мукапетан
напомену
и
о
којима
му
је
Вујо
тако
много
,
баш
као
нарочито
,
причао
,
али
на
тој
се
мисли
не
зауставља
дуго
,
она
му
је
тешка
убија
му
свако
друго
осећање
,
изазивајући
ужасан
страх
.
И
усред
тих
мисли
он
се
сети
хлеба
,
зграби
га
и
поче
жудно
јести
,
не
толико
због
глади
,
колико
ради
жеље
да
отера
од
себе
мисли
,
да
се
забави
јелом
,
док
му
не
падне
каква
друга
мисао
на
ум
.
Али
и
сам
је
добро
знао
да
у
овакву
стању
и
за
овакве
ствари
он
не
може
никад
ништа
смислити
.
И
досада
је
други
за
њега
мислио
,
најпре
отац
му
,
па
после
Вујо
,
а
он
је
умео
само
извршити
оно
што
му
се
каже
.
И
ову
похару
извршио
је
по
плану
и
наговору
Вујову
,
али
није
ни
сањао
да
ће
овакве
последице
наступити
.
Истина
,
док
се
одлучивао
,
он
је
помишљао
на
све
,
па
и
на
горе
,
али
је
све
то
друкчије
изгледало
онда
,
док
се
помишљало
.
Сад
,
кад
се
нашао
пред
стварношћу
,
изгубио
се
сав
.
Само
зна
једно
:
да
је
могао
унапред
осетити
све
ово
што
је
данас
преживео
и
што
сад
осећа
—
не
би
се
никад
одлучио
на
такав
корак
.
Али
,
несрећом
својом
,
Ђурица
још
многе
ствари
није
знао
.
Он
није
знао
да
је
Вујо
,
одмах
после
извршене
похаре
,
неким
нарочитим
,
само
њему
познатим
начином
,
ставио
до
знања
капетану
,
да
су
похаране
ствари
код
Ђурице
.
Није
знао
да
је
то
Вујо
учинио
из
рачуна
:
да
навуче
младића
на
велику
кривицу
,
па
онда
да
га
страхом
принуди
,
да
се
одметне
у
гору
.
А
после
већ
—
Вујо
зна
како
се
командује
туђом
главом
...
Ђурица
је
сад
знао
само
једно
:
да
му
се
Вујо
мора
,
каквим
било
начином
,
јавити
и
дати
му
савета
,
шта
да
чини
даље
.
Вујо
ће
за
њега
смислити
ма
какав
излаз
,
он
је
у
то
уверен
,
као
у
себе
самога
.
А
зна
добро
да
ће
то
бити
једини
излаз
,
да
га
мора
примити
без
размишљања
,
без
поговора
;
јер
он
сам
не
може
ништа
смислити
,
а
добро
увиђа
да
је
без
помоћи
Вујове
пропао
.
Остаје
му
,
дакле
,
само
да
чека
.
Због
тога
је
и
избегавао
мисли
о
своме
положају
,
оне
су
му
и
иначе
биле
тешке
,
а
у
овој
неизвесности
још
теже
.
—
О
,
ала
ово
смрди
ужасно
!
—
рече
полугласно
,
пошто
се
напи
воде
из
крчага
.
Погледавши
на
ону
страну
,
где
је
био
прозор
,
Ђурица
опази
да
нема
више
оних
зракова
од
сунца
.
Да
би
бар
колико
избегао
овај
несносни
задах
и
да
би
дознао
шта
се
ради
на
улици
,
попе
се
опет
на
прозор
.
У
оним
пукотинама
,
кроз
које
му
данас
допираху
зраци
,
беше
тамно
као
и
у
његовој
апсани
.
»
Смркло
се
,
мора
бити
«
—
рече
у
себи
и
стаде
да
слуша
пролази
ли
народ
улицом
.
Не
прође
нико
,
само
се
отуд
од
кафане
чујаше
разговор
,
али
се
могло
одмах
опазити
да
је
мало
света
пред
кафаном
.
»
Па
то
је
већ
права
ноћ
«
—
помисли
он
,
и
неко
чудно
,
загонетно
надање
испуни
му
душу
.
Стаде
да
чека
још
,
али
пролазници
беху
врло
ретки
,
а
разговора
пред
кафаном
сасвим
нестаде
.
Сиђе
опет
на
своју
сламу
и
сав
се
предаде
дугом
,
упорном
ћутању
,
без
једне
мисли
...
Тако
му
пролажаху
дуги
,
бескрајни
часови
у
ћутању
,
те
је
већ
изгубио
сваки
приближан
рачун
о
времену
...
Наједаред
зачу
се
тихо
,
као
сан
,
као
са
другога
света
,
куцање
о
капак
на
прозору
.
Ђурица
се
прену
.
Читава
бура
осећања
пробуди
се
у
њему
,
и
за
један
миг
беше
на
прозору
.
Стаде
да
слуша
,
угушујући
своје
рођено
дисање
,
али
му
у
ушима
наступи
читава
свирка
од
зујања
,
све
по
такту
,
на
прекиде
,
те
стаде
очајавати
да
не
заглухне
.
Беше
зинуо
и
сав
се
претворио
у
слух
,
кад
се
куцање
опет
понови
.
Сад
је
,
чини
му
се
,
осећао
присуство
човечје
с
оне
стране
капка
.
Полако
,
тресући
руком
,
одговори
на
куцање
.
Капак
лагано
шкрипну
,
и
Ђурица
осети
да
је
отворен
.
Затим
стаде
нека
рука
да
шушка
око
прозора
,
који
је
намештен
с
поља
,
иза
гвоздене
решетке
.
Прозор
се
лагано
и
опрезно
отвори
.
Струја
свежега
,
хладнога
ноћнога
ваздуха
појури
кроз
отвор
,
право
на
њега
,
и
он
удахну
свом
снагом
пуне
груди
овога
дивнога
ваздуха
.
—
Ђурица
!
—
зачу
се
отуд
глас
,
који
га
потресе
свега
,
јер
познаде
чији
је
.
—
Ча-Вујо
,
ја
сам
...
—
прошапта
он
,
дршћући
као
у
грозници
,
и
наслони
лице
на
решетку
.
Беху
се
обојица
тако
примакли
,
да
су
могли
чути
један
другом
дисање
.
—
Камо
се
,
по
Богу
си
?
...
полудех
од
муке
—
рече
он
.
—
Е
,
синовче
,
на
муци
се
познају
јунаци
...
Није
то
шала
...
Шта
је
било
,
јесу
ли
те
позивали
горе
?
—
Ја
,
па
ми
рече
да
сутра
морам
све
казати
.
Иначе
,
вели
,
има
неке
мајсторије
.
—
Хоће
,
хоће
поганац
,
знам
ја
њега
...
Сваку
ће
жилу
да
истегне
,
свако
парче
меса
да
пребије
,
па
после
не
ваљаш
ни
Богу
ни
ђаволу
...
Душу
ће
да
извади
,
а
живот
да
остави
,
ја
како
...
—
Не
говори
тако
,
ако
знаш
за
невољу
,
јер
полудех
од
муке
;
но
реци
ми
шта
би
ово
од
мене
,
ко
то
проказа
?
И
шта
да
радим
сад
?
—
Још
нисам
то
дознао
,
али
сам
наместио
моје
замке
,
и
за
два-три
дана
дознаћу
ко
нас
потказа
.
Ако
буде
неко
од
оних
,
неће
му
се
,
бели
,
више
оџак
пушити
.
—
Зар
од
оних
што
су
са
мном
...
.
—
Не
знам
,
али
ко
може
други
?
...
Но
већ
то
је
било
и
прошло
,
али
шта
ћемо
сад
?
—
Па
ја
погибох
,
брате
,
мислећи
,
али
знаш
да
без
тебе
не
могу
ништа
.
Чекô
сам
те
кô
озебô
сунце
,
па
сад
што
ми
ти
кажеш
,
тако
ће
и
бити
.
—
Оно
знаш
...
мука
је
то
.
Ствари
су
код
тебе
нађене
,
ту
ти
не
поможе
нико
.
Али
те
они
неће
оставити
,
док
не
издаш
остале
,
а
То
не
смеш
учинити
—
одговори
Вујо
таквим
гласом
,
од
кога
Ђурица
задрхта
.
—
Море
,
то
се
зна
...
какво
издавање
!
Али
ко
ће
’
наке
муке
поднети
?
—
Ти
их
немој
подносити
,
ко
те
гони
да
их
трпиш
...
—
Како
...
ја
шта
ћу
?
—
Хајде
у
гору
.
Ђурицу
удари
као
муња
по
срцу
.
Све
досад
сматрао
је
ту
мисао
некако
онако
,
као
и
сваку
мисао
која
је
далеко
од
дела
.
Она
му
је
непрестано
стајала
пред
очима
као
нека
црна
тачкица
у
даљини
,
којом
се
он
само
забављао
,
али
ето
,
сад
му
се
»
тачкица
«
приближи
муњевитом
брзином
и
,
као
неко
чудовиште
,
обухвати
га
свега
,
стеже
га
грозно
,
не
остављајући
му
времена
за
размишљање
.
—
Да
се
одметнем
?
—
прошапта
он
као
за
себе
.
—
Али
и
тамо
ме
чека
куршум
.
—
А
ти
чекај
ту
,
па
трпи
.
Ако
издаш
,
чека
те
конопац
или
отров
;
ако
не
издаш
,
чека
те
дуга
робија
у
тешком
окову
и
сва
она
чуда
и
муке
,
о
којима
сам
ти
причао
.
А
ја
мислим
,
боља
ти
је
слобода
овамо
,
па
бар
док
живиш
,
да
живиш
царски
.
—
Знам
,
али
ће
и
тамо
да
убију
.
—
Тхе
...
ја
мислим
једном
се
мре
.
А
ја
ти
главу
дајем
,
као
што
сам
ти
и
пре
говорио
,
да
ћу
те
чувати
,
док
год
сам
жив
.
После
већ
,
кад
накупиш
пара
,
можеш
куд
хоћеш
.
—
А
како
да
изиђем
одавде
?
—
То
је
моја
брига
,
само
ти
кажи
.
Ђурица
наслони
главу
на
хладно
гвожђе
и
уздахну
очајно
.
»
Дакле
баш
да
се
хајдукује
?
«
—
поче
да
мисли
.
»
А
младост
?
...
а
будућност
?
...
Све
се
руши
,
свега
нестаде
;
одоше
,
кâ
прах
и
пепео
,
они
лепи
снови
младости
.
«
Како
је
он
лепо
замишљао
своју
будућност
!
...
Али
на
што
се
сад
сећати
свега
тога
,
кад
је
све
прошло
...
И
зар
се
могао
чему
бољем
надати
,
зар
је
могао
у
оној
сиротињи
очекивати
какву
сјајну
срећу
?
Јад
и
немаштина
били
би
му
вечити
другови
...
А
овако
,
зар
је
боље
?
...
О
,
тешко
ли
је
то
!
...
И
баш
се
мора
,
баш
нема
другог
излаза
,
до
у
гору
?
Нема
,
јамачно
нема
.
—
Кад
то
каже
ча-Вујо
,
онда
мора
бити
тако
;
он
је
,
јамачно
,
добро
промислио
.
Али
зашто
тако
одмах
,
зашто
нема
могућности
да
се
спреми
за
то
,
да
размишља
дуго
,
да
учини
бар
какву
већу
кривицу
,
па
да
зна
зашто
се
одмеће
.
А
овако
ни
због
чега
!
...
Јест
,
али
сутра
почиње
испит
,
а
на
ноћ
—
оно
...
—
Синовче
,
говори
!
—
поче
Вујо
,
пошто
га
је
нарочито
пустио
да
мало
промисли
под
утисцима
оне
плашње
.
—
Ја
морам
сад
знати
на
чему
смо
,
треба
до
зоре
да
посвршавам
са
људима
.
—
Па
...
кад
није
друкче
,
оно
...
нека
буде
тако
!
—
прошапта
Ђурица
збуњено
.
—
Нећу
тако
,
но
кажи
одсечно
,
да
знам
!
—
Па
видиш
,
ваљад
’
,
да
пристајем
...
морам
!
—
Дакле
,
сигурно
?
—
Сигурно
!
—
Е
,
дај
руку
!
Ђурица
пружи
своју
хладну
као
лед
руку
,
коју
Вујо
дохвати
и
стеже
својим
коштуњавим
прстима
.
—
Нека
ти
је
срећна
друга
мајка
,
гора
зелена
!
А
сад
одмах
лези
па
спавај
,
не
мисли
ни
о
чему
.
Ако
удесим
да
ноћас
вршимо
посао
,
пробудићемо
те
лако
.
Гледаћу
,
ако
пристане
Радисав
,
да
не
проваљујемо
зид
...
—
Који
Радисав
?
—
прекиде
га
Ђурица
.
—
Твој
апсанџија
,
знаш
га
ваљад
’
?
—
Како
,
зар
је
он
...
—
Хе
,
мој
синовче
,
зар
би
ти
сад
био
у
тој
апсани
са
сокака
,
да
ми
није
њега
.
Ти
мислиш
ја
се
шалим
,
кад
што
радим
.
Хајде
ти
спавај
,
а
ја
одох
да
вршим
посао
.
В
Свиће
зора
.
По
целој
варошици
,
кроз
коју
кривуда
,
тихо
жуборећи
,
малена
речица
,
надвила
се
бела
влажна
магла
,
те
заогрнула
својим
лаким
покривалом
целу
ону
долину
,
којом
се
,
у
дужину
,
пружила
главна
и
једина
варошка
улица
.
Петлови
ућуташе
,
после
дуге
јутарње
дерњаве
,
и
још
се
задржаваху
на
гранама
,
протежући
устојане
ноге
и
крила
,
или
опружајући
шију
к
земљи
,
као
да
се
жељаху
уверити
:
није
ли
се
ноћас
што
год
на
земљи
променило
.
Понека
врата
зашкрипе
,
понеки
точак
на
бунару
заклопара
:
то
буновни
и
сањиви
шегрти
спремају
воду
за
љуте
газдарице
,
које
се
још
по
мало
протезаху
по
душеку
поред
гојазна
и
флегматична
господара
.
Фењери
пред
каванама
суморно
шкиље
,
као
душа
у
јектичава
старца
.
Отвори
се
понеки
прозор
,
на
коме
се
појави
трома
и
сањива
глава
,
са
необично
дебелом
руком
иза
потиљка
.
Са
планине
пирка
студен
,
оштар
поветарац
.
Варош
се
буди
...
Отворише
се
врата
на
среској
кући
и
на
њима
се
појави
Радисав
.
Стаде
лено
пред
вратима
,
завуче
руку
у
недра
и
почеша
се
,
као
човек
,
који
је
сву
ноћ
провео
у
дубоку
сну
.
Отвори
се
и
један
прозор
на
горњем
спрату
,
из
пандурске
собе
,
и
на
њему
се
појави
други
,
бунован
пандур
.
Погледавши
на
улицу
он
се
почеша
по
глави
,
зевну
добро
и
обрте
се
Радисаву
,
који
још
стајаше
пред
вратима
са
улице
.
—
Ма
виђидер
,
Раде
,
’
вамо
под
прозорима
.
Нешто
ми
се
ноћас
једнако
причињаваше
нека
лупњава
.
—
А-а-а-а
...
—
зевну
Радисав
и
погледа
га
сањиво
.
—
Ђе
велиш
?
—
Па
виђи
’
вамо
,
болан
.
Знам
ти
ја
сад
ђе
је
!
Радисав
пође
тромо
и
,
бацивши
поглед
дужином
зида
,
одједаред
застаде
и
узвикну
:
—
Ене
де
,
проваљен
зид
!
...
—
Шта
велиш
,
море
?
—
викну
онај
с
прозора
.
—
Зови
људе
,
буди
капетана
!
—
викну
Радисав
и
стаде
да
трчи
тамо
и
амо
поред
зида
,
не
знајући
да
ли
да
уђе
унутра
или
да
стоји
напољу
.
За
један
тренутак
узбуни
се
цела
среска
кућа
.
Пандури
поизлеташе
,
како
се
који
нашао
у
то
време
:
неко
босоног
,
неко
са
једном
обувеном
а
једном
босом
ногом
,
неко
ђипио
право
с
кревета
,
па
онако
необучен
умешао
се
у
гомилу
.
Истрча
и
капетан
сањив
,
с
огрнутим
капутом
преко
леђа
и
папучама
на
босим
ногама
.
Стадоше
да
се
купе
,
најпре
један
по
један
,
а
после
гомилама
,
радознали
и
буновни
грађани
.
Сакупи
се
велики
збор
пред
канцеларијом
.
Капетан
разгледа
проваљено
место
;
рупа
беше
мала
:
изгледаше
да
се
не
може
кроз
њу
ни
глава
провући
.
Људи
се
чуде
,
зевајући
и
протежући
се
.
—
За
то
мени
синоћ
пева
лево
уво
—
вели
Мирко
дућанџија
—
окупило
једнако
:
цију
...
цију
...
цини
...
Видим
ја
да
ће
бити
нешто
,
па
велим
мојој
Круни
:
»
Море
чућемо
неки
глас
«
.
—
»
Јок
,
вели
она
,
кад
пред
вече
пева
,
не
рачуна
се
«
.
Аја
,
што
ја
знам
,
то
мора
бити
.
—
Вала
и
мени
се
нешто
предсказивала
нека
граја
,
—
наставља
Мирков
сусед
,
Цветко
опанчар
—
једнако
ми
сепија
пуцка
:
окрени
овако
,
она
—
цак
!
окрени
с
друге
стране
,
опет
—
цак
!
О
,
веру
му
,
мислим
се
ја
...
—
А
ја
сам
по
псима
познао
да
нечега
има
—
додаје
Коста
абаџија
.
—
Сву
ноћ
прелајаше
,
земљу
гризу
.
Видим
ја
да
то
није
тек
’
нако
...
—
Како
се
провуче
,
слава
га
убила
,
’
наки
човек
кâ
тресак
!
Рекô
бих
ни
песница
му
не
би
могла
овуд
’
проћи
.
—
Ја
,
море
.
Да
нису
ови
људи
прегледали
апсу
,
чисто
не
бих
веровао
да
је
изишао
.
—
Шта
ћеш
је
прегледати
сад
—
одговори
Радисав
.
Он
је
већ
у
другом
округу
.
—
Зар
ви
нисте
загледали
у
апсу
?
—
Викну
капетан
.
—
Шта
је
вајде
...
—
поче
Радисав
да
се
правда
,
али
га
прекиде
стотина
гласова
:
—
Нису
још
гледали
апсу
!
Нису
отварали
!
Па
он
је
,
болан
,
још
у
апсу
...
—
Дете
се
не
би
могло
овуда
провући
!
—
Отварај
!
—
викну
капетан
,
и
сва
се
она
гомила
крете
за
њим
к
вратима
апсанским
.
Радисав
откључа
браву
и
отвори
врата
широм
.
Кроз
ону
рупу
продираше
светлост
унутра
,
те
се
одмах
,
на
први
поглед
,
могло
видети
да
је
апсана
празна
.
Пред
рупом
изнутра
не
беше
ни
једне
цигље
,
ни
једнога
већега
парчета
од
зида
.
Било
је
јасно
свакоме
,
да
су
други
,
с
поља
,
зид
провалили
,
да
их
је
морало
бити
више
и
да
је
то
веома
озбиљна
ствар
.
Капетан
одмах
појми
,
да
се
,
овим
кораком
,
Ђурица
одметнуо
,
али
му
беше
веома
загонетно
,
зашто
се
морао
проваљивати
зид
,
кад
Ђурица
није
још
био
окован
и
имао
је
довољно
могућности
да
побегне
кад
се
већ
одлучио
да
бега
.
Из
тога
што
су
други
провалили
зид
,
те
извели
Ђурицу
,
он
одмах
закључи
да
ће
имати
посла
са
великом
,
организованом
дружином
,
којој
је
досад
био
потребан
јаван
одметник
од
закона
,
и
она
га
је
нашла
у
Ђурици
.
Али
опет
,
зашто
да
проваљују
зид
?
То
беше
велика
загонетка
,
коју
кад
би
одгоненуо
,
похватао
би
све
конце
у
своје
руке
.
Али
онај
што
је
загоненуо
,
није
пружио
довољно
материјала
за
одгонетање
.
Капетан
оде
са
писарима
у
канцеларију
,
па
узе
одмах
да
саставља
извешће
начелнику
,
а
писари
стадоше
журно
писати
наредбе
кленовичкој
општини
,
из
које
је
Ђурица
,
и
свима
околним
општинама
:
»
да
Ђурицу
Дражовића
у
своме
домашају
потраже
,
ухвате
,
и
под
јаком
стражом
,
добро
везана
,
амо
спроведу
«
.
Пандури
већ
беху
усели
на
коње
,
и
,
како
им
се
предадоше
наредбе
,
одјурише
трком
.
Пред
оном
рупом
окупила
се
дела
варош
,
па
се
домишља
како
се
то
све
могло
десити
,
и
ако
је
скоро
сваки
од
њих
добро
знао
човека
,
који
је
то
извршио
.
Том
приликом
заподену
се
занимљив
спор
између
Марка
ковача
и
једнога
дебелога
терзије
.
—
Море
каква
песница
,
шта
ти
говориш
!
Ја
ћу
сад
да
се
провучем
овуда
—
викну
Марко
.
—
Ни
глава
ти
,
брајко
,
не
може
проћи
—
одговара
терзија
.
—
Колико
даш
,
де
?
—
Шта
да
дам
?
...
Знам
да
не
можеш
.
—
Хоће
да
се
кладе
!
Бравос
,
Марко
!
—
повикаше
радознали
гледаоци
.
—
Ја
хоћу
,
ето
,
ал
’
он
неће
за
опкладу
.
—
Што
да
нећу
,
ко
то
каже
?
—
одушеви
се
терзија
.
—
Ето
,
де
за
каву
!
—
Чувајте
се
,
господар-Мито
,
да
на
тако
огромној
берзанској
шпекулацији
не
страдате
.
Може
вам
се
отворити
стециште
због
те
кафе
—
узвикну
апотекар
,
а
његови
слушаоци
да
попуцају
од
смеха
таквој
досетци
.
—
Па
добро
,
де
клади
се
ти
—
одговори
му
газда
Мита
.
—
А
ја
,
напослетку
,
пристајем
за
оку
вина
.
—
Пристајем
!
—
викну
Марко
и
пружи
руку
.
Пошто
се
руковаше
,
Марко
леже
пред
рупу
,
пружи
једну
руку
право
напред
и
на
њу
метну
главу
,
а
другу
руку
пружи
низа
се
.
Макну
ногама
једаред
,
дваред
...
И
док
си
тренуо
,
нестаде
га
,
провуче
се
кроз
рупу
.
Настаде
необична
граја
.
Изиђе
капетан
,
па
кад
му
казаше
шта
учини
Марко
,
и
он
се
заинтересова
,
па
позва
ковача
да
опет
,
истим
начином
,
изиђе
из
апса
.
Марко
се
провуче
опет
.
Зборисање
се
продужи
,
док
сунце
добро
не
угреја
,
те
опомену
дућанџије
да
радње
још
нису
отворене
.
Овај
велики
скуп
разби
се
у
ситне
гомилице
,
које
продужише
и
даље
да
већају
о
јутрошњем
догађају
,
али
сад
већ
много
слободније
и
отвореније
,
но
на
скупу
...
А
Ђурица
,
претрчавши
с
Вујом
(
остали
помагачи
разиђоше
се
на
разне
стране
)
преко
улице
и
потока
,
дохвати
се
шуме
,
па
се
у
њој
осети
онако
исто
,
као
риба
кад
се
са
врела
песка
врати
у
воду
...
Кад
се
одмакоше
подоста
,
Вујо
га
заустави
.
—
Е
,
сад
морамо
да
се
подвојимо
:
ја
ћу
сад
лево
,
долином
и
потесом
,
а
ти
хајде
тако
право
,
док
не
изиђеш
на
саму
косу
;
онда
окрени
све
косом
право
мојој
кући
,
али
жури
што
више
можеш
,
и
гледај
да
те
ни
птице
не
опазе
.
—
Зар
није
сигурније
да
останем
у
шуми
.
Могао
бих
за
два
три
часа
отићи
до
Рудника
?
...
—
Тако
и
зечеви
раде
кô
ти
,
а
лисица
паметнија
,
па
се
завлачи
у
јазбину
,
чим
осети
опасност
...
Кућа
ти
је
сад
најсигурнија
,
а
после
,
ја
ти
нисам
ни
казô
...
имам
ја
у
мојој
кући
добре
згоде
...
Хајд
’
сад
,
па
жури
.
Ђурица
окрете
у
шуму
,
али
чим
се
толико
одмаче
од
Вуја
,
да
га
није
могао
чути
ни
видети
,
одједном
уђе
у
њега
неописани
страх
:
стаде
да
преза
од
свакога
суварка
и
пања
,
стаде
да
дршће
од
шуштања
суха
лишћа
,
које
постаје
од
његова
трчања
,
постаде
као
права
зверка
која
се
спасава
од
велике
хајке
.
Вараше
га
куцање
рођенога
срца
или
пиштање
уха
.
Одједаред
застане
блед
као
смрт
,
стане
да
слуша
с
напрегнутом
пажњом
:
учини
му
се
да
ту
негде
у
близини
засвира
труба
,
али
баш
права
војничка
труба
,
само
мало
тањега
гласа
.
Послуша
тренутак
други
и
најзад
опази
да
му
ухо
пишти
.
Стане
да
се
љути
на
себе
сама
,
али
нема
кад
—
прече
га
мисли
сад
занимају
.
Све
му
се
чини
да
ће
сад
,
ама
баш
овога
тренутка
,
да
плане
пушка
иза
кога
жбуна
,
и
он
већ
почиње
унапред
осећати
како
куршум
звижди
и
улеће
у
њега
.
После
му
се
чини
да
лепо
види
жандарме
и
пандуре
на
коњима
како
веругају
кроз
густо
жбуње
,
па
застане
преплашен
;
погледа
свуд
око
себе
,
па
,
видевши
да
га
обмањује
рођени
страх
,
потрчи
напред
што
више
може
.
»
Ја
црна
живота
,
мајко
моја
!
«
—
помисли
у
себи
и
одмах
се
постара
да
угуши
такву
мисао
,
која
му
одузима
и
последњу
кап
присуства
духа
.
»
Знам
ја
што
је
то
«
—
продужи
да
мисли
даље
,
трчећи
и
журећи
се
—
»
јер
сам
голих
руку
,
па
још
’
нако
намучен
и
уморен
.
Али
само
док
се
докопам
пушке
и
добра
оружја
...
Овако
,
брате
,
шта
ћеш
с
голом
душом
...
кâ
и
сваки
зец
!
...
«
У
такву
стању
,
после
непрекиднога
јурења
целога
часа
,
стиже
Вујовој
кући
,
једва
жив
.
Као
ван
себе
паде
у
један
угао
и
стаде
да
дише
јако
и
убрзано
,
као
да
ће
сад
издахнути
.
Домаћица
Вујова
,
видевши
га
овакова
,
не
изненади
се
,
јер
је
,
за
дуга
века
,
доста
оваквих
призора
гледала
.
Она
само
махну
главом
у
страну
и
још
више
набра
своје
збрчкане
крајеве
око
уста
,
а
ситне
јој
зеленкасте
очи
плануше
за
часак
,
исказујући
неку
лукаву
препреденост
.
Погледавши
младића
,
баба
се
наже
над
ведрицу
,
захвати
воде
у
врг
и
понуди
га
:
—
На
,
сркни
мало
да
дођеш
себи
;
биће
ти
лакше
одма
’
...
Еј
,
јадниче
,
како
си
се
намучио
!
Ђурица
се
жудно
дохвати
врга
,
и
да
му
баба
на
половини
не
одујми
,
искапио
би
све
.
Вода
га
доиста
опорави
,
те
одмах
диже
главу
и
плашљиво
запита
:
—
Камо
Вуја
?
—
Сад
ће
он
доћи
,
не
брини
ти
.
Склони
се
у
собу
,
док
он
не
дође
.
Ђурица
се
диже
,
али
се
једва
одржа
на
ногама
,
које
клецаху
и
повијаху
се
од
умора
и
слабости
.
Ушавши
у
собу
,
леже
на
дрвену
постељу
и
зажмури
.
Да
се
сад
окрену
сто
пушака
на
њега
,
чини
му
се
не
би
се
дигао
са
меке
сламе
,
која
пријатно
шушкаше
и
угибаше
се
под
теретом
његова
тела
.
Тако
пролежа
без
једне
мисли
и
без
покрета
,
док
не
дође
Вујо
.
—
Ха
,
синовче
,
добро
си
се
пожурио
!
Тако
,
брате
,
тако
треба
—
рече
му
Вујо
,
кад
уђе
у
собу
.
—
Једва
жив
дођох
—
одговори
Ђурица
слабим
гласом
—
но
склањај
ме
сад
,
ако
имаш
где
.
На
северној
страни
собе
,
у
којој
лежаше
Ђурица
,
беше
помањи
прозор
,
олепљен
,
уместо
стаклета
,
дебелом
хартијом
,
пенџерлијом
.
Вуја
приђе
к
прозору
,
одмаче
дугачку
клупу
са
наслоном
,
која
заклањаше
половину
прозора
,
па
извади
цео
рам
са
хартијом
.
Али
уместо
поља
и
шуме
,
што
би
сваки
очекивао
да
види
иза
овога
прозорчета
,
указа
се
неко
мало
,
уско
,
а
дугачко
одељење
,
на
коме
беше
само
један
,
овакав
исти
прозор
,
као
и
овај
изнутра
.
Ко
није
посвећен
у
тајну
,
никад
не
би
могао
ни
помислити
,
да
иза
овога
дувара
има
још
какво
одељење
.
—
Гледајући
с
поља
,
види
се
насред
дувара
прозорче
олепљено
хартијом
;
кад
се
уђе
у
собу
,
види
се
на
истом
месту
то
исто
прозорче
,
а
ником
не
може
пасти
на
ум
,
да
су
то
два
прозорчића
,
између
којих
има
добре
згоде
за
прикривање
свакојаких
људи
и
ствари
.
—
Овамо
,
синовче
,
па
се
одмарај
колико
ти
душа
хоће
—
рече
Вујо
,
дижући
рам
са
хартијом
.
Ђурица
га
погледа
зачуђено
.
»
Шта
ће
то
сад
—
помисли
у
себи
—
да
скачем
кроз
прозор
напоље
?
«
Али
кад
устаде
с
постеље
и
угледа
кроз
ону
рупу
друго
прозорче
,
зачуди
се
веома
.
—
Ене
де
,
одкуд
ти
то
?
.
.
Е
јеси
мајстор
!
...
Ко
би
се
тога
сетио
...
—
Кажем
ја
теби
да
код
чиче
има
сваке
згоде
.
Истина
,
ово
је
мање
од
оне
твоје
апсане
,
али
ће
се
ту
наћи
лепших
ствари
но
у
апсани
.
Хајде
,
провлачи
се
.
Ђурица
се
провуче
и
стаде
на
готову
меку
постељу
,
па
узе
да
разгледа
око
себе
.
Одмах
му
паде
у
очи
лепа
двоцевка
острагуша
и
до
ње
друга
некаква
једноцевка
,
коју
одмах
познаде
да
је
острагуша
.
Обе
стајаху
наслоњене
уз
дувар
,
а
по
зиду
беху
извешани
револвери
,
фишеклије
за
појас
и
за
ношење
преко
рамена
,
ножеви
,
пиштољи
и
још
многе
ствари
,
којима
Ђурица
не
знађаше
намене
.
—
Ето
ти
оружја
;
све
је
пуно
и
сигурно
,
као
душа
хајдучка
.
Лези
сад
,
те
се
добро
одмори
,
па
ћемо
се
после
заложити
и
разговарати
.
ВИ
После
неколико
дана
освануше
на
општинској
судници
и
на
вратима
Ђуричине
куће
прилепљене
наредбе
државне
власти
,
у
којима
се
Ђурица
позива
,
да
се
у
року
од
три
дана
преда
власти
,
иначе
ће
се
огласити
за
хајдука
.
Сељане
обузе
велика
радозналост
.
Скупљаху
се
у
гомилице
,
те
претресаху
овај
догађај
и
домишљаху
се
где
може
сад
бити
Ђурица
.
—
Сад
је
он
,
мој
брате
,
чак
у
десетом
округу
.
Склонили
су
њега
добро
...
—
вели
један
Ђуричин
сусед
.
—
Море
,
шта
ти
говориш
?
—
Деца
ми
синоћ
кажу
,
кад
догнаше
стоку
,
да
су
га
видела
у
Пашиним
ливадама
.
Беле
се
,
веле
,
на
њему
кошуље
кâ
снег
,
а
пушку
носи
’
вако
преко
руке
и
обрће
се
на
све
стране
.
—
Биће
то
који
други
,
а
он
сад
не
сме
носа
помолити
,
док
не
састави
друштво
.
—
Јок
,
море
,
деца
га
познају
...
познају
га
деца
,
кад
ти
кажем
.
—
Сад
ће
уцена
,
сто
дуката
!
—
вели
један
кадровац
.
—
Да
ли
ће
баш
стотина
?
—
Спреми
се
да
их
добијеш
.
Баш
те
тражи
Вујо
из
Брезовца
!
—
прекиде
га
опоро
онај
Ђуричин
сусед
.
Сви
ућуташе
,
осећајући
незгоду
,
у
коју
их
доведе
,
својим
несмишљеним
говором
о
уцени
,
онај
доскорашњи
војник
.
—
Ми
морамо
леђа
уз
дувар
—
поче
један
чича
.
—
Он
неће
досађивати
нашем
селу
,
а
ми
му
морамо
бити
на
руци
.
Није
то
шала
болан
:
метнуо
човек
главу
у
торбу
!
Не
смеш
га
дарнути
,
кâ
у
око
.
—
Вала
и
јесте
јунак
,
јади
га
убили
,
да
му
равна
нема
.
—
Море
чуће
за
њега
сва
Србија
,
ја
ти
кажем
.
...
А
на
великом
студенцу
сабрале
се
девојке
,
па
ћеретају
и
причају
једна
другој
новости
,
за
које
се
знало
.
Међу
њима
беше
и
Станка
.
Она
се
наместила
на
дрвено
корито
за
појење
стоке
,
подметула
руку
под
точак
,
па
гледа
како
се
разбија
водени
млаз
у
ситне
капљице
,
које
прштећи
падаху
унаоколо
.
—
Чусте
ли
за
Ђурицу
?
—
рече
једна
.
—
Ја
,
болан
;
он
баш
оде
у
хајдуке
.
—
Шта
кажеш
?
—
викну
Станка
,
тргнувши
руку
испод
млаза
.
—
Зар
ниси
чула
?
Ђурица
побегô
у
гору
,
па
га
сад
јавио
капетан
општини
да
је
хајдук
.
Станку
веома
изненади
овај
глас
.
»
Ђурица
—
хајдук
!
Како
то
може
бити
?
«
—
помисли
она
.
Пре
две
недеље
су
заједно
на
моби
копали
,
и
ништа
;
он
—
кâ
и
сваки
сељак
—
копа
добро
,
игра
у
колу
...
само
се
,
истина
,
мање
шали
од
осталих
.
Али
опет
...
.
—
Како
то
хајдук
?
...
Зашто
су
га
тако
начинили
,
кад
није
још
никога
убио
?
—
запита
она
радознало
.
—
Па
...
побегô
од
власти
,
отишô
у
гору
,
па
тамо
,
кажу
,
не
верма
ни
законе
ни
власт
;
он
ти
је
и
власт
и
закон
,
па
то
ти
је
—
објасни
јој
кћи
једног
одборника
.
Хм
,
опет
то
није
...
Нека
га
,
нек
иде
у
гору
,
што
се
то
кога
тиче
?
Нек
живи
тамо
,
ако
има
шта
јести
,
само
нека
никога
не
дира
.
А
док
он
кога
не
дирне
,
не
сме
ни
њега
нико
дирати
.
—
Богме
,
тамо
му
у
оној
хартији
стоји
написано
,
да
ће
га
после
три
дана
,
ако
се
не
преда
,
смети
убити
сваки
,
ко
год
хоће
.
—
Јест
,
кад
би
се
он
дао
.
Тако
могу
написати
и
за
мене
,
али
нека
дође
ко
да
ме
убије
.
Чик
му
га
!
...
—
Право
кажеш
:
мари
ти
он
за
њине
претње
.
Не
убија
се
лако
’
наки
човек
—
прихвати
друга
.
.
—
Вала
и
јесте
одвојио
од
других
.
Само
да
није
онаки
...
да
кажем
...
тхе
,
па
шта
ћеш
боље
?
—
одговори
трећа
.
—
А
шта
му
манишеш
?
—
поче
опет
Станка
.
—
Ваљад
’
ти
није
право
што
је
хајдук
?
А
мени
је
баш
то
по
вољи
.
Пре
га
никад
нисам
погледала
добро
,
а
сад
,
Бога
ми
,
волела
бих
да
га
видим
.
—
Бог
с
тобом
,
Станка
,
зар
би
му
смела
на
очи
изићи
?
—
Изишла
бих
,
вала
,
и
пред
бесна
курјака
,
а
што
да
нећу
пред
обична
човека
.
—
Далеко
му
лепа
кућа
!
—
повикаше
девојке
и
стадоше
да
се
разлазе
са
студенца
.
Станка
нарочито
заостаде
од
њих
,
док
не
измакоше
подоста
.
Напунивши
ведрице
,
она
их
,
као
какву
играчку
,
пребаци
обрамицом
на
раме
и
,
мислећи
о
свему
што
је
чула
,
пође
кући
.
»
То
је
човек
—
размишљаше
она
уз
пут
—
што
се
не
боји
ни
пушке
ни
власти
,
никога
до
Бога
.
Иде
са
својом
пушком
по
зеленој
гори
,
а
све
живо
бежи
од
њега
...
Прави
горски
цар
!
...
Он
се
не
боји
звера
ни
вампира
,
а
ови
наши
овуда
гори
су
од
жена
...
Једна
брука
,
па
то
ти
је
!
...
Што
не
знадох
,
барем
,
док
беше
овде
,
да
га
разгледам
боље
...
Али
не
мари
:
видећу
га
ма
где
...
«
—
Помоз
’
Бог
,
Станка
!
—
Викну
неко
испред
врљика
,
за
које
се
дотле
беше
заклонио
.
Она
подиже
главу
и
оштро
погледа
Сретена
,
који
јој
беше
пошао
у
сусрет
,
али
видевши
овакав
поглед
,
застаде
на
месту
и
обори
главу
.
—
Шта
си
стао
ту
за
врљике
,
кâ
да
ћеш
ждребад
да
плашиш
!
—
викну
она
љутито
и
пође
даље
.
И
ако
вешто
прикри
забуну
,
беше
се
веома
изненадила
од
овога
неочекиванога
поздрава
.
Сретен
пође
уз
њу
.
—
Ја
,
знаш
,
обилазио
пшеницу
,
па
видим
тебе
да
идеш
оздо
са
судовима
...
па
вељу
,
дај
да
причекам
...
Знаш
,
онога
...
пшеница
ми
много
добра
:
биће
сто
крстина
.
А
већ
шљиве
су
понеле
кâ
чичак
:
ако
им
буде
цене
,
донеће
и
оне
бар
осамдесет
дуката
...
’
Вала
је
Богу
!
...
—
Море
,
ти
не
тражи
наводаџију
за
женидбу
:
видиш
како
умеш
лепо
да
се
хвалиш
.
Ни
баба
Ружа
не
би
умела
боле
намештати
.
—
Ја
,
вала
,
јок
...
што
?
—
нађе
се
Сретен
увређен
—
ја
тек
’
нако
:
само
да
ти
причам
,
а
ти
баш
’
нако
...
Немој
,
болан
!
...
Мој
тата
вели
...
—
Иди
ти
то
причај
Милеви
—
прекиде
га
Станка
—
она
се
нешто
чешће
погледа
с
тобом
.
—
То
,
вала
,
није
...
а
баш
ако
хоћеш
да
ти
кажем
...
—
Немој
,
немој
,
знам
шта
ћеш
.
Кажи
то
Милеви
—
прекиде
га
она
и
обрте
десно
,
к
својој
кући
.
...
Међутим
,
Вујо
,
дознавши
за
те
објаве
,
даде
се
у
бригу
.
Ђурица
би
се
још
могао
покајати
,
могао
би
се
вратити
,
јер
му
ни
кривица
још
није
тако
огромна
,
и
у
том
случају
пропао
би
сав
Вујов
труд
и
сви
планови
.
Требало
је
одмах
пресећи
ове
путеве
за
предају
,
и
Вујо
се
даде
на
посао
.
Пре
свега
нареди
Ђурици
да
се
никуд
не
миче
из
онога
ћилерчета
,
јер
га
,
вели
,
сад
журно
траже
.
Тиме
му
одузе
могућност
да
се
ма
с
ким
састане
и
дозна
што
о
свом
положају
.
Одмах
затим
беше
му
прва
брига
да
Ђурица
постане
јаван
разбојник
и
да
,
услед
тога
,
изгуби
сваку
могућност
за
предају
.
Истога
дана
Вујо
дозва
једнога
свога
повереника
,
даде
му
некакав
налог
,
па
се
упути
у
варош
.
На
варошком
тргу
нађе
Симу
ковача
,
свога
главног
агента
из
вароши
,
проговори
са
њим
две
речи
,
па
оде
у
пивницу
код
»
Европе
«
.
—
А
,
ево
нам
трећега
!
—
викну
апотекар
,
који
сеђаше
са
Живком
Чапљом
,
пенсионованим
писарем
.
Видећи
да
је
Вујо
расположен
,
он
лупну
о
сто
.
Прљаво
слушче
са
масном
запрегачом
појави
се
на
вратима
.
—
Дај
нам
Дарвина
!
—
Хо-хо-хо-хо
—
насмеја
се
писар
,
као
да
сад
први
пут
чује
тај
виц
,
и
ако
га
слуша
,
у
разним
варијацијама
,
већ
неколико
година
.
Први
пут
је
апотекар
дао
назив
картама
—
јеванђеље
,
али
видећи
да
се
понеко
из
публике
мршти
,
назва
их
философијом
.
Кад
је
утврдио
тај
генерални
појам
,
он
стаде
после
да
га
цепа
на
делове
по
његовим
представницима
.
Најпре
—
Бакон
(
тај
се
назив
држао
најдуже
,
јер
је
,
својом
звучношћу
,
веома
импоновао
паланци
)
,
па
Кант
,
па
Хус
(
не
зна
се
сигурно
шта
је
руководило
апотекара
,
да
избере
име
овога
реформатора
)
,
па
најзад
Дарвин
.
Разуме
се
,
да
је
он
морао
објашњавати
публици
значај
свакога
имена
,
те
је
тиме
како
он
говораше
,
»
распростирао
научне
философске
идеје
у
питомој
Шумадији
«
.
—
Је
ли
то
онај
,
што
вели
да
човек
има
реп
?
Хо-хо-хо
...
—
продужи
писар
.
—
Чича
,
ти
делиш
—
обрте
се
апотекар
Вују
,
кад
донеше
карте
.
—
Дижи
,
синовче
,
па
да
видимо
како
књига
вели
.
Апотекар
нађе
осмицу
пик
и
подели
...
После
једнога
часа
прође
улицом
Симо
ковач
и
,
дошавши
спрам
играча
,
некако
се
необично
накашља
—
полако
,
тихо
,
да
никоме
не
обрати
пажњу
,
па
онда
оде
даље
улицом
.
Вујо
неприметно
мрдну
десним
раменом
,
јер
беше
окренуо
леђа
улици
,
и
продужи
играње
карата
.
Кад
сврши
игру
,
он
се
диже
полако
,
као
човек
који
не
зна
куд
ће
,
па
се
упути
улицом
.
Пред
једном
каваном
нађе
самога
Сима
.
—
Има
ли
?
—
запита
га
лагано
.
—
Милутин
иде
сутра
у
Жабаре
да
капарише
ракију
—
одговори
Симо
.
—
Кад
?
—
Зором
.
—
Је
ли
сигурно
?
—
Тако
вели
.
—
Добро
је
—
одговори
Вујо
,
па
се
диже
и
оде
право
у
село
.
На
путу
,
из
једне
јаружице
,
изиђе
пред
њега
онај
повереник
.
—
Нађе
ли
га
?
—
запита
Вујо
.
—
Нађох
;
вели
да
може
.
—
Добро
.
Иди
му
сад
кажи
нек
дође
мојој
кући
чим
се
смркне
,
а
и
ти
дођи
са
њим
.
—
Зар
ћу
и
ја
...
на
посао
?
—
Мораћеш
;
нема
ко
други
.
За
овај
посао
требају
ми
поуздани
људи
—
одговори
Вујо
одсечно
,
не
остављајући
ни
мало
места
за
двоумицу
.
—
Баш
бих
те
молио
...
знаш
...
скоро
су
ме
петљали
...
—
Знам
ја
да
сви
измичете
леђа
,
кад
нема
никаква
ћара
.
Човек
треба
само
да
почне
,
а
ја
га
не
могу
шиљати
с
ким
било
.
Ти
мораш
ићи
—
одговори
Вујо
и
продужи
пут
.
Кад
стиже
кући
,
Вујо
оде
право
у
собу
и
стаде
на
оно
прозорче
од
ћилера
.
Ђурица
већ
беше
побелео
од
нестрпљења
.
Провлачио
се
двадесет
пута
кроз
оно
прозорче
,
те
ходао
по
соби
,
разгледао
и
очистио
све
пушке
и
ножеве
,
и
опет
му
дошло
време
,
кад
већ
није
имао
шта
да
ради
.
Свану
му
кад
дође
Вујо
.
—
Камо
се
,
за
невољу
?
...
Хоћу
полудети
’
вако
сам
.
—
Нећеш
дуго
,
не
бој
се
.
Сутра
,
зором
,
на
посао
!
Ђурицу
нешто
ледну
,
али
он
отера
од
себе
то
непријатно
осећање
другим
,
повољнијим
:
»
Сутра
ћу
,
дакле
,
на
слободу
!
...
Моћи
ћу
дакле
да
идем
гором
и
ливадама
,
дуго
,
дуго
...
да
се
сит
надишем
онога
планинскога
мириса
...
«
—
Вала
,
право
ми
је
,
куд
год
хоћеш
,
само
да
не
седим
више
у
овом
ћумезу
.
Шта
раде
тамо
,
траже
ли
ме
?
—
Не
брини
за
то
,
него
дај
да
спремамо
то
оружје
.
—
Све
сам
прегледао
,
почистио
,
наредио
сваку
као
сат
.
—
Дај
—
дер
овамо
—
рече
Вујо
,
и
узе
једну
по
једну
пушку
,
те
их
прегледа
и
,
нашавши
све
у
реду
остави
их
.
—
Тако
,
соколе
!
Оружје
ти
је
сад
и
отац
и
мајка
,
па
треба
да
га
гледаш
као
око
у
глави
.
—
Куд
ћемо
сутра
?
—
Чекај
,
док
дођу
и
они
други
,
па
ћу
вам
онда
казати
.
Ја
одох
да
посвршавам
још
неке
послове
,
а
ти
седи
ту
.
—
Зар
опет
сам
?
Вујо
му
не
одговори
ништа
,
но
изиђе
одмах
из
собе
.
Ђурица
стаде
да
премишља
.
»
Дакле
да
се
почне
!
—
оно
...
«
а
то
оно
не
смеде
још
да
разгледа
из
ближе
,
бар
у
памети
.
Осећао
га
је
непрестано
да
лебди
над
њим
,
и
знао
је
да
се
једном
мора
кидати
,
да
мора
погледати
томе
питању
у
очи
,
али
се
старао
да
не
мисли
о
њему
све
до
последњега
тренутка
.
У
себи
је
желео
да
се
оно
никако
и
не
појави
,
да
се
одложи
,
ако
је
могуће
,
сасвим
;
а
дотле
,
док
не
куцне
час
,
најбоље
је
да
се
не
мисли
о
томе
.
Њега
су
страшиле
саме
мисли
,
тиштала
га
је
нека
унутарња
грижа
,
и
он
је
најволео
,
кад
би
се
некако
могло
десити
,
да
изненада
упадне
у
какву
гомилу
и
да
се
ту
све
реши
.
У
таквој
неизвесности
прође
му
дуго
време
.
У
неко
доба
ноћи
дође
Вујо
са
два
човека
.
Један
од
њих
нарочито
падаше
у
очи
целом
својом
спољашношћу
и
нарочитим
држањем
.
Беше
то
зрео
човек
,
око
својих
четрдесет
година
.
На
црном
циганском
лицу
беше
усађен
орловски
повијен
,
на
крају
раширен
нос
,
који
издаваше
велику
срчаност
и
одважност
.
Под
ниским
,
испупченим
челом
,
сијаху
два
црна
ватрена
ока
,
која
и
онда
,
кад
се
усне
растезаху
у
осмејак
,
гледаху
крвнички
.
Раста
беше
малена
,
али
снаге
необичне
.
Његовим
широким
плећима
и
снажним
мишицама
позавидели
би
многи
атлети
од
заната
.
Ушавши
у
собу
,
не
стаде
на
једном
месту
,
већ
прегледавши
оком
сваки
кутић
,
стаде
да
чини
неке
необичне
покрете
:
час
мрдне
једним
раменом
или
пружи
руку
у
напред
и
тргне
је
истога
тренутка
,
као
да
се
ожегао
;
час
тргне
главом
унатраг
,
забаци
је
и
истога
тренутка
заигра
ногама
—
изгледаше
као
да
у
њему
ври
читава
бура
,
па
не
може
себи
одушке
да
нађе
.
То
беше
чувени
,
у
оном
крају
,
Пантовац
.
У
свакој
лоповској
дружини
или
разбојничким
и
другим
предузећима
,
он
беше
или
вођ
или
један
од
главних
сарадника
.
Вујо
без
њега
није
ништа
предузимао
,
а
он
је
,
од
свих
људи
,
највише
имао
респекта
према
Вују
.
Двапут
је
осуђиван
на
робију
за
опасне
крађе
и
,
после
брзога
помиловања
,
које
су
му
»
пријатељи
«
умели
испословати
,
продужавао
је
стари
занат
.
У
крађи
и
нападима
био
је
плаховит
као
олуја
.
Јуришао
је
без
размишљања
,
као
бесан
курјак
у
стадо
,
на
мирне
домове
;
и
поклао
би
све
,
да
,
се
Вујо
није
старао
да
уз
њега
шаље
човека
,
који
ће
га
стишавати
и
хладније
вршити
посао
.
Због
те
његове
плаховите
одважности
,
Вујо
га
је
ценио
и
чувао
више
од
свих
хајдука
,
који
су
»
кроз
његове
руке
«
прошли
.
—
Ево
ти
дружине
,
харамбашо
!
—
рече
Вујо
,
кад
уђоше
у
собу
код
Ђурице
.
—
Овај
ће
ти
бити
побратим
и
друг
на
сваком
кораку
,
а
добро
се
знате
обојица
.
Ђурица
приђе
Пантовцу
и
рукова
се
са
њим
.
—
Је
ли
ти
се
досадило
,
побро
,
чекајући
?
—
запита
га
овај
.
—
Богме
јесте
;
излудих
од
муке
—
одговори
Ђурица
.
—
Ха
,
сињу
ли
му
душу
...
чекни
само
до
сутра
,
па
да
видиш
окршаја
!
...
И
ја
ти
се
,
вала
,
побољех
,
не
радећи
ништа
.
Ђурица
приђе
ономе
другоме
,
те
се
рукова
и
са
њим
.
—
Хоћеш
и
ти
,
Којо
,
са
нама
?
—
Па
...
морам
...
Вујо
тако
рече
,
а
баш
сам
имао
нека
посла
—
поче
овај
отезати
.
Пантовац
га
пресече
очима
,
те
он
ућута
.
Кад
сви
поседаше
,
Вујо
поче
говорити
.
—
Доста
је
било
чекања
,
треба
да
се
ради
.
Једнако
једемо
,
а
ништа
не
зарађујемо
...
Сутра
иде
Милутин
механџија
у
Жабаре
да
исплати
и
дотера
ракију
;
—
биће
триестак
дуката
.
Ти
ћеш
га
,
Ђурица
,
зауставити
и
узети
паре
,
а
ова
двојица
ће
бити
с
тобом
.
Радован
ће
ти
све
казати
шта
имаш
да
чиниш
;
он
је
најбољи
мајстор
за
те
ствари
.
Гледај
да
свикнеш
тај
посао
што
пре
,
па
после
да
ти
умеш
другима
заповедати
.
Само
треба
срце
да
ти
је
одважно
,
па
не
бери
бриге
.
Радован
и
Коста
ће
се
нагаравити
и
прерушити
,
да
их
нико
не
позна
,
а
за
тебе
већ
не
мари
...
Затим
узе
оружје
,
те
раздели
свој
тројици
.
Ђурици
даде
острагушу
,
револвер
и
нож
,
а
преко
рамена
пребаци
му
широк
кајас
са
наређаним
мецима
.
Пантовац
узе
само
пушку
и
нож
,
а
Кости
,
поред
пушке
,
обеси
чутурицу
с
ракијом
и
торбу
са
јелом
.
—
У
торби
су
вам
нагарављени
пешкири
и
једна
крпа
с
истуцаним
угљеном
—
рече
Вујо
.
—
А
сад
полазите
,
и
нек
вам
је
добра
срећа
!
Ђурица
се
трже
,
као
из
дуга
сна
.
—
Шта
,
зар
нећемо
сутра
?
—
запита
чудећи
се
.
—
Сутра
,
ја
како
.
Али
нећеш
,
ваљад
’
,
полазити
из
моје
куће
,
да
те
сви
виде
.
Сад
треба
стићи
на
место
,
па
чекати
.
Ђурица
изиђе
из
куће
махинално
,
као
у
неком
бунилу
,
праћен
двојицом
зликоваца
.
»
Ко
зна
—
помисли
он
—
можда
то
неће
ни
бити
;
дуго
је
до
зоре
«
.
И
тако
полуумирен
уђе
у
гору
.
ВИИ
Давно
је
свануло
.
Звезде
се
угасиле
,
и
предмети
се
сасвим
јасно
распознају
.
По
ваздуху
још
трепери
она
беличаста
измаглица
,
али
се
на
истоку
указује
по
мало
руменила
.
Још
неколико
тренутака
,
па
ће
небесним
плаветнилом
прснути
огњени
зраци
,
од
којих
ће
затреперити
и
засјати
цела
околина
.
На
путу
што
води
к
срцу
Шумадије
,
тамо
где
се
многим
увојцима
слази
у
Б
.
Поток
,
стоје
густи
купињаци
и
павитине
,
у
које
би
се
могли
заклонити
читави
батаљони
.
Ту
,
на
једној
већој
завојици
,
леже
у
павитини
С
једне
стране
Радован
и
Коста
,
а
с
друге
сам
Ђурица
.
Прва
су
двојица
по
целом
лицу
нагарављена
и
увезана
широким
,
гаравим
пешкирима
,
те
им
се
види
само
горњи
део
лица
.
Они
леже
мирно
,
погледајући
само
навише
уз
пут
,
од
куда
је
имао
доћи
осуђени
путник
.
Радован
је
,
још
док
су
били
на
ноћишту
у
шуми
,
дао
Ђурици
сва
потребна
упуства
у
којима
су
предвиђени
разни
случајеви
,
па
сад
безбрижно
седи
и
чека
.
А
Ђурица
још
не
беше
начисто
ни
са
самим
собом
,
ни
са
својим
мислима
.
Од
мисли
је
он
и
сада
бежао
,
као
и
јуче
,
очекујући
у
себи
да
ће
се
све
то
некако
мимоићи
.
У
крајњем
случају
веровао
је
,
да
се
механџија
неће
ни
кренути
на
пут
,
или
ће
бар
окренути
преким
путом
,
преко
села
.
Стога
му
ни
ово
чекање
не
беше
тако
мучно
ни
грозничаво
,
како
је
он
сам
очекивао
.
Али
време
протицаше
брзо
...
Одједном
,
кад
сунце
изгреја
,
иза
Ђуричиних
леђа
зачу
се
неко
тапкање
по
прашини
.
Он
се
трже
,
и
умало
не
скочи
од
страха
,
кад
виде
човека
насред
пута
.
Ни
сам
не
зна
како
се
уздржа
од
покрета
,
који
би
га
издао
.
Неки
сељак
,
кога
он
познаваше
по
изгледу
,
са
заметнутом
косом
на
рамену
,
иђаше
средином
пута
,
гледајући
неодређено
пред
собом
.
Коса
махаше
за
његовим
леђима
,
а
он
одмицаше
све
више
и
више
,
док
се
,
на
последњој
завојици
,
не
изгуби
.
Ђурица
беше
веома
узбуђен
,
срце
му
лупаше
јако
,
и
он
се
више
не
могаше
умирити
.
Стаде
да
помаља
главу
из
врзине
и
грозничаво
да
звера
по
путу
,
и
усред
те
узбуђености
,
кад
не
могаше
ништа
распознати
,
зачу
се
условљени
знак
:
—
Пст
!
Ђурица
скочи
и
помоли
се
из
заклона
до
половине
.
Обрнувши
главу
уз
пут
угледа
на
другој
завојици
црно
кљусе
и
на
њему
онај
сигави
,
добро
познати
му
капут
Милутина
механџије
,
који
се
повио
на
кљусету
,
па
труцка
и
одскаче
од
седла
,
по
такту
вранчева
касања
...
Некаква
суморна
тежина
,
некакав
изненадни
бол
наиђе
му
на
срце
,
од
кога
му
задрхта
цело
тело
,
а
пред
очима
се
ухвати
,
наиђе
нека
магла
,
од
које
се
ништа
не
види
око
себе
...
У
глави
му
наступи
неко
болно
бунило
,
занос
...
не
види
ништа
и
не
мисли
...
Руке
су
му
се
грозничаво
тресле
,
и
он
се
бојао
само
да
не
испусти
пушку
.
Чуо
је
,
али
није
видео
,
да
је
онај
близу
,
да
га
растављају
само
дваестак
корака
од
њега
.
Најзад
се
иза
врзине
помоли
прво
глава
вранчева
,
па
одмах
затим
и
цео
коњаник
.
Наступио
је
последњи
тренутак
.
Ђурица
случајно
погледа
на
врзину
,
где
му
беху
сакривени
другови
,
и
тамо
спази
два
сјајна
ока
,
која
га
сагореваху
гневом
и
срџбом
...
Као
на
дроту
искочи
из
врзине
,
и
стаде
насред
пута
са
пруженом
пушком
...
Механџија
се
беше
нешто
веома
замислио
и
оборио
главу
,
те
се
трже
тек
онда
,
кад
вранац
устукну
испред
изненадне
појаве
Ђуричине
.
—
Доле
с
коња
!
—
викну
Ђурица
промуклим
,
узбуђеним
гласом
,
који
се
и
самом
њему
учини
непознат
.
Механџија
рашири
очи
,
и
као
да
сад
тек
поче
да
се
буди
,
погледа
Ђурицу
исто
онако
,
као
што
га
гледа
у
својој
механи
,
доносећи
му
сатљик
ракије
.
Тако
му
и
проговори
,
оним
обичним
гласом
:
—
А
гле
!
...
Ђурица
!
...
Шта
ћеш
ту
,
бре
?
Овај
познати
му
поглед
и
глас
одузе
Ђурици
последњу
мрву
присебности
и
одважности
.
Он
,
за
тренутак
,
заборави
где
је
,
заборави
своју
задаћу
и
све
,
па
стаде
да
саставља
у
памети
одговор
,
како
да
објасни
човеку
своје
присуство
на
овом
месту
.
А
механџија
већ
поче
да
прикупља
дизгине
и
да
мува
вранца
коленима
,
кад
иза
Ђуричиних
леђа
загрме
страховити
глас
:
—
Пуцај
,
небеса
му
његова
,
шта
га
чекаш
!
Истога
тренутка
искочи
,
као
звер
разјарени
,
Пантовац
у
свом
страшном
наличју
и
,
пруживши
пушку
право
у
груди
механџине
,
дрекну
:
—
Доле
!
Милутин
слете
с
коња
,
стаде
да
звера
уплашено
,
док
се
не
присети
,
те
завуче
руку
у
џеп
,
у
коме
му
беше
новчаник
,
али
је
опет
извуче
празну
и
истога
тренутка
је
опет
завуче
...
И
ко
зна
докле
би
тако
радио
,
да
Пантовац
не
повика
:
—
Паре
!
...
Бацај
паре
!
Механџија
извуче
новчаник
,
метну
га
на
длан
и
пружи
преда
се
,
али
му
рука
толико
дрхташе
,
да
новчаник
паде
у
прашину
,
а
он
замуца
:
—
Тако
ми
деце
!
...
Жива
ми
деца
!
...
Браћо
моја
!
...
—
Дижи
то
!
—
викну
Пантовац
.
Он
подиже
новчаник
и
опет
га
пружи
унапред
.
Ђурица
за
све
то
време
гледаше
,
у
чуду
и
страху
,
шта
се
збива
,
док
га
Пантовац
не
гурну
снажно
напред
,
те
се
нађе
уз
самога
Милутина
.
Не
знајући
шта
би
Друго
,
узе
новчаник
са
пружене
руке
и
обрте
се
к
Радовану
.
Пантовац
узе
новчаник
,
отвори
га
и
стаде
да
гледа
шта
има
у
њему
,
а
механџија
,
видевши
да
му
обојица
окретоше
леђа
,
зађе
иза
вранца
,
па
се
окрете
и
стругну
уз
брдо
,
колико
га
ноге
понеше
.
Вранац
осећајући
ваљда
невољу
свога
газде
,
обрте
се
,
па
и
он
зажди
за
њим
,
и
једва
га
стиже
на
трећој
завојици
.
—
Стој
!
...
Пуцај
!
...
—
повикаше
они
за
Милутином
,
и
Коста
,
искочивши
из
заседе
,
већ
пружи
пушку
,
али
вранац
,
трчећи
за
газдом
,
заклони
га
собом
,
а
Пантовац
,
видевши
пружену
пушку
,
повика
:
—
Остав
’
!
...
Ко
ти
то
рече
?
—
Па
...
ја
чух
да
велиш
:
»
пуцај
«
...
па
ко
велим
...
—
стаде
Коста
да
отеже
.
—
Хајде
живо
,
да
се
разлазимо
—
рече
Пантовац
.
—
Ти
сад
гледај
да
се
што
пре
дохватиш
Венчаца
,
као
шта
сам
ти
казао
;
а
ово
нај
,
понеси
са
собом
—
рече
Ђурици
,
дајући
му
новчаник
.
—
Ама
шта
ово
би
?
—
поче
Ђурица
.
—
Би
оно
што
не
ваља
.
Ако
си
ти
свакад
тако
јуначан
,
онда
је
боље
да
се
вратиш
кући
,
па
да
гледаш
своја
посла
—
одговори
му
Радован
љутито
,
па
се
окрете
и
оде
уз
поток
.
Коста
већ
беше
измакао
путом
,
па
ће
,
кад
пређе
поток
,
да
удари
потесом
,
а
Ђурица
прескочи
врзину
и
брзим
кораком
оде
низ
поток
...
Протрчавши
потоком
,
кроз
шибље
и
трњак
,
за
један
пушкомет
,
Ђурица
наједаред
стаде
као
укопан
.
На
два
три
корака
пред
њим
зачу
се
глас
:
—
О-о-о
,
бато
,
о
!
Загледавши
се
кроз
трњак
,
он
угледа
пред
собом
,
у
потоку
,
сељака
који
држи
два
вола
у
порожју
и
поји
их
на
једном
виру
.
Један
се
во
узнемирио
од
обада
,
а
сељак
га
умирује
благим
гласом
,
тапкајући
га
руком
по
врату
.
Ђурица
тек
сад
опази
,
да
туда
воли
сеоска
путања
,
која
прелази
преко
потока
,
и
спаја
село
са
потесом
.
Саже
се
под
један
трн
и
стаде
да
чека
.
Сељак
напоји
волове
,
саже
се
к
виру
,
те
их
попрска
неколико
пута
хладном
водом
,
па
онда
полако
пређе
поток
и
ступи
у
поље
.
Ђурица
скочи
из
заседе
и
,
зверајући
десно
и
лево
,
јурну
напред
што
брже
могаше
.
Тек
кад
се
дохвати
Венчаца
,
умери
корак
и
,
чим
зађе
у
шуму
,
паде
под
једну
лиснату
букву
.
Трчао
је
више
од
часа
,
па
му
је
сад
требало
доста
времена
да
се
поврати
од
умора
и
да
хладније
размисли
о
даљим
својим
корацима
...
А
Вујо
сачека
Пантовца
на
уреченом
месту
,
па
с
нестрпљењем
запита
:
—
Шта
би
?
—
Ништа
.
Оно
ти
је
нека
бабетина
.
Да
га
нисам
очима
изјурио
из
заседе
,
не
би
смео
ни
изићи
на
пут
.
—
И
ту
му
потанко
исприча
цео
догађај
,
тврдећи
да
од
Ђурице
не
може
ништа
бити
.
—
Није
то
тако
—
одговори
му
Вујо
.
—
Ти
си
и
заборавио
како
ти
је
било
,
кад
си
први
пут
нападао
човека
,
очи
у
очи
,
усред
бела
дана
.
Не
знаш
ти
њега
:
кад
се
мало
љутне
,
гори
је
од
курјака
.
—
Па
добро
,
кад
ти
велиш
тако
—
одговори
Пантовац
,
јер
је
научио
да
слуша
сваку
Вујову
реч
.
—
Ја
сам
ти
извршио
што
си
хтео
:
он
ти
се
више
не
сме
суду
враћати
,
јер
је
овим
зарадио
куршум
.
Сад
ти
знаш
како
ћеш
...
—
Не
бригај
.
Играће
ми
без
свирале
.
Но
не
рече
ми
шта
нађосте
у
кеси
?
—
Он
однесе
три
банке
са
нешто
ситнине
,
а
ја
узех
једну
...
баш
сам
остао
без
марјаша
.
—
Па
...
добро
—
развуче
Вујо
,
али
се
видело
да
му
није
право
.
—
А
њему
си
казао
све
,
куда
ће
!
—
Све
,
како
си
ми
ти
рекô
.
Сад
оде
на
Венчац
,
па
ће
после
,
преко
Јеловичких
планина
и
Качера
,
у
Војковце
.
Тамо
већ
зна
све
;
кућу
ће
наћи
сам
.
—
Добро
је
.
Ови
ће
сад
,
знам
,
одмах
у
потеру
,
а
њему
је
боље
да
буде
у
другом
округу
.
—
Хоћемо
ли
имати
скоро
посла
?
—
Мораћемо
,
ја
како
.
Сви
смо
се
добро
истањили
.
Ја
сам
већ
промерио
и
нашô
сам
прилику
,
само
чекам
згодно
време
.
—
Кад
буде
време
само
ми
јави
.
Пријатељи
се
руковаше
и
растадоше
.
ВИИИ
»
Шта
ово
би
са
мном
?
«
—
питаше
се
Ђурица
двадесети
пут
,
лежећи
на
мекој
росној
трави
,
под
зеленим
и
густим
наткриљем
букова
лисја
.
Груди
му
се
још
силно
надимаху
,
и
сваки
му
мишић
играше
и
дрхташе
од
умора
и
узбуђења
.
У
глави
му
беше
таква
збрка
,
да
се
у
њој
ниједна
мисао
не
могаше
јавити
,
осим
овог
општега
питања
,
које
сам
себи
непрестано
задаваше
.
Онај
огромни
терет
,
који
већ
неколико
дана
осећаше
у
својој
близини
и
само
очекиваше
час
,
кад
ће
пасти
на
њега
,
сад
га
је
одједном
притиснуо
целом
својом
страховитом
тежином
и
—
како
му
сад
изгледаше
—
смлавио
га
,
уништио
...
Није
могао
да
се
прибере
задуго
...
Али
,
пролежавши
подуже
време
,
поче
се
опорављати
.
Сети
се
воде
,
јер
осећаше
страшну
жеђ
.
Да
му
је
само
неколико
капи
хладне
бистре
воде
!
...
Наједаред
,
севну
му
као
муња
,
једна
мисао
кроз
главу
,
која
беше
гора
од
отрова
.
Сети
се
онога
тренутка
,
кад
је
онако
блесаво
стајао
пред
механџијом
,
сети
се
погледа
Пантовчева
и
речи
његових
,
сети
се
свега
...
и
истога
тренутка
скочи
.
»
Ух
,
бруке
!
...
«
узвикну
и
,
под
утиском
разноврсна
осећања
:
стида
,
срџбе
,
бола
—
не
знађаше
шта
да
чини
.
Дође
му
да
удари
себе
у
главу
,
па
би
хтео
и
у
груди
,
а
хтео
би
и
да
откине
парче
свога
тела
,
да
би
таквим
болом
угушио
онај
стид
од
себе
сама
...
И
сад
му
се
ређаху
и
понављаху
у
памети
сви
јутрошњи
тренуци
,
и
сваки
га
шибаше
све
љуће
и
јаче
,
јер
му
сваки
тек
сад
откриваше
стид
и
срамоту
његову
...
»
Шта
ми
оно
рече
?
...
Боље
да
се
вратим
кући
!
Их
,
срамоте
!
...
А
још
харамбаша
,
хајдук
!
...
Е
,
нећемо
више
тако
.
Мора
се
радити
како
ваља
,
или
никако
...
А
шта
ли
ће
рећи
Вујо
?
...
Ко
му
сме
на
очи
изићи
!
...
«
Неколико
пута
је
седао
и
одмах
скакао
,
не
могући
умирити
своја
узбуђена
осећања
.
Али
се
опет
сети
воде
,
и
та
га
мисао
покрете
напред
...
Ишао
је
брзо
,
грозничаво
,
док
не
дође
до
позната
му
изворца
,
из
кога
се
слеваше
хладна
планинска
вода
преко
липова
луба
.
Напи
се
бистре
воде
,
уми
се
,
и
то
га
поврати
.
Стаде
да
мисли
хладније
и
одмереније
.
Куд
ће
сад
?
—
Рекли
су
му
да
удари
на
Јеловичке
планине
,
а
то
је
баш
поред
његова
села
.
Тамо
га
вуче
неки
снажан
магнет
,
коме
он
не
може
да
нађе
отпора
.
Маме
га
к
себи
оне
гомилице
белих
,
ћерамидом
покривених
,
кућица
,
што
тону
у
зелену
мору
од
воћњака
,
винограда
и
пшенице
;
привлаче
га
она
китњаста
,
обрасла
воћем
и
житом
,
брдашца
,
што
су
му
поглед
миловала
још
од
детињства
му
;
маме
га
оне
равне
и
непрегледне
,
покошене
зелене
ливаде
,
по
којима
се
белуцају
чопори
стоке
и
разлеже
онај
једначити
,
познати
му
звон
меденица
,
који
му
душу
разгаљује
...
Гле
,
и
сад
му
допире
до
ушију
тај
чаробни
звук
:
цин
...
цан
...
цин
...
цан
...
И
он
,
харамбаша
хајдучки
,
сав
блажен
,
као
невино
дете
,
слуша
тај
звук
И
осећа
како
му
се
растапа
лед
с
окорела
злобом
срца
...
Врхови
бучја
шуште
и
брује
,
