ведроменебу
.
И
таман
је
Милојко
стигао
на
ону
узвишицу
,
где
је
данас
„
Ашик-Михаилова
механа
“
,
сунце
грану
,
и
његови
сјајни
зраци
играху
се
по
танким
мунаретима
турским
.
С
оног
истог
места
,
с
ког
је
посматрао
Београд
кад
је
пре
два
дана
у
њ
дошао
,
и
сад
га
Милојко
посматраше
.
И
ако
му
је
било
скупо
време
,
и
ако
ја
хитао
да
час
пре
кући
дође
и
види
своју
Злату
,
и
пак
застаде
на
овој
узвишици
—
готово
пола
сахата
.
Добро
је
разгледао
сремске
и
банатске
равнине
;
видео
је
села
по
Срему
и
Банату
;
видео
је
дивне
цркве
и
високе
звонаре
,
—
каквих
онда
у
Србији
не
беше
;
видео
је
Фрушку
Гору
,
како
се
у
недоглед
као
змија
вијуга
,
и
у
тихи
Дунав
силази
...
.
На
левој
страни
паде
му
у
очи
Медведник
и
Цер
,
који
га
потсетите
на
Ртањ
и
Озрен
,
још
једном
погледа
на
Саву
и
Дунав
,
и
запита
се
:
„
Валимо
те
,
Боже
,
да
ли
још
где
год
у
белом
свету
има
овако
велике
воде
?
“
Шта
је
тада
још
опажао
у
души
својој
и
какве
су
га
мисли
обузимале
,
тешко
је
погодити
,
—
тек
се
ово
зна
,
да
кад
је
последњи
поглед
бацио
на
Београд
,
он
је
овако
рекао
:
„
Београде
,
не
белио
се
.
Рашид
-
Беже
,
не
веселио
се
!
...
“
За
тим
настави
даље
путовати
.
Кад
прође
Болеч
и
наступи
у
ону
шуму
између
Болеча
и
Гроцке
,
деси
му
се
—
скоро
на
оном
истом
месту
онај
чудновати
случај
,
који
му
се
десио
и
кад
је
У
Београд
пролазио
.
У
ту
шуму
стигао
је
око
малог
ручка
,
па
идући
,
беше
се
нешто
замислио
;
док
тек
на
један
пут
причу
му
се
глас
из
шуме
:
„
Бабо
!
бабо
!
...
“
Милојко
застаде
и
ослушну
...
.
Учини
му
се
да
му
је
глас
познат
...
.
Читав
минут
стајао
је
непомичан
;
ослушкивао
је
,
е
да
ли
се
глас
не
ће
поновити
,
и
не
чувши
ништа
,
прекрети
се
;
и
настави
пут
,
—
размишљајући
:
шта
ово
може
бити
...
.
Милојко
је
путовао
као
на
крилима
:
путовао
је
и
дању
и
ноћу
,
није
знао
за
умор
...
.
Ноћу
само
један
сан
преспава
,
и
мало
се
одмори
,
и
одмах
настави
пут
.
Он
је
за
читав
дан
пре
стигао
из
Београда
у
Мозгово
,
него
из
Мозгова
у
Београд
.
Шта
му
је
давало
снаге
за
овако
брзо
путовање
,
лако
је
погодити
...
.
Уз
пут
,
где
год
је
кога
срео
или
стигао
он
би
га
запитао
:
е
да
ли
није
срео
или
видео
таку
и
таку
девојку
?
И
нико
му
ништа
није
умео
казати
.
Кад
је
дошао
на
оно
место
,
где
је
срео
оне
рабаџије
,
што
су
из
Београда
путовали
и
код
извора
себе
и
стоку
одмарали
,
он
се
на
том
истом
месту
одмори
,
и
поједе
малко
хлеба
.
Одмарајући
се
,
дође
му
на
памет
онај
рабаџија
,
који
је
онако
сетан
и
намргођен
изгледао
,
па
сам
себе
запита
:
„
Боже
мој
!
Што
ли
је
он
онако
изгледао
?
Да
ли
и
њега
није
ова
недаћа
задесила
?
Да
ли
и
он
не
тугује
за
својим
детом
,
као
ово
ја
?
“
X
.
Четврти
дан
,
баш
око
заранака
,
Милојко
стигне
у
Мозгово
.
Приближавајући
се
својој
кући
,
које
од
умора
које
од
узбуђења
што
ће
видети
своје
мило
дете
,
своју
робињицу
Злату
,
он
једва
дисаше
.
Имао
је
да
сиђе
низ
једну
низбрдицу
па
да
дође
својој
кући
.
Кад
је
дошао
на
један
висак
с
ког
је
могао
добро
видети
своју
кућу
,
он
се
ту
прилично
задржа
.
Као
хтео
би
да
похита
кући
,
али
га
све
нешто
жижи
,
—
од
нечега
стрзи
,
и
чисто
опажа
да
му
је
срце
празно
.
У
то
време
седела
је
његова
жена
Мара
у
хладу
под
једним
орахом
и
нешто
шила
.
Ту
,
близу
ње
лежаше
верни
пас
,
и
таман
Милојко
на
капију
,
пас
лану
...
.
Мара
подиже
очи
,
угледа
Милојка
,
скочи
као
опарена
и
потрча
му
на
сусрет
,
...
Тешко
је
пером
описати
овај
сусрет
Милојка
и
жене
му
Маре
...
У
том
сусрету
беше
се
помешала
и
радост
и
жалост
,
и
веровање
и
неверовање
.
У
том
сусрету
чињаше
се
—
као
да
муж
жену
а
жена
мужа
жели
да
изненади
и
обрадује
...
.
Још
муж
жени
ни
Бога
не
назва
,
она
повика
:
„
Је
си
ли
довео
Злату
?
...
Камо
Злата
?
“
—
Муж
пита
жену
:
„
Је
ли
дошла
Злата
?
Камо
је
да
ме
сретне
...
.
да
је
видим
?
...
Још
једном
Мара
запита
Милојка
:
„
Ама
зар
истина
ниси
нашао
Злату
?
“
Још
једном
Милојко
запита
Мару
:
„
Ама
је
ли
истина
да
Злата
није
дошла
?
...
“
Милојко
рече
:
„
нисам
нашао
Злату
“
,
а
Мара
:
„
није
дошли
Злата
...
“
И
једно
и
друго
бризнуше
у
плач
.
И
једно
и
друго
уверише
се
из
овог
плача
,
да
заиста
нема
Злате
.
Мирко
се
тада
није
десио
код
куће
,
био
је
,
код
оваца
...
.
И
боље
...
.
По
што
се
Милојко
прилично
поодморио
и
мало
прихватио
,
тада
ће
га
Мара
запитати
:
„
За
име
Бога
,
човече
,
где
се
толико
забави
?
Зар
је
тај
проклети
Београд
тако
далеко
?
Данас
је
управо
једанаести
дан
како
си
од
куће
.
—
Без
трага
далеко
,
одговори
Милојко
;
учини
ми
се
да
одох
преко
бела
света
...
.
И
да
је
бар
какве
вајде
,
па
да
човек
не
жали
труда
и
муке
...
.
“
Мара
је
нестрпљиво
очекивала
,
да
јој
муж
исприча
,
е
да
ли
је
што
дознао
о
Злати
,
али
није
хтела
на
њега
одмах
наваљивати
...
Милојко
је
то
опазио
;
мало
се
промешкољи
и
искашља
па
поче
овако
:
—
Јест
,
жено
,
бих
ти
ја
у
Београду
,
сваких
се
Божјих
чудеса
нагледах
,
али
само
Злату
нашу
не
видех
...
“
Дубоко
уздахну
и
мало
поћута
...
.
За
тим
све
по
реду
исприча
својој
жени
-
како
је
путовао
до
Београда
;
шта
му
се
у
путу
десило
;
како
је
у
Београду
наишао
на
једног
доброг
механџију
:
како
је
лутао
по
београдским
улицама
;
видео
млоге
куће
и
на
прозорима
јаке
пармаке
и
решетке
;
како
је
застајкивао
и
ослушкивао
,
е
да
ли
му
се
Злата
не
ће
јавити
,
и
,
најпосле
,
како
је
жена
оног
доброг
механџије
преко
оне
буле
дознала
,
да
се
Злата
доиста
налазила
у
конаку
Рашид-Беговића
;
али
је
један
Србин
измећар
избавио
и
она
је
некуд
побегла
и
није
потурчена
.
„
Где
год
сам
кога
уз
пут
срео
или
стигао
,
рече
,
питао
сам
за
нашу
Злату
,
и
нико
ми
ништа
не
умеде
казати
.
Уздао
сам
се
да
ћу
је
затећи
код
куће
,
али
ето
ви’ш
наше
недаће
...
.
“
Мара
уздахну
па
ће
рећи
:
„
Није
мени
узалуд
она
врачара
онако
неразговетно
казала
:
„
Злата
ће
се
избавити
,
не
ће
вером
преврнути
;
али
мучно
...
ја
,
мучно
да
ћете
је
...
.
“
За
тим
исприча
мужу
какав
је
страшан
сан
снила
,
и
то
одмах
друге
ноћи
по
његовом
одласку
у
Београд
.
„
Сним
ја
“
,
причаше
Мара
,
„
као
да
је
некакав
велики
годет
;
и
ми
смо
као
на
том
годету
,
а
с
нама
и
Злата
.
Она
сва
у
бело
рухо
обучена
,
а
као
на
глави
јој
венчић
,
али
се
све
нешто
од
нас
двоје
туђи
.
Ја
је
погледнем
и
видим
рану
под
њеним
грлом
.
Из
те
ране
—
као
—
шибају
млазови
крви
,
и
попрскаше
бело
рухо
на
њој
.
Ја
хтедох
да
притрчим
,
али
она
одскочи
од
мене
;
на
један
пут
се
као
створише
крила
на
њој
и
она
полако
поче
да
лети
горе
.
Последње
речи
које
изусти
беху
:
Проклество
на
теби
и
на
твоје
колено
“
!
Коме
је
то
рекла
,
не
знам
;
тек
сам
видела
да
очи
беше
подигла
к
небу
.
Ја
се
тргох
иза
сна
,
и
сва
сам
дрхтала
.
До
сванућа
нисам
очи
склопила
.
И
Милојко
овај
сан
не
бегенисаше
,
али
је
и
пак
своју
жену
блажио
:
„
Сан
је
лажа
,
а
Бог
је
истина
...
.
Добар
је
Бог
,
он
ће
нашу
Злату
избавити
,
и
ми
ћемо
је
видети
...
.
Само
нека
да
Бог
да
буде
жива
...
.
Робом
икад
,
гробом
никад
!
“
У
тај
мах
и
Мирко
дође
кући
и
догна
овце
.
,
.
.
Па
чувши
да
му
је
отац
дошао
,
немаде
кад
затворити
овце
у
тор
,
већ
потрча
што
је
игда
могао
,
вичући
:
„
Бабо
,
бабо
!
Је
си
ли
довео
сеју
?
Је
си
ли
нашао
Злату
!
...
.
Камо
је
,
где
је
,
да
је
видим
?
!
.
.
“
Милојко
се
збуни
и
испресецаним
гласом
поче
одговарати
:
„
Јест
...
.
није
...
.
Злата
је
ту
...
она
ће
доћи
...
.
Не
бој
се
,
сине
...
.
она
се
није
потурчила
...
.
“
Мирко
бризну
у
плач
и
испресецаним
гласом
кроз
плач
рече
:
„
Болан
ба-аа-бо
,
зар
...
зар
ниси
до-довео
сеју
?
!
“
И
зацену
се
од
плача
...
.
И
Мара
и
Милојко
гушили
су
се
у
сузама
.
На
глас
да
је
Милојко
дошао
,
—
беше
се
искупило
и
неколико
оближњих
комшија
и
комшиница
.
Међу
њима
беше
и
онај
већ
нама
познати
стари
чича
Раде
.
Сви
оплакаше
овај
тужни
призор
.
Само
је
чича
Раде
замишљен
ћутао
,
и
наслонивши
на
усне
штап
,
који
је
у
рукама
држао
,
изгледаше
као
прави
стојик
...
.
Кад
се
плач
и
јецаше
мало
уталожи
,
онда
ће
чича
Раде
рећи
:
—
Милојко
,
и
ти
,
Маро
,
и
остала
браћо
!
Ми
већ
од
Косова
плачемо
и
оплакујемо
наше
синове
и
наше
кћери
,
па
нам
није
никаква
вајда
.
Још
ћемо
толико
кукати
и
нарицати
за
нашом
децом
,
ако
будемо
кукавице
и
бабе
,
па
нам
опет
не
ће
бити
никаква
вајда
...
Ја
сам
човек
прилично
стар
;
обиграо
сам
многе
крајеве
где
српски
народ
живи
.
Нигде
нисам
опазио
,
да
Срби
Турке
,
нити
Турци
Србе
милују
.
Свуда
је
овако
исто
као
и
у
нас
.
Ретко
је
место
где
по
нека
мајка
не
запева
за
својим
сином
,
ја
ли
сестра
за
братом
...
.
Ја
,
тако
је
то
!
С
Турцима
се
на
лепо
не
може
...
Ви
сви
знате
да
се
ја
бавим
калаузлуком
а
по
малко
и
трговином
.
Пре
два
три
месеца
мак’о
сам
се
и
до
Шумадије
.
Много
сам
што
шта
дознао
.
По
Шумадији
се
нешто
ужурбало
,
—
нешто
се
ради
,
како
ми
један
познаник
шану
...
.
.
А
шта
се
ради
и
спрема
,
то
није
за
казивање
...
то
су
крупни
послови
...
Може
дати
Бог
те
ће
нам
зора
слободе
отуда
зарудети
...
.
Ја
сам
стар
па
ћу
тешко
то
доживети
и
својим
очима
видети
...
.
У
осталом
живот
је
у
Божјим
рукама
...
.
Само
ћу
вас
,
а
и
остале
комшије
једно
заклети
:
Ако
ме
Бог
раније
узме
,
те
не
доживим
тај
тренутак
,
да
будете
сложни
;
да
будете
одважни
,
—
два
пут
се
не
умире
...
А
боље
је
и
умрети
,
па
својим
очима
не
гледати
шта
раде
проклети
Турци
с
нама
и
нашом
децом
...
.
Стари
чича
Раде
ово
вам
рече
,
а
ви
добро
утувите
,
па
не
ћете
кукати
и
лелекати
за
вашим
ћерима
и
синовима
.
“
Кад
чича
Раде
ово
изогвори
,
сви
,
и
људи
и
жене
,
као
из
једног
грла
рекоше
:
„
Дај
,
Боже
,
и
у
добри
час
!
...
“
Нико
пажљивије
није
слушао
ову
предику
чича
Радову
од
Милојка
.
Докле
је
год
чича
Раде
говорио
,
он
је
држао
стегнуте
песнице
;
а
кад
је
чича
Раде
говор
довршио
,
он
у
највећој
јарости
,
дигнувши
песнице
горе
,
ово
рече
:
—
„
Вала
,
чича
Раде
,
кунем
ти
се
мојим
Мирком
и
мојом
Злат
...
Ох
!
нема
ми
Злате
!
...
кунем
ти
се
мојим
Мирком
:
ако
дочекам
то
што
ми
мало
пре
рече
,
убићу
макар
једног
Турчина
и
осветити
се
за
моју
Злату
,
па
макар
после
на
каблиће
био
исечен
!
...
“
Беше
неко
доба
ноћи
...
.
Чича
Раде
потсети
комшије
да
је
време
кући
.
„
Милојко
је
с
пута
па
треба
да
се
одмори
...
.
“
„
Лаку
ноћ
!
“
„
Лаку
ноћ
!
“
И
сви
одоше
...
.
Међу
тим
је
Мирко
већ
био
заспао
.
Једну
ручицу
беше
метнуо
под
образ
,
а
другу
на
кук
.
Спавао
је
као
јагње
.
Румен
му
се
беше
просула
по
образу
,
чисто
би
рекао
,
да
му
је
румена
ружица
на
образ
прилепљена
.
Отац
и
мати
приступише
му
,
и
као
из
једног
грла
рекоше
:
„
Боже
,
поживи
нам
ово
јединче
!
А
Злата
...
.
Злате
нема
више
...
.
Још
нам
је
једина
нада
остала
,
да
ће
доћи
.
Али
...
.
“
ИX
.
Оставимо
родитеље
Златине
нека
живе
у
нади
;
јер
је
то
једини
мелем
рањеном
срцу
родитељском
.
Ми
да
се
упутимо
за
Златом
,
те
да
видимо
каква
судба
постиже
ово
чедо
српско
,
овај
лепи
пролетњи
цветак
...
.
Ево
нас
опет
под
оним
кобним
ћопаком
,
у
оном
дебелом
хладу
,
где
се
оно
весело
играху
мозговски
чобани
:
клиса
,
лопте
,
гуџе
и
робова
.
—
у
оном
хладу
,
испод
ког
Рашид-Беговић
зароби
и
одведе
Злату
,
да
му
верна
љуба
буде
...
.
Пут
цариградски
у
то
време
ишао
је
овако
:
Ниш
,
Делиград
,
Ражањ
,
Шупељак
(
Јовановац
)
,
Параћин
,
Ћуприја
,
Јагодина
,
Багрдан
,
Брзан
.
А
одатле
је
скретао
у
лево
,
и
није
ишао
равнином
моравском
,
већ
:
преко
Баточине
,
Раче
-
Крагујевачке
,
Хасан
-Пашине
Паланке
(
која
се
у
старинско
доба
звала
—
„
Бела
Црква
“
,
Колара
,
Гроцке
,
па
у
Београд
.
У
свима
тим
местима
,
осим
неких
,
беху
насељени
Турци
.
Овим
је
путем
Злата
доведена
у
Београд
.
И
ако
се
Рашид-Беговић
никога
није
бојао
,
он
је
и
пак
,
да
не
би
баш
тако
јако
падало
у
очи
,
чим
су
мало
подаље
одмакли
,
заповедио
сеизу
да
Злату
колико
толико
преруши
.
Сени
извуче
из
бисага
некакав
стари
фермен
и
некакву
зелену
поцепану
доламу
.
То
наталари
на
Злату
,
па
јој
зави
мало
чалме
око
главе
.
И
тако
накарађена
јадна
Злата
,
морала
је
чак
до
Београда
путовати
,
—
и
то
,
јахајући
и
ако
никад
није
у
своме
животу
коња
узјахала
.
А
да
би
још
више
затурили
траг
,
они
јој
надену
име
:
Омер
.
Злата
је
дуго
уз
пут
плакала
и
нешто
полако
нарицала
;
па
кад
је
од
плача
већ
прекрмаукала
,
престала
је
плакати
,
и
само
се
чуло
иктање
и
дубоки
уздаси
.
Њу
су
по
где
где
што
запиткивали
,
али
она
ништа
није
одговарала
,
само
је
уздисала
.
Уз
пут
су
је
чували
као
очи
у
глави
;
нудили
су
је
свакојаким
јестивима
која
су
у
бисагама
из
Соко-Бање
понели
;
али
она
ништа
није
хтела
окусити
.
Били
су
јој
оштро
запретили
,
да
ником
ништа
уз
пут
не
говори
,
а
још
мање
да
покуша
побећи
.
Турци
су
великодушни
према
„
ајвану
“
.
Турчин
воли
сам
гладовати
,
само
нек
му
је
коњ
сит
;
Турчин
ће
ретко
кад
коња
претерати
;
у
вече
никад
неће
лећи
док
свога
коња
не
обиђе
;
—
а
нарочито
кад
је
на
путу
.
Али
,
овом
приликом
,
као
да
су
Рашид-Беговић
и
његови
пратиоци
ово
правило
прекршили
.
Јер
од
Мозгова
до
Београда
они
су
дошли
за
непуна
три
дана
а
четири
најмање
требало
је
путовати
.
Трећи
дан
око
јаније
стиже
Рашид-Беговић
у
Београд
,
и
одседе
пред
својим
конаком
.
Врата
коначка
беху
закључана
;
јер
Турци
су
по
своме
обичају
рано
кућама
одлазили
,
и
после
првог
сутона
ретко
су
се
по
вароши
могли
видети
.
Сеиз
куцну
алком
на
капију
.
Мало
не
потраја
,
чу
се
глас
изнутра
:
„
Ćim-der
?
!
“
(
ко
је
?
)
Сеиз
одговори
:
„
Наши
смо
.
Млади
ага
дошао
с
пута
.
Ач-капи
!
(
Отварај
!
)
“
Врата
се
отворише
,
још
два
сеиза
истрчаше
и
коње
прихватише
.
Са
Злате
скидоше
онај
фермен
и
ону
и
поцепану
доламу
,
и
она
остаде
у
свом
сељачком
руху
.
Сад
први
пут
Рашид-Беговић
узе
Злату
за
руку
,
и
поведе
је
унутра
,
право
у
ону
одају
где
му
је
отац
боравио
.
Кад
је
Рашид-Беговић
Изедин
ухватио
Злату
за
руку
,
она
је
задрктала
као
прут
,
и
чисто
се
затезала
да
пође
за
њим
.
Изедин
је
слобођаше
,
па
јој
и
неколико
благих
речи
изговори
:
„
Джанум
,
на
бој
се
!
Ти
ћеш
бити
моја
када
.
Ја
ћу
тебе
срећном
учинити
...
.
“
Шта
ја
кукавна
Злата
тада
осећала
у
својој
души
,
то
би
само
она
била
кадра
исказати
,
а
пером
је
тешко
описати
...
.
Пред
младим
агом
ишао
је
слуга
и
у
руци
носио
фењер
.
Дошав
до
оџаклије
слуга
отвори
врата
.
У
оџаклији
на
сеџадету
на
коме
беше
и
шилте
,
седео
је
,
прекрстивши
ноге
,
стари
Рашид-Беговић
.
Пред
њим
беше
мала
округла
синија
,
а
на
њој
филџан
са
зарфом
,
и
ибрик
с
кафом
.
У
рукама
му
беше
чибук
,
готво
хват
дугачак
.
Облаци
дима
носили
су
се
по
оџаклији
тако
,
да
се
стари
ага
једва
могао
видети
као
у
магли
...
.
Стари
ага
тек
беше
вечерао
,
па
седи
,
пије
каву
и
пуши
...
.
а
од
прилике
,
рачунао
је
,
да
ће
му
и
син
доћи
...
Млади
Рашид-Беговић
уђе
у
оџаклију
;
Злату
остави
код
врата
;
приступи
своме
оцу
:
дубоко
се
поклони
три
пут
,
и
по
турском
обичају
учини
+
„
темене
“
.
И
стари
Рашид-Беговић
учини
„
темене
“
своме
сину
,
и
поздрави
га
добродошлицом
:
„
Ошђелдум
,
синак
!
...
“
а
он
оцу
:
„
Ошбулдун
,
бабан
!
...
“
За
тим
стари
Рашид-Беговић
запита
сина
:
како
су
му
рођаци
у
Соко-Бањи
,
како
се
провео
на
путу
и
у
гостима
?
По
што
се
млади
Рашид-Беговић
похвалио
да
му
је
добро
било
у
гостима
,
а
у
путу
још
боље
,
он
додаде
,
да
је
уз
гред
,
уловио
једну
препелицу
,
којој
,
бели
,
нема
равне
.
За
тим
приступи
Злати
,
узе
је
за
руку
,
и
приведе
своме
оцу
,
рекавши
:
„
Ево
,
бабо
,
то
је
та
препелица
!
Моја
је
жеља
,
да
ми
она
буде
кадуна
.
Је
л
’
,
бабо
,
да
ми
не
ћеш
кварити
ћеф
?
“
Кад
Злата
чу
речи
„
бабо
“
,
паде
јој
на
памет
,
да
и
она
има
бабу
...
.
И
помисли
:
„
Где
ли
је
сад
мој
баба
,
и
шта
ли
он
јадан
ради
?
...
“
Стари
Рашид-Бег
добро
промотри
Злату
,
која
и
ако
беше
од
дугог
пута
и
гладовања
изнурена
,
а
од
страха
прецеђена
,
и
пак
изгледаше
лепа
као
анђео
.
Стари
Рашид-Беговић
загледну
је
још
једном
добро
,
па
ће
раздраган
рећи
:
„
Аферим
бе
,
синак
,
нека
ти
је
хаирли
!
Срећно
ти
и
нека
те
Алах
благослови
!
“
За
тим
заповеди
Злати
да
ближе
приступи
.
Она
приступи
,
он
јој
пружи
руку
,
и
они
га
пољуби
у
руку
.
Неколико
благих
речи
излете
из
уста
старог
брадатог
Турчина
:
„
Не
бој
се
,
синак
.
Ти
ћеш
срећна
бити
;
ја
ћу
те
пазити
као
своју
кћер
.
“
Она
је
,
сагнувши
главу
,
ћутала
и
ништа
није
говорила
као
да
је
била
нема
...
.
Стари
Рашид-Беговић
мало
поћута
,
па
тек
лупи
у
дланове
.
Јави
се
слуга
...
.
Старац
заповеди
,
да
се
Злата
одведе
и
преда
на
чување
нама
већ
познатој
були
Дурџани
.
Јави
се
једна
остара
слушкиња
,
којој
је
старац
нешто
много
турски
говорио
,
—
али
тако
тихо
да
се
ништа
није
могло
чути
.
Слушкиња
се
до
земље
поклони
,
пође
пред
Златом
,
а
она
за
њом
.
Прођоше
две
три
собе
,
и
тек
кад
у
четврту
уђоше
,
указа
се
нека
слаба
светлост
.
На
јодној
шамли
беше
шавдан
,
и
тињала
је
у
њему
лојана
свећа-фискија
.
Поред
шавдана
беху
мумаказе
.
У
једном
ћошку
седела
је
,
подвивши
пода
се
ноге
,
стара
була
Дурџана
.
Држала
је
у
рукама
чибук
;
читави
облаци
дима
вили
су
се
по
соби
.
Овако
сама
личила
је
више
на
какву
утвору
него
па
живи
створ
...
.
Кад
слушкиња
уђе
у
собу
,
дубоко
се
поклони
Дурџани
,
и
нешто
јој
много
изговори
турским
језиком
.
Кад
је
говор
свршила
,
Дурџана
само
рече
:
„
Пеки
!
“
Затим
заповеди
слушкињи
да
усекне
свећу
.
—
Мало
јача
светлост
сину
у
соби
.
Дурџана
упре
свој
поглед
у
Злату
,
која
сагнувши
главу
,
изгледаше
као
осуђеник
пред
својим
судијом
.
„
Оди
,
џанум
,
оди
!
Не
бој
се
!
“
Злата
и
нехотице
приступи
,
и
стару
булу
пољуби
у
руку
.
Дурџана
се
добро
загледа
у
Злату
,
па
ће
рећи
:
„
Добро
парче
,
лепа
препелица
!
“
За
тим
мало
поћута
,
дубоко
уздахну
,
и
три
пут
понови
:
„
Алах
,
алах
,
алах
...
.
!
“
Опет
мало
поћута
и
пљесну
у
дланове
.
Дође
слушкиња
,
и
Дурџана
јој
нешто
турски
рече
,
слушкиња
донесе
душек
,
и
у
другом
ћошку
собе
намести
постељу
за
Злату
.
Стара
була
понуди
Злату
да
што
год
повечера
;
али
она
одговори
„
Нека
...
.
нисам
гладна
...
“
Беше
већ
неко
доба
ноћи
.
Дурџана
није
хтела
то
вече
ништа
разговарати
са
Златом
,
него
јој
само
заповеди
,
да
се
свуче
и
легне
да
спава
.
И
ако
је
Злата
била
уплашена
,
и
ако
је
сматрала
да
је
жива
у
гроб
сарањена
,
и
пак
уморна
тешким
и
дугим
путовањем
,
чим
је
спустила
главу
на
јастук
,
заспала
је
као
заклана
,
па
се
јамачно
и
до
зоре
не
би
разбудила
,
да
је
није
пробудио
један
страшан
сан
,
који
је
уснила
баш
те
ноћи
.
Сањала
је
она
:
као
да
иде
поред
некакво
големе
реке
.
На
један
пут
се
испод
њених
ногу
обала
обурва
и
она
падне
у
воду
.
На
њено
запомагање
,
као
од
некуд
искрсне
некакав
непознат
јој
човек
,
извади
је
из
воде
,
спасе
јој
живот
,
и
одмах
га
нестане
.
У
том
тек
од
некуд
,
као
јурне
на
њу
грдно
велики
бесан
пас
и
право
и
полети
за
гушу
...
Она
чисто
осети
његове
остре
зубе
под
својим
грлом
,
врисне
и
тргне
се
иза
сна
,
и
дрктала
је
као
прут
.
Кад
се
мало
стишала
од
страха
,
сама
себе
запита
:
где
сам
ја
ово
?
...
И
добро
размисливши
,
једва
се
сети
где
је
...
.
До
зоре
није
више
заспала
.
Стара
Дурџана
спавала
је
у
свом
ћошку
као
окупана
...
.
Зора
руди
и
Злата
би
се
дигла
,
али
се
боји
да
не
пробуди
стару
булу
.
Полагано
на
прстима
дође
до
једног
прозора
,
који
је
гледао
у
башту
.
Кроз
некаке
пармаке
и
честе
решетке
видела
је
Злата
прекрасну
,
велику
башту
,
и
у
њој
много
цвећа
и
дрвећа
.
За
тим
се
врати
и
седне
на
своју
постељу
...
.
Мало
не
потраја
пробуди
се
и
стара
була
...
Конак
Рашид-Беговића
био
је
мало
ниже
од
оне
џамије
испод
позоришта
,
ту
негде
близу
Чукур-чесме
.
То
је
била
грдна
велика
кућурина
,
саграђена
по
турски
,
начичкана
многим
прозорима
и
оџацима
,
а
ограђена
високим
бондрук-зидом
.
Гледајући
с
поља
,
човек
би
помислио
,
да
иза
тога
високог
зида
нема
ништа
...
.
Али
ми
молимо
читаоца
,
да
за
један
часак
уђе
с
нама
заједно
у
ове
тајанствене
куће
,
те
да
видимо
,
шта
се
тамо
иза
тих
зидина
скрива
.
Богатији
Турци
обично
су
имали
две
авлије
и
две
куће
:
Кућу
с
лица
која
се
звала
„
дишерлук
“
.
У
тој
су
кући
Турци
примали
госте
—
мушкиње
;
ту
су
живеле
слуге
;
били
су
арови
за
коње
,
и
кошара
за
краве
.
Позади
био
је
харем
,
где
су
живеле
само
жене
.
Слуге
без
нарочитог
позива
нису
смеле
ни
за
живу
главу
завирити
у
ту
авлију
,
—
сем
онога
,
који
је
у
башти
радио
—
па
и
њему
се
знало
докле
сме
долазити
.
Рашид-Беговића
башта
била
је
велика
,
читав
дан
орања
—
а
и
више
.
Редак
је
народ
који
је
тако
тираћија
и
толико
обраћа
пажњу
на
своју
башту
и
воћњак
,
као
што
то
Турци
чине
.
У
башти
Рашид-Беговића
било
је
:
шандудова
,
дуња
,
мушмула
,
кајсија
,
прасака
,
смокава
,
па
чак
и
брекиња
.
Од
крушака
:
јечмењача
,
илињача
,
жутица
,
караманака
,
арапака
,
јарибасана
,
сирака
,
медњака
,
водењача
и
др
.
Од
јабука
било
је
:
петровача
,
илињача
,
ђулабија
,
бедрика
,
белојабука
,
колишњаја
и
др
.
Од
цвећа
:
ружа
,
картона
,
шебоја
,
зумбула
,
лала
,
к’начика
,
мирисаљке
,
—
а
без
зимзелена
није
била
ни
најсиромашнија
турска
кућа
,
а
камо
ли
Рашид-Беговића
.
На
разне
врсте
грожђа
и
османлуке
,
обраћана
је
нарочита
пажња
.
Ту
је
било
:
дренка
,
динке
,
беле
ранке
,
смедеревке
,
каменичарке
,
прокупца
,
зачинка
,
гака
и
много
др
.
Пред
конаком
Рашид-Беговића
био
је
и
дивни
шедрван
(
водоскок
)
.
Једном
рочи
ово
није
била
башта
већ
прави
рај
земаљски
.
Ту
башту
надгледао
је
и
радио
нарочити
баштован
који
је
био
вичан
овом
послу
.
Био
је
то
човек
смеран
и
поштен
и
уживао
је
велико
поверење
у
конаку
Рашид-Беговића
.
Какве
је
вере
и
народности
био
овај
баштован
,
није
се
знало
.
Говор
му
је
био
чисто
српски
;
и
кад
би
говорио
,
заносио
јо
на
херцеговачко-
црногорски
.
Једно
јутро
тај
је
баштован
нешто
по
башти
чепркао
и
тиришио
,
и
то
близу
прозора
оне
собе
у
којој
је
Злата
с
Дурџаном
живела
.
И
Злата
беше
поранила
;
провири
кроз
решетку
на
прозору
,
и
виде
баштована
.
Сунце
се
тек
рађаше
.
Баштован
два
пут
кине
,
и
обазревши
се
на
све
стране
,
окрене
се
истоку
и
прекрсти
се
...
Злата
у
себи
помисли
:
„
Боже
мој2
и
овде
има
људи
,
који
се
часним
крстом
крсте
!
...
“
И
одмаче
од
прозора
...
.
Да
завиримо
у
кућу
Рашид-Беговића
.
Турске
куће
тог
времена
обично
су
биле
бондручаре
.
Подељене
су
било
на
два
одељења
.
У
једном
одељењу
живело
је
мушкиње
,
а
у
другом
женскињо
—
харем
.
При
уласку
у
кућу
водили
су
двоји
басамаци
—
лево
и
десно
.
Кад
се
изађе
на
горњи
бој
,
улази
се
у
велики
трем
.
Свуда
су
наоколо
врата
,
која
воде
у
собе
.
У
поље
,
—
у
авлију
избачена
је
диванана
-
трабазан
,
где
се
обично
Турци
одмарају
и
егленишу
.
У
трему
се
обично
држало
посуђе
:
саханови
.
демирлије
,
синије
и
др
.
Собе
су
биле
застрте
ћилимима
;
свуда
у
наоколо
око
дувара
намештен
је
миндерлук
,
а
на
њему
поређани
црвени
или
зелени
јастуци
,
које
је
красило
„
Соломоново
слово
“
.
У
сваком
углу
миндерлука
било
је
прострта
шилте
на
ком
су
се
Турци
најрадије
одмарали
.
О
дуваровима
висили
су
различни
—
везени
и
невезени
пешкири
,
а
и
по
који
јаглук
и
чевре
.
Уз
дуварове
понамештани
су
били
долапи
за
успрему
разних
ствари
и
спаваћих
хаљина
.
Било
је
по
једак
или
два
ћилера
,
у
коме
су
држате
драгоцености
и
хазна
с
новцима
:
урубијама
,
рушпама
,
махмудијама
,
меџидијама
и
др
.
Тавани
су
обично
били
таванисани
шашовцима
.
Средину
тавана
у
собама
,
нарочито
у
сали
,
красиле
су
неке
четвртасте
резотине
,
које
је
вешта
рука
догрмаџије
изрезивала
.
Уз
спаваће
собе
морао
је
бити
амамџик
,
у
њему
земљана
фуруна
,
а
у
ћошку
поред
ње
узидан
велики
земљани
лонац
,
у
коме
је
свагда
било
топле
воде
.
XИИ
.
Ту
,
у
тај
величанствени
за
оно
време
конак
,
доведена
је
и
смештена
Злата
.
Све
што
је
окружаваше
,
било
је
скупоцено
и
раскошно
.
Она
то
никад
у
животу
није
видела
.
Али
се
њој
и
пак
ова
кућа
и
све
што
јо
окружаваше
,
чињаше
као
гробница
;
њу
ништа
није
занимало
,
до
једина
мисао
:
отац
,
мати
,
брат
њен
Мирко
,
Мозгово
,
Зеленове
Ливаде
,
Венац
,
Пландиште
и
мозговски
чобанчићи
,
с
којима
се
најрадије
играла
:
клиса
,
лопте
,
гуџе
и
робова
.
Кад
је
Злата
оно
јутро
устала
,
обуче
своје
сеоско
одело
и
обује
опанке
.
Хтела
се
мало
и
очешљати
;
јер
за
три
дана
путовања
није
се
чешљала
,
па
јој
се
сва
коса
беше
ућечила
и
умрсила
.
А
имала
је
дивну
косу
кестењаве
боје
,
која
се
спуштала
чак
ниже
појаса
.
Немајући
чешља
,
она
је
ћутала
,
а
од
Дурџане
није
смела
искати
,
—
било
је
стид
...
Још
оно
вече
,
кад
су
је
увели
у
собу
старе
буле
,
и
предали
је
њој
на
чување
,
Злати
се
Дурџана
није
допала
.
Она
је
гледала
у
овој
були
свог
џелата
,
али
је
своју
мржњу
морала
крити
.
Кад
се
стара
була
дигла
,
питала
је
Злату
:
Је
ли
се
одморила
,
како
је
спавала
,
и
је
ли
што
сањала
?
За
тим
се
окрете
и
добро
је
погледа
,
па
понови
синоћње
речи
:
„
Добро
парче
,
лепа
препелица
!
“
Због
ових
речи
,
ма
да
су
врло
ласкаво
изговорене
,
Злата
је
још
више
омрзнула
Дурџану
.
Мало
не
потраја
,
док
од
некуд
из
побочних
соба
наврви
читава
гомила
була
.
Оне
су
с
Дурџаном
нешто
турски
говориле
,
а
све
једнако
погледале
Злату
.
Она
се
јадница
беше
унезверила
,
и
зверала
је
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
,
—
као
тица
кад
се
први
пут
у
кавез
затвори
...
.
.
Једна
стара
була
издвоји
се
и
приступи
јој
ближе
,
па
ће
је
благо
запитати
:
„
Одакле
си
,
синак
?
“
Злата
полугласно
одговори
:
„
Из
Мозгова
...
“
Стара
Дурџана
,
кад
чу
реч
„
Мозгово
,
“
мало
се
трже
и
убезекну
...
.
Остара
була
настави
питати
Злату
:
—
Како
ти
се
допада
овде
код
нас
?
—
Па
...
.
добр
...
онога
...
.
лепо
...
.
-
Ти
ћеш
остати
код
нас
,
је
л
’
?
-
Па
хоћ
...
.
ја
...
.
не
знам
...
.
—
Ти
ћеш
бити
моја
невестица
,
ја
ћу
то
волети
као
своју
кћер
!
Злата
јо
ћутала
...
.
Лепота
и
она
природна
скромност
Златина
тако
се
допаде
остарој
були
,
те
јој
приђе
још
ближе
,
загрли
је
и
у
чело
пољуби
.
Злата
би
у
онај
мах
волела
,
да
је
гуја
печила
,
него
што
је
ова
Туркиња
пољубила
.
Али
шта
је
знала
радити
?
Тако
је
морало
бити
!
...
Тај
исти
дан
позват
је
терзија
,
коме
буде
заповеђено
,
да
узме
меру
и
покроји
све
ново
одело
за
Злату
,
и
то
што
пре
.
После
неколико
дана
одело
је
било
готово
и
донесено
.
У
очи
петка
,
на
на
најсвечанији
начин
,
Злата
је
била
прерушена
.
Старој
слушкињи
заповеђено
је
,
да
је
уведе
у
амамџик
,
да
је
окупа
и
обуче
јој
кошуљу
од
бурунџука
.
За
тим
јој
оплету
шивета
,
обуку
шалваре
и
бојелек
чистим
златом
извезен
;
опашу
јој
свилени
бајадер
;
на
главу
јој
метну
ален
фес
са
златном
кићанчицом
,
а
обују
јој
местве
и
папуче
златом
извезене
.
Овако
обучена
Злата
изгледала
је
у
очима
Туркиња
прави
анђео
.
Буле
,
гле-
дајући
у
њу
,
од
усхићења
пљеснуле
су
у
дланове
,
али
су
је
одмах
мало
пљунуле
,
да
је
не
урекну
...
.
Остара
була
приступи
Злати
,
загрли
је
и
пољуби
,
рекавши
јој
:
„
Нека
те
Алах
благослови
!
...
“
Ово
беше
мати
Изединова
,
Джемиле
...
.
Буле
су
мислиле
,
да
се
и
Злата
усхићава
и
радује
што
је
овако
лепо
обучена
.
Али
кад
би
ко
могао
у
тај
тренут
загледати
у
срце
и
душу
њену
,
видео
би
нешто
са
свим
противно
.
Она
је
сама
себи
смешна
изгледала
,
а
у
себи
је
рекла
:
„
Ја
сам
сад
права
додола
!
.
.
“
да
је
јадници
било
до
смеха
,
би
се
за
цело
грохотом
насмејала
!
...
Джемиле
нешто
дуго
разговара
турски
са
старом
Дурџаном
,
још
једном
загрли
и
пољуби
Злату
,
па
и
она
и
остале
буле
разидоше
се
по
својим
одајама
.
Злата
,
где
је
стајала
кад
су
је
оно
облачили
,
ту
је
и
остала
,
није
се
ни
с
места
помакла
.
Она
је
јадница
гледала
уза
се
и
низа
се
,
и
сама
се
чудила
,
шта
је
ово
снађе
!
Обазирала
се
—
то
на
једну
,
то
на
другу
страну
,
не
ће
ли
где
год
угледати
своје
сељачко
рухо
,
али
га
нигде
не
беше
...
.
На
себи
беше
задржала
само
једне
канице
.
Кад
ју
је
она
слушкиња
окупала
и
обукла
јој
бурунџук
кошуљу
,
Злата
је
замоли
да
јој
допусти
,
да
се
каницама
опаше
,
„
јер
сам
,
рече
јој
,
нешто
на
срцу
нелагодна
...
.
“
Кад
се
було
у
своје
одаје
разидоше
,
остадоше
саме
—-
Дурџана
и
Злата
.
Дурџана
ће
је
погледати
уз
дуж
и
попреко
,
па
ће
јој
рећи
:
„
Ама
си
,
бе
џанум
,
лепа
да
ти
није
злих
очију
!
...
“
—
Може
бити
,
рећи
ће
Злата
тихим
гласом
...
.
—
Ама
ти
рече
пре
неколико
дана
,
да
си
од
Мозгова
?
—
Јесам
...
—
Од
које
си
куће
?
—
Не
знам
...
.
—
Како
ти
је
име
оцу
и
мајци
?
—
Оцу
Милојко
,
а
мајци
Мара
...
.
Имам
и
брата
Мирка
...
“
уздахну
и
две
три
крупне
сузе
скотрљаше
јој
се
низ
бледе
образе
.
„
Не
плачи
,
синак
!
Не
бој
се
!
...
Велики
је
Алах
...
.
“
Уздахну
и
Дурџана
и
дуго
поћута
...
.
XИИИ
.
Првих
дана
Злата
није
волела
Дурџану
,
она
је
чак
мрзила
на
њу
.
Али
опазивши
,
да
и
у
Туркињиним
грудима
може
куцати
племенито
срце
,
које
је
жали
,
које
је
болећиво
спрам
њене
туге
,
она
поче
заволевати
Дурџану
,
и
Дурџана
њу
,
и
оне
су
једна
другој
тако
прилагодиле
,
да
већ
нису
изгледале
—
као
Туркиња
и
Српкиња
,
већ
две
праве
Српкиње
:
мати
и
кћи
...
Једина
беше
Дурџана
с
којом
се
Злата
најрадије
забављала
;
остале
буле
биле
су
јој
мрске
и
досадне
.
До
некле
је
Злата
звала
Дурџану
„
ханума
“
,
а
после
је
замоли
да
јој
допусти
,
да
је
зове
„
тетка
“
што
јој
Дурџана
и
допусти
.
Сав
харем
волео
је
Злату
као
очи
у
глави
.
Джемиле
,
мати
Изединова
,
долазила
је
свако
јутро
рано
да
је
види
,
и
да
јој
„
сабах-хаирала
“
(
добро
јутро
)
назове
.
Злата
се
чинила
да
је
добре
воље
,
а
како
јој
је
у
души
било
,
то
је
она
најбоље
осећала
...
.
.
Њој
је
свако
задовољство
чињено
:
она
ни
чега
није
била
жељна
.
Најскупоценија
јела
турска
:
баклава
,
малебија
,
кадаиф
,
гурабије
,
татлије
,
готовљена
су
и
доношена
јој
.
Она
је
та
јела
само
авољила
,
тек
да
није
гладна
;
та
јела
била
су
јој
бљутава
...
.
Колико
је
пута
веселница
помислила
:
„
О
,
да
ми
је
сад
комадић
окореле
проје
,
парче
сира
,
сланине
,
ја
сува
меса
,
те
бих
се
сита
најела
!
...
“
Више
пута
заустила
би
да
замоли
Дурџану
,
да
јој
набави
мало
пројице
и
сира
,
али
се
стидела
и
није
смела
да
јој
каже
.
Дурџана
се
стараше
да
Злату
што
више
задовољи
и
развесели
:
причала
јој
је
разне
приче
из
свог
детинства
.
Један
пут
јој
напомену
да
је
и
она
кроз
Мозгово
пролазила
,
да
се
и
она
сећа
Зеленових
Њива
,
Венца
и
Пландишта
,
па
би
тек
опет
запитала
Злату
:
Да
ли
памти
од
које
је
куће
?
Злата
,
ка
’
би
хтела
,
ка
’
и
не
би
;
али
најзад
отпоче
причати
Дурџани
.
У
тај
мах
појави
се
Джемиле
.
Дурџана
даде
знак
Злати
,
да
ћути
,
—
и
она
ућута
...
.
После
кратког
разговора
на
турском
језику
,
Джемиле
оде
...
.
Дурџана
беше
сметнула
с
ума
Златину
причу
,
и
не
рече
да
је
Злата
настави
.
А
то
Злати
беше
добро
дошло
...
.
Дурџани
је
било
заповеђено
:
да
с
њом
благо
поступа
;
да
је
слободи
и
прилагођава
;
да
је
по
мало
учи
турском
језику
;
да
јој
изнајлак
омиљава
турску
веру
,
те
тако
да
је
спреми
за
кадуну
.
Дурџана
је
,
и
без
ове
заповести
,
благо
поступала
са
Златом
,
али
је
турском
језику
није
хтела
учити
,
а
још
мање
јој
турску
веру
омиљавати
.
Њој
се
по
глави
непрестано
врзло
Мозгово
,
а
радозналост
је
распињала
,
да
дозна
:
од
ког
је
рода
и
порекла
Злата
...
.
XИВ
.
Једног
дана
беше
отишао
сав
харем
у
амам
.
За
Туркиње
је
највећа
свечаност
и
весеље
кад
иду
у
амам
.
У
амаму
проведу
читав
дан
.
Тамо
се
једе
,
пије
кафа
,
шербет
,
лимунада
,
тамо
се
пева
и
весели
,
а
ћочеци
играју
.
У
конаку
беху
остале
—
само
Дурџана
и
Злата
.
Ово
беше
згодна
прилика
,
да
јој
Злата
исприча
започету
причу
.
И
она
отпоче
.
Дурџана
јој
упаде
у
реч
:
„
Али
све
редом
да
причаш
...
.
“
—
Хоћу
,
рече
Злата
...
.
Оцу
ми
је
име
Милојко
,
а
матери
Мара
.
Имам
јединца
—
брата
,
име
му
је
Мирко
...
.
Памтим
,
да
је
једном
мој
отац
причао
,
да
је
његовом
оцу
,
а
мом
деди
,
било
име
—
Станимир
.
При
речи
„
Станимир
“
,
Дурџана
се
трже
...
.
Злата
настави
:
„
Мог
оца
матери
,
а
мојој
баби
,
било
је
име
Милана
.
“
При
речи
„
Милана
“
још
се
више
трже
Дурџана
,
и
дубоко
уздахну
,
али
се
стараше
да
прикрије
своју
узбуђеност
.
Злата
настави
:
„
Мој
отац
причао
је
:
да
је
имао
само
једну
сестру
,
и
ако
се
добро
сећам
,
било
јој
је
име
Смиља
.
“
При
речи
„
Смиља
“
,
Дурџана
се
превари
,
и
у
мал
што
не
изговори
„
тако
је
“
;
али
на
пола
речи
застаде
.
Злата
настави
:
„
Смиља
је
била
старија
од
мог
оца
.
Он
њу
није
ни
запамтио
.
Ту
сестру
мога
оца
Смиљу
,
а
моју
тетку
,
заробише
и
некуд
одведоше
Турци
и
за
њу
се
не
зна
ништа
...
.
Јест
заробише
је
Турци
као
ово
и
мене
...
.
“
и
ту
Злата
бризну
у
плач
...
.
Дуго
,
дуго
гледала
је
Дурџана
у
Злату
,
није
хтела
тешити
је
...
.
И
низ
њене
старе
и
збрчкане
образе
скотрља
се
неколико
крупних
суза
.
Злата
је
то
опазила
,
па
је
мислила
:
стара
Дурџана
плаче
из
саучешћа
према
њојзи
.
Од
то
доба
Дурџана
још
више
заволи
Злату
.
Све
што
је
могла
чинила
је
да
је
задовољи
,
да
је
развесели
;
али
је
она
увек
била
сетна
,
невесела
и
замишљена
.
У
оваким
тренуцима
она
би
долазила
на
прозор
и
кроз
решетку
гледала
у
башту
,
а
мотрила
би
,
е
да
ли
не
ће
видети
оног
човека
што
по
башти
ради
и
што
се
прекрсти
.
Једног
дана
беше
отишло
сав
харем
некуда
на
теферич
.
У
конаку
беше
остала
само
Дурџана
и
Злата
.
Било
је
после
по
дне
.
Дурџана
је
била
нешто
слаба
,
и
готово
сву
прошлу
ноћ
није
тренула
.
Беше
легла
и
тврдо
заспала
.
Злата
приђе
прозору
,
и
угледа
баш
испод
прозора
баштована
,
који
окопава
картон
(
бели
цвет
,
значи
:
„
груда
снега
“
.
)
Помисли
у
себи
:
„
Да
ли
да
му
се
јавим
?
“
Окрете
се
на
Дурџану
,
ослушну
добро
,
да
ли
спава
...
Дурџана
је
хркала
...
.
Још
једном
па
наслони
уста
баш
на
сам
и
полугласно
викну
:
„
Ако
си
Србин
и
хришћанин
,
спаси
ме
,
избави
ме
!
.
.
“
Баштован
диже
главу
и
погледа
у
прозор
.
И
ако
је
знао
да
у
конаку
нема
никога
,
обазре
се
и
лево
и
десно
,
па
ће
полако
запитати
:
„
А
ко
си
ти
?
“
Одговор
беше
:
„
Ја
сам
Злата
,
Српкиња
из
Мозгова
.
Турци
ме
заробили
...
.
“
У
тај
мах
пробуди
се
Дурџана
.
Злата
одскочи
од
прозора
.
Дурџана
јо
запита
:
шта
је
то
говорила
?
Она
рече
:
„
Пролете
леп
бео
голуб
,
па
сам
га
вабнула
...
.
.
“
Баштован
коме
беше
име
Станко
,
заиста
је
био
православни
Србин
,
родом
од
Плевља
.
Беше
човек
порастан
,
осредњих
година
.
Од
дужег
времена
служио
је
у
Рашид-Беговића
;
био
веран
и
послушан
,
газде
су
га
веома
пазиле
.
Он
је
био
начуо
за
неку
робињу
у
Рашид-Беговића
конаку
,
али
ништа
више
није
знао
.
Речи
иза
решетке
:
„
Ако
си
Србин
и
хришћанин
,
спаси
ме
,
избави
ме
!
...
Ја
сам
Српкиња
“
,
дубоко
се
урезаше
у
његову
душу
,
и
од
то
доба
он
се
највише
бавио
испод
оног
прозора
,
с
кога
је
те
речи
чуо
...
Знао
је
све
улазе
и
излазе
у
Рашид
-Беговом
конаку
а
и
по
комшилуку
...
.
Злата
је
опажала
ону
материнску
милост
старе
буле
према
њој
,
али
није
умела
протумачити
,
—
то
је
знала
и
опажала
само
Дурџана
,
али
је
од
Злате
крила
,
и
никад
јој
ништа
није
хтела
казати
.
Међу
тим
би
је
често
запитала
:
„
Зар
ти
се
не
допада
овде
код
нас
?
Зар
не
би
рада
била
да
останеш
ту
?
“
—
Ја
само
тебе
волим
,
одговори
Злата
,
и
с
тобом
бих
свој
век
провела
;
али
...
.
ове
остале
...
.
не
волим
...
.
ја
их
мрзим
,
и
не
бих
желела
да
их
видим
...
.
“
И
одмах
ће
запитати
стару
булу
:
„
Збиља
,
тетка
,
што
они
држе
мене
овде
?
Шта
ћу
им
ја
?
Што
ме
не
пусте
да
идем
?
“
Дурџана
је
ћутала
и
није
знала
шта
да
јој
одговори
...
.
Беше
се
нешто
дубоко
замислила
,
и
у
мислима
сама
себе
питаше
:
„
Како
да
јој
помогнем
да
се
избави
?
,
.
.
Ја
јој
морам
помоћи
...
.
макар
ме
живота
стало
...
.
Али
како
ћу
?
...
“
И
тек
се
на
један
пут
трже
,
и
доста
гласно
роче
;
„
А
,
знам
како
ћу
!
...
“
Паде
јој
на
памет
баштован
Станко
...
.
она
је
Станка
познавала
,
и
знала
да
је
Србин
...
Злата
погледа
у
Дурџану
зачуђено
...
.
Дурџана
окрете
други
разговор
,
—
и
забашури
је
.
Злата
и
не
сањаше
шта
је
очекује
до
десетак
дана
.
Она
је
опазила
само
то
:
да
се
сав
харем
ужурбао
;
нешто
се
спрема
и
готови
,
а
за
што
се
то
чини
,
она
ништа
није
знала
,
а
још
мање
помишљала
,
да
се
то
све
ње
тиче
.
У
Рашид-Беговића
конаку
,
сем
старога
аге
,
жене
му
Джемиле
и
старе
Дурџане
,
нико
није
знао
за
ову
спрему
.
Они
су
тајно
одредили
дан
:
кад
ће
Злату
потурчити
,
урочили
час
,
кад
ће
бити
мали
,
а
кад
велики
нишан
(
обележје
—
прошевина
)
...
.
па
чак
одредили
и
дан
кад
ће
свадбу
пировати
.
Били
су
наменили
и
име
Злати
.
Само
је
требало
да
прође
десетак
дана
,
и
она
не
би
више
била
Српкиња
Злата
,
већ
Туркиња
Ђулзаиди
.
XВ
.
Не
ће
бити
на
одмет
да
уз
гред
мало
из
ближе
познамо
наше
читаоце
с
неким
верским
обредима
и
свадбеним
обичајима
турским
.
Сунећење
се
врши
само
над
мушком
децом
.
Богатији
родитељи
,
кад
сунете
своје
дете
,
узимају
том
приликом
осморо
до
десеторо
сиротињско
деце
,
и
о
свом
их
трошку
сунете
.
То
се
сматра
у
Турака
као
велики
севап
.
Женском
детету
надевали
су
име
сами
родитељи
.
При
турчењу
хришћанина
морало
се
извршити
сунећење
и
наденути
име
потурченом
.
Кад
је
турчена
хришћанка
,
која
се
имала
удати
за
Турчина
,
није
се
вршио
никакав
обред
.
Отац
и
мати
младожењини
надевали
су
јој
име
и
тиме
је
све
свршено
.
Женидбу
су
обично
уговарали
родитељи
место
деце
.
Младожења
и
невеста
нису
се
никада
виђали
;
ни
она
њега
ни
он
њу
.
Кад
родитељи
женидбу
уговоре
,
настаје
мали
и
велики
нишан
(
обележје
девојке
)
.
Први
,
мали
нишан
шаље
младожења
и
његова
породица
девојци
.
Он
се
шаље
у
новцу
,
који
мора
бити
златан
.
Други
је
велики
нишан
,
општи
,
у
коме
учествује
сва
својта
,
комшије
и
познаници
.
Кад
је
свршен
нишан
,
онда
се
код
девојачке
куће
искупи
сијасет
була
.
Свака
донесе
по
једну
пару
,
али
мора
бити
златна
.
Једна
од
була
игра
улогу
„
приказивачице
“
.
Која
год
була
даде
пару
,
ова
је
најпре
прикаже
:
„
та
и
та
донела
је
на
дар
то
и
то
.
“
Ове
се
паре
нижу
на
свилен
црвени
кончић
,
па
се
после
предају
млади
.
Свекрва
од
своје
стране
такође
је
шиљала
дар
у
златном
новцу
,
који
се
ниже
на
огрлицу
,
и
веже
млади
о
врат
.
У
наоколо
до
дувара
поседају
буле
на
ћилим
све
једна
поред
друге
.
У
средини
остави
се
празно
место
;
ту
се
метне
велика
синија
,
пуна
дувана
.
Буле
пуше
,
пију
кафу
,
шербет
и
лимунаду
.
Међу
тим
ћочеци
играју
и
превијају
се
и
у
даире
ударају
.
Највећу
награду
добија
онај
ћочек
,
који
се
вешто
на
узначке
пресавије
.
Новац
му
се
меће
на
чело
.
Весеље
бива
засебно
;
људи
за
се
,
жене
за
се
.
Кад
је
свршен
велики
и
мали
нишан
,
онда
иде
испит
,
и
он
се
врши
између
младожење
и
невесте
невиђено
,
кроз
врата
.
Момак
пита
девојку
хоће
ли
поћи
за
њега
,
и
она
одговара
изнутра
да
хоће
.
Кад
се
сврши
велики
и
мали
нишан
,
и
испит
између
момка
и
девојке
,
онда
долази
свадба
.
Свадба
почиње
у
среду
и
траје
три
дана
.
А
бива
овако
:
Искупи
се
мноштво
була
у
кући
девојачкој
.
За
тим
се
невеста
прати
у
хамам
,
и
с
њоме
иду
само
буле
.
Тај
дан
амам
се
закупи
,
и
нико
нема
права
у
њега
ићи
.
За
два
три
дана
раније
,
младожења
шаље
о
свом
трошку
доста
к’не
.
К’на
се
забрка
у
легену
:
ту
се
забоду
лојане
свеће
и
леген
се
носи
напред
.
Поред
легена
иду
ћочеци
,
певају
и
у
даире
ударају
,
а
за
невестом
иде
пратња
.
Кад
се
дође
у
амам
,
невеста
се
окупа
и
у
свечано
рухо
обуче
.
За
тим
се
неколико
пута
обведе
око
ђубекташа
.
Пред
њом
иде
једна
була
,
која
у
тој
прилици
врши
улогу
оџе
.
За
време
обилажења
око
ђубекташа
ћочеци
играју
,
певају
и
у
даире
ударају
.
Тиме
је
венчање
свршено
,
и
од
тог
тренутка
сматра
се
невеста
као
жена
,
а
младожења
као
муж
.
Али
тај
дан
невеста
не
иде
у
кућу
младожењину
,
већ
у
родитељску
.
Сутра
дан
,
опет
се
искупљају
буле
,
гости
,
и
сад
настаје
најзанимљивији
призор
.
Млади
намажу
к’ном
руке
до
лаката
,
а
ноге
до
колена
;
лице
јој
разним
бојама
ишарају
,
вараклеишу
и
златним
прашком
поспу
.
По
лицу
се
праве
различне
шаре
.
Од
многе
боје
и
варка
лице
се
тако
збрчка
и
стегне
,
да
млада
тај
дан
ништа
не
може
да
једе
,
само
јој
малом
кашичицом
сипају
у
уста
шербета
или
каве
.
За
тим
се
на
сред
собе
простре
на
двоје
пресавијен
јорган
;
млада
се
завије
у
некакво
платно
,
легне
на
прострт
јорган
;
око
ње
се
упале
лојане
свеће
и
она
лежи
као
мртвац
.
У
то
време
шарају
се
по
лицу
и
челу
млади
разне
шаре
и
цветови
.
Сем
тога
обоје
јој
,
се
руке
до
лаката
и
ноге
до
колена
;
набију
се
платнене
кесе
и
на
ноге
и
на
руке
,
те
се
к’на
још
боље
ухвати
и
окори
,
тако
,
да
ју
је
тешко
спрати
.
У
Турака
су
биле
нарочите
вештакиње
,
које
су
овај
посао
вршиле
.
Кад
је
та
вештакиња
ове
шаре
шарала
,
ћочеци
су
играли
и
певали
,
а
сви
домаћи
,
женског
пола
седе
око
младе
и
плачу
.
Ово
се
сматра
да
је
невеста
—
удавача
умрла
аа
ту
кућу
.
Сутра
дан
—
дакле
трећи
,
долази
младожења
у
уречено
време
да
води
младу
,
и
дође
на
колима
.
Обичај
је
био
да
младожења
дође
по
младу
порано
,
у
свануће
.
Из
куће
до
капије
спреми
се
пут
који
је
цвећем
накићен
и
ћилимовима
обграђен
.
У
зачељу
је
пут
ћилимом
заграђен
.
Пред
ту
преграду
долази
и
стаје
младожења
с
поља
,
а
млада
изнутра
.
Рођени
брат
,
ако
га
има
,
ако
не
,
онда
најближи
рођак
,
изводи
младу
из
куће
,
доводи
је
до
ћилима
,
којим
је
улаз
преграђен
.
Сад
настаје
погодба
:
Младожења
тражи
младу
,
и
обећава
да
ће
дати
толико
и
толико
новаца
.
Млада
ћути
,
а
то
је
знак
да
је
мало
обећао
.
Младожења
по
други
пут
иште
младу
,
и
даје
још
више
новаца
.
Млада
опет
ћути
,
што
је
знак
да
је
још
мало
.
Младожења
и
по
трећи
пут
иште
младу
и
истура
највећу
суму
;
тада
му
се
млада
предаје
.
Он
је
узима
на
руке
и
уноси
у
кола
.
За
овакве
случајеве
родитељи
младини
још
у
напред
науче
своју
кћер
колику
ће
суму
новаца
тражити
,
—
а
према
имовном
стању
младожење
.
За
тим
настаје
шетња
по
вароши
,
и
млада
се
шаље
у
харем
,
код
младожењине
куће
.
У
случају
развода
брака
,
она
сума
новаца
коју
је
младожења
обећао
при
примању
младе
сматра
се
као
њена
својина
,
мираз
.
По
турском
закону
,
ту
суму
мора
Турчин
издати
својој
жени
,
ако
дође
до
развода
брака
.
Ко
добро
познаје
и
наше
српске
обичаје
при
прошевини
и
свадби
,
тај
ће
много
што
шта
наћи
у
тим
нашим
обичајима
,
да
је
чиста
и
овејана
копија
турских
прошевина
и
свадаба
...
.
Да
ли
су
Турци
од
Срба
те
обичаје
попримали
,
или
Срби
од
Турака
,
то
се
поуздано
не
зна
.
Ето
,
така
је
церемонија
очекивала
до
неколико
дана
и
кукавну
Злату
,
с
малим
изузетком
;
али
се
она
спасла
ових
глупих
,
варварских
,
азијатских
церемонија
,
—
спасла
се
...
.
или
по
несрећи
,
или
срећи
.
XВИ
.
Од
онога
дана
,
кад
је
Злата
испричала
старој
були
,
од
ког
је
рода
и
порекла
,
Дурџана
је
била
врло
често
сетна
,
и
замишљена
.
Дотле
је
она
врло
ретко
из
своје
собе
излазила
,
а
од
тада
би
се
врло
често
до
зуба
забулила
,
вереџу
обукла
и
некуд
одлазила
,
рекавши
Злати
„
Седи
ти
ту
,
ја
ћу
сад
доћи
...
.
“
Злати
је
ово
пало
у
очи
,
па
је
све
нешто
копкало
да
дозна
,
куд
одлази
стара
була
?
Једног
дана
беше
отишао
сав
харем
на
некакву
турску
свадбу
.
Дурџана
се
користи
овом
приликом
,
забули
се
и
обуче
вереџу
,
па
ће
рећи
Злати
:
„
Седи
ти
,
ја
ћу
сад
доћи
...
.
“
Злата
радознала
приђе
прозору
,
провири
кроз
решетку
,
и
виде
Дурџану
како
с
баштованом
нешто
полако
разговара
.
Прислони
ухо
уза
саму
решетку
,
е
да
би
чула
разговор
,
али
ништа
није
могла
чути
.
Међу
тим
,
ево
какав
се
разговор
водио
између
Дурџане
и
баштована
:
Дурџана
,
ма
да
је
знала
,
и
пак
је
питала
баштована
:
које
је
вере
и
народности
?
Баштован
је
оклевао
одговором
,
и
изгледаше
-
као
да
није
смео
да
каже
.
.
Дурџана
га
на
ново
запита
,
додавши
,
да
се
ничега
не
боји
,
и
тврду
му
веру
зададе
.
Баштован
јој
одговори
:
да
је
Србин
,
хришћанин
.
Тада
ће
Дурџана
рећи
:
„
Кад
си
хришћанин
,
заклињем
те
Пегамбер-Исом
(
Исусом
Христом
)
да
ником
не
казујеш
што
ћу
ти
сад
казати
...
.
Дајеш
ли
ми
тврду
веру
?
“
Баштован
мало
поћута
,
па
ће
јој
одговорити
:
„
Вала
,
кад
ме
заклињеш
мојом
вером
,
ја
ти
се
њоме
и
кунем
,
да
никоме
не
ћу
казати
,
што
ми
кажеш
па
макар
ме
главе
стало
“
.
Дурџана
мало
поћута
,
па
ће
рећи
баштовану
:
„
Ја
ћу
да
те
замолим
да
ми
учиниш
једну
услугу
,
дајеш
ли
ми
тврду
бесу
да
ћеш
учинити
?
“
Баштован
опет
мало
поћута
,
па
ће
старој
були
одговорити
:
„
Ако
будем
кадар
,
дајем
ти
тврду
бесу
,
да
ћу
учинити
то
што
од
мене
тражиш
?
“
Тада
му
стара
була
све
по
реду
исприча
:
како
се
у
конаку
Рашид-Беговића
налази
заробљена
једна
млада
Српкињица
;
како
се
спремају
да
је
потурче
и
за
младог
бега
удаду
;
како
је
та
Српкињица
сетна
и
невесела
и
све
једнако
плаче
,
па
ће
најзад
додати
:
„
И
ако
сам
ја
турске
вере
,
опет
у
мојим
жилама
не
тече
турска
...
.
већ
...
.
И
ја
сам
некада
била
...
.
“
И
ту
ућута
...
.
За
тим
окрете
леђа
баштовану
,
бркну
у
недра
и
отуда
извади
нешто
завијено
у
мушему
,
а
виси
јој
на
гајтану
о
врату
.
Добро
разгледа
око
себе
,
разви
мушему
и
извади
нешто
колутасто
;
окрете
се
баштовану
и
држећи
гајтан
,
поднесе
му
онај
колутић
и
рече
:
„
Види
добро
шта
је
ово
“
.
Баштован
добро
погледа
и
увери
се
,
да
је
то
нека
стара
иконица
у
сребро
окована
,
на
којој
беше
лик
Свете
Богородице
.
На
полеђини
иконице
виђаше
се
неки
натпис
,
али
га
баштован
није
умео
прочитати
.
За
тим
се
була
опет
окрену
,
зави
иконицу
у
ону
мушему
,
и
метну
је
у
недра
.
Баштован
је
зачуђено
гледао
стару
булу
и
од
чуда
није
умео
ништа
да
рекне
.
Тада
ће
Дурџана
рећи
:
„
Видиш
ову
ствар
што
сам
ти
сада
показала
,
то
ми
је
најмилија
и
најдрагоценија
успомена
из
моје
младости
.
Нема
тога
блага
,
за
које
бих
ја
ову
ствар
дала
.
Нека
те
то
увери
да
с
тобом
искрено
говорим
.
Ја
те
заклињем
оним
светим
ликом
што
га
сад
мало
пре
виде
,
да
ми
будеш
у
помоћи
,
и
ником
ништа
не
говориш
за
ово
што
ћу
те
молити
да
ми
учиниш
,
а
ја
ти
се
кунем
,
да
ћу
те
за
твој
труд
добро
наградити
.
“
Баштован
је
читав
минут
ћутао
и
нешто
размишљао
;
за
тим
махну
руком
,
па
ће
рећи
старој
були
:
„
Задајем
ти
моју
тврду
веру
,
и
кунем
ти
се
оним
светим
ликом
,
да
ћу
чувати
тајну
,
и
помоћи
ти
ма
ме
зашто
молила
,
па
макар
ме
стало
живота
!
“
Дурџана
још
једном
закле
баштована
,
и
тада
му
рећи
:
„
Ја
сам
рада
,
да
ону
Српкињу
спасем
;
ја
не
могу
гледати
да
је
турче
,
па
те
братимим
да
ми
помогнеш
да
је
избавимо
и
то
што
пре
,
јер
само
још
четири
дана
,
па
ће
је
потурчити
и
за
младог
бега
удати
“
.
Ма
да
је
овај
посао
био
и
сувише
опасан
;
ма
да
је
баштован
знао
да
у
овакој
прилици
може
часком
одлетети
глава
,
—
опет
с
једно
стране
заклетва
и
дата
реч
,
а
с
друге
—
помисао
,
да
ће
спасти
једну
хришћанску
душу
,
једну
Српкињу
,
склони
баштована
те
преже
и
рече
старој
були
:
„
Све
што
ми
заповедиш
,
чинићу
...
.
“
Тада
му
Дурџана
рече
:
„
Ти
сад
одмах
да
се
постараш
и
набавиш
какве
старе
мушке
хаљине
;
да
их
донесеш
,
и
ено
онде
(
показујући
му
руком
)
у
онај
џбун
да
их
оставиш
,
а
шта
ћу
ја
даље
радити
,
то
је
моја
брига
.
За
тим
да
одеш
у
какав
хан
где
рабаџије
падају
,
и
тамо
да
потражиш
сигурног
и
поштеног
човека
који
путује
џадом
и
коме
би
ти
Српкињу
могао
поверити
,
да
је
одведе
у
оно
место
одакле
је
она
.
Само
пази
да
човек
буде
сигуран
,
и
обећај
му
добар
бакшиш
“
.
За
тим
стара
була
бркну
у
џеп
,
извади
прегрш
новаца
,
пружи
баштовану
,
и
рече
му
:
„
Похитај
,
време
је
кратко
!
.
.
“
И
одмах
оде
...
XВИИ
.
Сав
овај
разговор
Злата
је
кроз
решетку
из
собе
гледала
,
али
га
није
могла
чути
.
Дурџана
је
своју
намеру
крила
од
Злате
,
што
’
но
реч
,
као
змија
ноге
...
.
Међу
тим
је
Злата
осећала
у
души
неку
малу
радост
,
и
све
је
нешто
копкало
да
дозна
:
о
чему
се
разговарала
стара
була
с
оним
човеком
што
по
башти
ради
,
и
што
се
једном
приликом
прекрсти
кад
кину
...
.
Чим
се
Дурџана
у
собу
вратила
,
Злата
ће
јој
рећи
:
„
Тетка
,
ја
сам
све
видела
