такодруго
,
тако
треће
...
.
Мати
ми
се
зорли
забринула
...
Док
ето
ти
једног
дана
једне
маторе
Циганке
.
Мати
с
њом
у
разговору
па
је
,
некако
,
уз
реч
,
упита
да
ли
она
зна
што
год
.
—
„
Је
л’да
се
држе
деца
?
“
—
упита
Циганка
.
—
„
Ја
!
“
—
рече
моја
мати
.
—
Е
,
па
знам
ти
—
вели
—
пуно
гатњи
,
ал
знам
једну
најбољу
.
Шта
ћеш
ми
дати
да
ти
кажем
?
“
...
—
„
Нећемо
се
расценити
!
“
—
вели
моја
мати
.
—
„
Е
онда
да
ти
кажем
.
Којој
се
жени
не
„
држе
“
деца
—
она
је
„
слатке
крви
“
.
Да
би
јој
се
деца
држала
она
треба
—
кад
осети
да
је
понела
—
да
увати
врана
петла
без
белеге
.
Томе
петлу
да
расече
кресту
и
да
увати
мало
крви
.
Ту
крв
да
замеси
са
квасцем
и
вином
и
да
направи
колачић
.
Онда
треба
да
узме
још
једну
сребрну
пару
и
витлић
злата
—
па
све
то
да
ушије
у
појас
и
да
носи
са
собом
до
порођаја
.
Осим
тога
треба
да
где
год
на
путу
нађе
подлогу
из
опанка
,
и
ту
подлогу
да
уметне
у
своју
обућу
,
па
и
њу
да
носи
до
порођаја
.
—
„
Кад
се
буде
трудила
,
да
то
све
повади
,
па
колачић
да
метне
у
вино
да
се
кисели
.
Како
се
дете
роди
,
жена
која
бабичује
.
треба
да
узме
оно
вино
,
да
га
узмути
и
закане
кап
детету
у
уста
.
Уз
то
да
говори
:
—
„
Кад
нестане
у
свету
леба
и
вина
,
квасца
и
петлова
гласа
—
онда
се
детету
досадило
!
“
.
.
—
„
Три
пут
треба
дете
запојити
и
трп
пут
ово
казати
.
—
„
На
месту
где
је
дете
главом
ударило
треба
да
ископа
рупу
та
иста
жена
.
У
рупу
нека
метне
:
главу
од
предњег
вратила
на
разбоју
,
ону
сребрну
пару
,
витлић
,
подлогу
и
још
из
главе
да
извади
једну
„
чиваду
“
(
чијоду
)
и
да
рекне
три
пута
:
„
Земљо
богомајко
!
...
Дадох
главу
за
главу
,
дадох
тело
за
тело
,
дадох
злато
за
злато
;
пару
дадох
откупих
роба
од
гроба
а
подлогу
у
залогу
.
“
—
„
И
онда
да
закопа
рупу
.
“
—
Па
је
л
то
радила
твоја
мати
?
—
упита
Живана
.
—
Јесте
.
—
Па
поможе
ли
?
—
Поможе
,
бога
ми
!
Осим
тога
она
је
још
и
ово
радила
:
Нашла
је
у
селу
три
Стане
.
Од
њих
три
узела
је
три
крпе
.
Трећој
је
Стани
дала
да
сашије
кошуљу
у
стану
(
обору
)
и
казала
јој
да
—
док
кошуљу
шије
—
ни
с
ким
ништа
не
говори
.
Кад
се
дете
родило
она
—
пошто
га
је
окупала
—
обуче
у
ту
кошуљу
,
изнесе
на
поље
и
протури
кроз
прозор
у
собу
...
У
соби
био
баш
отац
главом
.
Он
прими
дете
и
плати
рубљу
—
к’о
откупио
га
.
—
Па
је
ли
живо
’
?
—
Ено
га
данас
кмет
.
—
Баш
ти
вала
што
ми
то
каза
!
Како
’
но
би
молим
те
?
И
Живана
понови
неколико
пута
ту
гатку
док
не
научи
на
изуст
.
—
Ја
дошла
неким
послом
до
тебе
—
па
се
заговорисмо
.
—
А
којим
?
—
Да
ми
даш
твоје
брдо
—
рече
Симана
.
И
Живана
јој
даде
брдо
...
Отпоче
копња
кукуруза
.
.
Ради
Анђелија
—мушкарца
се
не
боји
.
Нинку
се
само
смеши
брк
.
—
Да
су
ми
—
вели
—
овакви
сви
копачи
,
не
бих
се
бој’о
по
села
!
А
Анђелија
се
прегла
па
гледа
пос’о
.
Ретко
ће
где
баш
сам
домаћин
велике
задруге
да
узме
мотику
...
Он
ради
,
али
само
косом
,
ако
је
добар
косац
.
Тако
и
чича
Стеван
.
Он
само
дође
мало
на
подне
да
види
шта
му
раде
копачи
.
Поседи
мало
где
год
у
ладу
;
обиђе
да
види
колико
још
има
да
се
копа
;
начини
коју
примедбу
н
.
пр
.
који
кукуруз
треба
посећи
а
који
оставити
—
па
се
онда
враћа
кући
.
—
Слуша
ли
младеж
,
Нино
?
—
пита
он
брата
.
—
А
...
зорли
—
одговара
Нина
.
—
А
радите
,
богме
,
децо
,
к’о
себи
—
вели
чича
Стеван
.
Па
онда
обиђе
још
неколико
пута
око
радина
па
оде
кући
.
У
вече
је
Анђелија
помогла
редари
поставити
вечеру
и
дићи
судове
.
Пошто
су
ноћи
окрачале
,
после
вечере
је
ваљало
на
спавање
.
Пошто
су
свршили
копање
—
онда
је
дошла
жетва
.
И
ту
је
Анђелија
осоколила
.
Не
само
да
је
жела
него
и
везала
снопље
—
а
,
богме
,
за
везање
требају
мушке
руке
...
.
—
Прође
година
Анђелији
.
Нико
се
на
њу
не
потужи
.
Ни
једна
реч
рђава
за
њом
не
полете
.
(
Вук
није
смео
ни
обелити
)
.
Са
њом
беше
свако
задовољно
и
у
кући
и
у
комшилуку
.
За
њу
је
било
само
лепих
речи
.
Њезин
се
сан
—
што
га
је
прве
ноћи
,
кад
је
у
Пантића
кућу
дошла
,
снила
—
обистини
.
Пиљеж
јој
је
скакала
на
раме
кад
ју
је
ранила
;
марва
је
трчала
за
њом
;
деца
су
је
волила
,
свекрва
се
њом
поносила
;
укућани
—
да
су
могли
—
у
недрима
би
је
носили
,
а
Миладин
јој
није
ни
једне
окорне
рек’о
.
Она
се
смешила
и
певушила
од
неког
унутрашњег
задовољства
;
изузев
оно
неколико
мучних
тренутака
—
она
је
могла
рећи
:
„
ала
је
леп
живот
!
“
...
Примила
је
ред
и
редовала
је
,
к’о
и
остале
жене
.
Беше
задовољна
са
својом
судбином
.
Радовала
се
највише
што
јој
је
Ика
ту
,
па
јој
се
могла
похвалити
и
покудити
—
Живана
јој
није
никад
забрањивала
да
Ики
оде
...
.
На
кратко
после
тога
—
она
се
породи
.
Родила
је
мушко
дете
,
лепо
к’о
уписано
.
Сама
Живана
је
бабичовала
.
Она
је
урадила
све
што
је
знала
;
није
одбацила
ни
баба
Симанину
гатњу
.
Дете
су
крстили
и
наденули
му
име
Лазар
.
За
ручком
—
по
крштењу
—
служио
је
сам
деда
Стеван
.
Нинко
се
бавио
око
пецива
.
Нека
радост
сјала
је
чича
Стевану
из
очију
.
Он
говораше
куму
и
попи
:
—
А
шта
ћете
?
Ово
ми
је
чини
ми
се
—
последње
весеље
,
па
’
оћу
и
ја
да
се
задовољим
.
А
ја
се
овако
задовољавам
!
...
После
ручка
наста
дар
.
Анђелија
је
даривала
кума
,
попу
,
чича
Стевана
и
Нинка
кошуљама
.
Разуме
се
да
су
дали
добро
уздарје
.
После
уздарја
наста
пијанка
.
И
Нинко
заседе
за
совру
ма
да
му
то
не
беше
обичај
.
Сео
до
Драже
па
с
њим
искапљује
чашу
по
чашу
.
—
За
срећу
и
здравље
мога
кумчета
и
његових
родитеља
,
његових
ђедова
и
баба
,
његових
чича
и
стрина
и
целе
вамилије
!
—
наздрави
кум
.
—
Амин
да
бог
да
!
—
викнуше
сви
и
искапише
.
—
О
Нино
!
—
Ој
Дражо
!
—
’
Ајд
да
запевамо
по
једну
од
старине
!
—
рече
Дража
.
—
’
Ајде
вала
.
—
Коју
ћемо
?
—
Коју
ти
оћеш
!
Затурише
један
другом
руке
за
вратове
па
запеваше
:
„
Сунце
богу
на
колену
спава
,
„
Па
му
кроз
сан
тијо
говорило
:
„
Боже
,
оче
,
рано
ме
пробуди
„
Да
обасјам
брда
и
долове
;
„
Да
ја
видим
где
је
моје
драго
,
„
Драго
моје
сјајани
месече
!
...
“
—
Алал
’
вера
Нино
!
—
викну
попа
.
—
Нема
,
него
му
„
гројиће
“
гуша
!
—
вели
чича
Стеван
.
Нинко
скочи
,
искапи
чашу
,
удари
се
руком
по
прсима
па
викну
:
—
Ама
ко
?
Зар
ја
?
.
.
Јес
чуо
ти
,
појка
,
и
ти
,
куме
!
.
.
Ја
кад
само
...
овај
...
Нема
ти
ту
код
мене
!
—
Певаш
ваљано
није
вајде
!
—
рече
попа
.
—
Ама
који
'
?
...
Ево
Драже
нека
каже
!
...
.
Ја
сам
данас
весео
...
Наш
Миладин
,
па
онда
наш
унук
Лазар
...
Како
’
но
ти
попо
певаш
?
...
Аха
...
Знам
сад
.
Лазарја
,
Лазарја
!
...
Је
л
тако
?
—
Тако
је
!
—
вели
попа
.
—
У
мене
ти
нема
тамо
—
амо
!
Ја
што
велим
!
...
Ето
наш
унук
...
Лазарја
...
нека
га
бог
поживи
!
...
Он
јес
?
он
...
’
нако
...
Нема
ту
,
јер
кад
ја
...
ја
како
!
...
И
ту
искапи
чашу
.
—
О
куме
наш
и
попо
наш
и
ви
љубитељи
наши
!
.
.
Не
замерите
!
...
Ја
сам
мало
онако
...
али
мило
ми
је
!
...
’
Оћу
да
вам
кажем
све
што
ми
је
на
срцу
.
—
Дела
,
дела
,
Нино
!
...
—
Срце
...
срце
...
јес
...
А
ја
вам
велим
:
Овај
мали
шврћа
,
наш
шврћа
Лазарја
,
он
ће
...
у
њега
,
овај
...
ја
!
...
Он
само
кад
...
еј
,
лој
ли
му
детењи
!
...
Неће
га
бити
у
...
у
...
овај
...
нема
то
!
...
Ја
како
!
...
Не
слуша
ме
језик
—
успи-де
дијете
и
ову
чашу
,
ваљда
ће
послушати
!
...
—
Послушаће
,
Нино
—
ја
шта
ће
!
—
рече
Дража
.
Сви
се
насмејаше
.
Нина
испразни
чашу
па
се
и
сам
насмеја
.
—
Ви
мислите
да
сам
ја
пијан
?
.
.
Оно
јес
,
али
,
овај
...
како
да
кажем
!
...
овај
...
.
од
радости
!
Јес
,
од
радости
!
...
Наш
ће
мали
Лазарја
читати
књиге
,
па
ће
мени
...
шта
мени
;
зар
ћу
ја
доживети
?
.
.
А
што
опет
нећу
доживети
,
к’о
бајаги
?
...
Један
,
два
,
три
,
четири
,
пет
,
шест
,
седам
.
Шта
ми
је
то
седам
година
?
...
Још
ћу
ја
пуно
живети
,
овај
...
још
много
...
ја
морам
живети
...
.
’
оћу
!
...
ја
како
!
...
—
Доживећеш
ти
,
Нино
!
—
рекоше
сви
око
совре
.
—
Оћу
ја
,
да
мени
мој
мали
Лазарја
чита
,
како
је
овај
...
ја
!
Краљевић
Марко
и
...
и
...
све
!
То
мора
бити
!
.
.
Чича
Стеван
се
наже
попу
и
куму
па
рече
:
—
Не
знам
шта
му
је
сад
?
Никад
овако
није
радио
.
—
Остави
га
,
куме
,
развеселио
се
.
—
Та
ако
вама
није
криво
—
а
што
се
мене
тиче
,
ја
му
не
браним
.
—
Није
Стево
,
брате
!
—
рече
попа
.
Нина
је
још
много
прич’о
како
’
оће
ово
и
оно
,
и
једнако
је
пио
с
Дражом
.
На
послетку
се
диже
и
изиђе
,
а
Дража
поиска
гусле
.
Седели
су
до
по
ноћи
па
се
онда
разишли
накићени
и
весели
...
.
На
неколико
дана
после
крштења
,
дође
Маринко
Мандић
и
испроси
Миленију
за
Милана
...
.
XИИИ
И
оде
кућна
грлица
своме
голубу
.
Сви
су
укућани
волили
што
је
отишла
у
Мандића
кућу
—
али
сви
су
је
жалили
.
Она
је
била
мезимица
чича
Стеванова
,
али
и
маза
његова
.
Шта
би
се
пута
он
са
њом
насмејао
!
...
Живани
је
она
била
душа
;
браћи
милостивна
сеја
—
а
снајама
одговор
пред
старијим
.
По
њеном
одласку
свако
осећаше
неку
празнину
.
Све
је
ту
,
сви
су
здрави
—
али
опет
нема
нечег
милог
и
драгог
.
Живана
је
чешће
одпаркнула
плоту
Мандићевом
,
а
чича
Стеван
,
колико
да
би
се
успокојио
,
рек’о
би
:
—
Вала
је
богу
!
Опет
нам
је
дао
замену
...
.
Дај-де
,
снајо
,
Нининог
„
Лазарја
“
...
.
Дете
Анђелино
поста
кућни
разговор
.
Они
би
се
смејали
његовом
осмејку
;
зацењивали
би
се
од
смеја
,
кад
би
дете
уватило
за
његове
чупаве
бркове
.
—
Чупај
,
чупај
,
лој
ти
детењи
!
Ја
волем
кад
ме
ти
чупаш
!
—
вели
му
Нина
.
А
дете
тек
развуче
усне
.
Анђелију
с
почетка
обузимаше
стид
.
Образи
би
јој
горили
к’о
ватра
.
И
,
да
је
могла
,
она
би
доказала
детету
да
то
не
ваља
...
Да
је
могла
она
би
га
сакрила
од
свију
;
она
је
мислила
да
је
стид
—имати
дете
...
.
Држала
га
је
чисто
.
Сваког
јутра
она
би
га
окупала
и
обукла
,
јер
чича
Стеван
како
устане
тражи
га
.
Кад
не
оде
куд
—
он
седи
поред
њега
.
Заповеди
Анђелији
да
га
расповије
па
онда
гледи
његове
пуне
ручице
и
његово
пуначко
тело
како
се
гргољи
...
Сасма
се
разнежио
.
А
како
и
неће
?
...
И
где
би
мог’о
деда
да
се
не
разнежи
кад
види
унуче
?
.
.
Нагињ’о
се
над
њега
;
својим
носом
додирив’о
је
његов
;
рукама
га
је
ват’о
за
трбушчић
,
за
прстић
од
ноге
;
бекељио
се
,
и
кад
би
се
дете
насмејало
,
насмеј’о
би
се
и
он
к’о
дете
...
Деца
се
окупе
око
њих
па
и
она
:
—
Нуто
,
нуто
,
ђедо
,
како
се
смеје
!
—
викала
би
.
—
Немојте
да
га
дирате
!
—
викнуо
би
он
њима
—
'
не
ваља
се
!
А
он
га
је
највише
дир’о
.
Живана
рекне
по
који
пут
редари
:
—
Подетењио
старац
!
...
А
дете
је
расло
к’о
млада
травка
.
Главица
—
која
беше
дугуљаста
—
поче
се
заокругљивати
;
по
лобањи
поче
расти
смеђа
,
златна
косица
;
очи
му
не
лутаху
више
онако
бесвесно
са
лица
на
лице
,
него
гледаше
онога
ко
му
говораше
и
смејаше
се
на
њега
;
поче
да
и
гугуће
к’о
голубић
;
црте
на
лицу
постајаху
одређеније
.
—
Јетрвице
!
На
те
налик
;
очи
суште
твоје
!
—
вели
Марта
.
—
Али
образи
и
нос
брацини
.
—
вели
Стана
.
Анђелија
је
волила
своје
дете
;
али
за
жива
бога
не
би
га
она
задојила
нити
пољубила
пред
укућанима
.
Више
би
је
пута
чича
Стеван
за
то
и
накар’о
.
Али
,
кад
га
унесе
у
вајатић
—
ту
му
је
изљубила
цело
тело
.
Није
могла
да
одустане
од
њега
.
Срце
јој
само
налагаше
:
још
,
још
!
...
Стопила
би
се
у
очи
његове
,
у
ручице
у
осмејак
његов
.
Тумарање
и
рад
целога
дана
нису
јој
могли
сна
на
очи
натерати
кад
је
поред
њега
...
И
кад
би
легла
,
и
кад
би
заспала
—
довољно
беше
да
се
дете
весне
па
да
се
пробуди
.
И
онда
би
устала
,
узела
га
на
руке
из
његове
мале
бешике
,
задојила
би
га
;
па
би
му
онда
тепала
и
причала
шта
ће
мајка
са
њим
радити
,
како
ће
он
мајку
надгледати
кад
остари
...
А
дете
би
својим
великим
црним
очима
гледало
у
њу
к’о
да
разуме
шта
му
говори
...
Тада
би
га
метнула
поново
у
бешику
,
па
би
га
љуљушкала
и
певала
му
песмице
тијим
и
лепим
гласом
својим
,
док
би
га
успавала
.
Често
пута
седео
би
са
њом
и
Миладин
те
се
дететом
забављ’о
...
А
кад
би
освануо
дан
па
га
,
после
купања
,
унела
у
кућу
—
међу
народ
—
опет
би
наступила
она
њена
крутост
и
озбиљност
...
А
Миленија
'
?
...
Моје
перо
није
у
стању
да
опише
њену
радост
...
Наше
народне
песме
певају
о
свему
:
о
јунаштву
и
пићу
,
о
љубави
и
братству
;
певају
и
о
издајству
;
певају
:
како
је
љуба
свога
мужа
издала
;
певају
:
како
муж
жену
сагорева
;
како
мајка
дете
своје
шиље
на
смрт
;
како
ујак
нећака
убија
;
како
отац
своју
децу
даје
у
таоштво
Турцима
—
али
нигде
нема
како
је
сеја
брата
издала
...
.
У
песмама
нашим
—
сестрино
је
срце
извор
љубави
,
милоште
и
пожртвовања
.
Она
даје
сина
,
да
свом
брату
главу
одмени
.
.
Према
томе
замислите
и
сами
колико
је
Миленија
волила
малога
Лазара
,
братића
свога
...
.
—
Оди
тејки
,
дико
моја
!
А
дете
научено
на
сваког
,
пружа
обе
ручице
.
Миленија
се
с
њим
разговара
:
—
А
волиш
ли
тејку
,
злато
тејкино
?
Дете
је
гледа
својим
црним
очицама
и
смеје
се
.
—
Волиш
ли
?
—
Гу-гу
!
...
А
Миленија
га
онда
стисне
на
груди
па
му
љуби
и
црно
око
,
и
злаћену
косицу
,
и
једро
лице
.
—
А
колико
ме
волиш
,
око
моје
?
—
пита
она
опет
.
А
дете
маше
својим
пуним
ручицама
и
гугуће
и
смеје
се
.
—
Зар
толико
?
—
Гу
...
гу
!
...
Миленија
зарони
своје
лепо
лице
у
његово
пуно
тело
,
па
онда
трчи
од
једног
до
другог
,
и
прича
:
како
јој
се
братић
с
њоме
разговара
.
—
Мораће
бити
брбљов
и
шепртља
к’о
и
ти
!
—
вели
чича
Стеван
.
—
Јес
ја
?
...
Што
,
тајо
,
болан
,
дираш
њега
тако
малог
?
А
чича
Стева
приђе
и
шопи
детенце
по
једром
месу
;
оно
се
засмеје
...
Миленија
га
склања
и
крије
па
најпосле
побегне
с
њим
у
кућу
.
.
.
Дете
проседе
па
и
пропузи
.
Ама
свуда
ће
допрети
.
Изађе
на
поље
па
се
укаља
ево
к’о
прасе
.
Нађе
какву
барицу
па
седне
у
њу
.
Онда
дигне
своју
облу
ручицу
па
брбља
а
прстом
нешто
доказује
.
Анђелија
кад
смотри
викне
на
њ
:
—
Шта
ти
радиш
?
А
оно
је
само
гледа
,
смеје
се
и
брбља
.
Она
га
дигне
па
или
запере
или
пресвуче
...
.
Једног
вечера
разболе
се
Лазар
.
Обрашчиће
му
подузела
нека
ватра
а
очице
склопно
па
трња
.
Никако
да
се
разабере
—
сав
гори
.
Сви
се
поплашише
.
Анђелија
дрхташе
сва
к’о
прут
,
па
се
стреса
од
мисли
које
јој
кроз
главу
пролазе
.
Чича
Стеван
заповеди
да
се
дете
пренесе
из
вајата
у
његову
собу
...
Дете
кад
и
кад
отвори
очице
па
баци
поглед
.
мутан
поглед
на
деду
.
Онда
их
склопи
па
одједаред
врисне
.
Сви
се
сколише
око
постеље
.
—
Шта
би
детету
,
по
богу
брате
?
—
пита
чича
Стеван
.
Нико
му
не
умеде
казати
.
Анђелија
плаче
у
ћошку
.
—
Како
би
било
да
га
изнесемо
мало
на
поље
да
се
разлади
?
—
упита
чича
.
—
Немој
—
рече
Живана
.
—
Ја
како
би
било
да
се
мало
проноса
по
соби
?
—
пита
Ивко
.
—
То
може
.
Анђелија
га
узе
носати
.
Чича
Стеван
прилази
сваки
час
те
га
вата
за
ножице
.
—
Шта
да
радимо—гори
ево
?
—
рече
он
тужно
.
—
Да
му
се
чита
молитва
—
рече
Нинко
.
—
Доцкан
је
сад
...
—
Да
ја
видим
да
није
урок
—
рече
Живана
.
—
Види
,
види
!
—
повикаше
сви
.
Живана
изиђе
у
кућу
,
узе
један
зелени
чанак
и
рече
Марти
да
донесе
воде
.
Кад
Марта
донесе
она
усу
не
начету
воду
у
чанак
,
па
приђе
огњишту
.
—
Узми-де
ти
,
снајо
,
дете
,
а
Анђа
нек
оде
и
нек
нађе
„
стрелицу
“
у
моме
сандуку
—
рече
она
Марти
.
Анђелија
јој
донесе
„
стрелицу
“
а
она
је
спусти
у
чанак
.
Тада
узе
на
ватраљу
жара
па
онда
машицама
скиде
једну
жишку
и
пусти
је
у
чанак
питајући
:
—
Је
ли
урок
?
Жишка
цвркну
и
потону
:
Дакле
јесте
.
Живана
узе
другу
жишку
:
—
Је
ли
црних
очију
?
упита
.
Жишка
цвркну
и
оста
пловећи
.
—
Је
ли
плавих
?
И
опет
спусти
жишку
.
И
она
оста
пловећи
.
—
Је
ли
зелених
?
Жишка
цвркну
и
потону
...
Дакле
од
зелених
.
Која
ли
је
то
?
—
Је
ли
Ђурђија
?
Жишка
оста
пловећи
.
—
Је
ли
Мирјана
?
Жишка
опет
заплови
.
—
Је
л
’
Петрија
?
Жишка
паде
на
дно
.
Она
ману
машицама
у
накрст
по
води
,
к’о
кад
поп
воду
благосиља
,
три
пут
,
и
три
пут
изговори
ову
басну
:
„
Урок
седи
на
прагу
,
урочица
под
прагом
;
урок
уриче
,
урочица
одриче
.
У
урока
девет
браће
:
од
девет-осам
,
од
осам-седам
,
од
седам-шест
,
од
шест-пет
,
од
пет-четири
,
од
четири-три
,
од
три-два
,
од
два-један
,
од
једног
нема
ни
једног
...
Иди
,
бољо
,
и
у
гору
и
воду
,
у
високе
висине
,
у
дубоке
дубине
,
где
пет’о
не
пева
,
где
кока
не
какоће
...
.
“
Онда
поиска
дете
.
Уми
га
оном
водом
;
угљеном
га
нагари
по
челу
;
опруженом
шаком
прекрсти
га
но
лицу
;
увати
га
и
повуче
за
нос
и
цвркутну
устима
к’о
да
љуби
ваздух
.
—
Сад
нека
бог
помогне
!
Дете
унеше
у
собу
.
Мало
после
,
оно
к’о
да
дође
себи
;
она
силна
ватруштина
попусти
и
дете
отвори
очи
.
—
’
Вала
је
богу
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
’
Вала
је
богу
!
—
рекоше
и
укућани
.
Анђелији
свану
.
Њој
к’о
да
неко
однесе
страх
са
душе
.
Срце
јој
бијаше
лагано
у
грудима
,
а
она
очима
пуним
милоште
гледаше
чедо
своје
.
„
’
Вала
ти
,
господе
!
.
.
Учићу
га
да
се
само
теби
моли
,
и
да
ради
што
је
добро
и
поштено
.
Само
ти
се
молим
:
одржи
њега
у
здрављу
и
животу
!
...
“
шапуташе
она
.
Од
то
доба
Живана
поста
светиња
у
очима
Анђелиним
.
Дотле
ју
је
поштовала
само
к’о
мајку
.
Не
беше
савета
који
би
јој
Живана
дала
,
а
да
га
она
не
послуша
.
Ни
за
чим
није
тежила
колико
да
и
она
постане
онаква
к’о
и
Живана
...
„
И
сам
је
бог
воли
и
слуша
!
—
мишљаше
Анђелија
—
А
зар
му
се
она
џаба
моли
?
Онака
памет
,
па
после
онака
срећа
...
Не
да
то
бог
свакоме
!
.
.
“
Лазар
прохода
и
проговори
.
Умео
је
да
каже
:
деда
,
баба
,
нана
,
тата
и
пуно
,
пуно
речи
...
У
дугу
дану
трчи
по
авлији
тамо
и
амо
;
гради
кућице
од
иверја
;
витла
кокоши
и
ћурке
.
А
кад
смотри
чичу
Стевана
или
Нинка
,
—
он
трчи
,
па
се
смеје
и
виче
:
—
Деда
,
деда
!
—
А
шта
је
дедино
?
пита
чича
Стеван
.
—
Туца
,
туца
!
(
куца
)
.
—
А
шта
радила
куца
?
—
О
.
о
.
о
...
И
на
том
и
остаде
.
Чича
Стеван
га
онда
узме
на
руке
па
га
мало
подржи
...
.
Кад
дете
мало
оразуми
—
Анђелија
га
је
учила
да
љуби
у
руку
.
Како
се
изненадно
једаред
чича
Стеван
,
кад
му
унуче
уђе
у
собу
и
пољуби
га
у
руку
!
—
Жив
био
,
роде
!
.
.
А
дед
,
у
другу
...
.
а
у
око
...
а
ово
друго
...
а
образ
...
а
други
?
...
Дете
љубљаше
свуд
,
а
деди
веселом
теку
сузе
од
радости
.
Мило
старини
да
га
такну
мека
уста
детења
.
Као
да
га
анђео
небесни
љуби
,
тако
га
нека
језа
радости
прожмава
.
—
А
ко
те
научи
роде
томе
?
—
Ја
!
одговара
дете
.
—
Ко
те
научи
да
љубиш
деди
руку
?
—
Нана
.
—
Жива
и
срећна
била
!
.
.
О
Живана
,
Живана
!
—
Чујем
—
одазва
се
Живана
.
—
Оди-де
овамо
.
Живана
уђе
.
—
Деде
,
роде
,
љуби
баби
руку
!
Дете
пољуби
.
—
Ама
зар
још
и
ово
ја
да
дочекам
!
Ама
зар
и
ово
мени
Господ
дарова
!
...
—
’
Валим
те
,
Господе
!
.
’
Валим
те
,
Господе
!
...
—
Ко
ће
к’о
бог
?
’
Вала
му
!
рече
Живана
.
—
Никад
ја
,
бабо
моја
,
нисам
смео
ни
помислити
да
ћу
од
мога
Миладина
дочекати
унуче
!
Знаш
кад
сам
оно
био
болестан
—
ја
рокох
:
ни
свадбе
дочекати
нећу
!
—
Е
,
ал
бог
дао
!
...
—
Пуно
је
срце
моје
данас
.
Ништа
више
не
тражим
од
Господа
него
да
ми
да
лепу
смрт
,
да
не
бих
дочек’о
какве
жалости
за
живота
.
—
И
ја
се
за
то
богу
молим
!
—
Деца
су
нам
добра
:
пазе
се
и
слажу
;
имање
нам
добро
—
имамо
их
на
чему
оставити
.
—
Јесте
,
човече
.
—
Сад
само
лепу
смрт
!
—
Само
лепу
смрт
:
—
рече
Живана
.
XИВ
Насташе
опет
зимњи
дани
.
Вејавица
не
престаје
никако
,
па
које
она
,
које
студен
ветар
и
лапавица
—
не
дадоше
никуд
из
куће
.
Чича
Стеван
већ
није
ни
мог’о
више
никуд
:
старост
га
оборила
у
постељу
.
Он
кашљаше
.
Кашаљ
му
се
нагоњаше
по
неколико
пута
на
дан
и
то
тако
жесток
да
се
видело
да
му
нема
живота
.
У
дугу
дану
Живана
беше
са
Анђелијом
уз
његову
постељу
;
а
кад
падне
ноћ
и
кад
Анђелију
дрем
савлада
—
Живана
ју
је
слала
да
,
бајаги
,
види
дете
—
а
она
је
остајала
и
даље
да
лебди
над
својим
старим
другом
.
—
’
Оћеш
ли
воде
?
—
питала
га
је
.
—
Дај
ми
мало
—
искаше
он
,
тек
да
јој
не
учини
на
жао
.
—
Баш
се
не
може
никуд
?
—
Баш
никуд
!
—
Пада
ли
ти
што
на
ум
да
једеш
?
—
Ништа
...
Живана
би
тада
заћутала
и
гледала
га
.
У
томе
и
зору
дочека
.
Но
једног
јутра
чича
заковрну
зорли
.
Срећом
још
беху
сви
код
куће
и
Живана
рече
Анђелији
да
их
зовне
у
собу
.
Уђоше
сви
.
Нинко
приђе
постељи
болниковој
.
—
Како
је
,
бато
?
—
упита
.
—
Биће
боље
!
—
Је
л
ти
мало
лакше
?
—
Даће
бог—биће
и
лакше
!
.
.
Јесте
ли
сви
ту
?
—
Сви
смо
.
—
Нека
уђу
и
снаје
.
Миладин
изиђе
те
их
позва
све
у
собу
...
Настаде
тајац
.
Мушки
поскидали
капе
па
стали
на
једну
страну
а
женскиње
на
другу
;
Анђелија
му
стајаше
више
главе
,
а
Живана
сеђаше
крај
њега
на
кревету
.
Он
прекиде
тишину
рекавши
:
—
Придигни
—
де
ме
,
ћери
.
Анђелија
га
придиже
па
подметну
још
један
јастук
под
плећке
.
Он
дисаше
кратко
.
Лице
му
беше
дошло
тамно
а
јабучице
искочиле
—
много
беше
оболео
.
—
Брате
мој
,
друже
мој
,
и
децо
моја
!
...
.
Ја
полазим
на
далек
пут
са
кога
се
не
враћа
—
али
тако
је
божја
воља
.
За
то
’
оћу
да
вам
кажем
неколико
речи
и
да
се
поздравим
са
вама
пре
него
што
пођем
.
Ту
ућута
мало
.
Тишина
беше
таква
да
би
чуо
муву
кад
пролети
.
.
—
Чујте
,
децо
!
ово
је
брат
мој
,
а
ово
је
друг
мој
,
и
мајка
ваша
.
Са
њима
сам
ја
стек’о
ово
крова
над
главом
и
оно
мало
имања
.
Доста
смо
зноја
пролили
и
доста
смо
муке
имали
док
смо
ово
прибрали
.
За
то
сам
вас
позв’о
да
вам
кажем
и
да
вам
накричим
:
да
чувате
овако
исто
ово
имање
.
Живите
на
њему
.
Има
га
доста
и
вама
и
деци
вашој
...
Али
,
чујте
ме
!
.
.
ни
један
да
се
није
усудио
да
ишта
одели
!
И
тај
,
који
хтедне
цепати
на
парчад
наш
зној
и
нашу
муку
—
нека
је
проклет
!
...
Ту
опет
мало
поћута
.
—
Децо
моја
!
...
Пошто
ја
већ
полазим
на
пут
,
то
сам
вам
одредио
и
старешину
Нина
ће
вам
од
јако
бити
старешина
.
Он
,
који
је
ово
умео
стећи
—
умеће
и
очувати
.
Слушајте
га
,
децо
моја
,
к’о
што
сте
и
мене
слушали
!
Немојте
да
свет
рекне
:
умре
Стеван
—
посрнуше
Пантићи
!
...
Онда
ће
ми
се
потрести
кости
моје
у
гробу
!
.
.
Ја
’
оћу
да
и
од
јако
Пантићева
кућа
буде
прва
у
селу
—
к’о
што
је
и
до
јако
била
!
Ја
’
оћу
да
се
прича
по
свету
о
вашој
слози
и
љубави
—
к’о
што
је
се
и
о
нама
причало
!
Ја
’
оћу
да
се
прича
о
вашој
вредноћи
и
о
вашем
раду
—
к’о
што
је
се
и
о
нама
причало
.
Сузе
су
кипиле
из
очију
и
лиле
потоком
:
већ
отпоче
и
јецање
.
И
самом
се
чичи
сажали
.
Он
пусти
две
три
сузе
па
опет
настави
:
—
Ово
овде
,
ово
је
мајка
ваша
.
Слушајте
је
и
пазите
к’о
најбоља
деца
!
Осладите
јој
последње
дане
негом
вашом
!
...
Немојте
да
би
јој
на
жао
учинили
јер
—
тешко
оном
на
кога
падне
суза
мајчина
;
тешко
оном
кога
она
прокуне
!
...
Ви
плачете
?
...
Немојте
!
.
.
Благодарите
богу
што
ми
је
дао
овако
лепу
старост
.
Ја
умирем
срећан
,
децо
моја
!
...
Моја
је
кућа
пуна
и
моје
деце
и
мога
труда
.
Бог
ми
је
дао
те
сам
дочек’о
и
унуке
;
дао
ми
је
здравља
доста
;
а
сад
кад
ми
даде
болест
’
оће
да
ми
узме
и
живот
...
А
то
је
баш
оно
што
је
најбоље
,
јер
би
болестан
намучио
и
вас
и
себе
...
—
Чули
сте
што
сам
вам
рек’о
а
сад
одите
да
се
опростимо
и
да
вас
благословим
!
...
.
Мојсило
му
приђе
најпре
и
пољуби
га
у
руку
.
—
Опрости
тата
!
—рече
он
.
—
Да
је
богом
просто
!
А
ти
ми
,
синко
,
био
жив
и
срећан
!
Онда
приђе
Сава
,
па
Миладин
.
Он
и
њих
опрости
и
благослови
.
Сад
дођоше
на
ред
жене
:
најпре
Стана
,
па
Марта
,
па
Анђелија
.
Он
се
опрости
са
свима
па
рече
да
му
доведу
децу
.
Једно
по
једно
прилажаше
му
руци
и
он
их
љубљаше
и
благосиљаше
;
али
кад
му
приђе
мали
Лазар
и
кад
га
пољуби
—
њему
ударише
сузе
.
—
О
моја
последња
и
највећа
радости
!
—
рече
он
.
Ти
си
ми
засладио
моје
последње
дане
.
За
то
нека
ти
бог
да
да
будеш
светао
и
виђен
међу
светом
ко
што
је
месец
међ
звездама
...
Подигни
га
,
снајо
.
Анђелија
диже
Лазара
на
кревет
.
—
Де
,
љуби
деди
уста
!
—
рече
он
.
Дете
пољуби
.
—
Де
око
.
Дете
опет
пољуби
.
Он
га
изљуби
и
рече
Анђелији
да
га
скине
.
—
Сад
изиђите
на
поље
.
Ти
,
Нино
,
остани
,
а
ти
Миладине
отиди
ми
зовни
Миленију
и
пријатеља
Маринка
.
Сви
изиђоше
.
—
Седи
,
Нино
.
—
Брато
,
по
богу
,
зар
баш
дотле
дошло
—
упита
Нина
кроз
сузе
.
—
Е
шта
ћеш
?
...
Божја
је
воља
!
—рече
чича
Стеван
.
Нина
заћута
јер
га
сузе
беху
обузеле
.
Живана
беше
устала
па
стала
у
запећак
;
и
она
плакаше
.
—
Живана
!
—
викну
чича
.
—
Чујем
.
—
Оди
ближе
...
Седи
ту
.
Живана
седе
—
Немам
вам
много
говорити
.
Ви
знате
жеље
моје
.
Само
те
молим
Нино
,
брате
,
гледај
Живану
к’о
сестру
!
—
’
Оћу
,
брато
!
—
Немој
да
јој
буде
на
криво
у
дому
нашем
.
—
Никад
јој
,
брато
,
криво
бити
неће
.
Нисам
ја
заборавио
што
је
она
мени
учинила
.
—
А
ти
,
Живана
,
друже
мој
,
слушај
Нину
и
договарај
се
с
њим
к’о
што
си
се
и
са
мном
договарала
!
—
’
Оћу
!
—
А
сад
да
се
опростимо
!
Пружи
руку
Нинку
,
пољуби
се
с
њим
и
рече
:
—
Опрости
брате
,
и
праштам
ти
!
—
Нек
ти
је
богом
просто
!
—
рече
Нина
.
Он
се
опрости
и
са
Живаном
и
онда
се
понова
спусти
у
кревет
.
За
мало
па
дођоше
и
Маринко
и
Миленија
.
Миленија
беше
сва
умузгана
од
суза
—
само
што
није
дигла
запевку
.
Маринко
приђе
кревету
.
—
Е
,
дошо
си
?
—
рече
чича
.
—
Ја
,
дођох
.
А
шта
је
!
—
Да
се
опростимо
.
—
Зар
баш
то
?
—
То
баш
.
Миленија
пусти
глас
;
не
може
се
више
уздржати
.
Притрча
му
па
окрете
љубити
мршаву
руку
.
Он
рече
да
га
придигну
.
Опрости
се
и
с
Маринком
и
Миленијом
.
—
Спустите
ме
на
земљу
—
рече
.
Маринко
и
Нинко
спустише
га
.
Он
полежа
мало
па
рече
да
га
изнесу
у
кућу
.
Чељад
беше
сва
на
окупу
;
само
плачу
.
—
А
што
ви
,
децо
,
не
идете
на
пос’о
?
—
упита
он
.
—
Сад
ће
,
брато
.
—
рече
Нинко
.
Он
поседе
мало
крај
ватре
,
па
онда
опет
рече
да
га
унесу
у
собу
.
Спустише
га
на
кревет
.
—
Немојте
на
кревет
—
’
оћу
на
земљу
.
Анђелија
—
која
и
сама
беше
ушла
у
собу
—
простре
поњаву
.
Спустише
га
.
Живана
даде
воштаницу
Марти
да
запали
,
па
како
поишту
да
донесе
.
Он
поћута
неколико
тренутака
...
На
једаред
протеже
врат
и
зену
.
—
Свећу
овамо
!
...
свећу
овамо
!
...
повикаше
и
Нинко
и
Маринко
.
Марта
је
додаде
Анђелији
.
У
кући
наста
запевка
.
Старац
отвори
очи
,
зену
други
пут
,
стиште
усне
и
—
глава
му
клону
...
.
Онда
се
посвети
:
лице
му
пожуте
к’о
лимун
.
Маринко
му
метну
свећу
у
руку
и
рече
:
—
Бог
да
га
прости
!
Чељад
из
куће
поврве
у
собу
.
Диже
се
запевка
до
неба
.
Мушкарци
стали
у
крај
па
плачу
...
Мало
по
мало
поче
долазити
свет
из
комшилука
.
Бабе
упртиле
читаве
бокоре
босиљка
.
Људи
долазе
и
чуде
се
:
—
Шта
би
,
по
богу
брате
?
—
Од
кад
је
он
тако
болестан
?
—
Је
ли
се
мучио
?
—
Није
никако
!
—
одговори
Нина
.
—
Ет
’
мене
и
пријатељ
’
Маринка
у
мал
’
не
превари
;
у
мал
’
те
не
умре
без
свеће
.
—
Зар
тако
лако
?
—
Ама
само
што
два
пут
зену
;
у
мал
’
не
превари
—
Ја
лепе
смрти
—
по
богу
!
Мало
по
мало
нагомила
се
света
пуна
авлија
.
Сваки
је
жалио
покојника
.
Дража
и
Маринко
одоше
да
га
окупају
и
обуку
;
Миладин
оде
да
јави
да
се
звони
;
Нинко
са
двојицом
тројицом
оде
да
види
талпине
за
сандук
,
а
;
жене
само
запевају
.
Живана
турила
руке
под
појас
па
лагано
нариче
Анђелија
узела
Лазара
,
скинула
му
капицу
па
набраја
детету
дедине
милоште
.
Нарицала
је
тако
тужно
,
а
онај
јасни
глас
звонио
је
по
пространој
авлији
—
да
је
мор’о
човек
оплакати
—
већ
’
ко
му
је
камено
срце
;
Миленија
не
зна
шта
ради
од
себе
...
.
морали
су
је
већ
и
ућуткивати
...
Пошто
су
га
окупали
и
обукли
—
жене
одоше
у
собу
да
наричу
.
Живана
нареди
Марти
шта
треба
за
ручак
кувати
,
па
и
она
оде
у
собу
.
Људи
се
окупили
у
авлији
,
а
Нинко
им
наређује
пос’о
.
—
Ти
,
имењаче
,
иди
са
Миладином
те
дотерајте
јуницу
;
ти
Мојсило
отиди
да
јавиш
попи
;
ти
Перо
,
Мијате
,
Станко
и
Јоване
—
ви
ћете
тесати
сандук
...
.
Звоно
на
цркви
зазвони
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рекоше
сељани
крстећи
се
,
а
капе
беху
одавна
поскидали
.
Мудрим
старањем
Нинковим
и
Живаниним
—
све
иђаше
уредно
.
У
кући
не
беше
никакве
галаме
око
огњишта
,
ни
у
авлији
око
пословања
—
свако
знађаше
свој
пос’о
.
Народу
се
на
време
издаде
ужина
па
је
после
опет
сваки
послов’о
.
Кратак
зимњи
дан
прође
брзо
,
к’о
што
брзо
сви
дани
у
послу
пролазе
.
Наста
ноћ
.
Жене
се
разиђоше
по
собама
,
неке
да
одспавају
а
неке
да
разговарају
.
Људи
су
седели
код
мртваца
и
разговарали
.
Причали
су
све
што
су
о
њему
знали
—
наравно
,
избегавали
су
његове
мане
.
—
Е
,
брате
,
ала
се
провесели
о
свадби
:
к’о
да
је
знао
!
...
Бог
да
га
прости
!
—
Није
мало
,
него
кад
поче
играти
—
ја
сам
се
запрепастио
.
Кад
он
научи
играти
?
—
Море
—
вели
Дража
—
стари
је
он
играч
!
—
Беше
добар
човек
—
рече
Митар
Јеленић
.
—
Ко
,
зар
он
?
—
Ја
!
...
Кад
оно
ја
хтедох
женити
мога
Марјана
дођем
њему
.
Знаш
,
нестало
ми
пара
.
Назовем
бога
и
поздравим
се
.
„
Које
добро
?
“
—
вели
.
Кажем
ја
њему
све
,
онако
из
почетка
,
па
му
кажем
и
како
немам
пара
.
„
Имам
—
вели
—ја
,
па
ћу
ти
дати
те
га
састави
с
кућом
“
.
И
лепо
оде
у
собу
и
изнесе
шест
дуката
.
На
—
вели
—
вратићеш
ми
;
није
на
томе
никад
пропало
!
...
—
И
мени
је
помог’о
:
—
вели
Петар
Ранђић
.
—
И
никад
није
тражио
на
писмено
нити
какве
зараде
к’о
Вук
.
—
Јок
!
—
Море
,
човек
је
био
—
бог
да
га
прости
!
...
И
тако
су
целу
ноћ
разговарали
.
Сутра
дан
опреми
Нинко
шесторицу
да
гроб
копају
.
Они
остали
помагали
су
укућанима
.
Неки
су
само
седели
и
пили
ракију
.
Кад
превали
подне
дође
попа
са
учитељем
и
ђацима
,
јер
је
Нинко
хтео
да
га
ђаци
прате
;
осим
тога
хтео
је
и
да
опело
буде
у
цркви
;
захтев’о
је
да
се
попале
сва
кандила
и
полелеји
:
—
Заслужио
је
—
бог
да
га
прости
!
—
реко
би
Нинко
свакоме
.
—
Је
л
готово
?
—
пита
попа
.
—
Готово
је
.
Попа
оде
са
учитељом
у
собу
те
очиташе
,
спомен
.
—
Које
неће
на
гробље
нек
целива
покојника
—
рече
попа
.
Редаре
уђоше
у
собу
целиваше
крст
и
нададоше
запевку
.
Дража
дође
да
и
он
целива
јер
је
он
пек’о
„
душног
брава
.
“
Онда
изнеше
тело
покојниково
и
понеше
цркви
.
.
Пратња
је
била
велика
.
Напред
иђаше
чича
Макса
са
мртвачким
крстом
,
за
њим
ђаци
—
обучени
у
беле
стихаре
—
који
певаху
„
Свјати
боже
“
.
За
ђацима
попа
и
учитељ
:
за
њима
шест
људи
ношаху
покојника
на
носилима
за
овима
сељаци
,
који
су
дошли
на
испратњу
,
а
позади
жене
наричући
.
Време
беше
престало
;
по
небу
се
гомилаху
снежни
облаци
;
некаки
ладан
ветар
леђаше
и
срце
у
грудима
.
Са
црквене
куле
разлегаху
се
звуци
звона
и
мешаху
са
нарицањем
жена
и
певањем
дечијим
...
После
опела
спустише
старину
у
гроб
.
Запевци
и
нарицању
не
беше
краја
.
Мојсило
баци
први
бусен
оцу
чело
главе
;
попа
прели
покојника
;
народ
бацаше
бусен
по
бусен
у
гроб
.
Кад
земља
покри
сандук
мртвачки
,
жене
се
дигоше
кући
.
Уз
пут
су
разговарале
тијо
о
животу
и
смрти
покојника
.
Трудбеници
засуше
гроб
и
усадише
крст
чело
главе
,
па
и
они
изиђоше
из
гробља
.
Нинко
оде
у
цркву
да
плати
што
треба
—
па
онда
са
попом
и
народом
крете
се
и
он
кући
.
У
авлији
их
дочека
Анђелија
па
им
поли
те
руке
опраше
.
Попа
оде
у
кућу
да
свети
водицу
.
Вечерњи
сутон
падаше
на
земљу
;
запад
се
црвенео
к’о
да
у
ватри
гори
.
Људи
гледе
и
веле
:
—
Биће
сутра
ветра
.
Совра
је
била
постављена
пред
кућом
.
Кад
попа
изиђе
—
Нинко
у
једној
чаши
изнесе
панајију
и
метну
на
совру
да
попа
очита
.
Мојсило
раздаваше
људима
„
светњаке
“
.
Попалише
се
свеће
,
попа
метну
„
петрајиљ
“
на
врат
и
очита
панајију
.
Људи
се
молише
богу
.
Онда
се
попа
прекрсти
,
рече
:
бог
да
му
душу
прости
!
и
узе
зрно-два
од
панајије
и
пружи
чашу
оном
до
себе
.
Људи
узимаше
панајију
;
дадоше
светњаке
Мојсилу
—
који
их
све
састави
и
прилепи
за
дрво
изнад
совре
да
горе
—
па
онда
заседоше
за
совру
.
Нинко
наслужи
попи
чашу
.
—
За
испокој
душе
нашег
доброг
друга
и
пријатеља
Стевана
!
Лака
му
земља
,
проста
му
душа
!
...
Бог
да
му
душу
прости
!
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
народ
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
попа
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—рече
и
по
трећи
пут
попа
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
понови
народ
за
њим
.
Попа
испи
чашу
.
Синови
Стеванови
и
Нинко
служаху
гологлави
дуж
целе
совре
ракију
.
Жене
износише
јело
на
совру
.
Људи
су
јели
и
тијо
разговарали
и
то
само
о
покојнику
...
.
Никакве
ларме
не
беше
;
сваки
је
пио
умерено
;
а
кад
није
више
хтео
само
је
,
не
примивши
више
чашу
,
рек’о
:
бог
да
му
душу
прости
!
Кад
је
свршена
вечера
и
кад
Нинко
опет
наслужи
попи
чашу
,
попа
рече
:
—
Коме
је
за
душу
—
бог
да
му
душу
прости
;
остатку
живот
и
здравље
!
—
Амин
да
бог
да
!
—
рече
народ
.
Пошто
пише
сви
за
живот
и
здравље
остатка
—
Нинко
насу
чашу
и
пружи
је
попи
.
Овај
је
прими
па
је
пуну
спусти
на
совру
.
—
Пуно
затекли
—
пуно
и
оставили
—
рече
,
прекрсти
се
и
устаде
.
Сви
се
прекрстише
и
дигоше
иза
совре
.
Онда
је
женскиње
село
да
вечера
...
.
Пошто
је
све
вечерало
—
онда
се
разиђоше
тијо
,
без
икакве
ларме
.
Нинко
уђе
у
собу
где
је
покојник
умро
,
запали
воштаницу
и
метну
на
оно
место
где
је
издануо
—
па
се
онда
и
укућани
тужна
срца
разиђоше
да
спавају
...
Сутра
дан
издали
су
чича
Стевану
трећину
,
у
девети
дан
деветину
а
у
четрдесети
—
четресницу
.
Живана
није
дочекала
полугодишњицу
Стеванову
.
Нешто
старост
,
нешто
немоћ
,
а
нешто
и
назеб
на
сами
дан
пратње
—
оборише
је
у
постељу
.
С
дана
на
дан
она
биваше
све
слабија
;
већ
не
могаше
поради
себе
ни
на
поље
изаћи
...
А
једног
јутра
пролетњег
и
она
испусти
душу
.
Саранили
су
је
поред
чича
Стевана
...
.
XВ
Кућа
Пантића
поче
опет
живети
својим
животом
.
Нинко
беше
добар
старешина
.
Он
је
наређив’о
пос’о
,
а
млађи
су
слушали
.
Само
се
није
мог’о
честито
да
навикне
:
да
тумара
око
суднице
и
да
тамо
куповине
уређује
.
Увек
би
у
тим
приликама
рек’о
:
—
Еј
,
брато
,
брато
!
...
Нема
твоје
памети
ни
у
царевини
!
...
.
Анђелија
је
много
жалила
свекра
и
свекрву
,
нарочито
свекрву
.
К’о
да
јој
је
мајка
умрла
!
...
.
Од
онога
вечера
,
кад
је
Живана
заварчила
урок
Лазару
—
она
ју
је
сматрала
за
најпаметнију
жену
и
нешто
силно
вукло
ју
је
Живани
.
Нарочито
се
сећала
смрти
њене
.
—
Оди
де
ћер’и
!
—
рече
јој
Живана
...
И
тада
јој
је
говорила
о
многом
које
чему
што
има
да
ради
.
Наређивала
јој
је
да
чува
и
слаже
браћу
да
се
не
би
изделила
;
поучавала
ју
је
у
свему
а
нарочито
како
ће
да
дете
гаји
и
учи
.
—
Никад
се
,
ћери
,
нећеш
покајати
ако
ме
послушаш
!
Може
се
богу
прохтети
да
те
и
мучи
—
али
му
се
ти
само
моли
!
Биди
поштена
и
честита
к’о
што
си
и
до
сад
била
.
Твој
човек
и
твоје
дете
нек
су
ти
највећа
радост
и
брига
!
...
.
Ја
сам
те
запазила
још
од
првог
дана
,
кад
си
у
овај
дом
дошла
;
видела
сам
да
си
од
моје
сорте
...
.
За
то
те
и
призивам
и
накричујем
ти
...
Ћери
,
да
си
благословена
и
срећна
!
...
опрости
и
—
праштам
ти
!
...
.
Анђелија
је
поштовала
аманет
:
Миладин
и
Лазар
и
били
су
њена
највећа
брига
.
Нинку
и
деверима
умаштала
је
што
је
боље
могла
...
.
А
дете
је
расло
.
Анђелија
га
је
учила
реду
и
пристојности
.
Он
је
љубио
старије
у
руку
;
иш’о
је
из
собе
где
су
старији
разговарали
и
слуш’о
што
су
заповедали
.
Био
је
пуначак
к’о
лане
.
Његова
злаћена
косица
добијаше
смеђину
;
лице
румено
и
лепо
смешило
се
на
сваког
—
а
био
је
увек
чисто
одевен
.
Да
сад
кажем
!
...
Анђелији
се
заиста
нису
држала
деца
.
Рађала
је
још
осим
Лазара
,
али
увек
умру
у
првој
години
.
Неку
није
ни
донела
до
вакта
.
За
то
је
склопила
руке
око
Лазара
и
гледала
га
к’о
божији
благослов
.
—
Оно
ће
морати
бити
срећно
:
—њега
су
сви
благословили
,
—
шапутала
би
она
гледајући
га
где
се
игра
.
И
укућани
су
га
радо
гледали
.
Нинко
,
ваљда
,
што
и
сам
не
имађаше
мушке
деце
,
волио
га
је
к’о
очи
...
.
Кад
је
дете
поодрасло
—
Нинко
дозва
синовце
и
рече
им
:
—
Ама
како
би
било
да
дамо
малог
Лазарја
(
он
га
је
и
сад
тако
звао
)
у
школу
?
—
Па
добро
,
чијо
.
—
Ја
велим
,
и
ред
је
.
Овака
кућа
—
к’о
што
је
наша
—
па
само
један
писмен
.
—
Нек
буде
и
он
—
рекоши
они
.
И
тако
Лазара
дадоше
у
школу
.
Анђелији
је
играло
срце
од
радости
.
Метнула
му
торбичицу
на
врат
па
стала
на
капију
и
гледа
за
њим
.
„
Ала
ће
то
бити
лепо
!
—
мишљаше
она
.
—
Ала
ће
то
бити
красно
!
...
.
Мој
Лаза
ће
да
изучи
књигу
па
ће
знати
све
!
...
.
“
Па
онда
замисли
:
к’о
он
изучио
већ
а
Нинко
га
зове
да
му
види
неке
артије
.
Он
се
само
намргоди
мало
па
чита
к’о
воду
,
а
,
к’о
,
Нинко
му
вели
:
„
алал
вера
!
...
.
“
Па
,
к’о
,
он
пише
,
пише
све
што
год
’
оћеш
,
и
чита
сваку
књигу
...
.
Па
онда
,
к’о
,
одрасто
,
па
га
опремају
у
Шабац
да
продаје
рану
.
,
,
Ти
си
—
к’о
веле
му
—
писмен
—
умећеш
израчунати
...
“
Па
,
к’о
,
људи
у
селу
,
’
оће
да
бирају
кмета
.
„
Кога
ћемо
,
кога
ћемо
?
...
“
„
А
Лазара
Пантића
кога
ћемо
другог
!
Он
је
и
писмен
а
,
вала
,
и
добар
...
.
“
Лепа
је
машта
мајчина
!
...
.
Лазар
већ
псалтирац
—
па
још
најбољи
ђак
.
Учитељ
се
свуда
с
њиме
хвалио
и
поносио
—
а
Анђелија
—
у
име
благодарности
—
шиљаше
учитељу
увек
лепу
„
реграцију
“
.
Баш
,
некако
,
при
крају
школовања
,
једнога
дана
дође
Лазар
раније
него
што
треба
кући
;
нешто
се
покуњио
.
—
Шта
је
рано
;
зар
тако
рано
пустио
учитељ
?
—
упита
га
Анђелија
.
—
Није
,
нано
—
него
сам
болестан
.
Анђелију
нешто
ледну
.
—
А
шта
ти
је
,
кућо
моја
?
—
Ево
види
.
И
дете
окрете
главицу
.
С
десне
стране
,
испод
ува
,
скочила
мицина
,
али
тако
велика
да
се
Анђелија
уплашила
.
—
Боле
ли
те
,
рано
моја
?
—
К’о
у
око
!
—
рече
Лазар
.
Анђелија
викну
Марту
.
—
Јес
видела
ово
кад
год
јетрвице
?
—
упита
она
.
—
Нисам
тако
никад
.
—
Па
шта
да
радим
?
—
Да
му
се
чита
молитва
.
И
Анђелија
одведе
дете
попи
.
Ту
ноћ
око
на
око
.
Дете
се
превијаше
од
бола
к’о
црв
.
У
лицу
позеленело
к’о
трава
.
Миладин
сеђаше
крај
његове
постеље
;
Анђелија
лебдијаше
над
њим
и
мољаше
се
богу
.
Свану
.
Ништа
боље
.
Оно
чудо
дошло
велико
,
па
две
главе
у
детета
.
Оно
се
са
свим
збунило
па
очију
не
отвара
а
једнако
јечи
.
—
Шта
да
радимо
?
—
питаше
Анђелија
Миладина
.
—
Ја
не
знам
.
—
Како
би
било
да
га
носимо
врачари
?
—
упита
она
.
—
То
је
још
по
најбоље
—
рече
он
.
Упрегнуше
коње
у
кола
.
Анђелија
спреми
ракије
и
јестива
;
метнуше
дете
у
кола
—
па
у
Црну
Бару
,
Цвети
врачари
...
.
Има
врачара
које
живе
од
врачања
,
само
да
се
лебом
ране
,
али
има
их
које
су
потпуно
убеђене
да
је
њима
то
Бог
рек’о
.
Међу
ове
последње
спада
и
Цвета
врачара
.
Она
је
била
ћерка
једне
удовице
сиротне
,
која
је
под
старост
врачала
.
Од
ње
је
Цвета
научила
многе
гатке
.
Она
је
помагала
својој
матери
у
прибирању
разних
трава
и
већ
је
к’о
девојка
знала
које
су
траве
лековите
.
Девојке
су
је
још
тада
прозвале
:
врачаром
.
Нешто
то
,
нешто
што
је
била
сиромашна
,
а
највише
што
је
била
ружна
—
нико
је
од
момчади
не
хте
ни
погледати
,
а
камо
ли
да
је
узме
за
жену
.
У
то
време
досељавали
су
из
Босне
у
Србију
,
који
су
бегали
од
турског
зулума
.
Елем
,
досели
се
и
један
бећар
,
неки
Богдан
,
који
је
,
веле
,
убио
Турчина
.
Настани
се
крај
„
Студене
Баре
“
,
и
ту
,
од
прућа
,
оплете
себи
кућицу
и
покри
кровином
...
.
Е
,
али
је
за
кућу
требала
и
домаћица
—
и
он
се
ожени
Цветом
.
Како
је-тако
је
:
тек
је
Цвета
добила
човека
,
и
с
њим
је
радила
и
кућила
;
а
кад
јој
умре
мати
она
се
са
Богданом
пресели
у
своју
кућицу
.
Ту
су
они
живели
лепо
.
Цвета
није
рађала
деце
па
им
није
много
ни
требало
.
Живели
су
тако
око
неких
петнаест
година
и
тада
Богдан
умре
.
Оставши
сама
—
Цвета
се
баци
на
врачање
.
Из
почетка
то
је
радила
,
колико
да
не
умре
од
глади
,
јер
ју
је
мрзило
радити
;
али
,
пошто
излечи
неколико
болесника
,
пошто
се
увери
да
у
том
има
среће
—
она
се
баци
са
свим
на
тај
пос’о
...
.
Купила
је
траве
,
учила
је
разне
басме
,
трчала
је
на
све
стране
и
лечила
све
болести
.
Свет
јој
је
дав’о
и
јело
и
пиће
тако
,
да
је
свега
имала
у
изобиљу
.
Није
више
јела
суву
проју
.
За
кратко
време
она
научи
многе
басме
,
упознаде
непознате
траве
,
и
—
кад
виде
да
јој
се
може
—
она
више
не
иђаше
од
куће
.
Није
била
чистуница
.
Кућа
јој
је
била
и
с
поља
и
изнутра
јадна
и
чемерна
.
Она
је
ишла
дроњава
и
чупава
—
јер
,
мишљаше
,
и
тим
се
свет
навраћа
.
Она
имађаше
неку
срећу
да
су
болесници
оздрављали
од
њених
лекова
.
И
она
сама
вероваше
да
може
што
год
’
оће
.
.
За
то
се
и
прочула
на
далеко
...
Била
је
малена
раста
.
Лице
јој
округло
и
мрасаво
од
краста
,
очи
зелене
а
коса
бела
.
Било
лето
,
била
зима
—
она
је
носила
неку
кожушину
на
леђима
.
Миладин
заустави
и
Анђелија
скочи
с
кола
пред
Цветином
кућом
.
Цвета
је
дочека
седећи
крај
огњишта
и
само
укрљешти
своје
зелене
очи
у
њу
.
Анђелију
обузе
неко
непријатно
осећање
.
—
Помоз
бог
!
—
Бог
помог’о
!
...
Које
добро
?
упита
Цвета
.
—
Па
и
није
добро
...
.
—
А
,
болест
!
—
пресече
је
Цвета
.
—
Па
добро
!
...
То
је
божја
воља
.
Он
напушта
болести
,
али
он
је
дао
лека
.
Ако
болесник
има
века—биће
лека
...
У
мене
има
свега
!
Има
трава
„
бљушт
“
коју
сам
брала
измеђ
Госпођа
.
Она
лечи
од
сваке
болести
око
врата
...
Има
трава
„
петлово
перо
“
.
Њу
стуци
ситно
и
саспи
у
комовицу
—
она
лечи
од
костобоље
...
.
Има
трава
„
пречица
“
—
она
лечи
од
очију
.
Има
„
сиљевина
“
и
„
чибуковина
“
—
оне
лече
од
грознице
.
Има
„
срце-пуц
“
—
од
изеди
.
Њу
треба
укувати
Има
„
одолен
“
и
„
разбојник
“
—
од
врућице
,
и
то
:
одолен
да
једе
са
трнометом
,
а
разбојник
усећи
ситно
па
пити
у
комовици
.
Има
„
линцура
“
—
од
кашља
.
Има
„
ревендија
“
—
њу
кад
човек
једе
биће
здрав
и
јести
к’о
дете
од
12
година
.
Има
„
уступник
“
—
то
ти
је
трава
за
сваку
болест
...
Има
...
—
А
има
ли
лека
од
мицине
'
?
—
прекиде
јој
набрајање
Анђелија
.
—
А
ко
ти
лежи
мицину
?
—
Моје
дете
.
—
Па
где
је
?
—
Ево
га
.
—
Донеси
га
овамо
.
Миладин
унесе
Лазара
у
кућу
...
Дете
беше
у
забуни
.
Цвета
загледа
.
.
—
Ајој
!
—
Ово
је
чудо
!
Миладин
и
Анђелија
ћутаху
.
—
Чек
’
да
видим
нешто
.
И
Цвета
оде
на
бунар
те
донесе
воде
.
Усу
у
чанак
,
па
онда
узе
жара
на
ватраљ
и
машицама
спушташе
жишку
по
жишку
у
чанак
шапућући
...
.
Онда
диже
главу
.
—
Ово
је
детету
наметнуто
!
—
рече
.
—
Наметнуто
?
—
упиташе
и
Миладин
и
Анђелија
у
један
глас
.
—
Ја
!
—
А
ко
би
таки
душман
.
—
Једна
жена
зелених
очију
—
рече
Цвета
.
—
То
је
Петрија
!
—јекну
Анђелија
.
—
Па
има
ли
помоћи
?
—
Која
Петрија
?
—
питаше
Цвета
.
—
Та
неког
Митра
Зељића
.
—
А
знам
је
!
...
Богме
је
она
душман
!
—
Има
ли
лека
?
—
Биће
.
Спустите
дете
.
Анђелија
простре
по
земљи
шареницу
и
Миладин
спусти
Лазара
.
Цвета
оде
у
собу
и
изнесе
отуда
парче
воска
и
једну
суву
шипчицу
.
—
Видиш
,
дијете
!
Ово
је
„
мртви
восак
“
а
ово
је
„
неприм
калем
“
.
Онда
уми
руке
и
приђе
детету
.
Засука
леви
рукав
до
лакта
,
па
домалим
прстом
леве
руке
узе
кружити
око
мицине
говорећи
:
—
Лева
рука
крста
нема
—
ова
боља
места
нема
.
Без
оца
се
родила
,
без
попа
крстила
,
без
имена
угинула
:
устук
мицо
,
овде
ти
места
нема
!
И
кружећи
прстом
изговори
три
пута
ову
басму
.
Онда
узе
мртви
восак
опет
у
леву
руку
и
поче
кружити
њим
и
говорити
:
—
Кад
челе
—
што
су
овај
восак
носиле
—
оживеле
—
онда
и
ти
,
бољо
!
К’о
што
челе
замрле
—
и
ти
,
бољо
,
замрла
!
И
ову
басму
изговори
три
пута
.
Тада
баци
восак
у
ватру
и
рече
:
—
Колико
овај
восак
горео
—
толико
болело
!
Сад
узе
„
неприм
“
калем
у
леву
руку
.
Окружи
и
њим
,
и
рече
три
пута
:
—
Кад
се
овај
калем
примио
—
онда
и
ти
бољо
!
Калем
усануо
—
и
ти
усанула
!
Онда
остави
калем
,
па
опет
узе
руком
кружити
:
—
У
мице
деветоро
деце
:
од
девет
—осам
,
од
осам
—
седам
,
од
седам
—
шест
,
од
шест
—
пет
,
од
пет
—
четри
,
од
четри
—
три
:
једно
Станко
,
једно
Станоје
,
једно
Станиша
.
Станко
слеп
,
Станоје
нем
а
Станиша
глув
.
Слеп
не
види
,
нем
не
говори
,
глув
не
чује
:
устук
,
мицо
,
овде
ти
места
нема
!
...
И
онда
се
подиже
.
—
Сад
сам
обајала
—
рече
.
—
Нека
бог
помогне
!
—
рече
Миладин
.
—
Сад
треба
да
му
превијеш
на
мицину
краставац
печен
у
тију
пепелу
—
рече
Цвета
.
—
Добро
,
превићу
.
—
Шта
је
твоје
?
—
упита
Миладин
.
—
А
шта
ми
даш
.
Ја
се
никад
не
цењкам
.
Миладин
извади
рубљу
и
даде
јој
,
па
онда
оде
и
донесе
с
кола
оно
што
је
Анђелија
спремила
.
—
’
Вала
вам
!
—
рече
Цвета
.
—
’
Вала
и
теби
!
—
рекоше
они
.
—
А
шта
ћу
?
Бог
нек
помогне
!
Дете
отвори
очи
.
—
Шта
ћеш
,
дико
?
—
упита
га
Анђелија
.
—
’
Оћу
воде
—
рече
Лазар
.
—
Ево
,
ево
,
рано
.
Сад
ће
теби
да
да
баја
воде
'
—
рече
Цвета
.
И
додаде
детету
воде
.
Онда
се
дигоше
да
иду
.
Миладин
доведе
дете
и
препе
га
у
кола
.
Поздравише
се
са
врачаром
,
седоше
на
кола
и
кретоше
се
најлак
кући
.
—
Е
,
зна
много
!
—
рече
Миладин
.
—
А
врачара
је
,
брате
!
—
И
баш
то
Петрија
учини
!
—
Петрија
!
Како
рече
:
„
жена
зелених
очију
“
—
ја
се
одмах
сетих
.
—
Треба
њу
измлатити
,
к’о
бог
ђавола
,
па
,
после
,
да
се
крсти
!
—
рече
Миладин
.
—
Платиће
јој
бог
!
Има
и
она
својих
.
—
То
је
због
оног
,
знаш
?
—
Знам
...
.
Чим
су
стигли
кући
,
Анђелија
прво
оде
у
башту
те
нађе
краставац
и
запрета
га
у
пепео
...
.
Кад
би
печен
,
она
га
располути
и
преви
Лазару
на
мицину
...
.
Чим
се
топлота
дотаче
мицине
—
дете
заплака
.
—
Скини
,
најо
!
—
Нека
,
рано
,
биће
боље
!
—
Али
боли
!
—
То
је
за
мало
.
Наста
ноћ
.
Укућани
,
који
су
ваздан
радили
,
поспаше
:
заспа
и
Миладин
.
Само
Анђелија
сеђаше
крај
Лазара
који
мало
очи
сведе
...
Она
изиђе
на
поље
.
Небо
се
осуло
звездама
.
Тишина
владаше
селом
.
Никаквог
гласа
осим
тичијег
,
никаквог
шушња
осим
шапата
лишћа
што
се
на
гранама
лелујаше
...
Из
даљине
се
