СЕЉАЦИ
.
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
СЕОСКОГ
ЖИВОТА
,
из
године
1857
.
У
Црној
Реци
подижу
се
горостасне
планине
,
које
још
нису
вешти
мерници
премерили
;
има
у
тим
планинама
борова
,
под
којима
се
још
није
одмарао
пастир
,
нити
је
икакав
ловац
наслонио
дугу
пушку
,
да
онде
у
њиховој
тамној
сенци
причека
хитру
срну
или
пажљиву
дивокозу
;
каткада
само
орао
слети
,
да
онде
своја
широка
крила
одмори
,
оданде
после
гледа
кроз
сиву
маглу
и
мери
путове
,
по
којима
ће
га
голема
крила
носити
...
Под
његовим
ногама
простире
су
суро
стење
;
над
њиме
облаци
;
тек
гдегде
у
долини
виде
се
,
као
беле
пегице
,
домови
сиротних
сељака
.
Ту
,
на
подножју
тих
планина
,
заузима
врло
мало
простора
село
Каменац
.
Становници
су
му
сами
Срби
.
Вредни
ратари
,
добри
људи
,
али
шта
је
вајде
,
кад
им
нема
доста
поља
,
да
га
обрађују
?
С
једне
стране
камен
,
с
друге
камен
,
голо
све
!
Страх
те
обузме
,
кад
у
то
суро
стење
коракнеш
:
твоје
те
сопствено
мицање
плаши
;
уздахнеш
ли
,
чини
ти
се
да
камен
уздише
;
спотакнеш
ли
се
,
камен
се
одрони
,
а
у
понорима
јечи
и
грми
,
рекао
би
,
планине
се
руше
.
Кад
дубље
загазиш
у
ту
пустошну
самоћу
,
чујеш
,
како
човек
јауче
,
чини
ти
се
да
у
помоћ
призива
...
Ноћ
је
...
Теби
се
коса
диже
на
глави
.
Слушаш
боље
...
Шта
је
?
...
А
то
буљина
вешто
подражава
глас
човечји
...
После
чујеш
,
где
кевће
као
ловачки
кер
,
и
теби
се
чини
да
већ
гледаш
из
далека
ватру
,
око
које
су
се
ловци
скупили
,
радујеш
се
доброј
вечери
и
мирном
почивању
...
Али
је
све
то
превара
...
Видиш
,
да
си
усред
пустоши
,
а
око
тебе
ноћ
...
Сироти
Каменчани
имају
само
толико
поља
,
колико
би
један
добар
момак
за
сат
могао
обиграти
.
Изгледа
као
неко
шарено
корито
.
Онде
мало
засађена
винограда
,
тамо
јечам
и
овас
.
Па
ту
,
са
тога
малога
простора
,
сабира
себи
храну
више
од
две
хиљаде
душа
...
Па
и
опет
,
само
да
знате
,
како
је
и
код
њих
понекада
весело
,
веселије
него
ма
у
којој
вароши
!
Дође
пролеће
:
и
људи
,
и
воће
,
и
луг
,
и
планина
,
све
је
добило
веселији
изглед
,
све
лепшу
,
свечанију
,
одећу
...
Онамо
мирише
планина
од
здравца
,
а
долину
,
опет
,
липово
цвеће
својим
дивним
мирисом
напаја
;
у
планини
пева
пастир
,
а
уз
његов
мушки
глас
одјекује
гора
и
лужина
;
а
у
пољу
,
у
умиљатим
варијацијама
,
весело
се
натпевају
шева
и
—
девојка
...
Кадикада
се
иза
неког
жбуна
укаже
и
младо
ратарче
,
ал
’
онда
девојче
порумени
и
ућути
;
а
момак
,
извадивши
иза
појаса
дугу
фрулицу
,
извија
мелодије
,
какових
није
слушао
за
својом
тезгом
згурени
чивитар
.
Зими
је
опет
тужно
:
путове
завеје
снег
,
планине
се
умотају
у
тамну
маглу
густих
облака
;
нигде
зелене
травке
,
нигде
весела
лица
.
Дође
ноћ
...
У
селу
чујеш
лавеж
паса
,
у
планини
вију
курјаци
...
Напољу
мраз
,
у
колибици
дим
...
У
томе
диму
најруменије
лице
побледи
,
а
најбеље
сукно
потамни
...
Природа
ућути
и
црним
плаштом
сакрива
намргођено
чело
.
Па
и
становник
суморних
планина
остаје
веран
син
природе
;
и
он
је
у
то
доба
суморан
и
натуштен
,
баш
као
и
облак
,
што
му
љубимце
Ртањ
и
Малиник
,
покрива
...
Бива
те
се
тако
понекад
,
наравно
празником
,
искупе
пред
судницом
.
Свађају
се
,
туже
се
и
мире
се
;
а
ко
неће
да
се
мири
,
брзо
му
пресуде
:
=
Метите
га
у
хапс
!
—
викне
кмет
.
А
каткад
и
сами
сељици
,
баш
и
као
незванични
,
викну
:
—
У
хапс
!
Или
,
ако
се
деси
неки
,
који
је
мало
шпекулативнијега
духа
,
а
он
ће
климнути
главом
и
сасвим
озбиљски
,
окренувши
се
кмету
,
рећи
:
—
Јес
’
чуо
,
кмете
Јово
!
Што
јес
’
,
јес
’
!
Не
ваља
ти
посао
!
Зашто
момак
да
дангуби
у
хапсу
?
...
Одвали
ти
њему
десетину-дваест
,
па
нек
иде
на
посао
.
Остали
старци
би
такође
климали
главом
,
одобравајући
.
—
Тако
,
Јово
!
Треба
децу
покарати
,
па
нек
’
знају
,
да
имају
и
старијега
!
...
Закон
је
овде
,
хе
,
децо
!
Куда
сте
нагли
?
Шта
мислите
,
ви
?
...
И
тако
би
сироти
младићи
одужили
или
хапсом
или
батинама
,
—
тек
је
свакојако
болело
.
Једанпут
,
тако
,
позваше
неког
Стојана
Илића
—
висока
и
снажна
момка
,
какав
се
у
целој
околини
није
виђао
.
Лице
му
беше
лепо
,
а
око
као
у
сокола
.
Још
га
ниједна
девојка
није
добро
погледала
,
но
све
некако
кришом
,
испод
трепавица
,
и
опет
се
свака
до
њега
радо
хватала
.
—
А
,
ну
,
Столе
—
рече
кмет
сасвим
озбиљно
,
—
кажидер
ти
мени
пред
овим
добрим
и
поштеним
људима
,
што
се
ми
,
нас
два
комшије
,
мразимо
?
...
Ево
,
Столе
,
ово
су
људи
,
све
стари
и
добри
људи
...
Па
што
они
досуде
,
нека
онако
буде
!
...
Знаш
,
Столе
,
нисам
,
ка
,
рад
,
да
после
кажеш
:
„
Мој
парник
ме
је
осудио
“
.
Боже
,
сачувај
и
сахрани
!
...
Нека
они
говоре
,
а
ја
пристајем
...
Ево
,
браћо
!
Десетпута
га
досада
,
и
као
комшија
,
и
као
кмет
,
опомињах
,
да
ми
не
бије
стоку
;
једном
баш
не
имадох
куда
ни
камо
,
него
га
турих
у
хапсу
...
Одонда
се
,
пашче
,
и
испизми
,
те
мало
који
дан
да
ми
не
учини
пакост
и
штету
.
Не
мож
’
пилета
сачувати
!
...
Пиле
ка
пиле
,
пређе
преко
плота
—
пррр
!
па
у
авлију
његову
,
али
се
више
не
враћа
:
овај
угурсуз
га
умлати
,
па
га
после
,
мртво
,
пребаци
натраг
у
моју
авлију
.
Је
л
’
тако
,
Столе
?
...
А
ово
су
све
добри
људи
,
па
нека
кажу
,
ко
је
крив
...
Ја
нећу
да
судим
!
...
Стојана
су
сви
сељаци
радо
имали
,
па
баш
и
старци
,
који
су
обично
завидљиво
гледали
на
млађи
свет
...
Ал
’
Столе
беше
изузетак
,
њега
скоро
сви
волеше
;
па
зато
баш
да
кмет
Јова
не
би
даље
терао
тужбом
,
диже
се
један
од
постаријих
сељака
,
неки
чича
-
Илија
,
па
,
онако
сасвим
очински
,
лупкајући
дреноваком
о
земљу
,
рече
:
—
Стојане
,
синко
,
ово
није
лепо
од
тебе
!
Твој
отац
,
мој
покојни
имењак
,
лепо
се
са
сваким
слагаше
,
па
баш
и
са
мном
,
а
ја
сам
био
у
оно
време
кмет
,
баш
као
сада
овај
брат-
Јово
;
а
с
њивама
бесмо
и
комшије
,
исто
као
и
ви
с
кућама
.
Но
,
Столе
,
брајко
,
скини
капу
,
млађи
си
,
те
пољуби
кмета
у
руку
!
Стојан
скиде
капу
и
готов
бејаше
пољубити
кмета
у
руку
,
али
га
кмет
једним
погледом
одби
,
па
онда
се
окрете
,
мало
ка
и
набусито
,
чича
Илији
:
—
Хеј
,
побратиме
!
Није
та
чизма
на
ту
ногу
...
Па
кад
се
мало
,
онако
кметски
,
накашљао
,
а
он
продужи
:
—
Побратиме
!
А
знаш
ли
ти
ону
моју
дебелу
крмачу
?
Ха
,
побре
?
...
Баш
ни
попа
-Соврина
не
беше
боље
угојена
...
Чувао
сам
је
,
хранио
сам
је
,
ко
велим
,
да
је
сад
о
летњем
Светом
Николи
закољем
...
Слава
ми
је
,
гости
су
...
Званице
су
...
Те
попа
,
те
ти
,
те
друга
браћа
,
добри
људи
и
кметови
...
И
њега
сам
хтео
,
несрећника
,
да
позовем
,
не
би
ли
се
како
окануо
пакости
и
опачине
...
Али
гле
,
хуља
,
шта
је
урадио
?
...
’
Ма
слушајте
,
људи
!
Цело
уво
у
моје
дебеле
крмаче
и
половину
сланине
јој
је
секиром
одвалио
!
Хтеде
кмет
и
даље
говорити
,
али
се
издиже
Стојан
и
,
својим
великим
црним
очима
погледавши
га
,
рече
презриво
:
—
Лажеш
,
кнеже
Јово
!
...
А
,
ево
,
знам
те
,
куд
си
наумио
!
...
Тек
хајд
’
!
Дубока
је
вода
,
нећеш
испливити
...
Ја
сам
,
видиш
,
чича
-
Илија
,
око
моје
кућице
засадио
мало
шљива
,
крушака
и
разнога
воћа
,
па
сам
,
браћо
,
посејао
мало
кукуруза
,
кромпира
,
пасуља
и
другога
зеља
...
Његов
плот
одграђен
:
па
ти
,
брате
,
и
његово
пиле
,
ћурка
,
кокошка
,
говече
,
свињче
,
и
све
то
поваздан
,
око
моје
куће
и
по
мојој
башти
.
Истерујемо
,
и
ја
,
и
сешка
,
и
онај
шаров
,
што
ми
га
поклони
један
Влах
из
Подгорца
,
па
све
бадава
!
Јуче
,
тако
око
мале
вечере
,
имам
шта
и
видети
:
његова
та
крмача
,
на
којој
нема
ни
две
литре
сланине
,
сав
ми
пасуљ
изрила
!
Ја
појурим
за
њом
,
а
шаров
је
некако
стиже
,
те
јој
окрвави
лево
уво
.
Крмача
наже
,
онако
поплашена
,
те
се
скљешти
у
неке
врљике
;
па
,
како
је
мршава
,
ту
је
сав
десни
кук
одерала
...
Кмет
-
Јово
је
од
једа
и
пакости
сав
позеленео
:
—
А
гле
ти
пасје
колено
,
где
баш
хтеде
да
ме
утера
у
лаж
!
...
Али
ће
те
скупо
стати
!
Чекај
се
,
ти
,
мало
!
...
Ти
,
брате
Авраме
,
и
ти
,
деда-
Миле
,
били
сте
још
одјутрос
код
моје
куће
,
видесте
сироту
крмачу
,
како
је
лопов
осакатио
,
...
Па
је
л
’
онако
,
као
што
ја
кажем
?
—
Јесте
,
кнеже
Јово
,
—
рекоше
оба
у
један
глас
.
Брат-Аврам
је
имао
неку
парницу
код
општинског
суда
,
а
деда-
Миле
беше
биров
...
—
Дакле
,
браћо
,
шта
ћемо
сад
?
—
рече
кмет
Јова
...
—
Ја
браћо
,
нећу
да
судим
;
ево
,
нека
суде
моји
помоћници
...
Како
они
кажу
,
мени
ће
бити
право
...
—
Ми
,
ка
,
велимо
,
да
ће
бити
право
и
по
закону
да
плати
крмачу
,
а
за
она
друга
зла
,
што
ти
је
починио
,
да
му
одвалимо
десетину-дваест
,
па
други
пут
да
не
дира
што
је
туђе
,
па
ма
чије
било
,
а
то
ли
кметово
!
...
Хоће
л
’
бити
тако
право
,
браћо
?
...
Људи
који
нису
имали
никаква
посла
са
кметовима
згледаше
се
и
ћуташе
;
а
они
,
који
су
сваки
дан
и
час
око
кметовских
врата
чепали
,
они
одобраваху
...
—
Па
лепо
,
Столе
,
синко
!
—
рече
брат-
Аврам
.
—
Оно
,
знаш
и
сам
,
како
иде
по
закону
,
ниси
више
дете
;
учинио
си
штету
,
богме
је
мораш
и
платити
,
—
а
батине
ти
служе
за
памет
!
Та
зар
би
,
ево
,
баш
овај
наш
кмет
Јова
био
кадгод
човек
,
да
га
нису
били
ко
вола
у
купусу
?
...
Па
ја
,
па
други
добри
и
поштени
људи
?
...
Брат-Аврам
је
развезао
,
а
имао
је
вољу
још
мало
продиванити
;
али
се
људи
ућуташе
и
баш
нико
од
старијих
и
ваљанијих
људи
не
одобраваше
му
говора
.
А
утоме
га
и
Стојан
погледа
мало
испод
обрва
,
па
онда
,
окренувши
се
кмет
-
Јови
,
рече
љутито
:
—
Кнеже
Јово
!
Твоја
је
стока
упропастила
целу
моју
башту
,
а
онде
је
,
Јово
,
цео
мој
зимовник
...
Ти
си
први
газда
у
нашему
селу
.
Лепо
!
Од
оца
ти
је
остало
,
нико
ти
не
завиди
;
али
моје
нећеш
газити
ни
отимати
,
па
да
си
баш
и
капетан
!
...
А
што
ми
претите
батинама
!
Хе
,
хе
,
мој
брат-
Авраме
,
и
,
ви
,
сукметице
!
Ако
сте
ми
видели
покојног
оца
на
мацкама
,
то
ћете
и
мене
...
Очи
му
севаху
од
јарости
,
а
образи
му
побледеше
,
као
рањенику
,
коме
је
одломљено
парче
ножа
у
грудима
заостало
...
А
после
,
кад
му
се
реч
повратила
,
јасним
гласом
питаше
забленуту
гомилу
,
која
га
само
као
кротког
и
послушнога
младића
познаваше
:
—
Мене
да
бију
!
...
Ко
ће
да
ме
бије
?
...
Ко
су
ти
,
што
ће
да
бију
сина
поштенога
старца
Илије
?
...
—
И
стиснувши
песницу
подиже
је
више
главе
,
а
претећим
гласом
,
који
се
далеко
разлегао
,
на
строг
одговор
позиваше
и
кмета
и
сукметице
:
—
Јесте
ли
ви
то
,
вас
троје
,
четворо
?
Или
ти
,
кмете
Јово
,
мислиш
да
ме
бијеш
?
Кметови
ућуташе
,
нико
не
смеде
једне
проговорити
;
видели
су
пред
собом
ражљућенога
тигра
.
А
кад
је
Стојан
отишао
,
онда
се
кмет
Јова
мало
шеретски
насмејао
:
—
Е
,
јесте
ли
га
чули
,
шта
рече
?
„
Баш
да
си
капетан
?
“
Да
,
да
!
То
је
,
као
,
мало
и
господину
капетану
под
нос
...
Ал
’
нека
,
нека
!
Ви
сте
све
чули
!
.
.
Крмачу
неће
да
плати
...
Батине
неће
да
издржи
.
А
чули
сте
,
ја
нисам
судио
!
...
Добро
,
добро
,
капетан
ће
кроз
који
дан
доћи
...
А
суђен
је
баш
по
закону
!
.
.
Е
,
зло
се
,
пас
,
осилио
!
Сељаци
се
разиђоше
,
ћутећи
...
У
оно
време
не
беше
у
целој
Србији
механе
„
по
плану
“
,
а
у
маленоме
и
сиромашноме
Каменцу
,
баш
преко
пута
од
суднице
,
подизала
се
једна
зградица
од
плетера
,
која
врло
жалосно
изгледаше
.
Споља
неокречена
и
кровином
покривена
,
изнутра
пуна
дима
и
чађи
;
кад
уђеш
,
а
,
оно
,
те
задахне
дим
од
крџе
и
огњишта
,
које
је
насред
те
чађаве
зграде
удешено
.
Над
огњиштем
,
на
веригама
,
виси
бакраче
,
у
коме
стари
чича
-
Маринко
кува
качамака
;
а
поред
ватре
,
у
једном
повећом
лонцу
,
кува
се
пасуљ
.
Чича
-
Маринко
дође
,
промеша
га
дрвеном
кашиком
,
запали
своју
лушу
и
носи
гостима
ракије
.
Кадикад
га
натерају
,
те
мора
,
сиромах
,
и
каву
да
им
кува
,
нарочито
кад
се
деси
да
је
и
сам
господин
-
попа
у
механи
...
Али
на
тај
посао
страшно
мрзи
.
Него
шта
ће
,
сиромах
:
засуче
рукаве
,
захити
малом
џезвом
из
бакрача
вреле
воде
,
успе
унутра
кашичицу
каве
и
толико
шећера
,
па
,
опсовавши
онога
,
кога
ће
почастити
,
и
онога
,
који
је
први
изумео
каву
,
седне
на
неки
мали
пањић
и
кува
мирно
каву
.
А
кад
се
догоди
да
му
и
прекипи
,
е
онда
не
остане
ни
попа
,
ни
сва
богословија
на
миру
:
—
Како
ови
други
поштени
људи
пију
лепо
ракије
,
само
овај
чупави
поп
-
Совра
и
кмет
-
Јова
!
...
Њима
мора
бити
и
кава
,
као
да
су
ми
капетани
!
...
Па
још
попа
којекако
,
човек
има
чести
и
код
проте
,
и
код
ђакона
,
и
код
друге
господе
;
ал
’
откуд
се
намами
на
њу
овај
наш
гурави
Јова
?
А
знам
га
,
чији
је
и
какви
је
...
До
јуче
је
гулио
качамак
,
баш
као
најстарији
Влах
,
а
сад
му
треба
и
сомун
,
па
и
кава
!
Тако
не
био
Маринко
,
ако
му
једанпут
не
помешам
паприке
у
каву
!
...
И
тако
,
гунђајући
,
намести
на
служавник
једну
литру
ракије
и
два
филџана
с
кавом
,
скине
мастан
фес
са
главе
и
уђе
у
другу
,
још
мрачнију
и
чађавију
,
зградицу
,
коју
он
зове
„
трговачка
соба
“
.
У
тој
соби
нигде
ништа
нема
,
до
један
дрвен
,
неофарбан
,
астал
,
две
клупе
и
једна
столица
;
а
друга
половина
„
трговачке
собе
“
запремљена
је
једним
креветом
на
ногарима
,
а
застрта
је
са
две
асуре
.
Ту
за
асталом
укипио
се
попа
и
кмет
,
а
остали
сељаци
прекрстили
ноге
,
па
седе
на
простртим
асурама
.
Чича
-
Маринко
уђе
,
гологлав
,
у
собу
,
мете
послужавник
на
астал
,
па
онако
,
као
преко
рамена
,
понуди
своје
госте
донесеним
пићем
:
—
Ево
вам
кава
!
А
данас
вам
баш
нећу
више
кувати
,
па
макар
се
не
звао
Маринко
!
Ено
ти
попадије
,
па
нек
’
спреми
каве
,
ако
ће
и
читав
бакрач
,
па
се
налипајте
једанпут
!
...
А
не
сваки
час
:
„
Чича
Маринко
,
дај
каву
!
“
Ко
да
сам
ја
ваш
Цинцарин
!
Бре
,
попо
,
и
ти
,
кмете
Јово
,
нећете
је
,
мајци
,
више
окусити
у
мојој
кући
!
Не
!
...
Тако
,
баш
једне
недеље
,
седи
попа
,
кмет
-
Јова
и
други
сељаци
и
кошкају
се
око
те
несрећне
каве
,
а
напољу
поред
ватре
седи
старац
чича
-
Илија
и
до
Илије
Стојан
.
Стари
Илија
нешто
говори
,
а
Стојан
га
пажљиво
слуша
,
а
кад
је
истресао
и
последњи
пепео
из
луше
,
додаде
мало
гласније
:
—
Богме
,
синко
,
причувај
се
!
Овај
наш
кмет
Јова
не
мисли
с
тобом
добро
.
Катад
осветиће
ти
се
!
...
Најбоље
би
било
да
се
какогод
помирите
...
Ал
’
и
ти
,
Столе
,
брајко
,
мало
си
,
као
,
и
јогунаст
,
а
имаш
и
на
кога
;
отац
ти
беше
круте
нарави
човек
...
После
те
и
пањкају
много
.
Ено
,
онај
Аврам
једнако
чепа
око
њега
и
све
нешто
шурује
...
Једанпут
баш
сам
чуо
,
где
ти
и
име
споменуше
...
Опаки
су
то
људи
!
Видиш
тог
Аврама
,
он
хоће
на
теби
да
се
свети
,
што
је
још
с
твојим
покојним
оцем
имао
парбу
око
некака
браника
...
Но
опет
ти
велим
,
синко
:
причувај
се
!
Чича
-
Илија
се
диже
и
оде
у
другу
преградицу
,
да
и
он
коју
међу
старцима
проговори
,
а
Стојан
остаде
сам
поред
ватре
,
замишљен
и
невесео
.
Није
се
он
бојао
никога
,
и
опет
му
се
груди
нешто
стегоше
,
беше
му
тешко
.
—
Дадер
ми
једну
грку
ракију
,
чича
-
Маринко
!
Стари
механџија
донесе
му
искану
ракију
,
погледа
га
мало
ка
и
зачуђено
:
—
’
Ма
,
Столе
,
брајко
,
ја
откако
те
знам
,
ти
ниси
окусио
ракије
.
Шта
је
то
?
Да
није
кака
мука
и
невоља
?
...
Нешто
си
ми
невесео
!
Стојан
не
одговори
ништа
,
наже
чашицу
,
искапи
је
и
оде
...
Чича
-
Маринко
гледаше
забринуто
за
њим
,
климну
главом
и
уђе
у
„
трговачку
собу
“
.
Ту
се
међу
кметовима
и
осталим
сељацима
водише
разни
разговори
,
нарочито
о
штети
,
која
је
последњих
дана
учињена
.
Једни
кривише
газде
,
што
напуштају
своја
говеда
,
а
други
пољаке
,
што
не
чувају
добро
поља
.
—
Добри
су
пољаци
—
рећи
ће
кмет
-
Јова
,
—
знам
ја
њих
!
Ал
’
шта
ћеш
,
брате
?
Ко
ће
сачувати
толико
поље
?
...
—
Да
,
да
,
кнеже
Јово
,
добро
би
било
да
нема
ове
Маринкове
препеченице
—
рече
чича
Илија
,
—
ал
’
,
овако
,
где
су
,
него
у
механи
!
Ту
дању
,
ту
ноћу
...
Ено
,
онај
твој
Диса
преседео
је
сву
драгу
ноћ
у
механи
...
Је
л
’
тако
,
чича
-
Маринко
?
...
—
Јест
,
брате
,
једва
сам
га
пред
зору
истерао
.
Мислим
да
је
још
ту
на
атлукани
,
те
спава
...
—
Ја
се
чудим
—
рече
кмет
Јова
,
коме
Радисав
беше
нешто
свој
,
—
а
Диса
беше
свакипут
на
свом
месту
момак
...
А
ноћас
шта
је
то
од
њега
било
,
не
знам
?
...
Ал
’
ево
и
господина
уче
!
Шта
ли
ће
то
бити
,
те
и
он
дође
овамо
,
а
већ
одавно
га
нисам
у
механи
видео
?
...
Мора
нешто
да
има
...
Кад
је
учитељ
ступио
у
механу
,
сви
су
се
сељаци
дигли
и
поздравили
с
њиме
,
јер
га
сви
поштоваху
;
а
чича
-
Маринко
,
иако
је
мрзео
на
каву
,
одмах
изиђе
напоље
,
да
господину
учитељу
једну
спреми
.
—
Штета
само
што
се
не
жени
—
рече
Маринко
,
—
а
ваљан
је
момак
.
Свака
би
пошла
за
њега
,
па
баш
и
попина
Недица
...
Кмет-Јова
се
такођер
диже
,
рукова
се
и
поздрави
с
њиме
:
—
А
откуд
ти
да
се
наканиш
у
механу
?
Хе
,
хе
,
учо
,
то
ретко
бива
!
...
Ал
’
кад
си
ту
,
сад
се
нема
куд
...
Чича
-
Маринко
,
деде
,
здравља
ти
,
напуни
ону
завијачу
!
...
—
Хоћеш
ли
слатке
или
грке
?
...
—
Баш
ја
не
марим
ни
за
једну
;
ал
’
да
те
не
одбијем
,
могу
баш
једну
шљивову
.
—
Е
,
па
добро
!
Дај
шљивовице
,
Маринко
!
...
Па
шта
је
ново
у
Зајечару
?
...
Синоћ
си
одонуда
...
—
Поздравље
вам
од
господина
начелника
и
капетана
;
а
и
газда
-
Јова
те
је
поздравио
,
да
му
покупиш
оно
мало
вересије
,
што
има
по
селу
примати
.
—
Хвала
!
...
А
баш
ме
та
вересија
уби
...
У
људи
нема
новаца
.
За
свиње
што
се
покоја
парица
добила
,
то
оде
,
које
за
порезу
,
које
пак
на
другу
страну
...
А
за
вуну
још
ниједан
трговац
не
пита
!
...
Ал
’
већ
газда
-
Јови
морам
учинити
,
па
макар
им
и
бакрачиће
испродавао
...
—
А
ево
ти
,
кнеже
Јово
,
и
једно
писмо
од
г
.
капетана
!
Учитељ
извади
из
недара
једно
писмо
и
предаде
га
кмет
-
Јови
.
Кмет
Јова
није
знао
читати
,
ал
’
зато
га
је
опет
пажљиво
прегледао
,
као
да
из
њега
нешто
чита
.
—
Па
деде
,
учо
,
вере
ти
,
прочитај
ми
ово
писмо
,
да
виђу
,
што
ми
господин
-
капетан
поручује
!
Учитељ
узе
писмо
,
најпре
га
проучи
за
себе
,
после
се
окрете
кмету
.
—
Кнеже
Јово
,
ја
велим
,
могли
би
га
и
после
прочитати
.
—
Сад
,
учо
,
сад
,
док
су
људи
на
окупу
.
Читај
,
па
нека
сваки
чује
!
Учитељу
пређе
преко
лица
лак
осмејак
,
отвори
писмо
и
стаде
читати
:
„
Кнеже
Јово
,
„
Она
два
лопова
,
што
терају
парницу
са
г
.
Трипковићем
,
посаветуј
,
нека
се
окану
ћоравих
послова
,
док
им
се
ја
нисам
попео
на
врат
;
а
ако
те
не
хтедну
послушати
,
пусти
их
,
нек
иду
...
до
...
“
Учитељ
застаде
на
томе
месту
и
не
хте
даље
да
чита
,
али
кад
кмет
Јова
навали
,
он
прочита
и
ту
једну
реч
.
Беше
то
груб
израз
,
каквим
се
ни
сељак
у
механи
не
служи
.
Кмет
Јова
је
поцрвенео
,
и
волео
би
да
није
нагонио
учу
,
да
и
то
прочита
,
а
чича
-
Илија
с
пуно
подсмеха
додаде
:
—
Е
,
лепо
ли
нас
господин
капетан
посаветова
!
Е
,
баш
мудро
разговара
;
мора
да
се
у
Београду
учио
!
—
Е
!
Е
!
.
.
—
рече
кмет
Јова
...
—
Па
,
учо
,
шта
има
још
у
писму
?
Учитељ
је
читао
даље
:
„
Уосталоме
,
Јово
,
буди
спреман
,
а
ја
ћу
сам
тамо
око
уторника
доћи
,
јер
имам
и
онако
посла
у
Злоту
.
У
Зајечару
,
15
.
маја
1857
.
Мајор
Раја
Ст
...
...
ић
,
начел
.
ср
враж
.
“
Кмет-Јови
сину
лице
од
радости
.
Мило
му
беше
што
ће
капетан
доћи
.
Поред
њега
ће
се
лепо
о
општинском
трошку
прочастити
и
веселити
;
а
било
је
многих
ствари
,
које
се
без
капетана
нису
могле
по
вољи
ни
извршити
.
Нарочито
што
се
Стојана
тицало
то
је
био
чвор
,
који
он
није
умео
размрсити
,
а
овамо
се
заверио
осветом
.
—
Е
,
баш
ти
хвала
,
учо
!
...
Узми
,
испиј
још
једну
,
баш
је
ваљана
ракија
...
Али
за
господина
-
капетана
мораш
другу
набавити
,
чича
-
Маринко
,
бољу
,
из
вароши
,
ти
већ
знаш
,
каку
он
воли
...
Де
,
учо
,
још
поједну
!
...
Па
и
ти
,
богме
,
спреми
дечицу
,
ако
дође
у
школу
,
знаш
,
да
се
не
осрамотимо
.
Учитељ
остави
подигнуту
чашу
,
погледа
га
озбиљно
и
,
руковавши
се
са
чича-
Илијом
и
осталим
сељацима
,
оде
из
механе
.
—
Е
,
баш
му
не
сме
човек
ништа
рећи
,
одмах
се
наљути
—
рече
кмет
Јова
,
а
чича
Илија
додаде
:
—
А
што
се
ти
,
кнеже
,
опет
,
мешаш
у
његову
децу
,
кад
знаш
,
како
лепо
и
благо
с
њима
поступа
?
—
Истина
је
—
тврди
чича
-
Маринко
,
—
ни
код
своје
куће
нису
деца
слободнија
,
него
код
њега
.
Ретко
да
које
покара
...
но
све
некако
лепо
с
њима
,
и
сам
му
се
чудим
,
како
може
!
Утоме
се
сељаци
обредише
још
поједном
препеченицом
,
руковаше
се
с
попом
и
кметом
,
па
одоше
сваки
својој
кући
.
У
трговачкој
соби
остаде
само
дим
од
крџака
,
а
кроз
дим
једва
си
још
могао
назирати
попу
,
кмета
,
брат-
Аврама
и
деда-Мила
,
бирова
.
—
Ти
,
попо
,
ћеш
дати
твоја
два
јастука
,
душек
и
јорган
;
знаш
,
за
љубав
господина
капетана
,
нека
и
госпођа
-
попадија
једанпут
без
душека
спава
—
додаде
,
Јова
смејући
се
.
—
Искао
бих
и
од
уче
неку
столицу
,
али
унапред
знам
,
да
ми
неће
дати
...
Чудан
човек
!
...
Са
сваким
лепо
,
и
опет
му
не
можеш
близу
доћи
!
...
А
ти
,
деда-
Миле
,
ујутру
ћеш
пре
зоре
,
док
још
нису
људи
отишли
на
рад
,
по
селу
викати
,
нека
се
сви
скупе
у
уторак
пред
општинску
кућу
,
—
капетан
долази
...
—
А
,
кнеже
Јово
,
шта
ће
бити
с
оним
мојим
послом
?
—
питаше
брат-
Аврам
...
—
Сад
је
прилика
да
се
и
та
работа
сврши
.
—
Брат-
Авраме
—
рече
Јово
,
—
ти
си
парницу
добио
,
—
али
мораш
бити
човек
на
своме
месту
!
...
Јеси
л
’
ме
разумео
?
Стојан
ми
се
много
осилио
...
—
И
проневаљалио
се
—
додаде
г
.
попа
.
—
Ено
,
баш
иза
моје
куће
,
та
знаћеш
ти
њу
,
ону
девојку
Смиљу
,
што
јој
је
мати
удовица
...
Е
,
код
ње
је
окукао
;
ту
дан
,
ту
ноћ
...
Ја
не
знам
,
шта
да
се
са
овим
млађим
светом
чини
?
Све
ме
је
страх
,
доћи
ће
Страшни
суд
...
Баш
се
ови
људи
не
боје
Бога
!
...
Ето
,
пре
светио
сам
му
водицу
,
ама
бар
турску
пару
да
је
спустио
у
бакрач
!
Ама
баш
ха
!
...
ни
црно
испод
нокта
!
...
Зла
времена
,
кнеже
Јово
,
и
ти
,
брат-
Авраме
,
настадоше
,
старији
се
не
поштују
,
нит
’
ко
попа
љуби
у
руку
...
Све
то
треба
капетану
казати
,
нема
ти
без
батина
ништа
!
...
Сад
уђе
и
чича
-
Маринко
,
који
се
већ
наручао
.
—
Време
је
већ
и
кући
да
идете
.
Јес
’
чуо
,
попо
,
попадија
те
одавно
чека
...
Ха
,
ха
!
...
—
смејао
се
старац
...
—
А
ти
,
брат-
Авраме
,
као
да
си
наумио
сву
ракију
да
ми
потрошиш
...
Треба
и
сутра
,
синовче
!
...
И
тако
се
и
последњи
гости
разиђоше
из
механе
.
Стојан
из
механе
оде
право
кући
својој
,
после
уђе
у
кућу
,
помилова
своју
малу
сешку
,
—
тако
је
он
звао
сестрицу
,
—
па
онда
скиде
са
чивилука
дугу
пушку
,
обриса
је
тек
онако
дланом
,
потпраши
је
и
оде
.
Мајка
гледаше
за
њим
;
мислила
је
да
ће
јој
син
у
лов
...
—
Баш
и
тај
лов
већ
ми
се
досадио
!
Мало
,
мало
,
па
хајд
’
опет
у
лов
...
Донесе
понеког
зеца
,
понеку
лисицу
,
добије
понеки
грош
за
продату
кожу
,
и
то
је
све
!
...
А
што
ја
умирем
од
страха
,
што
се
он
умори
,
као
да
је
читав
дан
кладе
ваљао
;
што
подере
пар
опанака
,
—
то
он
и
не
гледа
...
Ал
’
хајд
’
;
престаће
и
то
,
знам
ја
.
Отац
му
покојни
беше
ловац
,
те
још
какви
!
Ал
’
откако
је
узео
мене
,
ретко
му
падаше
на
ум
да
иде
у
лов
!
...
Све
долази
и
пролази
временом
...
Да
!
Да
!
...
Тако
се
сирота
мајка
тешила
.
Ал
’
овај
мах
Стојан
не
оде
право
у
лов
,
него
се
лепо
,
све
поред
брда
,
чисто
крадимице
,
довукао
до
попова
плота
,
прихватио
се
левом
руком
за
најгорњу
ону
врљику
и
као
срна
прескочио
,
тако
вешто
и
тако
брзо
,
да
га
ни
сам
попин
пас
није
осетио
.
Тек
кад
је
прешао
у
Смиљину
авлију
,
онда
је
попин
гаров
залајао
,
—
ал
’
онда
већ
беше
доцно
...
И
попа
и
попадија
истрчаше
,
али
никога
нису
могли
видети
.
—
Мора
да
је
он
—
рече
попа
.
—
Нико
други
,
него
он
—
додаде
попадија
.
—
Онаки
момак
,
болан
,
па
у
шта
се
загледао
?
...
Опчинила
га
је
,
вештица
,
није
друкче
.
Та
само
да
запроси
,
ја
бих
му
дала
моју
Недицу
...
Али
он
занесен
.
Што
му
се
она
више
приближује
,
он
се
све
више
клони
од
ње
...
У
Смиљаниној
малој
кућици
,
поред
ватре
,
седела
је
Смиљанина
мајка
с
преслицом
у
руци
.
Прела
је
вуну
за
чарапе
,
а
поред
прозора
за
разбојем
ткала
је
млада
Смиља
.
Прозори
беху
пенџерлијом
излепљени
,
па
је
светлост
била
доста
тамна
,
од
прилике
као
на
Рембрантовим
сликама
;
ал
’
опет
си
јасно
могао
видети
у
тој
полусенци
дивоту
цртица
сироте
девојке
:
високо
чело
,
окружено
густим
црним
витицама
,
изгледало
је
као
од
карарскога
мермера
;
од
густих
трепавица
падала
је
тамна
сенка
на
ружичасто
,
округло
,
лице
;
румене
усне
изгледале
су
као
да
се
смеше
,
као
да
сневају
о
лепим
данима
,
који
тек
могу
доћи
;
а
под
белим
зубуном
развијаху
се
два
,
сунчевим
зрацима
недодирнута
,
пупољка
;
а
овамо
мали
прстићи
играху
се
по
беломе
платну
,
час
по
час
свезујући
испрекидане
жице
.
Мајка
је
са
задовољством
гледала
у
дивну
јединицу
,
па
је
,
смешећи
се
,
корила
:
—
Смиљо
,
душо
!
Много
ти
се
жице
кидају
!
Шта
је
то
,
дете
моје
?
А
то
је
значило
:
Смиљо
,
ти
на
нешто
друго
мислиш
!
Можда
је
мајка
имала
и
право
,
јер
им
Стојан
већ
два-три
дана
није
био
,
да
их
походи
;
па
и
сама
мајка
,
иако
се
смешила
,
опет
је
била
брижна
:
шта
ли
то
мора
бити
,
те
ми
Стојана
нема
?
...
И
она
га
је
радо
имала
...
А
Смиља
?
...
Она
је
,
сирота
,
умирала
за
Стојаном
,
волела
га
је
свим
срцем
и
душом
,
па
му
и
опет
никад
не
рече
:
„
Ја
те
љубим
,
Столе
мој
“
...
То
не
би
она
за
живу
главу
казала
:
то
би
било
срамота
!
...
Е
,
тако
ти
мисле
наши
сељаци
.
Таки
су
њихови
појмови
о
љубави
.
Кад
је
Стојан
ступио
у
кућу
,
стара
мајка
Смиљина
радосно
скочи
са
троноге
столичице
и
пође
му
весело
на
сусрет
.
—
Добро
дошао
,
синко
!
О
,
откад
те
нисмо
видели
!
...
Ти
си
на
нашу
сиротињу
и
заборавио
!
Да
,
да
!
...
А
сирота
Смиља
је
сва
претрнула
,
једва
се
држала
на
ногама
.
Кад
га
је
видела
,
побледела
је
као
листак
хартије
,
а
после
постепено
осу
се
по
њеном
лепом
лицу
румен
,
какву
ниједан
живописац
није
на
својим
узорима
насликао
...
А
кад
јој
је
Стојан
стиснуо
малу
ручицу
,
промуца
својим
узбуђеним
гласом
:
—
Столе
!
...
То
беше
све
,
што
је
умела
проговорити
...
Ал
’
често
једна
једина
реч
,
можда
и
нехотице
изговорена
,
издајник
је
најдубљих
тајни
,
што
их
срце
у
својој
дубини
прикрива
.
Та
реч
„
Столе
“
беше
тако
нежно
,
с
таком
стрепњом
и
милином
изговорена
,
да
се
Смиљина
мајка
на
те
стрепеће
звуке
тргла
.
Познала
је
она
глас
љубави
,
некад
се
,
можда
,
и
из
њених
груди
извијао
...
—
Смиљо
,
кћери
моја
,
радујеш
ли
се
,
што
је
Столе
дошао
?
...
Ти
си
,
ваљда
,
мислила
,
да
више
неће
доћи
?
...
—
Ох
,
мајко
!
—
протепа
застиђено
девојче
,
па
онда
пође
,
као
да
нешто
тражи
по
кући
,
а
Стојан
је
пратио
свако
њено
мицање
тужним
осмејком
;
чинило
му
се
да
је
никада
тако
дивну
није
видео
,
никада
тако
умиљату
,
никад
тако
сјајну
,
као
баш
сада
...
Па
је
дошао
још
озбиљнији
,
још
невеселији
.
Ко
зна
,
шта
је
мислио
?
...
Згурио
се
поред
ватре
,
па
је
,
сасвим
удубљен
у
мисли
,
гледао
у
врео
жар
,
што
се
својим
модрикастим
пламењем
,
севкајући
,
по
његову
бледоме
лицу
играо
.
—
Столе
,
синко
,
ти
си
замишљен
,
забринут
!
...
Тебе
је
неко
озлоједио
!
О
,
знам
ја
људе
,
пакосни
су
и
неваљали
...
Стојан
ћуташе
замишљено
;
а
кад
је
стара
мајка
изишла
у
авлију
,
да
још
коју
сушку
на
ватру
донесе
,
да
се
боље
распали
,
он
се
примаче
ближе
разбоју
:
—
Смиљана
,
сунце
,
погледај
ме
твојим
црним
очима
!
Волео
бих
у
њима
нешто
видети
;
чини
ми
се
да
је
у
њима
записана
моја
срећа
.
Смиљана
га
погледа
зачуђено
.
Те
црне
очи
беху
,
заиста
,
књига
,
која
је
о
безграничној
љубави
приповедала
...
Благо
ономе
,
који
је
из
њих
своју
будућност
читао
!
Неће
пожелети
раја
,
јер
га
је
у
једном
тренутку
уживао
.
Стојан
је
у
своме
непротумаченоме
заносу
притиште
на
своје
широке
груди
:
—
Ох
,
Смиљо
,
Смиљо
,
никада
нећеш
бити
моја
!
На
трепавицама
његовим
сијну
,
као
капља
росе
,
једна
крупна
сузица
...
Стојанов
глас
,
израз
лица
,
та
сјајна
капљица
,
што
се
на
његовим
трепавицама
заблистала
,
—
све
је
то
јадну
девојку
изненадило
,
све
јој
то
беше
страно
,
непознато
.
—
Столе
,
ах
,
мој
Столе
!
...
—
јецало
је
усхићено
девојче
,
а
беле
ручице
нехотице
обвила
је
око
његова
паса
.
Сва
је
дрхтала
,
а
збуњена
глава
паде
му
баш
на
оно
место
,
где
му
срце
куца
...
Он
је
загрлио
таком
жестином
,
као
да
је
више
никад
из
загрљаја
не
мисли
пуштати
;
па
ни
онда
,
када
је
мајка
ступила
у
кућу
,
не
пушташе
са
својих
недара
љубљену
главу
.
—
Ох
,
мајко
,
мајко
,
немој
је
отети
!
Она
је
моја
!
Ја
је
више
никоме
на
свету
не
дам
!
...
После
тога
клону
и
чисто
механички
узе
руку
старе
мајке
,
па
је
пољуби
.
—
Буди
и
моја
мајка
!
—
рече
уздрхталим
гласом
...
Така
прошевина
не
беше
у
сеоскоме
обичају
,
али
љубав
тражи
краће
путове
.
То
је
и
стара
мајка
знала
,
а
радије
је
имала
Стојана
,
него
да
су
јој
проводаџије
сву
богословију
довели
...
Тек
мало
,
као
обичаја
ради
,
климну
сумњиво
главом
,
па
онда
оним
благим
старачким
гласом
рече
:
—
Е
,
па
,
децо
,
видећемо
;
има
још
дана
,
поразмислићемо
мало
...
Нити
си
ти
,
синко
,
престарео
,
нити
је
Смиља
у
годинама
...
Стојан
обори
очи
,
узе
пушку
и
спремаше
се
да
иде
...
Рукова
се
са
Смиљаном
,
ал
’
не
више
са
оном
жестином
,
него
мирно
,
као
што
уљудноме
момку
приличи
.
Кад
је
изишао
напоље
,
испратила
га
је
Смиљина
мајка
.
—
Па
дођи
опет
,
Столе
,
синко
!
Ми
,
виш
,
никога
немамо
,
никога
,
који
нам
је
тако
мио
,
као
ти
;
само
чувај
образ
,
синко
,
да
нам
се
не
подсмехну
и
бољи
и
гори
.
Столе
је
разумео
,
шта
мисли
сирота
мајка
,
па
,
застиђено
оборивши
очи
доле
,
пољуби
је
поново
у
руку
,
па
оде
право
у
планину
.
Али
није
имао
стрпљења
да
у
заседама
чека
лова
.
Оде
право
у
ждрела
,
где
су
се
стене
до
у
небо
дизале
.
Пунио
је
пушку
и
пуцао
тек
онако
у
ветар
,
а
голо
стење
му
је
стократно
одјекивало
.
Та
ломљава
му
је
годила
узбуђеном
расположењу
.
Из
једне
пећине
у
тај
мах
излетео
је
орао
,
тако
близу
њега
шибајући
крили
,
—
тек
што
га
није
тврдим
перетом
ошинуо
.
„
Нек
’
лети
стари
орао
!
Можда
и
он
има
коју
љуби
...
“
А
орао
се
лаганим
летом
дизао
све
навише
.
Стојан
неком
милином
посматраше
,
како
орао
широки
крили
просеца
сиву
даљину
.
Уједанпут
промени
стари
витез
свој
лет
и
као
стрела
јурну
наниже
.
Баш
у
подножју
саме
планине
опазио
је
једну
грлицу
.
—
А
,
нећеш
тамо
,
дивља
харамијо
!
...
Нисам
ти
за
то
живот
опростио
,
да
ми
лепој
грлици
месо
раздиреш
!
...
Наслони
пушку
на
образ
,
састави
нишан
са
његови
огромни
крили
,
плану
...
а
орао
још
само
трипут
махну
крили
и
,
премећући
се
по
плавоме
зраку
,
паде
на
једну
клисуру
.
Грлица
прну
и
одлете
,
весела
.
Тако
је
Стојан
ваздан
лутао
по
планини
,
а
кад
се
уморио
,
и
кад
је
већ
сунце
на
заходу
било
,
оде
,
уморан
,
кући
.
Пред
кућом
га
је
чекала
забринуто
мајка
са
малом
сешком
.
Кад
је
ушао
у
кућу
и
окачио
пушку
на
њено
место
,
мајка
му
своју
стару
суву
руку
наслони
на
снажно
раме
,
па
га
је
брижним
погледом
гледала
:
—
Столе
,
сине
,
шта
је
то
?
Шта
си
учинио
?
...
Деда-
Миле
те
је
двапут
данас
тражио
,
и
то
журно
,
као
да
си
неко
злочинство
учинио
!
...
Сирота
сешка
је
плакала
.
Стојан
је
помилова
по
орошеним
обрашчићима
,
па
мирним
гласом
одговори
забринутој
мајци
:
—
А
ко
ће
то
знати
,
шта
ме
је
тражио
?
...
Ја
,
мајко
,
никоме
ништа
зло
учинио
нисам
!
...
Не
знам
,
мајко
,
зашто
ме
призивљу
.
Тако
ми
вере
,
не
знам
!
...
Тек
ако
неће
бит
’
због
кулука
?
Сад
се
баш
гради
пут
од
Зајечара
до
Брестовачке
бање
...
Ако
то
не
буде
,
не
знам
,
шта
ће
друго
бити
...
—
Столе
,
сине
,
неће
бити
најбоље
.
Ноћас
сам
зло
снила
:
као
да
те
твој
покојни
отац
хоће
да
поиште
,
а
ти
се
отимаш
;
ја
на
њега
,
ка
велим
:
„
Немој
,
Илија
,
немој
Ико
,
шта
ти
је
?
Та
дете
је
чисто
?
“
и
утом
се
тргох
.
После
се
дадох
у
мисли
...
.
Боже
мој
,
на
шта
ти
нисам
помислила
?
...
Па
и
на
твоју
Смиљу
!
...
Не
,
не
,
дете
је
добро
!
.
.
И
покајах
се
,
како
сам
и
могла
зло
помислити
о
њој
...
Затим
пуче
једно
грне
на
полици
,
а
кад
сам
изишла
напоље
,
прво
сам
сукобила
попа
!
...
Веруј
,
Столе
,
да
ти
неко
о
глави
ради
!
...
—
Гаталице
,
мајко
,
—
рече
Столе
;
—
но
,
мајко
,
спреми
што
за
вечеру
,
гладан
сам
ти
и
уморан
,
мајко
!
На
томе
се
разговор
и
свршио
.
Стојан
седе
,
да
се
мало
поодмори
,
а
мајка
се
журила
,
да
му
,
уморноме
,
што
за
вечеру
спреми
.
Мала
сешка
је
купила
по
пољу
сушке
и
једнако
их
на
ватру
трпала
,
само
да
што
скорије
буде
браца-
Столету
вечера
готова
...
А
можда
је
и
сама
сешка
била
гладна
?
...
Ко
ће
то
знати
?
Тек
сви
се
журише
,
само
Стојан
је
седео
поред
ватре
,
сетан
,
невесео
.
Али
мала
сешка
то
није
приметила
,
а
мајка
је
мислила
да
је
то
од
умора
.
У
бакрачету
је
већ
врела
вода
.
Стојанова
мајка
захвати
из
обешене
јареће
мешине
две-три
прегрши
пројина
брашна
и
сасу
их
у
врелу
воду
.
Стојан
узе
мирно
једно
парче
чисто
остругана
дрвета
,
промеша
својим
снажним
рукама
,
скиде
са
верига
бакраче
и
изручи
качамак
на
совру
,
на
којој
већ
беше
постављено
нешто
мало
сува
меса
,
обарених
јаја
,
лука
,
паприке
и
соли
...
И
тако
та
мала
породица
седе
за
совру
,
да
вечера
:
сешка
је
ћеретала
,
мазила
се
,
приповедала
,
а
Стојан
и
његова
мајка
удубише
се
у
чудне
мисли
...
Мајка
је
мислила
о
својим
привиђењима
,
о
сановима
,
а
Стојан
о
љубави
...
А
зар
љубав
није
сан
?
...
У
писму
је
писано
,
да
ће
господин
-
капетан
тек
у
уторак
доћи
;
али
једва
је
онога
дана
превалило
подне
,
а
,
оно
,
стиже
пандур
из
Зајечара
и
викну
,
као
што
већ
наши
пандури
знају
:
—
Ха
,
бре
,
механџија
,
а
где
ти
је
кмет
?
...
Ана
сана
!
...
А
где
ти
је
ракија
,
бре
?
...
Капетан
долази
,
хеј
,
пезевенк
!
...
Чича
-
Маринко
изиђе
пред
механу
,
прихвати
,
по
обичају
,
коња
,
даде
га
некоме
дечку
,
који
се
ту
нашао
,
да
га
провода
,
па
онда
уведе
горопаднога
госта
у
механу
...
—
Е
,
баш
си
ме
уплашио
,
брат-
Милисаве
!
Богами
,
сам
мислио
неки
трговац
иде
,
а
гле
,
оно
,
каква
лола
дође
,
да
ме
оглоби
!
Умео
је
чича
-
Маринко
да
одшали
шалу
.
—
Ну
,
брате
,
ево
ти
твоја
турска
ожђелдија
,
а
наша
добродошлица
,
па
пиј
,
док
ти
црева
не
изгоре
...
Де
!
Де
!
...
А
где
је
господин
-
капетан
?
Је
л
’
близу
ту
?
...
Шта
велиш
,
хоће
ли
ова
препеченица
и
за
господина
бити
добра
?
Ха
,
Милисаве
?
...
Милисав
је
две-три
чашице
већ
попио
,
ракија
му
се
допадала
,
али
опет
рече
:
—
Јес
’
чуо
,
чича
-
Маринко
,
ракији
ти
не
знам
мане
,
ал
’
тек
мислим
да
би
боље
било
да
се
за
господин
-
капетана
кол’ко
толико
лепшом
спремиш
...
Пошљи
момка
у
Злот
.
Е
,
што
ти
је
шљивовица
у
Црнога
Вељка
!
...
Баш
у
целом
Зајечару
нема
таке
!
...
Ако
ћеш
баш
право
да
ти
кажем
,
господин
-
капетан
и
нема
толико
у
срезу
посла
,
но
тек
пође
мало
,
да
види
попа
Живана
у
Брестовцу
и
да
се
напије
Вељкове
ракије
.
Него
шаљи
по
њу
што
пре
...
Чича
-
Маринко
нађе
неко
момче
,
упрти
му
у
руке
једно
бардаче
,
па
га
онда
мало
посаветова
:
—
Чувај
,
синко
,
да
га
не
разбијеш
путем
,
и
поздрави
ми
газда
-
Вељка
Црнога
—
зашт
’
за
оног
Белог
из
Планинице
слабо
и
марим
:
кад
дође
,
више
ми
направи
калабалука
него
све
село
.
Пољуби
га
у
руку
и
поздрави
,
да
ти
наточи
од
оне
ракије
,
што
је
господин
-
капетан
пије
!
Момче
оде
,
а
чича
-
Маринко
поче
наново
шалу
са
пандуром
.
Најпре
га
мало
посматраше
,
загледајући
у
лепе
сребрњаке
,
који
су
,
заиста
,
сјајни
били
,
а
,
зацело
,
и
скупљи
него
тепелук
госпође
капетанице
.
—
Ала
си
се
накитио
,
Миле
!
Да
те
не
познајем
,
бих
рекао
,
да
си
главом
господин
-
капетан
!
—
Па
зар
не
личим
?
...
—
лупкајући
се
поносито
прстом
у
груди
,
рече
Милисав
.
—
Зар
не
бих
могао
бити
капетан
,
ха
?
—
По
мени
,
Миле
,
свакада
,
само
ако
те
госпођа
-
капетаница
призна
за
господара
...
—
Јами
,
чико
!
.
.
У
капетаницу
не
дирај
!
...
А
,
после
,
знаш
,
међу
нама
нека
је
речено
,
она
ти
баш
слабо
и
верма
капетана
,
и
дабогда
ме
најстарија
вештица
узјахала
,
баш
као
ја
мога
дората
,
ако
он
њу
више
не
слуша
нег
’
она
њега
...
Мој
брате
!
Кад
ти
она
разглави
вилице
!
...
Шта
је
твој
биров
Миле
?
Ништа
!
На
његов
глас
једва
се
скупе
два-три
сељака
...
Ал
’
кад
ти
она
викне
,
сав
Зајечар
полети
баш
као
на
ватру
;
а
капетан
,
сиромах
,
гледа
,
на
коју
ће
страну
...
У
тај
мах
не
дао
Бог
,
да
ти
суди
!
Оцепио
би
ти
двадесет
и
пет
само
зато
,
што
си
лане
о
Ускрсу
разбио
шарено
јаје
...
Да
,
одиста
,
чича
-
Маринко
,
а
где
ти
је
чича-
Миле
?
Гледај
,
вере
ти
,
те
ми
га
добави
,
треба
то
спремати
;
неће
се
добро
ни
смрћи
,
а
господин
је
овде
...
Али
деда-
Миле
је
и
без
поруке
дошао
.
Омирисао
је
он
,
да
је
ту
пандур
капетанов
,
да
ће
ту
бити
и
хлеба
и
вина
.
—
Е
,
па
добро
дошао
,
Милисаве
!
’
Ма
,
човече
,
откад
те
нисмо
видели
!
...
Е
!
Е
!
...
Па
каквим
послом
,
Миле
,
ха
?
—
Капетан
долази
,
јес
’
чуо
?
Но
притегни
мало
опанак
,
па
,
што
брже
можеш
,
жури
по
кмет
-
Јову
!
Сврати
се
успут
Петру
Шундићу
и
ономе
другоме
,
знаш
,
ономе
,
што
води
са
Трипковићем
парницу
...
И
кажи
им
,
да
не
врдају
никуда
од
куће
,
а
и
остали
добри
људи
и
газде
нека
се
скупе
око
суднице
...
После
немој
заборавити
,
да
донесеш
две-три
ћурке
и
неколико
пилића
...
Капетан
долази
,
хеј
!
...
А
треба
и
ти
што
да
окусиш
!
...
Није
дуго
трајало
,
а
сељаци
већ
почеше
,
један
по
један
,
долазити
.
Попа
са
брат-
Аврамом
дојурише
,
задувани
,
као
да
су
кладе
цепали
:
—
А
,
ну
,
човече
,
—
рече
попа
,
—
па
зар
ниси
имао
кога
млађега
,
те
да
нам
поручиш
,
па
да
се
људски
спремимо
?
...
Е
,
гле
ти
њега
!
...
Па
јеси
ли
што
сркнуо
?
Деде
,
чича
-
Маринко
,
дај
донеси
,
па
и
каву
.
Чича
Маринко
оде
,
гунђајући
:
—
Сад
му
и
кава
треба
:
као
,
санћим
,
он
части
,
а
све
ће
то
пасти
на
опћински
терет
—
све
што
полочу
и
пождеру
...
Гром
их
с
гладницама
!
...
Па
онда
та
кава
,
баш
ми
век
изеде
!
...
Као
да
је
то
тако
лако
направити
каву
!
...
Е
,
попо
,
попо
,
чекај
се
ти
мало
!
Зна
чича
Маринко
,
и
где
буника
расте
!
...
Милисав
зевну
,
и
погледа
мало
као
у
небо
:
—
Богме
,
изгледа
као
да
ћемо
добити
кише
.
Шта
велиш
,
Авраме
?
Аврам
погледа
у
Ртањ
,
па
онда
,
потврђујући
,
рече
:
—
Биће
,
Милисаве
,
ено
рт
од
планина
слабо
се
и
види
,
—
свега
га
је
магла
обасула
.
—
Тешко
да
ће
бити
кише
.
Ја
сам
јутрос
баш
гледао
у
вечити
календар
;
онде
вели
:
„
Дне
двадест
петаго
маја
солнце
и
прекрасноје
времја
.
“
—
Батали
,
попо
,
књигу
,
кад
,
ено
,
жив
Ртањ
говори
!
...
—
рече
Милисав
.
—
А
и
мене
боли
лево
раме
,
а
то
бива
свакад
пред
кишу
...
—
Богме
ти
је
леп
спомен
оставио
покојни
Илија
Грбић
—
додаде
,
смејући
се
,
Милисав
.
Брат-
Аврам
се
ућута
,
као
хладном
водом
поливен
.
Међутим
сунце
се
све
више
клонило
западу
,
а
тамо
,
опет
,
са
северне
стране
,
гомилаше
се
густи
облаци
.
Величанствени
Ртањ
,
који
при
заласку
сунца
на
својим
маторим
грудима
показује
никад
невиђене
дивоте
,
сад
се
,
намргођен
,
замотао
у
густу
маглу
.
Све
се
ућутало
,
само
,
час
по
час
,
чуо
си
Милисава
,
где
виче
на
људе
,
који
су
се
око
огњишта
скупљали
:
—
Пази
,
ти
,
да
не
прегори
печење
,
јес
’
чуо
!
А
чорбу
ћу
ја
ујдурисати
.
Сам
господин
вели
,
да
је
умем
боље
готовити
него
и
госпођа
капетаница
.
А
дође
ли
и
оно
момче
с
ракијом
,
ха
,
чича
-
Маринко
?
...
—
Дође
—
рече
Маринко
бојажљиво
,
јер
је
знао
,
да
ако
се
Милисав
на
њу
накани
,
да
ће
мало
што
претећи
за
капетана
.
—
Па
деде
,
вере
ти
,
да
је
окушамо
!
Таман
је
Милисав
одвојио
уста
од
бардака
,
а
капетанове
кочије
зазврјаше
.
Деда-Миле
појури
,
гологлав
,
напоље
;
за
њиме
попа
,
гладећи
чупаву
косу
,
мало
није
скрхао
ногу
преко
некога
пања
,
што
се
ту
пред
механом
десио
;
а
кмет
-
Јова
,
који
је
с
брда
видео
капатанове
кочије
,
тако
се
,
сиромах
,
журио
,
да
кад
је
стигао
пред
судницу
,
једва
је
промуцао
:
—
Добро
дошао
,
господине
!
Капетан
,
дебео
човек
од
својих
четрдесет
и
пет
и
шест
година
,
једва
се
скинуо
с
кола
;
а
чим
је
сишао
,
кмет
-
Јова
га
наново
поздрави
,
упита
га
за
повољно
здравље
,
па
га
понуди
столицом
:
—
Седи
,
господине
!
.
.
Па
како
госпођа
?
Како
дечица
?
Капетан
га
и
не
погледа
,
него
,
као
да
се
тек
сада
нечем
досетио
,
рече
:
—
Кмет
-
Јово
,
скин
’
дер
ми
онај
чибук
с
кола
!
А
ти
,
Милисаве
,
узми
оне
амове
и
уздице
,
па
их
склони
у
канцеларију
!
Јес
’
чуо
,
јутрос
су
мазани
,
па
их
могу
пси
појести
...
Не
знаш
,
какви
су
ови
сељачки
рундови
:
остави
напољу
опанак
,
па
до
ујутру
нећеш
ни
узице
од
њега
наћи
...
После
тога
погледа
пажљиво
гомилу
сељака
,
која
се
ту
,
гологлава
,
око
њега
упарадила
,
па
онда
се
окрете
Јови
:
—
А
где
ти
је
тај
твој
дрљави
Маринко
?
Где
је
мени
добродошлица
?
...
Хе
!
...
Сиромах
чича
-
Маринко
,
каскуљајући
,
са
служавником
у
руци
,
гологлав
,
дотрча
преко
сокака
.
—
А
како
ти
је
то
слатко
?
У
десет
ока
не
верујем
да
има
три
вишње
...
А
откуда
ти
је
,
опет
,
та
ракија
?
...
—
Од
Црнога
Вељка
,
господине
!
—
рече
чича
-
Маринко
,
муцајући
.
—
Добро
!
Добро
!
—
одговори
капетан
задовољно
...
—
Него
чујем
да
ти
је
ексик
мера
.
Ха
,
матори
угурсузе
!
...
Срећан
си
,
што
си
остарео
,
а
сад
би
извукао
двадест
и
пет
!
А
кад
је
попио
ракију
,
сети
се
опет
нечега
:
—
А
где
су
ти
,
Јово
,
она
два
лопова
?
Јова
се
окрете
деда-Милу
,
па
га
запита
,
да
л
’
је
ко
отишао
по
Петра
Шундића
и
Стевана
Јончића
.
—
Ја
сам
их
сам
звао
још
пре
два
сата
—
рече
деда
Миле
;
—
ал
’
ено
их
,
где
иду
!
Петар
Шундић
и
Стеван
Јончић
дођоше
,
па
кад
су
били
пред
господином
капетаном
,
скидоше
своје
дебеле
шубаре
,
поклонише
се
и
стадоше
пред
њега
.
Он
их
гледаше
мало
подуже
и
пажљивије
,
после
сасвим
механички
узе
чашу
с
ракијом
,
искапи
је
,
обриса
бркове
,
па
их
опет
посматраше
.
—
Дакле
,
ви
сте
ти
јунаци
,
што
се
са
господин
-
начелником
парничите
?
...
—
рече
капетан
подругљиво
.
—
Ти
,
Стеване
,
и
ти
,
Петре
!
...
Да
!
Да
!
.
.
Петар
Шундић
и
Стеван
Јончић
терају
парницу
с
начелником
!
...
А
знате
ли
ви
,
море
,
да
су
све
општине
:
Валакоње
,
Подгорац
,
Шарбановац
,
па
и
сам
ваш
Каменац
,
одустале
од
те
несрећне
парнице
?
Само
вас
двојица
хоћете
с
њиме
мегдан
да
делите
!
...
—
Није
то
мегдан
,
господине
,
—
рече
Шундић
,
—
него
ми
тражимо
што
је
наше
.
—
Право
је
,
господине
,
да
нам
плати
.
У
најгоре
доба
смо
ми
морили
нашу
стоку
,
вукући
преко
ових
провалија
за
његову
кулу
камен
и
песак
.
Него
лепо
нека
он
нама
плати
што
је
наше
...
А
ако
неће
,
тужићемо
се
,
вере
ми
,
и
самоме
књазу
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Књазу
!
...
Та
књаз
му
је
пашеног
,
бре
,
пезевенк
!
...
Трипковић
и
Александар
Кара
-
Ђорђевић
беху
пашенози
.
—
Ако
је
,
господине
,
—
рекоше
оба
парничара
;
—
не
смеду
они
наше
отимати
...
—
Сељак
мора
кулучити
...
—
Јест
,
господине
,
да
мора
,
али
не
Трипковићу
.
—
Ћут
’
,
бре
,
док
ниси
извукао
батине
!
...
Но
,
ево
,
вам
последњи
пут
рекох
:
одустајте
од
парнице
,
док
сте
читави
.
Не
учините
ли
то
за
недељу
дана
,
и
унуци
ће
вам
се
кајати
,
вере
ми
!
—
Хвала
ти
,
господине
,
на
лепом
разговору
,
али
смо
дубоко
загазили
;
напред
се
још
може
,
а
натраг
никако
!
...
Изгинућемо
,
али
уступит
’
никад
.
Они
се
поклонише
лепо
и
одоше
...
А
капетан
климаше
главом
:
—
Е
,
јогунасти
пси
,
ништа
им
се
учинити
не
може
!
—
Мора
,
господине
,
да
их
неко
подбада
—
рече
попа
,
кршећи
прсте
.
—
Ето
,
и
пре
неки
дан
су
били
у
Зајечару
,
а
тамо
има
коџа
писмених
људи
...
Боље
знају
него
адвокати
...
Капетан
ућута
и
само
дебеле
димове
пушташе
из
чибука
.
Сад
му
се
кмет
-
Јова
приближи
и
стаде
му
нешто
на
уво
шапутати
.
—
Па
добро
,
добро
,
Јово
!
Пошљи
Мила
бирова
по
њега
.
—
Слао
сам
двапута
по
њега
.
—
Кажи
му
:
„
Капетан
те
зове
!
“
Кмет-Јови
сину
лице
од
радости
,
изведе
деда-Мила
на
страну
,
нешто
му
је
шаптао
и
претио
прстом
.
Миле
узе
свој
дугачки
штап
,
натаче
шубару
на
главу
,
па
се
упути
управо
уз
брдо
.
Међутим
се
све
више
смркавало
;
облаци
се
гомилаше
,
а
из
далека
се
чула
грмљавина
.
—
Је
л
’
спремљена
канцеларија
?
—
питаше
капетан
.
—
Ако
је
све
у
реду
,
кажи
Милисаву
,
нека
унесе
вечеру
,
па
и
ти
,
кнеже
Јово
,
и
ти
,
господин
-
попо
,
остан’те
,
да
заједно
вечерамо
;
кажи
и
оном
филозофу
,
учи
,
нека
и
он
дође
,
да
коју
чашицу
искапимо
.
На
округлој
софри
пушила
се
чорба
.
Капетан
узе
чашу
с
ракијом
,
па
иако
је
била
,
можда
,
дваестпета
,
он
опет
,
по
старој
навици
,
наздрављаше
:
—
Хајд
’
и
ову
трећу
за
добру
срећу
!
Пиј
,
попо
!
Узми
и
ти
,
учо
!
...
Шта
једнако
штудираш
?
...
Сипајте
,
вечерајте
,
немојте
да
останете
гладни
!
Већ
је
Милисав
донео
и
печење
,
а
утом
се
на
вратима
помоли
и
деда
Милова
глава
.
Кмет-Јова
изиђе
брзо
напоље
,
па
се
после
неколико
тренутака
врати
натраг
.
—
Е
,
гле
ти
несрећна
човека
!
—
рече
.
—
Гле
ти
безаконика
!
...
—
Шта
је
опет
,
кмет
-
Јово
?
Шта
се
то
догодило
?
—
Шта
се
догодило
?
...
Та
онај
несрећник
отео
се
и
од
Бога
и
од
људи
,
нити
он
хоће
да
зна
,
шта
су
то
власти
.
Деда-
Миле
је
био
тамо
код
онога
угурсуза
.
—
Па
шта
би
?
—
Неће
да
дође
,
него
запсива
матер
и
мени
,
и
капетану
,
и
ономе
,
који
те
је
поставио
за
капетана
!
Е
,
грдна
зликовца
!
...
Пијан
ли
је
,
бесан
ли
је
?
Не
знам
,
ал
’
видим
,
да
иде
на
то
,
да
неку
несрећу
учини
.
—
Мртав
или
жив
!
...
Јес
’
чуо
,
Јово
!
Мора
на
моју
заповест
доћи
...
Нађи
десет
,
двадесет
момака
,
ако
треба
;
опколите
му
кућу
;
вежите
га
,
па
га
тако
,
везана
,
доведите
...
Гле
бунтовника
ти
!
Е
,
тако
да
их
човек
напусти
,
па
онда
збогом
,
Србијо
!
...
Ал
’
нећеш
тамо
,
не
!
...
Нареди
,
кмет
-
Јово
,
све
тако
,
као
што
сам
ти
казао
...
А
Миловану
Магдином
кажи
,
да
остане
овде
,
имам
с
њим
нешто
да
проговорим
.
Кмет-Јова
оде
,
а
наскоро
затим
оде
и
попа
са
учом
.
Кад
је
капетан
остао
сам
,
он
зовну
свога
пандура
.
—
А
дође
ли
Милован
?
—
Чека
,
господине
,
да
га
пустим
.
—
Пусти
га
,
нек
’
уђе
;
а
ти
,
Милисаве
,
иди
,
те
и
ти
што
повечерај
,
па
види
и
за
коње
.
Милисав
оде
,
а
уђе
Милован
;
мали
један
човечуљак
,
збрчканих
образа
,
сув
и
погурен
.
То
беше
помоћник
Јовин
,
сукметица
,
као
што
их
сељаци
зову
...
Из
лица
му
се
видело
,
да
је
препреден
шерет
:
очи
су
му
једнако
жмиркале
,
а
збрчкани
образи
се
растегоше
на
усиљено
смешење
.
—
Седи
,
Миловане
,
—
рече
капетан
;
—
пиј
вина
,
ако
си
вечерао
.
—
Хвала
,
господине
,
а
баш
ти
слабо
марим
за
вино
!
Вино
је
за
господу
;
а
ја
ти
волим
чашицу
ракице
,
него
целу
вучију
вина
.
Капетан
му
пружи
чашу
ракије
,
па
,
