,опет
,
да
ће
можда
,
кад
тад
,
и
сами
постати
капиталисте
.
Мржња
је
обе
стране
чинила
тврдоглавима
,
тврдоглавство
је
стварало
инат
и
тако
је
било
отворено
поље
међусобним
пакостима
,
које
су
на
све
јуришале
,
као
псето
,
које
је
прекинуло
ланац
,
па
чини
чуда
и
покора
од
беса
и
гнева
.
У
прво
време
се
споразум
сматрао
као
иронија
,
која
нема
никаквог
резултата
.
Обостраној
мржњи
се
све
више
давало
маха
и
између
једне
и
друге
стране
стварао
се
недогледан
понор
,
стварале
су
се
јасно
оцртане
противничке
стране
,
које
се
вековима
мрзе
,
боре
и
прождиру
.
И
ако
опет
,
с
времена
на
време
,
дође
до
некога
споразума
,
то
није
сложан
рад
,
него
обично
примирје
за
кратко
време
.
То
су
ужасна
два
табора
,
силна
и
јака
,
коју
никаква
политика
,
никаква
наука
и
никакве
шимерне
илузије
,
нису
кадре
да
слију
у
један
.
Јер
док
год
капитал
,
као
какав
полип
,
са
страховитим
крацима
на
којима
су
безбројне
сисаљке
,
стеже
раднике
и
сиса
им
срж
из
костију
,
дотле
ће
се
вечито
ови
,
до
последње
капи
крви
,
борити
против
својих
изелица
.
И
сад
је
,
опет
једном
,
рикнула
окована
и
рањена
звер
и
устала
да
се
брани
,
али
да
опет
подлегне
,
да
опет
пристане
,
да
јој
се
намакне
узица
,
док
једном
,
труло
и
плесниво
,
друштво
не
почне
да
се
крха
и
ломи
и
да
собом
све
затрпа
.
А
они
су
били
уверени
,
да
после
кише
сунце
лепше
сија
,
да
после
тамне
и
дугачке
ноћи
свиће
зора
.
И
због
те
зоре
,
која
се
тамо
на
небу
већ
указује
,
радници
,
најзад
,
утољују
своју
мржњу
и
мећу
свој
врат
под
јарам
.
Један
век
више
или
мање
,
то
не
мења
ствар
.
Они
су
ишли
у
гомилама
,
махали
су
рукама
и
живо
су
се
разговарали
.
По
неки
пут
забруји
њихова
песма
,
која
је
подсећала
на
грмљавину
у
даљини
.
Некоме
о
врату
завезана
дугачка
црвена
краватна
и
она
се
лепрша
као
крвава
застава
.
Кад
прођу
крај
какве
штампарије
у
којој
је
обустављен
рад
,
они
за
часак
застајкују
да
се
увере
,
да
ли
ко
од
њихових
другова
ради
и
мимо
њихове
одлуке
.
Принципал
их
угледа
,
поцрвени
од
гнева
,
песнице
подиже
у
вис
и
узмахује
их
према
Главној
Полицији
.
Зар
је
то
ред
у
земљи
?
Бунтовнички
беспосличари
иду
у
гомилама
кроз
престоницу
,
прете
мирним
и
лојалним
грађанима
,
који
плаћају
порезе
и
прирезе
,
а
полиција
,
скрштених
руку
,
мирно
гледа
све
ово
!
Таква
земља
мора
пропасти
.
То
је
истина
као
што
је
истина
,
да
је
два
и
два
четири
.
Затим
се
сакрије
у
штампарију
и
гневним
погледима
прети
гомили
,
којој
је
до
певања
.
Драгољуб
је
,
такође
,
напустио
рад
.
Лепосави
је
то
било
врло
криво
и
ако
од
њега
није
имала
никакве
користи
.
Али
ипак
то
је
нешто
друго
.
Хранити
једнога
беспосличара
,
који
волије
да
гладује
,
него
да
напусти
своје
право
,
њој
је
изгледало
страшно
.
Гладан
човек
мора
да
ради
,
ако
неће
да
умре
од
глади
.
Тек
га
његово
право
,
на
које
толико
полаже
,
не
може
заситити
?
Она
је
била
врло
љута
,
грдила
је
Драгољуба
чим
се
појави
на
врата
,
он
је
њој
брутално
одговарао
и
она
,
онда
,
бризне
у
плач
и
каже
,
како
је
најнесрећнија
жена
на
свету
и
како
ће
је
њезин
најстарији
син
,
чијем
се
рођењу
тако
много
радовала
,
отерати
у
гроб
пре
времена
.
Постала
је
врло
раздражљива
и
свака
је
ситница
одводила
ван
себе
.
У
часу
се
заплаче
и
,
онда
,
као
да
је
сишла
с
ума
,
пљеска
рукама
и
каже
,
да
је
најнесрећнија
мајка
.
Главан
разлог
,
међутим
,
није
био
тај
,
него
један
други
.
Она
је
била
због
тога
несретна
,
што
је
,
на
једном
као
из
небуха
,
наступило
оно
,
на
шта
је
она
,
са
особитим
страхом
помишљала
.
Ђорђе
ју
је
напустио
и
она
је
мислила
,
да
јој
сад
ништа
друго
не
остаје
,
него
да
се
убије
или
,
бар
,
да
полуди
.
Ах
,
зар
је
њој
суђено
да
буде
несрећна
?
Таман
се
почела
осмехивати
срећа
на
њу
а
она
се
свирепо
окрете
од
ње
.
Како
ће
седа
сносити
овај
неумитни
и
страховити
живот
,
кад
је
још
један
јад
притиснуо
душу
њезину
?
А
како
га
је
она
,
међутим
,
волела
!
И
ако
је
свакога
дана
,
готово
,
свакога
часа
осећала
како
над
њезином
главом
кружи
нешто
страшно
и
нејасно
,
што
ђе
учинити
крај
њиховој
љубави
,
и
ако
је
,
сваког
трена
,
очекивала
да
незграпно
бахне
тај
крај
,
ипак
је
то
био
за
њу
страховит
удар
,
који
је
раздерао
срце
,
као
гром
кад
удари
у
какво
дрво
,
па
га
,
одозго
до
доле
,
преполови
.
Није
хтела
више
да
једе
,
као
да
је
намислила
гладовањем
да
се
умори
,
била
је
гневна
и
праскала
је
по
кући
.
Кад
је
улазила
у
његову
собу
да
је
растреби
,
она
је
тамо
горко
плакала
,
гледајући
ту
собу
и
све
у
њој
,
што
ју
је
подсећало
на
њега
.
Више
пута
стане
пред
огледало
и
дуго
се
огледала
.
Са
страхом
је
посматрала
како
је
ова
последња
страст
оставила
трага
на
њој
.
Али
све
све
само
да
није
остарила
.
Али
све
је
било
узалуд
.
Старост
је
била
већ
на
прагу
,
само
треба
да
уђе
.
Први
весници
старости
су
се
већ
огледали
на
њезину
лицу
.
Оно
је
било
црвенкасто
,
око
очију
биле
су
неколике
боре
,
а
усне
су
већ
бивале
модре
.
Две
три
седе
власи
,
као
злуради
издајници
,
вирили
су
из
црне
косе
и
светлуцкале
су
се
,
као
сребрни
кончићи
.
Она
је
очајно
уздисала
и
плакала
,
као
да
је
тиме
хтела
да
заустави
време
,
које
је
и
тако
летело
,
тако
глупо
и
бесциљно
летело
.
Ако
старост
,
која
,
са
особитим
задовољством
,
долази
женама
,
пре
времена
,
у
походе
,
уништи
и
последњи
траг
њезине
,
некадање
лепоте
,
шта
ће
она
,
онда
?
Нашто
јој
живот
,
кад
се
више
нема
ничем
више
надати
?
И
она
је
плакала
,
горко
плакала
над
развалинама
своје
лепоте
и
над
изгубљеном
срећом
,
која
јој
је
опустошила
и
душу
и
срце
.
Ах
,
Боже
мој
,
ала
је
старост
глупа
!
Али
,
при
свем
томе
,
зар
ће
она
тако
лако
заборавити
своју
љубав
?
Зар
је
то
рукавица
,
која
се
одмах
заборави
,
чим
се
свуче
с
руке
?
Зар
она
не
треба
до
краја
да
се
бори
за
то
своје
парче
среће
?
Да
,
да
и
она
ће
се
борити
.
Она
мора
бити
начисто
с
њиме
и
то
скоро
,
не
,
још
данас
,
још
вечерас
.
Она
неће
,
не
може
да
буде
рукавица
.
Милош
је
стајао
наслоњен
уз
прозор
.
Руке
са
књигом
у
једној
руци
,
затурио
на
леђа
и
гледа
кроз
прозор
.
Гомиле
снега
лежале
су
у
дворишту
и
он
је
био
прљав
,
остатци
од
јела
леже
по
њему
и
читаве
рупе
,
излокане
од
прљаве
воде
,
зијају
из
њега
.
Прљавштина
је
све
више
побеђивала
и
снег
је
постепено
губио
своју
чедну
чистоћу
.
Једна
кора
од
лимуна
лежи
на
снегу
и
лагано
тоне
у
њему
.
Он
је
баш
знатно
омршавио
,
па
је
изгледало
,
као
да
је
,
наједном
,
много
порасао
.
Лице
му
је
било
жуто
,
као
она
кора
од
лимуна
на
снегу
,
очи
упале
,
усне
одскочиле
.
Он
је
жалио
своју
мајку
,
која
тако
много
пати
,
али
је
,
ипак
,
врло
мало
говорио
с
њоме
.
Вечито
је
седео
или
стајао
с
књигом
у
руци
и
ако
,
сатима
,
није
гледао
у
њу
.
Било
му
је
врло
тешко
у
кући
,
која
је
постала
поприште
честих
свађа
и
редовне
невоље
.
Ах
,
да
му
није
те
болесне
ноге
,
он
би
одавна
био
далеко
од
куће
,
тамо
негде
далеко
у
свету
,
где
,
можда
,
незнају
за
невољу
и
несреће
сваке
врсте
.
Сирота
мајка
!
Он
је
гледао
како
је
нешто
мори
,
како
је
све
више
нестаје
,
а
он
не
може
да
јој
помогне
,
јер
испаштање
никоме
није
досад
опроштено
.
Ах
,
сирота
мајка
грдно
испашта
!
Поче
ходати
по
соби
тамо
и
амо
,
штака
је
тупо
одјекивала
и
он
је
мислио
о
мајци
и
брату
,
како
се
међусобно
,
без
потребе
,
раздиру
,
гомилајући
јад
за
јадом
.
Нашто
све
то
?
Зар
неће
једном
смрт
учинити
свему
крај
?
Зашто
,
онда
,
убрзавати
тај
неминовни
крај
?
Смрт
!
Она
је
једина
,
која
је
кадра
да
измири
људе
и
да
утиша
његове
страсти
,
које
тутње
у
њима
.
Смрт
,
смрт
!
То
је
једини
искрени
пријатељ
људи
,
који
им
добра
жели
,
без
икаквих
примисли
.
Она
их
спасава
од
беде
и
невоље
и
место
да
тражи
какву
награду
,
она
још
награђује
људе
миром
,
бескрајним
и
вечитим
миром
.
Врата
се
,
наједном
,
отворише
и
Драгољуб
улети
у
собу
као
олуја
.
Шешир
и
капут
баци
на
постељу
.
Он
је
волео
својег
брата
,
чак
га
је
и
поштовао
,
али
га
је
,
ипак
,
волео
да
задиркује
.
Понова
се
приближи
својем
капуту
и
друкче
га
окрене
.
У
једном
џепу
био
је
један
предмет
и
јасно
се
оцртавао
на
капуту
,
кад
га
обуче
.
—
Како
си
,
дрвени
философу
?
Милош
стаде
према
њему
и
гледа
га
у
очи
.
—
Јеси
почео
да
радиш
?
—
Нисам
.
—
Па
кад
ћеш
?
—
Не
иде
то
тек
тако
.
Шта
,
да
будемо
и
даље
луди
,
па
да
нас
принципали
експлоатишу
?
Ми
морамо
победити
.
Ми
смо
организовани
радници
,
па
ћемо
гинути
за
своја
права
.
—
То
је
све
лепо
,
али
трбух
хоће
хлеба
,
а
ти
немаш
ни
марјаша
.
—
Одкуд
немам
?
—
Кад
имаш
,
што
не
дајеш
у
кућу
?
Зар
ти
можеш
да
будеш
тако
равнодушан
према
овој
невољи
с
којом
се
мајка
бори
?
И
ако
је
Милош
био
млађи
од
Драгољуба
,
ипак
је
овај
имао
респекта
према
својем
млађем
брату
.
—
Па
сад
не
радим
.
—
Сад
знам
,
али
колико
си
пређе
радио
,
а
у
кућу
ниси
ништа
доносио
?
Да
ја
бар
могу
на
кој
начин
што
да
зарадим
,
ја
ти
не
би
чинио
прекоре
.
Признај
сам
,
да
то
није
лепо
од
тебе
.
Видиш
и
мајка
целог
дана
шије
тамо
у
кујни
,
па
опет
ништа
.
Благост
Милошава
је
Драгољуба
победила
и
он
се
искрено
стидео
.
—
Кад
почнем
да
радим
,
доносићу
зараду
.
—
Добро
.
Ја
сам
се
томе
и
надао
.
Видиш
мене
је
срамота
,
читави
смо
људи
,
па
нас
мајка
још
храни
.
Ах
,
да
је
мени
само
да
свршим
школу
!
Његове
очи
се
засветлише
.
Он
поче
опет
ходати
по
соби
.
Лепосава
постави
сто
и
унесе
јело
.
Журила
се
да
не
гледа
Драгољуба
,
али
чим
се
њихове
очи
сусреле
,
она
поцрвени
и
гнев
је
обузе
.
—
Опет
не
радиш
?
—
Не
радим
.
—
Кад
ти
се
може
...
Милош
ју
је
гледао
молећим
погледом
,
али
она
није
на
то
мотрила
.
—
Ти
си
готован
и
ништа
више
.
Драгољуб
је
ћутао
нагао
се
над
тањир
и
брзо
једе
.
—
Није
те
ни
срамота
,
читав
човек
,
па
ја
да
те
храним
.
Милош
оставио
виљушку
,
јер
му
се
више
не
једе
.
Он
погледа
мајку
и
рече
молећим
гласом
:
—
Мајко
,
не
мој
,
остави
га
сад
.
—
А
и
ти
си
почео
да
му
држиш
страну
?
Лепо
,
Бога
ми
.
Бар
да
кога
браниш
,
него
једну
ленштину
.
—
Остави
ме
на
миру
.
Штрајк
је
,
кад
почнем
да
радим
,
онда
ћемо
да
се
разговарамо
.
—
Онда
!
Право
кажеш
.
Она
девојчура
једва
чека
.
Драгољуб
тресну
виљушку
о
сто
и
ђипи
.
—
Преседне
човеку
сваки
залогај
.
—
Што
те
сада
не
гледа
?
Видиш
,
лудо
,
избегава
те
.
И
ти
си
оно
ђубре
хтео
да
ми
доведеш
у
кућу
?
како
је
паметна
,
сад
неће
ни
да
чује
за
тебе
.
Шта
ћеш
јој
,
кад
немаш
ни
марјаша
у
џепу
.
Милош
је
кршио
руке
и
рече
благо
и
кроз
плач
:
—
Молимте
,
мајко
,
остави
тај
разговор
.
Драгољуб
метнуо
руке
у
џепове
од
панталона
шета
по
соби
тамо
и
амо
и
рече
гневно
:
—
Остави
је
,
молим
те
,
она
не
може
да
живи
без
свађе
.
Лепосава
ђипи
са
столице
.
—
Срам
те
било
,
зар
си
ти
човек
?
Једна
те
женска
вукла
толико
време
за
нос
.
Док
смо
ми
овде
гладовали
,
ти
си
јој
куповао
блузе
и
сукње
.
Сад
,
кад
немаш
,
долазиш
овамо
,
а
она
неће
ни
да
те
види
.
Ти
да
си
човек
на
свом
месту
,
ти
би
је
заклао
као
пиле
,
кад
је
тако
покварена
.
Драгољуб
задрхта
.
Потом
плану
:
—
Зар
ћеш
ти
да
ме
учиш
шта
треба
да
радим
?
Ја
сам
човек
...
—
Какав
човек
,
ти
си
шмокљан
.
Милош
дрхти
,
склопио
руке
и
дошао
до
мајке
.
—
Молим
те
,
мајко
,
остави
тај
разговор
.
Он
ни
чем
не
води
.
Драгољуб
гневно
иде
по
соби
и
рече
Милошу
:
—
Мани
је
,
видиш
,
да
је
луда
.
Лепосава
подиже
кецељу
до
очију
и
поче
плакати
.
—
Ја
сам
најнесрећнија
жена
на
свету
.
Један
ме
је
једио
и
срце
ми
чупао
,
сад
је
дошао
други
.
Срам
те
било
,
мангупе
један
,
ленштино
једна
.
Ти
ћеш
пре
времена
у
гроб
да
ме
отераш
.
Место
да
ми
,
као
добар
син
,
олакшаш
живот
,
а
ти
ми
га
још
отежаваш
.
Проклета
сам
тако
,
па
ћу
вечито
да
се
једим
и
патим
...
Милошу
се
наводнише
очи
и
устаде
.
Драгољуб
се
обуче
и
натуче
шешир
.
Кад
је
дошао
до
врата
,
он
рече
гневно
:
—
Ово
је
проклета
кућа
.
Кад
је
изишао
,
он
је
залупнуо
вратима
,
да
се
сва
кућа
затресла
.
Лепосава
је
кршила
руке
,
а
сузе
су
брзо
текле
једна
за
другом
.
—
Шта
сам
Богу
згрешила
,
да
се
тако
мучим
?
Никад
нисам
имала
среће
,
никад
,
никад
.
Од
како
знам
за
себе
,
ја
само
знам
за
невољу
,
беду
и
јад
...
Милош
је
дошао
до
ње
и
ухватио
је
за
руку
.
—
Умири
се
,
мајко
,
све
ће
боље
бити
.
Она
га
погледа
и
рече
му
прекорно
:
.
—
А
зашто
си
,
онда
,
толико
време
ћутао
од
мене
?
Милош
побледе
.
Затим
лако
задрхта
и
у
мало
што
му
штака
није
пала
на
под
.
—
Ћутао
?
...
Учио
сам
...
био
сам
замишљен
...
Она
га
гледа
и
учини
јој
се
,
да
је
јако
ослабио
.
—
Да
те
што
не
боли
,
сине
?
—
Не
,
не
боли
ме
ништа
.
—
Ти
си
моје
добро
дете
.
Она
пребаци
једну
руку
на
његово
раме
,
затим
и
другу
.
—
Волиш
ли
мајку
?
Он
седе
крај
ње
и
загрли
је
и
рече
кроз
плач
:
—
Кога
ћу
другог
да
волим
?
Они
се
згрлише
и
обоје
ударише
у
плач
.
Она
га
је
љубила
у
чело
и
образе
,
у
те
ослабљене
образе
,
које
она
одавна
није
љубила
.
Често
га
је
,
пређе
,
љубила
и
миловала
,
а
он
,
слаб
и
нежан
,
уживао
је
у
том
мајчином
миловању
.
Откад
га
није
миловала
?
И
њој
се
учини
,
да
га
два
месеца
није
видела
,
као
да
је
био
где
год
на
путу
,
па
се
сад
вратио
.
Ах
,
па
како
је
,
јадник
,
ослабио
,
како
је
био
блед
!
Она
га
је
грлила
и
љубила
,
као
да
је
још
мали
.
Кад
је
било
време
за
школу
,
Милош
се
диже
,
узеде
књиге
и
оде
.
Она
је
гледала
за
њиме
,
док
није
ишчезао
испред
њезиних
очију
,
а
после
је
слушала
како
његова
штака
тупо
одјекује
и
како
њезина
лупа
постепено
нестаје
у
даљини
.
И
чудновато
,
слушајући
како
штака
лупа
,
њој
се
учини
да
чује
како
она
изговара
Ђорђе
,
Ђорђе
.
Ђорђе
је
,
пред
вече
,
дошао
из
канцеларије
,
стао
пред
огледало
и
дотерује
косу
.
Неко
куцну
на
врата
.
Он
,
не
окрећући
се
од
огледала
,
рече
:
—
Слободно
!
Лепосава
бледа
и
са
малаксалим
ногама
уђе
у
собу
.
Он
ју
је
видео
у
огледалу
и
рече
јој
сасвим
хладно
:
—
Добро
вече
.
Она
је
стајала
наслоњена
уз
врата
и
рече
тихо
:
—
Дошла
сам
...
—
Видим
,
видим
.
—
Дошла
сам
,
да
те
нешто
питам
,
али
ти
несмеш
да
се
љутиш
,
јер
мени
заиста
није
лако
...
Његово
чело
се
у
часу
наборало
.
Баци
чешаљ
на
сто
и
окрете
јој
се
.
—
Шта
хоћеш
од
мене
?
—
Што
се
одмах
љутиш
?
Зар
сам
ти
тако
мрска
постала
,
да
је
довољно
само
да
ме
видиш
,
па
да
већ
планеш
од
гнева
?
—
Ја
не
волим
комендије
.
Говори
шта
хоћеш
,
јер
ја
имам
посла
.
—
Знам
.
Ти
увек
у
ово
доба
имаш
посла
.
Зашто
си
ме
тако
сурово
одгурнуо
од
себе
?
—
Којешта
.
Ја
не
могу
,
ваљда
да
те
узмем
за
жену
.
—
Ја
то
и
не
тражим
.
Ја
на
то
нисам
ни
помишљала
,
ни
једнога
часа
нисам
на
то
помишљала
.
Знам
,
да
је
то
немогућно
,
знам
,
да
би
те
тај
брак
упропастио
јер
зашто
од
једног
слепца
стварати
два
?
Али
ја
сам
те
волела
,
као
никога
до
сада
у
мом
животу
,
ти
си
моја
прва
и
последња
љубав
.
Ах
,
како
си
могао
да
будеш
на
једном
тако
суров
према
мени
?
—
Досадна
си
,
кад
тако
кукаш
.
Шта
је
било
било
.
Ја
хоћу
да
се
женим
,
то
врло
добро
знаш
.
Немогу
с
тобом
ваљда
,
да
се
млатим
целог
свог
века
.
Она
јекну
и
поче
очајно
кршити
руке
...
—
Или
да
ти
нисам
што
год
обећао
?
Она
једва
процеди
:
—
Не
...
ниси
...
—
Е
па
?
Ја
се
,
иначе
,
кајем
,
што
сам
грешио
с
једном
женом
,
која
има
одраслу
децу
.
Бежим
од
те
деце
,
као
да
сам
им
убио
оца
.
Нећу
,
па
квит
.
Крв
јој
појури
у
главу
,
она
се
поведе
и
пала
би
,
да
се
није
задржала
за
регастов
од
врата
.
У
соби
је
била
тишина
и
само
се
чуло
како
његови
кораци
одјекују
у
соби
и
како
њезино
срце
јако
куца
.
—
Глупост
,
као
да
је
љубав
нешто
вечно
.
Ништа
није
вечно
на
свету
.
Све
нестаје
и
топи
се
као
онај
снег
на
пољу
.
Само
у
романима
се
умире
од
љубави
и
знам
ти
ја
шта
још
,
а
живот
ни
најмање
не
личи
на
роман
.
Мећу
њима
је
разлика
као
између
Бога
и
шеширџије
.
Ти
ниси
више
млада
...
Она
задрхта
,
као
да
јој
ко
зарио
нож
у
срце
.
—
Ти
ниси
више
млада
,
па
би
то
требала
да
знаш
.
Мислила
је
,
да
ће
јој
срце
препући
.
Неколике
сузе
су
лагано
,
као
кришом
,
милеле
низ
бледо
лице
.
Доња
је
усна
дрхтала
.
Њој
се
грло
стегло
и
није
могла
ни
речи
да
каже
,
и
ако
је
цело
по
подне
мислила
,
шта
ће
све
да
му
каже
.
Она
се
надала
,
да
ће
очајање
одрешити
њезин
језик
и
да
ће
му
она
описати
своје
болове
,
олују
,
која
је
,
у
непроспаваним
ноћима
,
беснела
у
души
њезиној
и
бескрајну
пустош
у
којој
се
она
губила
.
Али
она
није
могла
ништа
да
каже
.
И
сад
је
пред
очима
била
њезина
љубав
,
гледала
је
како
је
хладноћа
прождире
,
а
она
није
могла
томе
да
стане
на
пут
,
јер
није
могла
ни
малим
прстом
да
макне
.
Ах
,
та
њихова
љубав
је
,
при
растанку
,
направила
читав
јаз
између
њих
и
она
је
,
са
уздахом
,
с
друге
стране
јаза
,
пружала
према
њему
очајно
руке
.
Све
је
било
узалуд
,
јер
је
све
било
свршено
.
Он
се
обуче
и
пође
вратима
.
Она
је
стала
пред
врата
и
стоји
као
какав
кип
.
—
Пусти
ме
да
прођем
.
Она
рашири
руке
,
очи
разрогачила
.
—
Не
,
остани
још
мало
,
само
још
мало
.
—
Не
могу
,
имам
посла
.
И
он
је
ухвати
за
руку
и
хтеде
је
склонити
с
врата
.
Она
му
дочепа
руке
и
клече
пред
њиме
.
.
—
Ја
те
волим
,
волим
.
Буди
милостив
...
Он
се
намршти
,
очи
му
севале
као
муња
.
—
Ти
си
луда
.
Бежи
...
Он
је
,
брутално
одгурну
и
она
паде
на
под
.
Он
опсова
нешто
и
залупну
вратима
.
Она
је
тако
лежала
на
поду
,
дуго
је
плакала
и
очајно
нарицала
.
Дакле
:
све
је
било
свршено
.
Она
није
више
млада
,
а
љубав
није
вечна
,
као
ни
лепота
што
није
.
Коса
јој
падала
на
лице
и
сузе
су
је
квасиле
,
а
она
је
само
плакала
,
плакала
и
нарицала
.
У
слепим
очима
је
крв
струјала
и
њој
се
учинило
,
да
негде
далеко
брује
звона
,
која
својим
тужним
звуцима
,
налик
на
јецање
,
испраћају
умрлу
љубав
.
Једнолико
лупање
штаке
се
приближавало
.
Наједном
престаде
.
Мало
после
се
опет
удаљавало
,
тупо
одјекујући
.
Тамо
у
другој
соби
паде
неки
предмет
на
под
.
Лепосава
је
још
плакала
,
а
њезин
очајни
мач
одјекивао
је
у
другој
соби
,
исто
тако
болно
,
исто
тако
очајно
...
Старац
је
седео
у
кухињи
крај
шпорета
.
Сандуче
са
трињем
лежи
крај
његове
столице
.
Он
гледа
у
неку
хартију
,
исписану
силним
и
бескрајним
цифрама
,
које
бивају
све
веће
,
док
се
не
претворе
у
миљоне
.
Њему
је
годило
,
кад
баци
поглед
на
ту
хартију
,
исписану
његовом
руком
,
и
кад
види
те
безначајне
цифре
како
се
претварају
у
чудовишта
.
Хвала
Богу
једном
,
он
је
,
на
хартији
,
остварио
своју
идеју
,
која
ће
,
у
прво
време
,
доносити
само
хиљаде
,
али
после
,
у
најкраћем
року
,
те
ће
хиљаде
да
набрекну
и
постаће
миљони
.
Новац
ће
падати
као
киша
,
кесе
ће
пуцати
од
силнога
блага
и
наступиће
прави
потоп
од
новца
.
Његова
кућа
ће
бректати
од
сјаја
и
богаства
,
а
он
,
као
какав
владар
,
гледаће
како
ће
се
око
њега
тискати
свет
,
жудан
само
његова
погледа
.
Он
ће
бити
господар
ситуације
,
јер
само
онај
може
бити
господар
,
у
чијим
је
рукама
море
од
новца
.
Гледајући
ту
хартију
,
он
се
задовољно
смешкао
и
клицао
је
од
радости
,
као
да
је
руке
заронио
у
те
милијоне
,
па
их
милује
и
тепа
им
.
Златан
новац
пунио
је
собу
и
он
га
је
дотицао
и
слушао
је
како
тај
драгоцени
метал
звони
,
смеје
се
и
пева
.
И
што
је
више
гледао
у
те
милијоне
на
хартији
,
хартија
је
све
више
нестајала
испред
његових
очију
и
пред
њиме
се
отварали
златни
мајдани
у
којима
је
оковано
благо
,
жудно
сунчева
сјаја
,
отварала
се
читава
поља
,
претрпана
новцем
.
Тај
дан
није
далеко
,
кад
ће
он
халапљиво
,
заронити
руке
у
злато
и
кад
ће
то
злато
бити
његов
роб
.
Само
кад
је
идеја
ту
,
онда
је
све
лако
,
све
постижно
,
све
остварљиво
.
Каја
је
отишла
у
варош
да
преда
посао
,
а
Јулка
стала
пред
огледало
,
успија
устима
и
кудрави
косу
.
С
времена
на
време
баци
поглед
на
свој
нови
жакет
,
велики
црни
шешир
са
скупоценим
перјем
и
лепе
нове
ципеле
са
високим
штиклама
.
И
увек
,
кад
те
ствари
погледа
,
она
се
насмеје
,
као
да
је
тиме
хтела
да
каже
:
баш
сам
мајстор
.
Све
јој
полазило
за
руком
,
само
јој
је
било
тешко
,
да
се
отресе
Драгољуба
.
Он
јој
је
био
врло
досадан
,
јер
је
непрестано
на
њу
наваљивао
,
да
пође
за
њега
,
а
она
,
међутим
,
нема
ни
најмање
воље
да
код
њега
гладује
.
Штампарац
.
чудно
ми
чудо
!
Може
она
да
има
на
сваком
прсту
по
два
штампарца
,
само
да
хоће
.
Али
голи
људи
њој
не
требају
,
од
љубави
се
нико
још
није
наситио
,
па
неће
ни
она
.
Синоћ
је
на
једном
листу
из
некакве
књиге
прочитала
неке
стихове
и
два
стиха
је
непрестано
муче
,
непрестано
их
понавља
и
никако
не
може
да
их
се
отресе
.
Угрејаним
жељезом
кудрави
косу
,
а
стихови
је
спопадају
и
она
шапће
:
„
Ја
нисам
Максим
,
нисам
Максим
да
,
Ја
нисам
Максим
,
нисам
бабин
син
...
«
Драгољуб
уђе
у
кухињу
.
Он
је
брзо
прошао
крај
мајчиног
стана
,
да
га
ко
не
би
запазио
.
Старац
седи
крај
шпорета
и
гледа
у
своју
хартију
и
занео
се
морем
од
цифара
.
Над
шпоретом
чкиљи
једна
мала
лампа
,
која
се
помало
пуши
.
Испод
шпорета
пева
попац
.
Драгољуб
откопчао
капут
,
као
да
није
био
рад
,
да
му
се
види
онај
предмет
,
који
се
на
капуту
оцртавао
,
као
да
је
Драгољуб
напред
имао
једну
малу
грбу
.
—
Добро
вече
.
Старац
збуњено
одговори
.
—
Је
ли
ту
Јулка
?
Из
собе
викну
Јулка
:
—
Ту
је
.
Драгољуб
уђе
у
собу
,
а
старац
понова
потону
у
други
свет
од
цифара
.
Кроз
танке
зидове
чула
се
вијолина
како
свира
.
Јулка
и
даље
кудрави
косу
.
—
Од
куд
ти
?
Драгољуб
поцрвени
.
—
Зар
не
смем
више
да
дођем
?
—
Дођи
,
ко
ти
брани
.
Само
ја
ћу
сад
да
идем
,
ти
можеш
,
ако
хоћеш
,
с
оцем
да
разговараш
о
његовој
идеји
.
То
је
нешто
страшно
,
саме
цифре
.
Он
нам
објашњавао
,
али
ми
нисмо
могле
све
да
разумемо
.
—
А
куда
ћеш
ти
?
—
Идем
.
„
Ја
нисам
Максим
,
нисам
Максим
да
,
ја
нисам
Максим
,
нисам
бабин
син
...
“
—
Шта
кажеш
?
—
Ништа
,
тако
нека
песма
,
па
не
могу
да
је
се
отресем
.
—
А
куда
ћеш
?
—
А
шта
се
то
тебе
тиче
?
Драгољуб
је
био
гневан
,
хтеде
да
плане
,
али
се
опет
уздржа
и
рече
благо
:
—
Слушај
,
Јулка
,
не
мој
да
ме
мучиш
.
Ја
сам
дошао
вечерас
код
тебе
,
да
те
последњи
пут
питам
,
хоћеш
ли
да
пођеш
за
мене
или
не
.
—
Опет
то
.
„
Ја
нисам
Максим
,
нисам
Максим
да
,
ја
нисам
Максим
,
нисам
бабин
син
"
...
А
чиме
ћеш
да
ме
храниш
?
—
Па
ми
нећемо
вечито
да
штрајкујемо
,
сутра
опет
почињемо
рад
.
—
Добро
,
видећу
.
—
Нема
ту
видећу
.
Ти
ме
већ
два
месеца
тако
лажеш
.
Лепо
те
питам
:
хоћеш
ли
да
пођеш
за
мене
или
не
?
—
Нећу
.
Ето
ти
,
јеси
сад
задовољан
?
Драгољуб
уздрхти
.
—
Нећеш
?
—
Нећу
.
„
Ја
нисам
Максим
,
нисам
Максим
да
,
ја
нисам
Максим
,
нисам
бабин
син
“
...
—
А
шта
ти
мислиш
,
да
сам
ја
Максим
?
—
Шта
?
—
Ништа
.
А
зашто
нећеш
?
Поглед
му
случајно
паде
на
нове
Јулкине
ствари
,
које
су
лежале
на
постељи
.
И
њему
је
било
,
као
да
га
ко
ударио
по
глави
.
Зато
дакле
неће
?
—
Зато
што
ми
није
ћеф
.
—
А
за
другога
хоћеш
да
пођеш
,
је
ли
?
—
То
су
моје
личне
ствари
.
Ја
немам
тутора
.
„
Ја
нисам
Максим
,
нисам
Максим
да
...
“
—
Зар
ти
мислиш
,
да
ћу
ја
допустити
,
да
ме
ти
вучеш
за
нос
?
Јулка
пребледе
.
Руке
су
јој
мало
дрхтале
и
она
није
ништа
одговорила
.
Гледала
је
,
кришом
,
у
њега
,
а
у
себи
је
шаптала
оне
монотоне
стихове
.
—
Нисам
ја
луд
.
Ја
не
дам
да
ме
једна
женска
вуче
за
нос
.
Јулка
,
на
једном
,
подиже
главу
,
смакну
једним
раменом
и
рече
брзо
и
пакосно
.
—
Нећу
те
,
па
шта
ми
можеш
?
Драгољуб
је
дрхтао
.
Брзо
извади
перорез
из
џепа
.
Она
му
је
била
окренула
леђа
и
склањала
чешљеве
и
гвожђе
за
кудрављене
косе
.
—
У
инат
те
нећу
,
поћићу
за
другог
,
лепшег
и
богатијег
од
тебе
.
Он
је
удари
перорезом
у
десну
плећку
.
Јулка
врисну
,
соба
јој
се
поче
окретати
и
она
,
поводећи
се
,
паде
на
под
.
Кад
је
перорез
треснуо
о
под
,
Драгољуб
се
престравио
,
и
у
чуду
се
питао
,
од
куда
тај
перорез
на
поду
.
Јулка
је
лежала
на
поду
и
ни
капи
крви
није
било
у
њезином
лицу
.
Очи
је
малаксало
отварала
и
склапала
и
ствари
се
почеше
кретати
по
соби
.
На
поду
,
испод
леђа
,
један
млаз
крви
лагано
цури
по
соби
.
Њезина
коса
се
ослободила
од
укосница
и
једна
кика
лежи
крај
ње
,
а
испод
косе
лагано
цури
крв
и
натапа
је
.
Она
отвори
очи
.
Он
стоји
пред
њоме
и
гледа
је
,
али
као
да
не
може
да
појми
шта
се
све
то
догодило
.
Готово
се
чудио
,
зашто
она
лежи
на
поду
.
Јулка
отвори
уста
и
поче
малаксало
муцати
:
—
О-тац
...
о-тац
...
»
Ја
нисам
Максим
...
«
И
њему
дође
да
се
насмеје
,
јер
је
мислио
да
се
она
шали
.
Али
кад
је
видео
,
како
крв
још
непрестано
цури
,
и
како
из
њеног
лица
,
жутог
као
восак
,
одлази
крв
,
он
уздрхта
и
страх
овлада
њиме
.
Шта
је
он
то
урадио
?
У
часу
извади
из
капута
онај
предмет
и
наслони
га
на
уста
.
И
он
је
боцу
,
са
цеђем
,
све
дотле
држао
на
уста
,
док
је
није
испразнио
.
Затим
је
лагано
остави
на
сто
и
блесаво
се
осмехну
.
Кроз
зид
се
чула
вијолина
како
свира
.
Ужасно
чупање
га
спопало
у
стомаку
.
Са
столице
је
био
пао
на
под
.
Колена
подигао
у
вис
,
руке
забо
у
трбух
и
јауче
:
Каја
,
која
је
дошла
из
вароши
,
улети
у
собу
и
застаде
,
нема
и
непомична
,
као
громом
поражена
.
Старац
,
као
какав
кип
,
још
непрестано
седи
на
столици
и
гледа
у
своју
хартију
.
Разрогачене
очи
лутале
су
по
бескрајном
мору
цифара
,
које
су
постепено
губиле
лик
цифара
и
претварале
се
у
живо
злато
,
које
говори
,
које
се
смеје
,
које
влада
.
Правникова
вијолина
је
и
даље
шкрипела
,
а
попац
,
испод
шпорета
,
пева
своју
досадну
и
једнолику
песму
.
Каја
се
прекрсти
,
окрете
се
оцу
и
врисну
:
—
Тато
!
...
Тато
!
...
X
.
Изненадно
је
наступила
југовина
.
Снег
је
почео
да
се
топи
и
мешао
се
са
уличним
блатом
.
Низ
кровове
цури
отопљени
снег
и
слива
се
на
калдрму
.
По
улицама
прљаве
баре
.
Људи
,
са
посувраћеним
панталонама
,
шљапћу
по
полурастопљеноме
снегу
.
Вода
прска
и
њихове
панталоне
су
упрскане
блатом
и
водом
.
Женске
дигле
сукње
до
колена
и
гацају
сред
ових
прљавих
бара
.
Кола
јуре
и
њихови
точкови
прскају
мимопролазеће
.
Небо
сиво
и
,
готово
,
се
спустило
на
земљу
.
Ђорђе
је
почео
боље
да
се
одева
.
Он
је
направио
неколика
одела
,
која
врло
често
мења
.
Већ
два
дана
како
јури
по
овом
мочарном
времену
и
тражи
бољи
стан
.
Био
је
нашао
једну
лепу
намештену
собу
у
улици
,
али
му
се
газдарица
,
једно
ванредно
лепо
мало
створење
,
пуно
и
обло
са
плавим
очима
,
које
вечито
сањају
,
није
допала
или
,
боље
рећи
,
и
сувише
му
се
допала
,
па
се
бојао
,
да
,
како
је
он
мислио
,
не
учини
опет
какву
глупост
.
Газдарица
је
више
певала
,
но
што
је
говорила
,
очи
су
јој
биле
полуотворене
као
у
сну
и
увераравала
га
је
,
да
ће
он
у
њезиној
кући
бити
врло
задовољан
,
јер
је
она
чиста
жена
,
па
не
трпи
ни
трунке
прашине
,
а
што
је
најглавније
,
имаће
мира
у
кући
,
јер
њезин
муж
,
један
стари
пензионар
,
који
је
сада
дијурниста
у
жељезничкој
дирекцији
,
није
по
цео
дан
код
куће
.
Ах
,
зар
још
и
то
?
Не
.
Волије
он
да
узме
и
лошији
стан
,
него
да
опет
подлегне
лепоти
и
младости
ове
сањалачке
природе
.
Најзад
је
нашао
једну
лепу
собу
у
Јевремовој
улици
,
коју
,
издаје
један
пострадали
трговац
,
који
је
сада
чиновник
у
општинској
трошарини
,
а
који
има
страшно
ружну
жену
и
пола
туцета
деце
,
разне
величине
и
старости
.
Дао
је
капару
и
рекао
је
,
да
ће
се
кроз
дан
два
уселити
.
Био
се
потпуно
решио
да
да
оставку
,
само
је
чекао
још
кој
дан
,
не
зна
се
зашто
.
Новаца
је
сада
,
у
довољној
мери
имао
,
а
кад
човек
има
доста
новаца
,
он
не
мора
служити
као
роб
и
може
чинити
шта
хоће
.
Код
ћир
Настаса
је
одлазио
сваког
дана
,
а
по
неки
пут
,
и
два
пута
дневно
.
Кад
је
ко
био
код
ћир
Настаса
,
он
је
остајао
,
у
другој
соби
,
са
Цајом
дуго
се
тамо
разговарао
,
а
она
је
плакала
проклињала
своју
прошлост
,
али
кад
се
сети
садашњости
,
она
га
страсно
загрли
и
,
онда
га
почне
од
радости
,
уверавати
да
је
најсрећније
створење
на
свету
.
У
Царарници
су
,
сада
,
о
њему
сасвим
друкче
мислили
.
Свак
је
био
уверен
,
да
је
престао
бити
особењак
и
луд
и
да
је
сада
постао
човек
,
као
што
су
и
сви
остали
.
Они
су
га
сада
поштовали
и
дружили
се
с
њиме
.
Он
је
ћутао
,
смешкао
се
и
пуштао
им
је
на
вољу
,
да
о
њему
мисле
како
им
је
воља
.
Главно
је
да
у
њему
нико
више
не
гледа
белу
врану
,
а
то
је
довољно
да
не
буде
смешан
,
да
не
буде
луд
,
да
не
буде
особењак
.
Живот
је
кратак
,
па
зашто
,
онда
,
тај
живот
не
употребити
онако
,
како
га
паметни
људи
употребљавају
?
И
чудновато
,
он
себе
није
корео
,
није
се
љутио
,
што
је
постао
као
и
сви
други
—
за
сада
,
бар
,
у
мислима
.
О
новцу
,
што
га
је
сада
имао
,
није
морао
никоме
полагати
рачуна
,
а
свет
нек
мисли
шта
хоће
.
Тек
главно
је
,
да
неће
бити
смешан
,
да
неће
бити
бела
врана
.
Ћир
Настасу
је
бивало
,
с
дана
на
дан
све
горе
.
Лекар
је
долазио
по
неколико
пута
дневно
,
вртео
је
главом
као
и
сви
лекари
у
таквим
случајевима
,
и
,
најзад
,
као
да
се
трудио
да
исцрпи
све
своје
знање
,
па
исцрпивши
га
,
он
преписа
морфиум
.
Целог
дана
је
био
пргав
,
пакостан
,
вечито
жељан
свађе
,
а
у
вече
и
ноћу
,
кад
га
страховити
болови
спопадну
,
он
је
викао
као
суманут
,
рикао
као
во
,
кад
га
поведу
на
кланицу
,
али
при
свем
томе
,
што
болове
није
могао
да
поднесе
и
што
су
ти
болови
ужасни
,
он
Цају
сурово
одгурне
од
себе
,
кад
дође
да
му
уштрца
морфиум
.
За
њега
морфиум
није
био
лек
,
није
било
средство
,
које
,
наједном
,
утиша
бол
,
него
обичан
отров
,
који
се
,
можда
из
рачуна
,
употребљава
,
да
га
се
околина
што
пре
отресе
,
Он
је
викао
,
грдио
,
стискао
је
зубе
,
севао
очима
,
рукама
узмахивао
.
Једном
је
оборио
сточић
крај
њега
.
Цигарете
се
ваљале
по
соби
,
прах
од
пепела
је
падао
на
тепих
,
чаша
са
водом
се
разбила
.
И
онда
ју
је
гледао
са
пакосним
и
отровним
смехом
,
као
да
је
тиме
хтео
да
каже
,
да
јој
је
сва
борба
и
сва
жеља
да
он
што
пре
умре
,
узалудна
,
јер
тестаменат
је
написан
,
који
јој
одређује
пристојно
издржавање
и
,
што
је
најглавније
,
он
ће
још
да
живи
,
још
дуго
,
и
дуго
ће
мучити
своју
околину
.
Зар
је
он
дете
,
зар
он
не
зна
како
се
она
моли
богу
,
дан
и
ноћ
,
да
он
само
што
пре
умре
,
па
да
се
уда
за
оног
кицоша
са
уфитиљеним
црним
брковима
,
који
му
може
бити
најмлађи
син
,
а
који
је
био
код
њега
момак
,
обичан
слуга
,
који
је
носио
дрва
и
воду
?
Зна
он
,
да
су
они
гаврани
,
који
са
грактањем
круже
над
њиме
и
траже
богата
плена
.
Али
он
је
врло
мршава
стрвина
.
Увериће
се
они
,
кад
прочитају
његов
тестаменат
.
Ала
ће
бити
као
громом
поражени
.
Он
је
паметан
,
он
,
пошто
није
могао
своје
милијоне
да
понесе
у
гроб
,
он
их
оставља
на
земљи
,
да
причају
о
његовој
доброти
,
о
његову
милосрђу
и
о
његову
богаству
.
И
кад
се
он
,
лежећи
у
студеној
гробници
и
у
скупоценом
металном
сандуку
,
буде
претварао
у
прах
и
пепео
,
његово
богаство
ће
живети
,
биће
заступник
његов
на
земљи
и
присиљаваће
сваког
да
га
поштује
и
да
му
се
клања
,
као
што
се
и
њему
,
за
живота
,
клањао
и
као
што
се
пред
њиме
пузило
по
прашини
и
блату
.
Богаство
,
паметно
остављено
,
вечно
је
као
и
душа
што
је
вечна
,
оно
ће
живити
до
страшнога
суда
и
онда
ће
у
свом
својем
сјају
,
изаћи
пред
бога
и
лећи
ће
крај
његових
ногу
,
јер
бог
,
навикнут
на
богаства
и
раскош
по
црквама
,
воли
сјај
и
богаство
.
Једне
вечери
били
су
,
у
другој
соби
,
Ђорђе
и
Цаја
сами
.
Велики
дрвени
часовник
је
достојанствено
куцао
,
као
да
је
био
узвишен
изнад
свег
људског
на
земљи
.
Четворокраки
лустер
осветљавао
је
луксузно
намештену
собу
.
На
пољу
је
,
са
стреха
,
падала
вода
на
тротоар
,
а
у
соби
се
чуло
,
како
вода
јури
кроз
олук
и
како
монотоно
удара
о
олук
,
како
кола
пројуре
кроз
улицу
и
како
њихов
топот
тупо
одјекује
и
постепено
се
губи
тамо
међу
свет
,
који
у
гомилама
јури
по
улицама
.
У
великој
,
белој
,
порцуланској
пећи
,
која
је
одударала
од
затворено-црвених
тапета
,
пуцкала
је
ватра
.
По
некад
падне
дрво
на
решетку
и
ситан
жар
пада
у
фијоку
за
пепео
.
С
времена
на
време
,
чује
се
из
друге
собе
,
како
ћир
Настас
виче
и
како
руком
лупне
о
сто
или
како
његова
наслоњача
шкрипи
и
стење
.
Цаја
је
седела
на
једној
фотељи
.
Њезино
врло
бело
лице
уоквирено
накудрављеном
црном
косом
,
сјајило
се
према
светлости
.
Он
је
седео
према
њој
,
погрбио
се
,
склопљене
руке
метнуо
на
колена
.
У
једној
руци
цигарета
.
Танак
плав
дим
,
у
вијугама
,
подиже
се
лагано
у
вис
.
Обоје
су
били
замишљени
,
он
је
упро
поглед
у
једну
шару
на
тепиху
,
а
она
,
укоченим
погледом
,
гледа
у
једно
дугме
на
његову
капуту
.
С
времена
на
време
уздахне
,
а
он
је
радознало
погледа
и
повуче
два
три
дима
.
—
Ја
не
могу
да
разумем
ту
себичност
после
смрти
.
Он
би
најволео
,
кад
бих
ја
с
њиме
умрла
.
Вечито
је
завидео
мојој
младости
и
бујности
и
ако
је
сва
могућна
средства
био
употребио
,
да
ме
узме
за
жену
.
Ја
дуго
нисам
била
пристала
и
сад
ми
то
пребацује
.
Пристојно
издржавање
!
То
може
да
буде
и
мало
и
много
,
а
и
једно
и
друго
је
пристојно
.
Смешна
ствар
.
Зар
није
пристојно
и
кад
ми
остави
сто
динара
?
Ја
му
нисам
ништа
донела
,
то
је
од
њега
,
онда
,
и
пристојно
па
чак
и
великодушно
.
—
Пре
ће
бити
мало
,
него
много
.
Та
циција
је
сигурно
оставила
грдан
новац
Дому
Сиротне
Деце
,
а
новац
и
имање
Трговачкој
Омладини
.
Треба
човек
да
се
прослави
.
—
Како
ћемо
живети
?
Ти
си
сиромах
,
а
ја
имам
нешто
мало
новаца
,
који
је
сад
код
тебе
,
и
мој
накит
.
Ми
се
не
можемо
назвати
богатим
.
То
је
таман
да
се
не
умре
од
глади
,
то
не
би
било
довољно
да
отвориш
радњу
какву
ти
мислиш
.
—
Наравно
,
да
не
би
било
довољно
.
Он
је
то
рекао
лагано
,
отежући
.
Опет
се
замислио
и
пуши
.
—
Па
зар
нема
никакав
начин
,
да
се
тестаменат
преиначи
или
обори
?
—
Не
знам
како
би
се
могао
преиначити
.
Он
је
написан
и
онда
је
све
свршено
.
Оборити
?
Боже
сачувај
.
Он
ти
је
оставио
пристојно
издржавање
и
тиме
је
испунио
законске
прописе
.
—
То
је
страшно
.
Дакле
нема
излаза
?
Он
је
гледа
у
очи
,
али
поглед
му
је
био
загонетан
,
упитан
,
као
да
ју
је
питао
,
да
ли
да
јој
каже
шта
мисли
.
Она
га
је
,
такође
,
гледала
.
Затим
обори
очи
поду
и
поче
кршити
руке
.
—
То
је
страшно
.
Зар
не
може
да
се
нађе
ма
какав
излаз
?
Он
рече
лагано
:
—
Може
.
—
Може
?
Како
,
реци
,
молим
те
.
—
Тестаменат
може
да
се
уништи
.
Она
рече
брзо
и
радознало
:
—
Како
?
Ђорђе
се
решавао
да
ли
да
јој
каже
.
Још
једном
је
погледа
,
а
она
дође
до
њега
,
пребаци
руку
на
његово
раме
,
а
очи
упрла
у
његова
уста
.
—
Како
,
како
,
реци
.
То
је
наш
спас
.
Зар
из
овога
богаства
,
опет
у
сиротињу
?
Ах
,
боље
,
онда
,
да
заједно
умремо
.
—
Тестаменат
је
код
адвоката
,
је
ли
?
—
Јесте
.
—
Није
било
сведока
,
кад
га
је
писао
?
—
Није
.
—
Е
,
онда
је
лако
.
Она
разрогачила
очи
и
пажљиво
слуша
.
—
Треба
адвоката
приволети
,
да
тестаменат
поцепа
.
Твој
муж
,
нема
никог
свог
и
онда
би
ти
била
једини
наследник
.
—
Зар
то
може
да
буде
?
Зар
би
то
адвокат
учинио
?
—
Ја
мислим
да
би
.
Тому
,
бар
,
не
би
био
први
пут
.
Његово
богаство
се
датира
од
дана
,
кад
је
поцепао
тестаменат
једног
врло
богатог
човека
.
—
Како
би
га
приволела
?
Ђорђе
подигне
руку
и
поче
трљати
палац
и
кажипрст
.
—
Знам
,
али
како
?
Ја
бих
се
бојала
...
—
Зашто
да
се
бојиш
?
Ако
пристане
,
добро
,
ако
не
,
ником
ништа
.
Уосталом
ћар
за
ћар
.
Треба
му
обећати
добру
награду
,
па
је
онда
поуздано
.
Свакако
,
да
ће
више
зарадити
,
него
кад
буде
поштен
и
кад
тај
луди
тестаменат
преда
суду
.
Цаја
се
замислила
.
Главу
оборила
поду
,
а
једном
руком
се
игра
његовим
дугметом
од
капута
.
Он
поцрвени
и
рече
тихо
:
—
Ти
си
ме
питала
,
а
ја
ти
кажем
.
Ти
,
уосталом
,
не
мораш
на
то
пристати
.
Он
застаде
,
још
више
поцрвени
и
додаде
:
—
Ја
те
волим
и
без
новца
.
Она
брзо
подигне
главу
и
рече
брзо
:
—
Ах
,
ја
то
знам
.
Добро
,
да
покушамо
,
али
како
ћу
ја
то
с
њиме
да
говорим
.
—
Овласти
мене
.
—
Молим
те
,
буди
тако
добар
.
За
мене
би
то
била
непријатна
ствар
,
а
после
знаш
какви
су
адвокати
,
они
жене
лакше
уцењују
.
—
Добро
.
Јавићу
ти
сутра
,
шта
сам
учинио
.
Њему
је
био
непријатан
овај
разговор
,
и
ако
га
је
жељно
очекивао
.
Он
је
,
дан
и
ноћ
,
мислио
на
тај
тестаменат
,
који
је
ишао
на
то
,
да
му
поквари
све
рачуне
.
Сад
је
био
задовољан
и
сматрао
је
за
потребно
,
да
пређе
на
другу
ствар
,
као
да
га
тестаменат
није
ни
интересовао
,
него
је
о
њему
онако
говорио
,
као
кад
једно
питање
,
иначе
равнодушно
,
дође
изненада
.
—
Појма
немаш
,
каква
је
лапавица
на
пољу
.
—
Гледала
сам
кроз
прозор
.
То
време
најгоре
мрзим
.
—
А
зар
га
ко
воли
?
Он
се
дуго
загледа
у
њу
.
—
Доста
си
ослабила
.
—
Врло
мало
спавам
,
целу
ноћ
виче
,
грди
и
псује
.
Тек
пред
зору
,
кад
малакше
,
допушта
,
да
му
уштрцам
морфиум
.
Ах
,
да
ли
ћу
се
кад
год
смирити
?
Она
поцрвени
и
збуни
се
.
—
Шта
ми
све
не
падне
на
памет
.
Дође
ми
,
да
му
више
уштрцам
тај
отров
,
него
што
је
потребно
,
па
да
се
једанпут
смирим
.
Он
је
погледа
разрогачених
очију
и
хтеде
нешто
брзо
да
каже
,
али
не
рече
.
—
Ја
се
чудим
и
како
могу
да
се
уздржим
.
Уосталом
и
за
њега
би
боље
било
,
да
што
пре
умре
.
Много
се
,
јадник
,
мучи
.
То
мора
да
су
страшни
болови
.
Он
начуљи
уши
и
као
да
очекује
од
ње
оно
,
на
што
одавно
мисли
.
—
Ужасни
.
Ја
мислим
,
да
не
би
био
грех
...
Она
пребледи
и
поче
лако
дрхтати
.
Он
извади
цигарету
и
упали
је
.
Руке
су
му
дрхтале
,
а
крв
је
нестајала
из
његова
лица
.
—
Овде
је
хладно
.
Мора
да
се
ватра
угасила
.
Она
се
окрете
и
оде
до
пећи
.
Пећ
је
била
пуна
црвенога
жара
,
она
метну
једно
дрво
у
пећ
и
ватра
опет
поче
да
пуцкара
.
Нису
говорили
ни
речи
.
Он
је
стао
крај
једног
ормана
,
наслонио
се
на
њ
и
пуши
.
Она
дошла
до
прозора
и
гледа
кроз
прозор
.
Сат
достојанствено
куца
,
а
електричне
сијалице
на
лустеру
,
по
некад
,
затрепте
.
Плави
облаци
од
дима
дижу
се
по
соби
и
вију
се
око
сијалица
.
У
другој
соби
ћир
Настас
кука
и
нариче
за
минулим
временима
у
којима
се
још
штогод
могло
да
стече
и
проклиње
садашњост
,
која
му
сваког
дана
нагриза
богаство
,
док
једног
дана
не
преда
кључеве
и
онда
долази
црвена
реза
,
адвокати
,
судови
,
добош
.
Ђорђе
је
,
у
неколико
махова
,
покушавао
да
поведе
ма
какав
разговор
,
било
о
времену
напољу
,
било
о
својем
новом
стану
,
али
разговор
није
се
могао
никако
развити
.
Сваки
разговор
,
почет
с
његове
стране
,
свршава
се
са
безначајним
да
или
не
с
њезине
стране
.
Нека
мора
им
је
притискивала
груди
и
он
се
морао
задовољити
обичним
безначајним
речима
,
које
нису
ничем
водиле
и
које
су
јасно
оцртавале
његову
утученост
и
неприлику
у
којој
се
налазио
.
Њој
су
остајали
само
дубоки
уздаси
и
сузе
.
У
соби
је
била
тишина
и
мир
и
њима
је
та
тишина
била
непријатна
.
У
соби
код
ћир
Настаса
је
био
један
млад
паланчанин
,
који
је
,
пре
годину
две
дана
,
отворио
радњу
.
Он
је
био
вредан
и
поштен
,
али
,
оскудица
у
народу
,
довела
га
је
у
неприлику
и
он
није
могао
својим
обавезама
да
одговори
на
време
.
Ћир
Настасов
адвокат
,
који
се
обогатио
,
користећи
се
неприликама
трговаца
у
коју
су
били
запали
,
писао
је
овом
младом
трговцу
и
претио
му
је
забраном
.
Сад
је
тај
трговац
дошао
код
ћир
Настаса
и
моли
га
да
га
причека
још
десет
петнаест
дана
,
па
ће
регулисати
свој
дуг
.
Ћир
Настас
је
био
благ
као
јагње
,
мек
као
памук
и
неколико
пута
је
уверавао
овог
младог
човека
,
пуног
наде
у
своју
вредноћу
,
поштење
и
у
своју
будућност
,
да
је
он
увек
потпомагао
младе
трговце
и
да
му
је
врло
непријатно
,
што
су
адвокати
такви
људи
,
па
хоће
одмах
да
упропасте
човека
,
место
прво
да
га
заплаше
,
а
после
,
да
му
,
колико
год
им
је
могућно
,
буду
на
руци
.
—
Као
мислим
,
сви
адвокати
су
лопови
.
Моја
радња
му
није
казала
да
ти
стави
забрану
,
него
само
да
те
опомене
,
да
ти
мало
припрети
,
а
видиш
он
шта
ради
.
—
То
би
,
ћир
Настасе
,
за
мене
била
пропаст
.
Ја
сам
вредан
,
али
и
ви
сами
знате
,
да
су
оскудна
времена
,
па
је
тешко
одговарати
својим
обавезама
.
Само
десет
петнаест
дана
па
ћу
цео
дуг
отплатити
.
Ја
сам
,
иначе
,
у
вашим
рукама
.
Можете
да
ме
упростите
кад
год
хоћете
.
—
Море
каква
пропаст
.
Као
мислим
,
ти
си
млад
човек
.
Добро
,
добро
.
Иди
ти
без
бриге
.
Јавићу
ја
адвокату
,
да
те
остави
на
миру
.
—
Молим
вас
као
Бога
учините
ми
то
,
а
ако
се
то
још
једном
деси
,
немојте
ме
жалити
.
Ђорђе
и
Цаја
уђоше
у
собу
.
Ћир
Настас
их
гледа
оштрим
погледом
.
—
А
ти
си
ту
?
Добро
вече
.
Ђорђе
је
мало
поцрвенио
,
а
Цаја
се
сагла
и
увија
му
ноге
.
Млад
трговац
је
поцрвенио
и
збунио
се
.
—
Ја
,
ћир
Настасе
,
могу
,
онда
,
да
идем
без
бриге
.
—
Иди
,
иди
.
Као
мислим
,
можеш
мирно
спавати
.
—
Хвала
вам
,
ћир
Настасе
.
Ви
сте
ме
спасли
од
једне
велике
беде
.
Чини
ми
се
,
да
би
пројурио
куршум
кроз
главу
,
кад
би
ми
бануо
писар
да
врши
забрану
.
—
Није
то
пријатно
,
знам
.
Трговац
си
.
—
Па
после
нема
година
дана
ни
како
сам
се
оженио
.
Ви
нећете
заборавити
.
Молим
вас
као
Бога
,
не
мојте
да
заборавите
.
—
Нећу
,
нећу
,
де
.
Паланчанинове
очи
се
засветлише
.
Он
се
,
јамачно
,
сетио
својег
малог
сина
,
како
халапљиво
сиса
,
стежући
набреклу
сису
своје
мајке
.
Или
се
сетио
своје
младе
и
лепе
жене
,
која
га
воли
и
која
је
уверена
,
да
је
њезин
муж
богат
трговац
,
којем
никаква
сила
није
кадра
,
да
отме
његово
богаство
,
које
је
почело
да
расте
као
квасац
.
Сетио
се
своје
нове
радње
,
која
још
не
доноси
користи
,
али
временом
,
благодарећи
његовој
вредноћи
,
доносиће
велику
корист
и
он
ће
бити
богат
човек
.
Ћир
Настас
га
не
гледа
,
него
,
испод
ока
,
пакосно
посматра
у
ово
двоје
младих
људи
,
који
су
решили
да
се
узму
,
још
пре
него
што
су
га
спустили
у
гробницу
.
Гледао
је
у
своју
здраву
жену
,
како
јој
образи
набрекли
од
младости
и
здравља
,
гледао
је
у
њезине
једре
груди
,
које
су
затегле
блузу
,
као
да
ће
да
је
провале
и
да
изиђу
у
свој
својој
лепоти
и
здрављу
.
Гледао
је
у
Ђорђа
и
изгледало
му
је
да
на
безобразан
начин
показује
своју
младост
и
своје
здравље
.
Он
стисну
зубе
и
гневно
згњечи
цигарету
.
—
Онда
могу
да
идем
,
ћир
Настасе
.
—
Иди
,
иди
.
—
Преклињем
вас
,
не
мојте
да
заборавите
.
Цаја
је
гледала
у
овог
младог
трговца
и
жалила
га
је
.
—
Нећу
,
де
.
—
Збогом
,
ћир
Настасе
.
—
Збогом
.
А
како
стоји
Милун
?
—
Кој
Милун
?
Павловић
?
—
Јесте
,
јесте
.
Чини
ми
се
да
се
љуља
.
—
Не
знам
,
бога
ми
.
Ћир
Настас
грицка
усне
и
иронично
га
гледа
.
—
Како
,
зар
ти
не
знаш
?
Чудновато
.
Као
мислим
,
у
истој
сте
вароши
,
комшије
сте
.
Онда
треба
да
знаш
.
—
Ја
водим
рачуна
само
о
својој
радњи
.
Доста
имам
ја
својих
брига
.
—
Хм
,
чудновато
.
Добро
,
добро
.
—
Збогом
,
ћир
Настасе
,
не
мојте
да
заборавите
.
—
Збогом
,
збогом
...
Паланчанин
изиде
црвен
као
турчинак
.
Мало
је
дрхтао
,
али
је
ипак
осећао
да
је
сретан
.
Цаја
га
испратила
до
врата
.
Ђорђе
је
сео
према
њему
и
запалио
цигарету
.
—
Ето
,
видиш
.
То
је
данашња
трговина
.
Неће
да
плати
.
А
одакле
ја
да
платим
своје
менице
,
а
?
Као
мислим
,
онда
човек
мора
пропасти
.
—
Па
тужите
га
.
—
Није
,
него
ћу
да
чекам
.
Цаја
уђе
и
била
је
збуњена
.
—
Треба
,
Настасе
,
да
будеш
милостив
према
овом
младом
човеку
.
Видиш
,
човек
тек
почео
да
ради
.
—
Шта
ти
знаш
?
Што
се
мешаш
у
моје
ствари
?
Милост
,
милост
,
као
мислим
,
онда
је
боље
ја
да
пропаднем
,
него
он
,
а
?
Затим
се
окрете
Ђорђу
.
—
Видиш
,
какав
је
шерет
,
неће
да
каже
како
стоји
тај
Милун
,
а
код
њега
имам
грдна
примања
.
Чувају
се
лопови
.
Сви
су
ћутали
.
Он
је
пушио
и
гледао
у
цигарету
,
затим
рече
Ђорђу
,
не
дижући
главе
:
—
Иди
на
телефон
,
па
јави
адвокату
да
тражи
забрану
.
Кажи
,
да
се
љутим
,
што
оклева
.
Ђорђе
отишао
у
другу
собу
на
телефон
.
Цаја
дошла
до
ћир
Настаса
и
склопила
руке
:
—
Молим
те
,
Настасе
,
не
мој
да
упропастиш
човека
.
Ђорђе
стао
пред
телефон
и
чека
.
Настас
пуши
и
не
диже
главе
.
—
То
је
млад
трговац
,
требаће
ти
у
будуће
.
Ћир
Настас
је
погледа
погледом
пуним
гнева
и
рече
пакосно
:
—
Је
л
’
ти
се
допада
?
Цаја
пребледе
и
јекну
.
—
Што
не
јављаш
,
бре
,
шта
чекаш
?
Ђорђе
окрете
кључ
на
телефону
и
зазвони
.
Кад
се
Ђорђе
врати
с
телефона
,
ћир
Настас
је
се
наслонио
на
руку
,
пуши
и
гледа
у
једну
тачку
на
столу
.
Цаја
села
крај
њега
,
прекрстила
руке
и
гледа
у
под
.
—
Јавио
сам
,
његов
писар
је
био
тамо
и
рекао
је
,
да
су
већ
тражили
забрану
.
Чир
Настас
ћути
и
пуши
.
Ђорђе
седе
крај
њега
.
Тако
су
неко
време
сви
троје
ћутали
.
Ватра
је
у
пећи
весело
пуцкарала
.
Цаја
је
мислила
о
својем
мужу
,
који
нема
ни
трунке
милосрђа
и
који
је
сада
задовољан
,
кад
је
једном
младом
и
вредном
трговцу
,
који
се
узда
у
своју
будућност
,
стао
за
врат
.
Ђорђу
је
било
мило
,
што
му
је
ћир
Настас
поверио
једну
велику
ствар
да
сврши
.
Њему
је
изгледало
,
као
да
је
он
сам
газда
,
па
води
рачуна
о
својем
примању
,
обезбеђује
га
и
спасава
.
Мало
после
је
ћир
Настас
почео
страховито
да
јауче
,
да
шкрипи
зубима
и
да
узмахује
рукама
.
Болови
га
спопали
и
он
је
јаукао
као
бесомучан
,
грдећи
лекаре
,
који
су
обични
шарлатани
и
који
само
зато
уче
толике
науке
,
да
би
на
лакши
начин
измамљивали
људима
новац
.
Он
је
био
немоћан
и
слаб
према
физичким
боловима
,
био
је
жељан
лека
,
али
,
ипак
,
му
нико
није
смео
да
спомене
морфиум
,
док
,
пред
зору
,
не
малакше
и
не
затражи
сам
.
Цаја
је
одмах
ђипила
и
увијала
га
ћебетом
.
Овога
пута
је
њоме
овладао
чудноват
осећај
.
Њој
је
сада
било
мило
,
што
су
га
спопали
болови
.
Она
је
те
болове
сматрала
,
у
неку
руку
,
за
оправдану
казну
због
његове
суровсти
.
Око
осам
часова
,
кад
му
је
вика
и
јаукање
било
већ
досадило
,
Ђорђе
се
диже
и
изиде
из
собе
.
Напољу
је
почео
мраз
да
стеже
.
Замрзнуте
баре
и
тротоар
превучен
танком
кором
леда
били
су
клизави
.
Електричне
сијалице
светле
и
огледају
се
у
замрзнутим
барама
које
се
цакле
.
Месец
изишао
и
вири
из
густих
сурих
облака
.
С
времена
на
време
,
духне
оштар
ветар
,
фијукне
два
три
пута
и
опет
негде
залута
.
Ђорђе
подигао
јаку
,
турио
руке
у
џепове
и
иде
опрезно
и
полако
.
По
некад
извади
брзо
руке
и
хвата
се
за
зид
кад
оклизне
.
Леденице
се
о
стрехама
светлуцкају
према
светлости
и
месечини
као
кристал
.
Затворена
кола
пројуре
по
залеђеној
калдрми
и
зврје
,
а
прозори
тандрчу
.
Жандармска
пиштаљка
одјекује
кроз
неку
улицу
и
њезино
пиштање
губи
се
у
даљини
.
Када
је
дошао
у
Михајлову
улицу
,
радње
су
већ
биле
затворене
.
Пред
Гранд
Хотелом
гори
једна
велика
лампа
.
Продавци
новина
метли
новине
под
пазухо
,
руке
у
џепове
и
подскакују
.
Кад
ко
прође
они
брзо
ваде
руке
и
трче
у
сусрет
,
нудећи
свој
еспап
.
Чим
су
га
продавци
угледали
полетеше
му
сви
у
сусрет
.
—
Новине
,
новине
,
врло
важно
.
Он
је
ретко
куповао
новине
,
па
зато
је
и
ишао
својим
путем
.
Један
продавац
пође
за
њиме
.
—
Новине
,
господине
,
врло
важно
,
Дефицит
у
пошти
.
Дефицит
?
То
је
обична
ствар
у
Србији
.
И
није
хтео
да
купи
.
Али
му
на
једном
пројури
слутња
кроз
главу
и
он
купи
једне
новине
.
Тури
их
у
џеп
и
пође
даље
.
Био
се
решио
,
да
их
чита
код
куће
,
кад
легне
у
постељу
.
Али
га
нешто
копкало
и
он
није
могао
да
чека
.
Дошавши
на
један
угао
,
пред
једном
дуванџиницом
,
он
извади
новине
и
поче
нешто
тражити
мећу
вестима
.
Био
је
као
громом
поражен
.
Није
могао
да
верује
својим
рођеним
очима
.
Небројено
пута
је
читао
ту
вест
,
штампану
дебелим
словима
.
Не
,
то
није
могуће
.
И
он
је
понова
читао
и
понова
је
сумњао
.
Сиромах
Сима
!
Дакле
ипак
!
Да
,
то
је
он
био
.
Сима
Стефановић
