њеномнеумешноћу
и
смејући
се
њеној
плашњи
у
службеним
пословима
.
Разговор
постајаше
све
живљи
и
занимљивији
,
Љубица
се
расположи
,
па
стаде
празна
соба
звонити
од
њенога
веселог
,
јасног
смеха
.
Писар
се
одједном
промени
у
лицу
;
види
се
да
се
спрема
за
некакву
изјаву
,
па
га
почело
обузимати
велико
узбуђење
.
Усне
му
пребледеше
,
задркташе
,
он
поче
неким
промењеним
гласом
,
из
кога
звони
најжуднија
молба
и
покорност
,
полушаптати
,
замуцкујући
:
—
Па
немој
,
болан
,
тако
више
да
се
мучите
...
Глас
му
веома
задркта
и
он
застаде
,
па
као
да
прогута
нешто
што
му
дође
уз
груди
до
грла
.
Љубица
га
гледаше
све
зачуђеније
и
збуњеније
,
поцрвене
и
стаде
дисати
убрзано
...
Обузе
и
њу
узбуђење
.
—
Ви
не
знате
и
не
верујете
...
а
ја
би
за
вас
...
све
,
и
душу
моју
и
будућност
и
све
,
све
бих
вам
дао
...
Љубица
се
унезвери
,
опет
је
стаде
обузимати
зебња
,
ади
досадашње
узбуђење
беше
веће
,
те
надвлада
,
и
она
опет
обори
главу
,
стидљиво
и
плашљиво
,
а
груди
се
подизаху
и
спуштаху
бурно
,
све
јаче
и
јаче
.
Он
је
узе
за
руку
,
па
обема
својим
рукама
стеже
ту
мекану
,
вреду
ручицу
.
—
Ја
бих
све
за
вас
...
настави
он
у
још
већем
узбуђењу
и
дрктавици
,
—
само
да
ви
нисте
онаки
...
Сву
ћу
вас
обасути
брилијантима
...
Свега
,
свега
што
вам
душа
зажели
,
све
ћете
имати
.
Љубица
се
већ
почела
трзати
нервозно
.
Он
се
пожури
говором
,
да
би
заглушио
њену
зебњу
.
—
Ето
,
купио
сам
часовник
,
какав
ниједна
девојка
у
Београду
није
понела
...
Да
дођем
сутра
да
донесем
,
хоћете
ли
?
...
Све
,
све
...
хоћете
?
...
Он
већ
једва
владаше
језиком
.
Љубица
дисаше
све
јаче
,
а
главу
стидљиво
оборила
,
па
слободну
леву
руку
само
преноси
преко
чела
,
а
десна
све
више
дркће
у
његовим
рукама
.
У
глави
нема
да
се
јави
ниједна
мисао
:
као
да
је
прогутала
велику
дозу
опијума
,
па
јој
то
стегло
,
притисло
мозак
,
и
она
пада
у
све
веће
бунило
.
Само
осећа
неку
пријатну
топлину
,
коју
по
некад
смени
лака
зебња
,
па
опет
занос
,
бунило
и
топлина
...
—
Аха
,
понео
сам
га
...
ево
!
...
И
писар
,
дркћући
рукама
и
тресући
вилицама
,
стаде
вадити
из
џепа
неку
малу
кутицу
.
Извади
је
,
али
не
може
да
притисне
дугме
,
да
је
отвори
.
Руке
му
врдају
,
а
у
прсту
нема
ни
толико
снаге
.
Љубица
дигла
главу
,
па
гледа
бесмислено
како
се
тресе
кутица
у
писаревим
рукама
и
како
се
он
мучи
да
је
отвори
.
Дође
јој
то
врло
смешно
и
она
већ
хтеде
да
се
насмеје
гласно
,
а
Пера
отвори
капак
,
положи
драгоценост
пред
њу
на
сто
,
па
се
мало
измаче
.
Она
погледа
и
одједном
,
као
електрисана
,
рашири
очи
,
а
у
њима
засветли
најпре
чуђење
и
страх
...
Као
да
се
пита
:
шта
је
ово
,
чије
је
?
Ко
сме
ово
узети
у
своју
руку
?
...
Па
одједном
као
да
сазнаде
шта
је
то
,
у
очима
јој
засја
дивља
,
неописана
радост
,
она
неким
необичним
покретом
зграби
кутицу
обема
рукама
,
а
очи
јој
стадоше
на
украсу
као
приковане
...
Беше
то
збиља
необично
уметнички
израђен
златан
часовник
,
посут
ситним
љускама
бриљантским
,
са
малим
,
кратким
и
танким
ланчићем
укусне
израде
.
Она
га
извади
из
кутије
,
па
стаде
обртати
и
разгледати
,
а
очи
јој
не
трепћу
,
и
чини
се
она
сама
не
дише
.
Изгледаше
као
дете
,
кад
добије
тако
ретку
и
неочекивану
играчку
,
о
којој
дотле
није
могло
ни
сањати
.
Сва
се
предала
радости
,
коју
не
умеше
ни
прикрити
,
нити
се
труђаше
за
то
.
Писар
постаја
само
два-три
тренутка
,
прибра
се
од
узбуђења
,
али
га
сад
обузе
радост
.
Он
се
приближи
Љубици
,
наже
се
мало
к
њој
и
прошапта
јој
:
—
Сутра
ћу
вам
донети
брилијантску
грану
...
Сва
гори
као
ватра
.
Хоћете
?
...
Да
дођем
,
а
?
...
Али
нећу
,
ако
ме
ви
не
зовете
...
Љубица
се
насмеши
усиљено
,
усне
јој
се
укочиле
,
па
не
може
ни
да
проговори
ни
да
се
насмеје
,
а
хтела
би
да
каже
бар
једну
реч
,
да
захвали
.
—
У
десет
часова
тачно
пустите
децу
кући
;
часовник
вам
добро
ради
,
па
ћу
ја
доћи
...
а
?
...
Она
климну
главом
и
опет
се
неодређено
насмеши
.
Пера
дохвати
њену
руку
,
подржа
је
мало
,
па
се
саже
и
пољуби
је
...
Њу
опет
прођоше
трнци
,
а
писар
брзо
узе
капу
и
,
поздравивши
је
у
ходу
,
изиђе
из
собе
.
Она
скочи
са
столице
,
држећи
украс
у
рукама
,
притрча
прозору
,
па
видевши
да
писар
изиђе
из
дворишта
,
врати
се
на
пређашње
место
и
загледа
се
у
свој
часовник
...
Толико
пута
је
,
док
свршаваше
школу
,
идући
главним
улицама
београдским
,
застајала
пред
златарским
излозима
и
остајала
тако
као
прикована
по
пола
часа
и
више
.
И
сада
,
ево
,
стоји
као
опчарана
и
једнако
обрће
и
посматра
часовник
зажареним
очима
.
Прикачи
га
на
груди
да
види
како
стоји
,
али
мука
:
нема
у
школи
огледала
!
...
Отвори
га
и
гледа
како
ради
,
па
опет
затвори
и
гледа
.
Нарочито
јој
се
свиди
ланац
,
са
лепим
украсом
на
крају
,
налик
на
звезду
,
па
га
разгледаше
пажљиво
.
И
опет
она
ни
о
чем
другом
не
мисли
:
нема
више
ни
бриге
ни
зебње
;
осећа
да
је
све
у
реду
и
добро
,
али
не
мисли
о
том
;
зна
да
у
џепу
има
доста
банкнота
,
да
ће
тај
новац
обрадовати
и
помоћи
брата
,
оца
,
све
...
али
су
јој
сад
и
они
далеки
.
Сад
има
нешто
прече
,
ближе
...
ово
сјајно
,
лепо
злато
,
које
јој
угушује
све
бриге
,
отклања
ону
досадну
зебњу
и
ствара
у
души
расположење
,
срећу
...
XИ
.
Љубица
се
толико
измучила
,
толику
борбу
душевну
издржала
за
ово
кратко
време
,
да
већ
беше
малаксала
,
у
њој
и
не
беше
више
снаге
за
даљу
борбу
,
за
отпор
.
Она
се
грозничаво
хватала
за
ма
какав
повод
или
случај
,
који
би
је
могао
мало
расположити
и
угушити
јој
у
души
оне
страшне
црне
мисли
,
од
којих
се
живо
срце
леди
,
а
снага
се
млада
топи
и
вене
...
Да
се
само
побегне
од
тих
страшних
дана
и
још
страшнијих
ноћи
,
кад
се
само
гомилају
мисли
за
мислима
,
све
црње
и
страшније
,
а
она
се
претура
у
живом
пламену
,
који
јој
обузео
тело
,
стеже
рукама
врелу
главу
,
а
мисли
се
само
роје
,
роје
...
Да
се
све
то
угуши
,
заборави
,
па
да
се
живи
ко
и
до
сад
!
...
Устала
је
весела
,
спремила
се
,
прикачила
часовник
на
груди
,
пошто
га
је
прво
дуго
обртала
и
посматрала
;
већ
му
је
проучила
и
разгледала
сваку
шару
,
запазила
сваку
особину
,
али
јој
још
није
почео
постајати
обичан
,
као
што
то
бива
кад
дуго
разгледамо
какву
ствар
,
нарочито
украс
.
Кренула
се
у
школу
.
Време
бејаше
оштро
,
хладно
...
По
целом
небесном
своду
навучен
је
суморан
покривач
загасите
тамне
боје
,
из
кога
непрестано
сипи
она
ситна
,
влажна
,
досадна
измаглица
,
која
укваси
човека
горе
од
пљуска
,
а
траје
данима
,
недељама
...
Сокак
се
раскаљао
,
па
нигде
не
можеш
ногом
згазити
од
блата
.
Дохватиш
се
руком
за
плот
,
да
би
прекорачио
бару
,
а
рука
клизи
по
мокром
и
хладном
дрвету
;
стресеш
се
од
те
незгоде
,
а
за
врат
ти
падне
читав
пљусак
са
какве
отомбољене
шљивове
гране
,
која
се
пресамитила
преко
прошћа
.
Од
невоље
удариш
средином
,
па
посред
блата
...
Кад
изиђе
Љубица
из
каљава
сокака
и
ступи
у
пространо
школско
двориште
,
обузе
је
некаква
слутња
,
и
она
застаде
.
Предахну
од
уморна
хода
и
загледа
се
у
даљину
...
Осети
да
је
обузима
страх
,
баш
прави
страх
;
али
то
од
чега
долази
страх
далеко
је
,
оно
се
не
види
,
не
појављује
се
...
И
снага
је
издаде
...
Она
стаде
узверено
гледати
око
себе
...
»
Да
ли
да
иде
у
школу
?
...
«
То
је
сад
фаталан
корак
,
јер
тамо
ће
бити
све
свршено
.
Може
се
и
вратити
.
Зашто
не
!
...
Написаће
Гојку
да
је
болесна
,
и
онда
ништа
...
Нема
ничега
!
Онда
ће
се
и
оно
страшно
,
непознато
,
уклонити
...
Али
истога
часа
она
као
у
сну
осети
,
да
се
тај
фатални
дан
не
може
више
избегавати
,
не
знајући
ни
сама
зашто
...
Она
се
осети
као
да
се
нагнула
над
провалијом
,
нагла
се
и
већ
губи
равнотежу
...
оздо
из
црна
бездана
вуче
је
нека
сила
и
она
не
може
да
јој
се
одупре
,
она
и
не
покушава
да
се
врати
,
јер
осећа
да
то
не
може
бити
,
и
сву
обузима
очајање
,
ужас
...
али
ипак
она
се
креће
напред
и
улази
у
школу
.
Кад
отпоче
рад
,
прибра
се
мало
и
врати
јој
се
обична
њена
смелост
.
Само
јој
једна
мисао
о
том
дође
у
главу
:
ваљда
ће
се
и
сад
умети
извући
...
како
је
до
сад
!
.
.
Она
се
истина
расположи
од
те
мисли
и
поче
радити
лепо
,
без
великога
узбуђења
,
али
тек
око
ње
облеташе
сав
досадашњи
страх
и
зебња
,
она
га
јасно
осећаше
у
својој
близини
,
али
се
стараше
да
радом
угуши
све
те
мисли
,
да
се
отресе
тога
бунила
и
да
буде
присебна
.
То
јој
најзад
пође
за
руком
...
Кад
Гојко
,
око
десет
часова
,
опази
да
је
Љубица
пустила
своју
децу
кући
и
он
пусти
своје
ђаке
,
па
се
завуче
у
своје
прљаво
сопче
,
у
коме
беше
сена
и
ђубрета
довољно
.
Он
и
Стојан
слагаху
се
добро
,
а
последица
те
слоге
беше
нечистота
,
која
се
морала
трпети
,
и
јевтине
намирнице
,
које
су
још
више
учврстиле
њихово
пријатељство
.
Они
су
сад
врло
интимни
,
међу
њима
нема
никакве
засебне
тајне
,
договарају
се
озбиљно
и
поверљиво
о
свему
.
Јуче
су
,
на
пример
,
чим
је
Стојан
саопштио
Гојку
новост
о
часовнику
,
одлучили
да
ово
дана
припазе
на
Љубицу
боље
.
—
Ниси
могао
да
дознаш
од
ћате
,
онако
...
да
га
превариш
:
хоће
ли
данас
долазити
?
Гојко
никога
не
помену
,
али
се
знало
о
ком
говори
.
—
Не
зна
,
братићу
,
ништа
не
зна
.
Смрзао
се
и
он
ка
жаба
на
леду
,
па
не
зна
у
кога
ће
да
гледа
.
Нешто
и
код
њих
има
,
устумарали
се
ка
говеда
пред
олујом
.
—
Е
?
...
зачуди
се
Гојко
,
и
подиже
главу
.
У
том
се
отворише
вратнице
на
дворишту
.
Стојан
приђе
прозору
,
па
одмах
одскочи
.
—
Ето
га
!
Гојко
скочи
с
кревета
,
обрте
се
збуњено
по
соби
,
па
видевши
да
га
не
очекује
никакав
посао
,
врати
се
и
леже
на
место
.
Он
не
хтеде
ни
погледати
кроз
прозор
,
поред
кога
прође
весео
писар
,
подигнувши
главу
високо
и
погледајући
жудно
на
један
прозор
од
учионице
.
Чим
полицајац
уђе
у
школу
,
Стојан
истрча
напоље
.
Гојко
остаде
сам
у
топлој
загушљивој
соби
,
гледајући
несвесно
у
дугачке
пукотине
,
које
су
се
отегле
по
тавану
и
преврташе
своје
старе
,
непретурене
,
мисли
...
»
Да
ли
је
толико
лакомислена
,
да
је
могу
занети
златне
ствари
?
...
Да
ли
ће
се
опет
одупрети
бесној
сили
?
А
он
!
...
Ух
!
.
.
«
У
Гојку
закипи
и
загрми
читав
пакао
гнева
;
кроз
цело
му
тело
пројури
нека
снажна
струја
,
која
га
преобрази
:
он
постаде
одлучан
,
жив
...
Ко
би
га
сад
видео
,
не
би
познао
у
њему
онога
збуњеног
,
плашљивог
јадника
.
»
Да
га
искасапим
свега
!
...
Чело
онако
да
узмем
нож
,
па
право
у
груди
—
нећу
у
леву
страну
,
нек
се
дуже
мучи
.
Па
онда
мазнем
преко
носа
:
фик
!
а
нос
у
траву
...
Он
вришти
,
кука
...
Стој
,
господине
Перо
,
да
знаш
како
је
бешчастити
учитељске
породице
!
...
Па
онда
једно
уво
,
па
друго
,
па
гледај
га
онако
чупава
како
се
превија
,
а
крв
шикља
...
Па
онда
забоди
једном
у
трбух
и
реци
:
ово
ти
је
,
господине
писаре
,
за
онај
први
разред
...
«
»
Не
,
не
...
то
не
ваља
.
Друго
...
Стоји
он
онако
...
наслонио
руку
на
Љубичино
раме
,
а
ја
уђем
па
га
зграбим
обема
рукама
,
подигнем
у
вис
,
па
буп
о
под
!
...
Ти
ли
се
нађе
,
црвенкапићу
,
да
бешчастиш
ово
свето
место
,
у
које
ниси
достојан
ни
да
уђеш
!
узвикнем
му
ја
,
а
Љубица
дркће
,
дркће
...
па
ми
приђе
и
моли
да
је
изведем
из
школе
,
а
ја
се
тек
онда
наљутим
,
па
скочим
ономе
на
леђа
...
па
гази
,
гази
,
удри
штиклом
у
главу
,
туци
,
гњави
«
...
И
Гојко
се
опет
мало
прибере
од
гнева
.
»
Што
то
нема
Стојана
?
Одавно
је
...
Хм
...
Држи
се
она
...
А
ја
постанем
,
на
пример
,
Министар
полиције
...
Хехе
...
«
И
Гојко
мрдну
брком
у
страну
,
осећајући
да
је
и
ту
претерао
,
али
ће
ова
мисао
најбоље
да
му
ублажи
гнев
.
Он
се
хвата
ње
још
усрдније
.
»
Чује
он
за
ту
промену
...
већ
тамо
,
депеша
...
па
му
се
одједном
одсеку
ноге
од
страха
...
Дркће
и
чека
дан
,
два
...
Трећи
дан
долазе
три
човека
у
срез
,
јављају
се
капетану
.
Комисија
!
Дајте
овамо
Петра
писара
...
Он
се
већ
сав
охладио
.
Дај
кључеве
!
...
Запечате
касу
,
па
дај
рачуне
...
Удри
,
удри
,
држи
,
па
кроз
неколико
дана
господин
писар
у
затвор
...
после
већ
буде
осуђен
на
робију
и
тако
...
јест
,
тамо
умре
...
А
ја
око
Љубице
...
тамо-овамо
,
док
се
венчамо
...
После
већ
добијемо
боље
место
,
неко
усамљено
село
,
где
нико
не
долази
,
па
«
...
Стојан
утрча
;
лице
му
помодрело
од
дуга
стајања
на
зими
,
али
се
у
очима
чита
нека
јака
мисао
,
која
га
занела
и
која
ће
без
сумње
стајати
у
вези
са
давном
,
далеком
прошлошћу
...
Старцу
цвокоћу
зуби
,
нешто
од
зиме
,
а
можда
,
а
можда
и
са
другога
узрока
...
Он
погледа
унезверена
Гојка
са
оним
простим
искреним
саучешћем
и
махну
главом
ка
вратима
.
Гојко
истрча
,
али
се
после
неколико
секунада
врати
,
искривљених
вилица
,
страшних
,
разрогачених
очију
...
Нешто
га
у
грудима
дави
,
стеже
и
пење
се
на
више
,
ноге
му
клецају
,
у
глави
читав
хаос
...
Он
откачи
свој
кратак
зимски
капутић
,
обуче
га
веома
брзо
,
набаци
капу
на
очи
,
па
пројури
преко
дворишта
,
не
марећи
хоће
ли
га
ко
опазити
са
прозора
.
Брзо
стиже
у
Брезовац
.
Веља
таман
седа
за
ручак
,
а
Гојко
упаде
у
собу
,
задуван
,
занесен
,
гневан
,
са
стотину
осећаја
.
По
уплашену
и
необична
изгледа
лицу
Веља
се
досети
јаду
,
намршти
се
и
као
да
и
њега
обузе
лако
дрктање
,
али
се
он
прибра
брзо
и
погледа
се
са
Гојком
право
у
очи
.
—
Јеси
ли
ручао
?
—
Море
,
какав
ручак
!
...
узвикну
Гојко
љутито
и
стаде
скидати
капут
.
—
Шта
је
,
за
Бога
,
запита
га
учитељка
,
која
га
до
сад
гледаше
као
право
чудо
.
—
Шта
је
...
уморио
се
човек
,
викну
Веља
,
намрштено
.
Седи
овде
...
Сипај
,
домаћице
...
Ах
,
дај
прво
тањире
...
После
ручка
вођаше
се
међу
друговима
жив
разговор
у
учионици
.
Веља
седи
крај
стола
,
држећи
умочено
перо
над
хартијом
,
а
Гојко
хода
преко
школе
и
застане
,
кад
га
Веља
што
упита
.
—
Ето
ти
,
брате
...
шта
ћеш
више
!
...
Речено
је
све
.
Ако
они
горе
имају
најмање
образа
и
љубави
према
школи
...
не
,
макар
не
имали
праве
љубави
,
али
макар
поштовања
—
Онда
ће
ти
,
брате
,
и
писар
и
твоја
слачајша
прва
љубав
охладити
...
Ово
се
нигде
у
свету
не
дешава
...
А
с
тобом
што
буде
:
од
премештаја
неће
ништа
горе
.
—
Да
ли
да
заведем
у
деловодник
?
запита
Гојко
,
савијајући
исписану
хартију
и
остављајући
је
у
капут
.
—
Разуме
се
...
Али
на
адреси
напиши
у
руке
,
да
не
оде
прво
ономе
доле
...
Он
њега
и
држи
.
Гојко
се
поздрави
,
па
оде
журно
.
Мислио
је
да
иде
вечерас
цркви
,
субота
је
,
па
да
ноћи
тамо
,
али
га
сад
очекује
важнији
посао
.
Чим
дође
,
затвори
се
у
учионицу
и
стаде
преписивати
ону
хартију
,
што
је
донесе
од
Веље
.
Напољу
се
смрачило
,
и
ако
је
још
доста
рано
.
Навукла
се
по
околини
густа
магла
,
па
роси
по
мокрој
,
раскаљаној
земљи
,
по
дрвећу
и
зградама
,
цеди
се
са
лишћа
и
кровова
у
ситним
капљицама
и
навлачи
на
људе
онај
тешки
сумор
и
зловољу
,
од
кога
се
највеселије
лице
намршти
.
А
ко
већ
иначе
има
довољно
узрока
за
тешко
расположење
,
он
мора
очајавати
на
овакову
времену
.
Љубица
изиђе
из
школе
тачно
у
подне
.
Силазећи
низ
камене
степенице
,
она
се
тако
повођаше
у
страну
као
да
ће
сад
пасти
;
издала
је
снага
,
па
се
једва
креће
.
На
последњем
камену
стаде
и
погледа
пред
собом
тупо
,
несвесно
,
као
што
гледа
болесник
у
врућици
.
Дуваше
оштар
,
влажан
ветар
,
и
она
подиже
обе
руке
,
па
махну
њима
преко
лица
,
као
да
се
умива
овом
влажном
измаглицом
,
стресе
се
од
хладноће
,
која
је
одједном
обузе
,
па
журним
кораком
пређе
двориште
и
оде
у
свој
стан
.
На
вратима
је
дочека
домаћица
:
—
Еј
,
веселнице
,
скапала
си
од
глади
.
Да
ти
начиним
часком
кајгану
?
—
Не
треба
...
не
могу
,
промрмља
Љубица
,
и
онако
буновна
,
не
дижући
очију
,
прође
у
своју
собу
.
—
Море
,
ти
си
болесна
?
отвори
за
њом
врата
и
провири
у
собу
ова
жена
,
гледајући
је
са
оним
простосрдачним
женским
саучешћем
.
—
Ништа
...
остави
ме
!
Боли
ме
глава
,
одговори
Љубица
,
затварајући
врата
.
Скиде
са
себе
неку
горњу
хаљиницу
,
извади
часовник
и
метну
га
на
сто
,
извуче
из
џепа
некакву
црну
високу
кутију
од
украса
и
отури
је
од
себе
са
одвратношћу
.
Затим
се
пружи
по
кревету
и
остаде
на
њему
,
непомична
,
до
мркла
мрака
.
Шта
је
чинила
за
то
време
—
ни
сама
не
зна
:
није
спавала
,
није
ништа
мислила
,
ништа
није
осећала
,
око
ње
владаше
црн
,
густ
мрак
,
који
је
уништио
сваку
мисао
,
свако
осећање
,
само
остаде
пуст
,
саломљен
живот
,
изнурена
,
исцеђена
снага
.
Кад
се
смрче
сасвим
,
она
се
исправи
и
седе
на
кревет
,
па
стаде
гледати
у
мрак
.
Пред
очима
се
непрестано
ређаху
некакве
необичне
слике
.
Најпре
се
стадоше
мотати
некакви
црни
котурови
,
које
она
лено
распознаваше
,
и
ако
беше
у
густом
мраку
,
затим
се
котурови
стадоше
растезати
у
дужину
,
стварајући
све
веће
,
разноврсне
слике
.
Одједном
се
на
зиду
,
право
пред
њеним
очима
,
расветли
и
показа
велики
светао
круг
,
из
кога
по
том
изиђе
глава
са
исплаженим
језиком
,
и
њој
се
учини
да
је
то
глава
њене
газдарице
из
Београда
,
код
које
се
хранила
.
Глава
стаде
прелетати
по
соби
,
прилазећи
јој
понекад
тако
близу
,
као
да
ће
је
закачити
.
Љубица
посматраше
пажљиво
сваки
покрет
,
не
осећајући
ништа
и
не
мислећи
ни
о
чем
.
Згурила
се
,
савила
се
у
клупче
,
наслонила
главу
на
уздигнута
колена
,
а
око
њих
обавила
обе
руке
па
гледа
...
Кад
би
око
поноћи
она
одједном
склопи
очи
,
спусти
главу
на
јастук
и
заспа
...
Одједном
се
расветли
цела
соба
,
апи
то
сад
није
она
соба
у
којој
заспа
,
него
она
у
Београду
,
у
железничкој
улици
.
Она
се
диже
са
кревета
,
устаде
и
угледа
пред
собом
Драгутина
,
једног
лепушкастог
ђака
Учитељске
Школе
,
који
је
становао
у
истој
кући
и
редовно
је
пратио
у
школу
до
абаџиске
чесме
.
Она
се
зачуди
његовој
појави
,
а
он
пружи
руке
радосно
.
—
Хвала
Богу
,
кад
те
нађох
!
Хајде
!
...
—
Куда
ћемо
?
пита
она
,
стежући
његове
ледене
руке
и
гледајући
га
оним
ђаволастим
погледом
,
којим
обично
гледају
заљубљене
шипарице
,
кад
се
нађу
са
предметом
своје
љубави
.
—
Зар
још
питаш
?
...
У
цркву
...
венчање
...
—
Како
ћу
?
немам
венчане
хаљине
.
—
Којешта
!
Још
те
нису
оставиле
београдске
предрасуде
...
Ти
си
образована
учитељица
!
—
Добро
,
чекај
да
се
обучем
...
Али
Драгутин
не
чека
,
него
је
узима
за
руке
и
води
.
Кад
дођоше
до
прага
,
он
се
осврте
и
погледа
је
онако
ђачки
...
Она
обори
главу
стидљиво
,
а
он
је
полако
обгрли
,
па
је
одједном
стаде
љубити
тако
страсно
,
бесно
...
а
она
му
враћаше
пољупце
,
топећи
се
од
милине
...
»
То
је
љубав
...
ми
се
љубимо
,
је
ли
?
«
тепаше
му
она
,
а
он
је
притискиваше
на
груди
све
јаче
и
јаче
,
уверавајући
је
пламеним
речима
о
вечној
љубави
...
Тако
некако
дођоше
цркви
,
и
она
види
себе
у
белој
сјајној
хаљини
,
са
венцем
на
глави
,
а
поред
ње
покуњио
се
њен
будући
муж
,
Гојко
учитељ
,
па
звера
око
себе
...
Ту
се
опет
некако
смрачи
и
неки
људи
стадоше
лупати
на
школским
вратницама
.
Она
провири
на
врата
и
таман
да
викне
Стојана
,
а
пред
њу
стаде
Веља
учитељ
,
насмеја
се
весело
,
па
је
запита
!
—
Докле
ћеш
ти
,
море
,
да
ме
вараш
тако
?
Знаш
ли
ти
шта
је
љубав
!
...
—
Шта
ћете
?
пита
га
она
у
чуду
.
—
Да
се
венчамо
,
зар
ниси
обећала
!
И
она
зна
да
му
је
обећала
венчати
се
са
њим
,
и
ако
има
живу
жену
,
и
таман
да
му
изјави
сад
пристанак
,
а
иза
њихових
цеђа
викну
Стојан
:
—
Не
може
,
братићу
,
мени
је
обећала
!
Она
виде
да
Веља
хоће
да
убије
Стојана
,
па
побеже
у
школу
;
ту
је
опет
обузе
мрак
и
она
продужи
спавање
...
Изјутра
се
пробуди
с
јаком
несвестицом
и
главобољом
,
устаде
те
се
уми
,
па
хтеде
склонити
оне
украсе
са
стола
.
Остави
часовник
у
фијоку
и
понесе
тамо
и
ону
другу
кутију
,
па
одједном
застаде
и
отвори
је
.
Из
црнога
плиша
,
чиме
је
обложена
кутија
изнутра
,
засија
скупоцена
златна
грана
,
посута
крупним
камењем
.
То
беше
доиста
редак
и
величанствен
накит
.
Застадоше
јој
очи
на
њему
дуго
...
Она
га
придену
у
косу
,
па
приђе
огледалу
,
да
види
како
стоји
у
коси
.
Изврсно
!
...
Она
спусти
очи
и
погледа
у
своје
лице
...
Као
да
је
боловала
читаву
недељу
,
тако
се
изменила
.
Намршти
се
,
па
оде
к
столу
и
опет
стаде
разгледати
грану
;
очи
јој
светле
живље
,
а
усне
се
осушиле
,
поцрнеле
од
ватре
.
И
сад
је
обузима
дрктање
,
а
глава
све
јаче
стеже
и
заноси
.
Остави
ствари
,
па
опет
леже
.
Око
подне
дође
јој
мати
.
Она
се
сва
промени
,
кад
угледа
то
мило
јој
лице
,
скочи
с
кревета
и
обисну
мајци
око
врата
.
—
Зар
још
ниси
устајала
од
спавања
?
ослови
је
мати
,
видећи
је
необучену
.
—
Устала
сам
,
па
ме
нешто
глава
боли
.
Сад
је
већ
прошло
.
А
ти
,
јеси
ли
се
намучила
у
путу
?
...
Камо
вас
до
сад
,
за
Бога
!
Тебе
сам
једнако
погледала
.
Мати
јој
,
Смиљка
,
изгледаше
старија
од
оца
јој
.
Изнурена
,
ослабела
,
лице
се
већ
доста
збрчкало
,
коса
у
велико
почела
седети
,
а
она
се
погрбила
,
превила
се
онако
исто
као
и
Љубица
,
само
у
још
већој
мери
.
Ручаше
заједно
,
наразговараше
се
и
за
ручком
и
после
о
свему
,
па
онда
Љубица
,
на
материн
захтев
,
стаде
причати
о
себи
,
о
раду
у
школи
,
како
све
иде
лепо
,
о
»
том
учитељу
«
што
је
са
њом
рече
да
је
мало
онако
...
као
луд
,
а
неки
пут
је
добар
човек
.
За
сад
не
говори
са
њим
.
Мати
,
као
и
свака
жена
,
рада
је
сазнати
узрок
тога
непријатељства
,
а
Љубица
,
да
би
је
задовољила
,
прича
јој
понешто
о
писару
,
избегавајући
многе
ствари
а
понешто
измишљајући
,
—
како
то
већ
умеју
вешто
младе
девојке
.
Снаша
Смиљка
,
бистра
и
паметна
жена
,
одмах
опази
да
у
говору
Љубичину
има
нешто
нејасно
,
да
јој
она
не
казује
све
како
је
.
Само
се
још
није
могла
досетити
свему
јаду
.
Она
подиже
главу
,
па
благо
али
озбиљно
погледа
Љубицу
,
право
у
очи
...
Научила
је
она
давно
,
да
из
очију
своје
деце
чита
њихове
мисли
.
Љубица
поцрвене
,
задркта
,
па
се
одједном
баци
на
мајчине
груди
и
заплака
горко
,
очајно
,
с
тешким
јецањем
...
—
Мај
...
мајко
моја
!
...
мајко
!
...
врисну
девојка
и
приљуби
се
уз
те
слабе
,
изнурене
груди
,
знајући
да
само
на
њима
може
наћи
утехе
,
ако
је
још
има
.
Смиљка
се
најпре
пренерази
,
уозбиљи
се
и
већ
беше
готова
да
проспе
читаву
ватру
горких
прекора
,
да
је
посаветује
како
да
се
спасе
од
зла
,
јер
држаше
да
још
нема
ничега
озбиљнога
;
али
чујући
ово
очајно
јецање
,
меко
женско
срце
не
могаше
одолети
и
њој
грунуше
сузе
,
притеже
још
јаче
на
груди
своју
љубимицу
,
као
да
је
тим
покретом
заклања
од
свију
страдања
и
недаћа
,
што
су
је
опколиле
.
—
Јаднице
!
...
јадно
моје
дете
!
Мученице
!
...
шапуташе
она
,
лијући
сузе
на
ту
густу
црну
као
гак
косу
што
се
немарно
разбацала
по
њеним
усахнулим
грудима
.
Горке
су
и
тешке
ове
сузе
јадованке
,
али
је
утицај
њихов
благотворан
:
залеђено
,
окамењено
срце
почиње
се
кравити
,
јер
га
греје
блага
топлина
мајчина
саучешћа
.
Цео
дан
проведоше
две
сиротице
у
разговору
.
Увече
,
после
скромне
вечере
,
легоше
заједно
на
Љубичин
кревет
.
О
,
да
дивне
,
ретке
среће
!
...
Чудне
ли
лепоте
и
радости
:
приљубити
се
тако
уз
мајчине
груди
,
сакрити
главу
у
мраку
на
тим
свенулим
прсима
,
које
су
те
,
некад
једре
и
здраве
,
отхраниле
и
подигле
!
...
Склупчати
се
тако
под
топлим
покривачем
уз
то
мило
сухо
тело
и
ћутати
,
ћутати
дуго
,
вечно
...
ћутати
и
сећати
се
срећнога
и
безазленог
детињства
...
Ћутати
,
ћутати
,
ћутати
...
а
топлина
од
мајчиних
груди
бије
на
тебе
,
заноси
те
...
О
,
слатко
ли
је
сетити
се
мајчиних
груди
,
кад
човек
претура
тешку
борбу
преко
главе
!
...
Љубица
се
склупча
и
ућута
док
јој
заспа
уморна
мати
.
Лежећи
уз
њене
топле
груди
,
она
се
сети
срећнога
детињства
,
кад
беху
само
њих
двоје
деце
,
она
и
брат
,
па
лежаху
овако
исто
уз
мајку
,
под
старим
,
искрзаним
и
дроњавим
губером
.
Под
њима
само
меко
сено
,
покривено
шареницом
,
па
ипак
беше
тако
слатко
ту
заспати
!
Нису
имали
ни
своје
куће
.
Прво
сећање
из
живота
јој
јесте
сеоба
.
Као
да
је
јуче
било
:
смркло
се
,
а
они
иду
страном
,
више
сеоских
кућа
;
мајка
носи
малога
брата
,
а
њу
води
за
руку
,
отац
носи
неке
поњаве
на
леђима
.
Иду
тако
,
а
пашчад
залајаше
.
»
Као
цигани
!
«
рече
отац
и
насмеја
се
.
»
Даће
Бог
,
па
ћемо
до
године
у
нашу
кућу
«
одговори
мати
,
стежући
њену
ручицу
...
Па
после
оно
заносно
играње
у
аптовини
иза
куће
:
тада
је
мислила
да
ће
се
исто
тако
играти
и
кад
буде
велика
као
мати
,
и
чудила
јој
се
што
се
и
она
не
игра
,
кад
је
то
тако
слатко
и
весело
!
...
Па
сеоба
у
своју
кућу
,
па
полазак
у
школу
...
Колико
се
само
ту
преживело
срећних
дана
,
кад
је
стекла
нове
,
многобројне
другаре
и
другарице
и
стала
се
са
њима
играти
мушких
игара
:
ораха
,
крпигуза
,
лопова
и
много
других
!
...
После
наступа
мучно
и
тешко
школовање
у
Београду
.
Неколико
пута
је
покушавала
да
побегне
кући
,
али
је
знала
шта
је
тамо
чека
,
па
је
стезала
срце
и
ишла
у
своју
»
тужионицу
«
.
.
На
дну
дворишта
,
где
је
становала
,
беше
баштица
са
неколико
густих
жбунића
.
Кад
год
јој
наиђе
њена
обична
туга
за
кућом
,
она
се
завуче
у
жбуње
,
па
стане
нарицати
исто
онако
,
као
што
је
чула
своје
сељанке
да
жале
за
покојником
.
После
се
већ
навикла
,
а
у
вишим
разредима
беше
веома
занимљивих
ствари
...
До
сад
се
редовно
у
писмима
извештавала
о
стоци
,
о
суседима
и
вршњакињама
,
а
сад
се
ограничила
само
на
кратка
извешћа
о
своме
здрављу
и
раду
и
тражењу
новаца
.
Одатле
се
опет
настављају
светлији
дани
.
Сад
се
баца
око
на
многе
стране
,
а
има
се
на
чем
,
у
пространом
Београду
,
зауставити
и
забавити
.
Ту
се
ређају
многи
»
предмети
уздисаја
«
,
док
не
дође
на
ред
Драгутин
.
Тада
се
заче
прва
и
права
ђачка
љубав
,
која
је
трајала
и
свршила
се
исто
онако
,
као
што
се
све
сличне
»
ђачке
болести
«
свршују
.
Срећно
детињство
,
красна
младости
,
нећете
се
никад
вратити
!
Сад
се
све
променило
.
И
како
то
тако
одједном
?
Тек
само
налетеше
облаци
,
натушти
се
небо
и
просу
се
страшна
бура
...
Сад
јој
је
и
отац
друкчији
,
простији
,
ништавнији
,
а
некад
је
мислила
да
њега
нема
важнијег
лица
у
селу
.
Сад
јој
је
и
мајка
дошла
некако
проста
,
убога
,
и
ако
је
још
исто
онако
мила
,
као
што
беше
у
детињству
.
Сад
је
и
она
сама
сасвим
друга
:
до
јуче
бедно
ништавно
ђаче
,
а
сад
државни
чиновник
!
...
Хтеде
ређати
још
друге
промене
на
себи
,
али
се
одједном
стресе
и
навуче
покривач
на
главу
...
Старала
се
да
више
не
мисли
,
док
је
не
превари
сан
...
Изјутра
усташе
обе
рано
.
Она
предаде
мајци
сав
новац
,
што
га
узе
од
писара
,
па
је
испрати
далеко
иза
села
,
ижљубише
се
,
исплакаше
се
опет
,
па
се
расташе
.
Стајала
је
дуго
на
отворену
пољу
,
гледајући
тужно
за
погрбљеном
старицом
,
која
се
,
ослањајући
се
на
дугачак
штап
,
удаљаваше
све
више
и
више
,
док
се
сасвим
не
изгуби
из
очију
.
XИИ
.
Прва
писарева
похода
по
том
не
учини
на
Љубицу
такав
утисак
као
последња
.
Она
изиђе
из
учионице
са
обичним
изразом
на
лицу
,
носећи
собом
нов
дар
Перин
—
скупоцен
брош
за
груди
.
Тако
се
учесташе
походе
,
скоро
свакога
дана
,
а
у
Љубичину
столу
гомилаху
се
оне
црне
кутије
с
накитима
.
Гојко
изгледаше
тешко
болестан
.
Час
га
видиш
да
се
једва
вуче
преко
дворишта
,
главу
тужно
оборио
,
очи
гледају
невесело
,
страдалнички
,
а
по
целом
лицу
разлила
се
она
суморна
меланхолија
,
која
придаје
необичан
израз
човеку
.
А
други
пут
видиш
како
му
се
очи
запламтеле
,
цело
лице
обузето
неком
нервозном
живошћу
,
једнако
некуд
трчи
,
нешто
распитује
,
договара
се
са
Стојаном
.
Једнога
дана
вејаше
снег
.
Цела
се
околина
бели
,
бели
се
сав
видокруг
,
увијен
у
неку
влажну
измаглицу
;
дрва
се
превила
до
земље
од
југовнога
снега
што
их
је
притискао
.
И
ако
је
дан
,
владаше
велика
тишина
у
целом
селу
;
тек
по
негде
залаје
беспослен
пас
,
или
гракне
врана
,
тражећи
хране
под
овим
густим
белим
покривачем
.
Из
потеса
долеташе
некакав
необичан
за
село
звук
,
који
постајаше
све
јаснији
и
одређенији
—
беху
то
звонца
и
прапорци
на
коњима
.
Мало
затим
дојурише
у
бесној
трци
два
добра
коња
са
санкама
,
и
стадоше
пред
школским
вратницама
.
Стојан
истрча
да
отвори
вратнице
и
види
те
изненадне
госте
,
кад
из
саоница
искочи
писар
и
прође
поред
уплашенога
чиче
,
машући
својом
плетеном
камџијом
.
Пролазећи
ходником
школским
,
писар
виде
да
се
отварају
врата
на
Љубичиној
учионици
,
па
коракну
брже
и
упаде
изненада
,
без
куцања
,
у
Гојкову
школу
.
Гојко
довршиваше
предавање
,
па
видевши
овога
неучтива
госта
,
збуни
се
и
уплаши
,
јер
се
могао
домислити
,
да
му
он
не
би
узалуд
овакову
походу
чинио
.
Мисао
му
се
прекиде
сама
,
он
поцрвене
,
па
одмах
затим
пребледе
,
и
таман
се
стаде
домишљати
шта
ће
сад
да
ради
,
на
коју
ће
страну
да
гледа
,
шта
ће
са
децом
,
а
иза
њега
загрме
оштар
заповеднички
глас
:
—
Децо
,
идите
кућама
...
брзо
!
Журите
се
!
Гојко
се
осврну
,
па
с
чуђењем
и
немим
питањем
погледа
писара
,
али
овај
гледаше
само
како
се
деца
унезверила
,
па
чекају
шта
ће
им
Гојко
рећи
и
ниједно
се
још
не
спрема
за
излазак
.
—
Кажите
деци
нек
излазе
!
заповеди
писар
с
таквом
оштрином
,
да
се
није
могло
ни
помишљати
на
отпор
.
Гојко
се
обрте
деци
,
па
им
рече
благим
,
уморним
гласом
,
притискујући
руком
врело
чело
:
—
Идите
,
децо
,
кући
...
После
подне
раније
...
Кад
остадоше
сами
у
школи
,
писар
приђе
к
столу
и
метну
на
њ
неке
акте
,
разви
их
и
обрте
се
Гојку
.
—
Јесте
ли
ви
ово
писали
?
узвикну
он
,
показујући
прстом
на
Гојков
потпис
.
Беше
сав
поцрвенео
од
љутине
,
усне
му
се
трзају
и
скупљају
грчевито
.
—
Ово
,
све
ово
...
тужбу
Министру
просвете
...
тамо
о
Љубици
,
а
?
!
...
дрекну
он
грозно
и
лупи
дршком
од
камџије
по
актима
.
Гојко
стајаше
,
пренеражен
,
зелен
и
блед
,
разрогачених
очију
од
страха
,
ноге
и
руке
му
дркћу
,
а
на
лицу
му
се
,
поред
преплашености
,
јасно
чита
пређашњи
израз
тешкога
умора
и
горкога
страдања
...
Он
стајаше
,
не
могући
ни
речи
прозборити
.
Само
му
унезверене
очи
прелетаху
са
писарева
лица
на
акте
,
на
камџију
и
на
под
.
Писар
му
приђе
,
зграби
га
руком
за
раме
и
привуче
к
столу
.
—
Ово
...
ко
је
ово
,
а
?
...
дрекну
још
јаче
у
необузданој
јарости
.
—
Ја
...
ја
сам
писао
,
промуца
Гојко
,
чудећи
се
чији
је
то
глас
којим
он
говори
—
тако
се
изменио
...
—
А
,
ти
ли
си
?
!
врисну
полицајац
и
замахну
камџијом
.
Гојко
само
гледа
тупо
и
несвесно
заплашеним
очима
,
на
лицу
му
још
јаче
запечаћено
горко
страдање
,
и
кад
писар
подиже
руку
с
камџијом
,
и
он
несвесно
подиже
обе
руке
према
очима
,
као
да
му
је
тај
жалосни
покрет
сва
одбрана
,
којом
располаже
...
Камџија
фијукну
кроз
ваздух
,
ошину
га
по
глави
и
плећима
,
па
се
опет
издиже
над
његовом
главом
.
Гојку
се
обрте
свест
...
нешто
се
смрачи
око
њега
,
ништа
се
не
види
,
само
се
из
мрака
помаља
црвено
зверско
лице
и
више
ништа
...
Он
изгледа
као
осуђен
на
смрт
,
кад
га
прво
тане
погоди
...
лице
се
одједаред
као
изненади
,
зачуди
,
обузе
га
смртно
бледило
...
Камџија
га
опет
ошину
преко
лица
,
па
трећа
преко
леђа
...
Гојко
појури
к
вратима
,
али
га
писар
дочепа
за
раме
.
Стој
,
смрдибубо
!
...
Умеш
да
чиниш
пакости
,
а
после
бежиш
као
стрина
...
Ево
како
се
бојим
твога
шарабатања
,
ево
гледај
...
Министров
потпис
...
И
он
доиста
показа
акт
с
потписом
Министра
просвете
,
па
га
онда
поцепа
на
ситна
парчета
.
—
Ево
и
твоје
тужбе
,
ево
гле
...
па
и
њу
сву
иситни
на
парчад
,
баци
те
комадиће
на
под
,
па
их
стаде
бесно
газити
.
—
Ево
,
ево
гле
...
животињо
!
...
јеси
видео
ко
је
Пера
писар
!
...
И
ти
,
смраду
један
...
и
опет
се
издиже
камџија
,
али
Гојко
једним
брзим
скоком
истрча
из
школе
и
удари
се
из
све
снаге
о
нешто
црно
,
меко
...
оно
се
одједном
претури
и
јаукну
,
а
он
се
сети
да
је
то
био
Стојан
,
прислушкивао
,
па
га
прескочи
и
истрча
из
школе
.
Љубица
стајаше
на
вратима
учионице
дркћући
,
сва
пренеражена
.
Стојан
се
дизаше
,
стењући
:
—
Еј
,
братићу
јадни
...
обојица
страдасмо
!
...
Ја
зле
напасти
,
мајко
моја
!
...
Писар
,
како
се
био
залетео
за
Гојком
,
истрча
у
ходник
и
видевши
Љубицу
,
стаде
пред
њом
,
дркћући
сав
од
љутине
.
Она
се
намршти
,
видевши
га
таква
,
што
се
не
измаче
оку
његову
,
па
одмах
узе
да
јој
објасни
целу
ствар
.
—
Смрдибуба
једна
!
...
Он
се
нашао
да
се
брине
о
моралу
и
светињи
школској
!
...
Написао
човек
Министру
шта
ми
радимо
у
школи
,
под
иконом
Св
.
Саве
...
Љубица
се
стресе
,
пребледе
и
дохвати
се
руком
за
врата
.
Она
је
и
заборавила
да
старешине
воде
оштра
рачуна
о
владању
државних
службеника
...
»
Гле
,
па
шта
ће
сад
бити
?
...
да
отпусте
,
на
свагда
...
са
вечитим
жигом
срама
,
без
повратка
,
без
оправдања
«
...
И
тог
тренутка
постаде
јој
Гојко
црњи
од
ђавола
,
страшнији
од
пакла
...
У
њој
се
породи
страшна
,
нечувена
мржња
према
овом
јаднику
,
мржња
осветничка
,
страсна
,
бескрајна
...
а
вилице
се
тресаху
од
страха
.
—
Па
...
сад
?
...
Шта
ћемо
?
...
—
Оди
да
видиш
...
Писар
је
доведе
до
врата
Гојкове
учионице
и
показа
парчета
хартије
.
—
Ено
,
ту
је
и
тужба
и
акт
Министров
...
Све
у
парчета
!
...
—
Шта
си
радио
?
!
викну
пренеражена
Љубица
.
—
Ха-ха
...
ти
се
плашиш
?
...
Ама
рекох
ли
ја
теби
,
да
нам
нико
ништа
не
може
...
Нико
!
...
разумеш
!
...
Послаћу
одговор
Министру
у
име
капетаново
,
и
онда
ће
онај
смрад
бити
кажњен
за
лажну
доставу
...
Да
,
му
закука
једномесечна
плата
!
...
Кажем
ти
:
док
ти
је
жив
Пера
писар
,
не
брини
...
И
он
изиђе
брзо
из
школе
.
А
Гојко
сеђаше
на
свом
убогом
кревету
и
плакаше
горко
...
Најпре
је
дотрчао
овамо
као
суманут
,
улете
у
собу
и
закључа
се
,
па
стаде
плашљиво
ослушкивати
трчи
ли
ко
за
њим
.
Кад
се
увери
да
га
онај
више
не
гони
,
он
разгледа
по
соби
несвесно
,
стаде
као
да
се
нешто
мисли
и
одједном
пљуснуше
сузе
из
очију
као
киша
,
он
се
загрцну
од
јецања
...
—
Зашто
?
!
...
зашто
?
!
...
Све
ово
,
зашто
?
!
...
узвикиваше
јадник
гласно
.
—
Боже
,
оволико
страдање
!
...
—
Зашто
...
зашто
?
!
...
одјекиваше
очајно
питање
стоти
пут
по
празној
соби
,
сливајући
се
са
горким
јецањем
и
тешким
уздасима
...
Кад
се
исплака
,
опет
се
замисли
и
остаде
дуго
тако
као
окамењен
...
Мисли
лете
,
све
горча
за
горчом
,
а
на
души
се
слажу
неки
страшни
осећаји
,
који
би
све
уништили
и
претворили
у
прах
...
.
Бесна
,
дивља
,
смртна
жудња
за
осветом
запенуши
,
издиже
се
и
заклокота
у
њему
;
он
скочи
,
измењен
,
страшан
као
звер
,
искривљених
вилица
и
разрогачених
крвавих
очију
...
Беспомоћно
детињско
страдање
и
нека
дивљина
беху
исписани
на
његову
лицу
...
Прва
му
мисао
застаде
на
револверу
,
који
он
не
имађаше
...
Свеједно
,
добар
је
и
нож
!
...
Али
он
поима
да
се
с
ножем
треба
приближити
баш
уз
њега
,
гледати
право
очи
у
очи
и
забости
хладно
гвожђе
у
месо
...
О
,
та
га
мисао
још
више
разјари
...
А
после
газити
,
газити
...
дуго
газити
,
до
уништаја
...
Да
,
али
он
то
не
може
извршити
,
осећа
да
не
може
,
зна
да
нема
толико
смелости
.
Опет
је
бољи
револвер
.
Груни
у
њега
из
прикрајка
,
па
кад
падне
и
стане
издисати
,
приђи
му
нек
те
види
,
нек
сазна
откуд
дође
тане
и
нек
се
још
више
мучи
и
страда
.
После
стадоше
мисли
прелетати
и
заустављати
се
на
разним
другим
средствима
освете
.
Све
беше
испитано
,
у
мислима
проверено
,
и
све
се
показа
непоуздано
,
ништавно
,
лепо
само
као
мисао
,
да
теши
онога
који
страда
,
али
неостварљиво
,
јер
нема
ко
то
извести
.
Гојко
признаде
сам
себи
да
није
у
стању
извршити
ниједну
од
тих
мисли
,
да
нема
довољно
смелости
и
одлучности
за
то
,
и
у
души
му
још
јаче
закипе
и
гнев
и
злоба
на
себе
сама
...
Што
се
такав
родио
?
Зар
би
са
другима
онај
смео
тако
поступати
?
...
Не
би
ни
покушао
,
јер
зна
шта
би
га
снашло
...
А
видиш
,
код
њега
покушао
...
без
размишљања
...
Уђе
и
право
за
камџију
...
зна
га
да
је
безмоћан
као
дете
,
јадник
!
...
Гори
му
,
страшно
му
гори
десни
образ
,
осећа
сва
места
којима
се
бол
и
ватра
пружају
,
онако
дужином
...
то
је
извесно
пруга
,
масница
преко
целога
образа
,
па
још
ако
је
модра
...
.
Како
ће
сад
у
школу
,
како
ће
изићи
пред
децу
,
а
нарочито
пред
људе
,
ако
наиђу
?
...
О
,
да
тешка
срама
!
Па
још
ако
је
и
она
све
то
слушала
...
као
Стојан
,
јамачно
јесте
.
И
све
због
ње
!
...
И
он
још
јаче
осећа
овоју
безмоћност
и
увиђа
јасно
да
никоме
ништа
не
може
учинити
,
да
је
рођен
само
за
то
,
да
страда
и
трпи
и
да
сваки
има
право
причинити
му
страдање
,
само
ако
му
то
савест
допушта
...
Осећајући
то
све
јаче
и
јаче
,
заплака
се
горко
,
очајнички
и
паде
на
узглавље
...
Неко
груну
врата
,
покушавајући
да
их
отвори
,
затим
се
зачу
глас
:
Није
овде
,
затворено
је
,
видиш
...
—
Куцни
,
братићу
,
нек
те
чује
.
Гојко
познаде
Вељин
глас
одмах
.
Скочи
и
пође
к
вратима
,
па
одједном
застаде
у
некаквој
двоумици
.
Беше
га
срамота
,
тешка
га
срамота
обузе
...
Какав
ће
изгледати
пред
овим
искреним
другом
овако
са
масницом
на
образу
!
...
Али
се
осећаше
усамљен
,
без
игде
икога
,
без
помоћи
и
саучећа
...
он
зна
да
,
би
се
и
сам
пред
вече
кренуо
Вељи
,
ризикујући
да
и
његова
жена
угледа
масницу
.
Овако
је
боље
;
дошао
је
као
наручен
.
И
он
притрча
к
вратима
и
отвори
их
.
Веља
уђе
ћутећи
,
осврте
се
по
соби
и
духну
носем
.
—
Пхи
,
како
можеш
у
овом
смраду
?
...
соба
прегрејана
,
а
он
гле
!
.
.
па
приђе
к
прозорима
те
их
отвори
,
погледајући
узгред
Гојка
,
који
стајаше
снужден
,
збуњен
,
гледајући
тупо
како
му
друг
отвара
прозоре
и
како
споља
јурну
хладан
,
оштар
ваздух
.
—
Шта
радиш
ово
,
за
име
Бога
!
викну
Веља
чудећи
се
,
па
га
својски
нападе
за
ову
нечистоћу
.
Беше
му
тешко
одмах
прећи
на
главну
ствар
,
па
му
баш
дође
овај
случај
као
наручен
.
—
Ти
ћеш
се
напослетку
сав
распасти
,
иструнућеш
у
овом
смраду
и
ђубрету
.
—
А
ти
,
какав
си
момак
!
обрте
се
потом
Стојану
,
како
те
није
срамота
да
се
човек
овако
мучи
код
тебе
жива
!
...
—
Море
,
господине
,
остави
то
.
Коме
је
сад
до
тога
!
...
Ми
страдамо
,
овај
...
и
како
ћу
рећи
,
оногај
...
као
два
мученика
.
Јутрос
нас
газе
,
братићу
,
и
туку
као
стоку
,
као
овај
...
Их
,
шта
ту
!
...
Краљу
,
братићу
,
право
ти
Краљу
!
обрте
се
он
Гојку
.
Па
ти
њему
лепо
ту
масницу
пред
очи
:
је
л
’
тако
ти
менека
,
Господару
?
рекни
му
,
па
се
заплачи
.
Ја
како
,
братићу
!
...
Чуј
ти
само
мене
.
Па
кад
се
он
зачуди
и
запита
како
и
шта
је
,
а
ти
опет
:
што
ме
уби
и
осрамоти
,
господару
,
зашто
оногај
ти
тако
једнога
тако
рећи
свога
чиновника
и
подајника
,
а
?
...
Па
кад
се
он
сит
начуди
,
а
ти
онда
окрени
:
што
посла
онога
паксијана
да
ме
убије
,
и
мене
и
мог
вамилијаза
?
...
Баш
му
реци
и
за
мене
,
нека
зна
...
што
?
викну
чича
и
погледа
Вељу
,
који
се
спремаше
да
га
заустави
.
—
Добро
,
добро
!
...
Иди
ти
сад
мало
у
школу
,
греј
се
,
па
ћемо
те
звати
кад
нам
устребаш
,
прекиде
Веља
његов
монолог
,
који
у
овакову
расположењу
не
би
имао
краја
.
—
Шта
је
то
,
море
,
било
?
Стојан
дотрча
к
мени
као
луд
...
једва
ме
пусти
да
ручам
.
Ваздан
ми
избрбља
којечега
...
Је
ли
ово
доиста
од
камџије
?
запита
он
,
пришавши
ближе
Гојку
,
разгледајући
дугу
,
црвену
масницу
.
Глас
му
задрхта
од
узбуђења
.
Гојко
махну
руком
...
одједном
затрепта
очима
,
затресоше
му
се
вилице
и
опет
се
заплака
,
јецајући
као
дете
.
Веља
се
намршти
и
прође
преко
собе
.
—
Јеси
ли
луд
?
...
Плачеш
као
дете
,
кад
те
други
бију
...
Еј
,
грешниче
!
...
Кад
се
Гојко
стиша
,
Веља
га
стаде
запиткивати
,
те
на
тај
начин
сазнаде
како
је
текла
цела
ствар
и
ради
чега
се
све
започело
.
Беше
му
нарочито
криво
,
што
је
Гојко
,
послушавши
његов
савет
,
допао
овакве
беде
.
Осећаше
ту
много
своје
кривице
...
»
Шта
смо
знали
друго
радити
?
размишљаше
он
у
себи
.
.
Зар
да
гледамо
мирно
како
се
светиња
школска
бешчасти
,
а
зовемо
се
учитељи
и
радимо
у
тој
школи
.
Ништа
!
...
«
Па
онда
настави
гласно
:
—
Ништа
друго
ниси
могао
радити
.
Ваљда
нећеш
гледати
равнодушно
толика
чуда
у
школи
и
звати
се
управитељ
.
Нису
те
хтели
чути
...
страдао
си
за
свету
ствар
...
Па
лепо
,
сети
се
Хуса
и
других
.
А
ми
ћемо
већ
њему
...
не
бригај
ти
,
чекај
само
док
смислим
...
—
Ја
му
ништа
више
нећу
,
прекиде
га
Гојко
живо
.
—
Мене
остави
.
А
ви
тамо
ако
хоћете
...
како
знате
...
—
Не
бој
се
,
оставићемо
те
на
миру
,
одговори
Веља
,
не
гледајући
га
и
мислећи
о
нечем
упорно
.
Одједном
стаде
и
као
да
се
нечем
домислио
,
узвикну
:
—
Ха
,
чекај
...
За
сад
је
и
ово
добро
,
а
после
већ
,
док
се
договорим
са
нашима
,
радићемо
озбиљније
.
Скоро
ћемо
имати
збор
за
избор
управе
,
па
ћу
тада
...
Збиља
,
јеси
ли
се
ти
уписао
у
Учитељско
Удружење
?
—
Не
знам
коме
ћу
овде
да
се
обратим
,
а
до
сад
сам
био
.
—
Добро
,
ја
ћу
те
уписати
...
Ха
,
чекај
,
рече
он
,
па
отвори
врата
и
викну
Стојана
.
Кад
се
старац
помоли
из
школе
,
он
му
нареди
да
донесе
мастило
и
хартију
,
па
се
врати
унутра
.
После
пола
часа
,
он
сави
једно
писмо
и
даде
га
Стојану
.
—
Писареву
...
онога
,
његову
жену
ти
познајеш
?
—
Знам
је
ка
тебе
;
како
је
не
би
знао
...
—
А
зна
ли
она
тебе
?
—
Мучно
,
богме
...
Ми
смо
ти
,
братићу
,
овај
...
—
Добро
,
то
је
добро
што
те
она
не
зна
.
Да
идеш
сад
одмах
у
срез
,
па
се
прво
извести
је
ли
се
вратио
кући
онај
...
Ако
се
и
вратио
,
биће
у
канцеларији
.
А
ти
треба
вешто
да
се
прикрадеш
и
да
предаш
ово
писмо
његовој
госпођи
,
разумеш
?
Не
смеш
јој
казати
од
кога
је
...
Реци
прође
железницом
један
господин
,
па
ми
даде
динар
и
замоли
ме
да
вам
ово
предам
.
Па
одмах
треба
да
шмугнеш
овамо
,
да
те
нико
не
опази
.
Разумеш
ли
?
...
—
Како
не
бих
разумео
,
лијепи
братићу
...
Још
ми
бриде
и
глава
и
леђа
,
колико
се
испребијах
,
па
да
ми
је
ко
гођ
и
њему
да
што
учини
.
—
Е
не
бригај
.
Ако
то
извршиш
како
ваља
,
и
њега
ће
други
макар
изгрепсти
,
ако
га
не
може
истући
.
Хајде
сад
пожури
.
Стојан
оде
,
а
Веља
стаде
опет
ходати
,
премишљајући
о
разним
плановима
,
који
му
долажаху
у
главу
.
Са
Гојком
се
већ
није
могло
ништа
говорити
,
он
беше
непрестано
занесен
,
као
изгубљен
,
посматраше
све
око
себе
суморно
,
бесмислено
,
апатично
...
Веља
виде
да
овде
нема
више
никаква
посла
,
па
се
спреми
за
одлазак
.
—
Никуд
немој
из
собе
излазити
,
док
год
ти
то
не
прође
,
рече
он
Гојку
.
—
Метни
мокру
крпу
,
па
држи
тако
непрестано
...
нек
извуче
...
Ха
,
присети
се
он
нечему
па
застаде
.
—
Јеси
ли
ти
баш
видео
да
је
акт
из
Министарства
...
Министров
потпис
?
—
Разуме
се
,
и
своју
тужбу
познао
сам
...
—
Хм
,
добро
,
добро
...
махну
он
главом
,
па
се
поздрави
са
Гојком
и
оде
.
XИИИ
.
Љубица
је
сад
непрестано
правила
такав
инат
Гојку
,
да
се
овај
већ
није
смео
појавити
пред
њом
.
Чим
га
опази
,
она
се
бајаги
обрне
Стојану
,
и
ако
чиче
ту
нема
:
—
Ју
,
како
лепо
изгледа
,
кад
се
мушкарац
закити
по
образу
!
...
Хм-хм-хи
...
А
Гојко
само
иде
,
погнуте
главе
и
намрштена
чела
,
не
осврћући
се
на
заједања
.
Другом
приликом
опет
увреба
Гојка
,
и
ако
се
овај
непрестано
крио
од
ње
,
па
ће
му
узвикнути
:
—
Свака
ти
се
мука
брине
о
светињи
школској
!
...
Она
хтеде
још
нешто
рећи
,
али
Гојку
прекипе
.
Подиже
главу
и
погледа
је
оштро
,
на
лицу
му
исписано
горко
страдање
и
умор
.
Одговори
јој
врло
лагано
и
хладно
,
као
да
га
то
неколико
речи
стају
велика
напора
:
—
Моја
је
дужност
да
гоним
разврат
и
неваљалство
из
школе
,
а
што
старији
помажу
неваљалцима
—
њихов
је
грех
...
Изговоривши
то
,
опет
погну
главу
,
па
прође
поред
ње
у
школу
,
чудећи
се
својој
присебности
и
захваљујући
случају
што
му
се
језик
тако
одреши
.
Љубица
плану
,
врисну
и
осу
грдње
на
њега
,
али
он
затвори
врата
за
собом
и
настави
рад
.
Писар
долази
на
коњу
свакога
дана
.
Већ
га
срамота
свраћати
судници
тако
често
,
па
улази
с
коњем
право
у
школско
двориште
,
веже
га
негде
у
заклон
,
па
иде
весело
у
школу
,
где
га
Љубица
очекује
,
неки
пут
весела
а
неки
пут
нерасположена
.
Једнога
хладног
,
туробног
дана
полицајац
дође
необично
весео
,
а
и
Љубица
изишла
до
степеница
у
дочек
.
Знала
је
да
јој
носи
какав
накит
,
то
јој
је
јуче
наговестио
,
па
с
тога
беше
веома
предусретљива
према
њему
.
Донесе
јој
лепу
и
скупоцену
гривну
;
она
се
веома
расположи
,
а
писар
уживаше
само
,
гледајући
је
тако
веселу
.
Он
се
збиљски
за
њу
привезао
;
заволео
је
како
никад
до
сад
није
волео
,
и
да
му
не
беше
деце
,
помишљао
је
озбиљно
да
бежи
са
њом
у
Америку
,
или
у
Турску
.
А
Љубица
?
Ни
сама
она
не
зна
шта
је
осећала
.
Знала
је
само
толико
,
да
је
не
веже
за
њега
љубав
,
јер
она
не
осећаше
љубави
.
Та
она
је
толико
читала
,
да
је
љубав
нешто
много
светлије
,
узвишеније
...
Сећа
се
својих
осећаја
за
време
познанства
са
Драгутином
.
О
,
то
беху
неки
светли
дани
,
срећни
часови
...
она
се
топила
само
од
једнога
погледа
,
била
је
блажена
кад
се
руковала
са
њим
,
осећала
се
срећном
,
много
срећном
!
И
данас
јој
срце
јаче
закуца
кад
се
сети
тих
дана
,
а
душа
се
занесе
у
слатким
сновима
...
Писар
и
Љубица
весело
прижељкују
у
топлој
соби
,
шапућући
једно
другому
о
љубави
и
срећи
,
а
у
то
време
дојурише
сокаком
једна
кола
и
зауставише
се
далеко
од
школских
вратница
.
Изиђе
из
њих
једна
слабуњава
,
суха
жена
у
варошком
оделу
,
отвори
лагано
и
опрезно
школске
вратнице
,
прође
брзо
преко
дворишта
и
уђе
у
ходник
.
Стаде
да
се
прибере
.
Беше
се
веома
уморила
и
узбудила
.
Приђе
к
вратима
и
ослушну
.
Чује
се
мушки
глас
,
па
одмах
за
њим
детињи
.
»
То
је
учитељ
...
онда
ће
ово
бити
«
,
вели
жена
у
себи
и
прилази
другим
вратима
.
Не
чује
се
ништа
,
ама
баш
ништа
!
...
Стој
,
неки
покрет
и
звук
...
као
да
се
љубе
?
...
Јест
,
пољупци
!
...
и
слух
се
још
више
повинује
раздраженој
женској
уобразиљи
,
па
јој
ствара
тако
јасну
представу
,
као
да
она
све
то
очима
гледа
.
»
Још
ако
буду
закључали
врата
?
...
еј
незгоде
!
...
А
онај
пише
да
се
не
закључавају
свакад
«
...
Полако
,
као
сенка
,
притиште
браву
и
гурну
...
врата
се
лагано
покренуше
.
Она
промоли
главу
,
па
најпре
не
разгледа
добро
;
беше
узбуђена
,
па
јој
само
севају
некакви
котурови
пред
очима
.
Кад
разгледа
боље
,
она
се
најпре
трже
и
устукну
...
некакав
страшан
бол
стеже
јој
срце
,
она
хтеде
вриснути
,
али
се
прибра
и
опет
провири
...
Њих
двоје
седе
на
столицама
једно
уз
друго
,
загрљени
,
приљубљени
,
опијени
страшћу
.
И
на
јачи
звук
мучно
да
би
овога
тренутка
сврнули
пажњу
.
Он
превио
Љубицу
преко
наслона
,
глава
јој
затурена
,
па
припао
пуначком
врату
и
љуби
...
Жена
јурну
кроз
врата
и
ступајући
на
прстима
,
с
подигнутим
рукама
,
иђаше
као
махнита
...
Љубица
,
како
јој
беше
слободна
затурена
глава
,
угледа
је
одмах
и
само
рашири
очи
...
Севну
јој
у
глави
да
је
то
његова
жена
,
и
она
већ
претпостављаше
револвер
у
њеним
рукама
...
Страх
јој
одузе
снагу
,
она
не
мрдну
ни
руком
,
ни
главом
,
ничим
...
само
гледа
бесмислено
како
ова
замотана
прилика
прилази
све
ближе
,
како
јој
гледа
право
у
очи
страшним
,
зверским
погледом
,
и
опет
не
може
да
се
одвоји
од
њених
очију
,
него
гледа
,
гледа
,
гледа
...
»
Сад
ће
да
плане
...
ево
,
тек
што
није
...
Прво
ће
њега
у
леђа
,
па
у
мене
...
Ено
га
,
јест
,
револвер
...
Мати
...
отац
...
Станка
...
моја
младост
!
«
...
Али
у
место
револвера
падоше
на
писареве
образе
две
сухе
коштуњаве
руке
са
оштрим
ноктима
и
забодоше
се
дубоко
у
месо
...
Разлеже
се
врисак
по
соби
...
Писар
се
изви
,
и
док
се
он
обрте
да
види
какво
је
то
чудо
,
оне
сухе
руке
падоше
на
Љубичине
јабучице
и
за
тренутак
обли
јој
крв
цело
лице
.
Писар
скочи
и
дохвати
разјарену
жену
за
руке
,
али
познавши
је
,
одједном
пусти
њене
руке
и
стаде
се
освртати
око
себе
,
као
да
је
нешто
изгубио
...
Љубица
седи
на
столици
као
окамењена
,
чак
јој
и
глава
остала
још
мало
затурена
,
а
она
само
гледа
то
увијено
чудовиште
,
које
јој
је
овога
тренутка
страшније
од
свега
на
свету
...
Срце
јој
стало
,
чини
јој
се
и
да
не
дише
,
и
најбоље
би
било
кад
би
сад
одједанпут
умрла
,
то
би
најволела
.
»
И
што
не
пуца
...
шта
чека
ваздан
!
«
...
Писар
се
обрће
,
нешто
муца
,
хтео
би
да
проговори
,
али
жена
му
опет
врисну
па
осу
читав
пљусак
грдње
на
обоје
,
нарочито
на
Љубицу
.
Паланачки
речник
је
за
овакве
разговоре
веома
богат
,
те
се
и
Љубици
даде
прилика
да
чује
што
ново
и
необично
,
али
она
не
беше
у
стању
да
разуме
све
што
се
око
ње
збива
.
Неке
страшне
речи
уједају
је
за
само
срце
и
изазивљу
црвенило
на
лицу
,
које
се
већ
све
обојило
крвљу
,
али
она
ипак
гледа
тако
,
као
да
се
тај
говор
ње
не
тиче
,
гледа
преплашено
,
зачуђено
,
унезверено
,
питајући
се
у
себи
:
како
то
одједанпут
улети
беда
у
њену
школу
,
да
јој
помути
задовољство
?
И
шта
је
то
те
се
писар
тако
сплео
,
збунио
?
...
Писарка
угледа
отворену
кутију
са
гривном
,
дочепа
је
,
склопи
и
метну
у
џеп
,
па
цикну
помамно
:
—
Ха
,
тако
ти
!
...
деца
иду
боса
,
исцепана
,
а
он
купује
својој
...
и
опет
се
просу
пљусак
грдње
,
док
се
у
том
наступу
не
уплетоше
њене
руке
у
косу
свога
мужа
...
.
Писар
се
одбрани
,
а
она
кидиса
на
Љубицу
...
Зачу
се
само
јаук
Љубичин
од
бола
,
па
онда
њен
истеричан
врисак
...
Писар
се
прену
:
види
да
овако
неће
никад
бити
краја
скандалу
,
па
дохвати
жену
за
рамена
и
изгура
је
напоље
.
Срећом
,
Стојан
се
раније
уклони
у
страну
,
те
се
не
понови
ономадашњи
случај
.
Гојко
стајаше
на
вратима
,
блед
,
осећајући
неку
дивљу
радост
и
задовољство
,
а
не
смејући
то
ничим
показати
.
Чим
се
отворише
врата
и
на
њима
се
појави
писарка
,
он
шмугну
у
свој
разред
,
па
се
закључа
.
Сврши
се
трагедија
!
...
Љубица
