био
у
штети
,
но
шта
више
много
пута
је
добивао
већу-мању
своту
.
Када
је
на
карти
изгубио
,
радо
се
напио
од
једа
,
па
онда
је
тешко
с
њиме
владати
,
нити
ком
попушта
.
Услед
тога
,
због
упорности
и
одговарања
,
био
је
већ
пре
тога
и
кажњен
,
но
ипак
много
су
му
и
кроз
прсте
гледали
.
Сирота
Аница
,
кад
га
види
,
најсрећнија
је
женска
.
Но
она
је
и
могла
бити
са
Решпектом
задовољна
,
јер
он
другу
женску
ни
погледао
не
би
,
а
иначе
и
женске
су
од
њега
бежале
,
тако
је
увек
намрштен
био
.
Али
зато
је
и
Аница
покрај
Решпекта
доиста
и
имала
свуд
решпекта
,
јер
у
недељу
,
кад
иду
у
шетњу
,
а
Решпект
пребаци
сабљу
и
палицу
од
морске
трске
преко
леве
руке
,
сви
за
њима
гледају
.
А
ни
Решпект
није
био
постидан
због
Анице
,
јер
она
је
била
и
лепа
и
добра
,
а
имала
је
и
новаца
,
што
је
ретко
да
какав
вахтмајстор
наиђе
на
такву
која
све
те
три
врлине
у
себи
има
.
Јер
један
има
сасвим
просту
младу
девојку
за
друга
која
нема
ни
паре
,
а
други
опет
има
матору
куварицу
,
истина
у
шеширу
,
и
плаћа
му
све
у
биртији
,
али
бадава
,
могла
би
му
мати
бити
.
А
кад
Решпект
с
њом
у
биртију
дође
,
онда
имаду
и
шта
видети
,
и
многи
прочашћени
.
Једаред
дође
региментни
„
маршбефел
“
,
мора
у
Пешту
у
логор
:
ту
ће
бити
велики
„
концентрирунг
“
и
маневар
.
Дође
време
,
а
регимента
одмаршира
у
Пешту
на
маневар
.
Већ
је
у
логору
са
својом
региментом
,
у
логорском
одељењу
за
коњанике
.
Ту
је
и
шест
коњаничких
регимената
,
а
пешака
сијасет
.
Кад
је
Васа
поглед
бацио
на
Будим
-град
,
срце
му
се
стегло
,
ма
да
је
био
челична
срца
.
Ту
му
је
дванаест
година
најлепше
младости
закопано
.
У
логору
је
све
весело
.
По
гдекоји
добију
дозволу
да
могу
ићи
у
варош
,
да
мало
разгледају
.
Добије
и
Решпект
дозволу
.
Шета
се
по
Пешти
,
дође
до
Дунава
,
гледи
на
бедеме
градске
,
на
водено-варошку
капију
где
се
последњи
пут
с
бедема
доле
пустио
;
тамо
,
преко
од
те
капије
на
педесет
коракљаја
,
тамо
је
столно-
београдска
капија
,
а
онде
опет
жалосне
казамате
азачке
тамнице
,
где
је
Решпект
тамновао
.
Он
неће
у
Будим
-град
,
да
му
стари
спомени
ране
не
озледе
.
Само
је
у
доњој
српској
вароши
посетио
породицу
касапина
где
је
ђаковао
.
И
доиста
,
лепо
га
примише
,
лепше
него
икада
његова
присна
родбина
.
Фрајла
,
касапина
кћи
,
већ
давно
удата
,
и
велику
породицу
има
;
стари
касапин
здрав
,
а
син
му
,
негдашњи
шегрт
,
мајстор
је
,
и
добро
му
се
води
.
Откако
је
први
пут
постао
солдатом
,
па
чак
од
времена
робије
,
па
преко
тога
до
оног
дана
,
није
имао
једног
дана
да
је
могао
рећи
:
е
,
данас
сам
весео
и
задовољан
Сад
први
пут
налазио
се
као
код
куће
.
Но
немало
зачуди
се
,
обрадује
се
,
кад
дође
онамо
негда
жива
фрајла
са
супругом
,
а
то
није
нико
други
већ
главом
онај
газдин
калфа
који
је
кажњен
и
у
катане
отишао
.
Он
је
ислужио
капитулацију
,
па
је
добио
као
вредан
момак
газдину
кћер
за
жену
,
и
практичног
мајстора
није
то
женирало
да
уда
кћер
за
оног
који
је
тако
кажњен
био
.
Радост
неописана
на
све
стране
.
Тако
лепо
проведе
,
и
растану
се
.
При
концу
још
их
моли
Решпект
да
ником
не
казују
да
је
он
ту
као
вахтмајстор
био
,
јер
би
какав
познат
могао
тај
глас
регименти
донети
да
је
био
дванаест
година
на
робији
,
а
то
би
на
целу
регименту
чудан
утисак
учинило
.
И
доиста
,
што
је
реткост
,
тако
су
поштени
били
сви
да
није
нико
о
томе
никоме
што
говорио
.
Решпект
није
ни
чика
Јосу
походио
;
и
нашто
?
да
опет
како
год
страда
!
Боље
му
је
све
што
је
