!Е
,
фала
,
лаку
ноћ
!
Е
,
ти
си
ме
сад
,
тако
рећи
по
други
пут
запопио
.
Лаку
ноћ
.
Чекај
само
да
уништим
овај
проклети
корпус
деликти
.
Ако
ми
остане
у
џепу
,
опет
нећу
имати
мирна
сна
,
док
га
се
не
курталишем
!
—
рече
поп
Опира
и
изађе
у
авлију
.
Ујутру
рано
кренуше
се
кола
и
око
подне
стигоше
у
Темишвар
.
Сутра
дан
пре
подне
и
један
и
други
поп
одоше
пред
Његово
Преосвештенство
,
јер
је
овај
хтео
да
их
пре
свега
посаветује
и
да
,
како
се
то
каже
,
утиша
ствар
пре
но
што
би
дошла
пред
надлежни
суд
и
формално
суђење
.
Нису
нам
никад
ни
била
при
руци
акта
из
епископске
архиве
,
па
за
то
и
не
можемо
улазити
у
детаље
у
приповедању
,
јер
би
ова
и
иначе
подужа
приповетка
изашла
још
за
једну
Главу
дужа
.
Толико
само
кажемо
на
завршетку
ове
Главе
,
да
су
оба
пароха
отишла
ка
Његовом
Преосвештенству
;
Задржала
се
тамо
подуже
и
после
подруг
сахата
оставили
Епископски
двор
.
Чудо
је
било
то
,
што
је
поп
Ћира
изашао
и
ако
је
као
тужитељ
ушао
)
прилично
покуњена
носа
и
црвених
јагодица
,
а
поп
Спира
на
против
—
и
ако
оптужени
—
са
свим
весео
,
онако
весео
,
баш
као
што
је
био
и
онда
кад
је
оно
одликован
црвеним
појасом
.
Још
је
чудније
што
су
обојица
одговорила
једном
свом
познанику
који
их
је
срео
баш
кад
су
излазили
из
Епископије
.
„
Шта
је
,
како
се
свршило
?
“
запита
их
познаник
.
„
Је
л
’
се
свршило
!
“
—
„
Јесте
,
једва
једаред
!
“
одговори
му
поп
Ћира
.
—
„
Фала
Богу
,
све
је
добро
!
“
додао
је
поп
Спира
задовољно
.
Али
што
је
најчудније
,
оба
се
попа
не
раставише
на
излазу
из
Епископије
,
него
заједно
продужише
пут
у
разговору
и
објашњавању
неком
...
Дакле
су
се
помирили
!
—
кликнуће
читаоци
.
Али
зашто
је
поп
Ћира
мало
покуњен
и
узбуђен
,
а
поп
Спира
весео
и
задовољан
—
то
ће
већ
читаоци
из
следеће
две
Главе
дознати
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ДРУГА
У
њој
ће
се
читаоцима
показати
са
свим
супротна
слика
оној
из
прошле
Главе
,
то
јест
,
што
се
тиче
попова
,
поп-Спире
и
поп-Ћире
;
јер
се
на
овом
последњем
(
то
јест
поп-Ћири
)
,
збиле
оне
речи
од
пословице
која
вели
:
„
Ја
босиљак
сијем
,
мени
пелен
ниче
“
.
Попови
су
остали
још
пола
дана
у
Темишвару
да
накупују
неких
ствари
.
Имали
су
од
кућа
својих
поруџбина
,
као
што
је
то
већ
сваком
познато
,
да
се
фамилијаран
човек
не
може
ни
на
пола
часа
изван
вароши
на
пут
кренути
,
а
да
га
женска
чељад
као
камилу
не
натовари
каквим
поруџбинама
које
ни
Стратимировићева
глава
не
може
да
попамти
,
толико
их
је
много
.
А
у
толико
је
пре
био
то
сада
случај
,
кад
се
ишло
чак
у
Темишвар
у
ком
би
оне
са
села
могле
читаво
пола
дана
да
зазјавају
само
пред
једним
излогом
дућанским
.
Поп
Ћира
је
имао
сијасет
поруџбина
,
поп
Спира
истина
ни
једне
(
јер
ником
није
било
до
тога
не
знајући
„
исход
ствари
“
)
,
али
се
њему
самом
сад
отворила
воља
да
накупује
и
изненади
своје
укућане
.
Радостан
што
је
тако
јефтино
прошао
,
мислио
је
у
себи
,
да
ће
за
те
новце
,
(
за
које
је
држао
да
су
већ
готови
да
оду
ђаволу
у
торбу
)
,
бити
најбоље
да
сада
купи
што
корисно
у
кућу
.
Поп
Ћира
је
куповао
да
умилостиви
,
а
поп
Спира
да
обрадује
код
куће
.
Шта
ти
све
нису
накуповали
!
И
поркета
и
фланела
за
зиму
и
ботуше
за
обе
попадије
.
Поп
Ћира
је
купио
још
и
рајспулфера
за
лице
и
ону
справу
за
бреновање
косе
,
и
неке
комедије
за
прављење
локни
,
и
неке
нове
хорнодле
(
назване
по
некој
швапској
принцези
удавачи
тадашњој
)
,
и
гумаластику
за
чишћење
,
и
с
праву
за
закопчавање
рукавица
,
и
неке
силне
конце
и
вунице
од
неких
десет
разних
нумери
,
које
све
није
могао
ни
да
запамти
него
је
све
то
забележио
још
тамо
код
куће
на
једно
пола
табака
хартије
.
Па
кад
је
ушао
у
дућан
,
извадио
је
из
шпага
и
то
пола
табака
и
размотао
и
метнуо
преда
се
,
сео
на
столицу
а
наочаре
обрисао
и
натакао
на
нос
,
па
из
пола
табака
диктовао
једном
малом
лепо
очешљаном
Чивучету
,
и
са
плајвазом
једну
по
једну
поруџбину
превлачио
на
хартији
,
докле
није
све
тачно
по
инвентару
набавио
.
—
Поп
Спира
је
купио
и
велики
калуп
сапуна
,
нож
за
транжирање
шунке
и
још
многе
кујни
потребне
ствари
,
које
су
биле
тако
потребне
а
по
селима
још
мало
или
никако
познате
.
А
сетио
се
и
својих
избавитеља
,
Аркадије
и
поп-Олује
.
Аркадији
је
купио
високе
ботуше
у
којима
ће
служити
у
цркви
,
шал
од
три
сребра
,
и
лепу
стиву
лулу
са
дугим
камишем
од
тринаест
сребра
,
за
спомен
.
Такву
исту
лулу
купио
је
и
поп-Олуји
,
домаћину
.
—
Боже
мој
,
што
ти
је
човек
;
не
зна
шта
носи
дан
а
шта
ноћ
!
—
мислио
је
кад
је
куповао
.
—
Ди
сам
се
ја
и
могао
надати
,
да
ће
ми
бити
до
тога
да
то
купујем
и
Сиду
иберашујем
!
А
обојица
су
купили
кафе
и
шећера
и
подоста
земичака
и
кифли
.
На
кратко
,
искуповали
су
толико
ствари
,
да
већ
скоро
нису
имали
ни
где
да
помећу
све
то
у
кола
.
И
кад
су
се
у
Петак
зором
кренули
и
поседали
у
кола
,
седела
су
оба
попа
на
стражњем
седишту
свом
као
—
опростите
ми
за
тај
израз
јер
је
реч
о
поповима
—
седела
су
тако
удобна
као
ђаво
на
џомби
,
што
се
каже
.
А
томе
је
помало
био
крив
и
сам
Пера
Тоцилов
,
који
као
да
се
заклео
да
упропасти
све
попове
који
му
шака
падну
.
Он
се
у
два
маха
славно
користио
гостопримством
у
кући
ченејскога
попа
.
Добро
се
угостио
и
он
и
коњи
му
,
а
сем
тога
,
тако
је
савесно
набио
оба
„
сица
“
,
и
предњи
и
стражњи
,
домаћиновим
сеном
,
тако
савесно
,
да
ће
се
коњи
још
бар
недељу
дана
частитити
ченејским
сеном
.
Кола
су
пошла
,
и
путем
од
Темишвара
до
Ченеја
попови
су
се
разговарали
у
колима
.
Разговор
није
им
текао
онако
од
срце
,
искрено
,
као
некад
што
је
,
наравно
,
и
врло
појмљиво
;
али
тек
,
тек
су
се
разговарали
,
па
чак
и
сложили
у
једној
ствари
.
—
А
кол’ко
сте
платили
ви
за
кода
?
—
запита
поп-Спира
.
—
Десет
сребра
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Шта
врага
?
!
Па
и
ја
толико
...
Ал
’
ваљ’да
за
то
што
сте
ви
први
и
погодили
?
—
вели
поп
Спира
.
—
Е
,
то
је
баш
тај
ђаво
што
и
ја
једнако
мислим
још
од
моје
куће
.
Са
мном
се
погађ’о
к’о
да
ће
само
мене
возити
.
Ја
му
кажем
:
Скупо
је
,
Петре
,
може
л
’
јефтиније
?
—
„
Узмите
кога
,
па
ћу
јефтиније
да
возим
“
.
—
Па
нађи
кога
,
кажем
му
ја
.
—
„
Не
могу
,
—
вели
он
.
—
Нађ’те
ви
,
па
ћу
вас
возити
за
шест
сребра
,
“
—
приповеда
поп
Ћира
.
—
Ао
,
обешењак
један
;
ама
исто
се
тако
и
са
мном
разговар’о
!
Исто
тако
!
—
тужи
се
и
поп
Спира
,
—
Каже
:
„
Нађ’те
ви
још
једног
,
па
ћу
вас
возити
за
четир
сребра
“
...
Кад
оно
,
и
од
једног
и
од
другог
уз’о
свих
десет
сребра
.
Погађ’о
се
са
мном
,
к’о
да
сам
му
ја
први
дош’о
.
Обешењак
паор
!
—
Сви
су
они
таки
,
враг
им
баби
!
...
Ја
све
мислим
онај
лопов
,
онај
архилопов
Нића
боктер
,
он
га
је
мор’о
свему
томе
научити
.
К’о
мисли
,
у
завади
су
,
неће
чути
један
од
другог
.
—
Е
,
по
то
би
’
и
ја
кочијашио
,
—
вели
поп
Спира
.
—
А
паор
паора
држи
.
Кад
стигоше
у
Ченеј
,
свратише
на
једно
пола
сата
на
одмор
код
поп-Олује
.
—
Но
па
како
је
било
,
како
си
прош’о
?
—
запита
радознали
домаћин
кад
се
нађе
насамо
с
поп-Спиром
.
—
Чрезвичајно
добро
,
—
вели
весело
поп
Спира
.
—
и
фала
ти
,
велика
ти
фала
још
једаред
.
Испало
је
преко
сваког
,
ама
кажем
ти
преко
сваког
очекивања
,
добро
.
Екселенција
нас
је
натерала
да
се
лепо
измиримо
и
да
све
обиде
,
учињене
од
једнога
другоме
,
заборавимо
.
Та
чак
смо
се
и
руковали
и
пољубили
пред
њим
—
—
Пољубили
!
...
Та
иди
молим
те
!
Та
шта
говориш
?
!
...
И
пољубили
—
—
Да
шта
ти
мислиш
!
Пољубили
да
бо’ме
.
Ал
’
наравно
...
ишло
је
к’о
кроз
поњаву
ил
’
натегачу
што
се
каже
.
—
А
та
да
,
већ
,
наравно
...
могу
себи
представити
—
—
Ја
,
наравно
,
да
бо’ме
,
што
се
мене
тиче
,
што
оно
кажу
:
„
како
сам
се
надала
,
добро
сам
се
још
и
удала
“
;
мени
и
није
било
баш
тако
тешко
.
Ћутим
,
па
у
себи
велим
:
Фала
Богу
,
кад
је
само
до
тога
дошло
!
...
Е
,
ал
’
њему
,
њему
—
—
Верујем
,
верујем
.
Нег
’
молим
те
да
ми
све
испроповедаш
—
—
Ал
’
,
кажем
ти
,
сто
си
ми
пути
пао
на
памет
,
а
да
ти
докажем
,
да
сам
те
се
са
захвалношћу
сећао
,
—
рече
поп
Спира
и
извади
из
бунде
и
доносе
му
једну
лепу
скупоцену
стиву
лулу
и
предаде
му
је
,
—
ево
,
то
нек
ти
је
знак
моје
искрене
благодарности
.
—
А
,
врло
,
врло
лепа
,
—
вели
задовољно
поп
Олуја
и
разгледа
је
,
—
а
шта
је
коштала
?
—
Шта
је
,
да
је
—
тек
то
није
ништа
према
оној
твојој
услузи
мени
учињеној
.
У
здрављу
је
испушавао
.
Ајд
,
одма
’
запали
једну
,
а
ја
ћу
да
ти
исприповедим
у
кратко
.
Поп
Олуја
запали
лулу
,
а
поп
Спира
му
исприповеди
све
.
„
И
тако
ти
Господин
Епископ
заврши
своје
слово
пребацујући
поп-Ћири
,
да
није
лепо
да
се
он
дрзне
да
вара
своје
претпостављене
;
али
му
,
вели
,
прашта
“
.
—
заврши
поп
Спира
причање
.
Таман
је
завршио
а
уђе
поп-Ћира
и
затече
их
у
смеху
.
Смејали
су
се
обојица
тако
слатко
,
као
што
то
само
здрави
и
дебели
попови
могу
.
—
Е
,
чесњејши
,
—
ословљава
га
поп
Олуја
,
показујући
му
нову
лулу
,
—
а
ви
ми
и
не
честитате
!
Морам
сам
да
вам
се
похвалим
.
Гле’те
само
,
шта
ми
је
дон’о
мој
Спира
на
презент
.
—
Аа
,
врло
лепо
,
врло
лепо
!
—
вели
поп
Ћира
смејући
се
усиљено
,
а
у
себи
је
извесно
помислио
:
„
Није
то
теби
поп
Спира
забадава
презентирао
;
има
ту
и
твога
масла
,
Каијафо
један
!
“
—
Е
,
дакле
ај’те
,
извол’те
,
извол’те
,
прихватите
се
мало
,
—
понуди
их
домаћин
,
кад
домаћица
унесе
кајгану
,
омиљено
путничко
јело
.
—
Извол’те
,
чесњејши
,
дед
’
Спиро
!
Путници
поседаше
.
Нуде
домаћина
.
Он
се
извињава
.
—
А
фала
,
фала
!
Ја
,
боме
,
сад
не
испуштам
ову
лулу
из
уста
до
довече
!
—
рече
смејући
се
.
—
Та
служите
се
,
чесњејши
господин-Ћиро
,
—
нуди
га
домаћин
...
—
Шта
,
ваљ’да
вам
се
не
допада
кајгана
?
—
рече
поп
Олуја
терајући
густе
димове
на
доле
преко
камиша
на
нову
стиву
лулу
.
—
А
,
фала
,
фала
!
Није
то
!
Него
нисам
вам
баш
некако
најбоље
са
стомаком
.
—
вели
му
поп
Спира
,
а
у
себи
мисли
:
„
Знам
те
,
знам
,
стари
курјаче
,
и
зашто
си
ту
лулу
запалио
и
зашто
си
ме
баш
кајганом
послужио
!
Ово
је
баш
оно
што
кажу
:
„
Кошта
га
к’о
Светог
Петра
гајтана
.
“
Ја
сам
платио
и
ту
стиву
лулу
и
ту
кајгану
.
Сад
тек
видим
кол’ко
су
паметни
били
наши
стари
,
кад
су
рекли
:
„
Чувај
се
попа
“
;
а
ја
сам
им’о
посла
с
два
попа
и
једним
црквењаком
!
—
Е
,
дакле
,
’
оћемо
л
’
при
—
овај
,
сопутниче
?
—
вели
поп-Спира
свршивши
сам
с
кајганом
.
—
Можемо
,
можемо
!
—
вели
поп
Ћира
омотавајући
шал
око
врата
.
—
Е
,
па
сад
,
драги
домаћине
,
да
се
растајемо
.
Фала
на
дочеку
.
—
О
,
на
мало
,
на
мало
!
Камо
срећа
,
па
да
ме
се
почешће
тако
сетите
!
—
Е
,
Бога
ми
,
—
додаде
поп
Ћира
,
—
сад
ви
треба
код
нас
;
на
вас
је
сада
ред
!
Па
,
извол’те
на
свадбу
.
Још
неколико
недеља
,
—
а
јавићемо
вам
—
па
ћу
имати
родитељско
весеље
кући
...
свадба
моје
кћери
...
—
А
јавићу
ти
већ
и
ја
,
—
вели
поп
Спира
;
—
и
код
мене
се
спрема
,
увелико
се
спрема
.
—
Шта
,
—
вели
изненађен
и
обрадован
домаћин
.
—
Зар
и
ти
удајеш
?
А
за
кога
,
за
кога
?
—
Ех
,
за
кога
!
Па
за
њену
прилику
,
чућеш
и
видићеш
!
„
Нашла
врећа
закрпу
“
,
каже
се
,
ха
ха
ха
!
—
смеје
се
поп
Спира
.
—
Ми
смо
се
дуго
одупирали
и
кварили
ал
’
девојка
га
хоће
;
њега
па
њега
...
Што
рекли
паори
:
„
Ил
’
за
њега
ил
’
у
Тису
с
брега
!
“
а
ми
шта
смо
знали
,
него
попустили
.
Па
к’о
велим
:
Иди
,
бедо
,
аратос
те
било
!
Кад
’
оћете
,
а
ви
се
узмите
!
ха
ха
ха
!
—
рече
поп
Спира
излазећи
из
кујне
.
—
Дакле
,
збогом
,
домаћине
,
и
фала
ти
баш
од
срца
,
—
рече
поп
Спира
излазећи
из
кујне
,
па
се
пољуби
с
домаћином
.
—
Фала
и
теби
на
лули
,
а
и
вама
,
дражајши
господин-Ћиро
,
на
тој
почести
коју
сте
указали
мом
скромном
дому
.
—
Фала
и
вама
,
тако
рећи
,
други
„
странопријемни
Аврааме
“
!
—
вели
поп
Ћира
и
рукује
се
с
њим
па
граби
што
пре
на
врата
.
—
Фала
и
вама
,
дражајша
домаћице
,
—
вели
рукујући
се
с
њом
поп
Спира
,
—
ваш
гостопријемни
дом
не
може
човек
никад
заборавити
.
Збогом
!
—
Та
није
баш
онако
к’о
што
је
требало
,
—
извињава
се
домаћица
,
—
ал
’
ви
ћете
већ
извинити
!
...
Па
поздрав’те
госпоје
и
децу
;
а
оне
су
,
Боже
,
ваљ’да
већ
велике
девојке
,
ваљ’да
већ
на
удају
,
а
?
—
Та
па
зар
ниси
чула
,
да
се
удају
обе
!
—
вели
јој
домаћин
.
—
Е
,
да
!
Та
шта
говорите
!
А
,
па
да
бо’ме
!
...
Пролазе
године
,
а
женска
деца
,
што
кажу
,
за
час
нарасту
и
нађикају
к’о
штир
.
Срећан
пут
,
па
поздрав’те
све
.
—
Ајд
’
Петре
,
потерај
!
Кола
пођоше
.
Тера
Пера
Тоцилов
по
путу
,
који
се
мало
оцедио
,
лете
коњи
весело
као
да
гајдаш
у
колима
свира
,
а
Пера
весео
па
распоређује
опет
у
глави
оних
зарађених
двадесет
сребра
,
шта
ће
све
за
њих
да
купи
.
Прођоше
и
чарду
и
оставише
је
за
собом
и
не
свратише
у
њу
.
А
и
шта
ће
у
чарди
,
кад
је
Пера
поткрепио
добро
и
себе
и
своје
коње
код
попа
,
па
му
није
до
чарде
.
Шта
му
треба
чарда
?
!
Ваљда
после
оне
поповске
красне
шљивовице
,
да
пије
сад
ову
комадару
којој
и
сам
онај
бојтар
манише
.
Или
ваљда
да
гледа
и
слуша
оног
меланхоличног
бојтара
који
једнако
приповеда
и
једнако
се
јада
па
било
кога
у
чарди
ил
’
не
било
!
Једнако
приповеда
о
старим
временима
,
о
чопорима
свиња
,
о
својим
младим
годинама
за
којима
ће
бојтар
до
гроба
уздисати
,
и
о
„
талу
“
(
који
да
му
је
сад
,
кад
има
ову
памет
и
ово
искуство
)
,
прича
и
по
некад
погледа
сетно
крадом
на
Тинкуцу
,
своју
будућу
рођаку
,
и
уздише
.
Хвали
себе
,
а
као
мало
и
издаље
куди
свога
Милоша
и
вели
,
да
није
заслужио
такву
жену
к’о
што
је
она
!
и
то
иде
све
тако
,
докле
га
Тинкуца
не
истера
да
нахрани
свиње
које
грокћу
око
врата
и
опомињу
укућане
.
Све
је
то
Пера
Тоцилов
сада
прошао
и
оставио
иза
себе
,
па
терао
све
даље
,
све
до
села
.
У
вече
стигоше
у
село
.
Исплатише
Перу
Тоцилова
поштено
по
погодби
.
И
један
и
други
му
даде
погођених
десет
форинти
после
дужег
тражења
по
огромним
поповским
шлајпицима
,
не
што
нису
нашли
и
што
није
било
банака
,
било
их
је
доста
,
—
него
што
се
и
један
и
други
тешко
растајао
с
толиком
сумом
и
што
је
и
један
и
други
размишљао
мало
:
да
л
’
би
добро
било
да
му
пребаци
ту
неискреност
парохијанску
и
пљачку
својих
сопствених
пароха
;
да
му
кажу
како
то
није
ни
најмање
депо
,
како
то
иноверци
никад
не
би
учинили
према
свом
патеру
или
пастору
.
Али
као
да
се
предомислише
и
платише
без
и
једне
дуже
напомене
.
То
и
охрабри
газда-Перу
Тоцилова
,
и
кад
изброја
и
сложи
банке
у
шлајпик
и
тури
га
за
сару
од
чизме
,
он
им
се
заблагодарио
лепо
.
—
Па
,
фала
вама
,
који
сте
ви
једног
сиромака
помогли
.
С
овим
ми
је
баш
споможено
.
Па
,
кад
вам
гођ
устреба
а
ви
извол’те
...
а
ја
сам
ту
,
а
моје
терање
,
и
што
кажу
,
један
мој
карактер
,
видили
сте
!
Мануше
оба
попа
руком
и
ништа
му
не
одговорише
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ТРЕЋА
Из
ње
ће
радознали
читаоци
дознати
(
из
разговора
поп-Ћире
са
госпођом
Персом
)
шта
је
и
како
је
било
код
Његовог
Преосвештенства
Господина
Епископа
у
Темишвару
,
и
како
су
обе
попадије
примиле
закључке
тога
,
тако
да
га
назовем
,
Темишварског
мира
.
Никада
ваљ’да
с
већим
нестрпљењем
нису
очекивана
оба
попа
него
овога
пута
.
И
једна
и
друга
забринута
попадија
провела
је
за
то
време
неколико
тешких
дана
.
Ни
онај
најдужи
летњи
дан
није
им
се
учинио
тако
дугачак
као
ово
неколико
кратких
јесењих
дана
.
Па
тек
ноћи
!
Како
су
им
ноћи
дуге
биле
које
су
провеле
у
премишљању
и
једна
и
друга
попадија
.
Гђа
Перса
је
била
нестрпљива
као
удавача
а
бесна
као
фурија
.
У
срцу
њезином
не
беше
ни
толицно
кол’ко
једна
пчиодина
глава
места
за
милосрђе
и
праштање
.
Дисала
је
осветом
и
само
јој
се
некако
далеко
чињаше
тај
жељени
дан
,
дан
праведне
и
слатке
освете
.
—
Ала
ће
га
намазати
сапуњавицом
!
—
разговараше
се
гђа
Перса
сама
са
собом
.
—
Ала
ће
да
га
обријају
,
Бого
моја
!
—
узвикивала
је
задовољна
шетајући
се
сама
по
соби
у
својим
ботушама
.
Како
ће
се
радовати
и
блажена
бити
тога
дана
,
кад
поп-Спиру
обрију
па
му
не
буде
остало
на
лицу
ни
толко
од
браде
и
бркова
кол’ко
њој
на
длану
.
—
Па
тек
кад
помисли
на
ону
гђа-Сиду
.
Њу
тек
да
види
тих
дана
,
ала
би
јој
се
светила
.
—
О
,
Боже
,
—-
разговара
се
сама
,
—
дај
ми
само
дотле
да
живим
,
да
сретнем
само
ону
дебелу
бештију
.
Одма
’
би
’
се
зауставила
,
па
би
’
је
запитала
:
„
Извин’те
,
казала
би
’
јој
,
ал
’
одавно
се
нисмо
видили
,
па
сад
чисто
и
не
знам
управо
,
јесте
л
’
ви
то
,
почитајема
госпоја-Сидо
,
ил
’
је
то
ваш
господин
супруг
,
господин
Спира
,
онај
што
је
некад
,
памтим
добро
,
имао
,
онако
,
баш
лепу
браду
?
Знате
,
обадвоје
сте
сад
(
што
јест
,
јест
!
)
ал
’
обадвоје
сте
ћосави
,
онако
,
знате
,
клот
—
па
вас
човек
и
не
може
тако
одма
’
да
разликује
!
Ха
ха
ха
!
—
смеје
се
гђа
Перса
сатанским
смехом
сама
у
себи
.
—
Ал
’
рихтиг
!
О
извин’те
,
та
ди
су
ми
биле
очи
!
Та
ви
немате
мантију
,
—
па
ви
сте
онда
госпоја
Сида
.
Да
,
да
,
акурат
!
-
Господин
Спира
је
друкчије
мора
бити
обучен
,
ма
да
више
не
носи
ни
он
мантију
!
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
смеје
се
гђа
Сида
и
лупа
се
по
колену
.
—
Иди
дођавола
,
Персида
,
одкуд
ти
та
ђаволства
падају
на
памет
!
Баш
ти
то
није
ни
намање
лепо
.
Хахаха
!
О
,
жено
,
часни
те
утук’о
!
...
Колико
је
лепша
слика
у
поп-Спирином
дому
.
Колико
је
више
хришћанске
скрушености
и
помирљивости
показала
гђа
Сида
ових
дана
!
Још
пре
поласка
попина
била
је
,
као
што
је
врло
природно
,
јако
узнемирена
и
забринута
.
Кад
га
је
спремала
на
пут
,
метла
му
је
,
као
и
увек
,
шунке
и
сира
у
кола
,
и
посаветовала
га
да
буде
умерен
,
да
се
лепо
и
питомо
опходи
с
оним
,
да
га
понуди
шунком
,
јер
(
споменула
му
је
гђа
Сида
)
„
он
воли
шунке
и
увек
је
фалио
наше
шунке
,
“
па
извесно
неће
моћи
одбити
.
А
док
је
био
поп-Спира
на
путу
,
гђа
Сида
је
по
неколико
пута
дневно
прочитала
Сан
Матере
Божије
од
којега
је
неких
десет
петнаест
егземплара
имала
позашиваних
у
лајбовима
од
хаљина
и
по
шифонерима
међу
вешом
,
и
за
иконом
и
у
џепу
старе
бунде
којим
се
покривало
тесто
за
киселу
штрудлу
кад
је
било
хладније
,
па
није
била
довољна
само
велика
зимска
марама
.
Читала
Сан
Матере
Божије
,
крстила
се
једнако
и
једнако
надгледала
запаљена
кандила
и
мењала
„
дугмад
“
и
доливала
зејтин
.
Тих
дана
у
поп-Спириној
кући
,
куд
се
год
човек
окренуо
,
могао
је
да
види
све
сама
нека
кандила
.
—
и
она
што
висе
,
и
она
у
окрњеним
чашама
старога
фазона
,
које
се
пре
шездесет
година
доносиле
у
мираз
,
—
где
горе
и
пред
иконом
Св
.
Ђурђа
кућевног
патрона
поп-Спириног
и
пред
иконом
Светих
неумитних
врачева
Кузмана
и
Дамјана
,
патрона
гђа-Сидине
фамилије
,
и
још
неколико
,
тако
да
је
једно
кандило
горело
чак
и
пред
прекрасним
Јосифом
и
Пентефријевицом
и
ако
су
они
чак
из
Старога
Завета
,
али
грдан
страх
гђа-Сидин
претворио
је
контрафу
у
икону
и
ваљда
јој
је
дошапнуо
ону
стару
пословицу
:
„
Добро
је
и
ђаволу
по
некад
упалити
свећу
!
“
Тих
дана
се
гђа
Сида
формално
преобразила
.
Била
је
сушта
благост
,
мека
као
памук
,
није
никог
грдила
,
па
чак
ни
Жужу
него
је
само
саветовала
:
„
Са
лепим
се
,
говорила
би
тих
дана
,
увек
више
може
учинити
него
са
виком
и
праском
!
Дед
’
Жужа
,
дете
моје
,
отрчи
ако
те
не
мрзи
па
донеси
мало
кромпира
из
подрума
!
“
тако
би
благо
рекла
кад
је
наређивала
што
Жужи
.
Ових
дана
је
по
ваздан
шапутала
тихо
молитве
,
па
чак
и
онда
кад
је
у
кујни
помагала
Јули
и
Жужи
и
љуштила
кромпире
с
њима
заједно
.
—
О
Боже
,
боже
!
—
шапутала
је
гђа
Сида
.
—
Само
сад
нас
курталиши
овога
белаја
,
а
више
неће
доћи
до
тога
!
Више
ти
,
Боже
,
нећемо
досађивати
!
А
Јула
јој
помаже
у
послу
и
кришом
погледа
у
забринуто
мамино
лице
.
И
Јула
је
трпела
ових
дана
.
Пола
јој
је
мисли
било
овамо
код
куће
,
око
шпархерта
а
пола
чак
у
трећем
сокаку
око
оног
дућана
тамо
где
виси
онај
бели
пешкир
и
где
се
љуља
онај
цимер
од
жутога
плеха
.
Читаоци
ће
се
досетити
,
да
је
Шаца
био
предмет
њених
мисли
као
што
је
и
она
била
предмет
мисли
Шациних
.
Они
се
већ
више
од
недељу
дана
нису
видели
,
јер
је
гђа
Сида
замолила
Шацу
,
да
се
стрпи
за
ово
неколика
дана
и
да
не
долази
и
не
пролази
улицом
,
бар
док
се
поп-Спира
не
врати
с
пута
.
И
за
то
Шаце
и
нема
већ
више
од
недељу
дана
да
дође
и
ако
је
киша
већ
престала
и
мало
се
оцедило
,
а
и
чизмар
му
наглавио
чизме
,
ипак
га
нема
.
Јула
је
на
њ
мислила
и
тих
дана
једнако
се
чешљала
онако
како
он
воли
,
па
јој
је
чисто
лакше
било
.
А
и
Шаци
је
мило
било
кад
је
видео
то
.
Није
могао
да
одоли
срцу
и
да
буде
послушан
порукама
гђе
Сиде
,
него
је
једаред
ипак
прошао
њиним
сокаком
и
спазио
је
онако
лепо
очешљану
,
јавио
јој
се
и
она
њему
љупко
и
показала
му
на
фризуру
.
То
је
Шаци
тако
мило
било
,
да
је
сав
блажен
и
пресретан
дуго
и
дуго
мислио
на
Јулу
и
дубоко
у
ноћ
прелиставао
Песмарицу
,
читао
многе
песме
и
певушио
их
,
па
и
сам
дошао
у
поетско
расположење
,
и
спевао
једну
песму
и
по
прилици
је
,
да
не
дозна
мама
,
предао
Јули
.
У
песми
је
испевана
његова
шетња
,
и
срећа
његова
што
ју
је
видео
на
прозору
.
У
песми
куне
злотворе
ради
којих
се
не
могу
састајати
,
али
је
теши
,
да
ни
то
неће
дуго
трајати
;
захваљује
јој
што
га
се
сећа
и
чешља
онако
како
се
њему
допада
.
Нарочито
је
леп
завршетак
песме
и
он
гласи
:
„
По
челу
сте
редом
Шнекле
поређали
,
Зулове
сте
ситно
,
Фино
,
бреновали
,
Русу
косу
по
мом
Густу
очељали
!
...
„
Ах
,
фрајлице
,
благо
Ротшилдово
што
је
!
Кад
помислим
,
да
ће
Све
то
бити
моје
:
Зулове
и
шнекле
И
то
бело
лице
рознфорб-боје
!
„
Ах
,
љубезна
Јуло
,
Све
ће
бити
моје
!
Све
ће
бити
моје
!
“
Јула
је
неколико
пута
прочитала
песму
кришом
у
шпајзу
и
знала
је
одмах
онога
првога
дана
на
памет
.
И
њоме
овлада
неко
песничко
и
певачко
расположење
па
је
једнако
у
себи
декламовала
ту
песму
или
полугласно
певушила
ону
познату
:
„
Прођи
,
луче
,
кад
те
срце
вуче
;
прођи
,
луче
,
и
мојим
сокаком
,
и
моја
је
кућа
на
сокаку
“
.
Па
једнако
певуши
те
стихове
,
а
никако
да
их
се
отресе
;
они
је
и
жалосте
и
теше
у
исти
мах
.
А
како
је
ведрија
и
задовољнија
била
тих
дана
њена
доскорашња
другарица
Меланија
.
Њен
заручник
је
по
ваздан
био
код
ње
.
Чим
сврши
школске
часове
,
а
он
ајд
одмах
к
њима
.
Ту
седи
у
кругу
своје
будуће
фамилије
.
Мама
хеклује
тепих
од
шареног
старежа
,
Меланија
извађа
свој
монограм
на
салветама
,
а
Пера
седи
па
чита
што
или
им
приповеда
што
из
свог
ђачког
живота
;
приповеда
им
о
силним
предметима
,
о
силним
зорама
које
су
га
затицали
крај
књиге
,
о
испиту
,
о
тешкоћама
на
њему
,
или
приповеда
о
каквом
свом
доживљају
где
је
био
на
рубу
или
ивици
пропасти
па
је
за
длаку
фалило
да
не
плати
главом
и
буде
покојни
.
А
оне
га
слушају
и
не
дишу
,
и
тек
кад
се
спасење
исприповеда
,
оне
дахну
и
моле
га
да
им
више
не
приповеда
тако
страшне
ствари
јер
су
,
кажу
,
обе
слабих
нерава
.
Или
се
сви
троје
скупа
саветују
и
праве
план
свог
будућег
стана
и
праве
размештај
намештаја
.
—
Са
сокака
ће
имати
две
или
једну
собу
,
из
авлије
опет
две
(
а
испрва
доста
ће
им
бита
и
једна
)
,
за
тим
кујна
па
чељадска
соба
.
Из
собе
за
ручавање
излазиће
се
у
кујну
а
из
ове
у
шпајз
и
у
чељадску
собу
(
и
онда
се
неће
моћи
сваки
ђаво
довлачити
у
кућу
)
.
По
тим
собама
размештају
већ
још
сад
намештај
;
столове
,
столице
,
кревета
,
канабета
,
шифонере
,
штелаже
и
томе
подобне
ствари
.
Све
је
лепо
намештено
у
кући
(
то
јест
засад
још
у
глави
)
само
су
у
неприлици
с
једним
широким
,
не
баш
најлепше
спољашњости
,
али
врло
удобним
и
практичним
орманом
бестрага
старога
фазона
,
мало
ће
бити
да
кажем
да
је
из
доба
блаженопочивше
Марије
Терезије
,
а
врло
вероватно
,
да
је
запамтило
и
Сеобу
Срба
под
Патријархом
Чарнојевићем
;
јер
се
приповедало
за
њ
,
да
је
био
наизменце
час
у
рукама
Ракоцијевих
Куруци
,
а
час
га
преотимали
Монастерлијини
Срби
,
док
се
на
послетку
није
стално
скрасио
у
српском
народу
.
Ово
му
је
сада
ваљ’да
девети
или
десети
пут
да
је
у
инвентару
ствари
датих
у
„
ауштафирунг
“
,
и
сам
Бог
зна
где
је
све
досад
био
,
и
где
ће
још
бити
!
Јер
судећи
по
јачини
и
солидности
израде
,
још
ће
за
многом
удавачом
доћи
у
нову
кућу
;
јер
„
зуб
времена
“
изгледа
да
је
немоћан
према
њему
као
зуб
старчев
према
ораху
коштуњцу
.
Био
је
врло
практичан
и
потребан
,
а
незграпан
и
смешан
,
за
то
га
никако
и
нису
могли
продати
,
јер
коме
би
га
год
понудили
,
тај
место
да
пита
:
„
пошто
?
“
хоће
да
пукне
од
смеја
!
!
(
А
има
таких
ствари
,
којих
се
човек
не
може
отрести
к’о
ни
онај
Доситејев
Абу
Казем
Тамбури
,
багдатски
трговац
,
што
није
могао
да
се
курталише
својих
старих
папуча
.
)
За
то
су
сад
и
најдуже
младенци
о
њему
разговарали
,
како
и
где
да
га
наместе
а
да
не
падне
странцу
или
госту
у
очи
.
И
баш
се
о
том
у
Петак
пред
вече
разговарали
,
кад
уђе
поп
Ћира
,
а
за
њим
уносе
сандук
и
оне
многе
накуповане
ствари
.
—
А
а
а
!
—
зачу
се
из
свију
грла
.
—
Но
,
па
како
,
како
?
А
јесте
л
’
ми
се
надали
?
—
пита
их
поп
Ћира
унев
са
собом
у
собу
грдну
количину
свежа
хладна
ваздуха
и
сва
соба
замириса
сеном
и
балегом
.
Узбунише
се
сви
.
Меланија
одмах
остави
посао
и
потрча
купљеним
стварима
па
стаде
претурати
по
њима
.
—
А
шта
сте
ми
,
папа
,
купили
;
да
нисте
што
заборавили
?
—
Дакле
,
шта
је
било
,
Ћиро
?
—
пита
нестрпељива
гђа
Перса
.
—
Је
л
’
получио
онај
што
је
заслужио
?
—
Све
,
све
сам
точно
по
инштрукцијама
извршио
,
—
одговори
поп-Ћира
Меланији
.
—
Дакле
...
—
пита
опет
гђа
Перса
.
—
После
,
мало
после
...
чућеш
већ
.
—
Јеси
л
’
добио
удовлетворење
?
—
пита
гђа
Перса
која
је
тек
пре
две
три
последње
недеље
обогатила
свој
и
иначе
пребогат
речник
и
овом
речју
.
—
Та
чекај
за
Бога
...
пусти
ме
да
се
издувам
!
—
вели
јој
поп-Ћира
.
—
Падне
човек
,
што
кажу
,
с
крушке
,
па
се
издува
,
а
некмо
л
’
ја
толики
пут
издржати
.
Чекај
—
—
Уф
,
папа
,
um
gotes
vilen
,
—
рече
Меланија
прегледајући
рајспулфер
,
—
шта
сте
то
урадили
!
Та
здраво
је
оштар
овај
рајспулфер
!
—
Е
,
сад
какав
је
,
такав
је
,
ја
га
нисам
млео
ни
жрнао
!
Какав
си
ми
казала
и
написала
,
ја
сам
ти
такав
и
купио
.
—
Није
,
рано
,
—
вели
јој
гђа
Перса
пробајући
га
прстима
,
—
није
оштар
,
него
је
твоја
кожа
на
лицу
здраво
хаглих
па
через
тога
.
—
А
на
што
ти
то
?
—
пита
је
Пера
.
—
Ех
,
немој
ми
се
мешати
у
наше
послове
!
—
рече
Меланија
па
га
удари
лако
и
нежно
по
прстима
.
—
А
зар
није
лепше
лице
природно
,
онако
к’о
што
га
је
Бог
створио
?
!
—
вели
Пера
.
—
Е
,
ал
’
ја
’
оћу
да
сам
теби
и
беља
и
лепша
него
све
,
све
друге
женске
!
—
рече
и
и
помилова
га
крадом
по
образу
.
—
Сви
ви
мушки
замерате
и
правите
се
к’о
да
вам
није
право
,
а
опет
се
сви
радо
осврћете
кад
видите
тако
нешто
...
—
Е
,
па
...
—
вели
поп-Ћира
вадећи
из
сандука
ствари
.
—
ево
и
за
тебе
,
мама
,
да
да
ви’ш
да
те
нисам
заборавио
...
ал
’
боље
,
ајд
’
погоди
сама
,
шта
сам
ти
дон’о
!
—
вели
а
заклопио
ствар
.
—
Ју
мама
,
иберашунг
!
Ааа
!
—
Да
ми
ниси
купио
наочаре
?
...
Ил
’
што
је
зима
ту
,
па
се
рано
смркне
,
ил
’
шта
ли
—
тек
почела
сам
рано
да
остављам
штрикерај
,
па
би
ми
баш
добро
дошле
једне
—
—
А
није
,
мама
!
А
шта
ће
ти
наочари
!
Кога
си
требала
да
видиш
,
видила
си
га
још
пре
толико
година
.
Хехехе
!
—
Да
није
Зборник
?
—
Није
,
није
ни
то
...
ајде
да
те
не
мучим
...
—
вели
поп-Ћира
и
показа
јој
купљене
ботуше
.
—
Ју
,
ботуше
!
Е
,
то
ће
зимус
душу
да
ми
држи
.
А
пошто
си
их
уз’о
,
—
запита
га
мерећи
их
:
—
Педаљ
и
три
прста
дужине
,
пет
ширине
.
Добро
је
.
А
шта
су
коштале
?
—
Три
и
по
.
—
Шајна
?
—
Та
какви
’
шајна
!
—
Сребра
!
Ју
,
жалосна
!
Преварио
те
обешењак
чифуцки
!
Ја
би
’
то
,
видиш
,
јефтиније
купила
...
не
умеш
ти
,
Ћиро
,
да
се
погађаш
.
—
Па
можемо
да
вратимо
;
трговац
је
каз’о
да
ће
примити
—
—
А
,
нека
,
шта
је
ту
је
сад
!
—
рече
и
погледа
задовољно
на
нове
ботуше
сравњујући
их
са
оним
старим
на
ногама
.
—
А
код
кога
си
купио
овај
фланел
?
—
Е
,
а
ко
би
га
сад
знао
.
Нисам
ни
загледо
у
фирму
.
—
Баш
да
видим
је
л
’
те
преварио
?
А
кол’ко
си
рифи
уз’о
?
—
Двадесет
и
седам
.
—
А
је
си
л
’
држ’о
ти
сам
риф
?
—
Е
,
још
ћу
и
риф
држати
.
Доста
што
сам
отворио
четворе
очи
,
а
држало
је
једно
Чифуче
.
Још
је
попустио
нешто
преко
двадесет
и
седам
—
—
Баш
да
видим
!
—
рече-гђа
Перса
па
узе
риф
и
измери
.
Шта
ја
кажем
!
...
Двадесет
и
шест
и
дритл
...
Ето
шта
сам
рекла
!
...
Измерио
ти
је
,
обешењак
један
,
мање
...
—
Та
баш
сам
пазио
!
—
Треб’о
си
сам
да
држиш
риф
.
Лопови
су
то
;
све
сам
лопов
до
лопова
!
Украшће
ти
из
очију
.
Мени
то
већ
не
би
могло
пасирати
.
—
Е
не
би
ти
могло
!
Кад
’
оће
да
украде
,
можеш
ти
сто
очију
избечити
,
не
помаже
ти
ништа
!
Него
кажи
нек
спреме
„
ајнпренсупу
“
,
назеб’о
сам
.
—
Лопов
чифуцки
;
код
тебе
жива
,
два
дритла
да
он
украде
!
!
!
—
То
је
,
кад
се
људи
мешају
у
наше
послове
!
Нит
’
се
умете
погађати
,
нит
’
отићи
ди
треба
,
нит
’
пазити
да
не
украду
!
Обешењак
један
чивуцки
,
—
љути
се
гђа
Перса
,
—
каприцир’о
се
баш
од
попиног
фланела
да
направи
својим
Чифучићима
оне
њи’ове
„
чифуцке
оченаше
“
!
—
Ајде
,
Меланија
,
иди
нареди
у
кујни
једну
ајнпренсупу
за
тату
,
—
вели
поп
Ћира
;
—
с
пута
сам
,
па
сам
мало
назеб’о
.
—
А
куд
се
ви
спремате
?
Та
остант’е
на
вечери
,
—
зауставља
гђа
Перса
Перу
.
—
А
не
,
доћи
ћу
ја
већ
одмах
после
вечере
,
—
вели
Пера
.
—
Е
па
добро
,
ал
’
извесно
...
Изађоше
и
Меланија
и
Пера
,
а
из
кујне
се
мало
после
чу
једно
„
јуф
!
“
—
Дакле
?
—
устаде
гђа
Перса
која
је
до
сад
к’о
на
жеравици
седела
.
—
Дакле
шта
се
свршило
?
Је
л
’
дош’о
и
онај
?
—
Дош’о
је
,
—
рече
поп
Ћира
па
превуче
шаком
преко
чела
.
—
Ено
га
код
своје
куће
.
—
Дош’о
?
!
—
запита
зачуђено
попадија
и
седе
.
—
Дош’о
к’о
што
је
и
от’шо
!
—
Па
,
онда
...
—
Пааа
,
па
онда
...
није
било
ништа
.
—
Па
,
ако
није
било
ал
’
ће
ваљ’да
бити
?
—
рече
гђа
Перса
и
устаде
па
стаде
нервозно
спремати
и
без
икакве
потребе
премештати
ствари
с
једног
места
на
друго
.
—
Што
је
било
,
било
је
;
што
је
ко
им’о
да
извуче
,
извук’о
је
.
—
Па
је
л
’
повук’о
?
—
Јесте
,
повук’о
је
твој
красни
супруг
,
к’о
и
увек
.
—
Не
разумем
те
!
...
А
,
он
?
—
Он
се
извук’о
.
Ја
сам
повук’о
,
а
он
се
извук’о
,
к’о
и
увек
што
је
.
Разумеш
ли
ме
бар
сад
?
—
рече
поп
Ћира
па
устаде
и
стаде
се
шетати
,
а
и
попадија
устала
па
се
и
она
шета
;
он
на
горе
,
а
она
па
доле
.
—
Не
знам
ја
те
твоје
ребусе
;
него
ти
мени
кажи
онако
просто
,
клот
,
све
по
реду
,
шта
је
и
како
је
то
било
?
—
Дакле
,
слушај
!
Кад
смо
сели
у
кола
,
ја
сам
све
онако
урадио
,
к’о
што
си
ми
ти
казала
.
Натук’о
сам
капут
и
увук’о
сам
главу
у
бунду
,
па
сам
тако
ћут’о
све
до
чарде
.
Кад
се
он
сиш’о
с
кола
,
ја
сам
промолио
главу
на
фришак
„
луфт
“
.
Није
шала
,
неки
’
три
сата
издржавати
к’о
неки
„
фусбад
“
!
Чим
се
он
вратио
,
а
ја
опет
главу
у
бунду
ко
корњача
,
па
тако
све
до
Ченеја
.
Е
,
ту
нисам
већ
мог’о
да
останем
на
коли
,
него
ме
ђаво
натента
,
хоћу
да
шпорујем
;
па
нисам
отиш’о
у
биртију
к’о
што
сам
треб’о
,
а
и
сам
мислио
,
него
и
ја
одседнем
код
ченејског
попа
.
—
Знам
га
,
што
има
жену
Тину
,
Тинин
Акса
.
Та
како
га
не
би
’
знала
!
—
Није
Тинин
,
него
луциферов
,
обешењак
један
.
Чекај
само
,
да
ви’ш
комендије
.
Код
њега
смо
вечерали
и
преноћили
;
а
нико
други
,
него
он
,
укр’о
ми
је
,
док
сам
ја
спав’о
,
онај
мој
corpus
delicti
,
онај
зуб
—
—
Укр’о
зуб
!
—
понови
гђа
Перса
и
скочи
са
столице
и
пљесну
се
рукама
.
—
Доста
ми
је
,
доста
!
Немој
ми
казивати
,
нећу
да
те
слушам
!
Боље
главу
да
су
ти
украли
.
Нећу
,
нећу
ништ
’
више
да
чујем
.
—
Па
добро
кад
нећеш
,
ја
и
волијем
.
—
А
јеси
л
’
примјетио
?
Је
си
л
’
се
опип’о
ујутру
?
_
—
Ђавола
примјетио
!
Опип’о
сам
се
и
учинило
ми
се
,
да
ми
ништа
не
фали
.
—
Ух
,
ух
,
ух
!
—
хуче
гђа
Перса
и
лупа
се
по
челу
.
—
Остави
ме
...
немој
ми
ни
приповедати
!
Идем
у
кујну
...
кад
радим
,
а
ја
онда
заборавим
,
па
се
бар
не
секирам
.
—
—
Па
иди
!
Ти
и
онако
најбоље
знаш
да
направиш
ајнпренсупу
.
—
Боже
,
Ћиро
,
—
рече
гђа
Перса
и
рашири
и
диже
руке
као
стари
пророци
,
—
и
теби
је
још
до
јела
!
?
Ух
,
ух
,
ух
!
Идем
,
идем
!
—
рече
и
пође
па
застаде
.
—
А
шта
је
било
даље
?
От’ш
’
о
си
дакле
празни
’
шака
код
господина
владике
?
—
Камо
срећа
да
сам
,
ал
’
то
је
ђаво
што
нисам
.
Да
сам
от’ш
’
о
празни
’
шака
,
било
би
само
штете
:
ал
’
нисам
,
па
је
било
и
штете
и
срамоте
!
...
Да
ви’ш
само
даље
,
чиме
су
ме
натоварили
!
—
Јао
,
жалосна
,
зар
има
што
још
и
горе
?
!
—
Слушај
само
!
Кад
одемо
код
Његовог
Преосвештенства
,
а
он
нас
лепо
прими
.
Поч’о
нас
је
совјетовати
...
и
,
већ
тако
даље
,
да
ти
не
отежем
,
видим
да
се
већ
врпољиш
к’о
ђаво
на
џомби
.
Кад
ме
је
запит’о
шта
је
и
како
је
било
,
а
ја
му
онда
кажем
:
да
смо
се
споречкали
,
и
да
се
он
онако
ујарости
бацио
на
мене
оним
дебелим
Пентикостаром
—
оним
са
оним
дебелим
корицама
—
и
тако
ме
незгодно
ударио
,
да
ми
избио
,
зуб
.
А
да
је
све
то
тако
,
може
се
,
реко
’
ја
,
Преосвештенство
уверити
из
приложенога
corpus
delicti
-а
.
И
ту
му
онда
предам
онај
замотуљак
са
зубом
унутра
.
—
Е
,
па
видиш
,
па
им’о
си
зуб
—
—
Та
чекај
,
молим
те
!
...
Немој
да
си
тако
брзоплетна
.
Им’о
сам
зуб
,
ал
’
нисам
им’о
памети
ни
колико
онај
прави
притјажатељ
тога
зуба
!
...
Дакле
,
ја
извадим
онај
замотуљак
и
опипам
га
...
Осетим
лепо
тврдо
испод
руке
,
па
мислим
:
добро
је
,
ту
је
!
и
предам
га
тако
завијена
владици
.
Екселенција
узе
замотуљак
,
разви
га
и
погледа
.
Ништа
ја
не
видим
,
шта
је
извадио
,
јер
ја
и
Спира
седимо
на
канабету
овако
к’о
сад
ја
и
ти
,
а
владика
за
шрајптишом
,
к’о
сад
до
оног
ормана
тамо
.
Гледа
...
гледа
.
Извади
наочари
,
метне
их
на
нос
,
а
смеши
се
све
,
па
опет
гледа
,
и
пита
ме
:
је
л
’
то
мој
зуб
?
—
„
Мој
,
одговорим
ја
,
Ваше
Преосвештенство
!
“
А
мо’ш
мислити
како
ми
је
било
,
час
ме
зима
час
врућина
спопада
.
Не
знам
још
шта
је
,
ал
’
већ
видим
,
да
ће
то
све
на
моју
конту
да
се
запише
.
За
тим
дозове
свога
секретара
,
једног
младог
и
финог
ђакона
,
па
му
каже
:
„
Ајте
,
вели
,
млади
амице
,
ви
сте
млађи
,
имате
много
боље
очи
,
видите
ово
,
молим
вас
.
“
—
Ђакон
уз’о
па
и
он
разгледа
,
па
и
он
се
смеје
!
Смеје
се
и
он
,
смеје
и
Екселенција
;
обадвојица
се
смеју
,
а
екселенција
се
све
тресе
од
смеја
тако
да
му
је
и
ћелепуш
спао
.
Та
шта
се
врагу
смеју
,
мислим
ја
,
а
Екселенција
запита
:
„
А
је
л
’
ово
баш
ваш
зуб
,
оче
Кирило
?
“
—
Да
,
Ваше
Преосвештенство
,
—
поклоним
се
ја
и
одговорим
му
.
—
Мој
рођени
зуб
.
Слуша
ме
већ
скоро
пола
стољетија
беспрекорно
.
Мој
рођени
!
...
“
Ђаво
ме
натера
да
још
пофторавам
то
.
Кад
му
ја
то
реко
’
,
а
Екселенција
формално
паде
у
фотељу
,
па
се
ухватио
за
трбу
’
...
овај
притиснуо
појас
...
па
се
смеје
,
смеје
...
све
се
тресе
.
Сви
се
смеју
грохотом
па
и
онај
,
и
он
се
смеши
,
само
тишије
.
—
Јао
мене
!
—-
устаде
гђа
Перса
,
—
а
шта
је
то
било
?
—
Та
ово
је
,
ово
је
коњски
зуб
,
оче
Кирило
,
—
вели
Владика
.
—
Та
погледајте
га
боље
колики
је
,
та
није
ваљ’да
већи
од
њега
ни
онај
„
зуб
времена
“
што
се
зове
!
—
Јао
мене
жалосне
!
А
откуд
сад
опет
коњски
зуб
!
—
„
За
Бога
,
та
где
сте
га
само
нашли
!
вели
ми
господин
Владика
.
—
Извол’те
се
уверити
сами
.
“
—
Ух
,
ух
,
ух
!
—
А
ја
приђем
и
погледам
га
,
ал
’
имам
шта
видити
!
Коњски
зуб
,
са
свим
коњски
и
то
још
колики
!
Таква
велика
зубекања
,
какву
ја
,
Персида
,
свога
века
нисам
вид’о
!
...
Вид’о
сам
само
једаред
још
један
такав
и
то
на
цимеру
једног
дентиста
...
.
виси
као
цимер
,
да
се
издалека
види
!
„
Ха
,
ха
,
ха
,
смеје
се
Екселенција
.
Та
где
сте
га
само
нашли
?
“
—
Али
,
молим
вас
,
Ваше
Преосвештенство
,
услишите
ме
!
Та
нисам
га
ни
тражио
,
нити
сам
га
наш’о
!
—
извињавам
се
ја
а
све
се
око
мене
окреће
к’о
у
каквој
полки
.
До-до-дошло
ми
,
у
земљу
да
пропаднем
!
—
Уф
,
уф
,
уф
!
—
виче
гђа
Перса
.
—
Па
што
ниси
проп’о
,
бар
не
би
’
сад
знала
за
моју
срамоту
.
Ух
,
ух
!
А
шта
онај
обешењак
?
—
Добро
си
рекла
да
је
обешењак
.
Обешењак
је
,
онда
сам
тек
добро
вид’о
да
је
обешењак
.
Упреподобио
се
,
па
се
к’о
бајаги
и
он
чуди
па
се
умеш’о
и
он
па
и
он
гледа
поиздаље
и
вели
:
„
Доиста
,
доиста
!
Зуб
никако
није
од
,
на
пример
,
каквог
крштеног
створења
,
ни
мирјанског
а
камо
л
’
свјашченическог
,
каже
...
Ја
,
каже
он
,
познајем
сву
фамилију
мога
,
сада
на
жалост
господина
супостата
,
сви
су
они
до
дубоке
старости
,
до
душе
,
имали
и
здраве
и
јаке
зубе
—
али
тек
,
тек
,
каже
он
,
оваке
зубе
да
су
имали
,
—
то
ми
,
Ваше
Преосвештенство
,
каже
он
,
није
било
познато
!
Са
свим
имате
право
то
је
—
к’о
што
сте
изволели
примјетити
са
свим
сушти
коњски
зуб
!
...
А
,
наравно
,
додаје
он
и
распирује
још
више
,
човек
кад
тоне
,
а
он
се
онда
,
што
кажу
,
и
за
сламку
’
вата
!
Али
ја
му
праштам
,
Преосвештенство
,
и
једина
ми
је
утјеха
у
речима
,
каже
он
,
миропомазанога
Псалмопјевца
,
каже
,
који
вели
:
„
Da
postыdяt
sя
i
posmramяt
sя
iщuщii
dušu
moю
,
i
da
vozvratяt
sя
vspяtъ
i
postыdяt
sя
mislящii
mi
zlaя
“
.
Е
,
па
зар
ту
човек
да
не
побесни
!
Персо
,
он
...
поп-Спира
...
окуражио
се
,
па
он
декламује
на
словенски
псалме
пред
Екселенцијом
;
а
ја
,
ја
се
сплео
,
па
ни
на
српском
не
знам
ништа
да
бекнем
;
не
би
’
знао
у
том
магновенију
казати
ни
како
ми
је
име
!
...
Е
,
можеш
мислити
,
како
ми
је
било
!
Отвори
се
,
земљо
,
реко
’
у
себи
.
—
Уф
,
уф
,
уф
!
Ал
’
како
позн’о
да
је
већи
зуб
?
—
А
како
и
да
познам
!
И
ту
су
ми
доскочили
,
обешењаци
једни
!
Ја
сам
мали
зуб
завио
у
велико
парче
папира
,
а
они
су
завили
велики
зуб
у
мало
парче
папира
!
Е
,
ко
,
ђаво
,
да
позна
!
...
Ето
у
томе
је
сав
њихов
кумст
и
сва
моја
несрећа
и
малер
.
—
Еј
,
наопако
ти
звонило
,
и
теби
и
нама
с
тобом
!
—
А
Екселенција
са
наљутила
после
поп-Спириног
псалма
...
па
у
мал
’
још
ја
нисам
изиш’о
крив
,
к’о
да
сам
га
намерно
хтео
преварити
.
У
мал
’
мене
нису
обријали
!
—
„
Ово
је
или
хотимична
превара
,
или
—
вели
Екселенција
намрштено
—
или
незграпна
шала
са
мном
!
А
то
ми
ни
једно
није
мило
,
оче
Кирило
!
“
—
Ћиро
,
Ћиро
!
—
...
Бадава
сам
се
ја
правд’о
да
нисам
;
да
сам
пон’о
мој
рођени
,
а
да
је
то
нечија
ваистину
сатанска
и
паклена
унцутарија
и
моја
сувишна
искреност
према
људ’ма
,
и
да
сам
ја
невина
жертва
свега
тога
...
да
ми
је
неко
променуо
и
подметнуо
!
...
Аја
...
Екселенција
остаде
при
том
,
да
сам
хтео
да
га
облажем
,
а
вероваће
ми
,
каже
,
да
ми
није
била
то
намера
само
тако
,
ако
ту
пред
њим
пружимо
један
другом
руку
,
заборавимо
узајамне
обиде
и
помиримо
се
...
—
Уф
,
уф
,
уф
!
...
Да
се
помириш
!
—
Шта
ћу
;
видим
,
како
сам
,
знаш
,
фала
Богу
,
малерозан
,
испашћу
још
ја
крив
...
и
...
пружим
ја
први
руку
,
а
он
као
—
обешењак
један
!
—
не
зна
бајаги
ди
да
метне
онај
проклети
зуб
—
а
ја
једнако
држим
пружену
руку
,
а
он
мени
зуб
у
шаку
па
се
ту
рукујемо
и
—
измиримо
!
—
Измирите
!
Уф
,
Уф
!
Срећа
те
нисам
дебела
ко
’
она
аспида
,
а
сад
би
ме
шлог
трефио
!
—
...
и
пољубимо
се
,
—
завршује
поп
Ћира
свој
извештај
,
—
пољубимо
се
на
захтев
Његовог
Преосвештенства
...
А
зуб
задржи
ђакон
код
себе
.
А
знам
већ
и
зашто
га
је
и
задрж’о
!
—
По-пољубите
се
!
„
И
пољубимо
се
“
,
—
цитира
га
гђа
Перса
сва
зелена
од
једа
.
—
О
,
пољубио
се
ти
с
твојим
покојним
татом
Аверкијем
,
што
тамо
на
дувару
виси
!
—
Али
,
Персида
,
чекај
,
чекај
,
молим
те
.
—
„
Чекај
!
“
Шта
да
чекам
?
Чекај
ти
!
Шта
ти
чекаш
...
ти
,
ти
—
—
Шта
ја
чекам
?
Питаш
ме
?
Не
чекам
ништа
,
—
плану
сад
и
поп
Ћира
,
—
или
боље
рећи
,
чекам
свашта
.
И
ништа
ме
неће
изненадити
(
„
Уф
,
уф
!
“
хуче
гђа
Перса
.
)
Огугл’о
сам
већ
!
(
„
То
видим
!
“
вели
она
)
.
Том
човеку
помаже
и
ђаво
и
Бог
!
Јербо
тај
човек
кад
гођ
учини
какву
лудорију
,
а
он
,
уместо
заслужене
каштиге
,
получи
незаслужену
награду
!
И
сад
ме
још
питаш
шта
чекам
!
Шта
ја
чекам
?
—
Да
,
шта
чекаш
?
Шта
чекаш
још
?
!
!
—
праска
гђа
Перса
.
—
Кад
се
оно
још
к’о
ђакон
вук’о
клипка
и
’
рв’о
с
паорима
,
место
да
га
каштигују
он
добио
за
попа
;
а
кад
је
задоцнио
оно
на
јутрење
,
а
он
,
опет
,
уместо
да
оде
на
епитимију
—
а
он
добио
црвен
појас
!
Е
,
па
ајд
’
се
вуци
клипка
с
њим
!
И
ти
ме
сад
питаш
:
шта
чекам
!
—
Јесте
,
питам
те
,
Ћиро
,
шта
још
чекаш
?
—
виче
још
јаче
гђа
Перса
сва
зелена
.
—
Шта
чекам
?
Шта
ја
чекам
?
’
Оћеш
ли
баш
да
ти
кажем
?
—
Јесте
,
још
то
чудо
и
покор
’
оћу
да
чујем
.
—
Шта
ја
чекам
!
Чекам
да
чујем
сад
,
кад
је
већ
тако
пошло
,
чекам
још
и
то
чудо
и
покор
,
да
је
ето
тај
поп
Спира
постао
—-
протојереј
,
прота
...
јест
,
прота-Спира
—
—
Шта
!
Сида
протиница
!
Гром
је
спалио
и
тебе
са
њом
заједно
!
Доста
!
—
грмну
гђа
Перса
и
залупи
врата
за
собом
па
оде
у
кујну
к’о
фурија
.
—
Е
,
па
кад
баш
’
оћеш
да
знаш
,
како
је
било
;
ето
тако
је
било
!
А
да
си
ти
била
у
мојој
кожи
,
—
наставља
поп
Ћира
,
оставши
сам
у
соби
,
—
рекла
би
и
ти
са
мном
заједно
:
Фала
Богу
кад
је
и
овако
;
кад
само
господин
Владика
није
ост’о
при
том
,
да
сам
га
хтео
намерно
преварити
.
—
Помирили
се
и
пољубили
!
Мири
се
ти
с
твојим
деком
,
мамаљуго
банацка
,
(
Госпоја-Персина
је
старина
из
Бачке
)
ал
’
ја
се
бо’ме
не
мирим
!
—
чу
се
из
кујне
глас
јаросне
гђа-Персе
...
—
Шта
ће
сад
овај
лонац
овде
,
кад
му
ту
није
место
!
?
Чим
се
само
макнем
корак
из
кујне
,
одма
’
се
направи
вашар
!
И
одмах
за
тим
чу
се
страшан
тресак
и
полетеше
црепови
од
треснутог
лонца
на
све
стране
по
кујни
.
Меланија
побеже
у
собу
,
а
Ержа
,
бојећи
се
(
из
искуства
)
да
њој
који
други
не
полети
о
главу
,
побеже
у
авлију
право
камари
сламе
,
да
начупа
сламе
за
пећку
.
Па
и
сам
Ержин
хуланерски
каплар
,
кога
су
звали
„
Шецко-једно
“
,
који
је
већ
поодавно
џоњао
у
мраку
на
авлијским
вратима
и
коме
је
у
његовом
Коњичком
правилу
стајало
,
да
хуланер
треба
неустрашиво
да
дочека
и
растера
бар
десет
бака
(
пешака
)
,
—
и
он
је
побегао
кад
је
чуо
ону
страшну
вику
и
праску
из
кујне
,
па
је
бегао
као
да
га
сам
Бунапарта
вија
.
И
он
се
уклонио
испред
опасности
испред
које
би
и
читав
ескадрон
побегао
;
и
бегао
је
бестрага
,
ратосиљајући
се
за
вечерас
сваког
уживања
.
Све
се
разбегло
и
надалеко
није
било
живе
душе
,
само
је
јаросна
гђа
Перса
остала
сама
у
кујни
да
спрема
„
ајнпренсупу
“
,
јер
она
то
најбоље
зна
.
Али
каквих
страшних
израза
није
пало
приликом
готовљења
ајнпренсупе
.
Изгледала
је
онако
само
крај
ватре
као
једна
од
оних
трију
у
Шекспировом
Магбету
.
Све
,
све
је
узела
на
своје
решето
,
па
ни
Његово
Преосвештенство
није
остало
неприкосновено
.
—
Ајнпренсупе
!
’
Оћеш
ајнпренсупе
!
—
викала
је
гђа
Перса
мешајући
варјачом
запрашку
.
—
Арсеникума
да
ти
дам
,
а
не
ајнпренсупе
,
к’о
што
си
га
и
заслужио
!
...
Она
протиница
пре
мене
!
...
Испред
носа
да
ми
се
измакне
!
...
То
ти
је
оно
:
„
Пошљи
луду
на
војску
,
па
седи
кући
па
плачи
!
"
„
У
мал
’
мене
нису
обријали
!
“
каже
мамаљуга
банацка
...
Хеј
!
—
викну
болно
гђа
Перса
са
дигнутом
варјачом
па
је
изгледала
к’о
Исус
Навин
кад
је
заустављао
сунце
да
не
седне
,
—
хеј
,
та
што
нама
женама
није
дао
Бог
,
да
ми
можемо
да
будемо
попови
;
да
се
ми
овако
,
како
нас
је
Бог
створио
,
проразговарамо
мало
с
тим
њиховим
владикама
,
—
да
видимо
ко
би
кога
обријао
!
!
!
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
У
њој
је
описана
свеопшта
радост
двеју
породица
;
тетка-Макрине
и
поп-Спирине
породице
,
којих
су
породица
најмлађи
чланови
Шаца
и
Јуца
Док
је
ово
овако
било
код
поп-Ћириних
,
каква
дивна
и
пријатна
супротност
код
поп-Спириних
.
Кад
је
поп
Спира
дошао
и
ушао
са
купљеним
стварима
,
изашла
му
на
сусрет
г-ђа
Сида
и
Јула
.
Обе
забринуте
,
гледају
га
у
тежњи
да
му
прочитају
с
лица
,
шта
им
доноси
:
срећу
ил
’
несрећу
.
Виде
га
расположена
,
па
им
одлакну
,
а
још
већма
кад
видеше
да
се
ето
сам
сетио
да
их
изненади
и
г-ђа-Сиду
и
Јулу
,
па
се
чак
и
Шаце
сетио
,
купио
му
лепу
пошу
од
црвене
свиле
,
коју
боју
,
као
што
је
познато
,
сви
бербери
воле
особито
.
Чим
је
то
видела
г-ђа
Сида
,
слутила
је
да
је
добро
.
Одмах
је
осетила
,
како
се
сама
изражаваше
,
да
јој
се
„
онај
тешки
камен
за
три
фртаља
помакао
“
и
лакши
јој
био
,
али
га
ипак
запита
,
пославши
Јулу
у
кујну
,
шта
је
и
како
је
прошао
?
—
Фала
Богу
!
Фала
Богу
,
то
само
кажем
ја
,
а
то
бо’ме
,
треба
и
он
још
више
и
још
пре
да
каже
.
Видиш
ти
,
молим
те
,
само
њега
!
’
Оће
он
Екселенцију
да
превари
!
У
мал
’
му
нису
слиндарили
ону
браду
.
—
А
шта
је
с
тобом
?
—
Са
мном
?
Ништа
!
Врло
добро
!
Екселенција
ме
извинила
.
Добио
сам
дишпензацију
и
сатисфакцију
!
Ја
изиш’о
к’о
невин
а
он
к’о
дрзновен
клеветник
који
се
дрзнуо
да
обмане
и
само
Његово
Преосвештенство
!
Замерио
ми
је
само
то
,
што
сам
се
Часловцем
послужио
,
каже
:
то
су
црквене
утвари
,
па
није
,
каже
,
лепо
употребљавати
их
.
А
за
тим
нам
је
обојици
примјетио
,
да
се
нисмо
требали
ни
један
заборавити
толико
,
ни
ја
ни
он
.
Каже
Преосвештенство
:
„
Vы
эste
solъ
zemli
:
aщe
že
solъ
ѡbȣяetъ
,
čimъ
ѡsolitsя
;
nivočtože
bȣdetъ
ktomȣ
,
točїю
da
izsыpana
bȣdetъ
vonъ
,
i
popiraema
čelovѣki
.
“
И
право
је
и
казао
.
За
сад
нам
,
каже
,
прашта
,
ал
’
нам
је
совјетов’о
,
да
од
сад
у
миру
и
лепом
согласију
живимо
.
А
њему
прашта
покушану
превару
.
—
А
зар
га
је
хтео
преварити
?
-
Та
тужио
ме
да
сам
се
послужио
Пентикостаром
,
па
он
ост’о
без
зуба
...
а
оно
није
ни
била
та
књига
,
него
Часловац
...
—
Па
...
овај
...
а
зар
то
није
било
...
—
Та
,
кад
добро
промислим
—
вели
поп
Спира
као
сваки
човек
кад
прође
опасност
,
—
па
готово
да
и
није
било
све
онако
...
Сад
већ
,
Бога
ми
,
и
ја
видим
,
да
ми
је
сав
стра
’
узалуд
био
.
Ништа
од
свега
тога
,
моја
Сидо
,
није
истина
!
Какав
зуб
избијен
!
Какав
зуб
!
Као
да
се
тако
лако
вади
зуб
!
Вуку
паора
од
јутра
до
подне
,
док
му
ишчупају
зуб
,
па
још
с
драге
воље
пристаје
човек
(
и
онај
што
му
ваде
,
и
онај
што
га
вади
)
—
па
једва
га
извуку
!
А
ово
нит
’
је
он
хтео
,
нит
ја
још
мање
,
па
—
испао
зуб
!
...
То
је
све
била
само
једна
паклена
обида
и
клевета
и
ништ
’
више
!
Чудим
се
само
како
сам
се
мог’о
