дасе
раставили
један
од
другога
,
глава
отешчала
.
Хвата
га
дријем
а
не
спава
му
с
;
очи
се
саме
склапају
,
а
гуштерови
на
бедрама
лагано
,
лагано
се
трзају
,
играју
...
Осјећа
као
да
га
неко
и
шкакљи
и
милује
...
Додијало
му
лежати
,
а
не
може
да
се
накани
и
да
устан
;
ожеднио
,
а
мучно
му
да
опружи
руку
и
да
дохвати
жбан
...
Напошљетку
с
натегом
,
ломећи
се
,
подиже
се
некако
.
Не
поздравивши
се
ни
с
ким
крену
манастиру
...
Неколике
ситне
,
насртљиве
мухе
окупише
га
,
почеше
му
се
лијепити
по
челу
и
по
образим
;
купинове
вријеже
запињале
му
за
ноге
и
хватале
га
за
хаљин
;
шибе
зовине
шибале
га
по
бедрама
и
гребле
по
рукама
.
Није
готово
знао
,
куд
да
се
окрене
ни
од
чега
прије
да
се
одбрани
.
А
сунце
пече
право
за
врат
,
врео
и
труо
задах
удара
му
у
лице
и
сасушује
му
грло
.
Испред
очију
као
да
пролијећу
мрки
и
плавичасти
,
мршави
и
угојени
мјехури
и
мотају
се
,
преплићу
,
колутају
.
Испод
једне
сухозидине
опази
како
се
,
као
златна
гривна
,
савијена
у
клупче
,
са
високо
одигнутом
главом
блиста
голема
змија
и
двоструким
,
игластим
језиком
лиска
кроз
ваздух
.
Лијена
,
сањива
,
не
поплаши
се
од
њега
нити
побјеже
...
Он
бржебоље
устукну
,
поврати
се
.
Осврћући
се
узвјерено
окрену
онда
на
другу
страну
.
Изненада
,
у
широком
вијенцу
дивљих
ружа
,
чији
се
неуређени
џбунови
,
испод
омањег
винограда
,
испреплели
и
најежили
као
рашчупана
коса
,
забијели
се
нешто
,
залепрша
.
Указа
се
и
зајапурено
,
сунцем
опаљено
,
ведро
лице
дјевојачко
,
а
испод
бијеле
округе
,
којом
су
јој
покривена
два
крупна
ока
,
пуна
сунца
,
горила
као
два
црна
цвијета
у
ружином
вијенцу
.
—
Ко
ли
је
ово
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
и
застаде
на
мјесту
.
Дјевојка
му
се
приближиваше
.
Носила
је
у
рукама
два
тешка
кабла
са
млијеком
,
које
се
прељевало
преко
чађавих
ивица
,
о
рамену
јој
била
упрћена
препуна
торба
...
Здрава
,
јака
дјевојка
.
Затегнута
,
танка
кошуља
,
кроз
коју
се
провиде
пуне
,
набрекле
прси
,
купи
се
,
набире
при
ход
;
на
обнаженим
,
чврстим
мишицама
дрхће
мес
;
под
босим
ногама
,
које
се
румене
испод
нешто
одвише
одигнутих
ногавица
,
као
да
тутњи
земља
...
Сусревши
се
са
Јевремом
она
обори
очи
.
Назва
Бога
и
хтједе
да
га
заобиђе
,
да
прође
.
Он
се
нашироко
раскорачи
и
препријечи
јој
пут
.
—
Куд
ћеш
?
—
запита
загушено
,
а
упро
очима
у
њу
,
у
бјелину
ону
под
грлом
.
—
Носим
ручак
радинима
,
—
мирно
одговори
дјевојка
не
дижући
очију
.
—
Зар
има
овдје
ваших
радина
?
—
У
нашем
винограду
...
Близу
су
...
Глас
јој
звонак
,
чист
и
треперећи
топи
се
у
свјетлости
оној
...
Најљепши
отпоздрав
шеви
,
која
се
још
,
попут
ситне
пјеге
,
лелуја
у
висини
и
кликће
живље
,
веселије
!
А
Јеврем
само
тапка
и
гледа
је
...
Сунце
му
пече
за
врат
,
пали
га
.
И
из
прсију
њезиних
,
испод
танке
кошуље
,
избија
чудна
топлина
нека
и
оштар
мирис
зноја
.
Осјети
,
како
млада
крв
врије
у
њему
и
јури
му
у
главу
,
а
свега
га
обузима
лака
дрхтавица
.
—
Остани
,
—
изговори
мукло
и
приступи
ближе
.
Луда
га
жеља
обузе
да
је
прихвати
мало
,
да
стисне
за
чврсту
,
облу
мишицу
.
—
Не
ћеш
закаснити
.
—
А
ко
си
ти
?
...
И
не
знам
те
!
—
некако
презриво
одговори
дјевојка
,
уступајући
испред
њега
.
И
опазив
,
како
дрхће
и
како
је
ужагрио
очима
,
добаци
подругљиво
:
—
Ено
ти
воде
!
...
Отрчи
па
се
окупај
!
Њезин
одговор
још
више
распали
Јеврема
.
Забаци
главу
унатраг
,
замумла
нешто
,
а
на
крајевима
сухих
усана
изби
му
ситна
,
бјеличаста
пјега
.
Раширивши
руке
и
погнувши
се
ненадно
,
као
раздражен
ован
кад
хоће
да
боде
,
потрча
према
њој
,
насрну
.
Један
јој
кабао
паде
,
преврну
се
и
бијел
поточић
протече
мргињом
,
да
напоји
ожедњелу
земљу
.
Торба
се
спузе
са
рамена
и
заустави
се
на
лакту
,
округа
са
косе
пови
се
и
лепршајући
прекри
оближње
шибље
...
Ухвати
је
око
паса
,
стегну
,
и
као
гладна
звијер
,
зари
јој
оштре
зубе
у
мишицу
,
тресући
се
и
трзајући
.
—
Остави
!
...
Псето
!
...
—
цикну
она
од
бола
и
од
љутине
и
,
побринув
се
најприје
,
са
урођеним
тврдичлуком
сељанке
,
да
други
кабао
сачува
,
спусти
га
на
земљу
.
—
Пусти
!
...
Он
не
одговори
.
Запјенушен
,
блијед
,
несвијестан
,
само
је
цичао
,
мумлао
,
стењао
,
неуморно
насрћући
.
Превивши
се
готово
до
земље
,
посрћући
и
на
кољена
,
омахивао
је
њоме
,
гребао
је
,
штипао
,
упињући
се
да
је
савлада
,
обори
.
Окрвави
је
на
руци
и
бијесно
поче
чупати
,
кидати
прегачу
,
ударајући
јој
у
бедре
главом
,
раменима
,
прсима
.
Сметена
,
изненађена
као
да
се
и
сама
поче
подавати
његовој
пожуди
.
Одбијајући
га
,
бранећи
се
,
уједајући
,
поче
се
заносити
,
малаксавати
,
посртати
.
Обгрливши
га
у
обрани
,
осјети
му
врео
дах
на
образима
.
И
сва
задрхта
,
стресе
се
.
Крв
јој
удараше
у
главу
и
од
топлине
поче
је
хватати
несвјестица
.
Тек
кад
опази
крв
на
руци
,
врисну
,
отрже
се
.
Сабра
сву
снагу
,
размахну
и
одбаци
га
далеко
међу
трсове
.
Он
паде
ничице
на
тврду
земљу
и
јекну
као
издишући
.
—
Да
знаш
,
копилане
,
кога
си
дирнуо
!
—
узвикну
она
жешће
,
освјешћујући
се
.
И
,
дохватив
неколико
овећих
камена
,
немилосрдно
му
их
сасу
на
леђа
,
ударајући
из
све
снаге
.
—
Чекај
!
...
—
Куку
!
...
Закасних
с
ручком
!
—
гласно
се
присјети
,
па
бржебоље
забаци
торбу
на
раме
,
поправи
округу
,
узе
и
празни
и
пуни
кабао
и
хитно
пође
.
—
Запамти
ме
,
никоговићу
!
—
подвикну
,
пошто
је
поприлично
одмакла
,
осврнув
се
.
—
Нијесу
овдје
јефтине
дјевојке
!
Јеврем
се
придиже
.
Сломљен
,
уморан
,
малаксао
.
Чешући
се
по
леђима
и
стењући
гледаше
за
њом
.
Узе
капу
,
која
му
лежала
на
земљи
,
отресе
је
и
,
оборене
главе
,
вукући
ногу
за
ногом
,
крену
даље
.
—
А
плаха
дјевојка
!
—
рече
полугласно
,
размишљајући
.
—
Снага
једна
!
...
Кад
удара
,
баш
не
жали
!
...
Приближивши
се
манастиру
,
причини
му
се
као
да
чује
неку
грају
.
У
ваздуху
,
изнад
главе
му
,
као
да
се
растолијегају
,
кавже
,
измијешам
,
испресијецани
гласови
,
крупни
и
ситни
.
Изнад
свију
грми
,
тутњи
мушки
глас
Јањићијев
,
сличан
удаљеном
мрморењу
медвједа
.
Јеврем
наћули
уши
и
убрза
ход
.
—
Шта
ли
је
сад
?
—
запита
шапатом
,
каскајући
.
—
Шта
се
то
десило
?
Код
манастирског
гаја
,
на
равној
,
црвеној
пољани
,
опази
гомилу
људи
,
збијену
,
скупљену
.
Изнад
глава
јој
,
као
два
блиједа
пламена
свјетлуцају
двије
оштре
бајонете
са
жандарских
пушака
.
Између
њих
се
уплела
висока
камилавка
Јањићијева
и
игра
некако
,
заклањајући
час
једну
час
другу
бајонету
.
—
Нешто
је
крупно
,
чим
су
жандари
,
—
прошапта
Јеврем
и
поче
каскати
.
—
Сигурно
отац
Јањићије
изазвао
свађу
...
Треба
помагати
!
Није
се
преварио
.
Чим
пристиже
до
њих
,
опази
при
земљи
некаква
сељака
,
чивитастомодра
у
лицу
,
полумртва
од
страха
.
Згурио
се
над
нарамком
дрва
,
ужетом
превезаних
.
А
висок
,
снажан
жандар
наднио
се
над
њега
,
ухватио
га
руком
иза
врата
,
за
разгуљени
гуњац
,
и
као
да
хоће
на
силу
да
га
одигне
и
исправи
.
Јањићије
,
љутит
,
испријечио
се
,
дохватио
дебелу
цјепаницу
и
,
задржавајући
једном
руком
другога
жандара
,
који
се
отимао
,
устремио
се
на
онога
,
што
држи
сељака
.
Мелентије
,
блијед
и
поплашен
,
умијешао
се
међу
њих
,
иде
од
једног
до
другога
и
задржава
,
стишава
.
—
Да
видимо
ту
жандарску
силу
,
—
помамно
виче
Јањићије
,
стискајући
зубе
и
старајући
се
,
да
како
одгурне
Мелентија
.
—
Да
видимо
,
колика
је
!
...
Ја
се
и
хрвем
са
силом
...
Сто
је
јача
,
милија
ми
!
—
Јањићије
!
...
Брате
!
—
готово
плачући
моли
Мелентије
и
милује
га
по
напрашеном
рукаву
.
—
Немој
...
Смири
се
!
...
—
Ја
сам
царски
службеник
!
...
Ја
вршим
дужност
,
—
виче
и
жандар
и
кочопери
се
звецкајући
сабљом
.
—
У
име
закона
ухватио
сам
лопова
...
Регула
је
регула
!
—
Не
признајем
ја
ни
тебе
ни
твоје
регуле
!
—
грми
Јањићије
и
жешће
на
високо
измахује
цјепаницом
.
—
Бранио
сам
ја
ову
сиротињу
и
од
Турака
!
Други
жандар
измакну
се
мало
у
страну
,
удари
чизмом
о
чизму
и
надувено
избаци
:
—
Ко
краде
царску
шуму
,
нема
му
пардона
!
—
Није
крао
царску
него
манастирску
,
—
поправи
га
Мелентије
благо
.
—
Нашу
,
брате
...
—
Царску
,
—
потврди
жандар
упорно
.
—
Знамо
ми
!
И
—
Ево
и
ја
кажем
да
је
царску
,
—
опет
ће
Јањићије
пркосно
.
—
Јест
,
баш
царску
!
...
Па
шта
ћете
му
?
...
Хоћете
ли
га
објесити
због
нарамка
дрва
?
—
Послат
ћемо
га
у
решт
.
—
Не
ћете
,
док
сам
ја
жив
!
Мелентије
лагано
приступи
жандару
и
прошапта
молећи
:
—
Оставите
,
господине
...
Сиромах
је
...
Бог
нам
заповиједа
,
да
се
смилујемо
на
сиромаха
.
—
Не
дам
ја
никаква
смиловања
!
...
Јок
!
—
оштро
га
прекиде
Јањићије
.
—
Не
ћу
ја
да
се
смилују
...
Не
смију
они
њега
водити
,
па
то
је
!
Јеврем
се
непримјетно
умијеша
међу
њих
и
стаде
покрај
Јањићија
.
Погледа
на
жандара
,
на
уфитиљене
му
бркове
и
сјајна
пуца
на
новом
капуту
.
Заборавивши
намах
на
све
болове
у
леђима
,
подсмјешљиво
скупи
усне
.
—
Згодно
ли
би
било
нашалити
се
с
овим
господином
и
читаву
свађу
завршити
једном
комендијом
!
—
помисли
у
себи
.
Па
,
направив
блесасто
лице
,
као
прикрадајући
се
ухвати
Јањићија
за
рукав
и
,
неким
полугласним
шапатом
,
тепајући
избаци
:
—
Пусти
их
,
оче
Јањићије
,
нека
га
гоне
...
Због
нарамка
дрва
заборавит
ће
на
онај
духан
у
врх
појате
...
—
Духан
?
...
Какав
духан
?
—
нагло
запита
високи
жандар
и
сијевну
очима
.
Јеврем
се
,
тобоже
,
престрави
...
Некако
сметено
,
луђачки
,
погледа
у
њих
и
слегну
раменима
.
—
Ноћас
су
трпали
у
појату
,
—
замуца
скрушено
,
—
Бит
ће
да
је
духан
...
Високи
се
жандар
осмјехну
и
намигну
на
друга
.
Каквих
ли
све
будала
нема
у
манастиру
,
кад
готово
јавно
причају
о
кријомчареном
духану
!
...
И
каква
ли
ће
награда
бити
,
ако
буде
много
духана
!
—
Ама
о
каквом
духану
збориш
,
несретниче
?
—
запита
и
Јањићије
изненађен
и
намргоди
се
.
—
Отклен
духан
?
—
Не
знам
,
—
блесаво
одговори
Јеврем
,
па
брзо
увуче
главу
међ
рамена
као
да
се
надао
ударцу
.
Жандари
се
споразумјеше
погледима
.
Оставише
и
сељака
и
дрва
и
журно
,
готово
трчећи
,
кренуше
појати
.
—
Колико
ће
га
бити
?
—
запита
високи
,
спотичући
се
.
—
Можда
товар
,
два
?
—
Ух
!
Дотрчаше
до
појате
и
застадоше
мало
.
—
Он
рече
да
је
при
врху
?
—
запита
високи
задихан
.
—
Је
ли
?
—
Јест
.
—
Значи
,
да
се
морамо
пентрати
уз
мердевине
.
—
Не
може
се
другачије
.
Обојица
прихватише
за
велике
мердевине
,
што
су
лежале
у
страни
.
Издигоше
их
на
раменима
,
исправише
.
—
Напријед
!
Високи
се
поче
пењати
први
.
Плашљиво
,
пазећи
да
се
не
омакне
и
придржавајући
се
за
зид
,
успуза
се
некако
готово
до
под
кров
од
појате
.
Ту
стаде
и
покуша
да
руком
отвори
тијесна
враташца
под
кровом
.
Узалуд
.
Снажно
удари
кундаком
и
врата
,
тресући
се
,
попустише
.
Увуче
се
.
Оставив
пушку
у
трави
пође
и
други
за
њим
.
—
Пст
!
Мирни
будите
!
—
шапатом
заповједи
Јеврем
и
Јањићију
и
Мелентију
,
који
су
зачуђени
пристајали
за
њим
и
снебивали
се
.
—
Мирни
!
—
Али
ако
нађу
?
—
уплашено
запита
Мелентије
и
склопи
руке
као
на
молитви
.
—
Не
бојте
се
!
...
Јеврем
се
прикраде
мердевинама
,
пажљиво
обилазећи
дубоку
вучију
јаму
,
претрпану
читавим
гомилама
шушња
,
шибља
и
одбаченог
бусења
.
Узе
их
и
одмакну
испред
појате
.
Положи
их
на
земљу
као
да
се
,
тобоже
,
саме
преврнуле
.
—
Бјежимо
!
Па
се
нагло
измакну
и
сакри
се
међу
борове
.
Калуђери
пођоше
за
њим
.
—
Ама
шта
радиш
,
несретни
сине
?
...
Имаш
ли
памети
?
—
шапатом
запита
Јањићије
сустигнувши
га
.
—
Шта
ли
ће
бити
?
—
отегну
и
Мелентије
забринуто
.
—
Брука
!
—
А
зар
би
они
оставили
сељака
,
да
им
не
споменух
духан
?
—
пркосно
одговори
Јеврем
и
шћућури
се
под
борове
.
—
Зар
би
помогле
ваше
молбе
и
ваше
пријетње
?
—
Помогла
би
цјепаница
!
—
с
поносом
избаци
Јањићије
.
—
Сила
се
само
силом
надбија
...
Јеврем
лукаво
намигну
:
—
Зар
?
Разговор
им
пресијече
оштар
лом
и
силно
шуштање
,
пуцкарање
...
Нешто
као
да
се
сруши
,
разори
...
Зачу
се
одмах
и
очајна
,
необична
помагања
.
Одонуд
,
од
појате
,
викаху
,
зазиваху
у
помоћ
.
—
Ви
идите
,
а
ја
не
смијем
,
—
мирно
им
рече
Јеврем
и
леже
по
трави
.
—
Видите
шта
је
!
Оба
калуђера
,
без
устезања
,
похиташе
према
појати
,
погонећи
се
.
Погледавши
под
кров
опазише
једног
жандара
,
гологлава
,
са
косом
од
сијена
и
хаљинама
,
препуним
трина
,
као
да
је
преноћио
у
стогу
.
Промолио
се
кроз
обијена
врата
,
сав
се
искривио
и
држећи
се
за
довратак
,
виче
из
свега
грла
,
дозива
и
псујући
и
богорадећи
уједно
.
Као
туп
,
пригушен
одјек
из
јаме
му
се
одазива
неко
стењући
,
цвилећи
попут
ишибана
пса
.
Калуђери
приступише
и
пазећи
да
се
и
сами
не
омакну
,
кроз
проломљени
шушањ
провирише
у
јаму
.
Спазише
Високога
.
Савио
се
као
гусјеница
на
дну
,
изгруван
и
изгребан
.
Рукама
обухватио
кољена
и
њиха
се
,
јечи
,
уздише
.
—
А
што
не
притврдисте
мердевине
,
убио
вас
Бог
!
—
прекори
их
Јањићије
,
а
преполовљена
обрва
извија
се
и
дебеле
ноздрве
шире
као
да
ће
намах
праснути
у
смијех
.
—
Оне
су
искривљене
и
падају
,
чим
се
не
притврде
.
—
Нијесмо
знали
,
—
болно
се
одазва
жандар
испод
крова
опружајући
руке
као
жаба
кад
скаче
у
воду
.
—
Него
их
намјестите
опет
,
молим
вас
,
да
се
спустим
.
Јањићије
намјести
мердевине
и
придржа
их
.
А
чим
се
жандар
спусти
,
сва
тројица
прихватише
за
посао
.
Почеше
разгртати
гране
и
шушањ
да
ослободе
Високога
.
—
Сто
нијеси
пазио
,
јадан
брате
?
—
опет
ће
Јањићије
болећиво
,
пружајући
му
руку
,
да
га
прихвати
.
—
Свако
зна
,
да
је
ту
вучија
јама
.
Игуман
је
још
зимус
ископао
пред
појатом
ради
лопова
...
Ех
...
—
Јао
,
стукао
сам
се
,
—
зашишта
Високи
стискајући
зубе
и
лагано
се
исправљајући
.
—
Ко
би
знао
за
јаму
!
...
Чим
нисмо
нашли
духан
,
пошао
сам
,
а
...
кад
сам
видио
да
нема
мердевина
,
скочио
одозго
и
...
јао
!
...
Јањићије
извади
из
џепа
боцу
са
ракијом
и
стресајући
му
лишће
и
прашину
са
хаљина
,
понуди
га
:
—
Одсркни
мало
,
па
ће
проћи
...
Нијеси
сломио
ништа
?
...
Ногу
ни
руку
нијеси
угануо
?
...
Исправи
се
.
Високи
,
јечећи
и
уздишући
,
исправи
се
још
мало
.
—
Пођи
!
Високи
,
шантуцајући
,
пође
.
—
Халт
!
...
Стани
!
...
Високи
стаде
.
—
Е
здрав
си
ти
,
јуначе
,
ко
и
ја
...
Ништа
није
било
...
Пала
муха
на
медвједа
!
...
Одсркни
!
Жандар
пожудно
прихвати
за
боцу
.
Искапи
.
—
На
здравље
!
Па
узе
Мелентија
под
руку
,
окрену
се
од
њих
и
оде
у
авлију
.
ИВ
.
Оштро
,
истрзано
,
дивље
,
у
некој
необичној
журби
,
као
свађајући
се
,
зазвонише
звона
,
јаукнуше
.
Читава
авлија
забруја
,
затрепта
и
запјева
.
Јеврем
се
трже
иза
сна
,
скочи
са
кревета
и
истрча
пред
ћелију
.
Још
прије
два
дана
прелиставао
је
календар
и
увјерио
се
,
да
у
овој
седмици
нема
никаква
већег
празника
.
А
како
су
оба
звона
звонила
само
о
већим
празницима
,
никако
се
није
могао
досјетити
:
зашто
га
јутрос
разбудише
?
...
.
Није
ли
Игуман
кренуо
на
пут
?
...
.
О
томе
јучер
нитко
говорио
није
...
Није
ли
,
изненада
,
дошао
Митрополит
?
...
А
каква
би
невоља
могла
и
њега
овако
рано
дотјерати
?
...
Зијевајући
и
прстима
рашчешљавајући
неуређену
косу
погледа
према
звонику
.
Пред
црквеним
вратима
,
управо
крај
побоја
,
опази
човјечуљка
неког
,
мршава
,
гурава
,
јадна
.
Објема
руњавим
рукама
грчевито
ухватио
за
конопце
и
поскакујући
,
као
у
колу
,
тегли
из
све
снаге
...
Обучен
у
саме
дроњке
...
Искајишани
,
иструли
остаци
калуђерске
мантије
вијаре
се
око
њега
;
прљави
тетрејици
од
појаса
падају
му
низ
испале
куков
;
кроз
подеране
сеоске
чакшире
провиди
се
мрка
,
изгребана
кожа
,
нарочито
на
бедрама
.
На
блатњавим
,
окрвављеним
ногама
обуће
није
имао
.
На
глави
му
се
климала
напукла
и
улупљена
камилавка
.
—
Ко
ли
је
ово
?
—
запита
Јеврем
Васу
,
који
је
неиспаван
и
љутит
прелазио
преко
авлије
,
носећи
ључ
од
цркве
усправљен
,
као
свијећу
,
и
мукло
разговарајући
сам
са
собом
.
—
И
зашто
звони
?
...
—
Ко
је
?
...
Николетина
!
—
одговори
Васо
осорно
не
погледавши
га
.
—
Ђаво
га
доноси
сваких
десет
дана
те
нас
овако
буди
.
Бог
му
,
каже
,
наредио
да
увијек
свој
долазак
огласи
звонима
.
За
чудо
,
кад
се
приближи
Николи
,
нити
га
прекори
,
нити
задржа
од
звоњења
.
Готово
са
неким
страхопоштовањем
заобиђе
око
њега
.
И
гурајући
капу
под
пазухо
и
крстећи
се
,
завуче
кључ
у
кључаницу
.
Отвори
врата
.
—
А
шта
ти
радиш
досада
,
несретниче
?
—
оштро
запита
Никола
,
па
пусти
конопце
.
Са
неком
насладом
погледа
у
звона
,
која
посљедњи
пут
болано
јекнуше
и
још
се
њихајући
зујаху
заморено
.
—
Зар
не
знаш
слово
Господње
да
треба
рано
ранити
?
Бржебоље
клекну
на
кољена
и
рашири
руке
према
небу
.
Крстећи
се
и
клањајући
спусти
чело
на
праг
.
Остаде
ту
као
окамењен
.
—
Какав
ли
је
ово
богомољац
?
—
шапатом
запита
Јеврем
и
лагано
,
на
прстима
поче
му
се
приближавати
.
—
И
откуда
је
?
—
Никола
!
—
некако
поплашено
и
као
плачевно
проговори
му
неко
иза
леђа
.
—
На
путу
!
Јеврем
познаде
глас
оца
Мелентија
.
Осврну
се
.
Блијед
,
малаксао
,
стао
он
насред
авлије
.
Некако
тупо
и
страшиво
гледа
у
Николу
,
а
сухе
му
руке
дрхћу
,
дрхћу
...
—
Шта
ти
је
?
—
брзо
запита
Јеврем
и
мислећи
зар
да
ће
пасти
,
подухвати
га
испод
руке
.
—
Болестан
си
опет
?
—
Гледај
га
...
на
путу
...
—
једва
промуца
Мелентије
и
прстом
указа
на
Николу
.
—
Кад
год
ја
служим
,
он
онако
испане
и
препријечи
му
пут
...
Увијек
...
—
Па
?
—
Предзнак
је
то
...
Рђав
предзнак
!
—
Бојиш
га
се
?
—
Напомиње
ми
смрт
,
блиску
смрт
,
која
ће
ми
препријечити
пут
кроз
живот
,
—
промуца
Мелентије
нечујно
.
Опет
задрхта
.
Никола
зар
осјети
,
како
неко
иза
њега
стоји
.
Лагано
се
придиже
и
мрко
,
набрано
лице
,
све
зарасло
у
густу
длаку
,
окрену
према
њима
:
—
Ти
ли
си
,
оче
Мелентије
?
—
запита
мукло
,
пресијецајући
га
погледом
.
—
Пролази
у
храм
Господњи
и
помоли
се
Господу
за
нас
грјешне
...
И
кад
те
позове
пред
пријесто
небески
,
а
милостив
је
и
позват
ће
те
брзо
,
моли
се
за
нас
...
Мелентију
као
да
поклецнуше
ноге
.
Ухвати
Јеврема
за
руку
и
наслони
се
на
њега
.
Затим
лагано
,
застајкујући
готово
на
сваком
кораку
да
предахне
,
пријеђе
преко
прага
.
Ступи
у
цркву
.
—
Ко
си
ти
?
—
оштро
запита
Никола
Јеврема
,
кад
пође
за
Мелентијем
,
и
заустави
га
на
прагу
.
—
Ђак
ли
си
,
искушеник
ли
си
,
путник
или
намјерник
?
...
Штани
!
...
Не
улази
!
...
У
тебе
није
срце
предано
Господу
,
твоје
су
мисли
грјешне
,
похотљиве
...
Не
ћеш
дуго
скрасити
под
кровом
манастирским
!
...
И
опет
се
поче
крстити
и
молити
.
Опет
спусти
чело
на
праг
црквени
.
Међутим
се
и
авлија
поче
пунити
сељацима
,
радинима
.
Лагано
,
као
прикрадајући
се
,
улазили
су
један
за
другим
кроз
широку
капију
.
Побожно
се
клањали
према
цркви
и
ишли
,
збијали
се
испред
ћелија
.
Неки
су
у
малим
,
четвртастим
крошњицама
,
по
врху
прекривеним
сламом
,
носили
јаја
;
неки
држали
за
ноге
чврсто
увезане
по
три
по
четири
кокоши
,
које
су
раколиле
и
дречале
;
неки
гонили
по
јање
или
разиграно
козле
пред
собом
...
И
сви
су
били
некако
забринути
...
Шапатом
су
говорили
међу
собом
.
Чим
би
им
ко
непознат
приступио
,
прекидали
су
разговор
и
окретали
се
,
силом
се
искашљујући
у
стиснуту
шаку
или
шарајући
прстима
по
овлаженом
пијеску
.
Кад
се
помоли
Игуман
,
поскидаше
капе
.
Дубоко
се
поклонише
.
Он
их
и
не
погледа
.
Убрзаним
кораком
прође
два
три
пута
по
авлији
,
завири
у
све
буџаке
.
Пође
и
према
цркви
и
опазивши
Николу
пред
прагом
,
застаде
.
Опет
се
врати
према
сељацима
,
гурну
ногом
у
крошњице
са
јајима
као
да
би
да
тако
омјери
:
јесу
ли
пуне
?
Поче
одизати
кокоши
и
мјерити
их
на
руци
.
—
Што
сте
имали
најгоре
,
мени
сте
донијели
,
—
осијече
оштро
,
мргодећи
се
и
гледајући
некуда
у
страну
.
—
Све
мршаво
,
слабо
...
Стоко
!
...
—
А
мршава
нам
и
година
,
мој
лијепи
Господине
,
—
запјева
некакав
старац
,
којему
је
глава
била
обријана
готово
до
врха
.
А
са
врха
,
сличан
крављем
репу
,
пружао
се
дуг
,
умотан
перчин
и
падао
на
леђа
.
—
Колико
смо
и
како
смо
могли
,
толико
и
донесосмо
.
—
Не
питам
тебе
...
Знам
,
да
умијеш
и
превише
чаврљати
,
—
окоси
се
Игуман
и
окрену
се
другом
домаћину
.
—
Зар
не
видиш
,
да
ће
ово
твоје
јање
још
данас
крепати
?
—
запита
јаче
.
—
Мислиш
ли
,
да
га
ми
можемо
излијечити
нашим
молитвама
?
—
Јутрос
је
здраво
и
весело
оптрчавало
око
куће
,
—
одговори
сељак
мирно
и
њежно
обгрливши
јање
пољуби
га
у
рошчић
.
—
А
и
сада
,
да
га
пустим
,
трчало
би
...
Игуман
се
наљути
.
Поче
тући
штапом
о
земљу
.
—
Не
одговарај
!
...
Не
ћу
да
одговараш
!
...
Сви
ви
знате
лагати
...
Сви
!
...
—
викну
осорно
.
Опет
се
окрену
старцу
с
перчином
.
Штап
са
сребрном
јабуком
прихвати
по
средини
и
одиже
према
себи
као
жезло
какво
.
Исправи
се
и
накашља
као
кад
проповиједа
.
—
Зашто
ви
тако
варате
манастир
,
синови
злочестиви
,
—
запита
некако
свечано
,
јачим
уобљенијим
гласом
.
—
Зашто
гријех
пред
Богом
на
своју
душу
товарите
?
...
Сви
знате
,
да
се
манастир
издржава
од
прихода
са
земље
,
коју
ви
обрађујете
,
и
од
прилога
ктиторских
...
Знате
добро
,
синови
злочестиви
,
па
сте
ми
опет
љетос
украли
пет
товара
жита
и
подметнули
ми
нагњиле
кромпире
...
Закинули
сте
ме
и
на
виноградима
и
на
приходу
од
духана
...
Сад
сте
,
ево
,
окренули
да
доносите
мршаве
кокоши
и
крепану
јањад
...
Ех
,
синови
злочестиви
!
...
Ех
,
стоко
једна
!
—
А
рашта
Бога
не
умолисте
да
буде
бољи
род
,
па
би
и
манастиру
светом
више
прихода
било
?
—
опет
запјева
старчић
с
перчином
комешајући
се
као
од
студени
.
—
Како
је
Бог
одмјерио
нама
,
тако
смо
и
ми
намастиру
,
равном
мјером
...
—
Мучи
,
богохулниче
!
—
готово
врисну
Игуман
и
измахну
штапом
према
старчићу
као
да
ће
ударити
.
—
Ни
ријечи
више
да
не
проговориш
!
...
Ти
ћеш
и
тако
брзо
полетјети
са
земље
манастирске
!
—
Зар
је
овдје
забрањено
и
говорити
?
—
изненада
сурово
замумла
Јањићије
.
Бјеше
изишао
из
ћелије
и
припаливши
лулу
,
расхлађивао
ракију
у
води
.
—
По
каквијем
ли
је
то
канунима
и
палиграфима
?
—
У
моје
послове
нека
се
нико
не
мијеша
,
—
одговори
Игуман
преко
рамена
и
опет
погледа
у
страну
.
—
Нијесу
твоји
послови
него
манастирски
,
а
све
,
што
је
манастирско
,
моје
је
ко
и
твоје
.
Игуман
поче
тапкати
на
мјесту
и
све
јаче
ударати
штапом
.
—
Ја
сам
овдје
Игуман
!
—
цикну
поносито
.
—
Нико
други
!
—
Ако
си
Игуман
,
нијеси
џелат
,
—
одговори
Јањићије
пркосно
,
опљуцкујући
преко
луле
.
—
Што
мучиш
ову
сиротињу
,
што
ли
иштеш
преко
мјере
?
...
Ја
знам
,
да
су
сви
они
лупежи
,
пасји
синови
,
и
знам
да
ће
закинути
,
али
шта
ћеш
им
?
...
Добро
је
,
кад
су
и
оволико
могли
донијети
.
—
Игумане
!
...
Нареди
да
ми
се
донесе
ручак
!
—
некако
заповједнички
подвикну
Никола
и
на
кољенима
допузи
до
Игумана
.
—
Гладан
сам
,
а
гладног
треба
нахранити
по
заповијести
Господњој
!
Па
се
исправи
и
оштро
погледа
по
сељацима
...
Сви
ником
поникоше
.
Некако
сметено
,
поплашено
почеше
се
збијати
један
уз
другога
као
узнемирене
овце
пред
олују
.
Покуњено
,
оборених
глава
,
гледаху
у
земљу
.
—
Свјат
,
свјат
,
свјат
Господ
Саваот
,
—
чудним
храпавим
гласом
отегну
Никола
и
одиже
руке
према
небу
.
—
Погледај
,
Господе
,
на
Содом
и
Гомор
овај
,
погледај
како
грјешни
људи
одвратише
лице
своје
од
твојих
манастира
и
како
почеше
варати
!
...
Господи
,
удри
грјешнике
,
не
удри
праведнике
!
...
Ја
видим
,
како
ћеш
послати
гладне
године
,
кугу
и
морију
,
да
сатару
,
да
поморе
на
све
стране
...
—
Не
!
—
готово
јаукну
старац
са
перчином
и
ничице
паде
по
земљи
.
—
Не
куни
,
по
Богу
!
—
Не
куни
!
—
запомагаше
и
остали
,
преклонивши
се
.
—
Немој
!
—
Господи
,
послушај
глас
раба
грјешнога
...
—
отегну
Никола
јаче
.
Али
га
снажна
рука
Јањићијева
зграби
за
раме
,
а
стиснута
шака
запријети
под
носом
.
—
Не
лај
,
псето
!
...
Доста
је
!
...
Никола
се
стресе
и
злобно
погледа
Јањићија
испод
ока
.
—
Ти
си
слуга
нечастивога
,
—
опоро
рече
.
—
Ти
ћеш
свршити
на
вјешалима
.
—
Доста
!
—
Срамота
ће
осјенити
манастир
овај
чрез
тебе
и
страшно
поруганије
претрпјет
ће
...
Игуман
,
не
говорећи
ништа
,
полако
се
примакну
Николи
.
Узе
га
за
руку
и
поведе
манастирској
кухињи
.
Јањићије
,
са
надувеним
образима
,
погледа
за
њима
и
јетко
зарежа
:
—
Псето
погано
!
—
Немој
,
оче
,
бити
безбожник
...
Ваистину
је
пророк
и
видовит
је
,
—
запјева
старац
са
перчином
и
заврти
главом
.
—
Три
пут
нам
је
прорекао
град
...
—
А
мени
прорекао
смрт
дјетета
,
—
поплашено
дочека
други
.
—
А
мени
свадбу
!
—
А
мени
помор
у
стоци
!
Сви
као
да
се
натјецаху
:
ко
ће
више
изнијети
примјера
о
Николиним
пророчанствима
.
Сви
су
тврдо
вјеровали
у
њих
.
И
бојали
га
се
необично
.
Кад
би
,
пролазећи
у
манастир
или
враћајући
се
,
на
свом
клемпавом
,
огубаном
магарцу
пројахао
кроз
село
,
поздрављали
га
љубазније
него
Игумана
.
У
кући
,
гдје
би
свратио
,
дочекивали
га
најпонизније
,
клањајући
се
,
љубећи
му
руке
.
Ако
је
што
искао
,
доносили
су
одма
;
ако
је
почео
псовати
,
улагивали
се
,
умиривали
га
понудама
,
непрестано
молећи
да
не
проклиње
.
Само
да
не
проклиње
!
...
А
ако
је
у
чијој
кући
очитао
молитву
,
—
вјечито
чамећи
по
манастирима
,
научио
је
силу
молитава
на
памет
,
—
сви
су
били
пресретни
.
Вјероваху
,
да
ће
се
сва
благодат
божија
излити
на
њих
.
И
макар
што
су
вољели
оца
Јањићија
,
криво
им
било
на
њега
,
што
је
,
једини
у
манастиру
,
толико
немилостив
према
Николи
,
што
му
не
вјерује
и
одбија
га
од
себе
.
Због
тога
им
,
чак
,
изгледао
као
неки
богохулник
,
који
ни
у
што
не
вјерује
.
А
то
му
никако
нису
могли
опростити
.
Прекоравали
га
увијек
и
готово
са
неком
злурадошћу
чекали
:
кад
ће
се
пророчанство
Николино
испунити
на
њему
самоме
,
на
Јањићију
,
и
кад
ће
примити
казну
за
безвјерје
своје
.
Као
за
инад
и
Игуман
је
постајао
све
љубазнији
према
Николи
,
уколико
га
Јањићије
више
мрзио
.
Допуштао
му
и
да
звонима
објављује
свој
долазак
и
буди
калуђере
.
Хранио
га
,
давао
му
духана
,
каткад
и
новаца
.
Кад
приложници
са
села
нису
били
довољно
пажљиви
и
дарежљиви
,
слао
је
Николу
као
неког
егзекутора
да
купи
прилоге
.
Никада
без
успјеха
.
И
сада
,
кад
га
„
из
инада
“
одвео
у
кухињу
,
Јањићије
је
тврдо
вјеровао
,
да
ће
га
наговорити
на
какав
нови
„
шеретлук
“
и
да
ће
поново
измамити
нешто
од
сељака
.
Он
се
хтједе
упутити
за
њима
да
пази
,
да
прислушкује
...
Изненада
га
заустави
једна
жена
,
шапатом
замоли
да
је
поведе
у
ћелију
.
Сва
је
била
умотана
у
широк
,
шарен
покривач
.
Само
јој
нос
провиривао
испод
мјехурасте
стрехе
на
челу
и
једно
велико
плаво
око
свијетлило
се
.
—
А
шта
ћеш
ту
у
ћелији
?
—
осорно
запита
Јањићије
,
гледајући
је
с
неповјерењем
.
—
Но
?
—
Да
се
исповједим
...
Он
поћута
мало
,
почека
.
Затим
се
лијено
окрену
и
,
махнувши
јој
руком
,
пође
.
Она
,
умотавајући
се
све
више
и
старајући
се
да
је
не
познају
,
пође
за
њим
...
Чим
је
затворио
врата
од
ћелије
,
узе
са
чавла
стари
епитрахиљ
,
који
је
мирисао
на
тамјан
,
и
растопљен
восак
и
намаче
га
на
врат
.
Дохвати
и
стари
,
зеленкасти
крст
,
излизан
од
честих
цјеливања
,
испред
иконе
и
високо
одиже
.
—
Да
крадеш
?
...
Не
крадеш
...
Да
псујеш
?
...
Не
псујеш
...
—
сам
поче
и
питати
и
одговарати
,
гледајући
јој
у
главу
.
—
Да
потвораш
?
...
Не
потвораш
...
Да
постиш
?
...
Не
постиш
...
Па
се
накашља
и
узвикну
јаче
:
—
Имаш
ли
још
што
на
срцу
?
...
Говори
!
...
Жена
хитно
збаци
покривач
са
себе
,
паде
на
кољена
.
Прихватив
за
крај
епитрахиља
пољуби
га
и
притисну
на
чело
.
—
Бранитељу
наш
!
—
промуца
узбуђено
и
удари
у
плач
.
-
Само
Богу
и
теби
смијем
све
казати
...
Никоме
више
!
...
Јањићије
је
тек
сада
познаде
.
Била
то
Смиљана
,
позната
лијепа
удовица
.
О
њу
се
,
како
се
причало
,
досада
отимали
троји
просиоци
по
избор
.
Ни
једне
није
хтјела
примити
...
Угледавши
је
скрушену
и
потиштену
сажали
му
се
.
Саге
се
над
њу
и
хтједе
ју
подигнути
.
Ипак
,
предомисливши
се
,
нагло
трже
руку
као
од
ватре
.
На
силу
поче
кашљуцати
.
—
Но
шта
је
?
...
Шта
је
?
...
—
окреса
сухо
,
мргодећи
се
и
окрећући
главу
да
јој
у
лице
не
гледа
.
—
Казуј
!
Смиљана
јецаше
још
неко
вријеме
тресући
се
,
грчећи
.
Покуша
,
у
два
пута
,
да
проговори
.
И
оба
пута
загрца
.
Сузе
још
јаче
навалише
,
облише
јој
пуначке
образе
.
Напошљетку
сакри
лице
у
епитрахиљ
,
умота
главу
њиме
.
—
Грјешница
сам
ти
,
оче
,
—
испрекидано
избаци
на
силу
заустављајући
јецаје
,
који
се
на
махове
још
увијек
отимали
и
трзали
јој
гласом
,
кидали
га
.
—
Згријеших
...
Посрнух
...
—
Шта
?
...
Шта
,
несретнице
?
—
загрми
Јањићије
изненађен
и
крстом
измахну
изнад
главе
јој
.
—
И
с
тим
си
дошла
мени
?
...
Мени
?
...
—
Оче
,
не
гони
грјешницу
!
—
грцајући
промуца
Смиљана
и
,
савивши
се
у
клупче
,
очајно
гребући
рукама
унаоколо
поче
да
челом
удара
,
лупа
у
под
.
—
Ја
не
смијем
другом
!
...
Само
теби
!
...
Теби
и
Богу
!
...
Ти
знаш
...
ти
разумијеш
...
ти
не
цвијељаш
несретника
.
Јањићије
се
исправи
све
јаче
измахујући
крстом
,
као
да
гони
,
да
се
брани
од
нечега
.
Мрмљао
је
у
браду
,
роменџао
,
нејасно
,
испрекидано
,
неразумљиво
.
Дође
му
да
викне
,
загрми
,
да
је
одгурне
ногом
.
У
исти
мах
нешто
га
заголица
у
грлу
.
Замало
да
и
сам
не
заплака
,
с
њоме
заједно
.
Опет
се
намргоди
и
закашља
у
шаку
.
—
Доста
!
—
узвикну
јаче
отхукујући
и
савлађујући
се
некако
.
—-
Доста
,
сатано
!
...
Нијесам
ти
баба
ни
свекрва
да
ми
ту
јадикујеш
...
Престани
,
пасја
кћери
!
—
Оче
!
—
Добро
,
добро
...
Чуо
сам
...
—
убрза
он
живље
ушмркујући
.
—
Не
плачи
!
...
Чуо
сам
,
ето
...
С
ђаволом
се
свезала
и
с
ђаволом
погријешила
...
Ја
...
Све
ви
тако
...
Све
се
распалите
и
тражите
ђавола
,
а
кад
га
ухватите
за
рогове
,
онде
кукате
и
помажете
...
Ја
...
—
И
,
лако
је
ударивши
крстом
по
глави
,
окреса
:
—
А
сви
смо
грјешни
...
Сви
...
Не
плачи
више
,
велим
ти
...
Само
је
Бог
без
гријеха
...
Само
он
...
Па
одбаци
камилавку
и
расплећући
просједу
косу
по
раменима
рече
свечано
:
—
Говори
!
Смиљана
као
да
се
прибра
мало
,
стиша
се
.
Стидљиво
прикривајући
прса
рукама
и
гледајући
у
земљу
замуца
:
—
Бог
види
,
оче
,
да
...
да
сам
само
згријешила
што
сам
вољела
.
—
Ја
,
ја
...
Да
се
не
воли
,
не
би
се
ни
гријешило
,
—
упаде
Јањићије
јетко
као
светећи
се
.
—
Све
ви
тако
...
Ја
...
Да
није
мед
сладак
,
не
би
се
мухе
у
њему
давиле
...
—
Али
је
он
реко
да
ће
ме
вјенчати
...
Обећо
је
...
Он
,
Јово
Станков
...
Ти
га
знаш
,
оче
...
Јањићије
плану
.
Одбаци
крст
на
кревет
,
удари
се
по
бедри
.
Хитно
оде
у
страну
и
дохвати
тешки
,
чворновати
штап
...
—
И
хоће
да
слаже
,
пасји
син
!
—
узвикну
раздражено
,
пријетећи
.
—
Хоће
ли
?
...
Е
ја
ћу
да
га
питам
и
да
га
вјенчам
по
своме
закону
,
угурсуза
једног
!
...
Да
видим
,
хоће
ли
и
мени
слагати
!
...
—
Не
лаже
,
не
лаже
он
,
оче
,
—
дочека
Смиљана
живо
и
прућивши
се
испред
врата
,
препријечи
му
пут
.
—
Он
је
једнако
на
ријечи
...
Он
би
ме
и
сад
узео
себи
...
Али
му
отац
не
да
...
—
А
што
се
ћелави
отац
у
то
мијеша
?
—
окреса
Јањићије
бјешње
и
опет
закорачи
као
да
ће
је
прегазити
.
—
Ко
ће
и
њега
питати
?
...
Ја
ћу
њему
...
Оба
ћу
му
ока
избити
,
ако
и
једну
проговори
...
Смиљана
склопи
руке
и
лијепе
,
плаве
очи
подиже
према
њему
:
—
Немој
,
оче
...
Горе
ћеш
учинити
,
—
прошапта
смирено
,
молећи
.
—
Не
ће
стари
никако
попустити
...
Ако
би
за
час
,
пред
силом
,
и
попустио
,
опет
би
нас
убрзо
обоје
отјерао
...
Јањићије
застаде
и
замисли
се
мало
.
—
А
што
не
остави
тако
погана
оца
?
—
подвикну
ватреније
.
—
Што
не
остави
пса
па
не
живи
одвојено
?
—
Не
може
се
тако
,
—
покуњено
одговори
Смиљана
бришући
мокро
лице
чистим
,
везеним
рукавом
од
кошуље
.
—
Ако
га
остави
,
стари
ће
све
своје
имуће
предати
манастиру
.
Ни
педља
земље
,
ни
једног
папка
,
не
ће
њему
,
Јови
,
дати
...
Па
грјехота
да
нам
толики
мал
пропане
.
—
Пхи
!
...
О
свему
ли
рачунате
!
—
згади
се
Јањићије
и
као
гуја
шикну
кроз
широке
,
меснате
ноздрве
.
—
Пхи
!
...
И
сад
си
,
зар
,
дошла
мени
да
вам
и
ја
помогнем
рачунати
?
...
Пхи
!
...
Пхи
!
.
.
.
—
Ми
мислимо
да
је
боље
сачекати
,
док
стари
омекша
или
премине
,
—
растумачи
она
постиђено
.
Јањићије
не
одговори
.
Прошета
два
три
пута
по
ћелији
са
скрштеним
рукама
испод
епитрахиља
.
Нешто
га
копкало
да
запита
,
да
сазна
од
Смиљане
:
како
је
згријешила
?
...
Гдје
је
то
било
?
...
Када
?
...
Је
ли
он
долазио
,
наметао
се
или
она
,
сама
?
...
Погледа
је
два
пута
оштро
и
испитујући
...
„
Она
је
прва
тражила
ђавола
“
,
као
да
му
шапну
неко
.
Затим
се
,
по
трећи
пут
,
окрену
да
је
никако
не
гледа
и
,
прислонив
се
уз
прозор
,
мукло
запита
:
—
А
долази
ли
ти
и
сада
?
—
Јово
?
—
отегну
она
тихо
,
гледајући
му
у
леђа
.
—
Ђаво
!
—
Долази
каткад
.
—
По
ноћи
?
—
По
ноћи
...
—
И
нико
га
не
види
?
—
Чува
се
он
...
А
и
кућа
ми
при
страни
,
осамљена
...
Јањићије
надуха
образе
и
големим
ноктом
почне
гребати
по
зиду
.
—
Па
ти
се
за
свој
гријех
не
кајеш
,
пасја
кћери
!
—
отегну
јаче
,
пакосно
и
са
завишћу
неком
.
—
Згријешила
и
не
кајеш
се
,
кад
га
поново
примаш
...
—
А
зашто
ћу
се
кајати
,
кад
волим
?
—
запита
она
зачуђено
.
—
Па
што
си
долазила
,
плакала
?
—
запита
развлачећи
.
—
Да
помогнеш
,
—
некако
слободније
одговори
она
.
—
Ти
све
знаш
...
све
можеш
...
само
ако
хоћеш
...
—
Немам
ја
ту
шта
помагати
,
—
окреса
он
грубо
и
презриво
одмахну
ногом
као
да
гура
нешто
или
одбацује
.
—
Тражи
ти
млађе
,
вјештије
...
Хајде
оцу
Прокопију
...
Он
се
разумије
у
таке
ствари
...
Она
накриви
главу
и
скрушено
проговори
:
—
Од
оца
Прокопија
сазнат
ће
пола
села
...
А
тада
брука
!
...
Од
тебе
,
оче
,
не
ће
сазнати
ни
црна
земља
.
—
Хм
...
Зар
се
то
може
сакрити
?
...
Хм
...
—
као
да
сам
себе
запита
и
замисли
се
.
Смиљана
се
опет
ослободи
.
—
Досада
није
сазнао
нико
,
—
рече
ватреније
.
—
Ето
...
и
дијете
ће
се
наћи
кроз
који
дан
,
а
нико
знати
не
ће
...
Чувала
сам
,
сакривала
...
—
Дијете
?
—
готово
рикну
Јањићије
и
некако
поплашено
одиже
руке
у
вис
...
О
свему
је
питао
,
а
на
дијете
ни
помислио
није
!
...
Откуд
сад
дијете
да
дође
?
...
Зар
и
то
по
врху
?
...
Она
поклопи
очи
рукама
и
меко
и
мало
збуњено
примијети
:
—
Због
тога
сам
и
дошла
.
—
Мислиш
ли
да
сам
ја
бабица
,
крмачо
једна
?
...
—
подвикну
он
увријеђено
обзирући
се
унаоколо
и
опет
тражећи
штап
.
—
Дијете
!
...
Ја
...
Дијете
,
него
шта
?
—
поче
сам
себи
одговарати
.
—
Хоћеш
ли
меда
,
ето
ти
меда
!
...
И
сад
да
се
прича
Јањићију
под
епитрахиљом
и
часним
крстом
,
о
дјетету
!
Ко
да
се
Јањићије
разумије
у
нечастиве
ствари
!
...
Смиљана
покуша
да
одговори
,
али
он
није
дао
.
Одмахивао
је
руком
,
одбијао
и
,
све
више
падајући
у
ватру
,
грдио
и
проклињао
.
—
Немој
,
оче
...
Послушај
...
—
напошљетку
упорно
избаци
она
,
хватајући
га
за
мантију
и
силом
нагонећи
да
саслуша
.
—
Ми
не
мислимо
зло
...
Ми
хоћемо
...
Згријешили
смо
,
али
хоћемо
да
је
све
по
закону
...
И
дијете
нека
је
,
пред
Богом
,
по
закону
,
нек
није
незаконито
.
—
Хм
...
Па
?
—
Молимо
те
обоје
да
нас
,
кришом
,
вјенчаш
ноћас
,
у
мојој
кући
...
—
Па
што
одмах
тако
не
кажеш
,
погани
једна
?
—
дочека
он
живље
,
намах
се
разведривши
.
Располовљена
обрва
изви
се
,
опуштени
брк
поче
се
лелујати
.
—
Те
грјешница
сам
,
те
плачеш
,
те
лажеш
,
увијаш
се
,
—
настави
отегнуто
,
ругајући
се
.
—
А
сакриваш
,
што
је
главно
!
...
Спусти
јој
руку
на
тјеме
и
рече
мекше
:
—
Ето
тако
ваља
!
...
Тако
...
Сад
ти
и
дијете
ваља
,
и
Јово
,
пасји
син
,
ваља
!
...
Све
ваља
!
...
Она
као
након
каква
најтеретнијег
посла
одахну
.
Премјери
га
својим
лијепим
очима
,
—
и
тепајући
замоли
:
—
Ама
нико
да
не
сазна
за
вјенчање
...
Нико
!
—
Рашта
?
—
зачуди
се
он
ширећи
ноздрве
.
—
Јер
ако
стари
чује
,
опет
ће
нам
пропасти
имуће
...
Својеглав
је
па
ће
нас
из
инада
упропастити
...
—
И
,
видећи
како
Јањићије
никако
не
може
да
је
потпуно
схвати
,
пожури
се
да
протумачи
.
—
Ми
ћемо
се
сад
само
вјенчати
па
и
опет
живјети
одвојено
ко
и
досле
...
—
Ама
како
ће
да
се
не
зна
?
—
обрецну
се
он
на
њу
.
—
Ни
кум
да
не
зна
!
—
Зар
може
вјенчање
без
кума
?
Она
претрну
,
стрекну
.
Склопи
руке
на
прсима
и
дубоко
уздахну
.
—
Узет
ћемо
Јеврема
,
—
досјети
се
он
сажаливши
се
и
задовољно
поглади
браду
.
—
Не
бој
се
!
...
Кршно
је
момче
!
...
Јес
’
чапкун
и
ломиврат
,
ама
поштен
...
Не
бој
се
!
...
—
Ти
га
знаш
,
оче
,
—
промуца
она
нејасно
.
—
Ја
Богу
и
теби
...
—
И
тако
смо
свршили
?
—
запита
он
па
,
желећи
да
је
осоколи
,
осмјехну
се
.
—
Макар
што
сте
далеко
,
чак
у
трећем
селу
,
ноћас
ћемо
доћи
и
свезати
вас
у
дебеле
ланце
.
Ето
...
Готово
!
...
—
Није
готово
...
Оста
дијете
на
сметњи
,
—
дочека
она
живо
.
—
Како
ће
на
сметњи
бити
рођено
дијете
,
несрећо
несретна
?
—
строго
запита
Јањићије
и
удари
је
по
рамену
.
—
Коме
је
још
и
дијете
на
путу
било
?
—
Ако
оно
остане
у
кући
,
свак
ће
одмах
питати
за
оца
.
—
Не
кажем
ли
ништа
—
ето
срамоте
!
...
Казат
ће
да
није
законито
...
А
кажем
ли
истину
,
чут
ће
и
стари
и
отјерат
ће
Јову
и
...
Знаш
шта
ће
бити
...
—
Па
шта
ћеш
?
—
замишљено
запита
Јањићије
отирући
зној
са
чела
.
—
Да
чујем
...
—
Морат
ћемо
дијете
некуда
опремити
,
—
прошапта
Смиљана
скрушено
.
—
Опремити
?
...
Куда
?
—
Куда
?
...
Ни
сама
не
знам
...
—
тужно
одговори
Смиљана
.
—
Ко
би
од
мене
примио
дијете
,
а
да
сачува
тајну
?
...
Ко
?
...
Ја
га
не
знам
...
Јањићија
као
да
замори
толики
разговор
.
Сједе
на
кревет
,
размахну
ногама
и
рече
оштро
:
—
Када
се
нађе
дијете
,
донеси
га
амо
...
Тад
ћу
смислити
,
коме
да
га
дам
...
И
,
као
присјетивши
се
нечега
,
запита
јаче
:
—
А
зашто
није
Јово
дошао
?
...
Што
је
послао
тебе
?
...
—
Он
се
бојао
да
ћеш
га
истјерати
или
изударати
,
кад
ти
све
исприча
,
—
избаци
Смиљана
некако
весело
и
засмија
се
.
—
А
зна
да
на
женску
главу
не
ћеш
подигнути
руке
.
—
Хехехе
!
...
—
задовољно
се
осмјехну
Јањићије
и
погледа
на
штап
.
—
Казо
бих
му
ја
,
пасјем
сину
,
како
ће
невјенчан
у
зло
газити
!
...
Хехе
!
Па
се
поново
придиже
,
испрати
је
до
врата
и
мирно
пође
преко
авлије
.
—
Гдје
ми
је
Јеврем
?
—
запита
Васу
сусревши
га
близу
кокошињака
.
—
Шта
ради
?
—
Игуманина
га
послао
у
варош
да
нешто
покупује
,
—
одговори
Васо
као
преко
воље
.
—
Вратит
ће
се
вечерас
.
А
Никола
испред
кухиње
поче
викати
:
—
Оца
Мелентија
позват
ће
Господ
пред
лице
своје
и
казат
ће
му
:
„
Познајеш
ли
оца
Прокопија
?
“
...
„
Познајем
,
Господе
!
“
...
„
Он
не
подобајет
храму
мојему
и
доћи
ће
у
ад
вјечни
за
тешка
сагрјешења
против
осме
заповиједи
моје
“
...
„
А
познајеш
ли
оца
Јањићија
?
...
“
„
Познајем
,
Господе
!
“
...
„
Он
ће
од
огња
и
ватре
сагорјети
,
јер
нема
вјере
у
срцу
свом
и
нема
почитања
према
старјешинама
!
“
...
В
.
Изишав
из
цркве
Васо
се
,
тресући
прашину
са
хаљина
,
одмах
упути
у
кухињу
.
Одатле
је
,
кроз
широм
отворена
врата
,
извијала
танка
,
провидна
пара
и
мирисом
добро
замашћених
јела
прељевала
читаву
авлију
...
Поче
се
врзати
око
своје
жене
,
манастирске
кухарице
,
Милице
,
и
бунити
је
у
послу
.
Кад
год
би
сазнао
,
да
ће
се
приготовити
какав
маснији
ручак
увијек
је
хитао
да
јој
тобоже
помогне
.
Наметао
се
,
мијешао
у
послове
,
потпасавши
се
и
сам
овећом
кецељом
и
засукавши
рукаве
до
лаката
.
Поче
,
по
обичају
,
псовати
слуге
који
се
ознојени
и
љутити
врзали
око
врата
,
носећи
поклане
кокоши
,
тукце
,
јањад
.
Поче
гонити
с
пута
свакога
и
прихватати
час
за
једну
час
за
другу
ствар
.
Премјештао
се
с
мјеста
на
мјесто
,
ишао
,
вртио
се
,
а
уистину
ништа
корисно
није
могао
урадити
.
Свакоме
је
,
нарочито
жени
,
управо
кварио
оно
,
што
би
се
урадило
.
На
њезине
клетве
и
пријетње
никако
се
ни
освртао
није
.
„
Нека
виче
и
нека
пријети
,
колико
хоће
“
,
помисли
у
себи
,
чешкајући
се
,
„
само
нек
куха
што
боље
и
нека
све
добро
зачини
“
...
И
као
надзиравајући
:
је
ли
све
укусно
зготовљено
,
непрестано
је
подизао
сваки
поклопац
и
непрестано
пробао
од
сваког
јела
.
Пробао
и
редовно
кудио
,
кудио
и
пробао
.
Узгред
се
заљевао
и
ракијом
из
овеће
боце
,
коју
је
Игуман
,
као
неко
мито
,
у
ванредним
приликама
поклањао
Милици
.
—
Не
треба
теби
ракијетина
!
...
Опит
ћеш
се
ко
свиња
,
—
одговори
јој
мирно
,
кад
она
,
сва
мокра
од
паре
и
замашћена
као
печеница
,
навали
на
њега
и
покуша
да
му
отме
боцу
.
—
Опит
ћеш
се
па
ћеш
ми
окаљати
образ
пред
поштеним
људима
.
Свако
ће
рећи
:
„
Какав
је
он
човјек
кад
пушта
да
му
се
женетина
онако
опија
“
?
—
Не
лаје
куца
ради
села
него
ради
себе
.
Зар
се
ти
не
ћеш
опити
,
Циганине
?
—
зацича
она
узбуђена
и
,
жалећи
ракију
,
све
јаче
наваљиваше
.
—
Зар
се
не
опијаш
о
сваком
празнику
?
...
—
Чојек
и
треба
да
се
опије
...
Бог
је
и
створио
ракију
за
чојека
...
Ено
и
отац
Јањићије
се
напије
,
па
му
нико
не
замјера
.
Милица
се
изврну
и
осу
с
клетвама
на
оца
Јањићија
.
Држећи
страну
калуђерима
и
поносећи
се
њима
,
кад
год
их
је
Васо
покудио
,
уздизала
је
,
обратно
,
и
ковала
у
звијезде
Игумана
,
чим
би
се
Васо
усудио
да
кога
од
калуђера
похвали
.
Зато
јој
сада
Игуман
био
„
најзлатнији
“
човјек
на
свијету
,
добричина
,
анђео
небески
,
док
је
Јањићија
називала
и
разбојником
и
крвником
и
пијаницом
,
какав
се
још
нигдје
ни
родио
није
.
Ко
зна
,
колико
би
се
још
кавжили
и
препирали
,
да
се
изнебуха
пред
вратима
не
појави
кудрава
,
у
длаку
зарасла
глава
Николина
.
Његов
промукли
глас
као
да
закркља
иза
дирека
:
—
Спремате
ли
се
за
пир
нечастивих
,
синови
Сатанини
?
...
Данас
је
Нечастиви
узео
оца
Игумана
на
своју
руку
и
пироват
ће
с
њиме
заједно
.
—
Какав
Нечастиви
?
—
запита
Васо
усплахирено
.
—
Далеко
му
кућа
била
!
—
Знам
ја
те
птице
,
—
сухо
одговори
Никола
и
,
гледајући
на
тенџере
,
у
којима
се
кухало
јело
,
ухвати
се
прстима
за
нос
,
како
више
не
би
осјећао
топлог
мириса
,
који
га
доводио
у
искушење
.
—
Због
тога
данас
ни
мрве
окусити
не
ћу
са
трпезе
њихове
...
Они
не
долазе
да
се
помоле
Господу
Богу
своме
,
него
да
једу
и
пију
...
Јести
ће
и
пит
ће
као
фирауни
гладни
,
а
ни
гроша
приложити
не
ће
храму
Господњем
...
И
,
гунђајући
одгега
,
одвуче
се
...
Ни
погледати
не
хтједе
на
старог
Игумана
,
који
као
да
из
земље
изникну
пред
њим
и
,
обзирући
се
ха
све
стране
,
застаде
на
кухињским
вратима
.
Његово
младолико
,
румено
лице
изгледало
је
ведрије
,
ситне
зеленкасте
очи
некако
веселије
гледале
испод
великих
,
сиједих
обрва
.
Подиже
главу
према
таваници
и
,
жмиркајући
,
као
да
поче
чисто
њушити
.
Затим
погледа
на
Милицу
,
која
,
како
се
чинило
,
пливаше
у
облацима
дима
и
,
некако
молећи
,
—
а
увијек
је
с
њоме
мекше
говорио
,
—
рече
:
—
Само
пази
,
Милице
...
Само
пази
!
...
Ако
ми
освјетлаш
образ
,
бит
ће
још
боца
ракије
.
Милица
не
одговори
.
Прогунђа
нешто
у
њедра
засута
брашном
,
подстакну
ватру
,
која
је
весело
пуцкарала
и
ускакала
уз
котлове
,
и
,
сузећи
од
дима
,
поче
љуштити
обарене
кромпире
.
—
На
рибу
нарочито
пази
,
—
настави
Игуман
тише
,
пазећи
да
се
не
замјери
Милици
и
да
је
како
не
увриједи
.
—
Зготови
је
онако
...
на
слану
воду
...
Како
ти
већ
знаш
...
Зејтина
не
штеди
...
Ни
бибера
не
жали
...
И
пусти
нека
се
мало
разлади
,
нек
се
спитија
,
да
се
сок
добро
упије
у
рибу
...
—
Знам
ја
свој
посо
најбоље
,
—
гордо
одговори
Милица
и
,
као
из
инада
,
све
љуске
од
кромпира
баци
му
пред
ноге
.
—
Знам
ја
,
знам
,
Милице
,
—
убрза
Игуман
некако
весело
као
у
шали
.
—
Таке
кухарице
ни
један
манастир
нема
...
Ја
ти
ово
само
напомињем
...
И
за
јањетину
хоћу
да
ти
напоменем
.
Направи
је
с
мајдоносом
,
запржи
добро
...
и
нека
буде
сочна
!
...
Чувај
само
да
не
прегори
.
А
младе
махуне
уза
њу
,
па
мало
сирћета
,
мало
зејтина
...
Ех
...
Знаш
ти
то
...
—
Ама
ко
ли
ће
то
доћи
?
—
лукаво
запита
Васо
прилазећи
му
и
улагујући
се
.
—
Видим
да
је
крупна
звјерка
некаква
,
чим
због
ње
погибе
десетерак
кокоши
и
три
јањета
.
Игуман
одиже
штап
изнад
главе
и
намигну
.
—
Не
питај
!
—
Да
није
митрополит
?
—
Крупњи
!
—
Не
ће
,
зар
,
патријарк
?
—
Генерал
!
—
отегну
Игуман
задовољно
,
гладећи
се
по
бради
.
И
,
подигнув
главу
,
оштро
га
погледа
,
не
би
ли
познао
:
како
ће
та
кабаста
ријеч
дјеловати
на
њега
.
Васо
,
тобоже
пренеражен
,
пљесну
објема
рукама
по
кољенима
и
сав
се
пови
у
страну
:
—
Генерал
!
—
Јес
’
јес
’
,
—
уситни
Игуман
живахно
,
необично
уживајући
у
Васину
ишчуђавању
...
—
Јуче
ми
послао
писмо
,
фино
господско
писмо
...
све
мирише
...
Пише
:
да
ће
данас
доћи
...
Иде
,
каже
,
у
лов
по
нашим
планинама
,
па
ће
нарочито
амо
свратити
да
види
и
ову
стародревну
задужбину
и
мене
...
Помисли
!
...
Генерал
један
,
па
са
мном
недостојним
!
...
—
А
почему
си
ти
недостојан
,
оче
?
—
као
поче
се
љутити
Васо
ради
толике
чедности
његове
.
—
Учеван
си
ко
и
он
,
господин
си
,
па
...
Ко
ми
је
генерал
?
...
Не
дам
ја
твога
прста
за
његову
главу
!
—
Мичите
се
!
...
Не
сметајте
ми
!
—
обрецну
се
Милица
јаче
,
потпуно
свијесна
своје
вриједности
и
своје
власти
данас
.
—
С
пута
!
—
Имаш
право
,
имаш
право
,
Милице
,
—
дочека
Игуман
меко
,
измичући
се
натрашке
.
—
Идем
ја
,
идем
...
А
ти
,
сестро
,
само
пази
!
...
Само
пази
!
Опази
оца
Прокопија
и
оца
Мелентија
,
како
се
враћају
са
шетње
.
Оба
у
старим
,
изношеним
хаљинама
,
које
се
сикушљале
и
на
више
мјеста
позелењеле
од
траве
,
на
којој
су
сједјели
.
Око
наквашених
ципела
прилијепиле
им
се
читаве
груде
земље
црвенице
.
Заигра
од
љутине
и
,
мргодећи
се
,
поче
тапкати
на
мјесту
:
—
Шта
видим
?
...
Шта
видим
,
богохулници
?
—
викну
бјесомучно
и
штапом
указа
на
мрки
појас
Прокопијев
,
који
је
умашћен
вирио
испод
раскопчане
мантије
.
—
Зар
да
тако
дочекате
високог
госта
,
који
нас
удостојава
свога
похода
?
...
Тааако
?
...
Имате
ли
памети
имало
?
...
Знате
ли
гдје
сте
?
-
Зар
ћемо
и
ми
бити
за
трпезом
?
-
запита
Прокопије
живо
и
као
да
зарза
од
весеља
.
Игуман
отегну
ругајући
се
:
-
За
трпезом
?
...
За
трррпезом
?
...
Ви
да
сједнете
за
трпезу
са
једном
екселенцијом
?
...
Зар
вам
није
доста
,
што
ћете
стајати
близу
трпезе
?
-
Их
!
-
снуждено
избаци
Прокопије
и
обори
главу
.
-
Зар
?
...
—
И
зато
треба
да
сте
свечано
обучени
,
—
пресијече
га
Игуман
оштрије
.
—
Свеечано
,
чујете
ли
?
—
Ја
сам
болестан
...
Не
могу
стајати
...
—
мирно
му
одговори
Мелентије
и
показа
на
прси
.
Игуман
га
престријели
погледом
.
—
Нико
данас
не
смије
бити
болестан
,
—
окреса
строго
.
И
,
као
присјетивши
се
,
брзо
запита
Прокопија
:
—
А
камо
онај
несретник
,
онај
Јањићије
?
...
Не
смишља
ли
и
сада
нешто
,
како
ће
ме
обрукати
?
—
Прексиноћ
је
некуд
по
ноћи
шврљао
са
Јевремом
,
—
понизно
одговори
Прокопије
,
—
па
се
,
зар
,
напио
мало
.
Никако
и
не
излази
из
ћелије
.
—
Зовите
га
!
—
Јутрос
сам
га
звао
,
па
умало
што
ме
не
премлати
.
Не
признаје
он
,
каже
,
никаква
генерала
...
Игуман
се
узврати
унатраг
и
зањија
се
некако
као
да
ће
посрнути
.
—
Не
признаје
?
...
Генерала
?
—запијевајучи
отегну
.
—
Не
ће
он
,
каже
,
с
њиме
никаква
познанства
,
—
смирено
одговори
Прокопије
.
—
Хунцут
!
...
Хунцут
!
...
Хунцут
!
...
—
зацича
Игуман
немоћно
и
,
у
љутини
оној
,
поче
трчкати
по
авлији
.
-
Ја
ћу
њега
...
ја
ћу
све
вас
...
ух
,
ђаво
вас
однио
,
синови
злочестиви
!
Заусти
да
још
нешто
рекне
,
па
узви
раменом
и
остави
их
.
Пође
према
цркви
и
опет
се
поврати
.
Застаде
и
држећи
прст
на
челу
као
да
нешто
смишља
,
довикну
Васи
:
—
Чим
се
приближи
,
да
зазвоните
у
звона
,
—
рече
заповједнички
.
—
А
хоћемо
ли
му
и
руци
приступати
?
—
стидљиво
запита
Васо
,
хотимично
се
старајући
да
изгледа
што
наивнији
те
да
и
на
тај
начин
покаже
,
да
води
рачуна
о
високоме
госту
.
—
Зар
да
се
твоја
погана
уста
дотакну
руке
његове
?
И
,
презриво
узвивши
носом
,
Игуман
прође
мимо
њега
.
Прође
па
опет
застаде
.
—
И
заставу
да
истакнете
!
—
подвикну
ватреније
.
—
Одмах
!
—
Одмах
,
—
покорно
одговори
Васо
.
—
И
...
Замисли
се
:
шта
би
још
требало
?
Па
узе
штап
под
пазухо
и
пође
:
—
Ђаво
нека
вас
носи
!
—
И
доћи
ће
дан
и
Нечастиви
ће
пировати
код
храма
Господњег
,
—
некако
свечано
узвикну
Никола
,
који
се
довуче
однекуда
иза
цркве
.
Кесећи
се
иза
Игуманових
леђа
распреми
се
и
леже
насред
авлије
.
—
И
Господ
ће
запитати
оца
Мелентија
,
кад
га
зовне
пред
пријесто
небески
:
„
Познајеш
ли
оца
Игумана
?
“
...
„
Познајем
,
Господе
“
...
„
Окренут
ћу
лице
своје
од
њега
,
јер
сагријеши
и
пир
пирова
са
Агарјанином
проклетим
и
ту
се
не
спомену
име
моје
“
!
...
Мелентије
,
уздрхтавши
,
обгрли
Прокопија
:
—
Чујеш
ли
,
како
ми
прориче
смрт
?
—
тужно
прошапта
.
—
И
погодит
ће
!
...
Ја
је
видим
,
лијепо
видим
,
како
се
примиче
,
силна
и
моћна
...
А
отац
Игуман
хоће
да
ја
,
који
сам
се
вјерио
с
њоме
,
стојим
пред
једним
немоћним
генералом
...
Луди
отац
Игуман
!
...
—
Хајдемо
Јањићију
,
—
предложи
Прокопије
тихо
,
бојећи
се
да
Мелентије
и
не
проплаче
пред
њим
.
—
Хајде
да
измамимо
мало
ракије
...
Силом
га
повуче
са
собом
.
Ногом
гурну
у
расклимана
врата
,
која
се
,
некако
јаукнувши
,
широм
отворише
...
Погледа
унутра
...
На
кратком
кревету
,
пребацивши
ноге
преко
подножњаче
,
напола
обучен
извалио
се
Јањићије
,
са
лулом
у
зубима
,
а
брада
му
се
расула
по
упрљаном
јастуку
,
сва
засута
духаном
и
задимљена
као
да
гори
.
Поред
њега
на
столичици
,
лежала
је
овећа
боца
са
ракијом
,
до
половице
испражњена
;
жутјела
се
напукла
чаша
и
изврнута
пепеоница
,
из
које
као
да
се
још
и
сада
пепео
осипао
на
под
.
Испод
прозора
,
на
сандучету
некаквом
,
сједио
је
Јеврем
,
погрбљен
.
И
док
му
,
препун
прашине
,
широк
млаз
свјетлости
клизио
низ
косу
,
држао
је
дебелу
пјесмарицу
на
кољенима
и
по
десети
пут
гласно
читао
пјесму
,
како
Марко
пије
уз
рамазан
вино
.
—
Још
има
