ПОП
ЋИРА
И
ПОП
СПИРА
ПОП
ЋИРА
И
ПОП
СПИРА
ПРИПОВЕТКА
ОД
СТЕВАНА
СРЕМАЦ
СР
.
КАРЛОВЦИ
ИЗДАЊЕ
БРАНКОВА
КОЛА
1898
СВОМЕ
УЈАКУ
ЈОВАНУ
ЂОРЂЕВИЋУ
ПРОФЕСОРУ
ВЕЛИКЕ
ШКОЛЕ
ОДШТАМПАНО
ИЗ
БРАНКОВА
КОЛА
ЋИРА
И
СПИРА
ГЛАВА
ПРВА
У
којој
су
описана
два
попа
,
две
попадије
и
две
попине
ћерке
из
једнога
села
у
Банату
,
у
коме
су
парохијани
били
тако
побожни
,
да
су
бадава
млели
својим
поповима
брашно
у
сувачама
Била
два
попа
,
—
али
не
она
два
попа
,
што
су
једном
остали
сами
у
свету
,
па
се
сваки
од
њих
тужио
и
тешио
,
да
би
му
далеко
лакше
било
животарити
,
само
да
нема
онога
другог
,
—
не
,
дакле
,
та
два
попа
,
него
друга
два
,
и
живела
су
у
једном
селу
у
Банату
.
Које
је
то
село
,
нећемо
вам
казати
,
да
не
би
село
,
ни
криво
ни
дужно
,
потрзали
и
излагали
га
подсмеху
,
пошто
оно
није
ни
најмање
криво
за
све
ово
што
ће
се
у
овој
приповетци
причати
.
А
после
,
ако
ћемо
шта
,
оно
и
није
село
,
него
варошица
.
Та
колик
је
само
онај
Велики
Сокак
с
краја
на
крај
,
па
колико
тек
малих
сокака
има
,
а
сви
су
широки
.
Зато
ни
један
није
калдрмисан
,
а
није
никада
ни
био
.
Истина
,
подсмевају
им
се
Темишварци
,
да
су
им
варошке
краве
појеле
тротоар
,
али
то
је
само
једна
пакост
,
јер
тротоара
заиста
никада
није
ни
било
.
Кад
падне
киша
и
начини
се
блато
,
положе
чисмени
мештани
по
земљи
поред
зида
,
колико
да
човек
прође
,
тулају
(
кукурузовину
)
,
а
краве
наишле
,
па
ваљда
,
као
бесловесна
створења
,
помислиле
,
да
је
то
за
њих
постављено
,
па
појеле
тулају
која
је
,
као
што
је
свакоме
познато
,
њихова
храна
;
а
то
видео
некад
неки
Темишварац
,
па
,
к’о
човек
,
исприповедао
,
и
сад
не
даду
никако
мира
људима
,
него
их
дирају
једнако
за
прождрљивост
њихових
крава
.
Али
је
зато
и
било
свашта
.
Било
батина
,
па
,
богме
,
и
разбијених
глава
.
И
од
тога
доба
мање
их
дирају
.
Особито
у
селу
ни
за
живу
главу
нико
то
не
сме
да
спомене
;
шта
више
,
сад
још
хвале
место
да
је
суво
и
оцедно
и
да
му
и
не
треба
тротоар
.
Но
међу
тим
није
баш
ни
тако
.
Напротив
.
Испред
сваке
куће
има
јендек
пун
воде
,
који
се
никад
не
празни
;
јер
таман
да
пресуши
а
оно
по
Бечкеречком
Великом
Календару
удари
благослов
из
неба
,
и
јендек
се
напуни
опет
као
што
је
и
био
и
нуди
и
мами
на
уживања
и
дању
и
ноћу
.
Дању
газе
по
води
комшијска
дечурлија
и
кваси
турове
,
а
и
ноћу
је
једна
лепота
слушати
жабе
,
кад
почну
да
певају
.
Поједине
певаче
већ
познаје
сав
комшилук
по
гласу
.
Тако
,
на
пример
,
један
се
жабац
већ
неколико
година
дере
колико
га
грло
доноси
;
има
гласину
к’о
бик
,
па
се
чује
са
пола
атара
колико
је
грлат
.
Нико
га
није
дирао
,
па
чак
ни
несташна
дечурлија
која
су
после
кише
онако
радо
и
весело
газила
по
бари
,
ни
она
га
нису
дирала
.
По
свој
прилици
ту
је
дочекао
дубоку
старост
и
пошао
трагом
старијих
својих
.
Место
је
било
велико
,
а
побожни
парохијани
тако
имућни
,
да
су
комотно
могли
не
два
,
него
два
пута
по
два
попа
издржавати
заједно
са
њиховим
попадијама
и
ћеркама
.
Паори
су
били
побожни
људи
те
држали
свечаре
,
а
попови
им
секли
колаче
,
па
новаца
доста
.
Било
у
селу
добрих
момака
на
женидбу
и
лепих
девојака
на
удају
,
а
рогљева
у
селу
доста
баш
к’о
празника
у
години
,
па
сваког
празника
или
недеље
на
другом
рогљу
игра
коло
,
па
се
све
позаљубљивало
једно
у
друго
све
до
ушију
.
А
најчешће
се
ипак
скупљали
и
играли
на
рогљу
код
Неце
бирташа
,
где
је
под
јаловим
дудом
играло
коло
.
Свирац
свира
тако
целе
године
,
а
кад
се
обере
кукуруз
,
онда
се
зна
шта
је
његово
.
Он
нити
га
сеје
,
нити
окопава
,
па
опет
њему
добро
;
његову
кукурузу
не
може
да
нашкоди
суша
.
Зато
се
и
говорило
по
селу
,
кад
неко
за
нешто
не
мари
:
„
Е
,
—
веле
,
—
мари
он
за
то
к’о
Совра
гајдаш
за
кишу
,
“
или
:
„
Тиче
га
се
то
много
к’о
Совре
гајдаша
суша
!
“
—
Он
понесе
само
гајде
,
па
кад
га
запитају
:
„
Куда
,
Совро
?
“
а
он
им
вели
:
„
Идем
да
окопам
ку’руз
!
“
А
умео
је
ђаволски
лепо
да
свира
и
да
намигује
онако
кривовратаст
.
Бечкеречки
нотарош
кад
тера
кера
—
обично
после
асентирунга
—
не
може
без
њега
;
одмах
:
„
Дај
Совру
,
—
вели
,
—
дај
,
дај
десну
руку
нашу
,
“
вели
господин
нотарош
,
па
му
залепи
пола
десетице
на
шешир
,
а
Совра
дува
за
ону
другу
полутину
к’о
бесан
.
А
у
колу
кад
свира
па
кад
стане
пред
неку
газдачку
девојку
па
свира
,
а
она
зна
ко
га
је
послао
пред
њу
,
па
само
гледа
у
лево
у
земљу
,
па
све
везе
,
док
се
не
озноји
испод
носа
,
па
добије
к’о
неке
мале
брчиће
као
од
росе
.
А
и
само
срце
друкчије
се
ражђипа
,
кад
Совра
свира
.
А
у
колу
је
све
било
заљубљено
;
свак
има
своју
,
па
не
да
другом
до
ње
него
се
кољу
к’о
кере
сваке
недеље
.
А
што
се
заљубљивало
,
то
се
понајчешће
и
узимало
.
А
кад
дође
до
сватова
,
онда
није
добро
само
млади
и
младожењи
,
не
добију
само
они
свако
своје
,
него
и
други
свет
.
Па
кад
добро
пролази
и
кад
се
лепо
проводи
Глиша
Сермијаш
,
кога
обично
нико
и
не
зове
у
сватове
(
јер
кад
се
случајно
опије
—
а
то
је
редовно
случај
код
њега
—
тера
свакога
да
пева
песму
:
„
А
а
а
,
драги
брате
комшија
,
ако
’
оћеш
весео
бити
,
а
ти
мораш
с
нама
пити
“
,
па
сипа
за
врат
вино
;
а
и
иначе
је
несносан
)
—
онда
зло
и
наопако
,
да
се
не
проведе
лепо
и
не
прође
добро
и
господин
попа
,
кога
нарочито
зову
и
најугледније
му
место
дају
за
столом
,
јер
због
сватова
је
ваљда
и
постала
она
реч
:
„
Триста
,
без
попа
ништа
.
“
А
господин
попа
седне
тако
у
прочеље
,
отпева
једно
„
Глас
господен
на
водах
“
,
а
за
тим
само
захтева
и
изволева
.
Једе
ревносно
и
залива
још
ревносније
,
а
капарише
најревносније
;
тек
ће
рећи
:
„
Брат-Мијо
,
не
буди
вам
заповеђено
,
додајте
ми
,
молим
вас
,
из
онога
тањира
ону
тртицу
!
Чудим
се
,
шта
ми
то
све
фали
!
“
Или
:
„
Господин-домине
,
—
обратив
се
Кипри
нотарошу
,
—
молим
вас
лепо
,
мало
од
оних
крофни
из
онога
тањира
тамо
,
чини
ми
се
да
су
те
тамо
мало
руменије
а
и
боље
нарасле
.
“
—
А
сваки
поп
чудо
што
воли
крофне
!
Откуд
сад
то
,
Бог
ће
га
свети
знати
;
али
је
то
непобитан
факат
познат
сваком
правом
сину
наше
свете
православне
цркве
.
И
један
и
други
поп
из
овог
места
,
где
се
наша
прича
развија
,
могао
је
за
чудо
и
за
приповест
много
крофни
појести
.
Већ
чисто
човек
да
не
верује
!
За
једнога
од
ове
двојице
и
то
баш
,
Бога
ми
,
биће
за
поп
Ћиру
приповедају
,
да
је
у
једним
сватовима
појео
пуну
једну
вешкорпу
крофни
и
то
за
оно
кратко
време
,
док
је
пре
ручка
курисао
домаћици
.
А
домаћица
стоји
крај
огњишта
зајапурена
од
врућине
и
од
узбуђења
и
задовољства
,
што
је
ствар
свршена
и
зет
упецан
,
па
само
вади
крофне
и
баца
их
у
корпу
иза
себе
.
Па
док
се
домаћица
забавља
око
оне
што
цврчи
у
великој
гвозденој
шерпењи
и
преврће
је
,
дотле
овај
узима
ону
из
корпе
.
—
Ију
,
господин-попо
,
баш
сте
ви
враг
!
А
ди
су
крофне
?
!
—
пита
га
зачуђена
домаћица
.
—
Хе
,
хе
,
појео
их
,
милостива
.
—
Та
,
и’те
,
ви
се
само
шалите
;
ди
сте
и
’
сакрили
?
—
Па
појео
,
милостива
!
—
И-ју
мене
жалосне
!
Зар
толике
крофне
?
!
—
Хе
,
хе
,
из
ваше
руке
па
не
зна
човек
шта
је
доста
!
А
домаћица
само
ћути
,
а
шта
му
је
у
себи
помислила
—
,
то
смртном
човеку
наравно
да
није
познато
!
Али
то
му
ништа
не
смета
(
ни
њему
,
поп-Ћири
,
а
ни
поп-Спири
)
,
да
после
седне
за
сто
и
да
са
осталим
гостима
једе
редом
све
не
хтевши
,
ваљада
,
као
добар
пастир
ни
ту
да
се
издваја
од
своје
,
поверене
му
пастве
,
него
седи
као
станац
камен
или
као
кула
светиља
крај
мора
,
непомичан
на
свом
месту
,
док
се
све
око
њега
љуља
као
таласи
на
узбурканом
мору
.
Све
се
око
њега
за
столом
мења
,
једини
он
седи
непроменљив
.
Неко
се
дигне
да
игра
,
некога
одведу
,
а
неки
сам
,
онако
без
ичије
помоћи
,
падне
лепо
под
сто
.
Сете
га
се
и
нађу
га
тек
онда
,
кад
га
жена
,
потражи
:
„
А
ди
се
то
део
мој
човек
?
“
пита
жена
,
докле
га
не
нађе
под
столом
.
„
Јао
,
терету
мој
!
“
виче
жена
и
диже
га
.
А
господин
попа
само
седи
.
У
двадесет
и
четир
часа
тек
ако
се
једаред
диже
да
види
,
вели
,
коње
,
или
колут
око
месеца
,
на
ком
су
крају
штапци
или
какво
ће
време
сутра
бити
.
А
затим
опет
седне
.
И
опет
се
мењају
тањири
,
доносе
чисте
чаше
и
хладно
,
скоро
наточено
,
вино
,
и
то
тако
траје
све
до
медљане
ракије
ујутру
,
кад
се
господин
попа
искраде
,
да
му
не
би
пијани
сватови
из
силне
почасти
придали
Совру
гајдаша
,
да
га
прати
до
куће
.
А
што
се
у
селу
венчало
,
то
је
потпуно
знало
шта
ради
;
знало
је
дужности
и
задатке
брачнога
живота
и
крајњи
му
циљ
.
И
оба
господина
попа
имађаху
доста
посла
,
а
према
томе
и
прихода
крштавајући
новорођену
децу
по
селу
.
Мало
који
дан
да
не
дође
господин
попи
,
једноме
или
другоме
,
Аркадија
црквењак
па
не
отпочне
отприлике
овако
:
—
Господине
...
моле
вас
да
дођете
...
чекају
вас
у
порти
пред
црквом
,
да
крстите
новорожденог
младенца
мужеског
пола
Неци
Прекајцу
.
(
Аркадија
је
,
као
и
поп
Ћира
,
мрзио
на
Вука
и
његове
реформе
,
по
којима
се
човек
не
може
разликовати
од
паора
.
)
Господин
попа
оде
у
цркву
,
да
крсти
,
а
после
крштења
иде
кући
детињој
,
где
га
позива
отац
на
ручак
.
На
вратима
га
дочекује
Неда
гологлав
и
мало
постиђен
,
пољуби
га
у
руку
,
па
само
вели
:
„
Хе
,
шта
знате
,
господин-попо
,
грешни
смо
људи
!
“
А
кад
се
добро
наруча
и
врати
кући
,
донесе
свачега
,
и
пешкира
и
пешкирића
и
шарених
торбица
и
новаца
.
Попа
броји
новац
,
а
брк
му
се
смеши
;
броји
и
прича
о
детету
,
како
је
красан
,
напредан
Хришћанин
.
А
госпоја
попадија
радосна
,
Боже
,
па
воли
попу
,
као
да
су
се
тек
јуче
узели
,
па
мисли
у
себи
:
„
Та
не
би
’
се
мењала
ни
са
вицишпановицом
!
“
По
некад
се
господин
попа
по
мало
,
Бога
ми
,
и
зачуди
,
кад
му
тако
дође
Аркадија
црквењак
,
па
га
позове
да
крсти
.
—
За
кога
оно
рече
?
—
запита
неки
пут
господин
попа
црквењака
.
А
Аркадија
увија
понизно
главом
,
смеши
се
,
а
све
полако
трља
руку
о
руку
,
као
да
пере
руке
од
нечега
,
па
вели
:
—
Хе
.
.
та
.
.
да
дођете
,
господине
,
да
крстите
.
.
овај
.
.
Вуји
Ирошу
.
.
мужескога
је
пола
...
синчић
.
Добио
синчића
,
па
к’о
јабука
,
дете
здраво
к’о
тресак
!
Каже
фрау-Цвечкенмајерка
бабица
,
да
свога
века
још
није
вид’ла
тако
дете
здраво
па
грлато
.
.
тринаест
и
по
фунти
,
каже
,
тешко
,
а
дере
се
к’о
мали
бик
.
.
Чује
се
још
од
винцилирове
куће
ларма
у
кући
.
Једно
чудо
—
—
О
мај
!
И
јесте
чудо
!
А
кад
брж
’
,
—
чуди
се
попа
.
—
Па
већ
неколико
дана
има
како
је
—
ублажава
Аркадија
.
—
Та
знам
,
знам
,
ал
’
опет
.
.
Кад
је
оно
било
?
У
Јануару
...
е
,
а
сад
имамо
Јулиј
месец
.
Хеее
!
—
врти
господин
попа
главом
.
Ви’ш
,
молим
те
!
А
а
а
!
враг
им
баби
!
Ако
је
Ирош
,
баш
се
ирошки
и
владао
!
А
,
обешењаци
једни
!
.
.
Но
,
ништа
,
ништа
;
шта
је
,
ту
је
!
Могло
је
бити
и
горе
!
—
извињава
господин
попа
своје
овчице
.
—
Хе
,
хе
.
.
деца
.
.
врагови
.
Шта
знате
!
?
Джак
бува
,
хе
,
хе
!
—
вели
Аркадија
и
додаје
му
услужно
и
понизно
шешир
и
штап
,
који
је
био
онаке
форме
какви
су
обично
протојерејски
штапови
,
а
донео
му
га
је
на
поклон
с
једнога
вашара
мајстор
Лекса
лецедер
још
пре
неких
двадесет
година
.
А
деси
ли
се
каква
несрећа
у
селу
,
да
,
на
пример
,
неко
у
селу
умре
,
и
ту
како
коме
,
али
господин-попи
опет
добро
.
Ако
богатији
умре
,
оглашују
га
сва
звона
и
чинодејствују
оба
попа
;
а
ако
сиромашнији
,
онда
,
наравно
,
само
један
поп
.
Иде
па
мало
пева
он
,
мало
црквењак
,
а
мало
ђаци
,
тако
наизменце
.
Док
црквењак
или
ђаци
певају
,
господин
попа
мисли
у
памети
или
се
разговара
о
стању
и
имању
усопшчега
,
о
тестаменту
и
наследницима
,
о
процесу
и
фишкалима
,
и
већ
о
тако
нечем
,
што
би
спадало
у
тај
круг
ствари
.
После
погреба
црквењак
однесе
одјејаније
и
требник
,
а
попа
угаси
и
замота
свећу
у
добивену
цицану
иди
свилену
мараму
.
(
Било
их
је
свакојаких
,
али
је
господин
попа
најрадије
примао
оне
свилене
)
.
И
још
ту
на
гробљу
покупује
од
деце
—
која
су
такође
чинодејствовала
,
носећи
крст
и
чираке
и
рипиде
—
све
њихове
мараме
и
пантљике
;
покупује
будзашто
,
по
четири
крајцаре
мараму
.
„
Деде
,
децо
,
—
вели
им
господин
попа
,
—
дајте
ви
то
попи
,
а
попа
ће
вама
грошић
два
дати
за
то
!
“
Купи
,
па
и
то
пошље
кући
.
Од
тих
ствари
после
госпоја
попадија
изабере
што
јој
се
допадне
,
а
остало
добије
у
„
плату
“
каква
Жужа
или
Ержа
(
Мађарица
наравно
)
,
па
се
све
шарени
од
пантљика
,
кад
прође
сокаком
,
да
ти
је
милина
погледати
за
њом
.
Пролази
,
па
унесрећава
свет
,
а
највише
оне
танке
и
нафризиране
берберске
калфе
.
Е
,
не
може
човек
,
па
да
му
је
срце
од
камена
,
а
да
се
не
осврне
за
њом
и
не
да
оку
пријатна
призора
и
уживања
.
Шарени
се
од
силних
пантљика
као
слободно
међународно
пристаниште
од
барјака
на
разним
ескадрама
.
Нек
се
зна
што
је
господин-попина
слушкиња
!
А
господин
попа
чешће
и
не
долази
кући
,
него
с
гробља
право
кући
„
усопшчега
“
на
даћу
.
Ту
су
скупљене
ожалошћене
комшије
и
неутешни
рођаци
,
и
они
што
су
задовољни
с
тестаментом
а
и
они
други
што
се
спремају
да
дигну
процес
и
да
га
оборе
и
на
тај
начин
спасу
душу
милога
покојника
од
једног
тако
тешког
греха
као
што
је
неправедан
тестаменат
.
Господин-попи
опет
најугледније
место
.
Седе
сви
и
једу
.
Нико
ништа
не
говори
,
него
ћуте
и
једу
и
пију
погружено
,
како
правој
тузи
и
жалости
и
приличи
.
Пију
за
покој
душе
.
—
Хе
мој
Проко
,
мој
Проко
(
или
како
већ
буде
име
покојнику
)
,
—
уздише
Глиша
Сермијаш
,
па
пружи
испражњену
чашу
,
да
му
се
наточи
,
а
рука
му
дрхће
.
—
Мој
Проко
,
—
наставља
Глиша
,
а
глава
му
пала
од
жалости
на
груди
,
—
да
је
среће
,
да
ти
меникана
овако
пијеш
за
спокој
душе
,
а
не
ја
тебикана
!
Та
теби
је
бар
било
још
дана
записато
,
а
не
ја
да
се
вучем
по
свету
овако
брез
тебе
,
брез
свога
најближег
,
каз’ти
,
брата
и
пријатеља
.
Та
и
онај
Бог
,
Боже
ме
прости
,
узима
што
је
боље
!
Ето
ја
и
господин
попа
,
ми
ћемо
још
сто
година
живити
и
мучити
се
!
Проко
,
добри
друже
,
ди
си
,
да
видиш
твога
Глишу
,
како
се
злопати
!
—
уздише
Глиша
,
искапи
чашу
и
спусти
главу
на
сто
.
И
сви
тресу
жалосно
главом
и
хвале
покојника
.
Износе
многе
врлине
његове
,
од
којих
за
многе
нико
живи
дотле
није
знао
,
а
највише
зна
да
приповеда
каква
Вавика
или
Бетика
,
каква
Швабица
,
која
се
ту
нашла
и
била
на
услузи
збуњеним
домаћима
.
Прича
својим
накарадним
српским
језиком
и
уноси
шале
и
смеха
у
суморно
друштво
.
Па
и
господин
попа
би
устајући
рекао
добру
за
покојника
:
„
Богме
,
—
вели
он
,
—
село
га
неће
још
дуго
другог
таковог
имати
;
то
ја
само
кажем
;
Проку
нећемо
лако
накнадити
.
“
Ето
,
тако
је
отприлике
живео
господин
попа
у
селу
,
а
који
баш
попа
поименце
,
мислим
да
није
било
нужно
досад
да
кажем
,
јер
је
давно
речено
,
да
су
сви
попови
једнаки
,
један
к’о
други
.
А
после
,
и
правила
Поетике
веле
,
да
треба
што
више
пробудити
радозналост
у
читалаца
,
а
то
је
,
мислим
,
досада
већ
прилично
постигнуто
.
И
сада
бих
већ
могао
и
да
кажем
и
како
су
се
звала
та
два
попа
.
То
су
она
иста
два
попа
,
чијим
сам
часним
именима
као
насловом
украсио
ову
приповетку
;
то
су
поп-Ћира
и
поп-Спира
.
А
обојица
су
имали
још
и
своје
надимке
;
поп-Ћира
се
звао
и
Поп-Хала
,
а
поп-Спира
Поп-Кеса
.
Зашто
су
оног
првог
прозвали
поп-Хала
,
чули
сте
,
а
зашто
овог
другог
поп-Кеса
,
чућете
.
Овај
несретни
надимак
,
на
који
се
поп-Спира
онако
исто
тужио
као
и
поп-Ћира
на
свој
,
добио
је
он
одавно
.
Ако
је
веровати
ономе
што
прича
госпоја
попадија
Ћириница
(
а
то
је
присна
пријатељица
госпоје
Спиринице
)
,
а
што
је
из
њених
рођених
уста
чуо
и
забележио
сам
писац
,
веле
,
да
је
добио
тај
надимак
отуда
,
што
се
одавно
,
још
прве
године
,
као
млад
попа
,
заборавивши
свој
немешаг
па
чак
и
чин
,
умешао
међу
ону
гомилу
,
која
обично
салета
кумова
кола
,
па
се
дере
:
„
Куме
,
изгоре
ти
кеса
!
“
и
што
је
најстрашније
и
најневероватније
у
свој
тој
приповеци
,
веле
,
да
се
и
он
баш
својски
гурао
,
кад
је
кум
неколико
пута
бацио
међ
свет
пуну
шаку
крајцара
,
двогрошака
па
чак
и
неколико
сексера
.
На
један
тако
бачен
сексер
,
веле
,
да
је
тако
силно
полетео
и
одгурнуо
онога
испред
себе
,
да
је
овај
јадник
полетео
у
неку
барицу
и
забо
се
у
њу
главачке
и
стајао
усађен
као
струк
лука
.
Од
то
доба
,
веле
,
да
су
му
дали
надимак
Поп-Кеса
,
па
га
и
данас
још
увек
тако
зову
,
кад
он
није
ту
,
и
ако
је
он
давно
и
давно
други
човек
.
И
један
и
други
одавно
су
у
том
селу
,
још
откако
су
се
оженили
,
а
оженили
су
се
,
чим
су
свршили
у
Карловцима
богословију
,
а
ову
су
свршили
пре
двадесет
и
више
година
.
Оженили
су
се
из
истога
места
,
у
коме
данас
попују
.
Поп-Ћира
узео
господин-попину
,
а
поп
Спира
туторову
ћерку
;
ни
један
из
љубави
.
У
оглашеном
стечају
за
парохију
било
је
много
других
услова
,
а
за
овај
су
чули
,
тек
кад
су
се
пријавили
.
Били
су
обојица
мало
поматорији
,
већ
у
велико
брадати
клирици
.
И
они
приме
и
тај
усмено
саопштен
им
услов
и
оженили
су
се
,
јер
чак
и
црквењак
,
предшественик
данашњег
црквењака
Аркадије
,
знао
је
,
да
ће
парохију
добити
само
они
,
који
се
буду
хтели
оженити
тим
двема
лепотицама
.
Шта
је
,
дакле
,
и
остало
свршеним
клирицима
и
кандидатима
,
него
да
се
ожене
њима
.
Лепе
оне
,
а
лепе
и
парохије
,
—
узеше
се
и
не
покајаше
се
нигда
.
Од
то
доба
једнако
су
лепо
живели
.
За
то
време
много
се
штошта
променило
,
само
је
верност
њихова
супружанска
остала
она
иста
,
она
стара
.
Као
вино
из
подрума
поп-Спирина
,
или
ракија
из
подрума
поп-Ћирина
,
што
старија
све
боља
,
—
тако
и
пажња
и
љубав
супружанска
била
је
све
солиднија
.
Али
опет
се
нешто
ипак
изменило
.
Изменили
се
телесно
оба
попа
и
обе
попадије
.
Кад
су
пре
двадесет
и
више
година
дошли
у
село
,
као
свршени
клирици
,
били
су
обојица
суви
и
мршави
као
богословско
благодејање
,
а
сад
су
обојица
дебели
као
народни
фондови
.
Не
знаш
,
ко
је
дебљи
,
поп
или
попадија
.
И
једна
и
друга
попадија
изгледа
мала
,
широка
а
темељна
као
она
фигура
на
господин-нотарошевом
столу
,
у
којој
господин
нотарош
држи
трафику
,
а
то
је
једна
женска
прилика
шира
нег
дужа
,
па
се
горња
половина
дигне
а
у
доњој
стоји
дуван
и
увек
је
влажан
.
А
тек
попови
како
су
били
угојени
!
Мантија
само
што
им
не
прсне
испод
пазува
,
а
појас
никако
да
се
скраси
на
трбуху
него
све
бега
под
браду
и
ближе
врату
.
По
неко
од
боље
познатијих
се
усуди
па
дирне
,
на
пример
,
поп-Спиру
за
то
,
па
ће
му
тек
рећи
:
—
Ама
зашто
вам
,
господин-попо
,
не
стоји
тај
појас
на
своме
месту
?
—
Хе-хе
!
„
Зашто
?
“
Како
:
зашто
?
—
одговара
му
поп-Спира
,
—
па
где
да
стоји
?
Његово
место
и
јесте
баш
ту
где
га
видите
.
Није
мени
одликован
трбух
,
па
да
на
трбуху
стоји
,
него
је
моје
чисто
срце
награђено
,
па
зато
је
тако
одскочио
,
да
срце
покрије
и
одликује
.
Та
колајне
и
висе
на
грудима
;
а
кога
сте
још
,
видели
да
му
висе
на
трбуху
?
!
А
био
је
заиста
и
награђен
,
јер
поп-Спира
је
имао
црвен
,
а
поп-Ћира
само
плав
,
обичан
појас
.
А
то
је
била
формална
„
јабука
раздора
“
између
попова
,
а
још
више
између
попадија
.
Јер
људи
се
умеју
,
као
што
је
већ
познато
и
не
треба
доказивати
,
мало
и
умеравати
и
„
политички
“
владати
,
али
жене
,
жене
богме
не
умеју
!
Колико
је
само
пута
поп-Ћириница
рекла
кад
су
јој
споменули
поп-Спирин
црвени
појас
:
„
Црвен
појас
!
Уф
,
сав
ми
је
црвен
,
кад
га
видим
;
па
и
онај
ко
га
спомене
.
Ко
ти
још
неће
добити
црвен
појас
!
“
А
ако
је
веровати
поп-Ћириници
,
и
јесте
га
мало
чудновато
добио
.
Она
вели
,
да
га
је
поп-Спира
добио
само
зато
што
је
једанпут
у
једном
ужем
друштву
певао
пред
Његовим
Преосвештенством
и
Екселенцијом
Господином
Владиком
уз
тамбуру
неке
„
мирјанске
“
песме
,
каже
да
је
певао
:
„
Вино
пије
Дојчин
Петар
“
,
и
„
Катице
прехвална
,
свем
свету
јавна
“
.
Поп
Спира
је
ударао
лепо
у
тамбуру
,
а
има
још
сад
,
после
толико
година
,
диван
глас
.
—
Ето
то
је
певао
,
—
вели
поп
Ћириница
.
—
Нема
ту
никаквих
других
заслуга
,
него
певао
пред
Његовом
Екселенцијом
неке
песме
,
оне
,
знате
,
„
на
фронцле
“
песме
,
а
Екселенцији
се
допале
,
па
му
послао
црвен
појас
,
кад
се
вратио
у
резиденцију
.
Место
да
добије
по
носу
,
к’о
што
је
већ
неколико
пута
и
заслужио
то
,
он
још
одликован
!
...
Тек
штогођ
и
од
Екселенције
!
!
—
вели
љутито
поп-Ћириница
и
брише
уснене
углове
.
Тако
је
причала
чешће
,
љутила
се
и
додавала
,
да
је
за
чудо
увек
срећан
тај
господин
Спира
.
Увек
се
извуче
из
малера
,
па
да
је
не
знам
какав
.
А
ту
је
мислила
на
онај
случај
,
кад
је
Његово
Преосвештенство
Владика
правио
каноничну
визитацију
по
својој
епархији
,
па
није
затекао
на
време
поп-Спиру
на
дужности
.
А
то
је
било
овако
.
Бануо
једаред
изненада
Господин
Владика
у
село
,
а
баш
је
била
Недеља
.
Он
право
у
цркву
на
Јутрење
,
кад
али
још
нема
попе
,
а
звонило
већ
.
А
Господин
Владика
оде
у
олтар
,
па
почео
да
служи
.
Црквењак
Аркадије
,
кад
сиђе
са
звонаре
,
па
виде
,
ко
је
у
олтару
,
лепо
се
скамени
човек
већма
,
него
кад
му
се
на
сну
јавио
Св
.
Никола
и
наредио
му
да
каже
Јањи
Грку
,
да
купи
цркви
трећи
полијелеј
и
да
повиси
црквењаку
плату
.
Аркадија
је
баш
свакојаких
чуда
видео
;
с
покојнима
се
разговарао
,
познавао
неколико
вештица
у
том
и
околним
местима
,
био
посредник
између
угодника
Божјих
и
људи
грешних
,
—
али
ово
чудо
је
први
пут
сад
доживео
!
Одмах
се
прибере
и
замоли
старога
Орестију
ковача
,
да
држи
ону
његову
певницу
,
док
он
часком
не
оде
.
Орестија
,
који
је
ванредно
певао
и
китио
и
дизао
обрве
при
појању
чак
и
на
теме
,
радо
се
прими
тога
,
а
Аркадија
полети
к’о
без
душе
поп-Спириној
кући
,
која
није
далеко
била
,
па
се
раздерао
још
с
авлијских
врата
:
—
Брже
,
господине
,
малер
...
несрећа
,
велика
несрећа
—
—
Наопако
!
Каква
несрећа
?
—
излети
поп-Спира
.
—
Како
,
како
?
Да
се
није
откинуло
клатно
па
поубијало
јадну
дечицу
?
—
Није
,
—
виче
Аркадије
сав
задуван
,
—
него
нешто
још
горе
!
Дошли
су
његова
Екселенција
Господин
Владика
...
Ено
ушли
су
сам
у
олтар
,
па
почели
да
чинодејствују
,
да
служе
сами
Јутрење
.
—
—
Вла-вла-владика
!
Јао
наопако
!
—
рече
поп
Спира
и
стаде
забленут
и
скамењен
.
Да
је
ћосави
патер-Иноценц
из
Темишвара
пустио
браду
и
бркове
и
метнуо
камилавку
по
чину
реда
св
.
Василија
,
па
дошао
и
стао
пред
њега
и
замолио
га
да
га
покрсти
и
преведе
у
нашу
православну
веру
,
—
не
би
се
заиста
више
зачудио
поп-Спира
,
него
сад
кад
је
ово
чуо
.
Гром
,
прави
,
формалан
гром
из
ведра
неба
.
—
Брзо
,
господине
,
брзо
!
—
жури
га
Аркадија
и
полети
на
врата
натраг
цркви
,
а
поп
Спира
за
њим
.
Обојица
лете
право
цркви
.
—
Еј
,
наопако
ми
звонило
!
—
хуче
поп-Спира
и
јури
за
Аркадијом
,
држећи
се
обема
за
трбух
,
који
му
је
отежавао
трчање
.
—
А
јао
,
несрећни
Спиро
,
шта
ћеш
сад
?
!
Оде
ти
брада
,
к’о
да
је
никад
ниси
ни
имао
;
одоше
лепо
и
брада
и
бркови
!
—
Даће
Бог
,
па
ће
ваљда
добро
бити
!
—
теши
га
Аркадија
.
—
Е
,
лако
је
теби
,
ти
не
зависиш
од
њега
.
Него
,
реци-дер
,
Бога
ти
,
шта
да
радим
,
јао
,
шта
да
радим
?
!
Ти
си
сад
паметнији
од
мене
!
—
Не
знам
ништа
!
Од
стра
,
господине
,
не
знам
,
ни
како
ми
је
име
,
—
вели
Аркадија
.
—
Али
ваљда
ће
ми
успут
што
пасти
на
памет
!
—
вели
,
а
измакао
испред
попа
.
—
Па
шта
сад
да
радимо
,
брат-Аркадија
?
Помагај
,
ако
Бога
знаш
,
—
рече
јако
задувано
поп-Спира
кад
стигоше
у
порту
.
—
Та
,
ја
сам
се
и
сетио
,
ама
не
знам
,
’
оће
л
’
штогођ
ваљати
,
—
вели
Аркадија
.
—
А
како
би
било
,
онако
,
господине
,
да
кажете
,
да
сам
се
бајаги
ја
задоцнио
као
болестан
,
а
ја
и
тако
од
Екселенције
не
зависим
,
немам
с
њиме
ништа
,
да
простите
,
к’о
ни
ветар
с
опаклијом
,
па
да
ме
ви
нисте
затекли
у
цркви
,
па
сте
се
ви
сами
онда
попели
на
звонару
и
звонили
на
Јутрење
!
—
О
,
Бог
ти
помогао
!
—
одахну
поп-Спира
.
—
Врло
добро
,
тако
ћемо
и
казати
.
Па
тако
и
урадише
.
И
поп-Спира
се
лепо
извукао
из
шкрипца
,
а
био
је
већ
жив
обамро
!
Није
шала
,
владика
;
онако
строг
човек
!
Владика
га
саслуша
и
поверује
му
,
па
га
шта
више
још
и
похвали
за
смиреност
и
ревност
његову
у
служби
олтару
и
звонари
.
Назвао
га
је
чак
„
столпом
православија
“
.
И
где
год
је
после
било
прилике
,
похвалио
је
доброга
пастира
пароха
Спиру
,
а
видљив
доказ
и
знак
тога
његова
задовољства
и
благонаклоности
беше
онај
црвени
појас
,
на
који
толико
викаше
поп-Ћириница
.
—
Због
песме
,
ни
због
чега
другог
!
—
говорила
би
госпођа
Ћириница
,
кад
год
би
се
повела
реч
о
томе
.
—
Ништа
друго
,
слатка
моја
.
Сад
ако
сам
ја
заслужила
црвен
појас
,
то
је
и
господин
Спира
!
—
завршила
би
шапућући
поп-Ћириница
.
Но
и
ако
је
то
госпођа
попадија
говорила
,
зато
ипак
не
треба
нико
да
помисли
,
да
су
се
они
,
не
дај
Боже
,
мрзели
.
Живели
су
они
врло
лепо
,
као
што
,
на
послетку
,
и
приличи
поповским
кућама
,
које
треба
да
послуже
као
пример
осталом
стаду
и
парохијанима
.
Живели
су
,
као
што
рекох
,
врло
лепо
.
Кад
поп-Спира
закоље
свиње
и
направи
диснотор
(
што
ће
рећи
свињску
даћу
)
,
а
он
прво
пошље
попа-Ћири
од
заклатог
свинчета
и
кожурице
и
масти
и
кобасице
и
крвавице
,
па
понекад
и
неку
шварглу
ма
и
најмању
;
тако
исто
ради
и
поп-Ћира
и
шаље
поп-Спири
.
А
примеру
супруга
својих
следовале
су
и
домаћице
.
Кад
би
се
што
умесило
у
једној
,
слало
би
се
од
тога
и
у
другу
кућу
с
примедбом
,
да
није
баш
испало
онако
,
као
што
се
желело
,
и
молбом
,
да
искрено
и
беспристрасно
оцене
,
како
им
се
допада
милихпрот
,
торта
,
штрудла
,
куглоф
и
томе
подобна
теста
.
—
Ах
,
—
рекла
би
сва
задовољна
и
срећна
госпођа
Ћириница
,
ређајући
киселу
штрудлу
по
тањиру
,
да
пошље
госпођи
Спирипици
.
—
Знам
,
да
ће
пући
од
једа
госпоја
Сида
,
кад
само
види
,
како
је
добар
мој
квасац
!
Па
керн-штрудла
лепо
нарасла
,
па
мекана
к’о
душа
.
Гледај
само
,
како
је
одскочила
к’о
федери
у
канабету
!
Једна
лепота
!
Боже
,
Боже
,
чисто
бих
сама
однела
,
само
да
је
видим
,
какво
ће
лице
да
направи
,
кад
је
види
!
А
њена
штрудла
од
прошле
недеље
била
је
спљоштана
к’о
слепачка
погача
,
к’о
да
је
спрам
месечине
печена
.
Оволико
ће
одскакати
од
земље
од
оне
њене
пакости
,
бештија
дебела
,
само
кад
види
,
—
вели
госпођа
Ћириница
и
показује
невероватну
висину
,
до
које
ће
госпођа
Спириница
поскочити
од
силне
пакости
,
и
даје
тањир
кћерци
својој
,
да
га
однесе
у
комшилук
.
А
после
ручка
одмах
отрча
преко
пута
,
да
их
затекне
за
столом
;
да
на
лицу
места
види
ефекат
,
који
је
произвела
својом
керн-штрудлом
.
—
Баш
ћу
вас
нешто
замолити
,
слатка
госпоја-Сидо
,
па
ма
се
љутили
на
мене
,
—
рекла
би
госпоја
Перса
,
поп-Ћирина
лепша
половина
,
оној
другој
попадији
,
—
све
се
канем
да
једаред
дођем
код
вас
на
једно
пола
дана
,
па
да
ви
мене
лепо
научите
,
како
ви
то
правите
оне
ваше
чувене
путер-крофне
.
Ви
то
за
чудо
лепо
умете
и
надалеко
сте
се
прочули
через
њих
.
А
ја
,
ђаво
би
ме
мој
знао
,
мени
никад
не
испадну
за
руком
.
Шта
све
не
радим
,
па
не
ваља
!
Не
ваља
,
видим
и
сама
!
—
А
,
дабоме
,
није
него
још
нешто
!
—
цифра
се
госпоја
Сида
.
—
Не
,
не
,
без
шале
вам
кажем
.
Колико
сам
се
пута
сита
наплакала
због
тога
.
Увек
ми
пребацује
мој
супруг
.
Једаред
сам
се
баш
наљутила
,
па
му
рекла
,
кад
ми
је
стао
пребацивати
што
не
умем
тако
лепо
к’о
ви
,
рекла
сам
му
,
...
’
оћу
да
вам
кажем
,
слатка
госпоја-Сидо
,
па
ма
знала
,
да
ћете
се
одмах
сад
ту
наћи
увређена
,
...
„
А
ти
онда
што
си
,
“
реко
’
му
ја
,
„
узео
мене
!
Био
узети
госпоја-Сиду
,
кад
ти
тако
пуца
срце
за
њом
,
па
би
онда
имао
ко
,
да
ти
прави
шприц-крофне
...
а
и
лепша
је
од
мене
,
и
дебља
“
—
—
Ваљда
путер-крофне
,
хтели
сте
рећи
?
—
поправља
је
госпоја
Сида
мало
љута
због
споменуте
дебљине
.
—
Та
да
,
путер-крофне
,
уш’о
ђаво
у
њих
,
Боже
ме
прости
!
Љута
сам
,
слатка
,
па
не
знам
већ
,
ни
шта
говорим
.
Не
могу
ја
све
знати
;
кад
ми
није
од
Бога
дато
,
да
правим
путер-крофне
.
Та
,
Бога
ми
,
шта
ту
ваздан
,
а
шта
ме
је
ту
окупио
!
А
њему
онда
пуне
очи
суза
,
па
само
намешта
појас
и
ћелепуш
,
па
само
каже
:
„
Но
,
но
,
каже
он
.
Куд
ти
опет
оде
!
Нисам
,
каже
,
тако
мислио
,
Персо
супруго
моја
;
волијем
ја
тебе
него
све
путер-крофне
на
свету
!
“
А
мени
онда
дође
жао
,
што
сам
га
тако
ожалостила
,
па
проклињем
и
себе
и
шприц-крофне
.
А
госпоја-Сиди
мило
,
Боже
,
па
се
све
намешта
на
столици
,
а
трбух
јој
се
тресе
од
задовољства
,
па
је
теши
:
—
Е
,
госпоја-Персо
,
тако
вам
је
то
у
овом
свету
.
Свакога
је
обдарио
Бог
са
по
каквим
даром
;
није
ни
у
путер-крофнама
сва
срећа
.
Него
баш
кад
сте
се
толико
каприцирали
и
држите
да
ја
боље
правим
од
вас
,
онда
с
драге
воље
,
кад
год
је
вама
згодно
.
Дођите
ето
једне
недеље
пре
подне
,
а
поведите
и
Меланију
с
вама
.
И
она
је
већ
велика
;
данас
сутра
па
ће
јој
се
јавити
каква
прилика
...
па
треба
да
зна
,
и
њу
ћу
научити
.
Али
,
слатка
,
услуге
за
услугу
;
’
оћу
и
вас
да
то
кошта
нешто
—
—
Молим
,
молим
,
да
чујем
.
—
Само
тако
ћу
вам
показати
,
ако
ви
мене
научите
,
како
се
прави
онај
мелшпајз
што
се
зове
:
Саће
од
зоље
од
квасца
,
јер
сте
ви
у
томе
,
морам
признати
,
прави
мајстор
.
А
мој
попа
опет
то
,
па
само
то
,
воли
,
као
да
је
,
Боже
ме
прости
,
швапско
дете
.
—
Хе
,
слатка
моја
,
—
вели
поносито
госпоја
Перса
,
—
није
то
сваком
баш
ни
дато
!
Ал
’
зато
је
требало
имати
доброг
учитеља
,
а
ја
сам
га
баш
имала
!
Моја
покојна
мама
,
Бог
да
јој
душу
прости
,
није
било
тога
теста
или
мелшпајза
,
што
га
она
не
би
знала
зготовити
.
Кад
она
направи
то
Саће
од
зоље
од
квасца
,
могла
је
,
што
кажу
,
и
самог
цара
послужити
!
!
Господин
Јеротеј
Драгановић
,
кад
је
написао
онај
Кохбух
,
хтео
га
је
њој
посветити
,
да
шта
!
—
Верујем
,
слатка
.
—
Па
како
је
мене
моја
мама
учила
,
тако
ја
сад
учим
моју
Меланију
.
—
Слатка
.
И
моја
Јуца
тако
исто
.
Зна
вам
та
свашта
.
Али
кажем
вам
,
слатка
,
само
једаред
да
види
,
како
се
нешто
готови
,
одмах
ти
она
,
рано
моја
,
трчи
кући
па
проба
.
Има
једну
књигу
пуну
исписану
.
Лепе
корице
и
пише
на
њима
Poesie
,
што
јој
је
купио
за
спомен
на
презент
господин
Шандор
јурат
из
Кикинде
,
а
нема
ништа
труковано
,
него
све
празни
листови
.
А
она
,
слатко
дете
моје
,
села
па
записала
у
њу
све
сосове
,
цушпајзе
и
мелшпајзе
како
се
правиду
.
Све
излењирала
и
исписала
,
слатко
дете
моје
.
Пише
к’о
канцелиста
какав
;
исти
њен
отац
!
Ко
је
узме
,
слатка
,
тај
ће
бар
знати
,
да
има
једну
добру
виртшафтерку
.
—
Рано
моја
,
знам
.
И
ја
је
,
верујте
,
слатка
,
никад
не
делим
од
моје
Меланије
и
увек
јој
кажем
,
да
се
само
са
њом
дружи
и
на
њу
угледа
.
Ето
,
тако
се
разговарају
две
попадије
.
ГЛАВА
ДРУГА
У
којој
већ
отпочиње
по
мало
сама
прича
ма
да
се
може
узети
и
да
је
она
продужење
Главе
Прве
А
како
су
живеле
попадије
,
тако
су
лепо
живели
и
попови
међу
собом
.
Мало
које
вече
да
не
прође
,
а
да
не
оде
поп-Спира
поп-Ћири
или
овај
ономе
.
Некако
и
једнима
и
другима
изгледа
да
им
је
пропао
цео
дан
,
ако
се
бар
у
вече
не
виде
и
не
обиђу
.
Па
тако
је
то
било
и
лети
и
зими
.
Ето
баш
у
Петак
,
кад
и
отпочиње
управо
ова
наша
приповетка
,
чим
се
спустило
вече
и
вечерали
,
диг’о
се
поп-Спира
и
прегрнуо
попадијину
зимску
велику
мараму
,
којом
се
обично
служила
цела
кућа
а
у
последње
време
већ
почели
њоме
покривати
и
тесто
за
киселу
штрудлу
и
крофне
,
—
па
се
кренуо
поп-Ћири
преко
пута
мало
повише
„
у
шрех
“
,
а
за
њим
попадија
и
кћи
Јуца
.
„
Ајде
,
вели
,
да
мало
поседимо
;
рано
је
још
за
легање
!
“
—
О
,
о
,
о
!
—
зачу
се
из
поп-Ћирине
куће
,
кад
ступише
у
собу
.
—
Каква
срећа
,
каква
срећа
!
—
вели
поп-Ћира
,
па
се
диже
од
стола
,
брише
браду
од
јела
и
иде
у
сретање
.
—
Баш
добро
те
се
сетисте
и
наканисте
,
а
ми
,
Бога
ми
,
скоро
задремали
.
—
Бештија
једна
,
—
мисли
у
себи
госпоја-Перса
,
—
мора
она
свуд
свој
нос
да
забоде
!
Ништа
друго
,
него
је
дошла
само
за
то
,
да
види
шта
вечерамо
.
А
баш
је
и
потрефила
!
—
кида
се
госпођа
Перса
а
смешка
се
и
вели
:
—
Ех
,
ех
,
ама
к’о
да
сам
поручила
,
е
баш
добро
!
—
А
ми
чекали
и
чекали
,
—
вели
поп-Спира
,
—
нећете
ли
се
ви
кренути
овамо
к
нама
.
Па
кад
вас
нема
код
нас
,
ето
нас
код
вас
;
па
сад
било
вам
право
не
било
!
—
Ију
,
господин-Спиро
,
шта
вам
то
сада
пада
на
памет
!
А
ја
баш
сад
мало
час
с
мојим
попом
разговарам
,
па
кажем
баш
:
„
Ју
,
Боже
,
ала
да
се
’
оће
нешто
,
на
нашу
срећу
,
сетити
па
да
нам
дођу
мало
.
Чисто
ми
глува
и
пуста
кућа
без
њих
!
“
Па
седите
!
Извол’те
,
раскомотите
се
као
код
своје
куће
.
Јуцо
душо
,
седи
ту
до
Меланије
;
знам
да
имате
шта
да
се
разговарате
.
И
поседаше
сви
.
Попови
пијуцкају
по
мало
и
играју
неку
стару
игру
Фирциг
;
а
попадије
узму
плетива
па
штрикају
или
потштрикавају
плаве
чарапе
,
од
чијих
се
сара
после
врло
често
праве
врло
згодне
и
добро
познате
дуванкесе
које
чак
и
у
Србију
донесе
по
неки
тестераш
.
А
омладина
,
фрајла
Јула
и
фрајла
Меланија
,
само
се
цмачу
и
смеше
једна
на
другу
.
Шта
се
разговарају
то
ће
сам
Бог
знати
,
шапћу
па
се
зацене
од
смеја
,
наслоне
се
једна
на
другу
,
па
се
њихају
и
смеју
тако
,
док
их
мамице
не
опомену
да
то
није
лепо
!
А
кад
настане
ћеретање
међу
девојкама
,
оговарање
међу
мамама
а
пијуцкање
међу
татама
—
прође
поноћ
за
тили
час
.
Тек
чујеш
неко
шуштање
,
кашљање
,
неке
ропце
а
за
тим
као
неко
избијање
.
То
дуварски
сахат
избија
.
Броје
сви
,
а
попа
Спира
гласно
седамнаест
.
—
Охо
!
—
чуди
се
поп-Спира
.
—
Кол’ко
то
изби
?
—
Седамнаест
,
али
то
је
управо
дванаест
...
морате
увек
пет
опциговати
,
—
вели
поп-Ћира
,
—
па
онда
је
таман
тачно
толико
сати
.
—
Па
пре
сте
опцигивали
четир
—
—
Тхе
,
пре
онако
а
од
неког
времена
овако
.
Сад
овако
поч’о
,
па
шта
му
знате
?
—
вели
поп-Ћира
.
—
А
што
га
не
дате
да
се
оправи
?
—
вели
поп-Спира
.
—
Рек’о
би
’
да
је
добар
сат
...
мог’о
би
још
да
послужи
—
—
Та
,
ман’те
га
до
ђавола
,
—
вели
госпоја
Перса
зевајући
и
заклањајући
уста
,
—
а
шта
већ
нисмо
пробали
,
и
куд
га
нисмо
шиљали
,
па
ништа
.
—
Непоправим
је
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Не
да
се
поправити
,
он
тера
своје
:
„
Тера
Јела
што
је
започела
,
“
—
вели
госпођа
Перса
.
—
Дође
ми
понекад
да
га
шчепам
па
да
га
треснем
на
сокак
!
Него
и
јесте
чудан
био
тај
дуварски
сахат
.
Права
антика
што
наши
кажу
.
Био
је
мало
мањи
од
иконе
Св
.
Ђурђа
(
крсно
име
поп-Ћирино
)
са
облигатним
ружама
између
цифара
,
које
су
арапске
биле
а
записане
на
давно
пожутелој
табли
.
И
пошто
би
већ
поодавно
настала
потпуна
тишина
и
пауза
у
друштву
,
да
се
његово
тиктакање
није
чуло
,
—
то
мислим
да
неће
бити
на
одмет
и
њега
као
једно
,
бар
за
вечерас
,
тако
рећи
,
дејствујуће
лице
,
описати
и
с
читаоцима
упознати
га
.
Сахат
је
давнашњи
.
Памти
га
госпоја
Перса
још
дететом
док
је
била
,
кад
је
донет
;
од
оно
доба
па
до
данас
нису
се
више
растављали
.
А
у
ову
кућу
она
га
је
донела
као
део
мираза
своме
попи
.
Онда
је
још
добар
био
и
тачно
радио
,
а
данас
не
можеш
ни
да
га
познаш
,
ни
онај
ни
дај
Боже
.
Сад
је
оматорио
па
се
прозлио
и
полудио
;
па
се
или
усићи
и
на
крај
срца
је
па
заћути
као
каква
пакосна
свекрва
;
или
се
рашћерета
па
лупа
све
којешта
.
Дође
му
тако
па
се
усићи
,
не
знаш
ни
за
што
ни
крошто
,
па
неће
да
избија
по
неколико
дана
;
заћути
као
да
се
са
свима
у
кући
посвађао
.
А
после
опет
заокупи
једног
дана
избијати
,
па
не
зна
шта
је
доста
;
стане
га
лупа
к’о
мајстора
у
ковачници
,
лупа
к’о
на
ларму
,
као
да
све
село
гори
.
—
Шта
је
,
стари
?
—
вели
му
поп-Ћира
,
—
Пост’о
си
разговоран
нешто
ноћас
,
а
?
Разбио
му
се
ваљда
сан
па
избија
!
Не
знам
само
докле
ће
бити
тако
добре
воље
.
—
Докле
?
Докле
му
опет
не
дођу
лутке
!
Ту
човек
не
уме
да
буде
доста
паметан
,
—
вели
попадија
.
—
Једна
мука
и
невоља
,
а
нема
му
лека
!
И
доиста
,
ко
га
није
поправљао
и
дотеривао
,
па
ништа
!
Оправљао
га
и
Лала
пудар
који
је
то
научио
као
солдат
у
Талијанској
,
и
Нова
ковач
који
је
знао
и
ту
мајсторију
,
јер
је
имао
лакшу
руку
,
и
један
вандрокаш
сајџија
кога
су
били
притворили
због
крађе
приликом
просјачења
па
га
поп-Ћира
спасао
од
батина
,
а
он
му
онда
из
благодарности
оправио
сахат
;
а
носили
га
чак
и
у
Темишвар
неколико
пута
паори
,
кад
иду
на
житну
пијацу
;
а
и
код
куће
су
га
сви
дотеривали
,
—
па
ипак
ништа
!
Ено
и
сад
виси
на
њему
сијасет
неких
ствари
,
само
да
ради
к’о
и
други
сретни
сатови
.
Све
то
обешено
уз
једно
и
уз
друго
ђуле
.
Шта
ти
ту
нема
!
И
нога
од
неких
старих
маказа
којима
су
некад
секли
крила
гускама
,
да
не
прелећу
у
комшилук
,
—
и
два
грдно
велика
ексера
,
—
и
тучак
од
неког
малог
авана
,
—
и
парче
потковице
и
пола
„
штогла
“
,
—
и
опет
му
ништа
оне
помаже
он
тера
своје
.
Кад
му
дођу
лутке
он
заћути
;
девиза
као
да
му
је
:
„
Све
ил
’
ништа
“
,
па
неће
да
прослови
,
па
да
му
поред
свију
оних
терета
обесиш
још
и
госпоја-Персу
,
како
је
и
сама
у
очајању
толико
пута
рекла
:
„
Дође
ми
да
се
и
сама
обесим
крај
штогла
,
да
му
буде
срце
на
месту
,
па
да
видим
’
оће
л
’
онда
ланути
,
обешењак
један
!
“
А
кад
се
одобровољи
,
а
он
се
најпре
зацени
као
да
хоће
да
кашље
.
Колико
је
само
пута
ноћу
преварио
поп-Ћиру
.
—
Ви
опет
,
мамо
,
нисте
узели
теј
од
мекиња
,
па
сад
ћете
кашљати
целу
ноћ
!
—
ословио
би
често
забринути
син
Ћира
своју
маму
,
а
оно
мама
мирно
спава
,
а
то
што
је
поп-Ћира
чуо
,
био
је
сахат
који
се
спрема
да
избија
.
Кад
избија
а
он
дигне
толику
ларму
,
да
сва
живина
из
авлије
побегне
куд
које
.
„
Ено
га
,
опет
се
дере
матори
магарац
!
“
вели
љутито
попа
.
Па
тако
је
и
вечерас
радио
.
После
оних
седамнаест
искуцао
је
после
четврт
часа
још
седамнаест
пута
,
па
је
ућутао
.
И
сад
се
само
шеталица
чује
као
тишлер
кад
рендише
што
.
Сви
се
насмејаше
,
а
затим
настаде
опет
тишина
.
—
Бога
ми
,
већ
дванаест
.
Е
,
време
је
да
се
иде
!
вели
поп-Спира
.
—
Ајд’мо
,
диж’те
се
,
да
идемо
.
—
Ју
,
зар
већ
!
—
зауставља
их
госпоја
Перса
.
—
Па
ви’те
да
нас
ваш
сат
опомиње
.
Седамнаест
сати
;
ако
то
није
доцкан
,
онда
никад
неће
ни
бити
.
—
Та
ман’те
га
до
ђавола
!
—
вели
госпоја
Перса
.
—
Морамо
,
слатка
,
—
вели
јој
госпоја
Сида
.
—
Сутра
морамо
раније
устати
,
да
испирамо
и
разастиремо
;
накупило
се
не
знаш
куд
пре
...
а
морала
сам
данас
да
прекинем
через
Петка
—
—
Онда
нисте
требали
ни
долазити
!
—
пребацује
јој
госпоја
Перса
.
—
Знам
,
слатка
,
—
брани
се
госпоја
Сида
,
—
ал
’
кад
човек
дође
код
вас
,
а
ви
онда
не
знате
шта
је
доста
;
ви
онда
формално
заробите
човека
!
Ај’те
,
децо
,
доста
је
било
ћеретања
,
оставите
што
и
за
сутра
,
—
рече
и
прекиде
разговор
девојкама
,
а
ове
баш
шапутале
о
Шаци
хирургу
,
како
обешењачки
погледа
и
чешља
косу
,
„
а
сокак
све
мирише
од
фине
цигаре
и
миришљава
сапуна
кад
прође
,
“
вели
фрајла
Меланија
.
—
Збогом
,
збогом
!
—
вели
једна
другој
—
Лаку
ноћ
!
Пријатно
спавање
!
—
Ама
канда
ћемо
ноћас
имати
мало
кишице
;
видите
ли
ви
како
нам
се
спрема
од
Бачке
?
Зацрнили
облаци
!
—
вели
поп-Спира
.
—
Таман
за
кукуруз
к’о
поручено
,
—
вели
госпоја
Перса
,
зевајући
и
дижући
свећу
.
—
Паз’те
,
господин-Спиро
,
да
се
не
саплетете
на
грабље
!
Гром
је
спалио
и
с
лењом
девојчуром
,
опет
их
оставила
ту
!
Док
се
само
окренеш
,
окрену
наопако
кућу
ови
млађи
!
—
Е
,
дакле
,
лаку
ноћ
!
—
веле
девојке
и
љубе
се
као
да
се
неће
опет
сутра
видети
.
—
Меланија
,
пријатно
спавање
!
—
вели
јој
Јула
.
—
Немој
да
сневаш
штогод
страшно
,
знаш
...
што
смо
разговарали
—
—
Но
,
но
!
Та
доста
већ
једаред
,
чегртаљке
једне
,
—
вели
поп
Спира
.
—
Па
лаку
ноћ
!
—
А
баш
кад
спомену
,
дете
,
сневање
,
—
вели
госпоја
Сида
,
—
што
сам
вам
ја
ноћас
сневала
,
још
ни
сад
не
могу
да
дођем
к
себи
од
чуда
откуд
ја
то
да
сневам
!
Ајде-де
да
је
снев’о
мој
попа
,
па
да
ми
није
ни
чудо
.
—
А
шта
сте
то
сневали
?
—
пита
је
госпоја
Перса
и
изашла
већ
на
сокак
.
—
Та
ман’те
ме
,
знам
да
ћете
ми
се
смејати
.
О
жено
,
часни
те
!
Та
помислите
само
!
Целу
целцату
ноћ
сам
сневала
како
се
куглам
,
па
све
са
неким
слугама
и
са
неким
слушкињама
.
Откуд
да
се
ја
куглам
,
слатка
?
!
—
Куглате
?
!
!
—
чуди
се
госпођа
Перса
,
па
се
стаде
смејати
и
угаси
свећу
.
—
Погледам
у
јутру
Сановник
(
госпоја
Сида
је
увек
кришом
од
попе
метала
у
вече
Сановник
под
јастук
)
,
а
оно
и
за
„
куглање
“
и
за
„
слуге
и
слушкиње
“
стоји
једно
исто
,
вели
:
значи
,
да
ће
те
посјетити
неко
издалека
и
да
ћеш
имати
гостију
.
Све
,
ви’те
,
излази
на
једно
.
Па
све
сад
мислим
:
ко
ли
ће
нам
,
Боже
,
то
доћи
и
коме
је
до
гошћења
сад
у
ово
доба
кад
су
највећи
послови
!
?
—
Охо-хо
!
—
смеје
се
госпођа
Перса
.
—
Шта
ми
се
то
дало
на
смеј
.
Чисто
вас
престављам
и
гледам
како
,
тако
дебела
,
бацате
кегле
!
!
О
жено
,
жено
!
—
Сневање
,
лудорија
!
Доћи
ће
ти
сутра
Глиша
Сермијаш
,
да
процуња
мало
по
подруму
.
Ето
ти
гостију
!
—
вели
јој
поп-Спира
.
—
Е
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
Из
које
ће
се
читаоци
уверити
да
сновима
треба
веровати
и
Сановнике
куповати
и
читати
и
ако
учевни
људи
не
верују
у
снове
и
вичу
на
Сановнике
,
јер
се
све
догодило
онако
како
је
госпоја
Сида
сневала
и
Сановник
јој
прорекао
У
селу
нема
ни
данас
Бог
зна
каквих
промена
.
Један
дан
је
к’о
и
други
.
Живот
тече
доста
монотоно
и
дремљиво
као
живот
какве
баке
у
запећку
.
И
данас
је
још
тако
а
камо
ли
пре
толико
година
кад
још
није
било
ни
„
зонентарифе
“
ни
железнице
ни
других
саобраћајних
средстава
.
Још
су
најкрупнији
и
најзнатнији
догађаји
били
они
који
се
дешавају
Недељом
кад
неко
некоме
у
колу
разбије
главу
или
кад
некоме
украду
коње
па
обеде
Бачване
да
су
они
прешли
преко
Тисе
и
учинили
то
.
Иначе
никаквих
других
новости
нема
већ
поодавно
.
За
сада
је
најновија
ствар
која
је
занимала
село
била
та
,
што
кроз
који
дан
долази
нови
учитељ
на
место
старог
.
Ишчекивао
се
сваког
дана
тај
нови
учитељ
,
млад
један
богослов
,
на
место
старог
учитеља
,
господина
Тривуна
који
је
одавно
већ
био
за
пензију
и
ишчекивао
је
,
а
Бога
ми
ју
је
и
заслужио
.
Сад
је
у
пензији
.
Заплакао
се
кад
су
му
саопштили
и
ако
је
ишчекивао
.
И
сад
и
ако
је
факација
он
се
сваки
дан
одшета
до
школе
и
цуња
по
авлији
,
и
дозове
децу
да
му
праве
калабалук
;
некако
му
лакше
кад
чује
ларму
на
коју
се
већ
од
толико
година
научио
.
А
био
је
добар
учитељ
.
Неких
четрдесет
година
је
учитељевао
у
овом
месту
.
Све
што
у
овом
селу
зна
да
чита
и
да
пише
,
од
њега
је
то
научило
.
Мила
кишбиров
и
Нова
бистош
и
данас
се
поносе
што
су
били
његови
ђаци
јер
се
на
платноме
списку
у
општини
сами
без
ичије
помоћи
потпишу
.
Слова
у
имену
и
презимену
им
,
истина
,
изгледају
као
оно
ред
деце
кад
се
тоциља
по
леду
,
па
лети
једно
за
другим
и
пада
на
леђа
а
ноге
му
полетеле
у
вис
.
Али
се
нико
није
одрекао
свога
потписа
;
„
каква
су
да
су
,
—
што
каз’о
Нова
бистош
,
—
моја
су
.
“
—
Па
не
само
људи
,
него
и
толике
жене
у
месту
знале
су
писати
,
тако
да
су
поред
усмене
књижевности
коју
тако
дивно
и
тако
обилато
негује
та
лепша
и
говорљивија
половина
човечанства
—
у
овом
месту
неговали
и
писмену
књижевност
.
Данас
мало
која
да
мора
да
тражи
кога
да
јој
пише
у
род
,
него
седне
сама
па
пише
;
по
три
дана
може
да
седи
и
да
кити
писмо
,
толико
је
свака
писмена
!
А
док
није
он
,
исти
Трифун
учитељ
,
дошао
,
било
је
муке
и
невоље
доста
кад
је
требало
што
написати
.
Што
је
сад
боље
,
то
је
заслуга
старога
учитеља
који
је
био
и
учио
.
Мало
ко
да
није
био
бијен
од
њега
,
али
је
сваки
то
подносио
,
јер
је
знао
да
се
то
клони
добру
његовом
;
и
ако
су
мештани
били
осветољубиви
,
нико
му
се
није
светио
,
н
.
пр
.
да
му
запали
кућу
или
одведе
чилаше
.
За
то
при
поласку
у
пензију
,
мислим
да
не
ће
бити
лепшег
венца
признања
,
сплетеног
за
седу
главу
старога
Трифуна
учитеља
,
од
ове
мале
слике
онога
што
је
пре
њега
било
.
Пре
Трифуна
знало
их
тек
двојица
тројица
да
пишу
.
Још
има
старијих
људи
који
памте
добро
како
је
тешко
било
написати
писмо
на
прилику
сину
који
је
у
солдатима
или
тако
коме
другоме
.
Онда
је
био
неки
Аћа
учен
човек
,
—
умро
је
,
Бог
да
му
душу
прости
,
више
од
пића
него
од
науке
,
—
а
паори
су
га
звали
шлајбер
каз’ти
писар
,
једна
древна
пијаница
,
али
је
за
чудо
лепо
умео
да
састави
све
то
и
да
напише
,
а
,
Бога
ми
,
и
наплаћивао
се
.
За
писмо
су
му
плаћали
два
сексера
и
то
што
попије
док
пише
и
напише
писмо
.
Коме
треба
тај
се
само
потруди
и
нађе
га
,
дозове
га
кући
,
па
хартију
и
бокал
вина
пред
њега
,
а
већ
перо
и
мастило
носио
је
увек
он
сам
са
собом
.
За
тим
седне
за
сто
па
само
промућка
мало
дивит
,
натегне
бокал
и
похвали
вино
,
а
за
тим
опроба
перо
на
нокту
од
левог
палца
па
запита
:
—
Шта
’
оћете
и
коме
’
оћете
да
пишете
?
А
они
му
само
кажу
:
„
Хоћемо
(
на
пример
)
томе
и
томе
у
Галицију
или
у
Талијанску
;
“
па
се
онда
онај
,
што
наручује
писмо
,
наслони
преко
стола
на
оба
лакта
,
па
диктује
:
„
Пишите
,
—
вели
,
—
Прока
Белеслијн
(
или
тако
неком
)
,
царском
катани
у
Галицији
,
да
смо
сви
,
фала
Богу
,
здрави
које
ми
и
њега
поздрављамо
и
молимо
се
Богу
,
да
се
и
он
нама
здраво
и
весело
врати
,
које
ми
њега
као
свог
рођеног
сина
једва
чекамо
да
видимо
.
А
девојку
смо
му
нашли
и
добра
кућа
,
а
за
мираз
се
неће
постидити
девојачка
вамилија
.
И
пишите
:
да
смо
сви
здрави
;
баба
кашље
и
кр’ја
к’о
и
пре
и
тут
је
здраво
;
разбио
ону
фину
стиву
лулу
кад
се
облачио
на
јутрење
па
сад
само
ређа
и
псује
и
по
некад
кашље
,
ал
’
је
сад
фала
Богу
боље
.
А
ми
смо
сви
здрави
;
брата
се
тако
угојио
да
не
може
да
закопча
свилени
пруслук
што
га
је
купио
на
сенћанском
јесењем
вашару
.
И
пишите
:
да
му
шаљемо
пет
форината
сребра
да
му
се
нађе
недељом
у
биртији
,
да
не
постиди
Белеслијине
,
нека
не
пуши
багов
к’о
сваки
паор
,
него
нека
пуши
цигаре
к’о
и
његов
штражмештер
фине
да
се
зна
што
је
немешка
кућа
а
нека
не
жали
новац
које
нам
је
дао
Бог
,
фала
Богу
,
доста
и
поздрављамо
га
сви
и
баба
и
нана
и
брата
и
Ката
из
комшилука
,
која
је
сад
већ
велика
девојка
и
спевали
су
је
већ
са
Пајом
Кицошом
.
“
Тако
је
негда
диктирано
и
писано
писмо
.
Аћа
Шлајбер
прими
два
сексера
за
писање
,
испразни
бокал
,
напуни
главу
,
узме
пет
форинти
које
ће
ради
Прокине
боље
репрезентације
немешага
метнути
у
писмо
а
писмо
пошље
у
Галицију
или
у
Талијанску
.
Атресира
,
на
пример
,
томе
и
томе
катани
у
Галицију
,
или
томе
и
томе
солдату
у
Талијанску
,
а
ономе
вели
:
„
Па
ви
сад
немајте
бриге
,
него
напун’те
још
овај
бокал
за
сретна
пута
ових
пет
форинти
нашем
Проки
.
А
,
сто
му
заверака
његових
!
Пишу
ми
оданде
,
да
је
први
момак
у
Талијанској
!
А
ди
би
и
био
друкчији
немешки
син
!
“
—
А
онај
задовољан
доноси
још
један
бокал
.
И
њега
испразни
Аћа
па
оде
,
да
метне
писмо
на
пошту
;
а
домаћин
остаје
и
задовољан
размишља
у
себи
,
како
нема
ништа
лепше
од
учена
човека
и
како
све
иде
као
намазано
.
Тако
се
ето
некад
,
још
кад
је
цар
био
каплар
,
писало
и
натезало
с
ученим
људима
,
јер
тек
је
по
један
Аћа
био
у
селу
.
Али
,
Бога
ми
,
од
ово
тридесет
и
нешто
мало
више
година
,
све
је
боље
,
тако
да
понекад
скоро
и
не
ваља
од
силне
писмености
;
јер
пре
ни
људи
нису
знали
да
пишу
ни
својим
синовима
,
а
сада
и
девојке
пишу
писма
,
те
још
како
пишу
,
па
још
да
знате
коме
!
Ето
ономадне
је
тата
једну
укебао
баш
кад
је
писала
писмо
у
шпајзу
тамо
неком
њеном
са
рогља
.
Чује
тата
где
нешто
цичи
у
шпајзу
,
па
пошао
да
види
,
да
се
није
пацов
ухватио
у
гвожђа
па
цичи
—
кад
ал
’
оно
седи
његова
слатка
кћи
па
плаче
и
пише
неком
писмо
.
Па
није
