земзем,
он
опази
да
се
сви
намерно
склонише
,
и
узе
је
страсно
љубити
,
молећи
је
да
клања
после
ифтара
...
Кад
поседаше
за
пун
сто
,
они
почеше
,
ћутећи
,
јести
прстима
,
чак
и
Джемал
!
После
ифтара
,
на
отвореној
софи
,
робиње
простреше
овчју
кожу
и
два
ћилимчића
,
које
је
Фатма
навезла
за
клањање
тетки
и
свекрви
,
па
хануме
,
све
три
босе
,
с
башјорти
на
глави
,
узеше
клањати
вечерњу
молитву
,
и
кроз
мртву
тишину
,
с
времена
на
време
,
чуло
се
јасно
изговорено
„
Аллааа
!
!
“
Седећи
у
куту
,
Джемал-беј
гледа
ове
три
миле
му
душе
,
гледа
их
готово
не
дишући
,
и
у
души
осећа
неку
тегобу
:
каје
се
зашто
није
и
сам
постио
,
па
да
сад
с
њима
клања
.
Гледа
их
као
неке
духове
или
светитељке
кад
оне
завршише
клањање
и
помакоше
се
узимајући
бројанице
.
О
,
све
је
готово
,
и
ифтар
и
молитва
;
сад
ће
њих
двоје
ићи
у
своју
собу
,
где
ће
ћеретати
до
зоре
.
Али
са
улице
јако
зазвони
звонце
и
чу
се
пас
...
„
Гости
!
“
...
И
мало
па
се
кроз
авлију
чу
говор
и
оно
стереотипно
„
има
ли
кога
.
“
„
Има
ли
кога
?
“
—
то
значи
:
да
ли
је
ту
човек
,
мушко
,
он
,
њен
муж
.
И
лепо
чу
кад
робиња
одговори
:
„
Нема
никога
.
“
Дакле
,
он
треба
да
се
уклони
,
да
дођу
оне
,
те
жене
из
комшилука
!
Свеједно
:
она
ће
с
њим
.
Он
похита
кроз
једна
вратаоца
,
она
пође
за
њим
,
па
се
сети
теткиних
речи
:
„
Што
се
кроз
прсте
гледало
невести
,
замериће
се
жени
“
,
и
врати
се
.
Међу
гостима
су
и
две
њене
другарице
,
Зехра
и
Несиме
,
она
мора
сву
ноћ
с
њима
седети
.
„
Што
су
похитале
баш
прву
ноћ
?
“
И
дођоше
јој
чисто
немиле
,
па
се
трже
:
прву
ноћ
се
иде
најмилијима
;
и
она
је
требала
отићи
нени
и
мајци
,
али
то
јој
није
рекла
свекрва
,
да
је
не
би
одвојила
од
мужа
.
.
До
пред
зору
са
женама
,
а
онда
суфур
и
—
пост
.
Свуче
се
,
па
у
соби
са
затвореним
шалонама
леже
—
сама
.
Око
подне
,
пробуди
се
:
крај
њене
постеље
беше
он
,
нагао
се
,
да
је
пољуби
;
она
,
преплашена
,
одби
га
,
и
сакри
лице
...
—
Па
зар
цео
месец
тако
?
—
Довече
ћу
доћи
теби
.
Вече
,
ифтар
.
Фатма
је
дивно
обучена
,
намирисала
се
.
Сад
је
цела
кућа
клањала
пре
ифтара
,
те
чим
од
стола
устану
и
оперу
руке
и
уста
,
она
ће
се
одвојити
с
њим
...
Обоје
грозничаво
чекају
тај
тренутак
...
У
предсобљу
говор
,
питање
:
„
Има
ли
кога
?
“
Одговор
:
„
Нема
никога
“
;
и
скидање
ципела
,
обување
папуча
.
Он
опет
похита
кроз
она
вратаоца
,
а
њој
се
смрче
:
дошле
оне
три
младе
Цариграђанке
,
мора
остати
.
Мало
,
па
јој
дође
и
једна
другарица
.
Сву
ноћ
седеше
;
у
зору
све
се
разиђоше
,
осим
те
њене
другарице
...
Она
леже
с
Фатмом
у
једну
постељу
.
Направљена
помрчина
,
све
као
прошлог
дана
;
али
сад
Джемал-беј
у
подне
не
дође
,
због
те
њене
другарице
.
Трећа
рамазанска
ноћ
.
Сад
ће
они
заједно
,
па
макар
ко
дошао
:
договорили
се
;
али
Ђулбејаз
уђе
и
рече
:
„
По
беја
су
дошла
два
његова
друга
,
и
одвели
га
“
;
њој
грунуше
сузе
—
отишао
неиспраћен
!
И
сваки
час
да
се
одвајају
,
да
се
одучавају
...
Он
од
ње
да
се
одучава
,
да
се
туђи
...
И
опет
чу
:
„
Има
ли
кога
?
“
.
Луди
,
глупи
обичаји
!
Да
човек
бежи
од
своје
рођене
куће
.
И
више
љута
но
тужна
дочека
госте
...
Ову
ноћ
и
њена
свекрва
шије
;
она
јој
се
загледа
у
десну
руку
:
како
лепо
држи
иглу
,
а
она
је
мислила
да
не
уме
направити
ниједног
бода
,
јер
,
ако
јој
се
откине
пуце
или
копча
с
антерије
,
она
то
не
пришива
сама
,
него
робиње
.
Сад
шије
брзо
и
лепо
једну
женску
антерију
од
цица
,
а
снахи
дала
да
јој
сашије
једне
беле
гаћице
,
женске
а
као
за
мушкарца
:
спрема
поклон
једном
сирочету
,
девојчици
;
а
Нурије
ће
њеној
браћи
за
Бајрам
купити
хаљине
и
за
све
време
Рамазана
слаће
ифтар
Рашид-аги
,
једном
самцу
старцу
.
Пашиница
не
би
дала
да
јој
други
помаже
,
али
њена
снаха
је
њен
син
,
а
њен
син
њено
друго
Ја
.
Она
шије
а
гости
се
чуде
:
толико
богатство
—
поклон
од
цица
!
.
.
Све
шију
,
тихо
певају
и
пригушено
се
смеју
,
да
не
чују
људи
на
улици
:
срамота
.
У
отвореној
софи
на
месечини
се
беласају
јашмаци
:
неколике
старице
клањају
јацију
;
у
једну
собу
из
баште
издвојише
се
девојке
и
младе
жене
с
Фатмом
,
и
почеше
разговор
о
женама
:
ова
има
ма’муре
они
,
она
има
руке
згодне
за
наут
у
зглавцима
.
Међу
њима
су
три
нове
из
Цариграда
,
па
радознало
слушају
разговор
жена
о
женама
и
буне
се
на
уређење
харема
.
Фатма
их
подсети
на
Марсела
Превоа
Шоншету
,
девојче
из
француског
пансионата
.
„
Она
је
волела
Лујзу
док
се
није
срела
са
Жаном
,
“
рече
им
француски
.
—
„
Јесте
,
Емир-ханум
;
али
где
ће
се
ове
наше
срести
са
Жаном
?
Биће
довека
Шоншете
.
.
Ах
,
страшно
!
...
“
Четврте
ноћи
одоше
Фатминим
родитељима
,
стрицу
и
стрини
,
одоше
им
на
ифтар
с
Джемалом
и
Фатмом
.
Исмаил-Ахмед-беј
с
харемом
дошао
је
да
,
по
свом
обичају
,
проведе
Рамазан
с
мајком
и
братом
.
Пошто
је
Мерсије
за
који
дан
код
Ариф-хануме
,
пете
ноћи
сви
,
осим
Джемала
,
одоше
на
ифтар
тамо
;
шесте
ноћи
код
њих
је
на
ифтару
Ариф-ханум
с
Мадам
Аристид
и
њеним
кћерима
.
Фатма
се
изненади
кад
не
виде
с
њима
Мерсију
,
и
први
пут
узе
мислити
,
од
кога
јој
дана
та
девојка
не
долази
;
први
пут
се
запита
:
„
да
се
није
нешто
наљутила
?
“
Али
у
друштву
,
с
песмом
и
свирком
,
поред
тетке
коју
толико
воли
,
она
смете
с
ума
братучеду
...
Седме
ноћи
,
ту
су
сви
Фатмини
,
чак
и
слушкиње
;
људи
су
с
Джемалом
у
конаку
,
жене
у
харему
,
где
је
било
и
неколико
Нуријиних
пријатељица
.
После
ифтара
,
уместо
да
отиду
стране
жене
,
те
да
уђу
у
харем
људи
,
Джемал
,
Фатмин
отац
и
стриц
,
оно
кућу
напунише
гомиле
младих
веселих
жена
,
са
запаљеним
фењерима
,
кикоћући
се
,
јер
су
са
собом
довеле
„
мушко
“
,
једног
младог
,
врло
лепог
Турчина
,
који
с
пољупцима
нападе
лепу
цариградску
пашиницу
.
Њој
то
би
„
неприродно
“
:
зар
јој
не
види
кратку
косу
?
!
Она
се
некад
прерушавала
и
љубила
жене
,
али
није
била
љубљена
...
И
те
,
веселе
,
развише
се
и
замолише
Фатму
да
им
пева
.
Она
је
,
свирајући
на
клавиру
,
певала
као
певачица
:
у
свирку
је
уносила
сву
душу
,
замишљајући
њега
,
њихово
миловање
,
а
жене
су
„
падале
у
севдах
“
и
једна
другој
у
крило
бацале
запаљену
цигару
,
и
сипале
воду
...
После
,
осмог
дана
,
Фатма
није
постила
:
пушила
је
,
и
цела
је
кућа
знала
зашто
не
пости
.
Он
је
и
сад
није
имао
сву
,
али
ју
је
бар
смео
љубити
,
очешљану
и
обучену
,
с
цигаром
.
Седам
дана
није
постила
:
осмог
оде
у
хамам
и
—
запости
.
Те
вечери
тетка
јој
рече
:
—
Ти
,
Емир
,
мораш
вечерас
с
њим
,
па
макар
ко
дошао
.
Она
силно
поцрвене
,
застиде
се
.
—
И
сутра
,
и
прексутра
...
Ја
ти
не
дам
више
да
постиш
.
Шта
марим
од
ханума
,
најпосле
?
Свет
ником
није
направио
кућу
,
а
многима
је
растурио
.
Четрнаест
ноћи
како
ниси
његова
!
К
њој
уђе
свекрва
и
рече
:
—
Узела
си
,
чедо
,
земзем
,
па
сад
иди
Джемалу
;
с
њим
вечерај
па
спавај
.
Ми
смо
позвате
код
Дервиш-бејових
на
ифтар
,
па
можда
ћемо
тамо
остати
за
суфур
.
У
томе
робиња
:
—
Па
,
ханум-ефенди
,
беј
је
изишао
:
дођоше
по
њега
двојица
,
другови
...
Свекрва
као
смрт
побледе
,
али
се
брзо
прибра
и
рече
:
—
Вратиће
се
...
Обуци
му
се
,
чедо
,
госпођо
снахо
.
Она
,
сва
срећна
,
одскакута
да
му
се
обуче
.
Готово
цела
Европљанка
,
а
зна
„
Божју
наредбу
“
издату
жени
:
„
Кад
ће
ти
доћи
муж
,
обуци
се
,
нагиздај
се
,
набели
се
,
навуци
обрве
,
—
севап
је
.
Ако
овако
чиниш
увек
у
рају
ће
те
облачити
хурије
;
а
кад
дође
време
да
се
на
оном
свету
састанеш
с
мужем
,
изгледаћеш
му
као
невеста
,
па
макар
и
стара
умрла
.
“
Али
шта
да
обуче
!
Коју
хаљину
он
највише
воли
?
И
сети
се
:
једну
белу
,
saut-de
lit
,
од
чипака
,
шивену
у
Паризу
.
Па
се
намириса
по
турски
,
то
јест
:
пре
но
што
ће
се
закопчати
,
смаче
кошуљу
и
намаза
груди
,
грло
и
врат
мирисом
од
љубичице
.
Па
опаса
везен
појас
с
искићеном
пафтом
и
обу
беле
атласке
папучице
златом
везене
.
Па
узе
бисер
што
јој
је
он
дао
за
виђење
;
у
сваком
зрну
виде
њега
,
и
све
ижљуби
,
па
веза
на
врат
.
Па
се
узе
гледати
у
огледалу
,
и
видевши
да
је
лепа
,
дође
јој
мило
,
засмеја
се
:
О
,
„
нешто
кад
ме
види
он
...
у
белој
хаљини
...
“
па
штипкаше
руменим
прстима
лице
,
да
порумени
,
грицкаше
белим
зубићима
уснице
,
да
поцрвене
...
О
,
кад
је
види
он
!
.
.
„
Mon
Dieu
,
qu
'
elle
est
belle
!
“
узвикну
Нурије
улазећи
у
собу
,
а
она
се
трже
и
застиде
,
па
насмејавши
се
загрли
суту
.
После
оде
на
софу
свекрви
,
то
јест
да
јој
она
закопча
гривну
,
гују
с
дијамантским
очима
.
—
Госпођо
мајко
,
не
могу
сама
,
рече
тихо
.
Пашиница
,
с
исеченом
косом
као
мушкарац
,
у
белој
памучној
антерији
,
наваљена
на
јастук
као
да
је
не
виде
,
и
не
чу
.
Лепих
плавих
очију
и
широка
чела
,
висока
и
танка
,
она
се
Фатми
,
у
сумраку
,
учини
као
Джемал
.
Он
!
Само
мало
старији
.
—
Госпођо
мајко
,
молим
вас
...
не
могу
сама
,
понови
тише
пружајући
руку
.
Пашиница
се
сад
трже
и
рече
:
—
Госпођо
снахо
,
чедо
,
једва
једанпут
...
Ја
сам
ти
казала
,
ако
би
како
је
обичај
,
ти
би
требала
да
ме
зовеш
„
ханум-ефенди
“
.
Али
ја
тако
не
волим
...
Ја
бих
волела
да
изоставиш
и
оно
„
госпођо
“
,
па
да
ме
зовеш
само
„
мајко
“
.
—
Не
могу
,
госпођо
мајко
.
Ја
то
нећу
моћи
...
Срамота
ме
.
—
Код
простих
све
боље
.
Хоћеш
да
ти
закопчам
белензуку
...
Ах
,
како
ти
лепо
стоји
тај
француски
saut
de
lit
наша
антерија
!
Згодно
за
седење
на
миндерлуку
.
Она
од
задовољства
јако
поцрвене
,
па
клече
крај
миндерлука
где
јој
сеђаше
свекрва
,
и
пружи
јој
руку
с
гривном
.
—
Зашто
се
тако
тешко
закопчава
?
Ко
зна
ко
је
покварио
...
Ја
је
нисам
ни
носила
.
—
Она
вам
је
свекрвина
?
—
Мајкина
,
чедо
.
Све
што
још
имам
,
од
мајке
ми
је
и
од
оца
.
Све
било
,
па
...
к’смет
.
Фатма
чује
да
јој
дршће
глас
,
и
осећа
да
јој
дршћу
руке
.
Погледа
је
у
очи
:
...
—
Е
,
девојке
,
змије
око
руку
,
змије
око
врата
да
су
тобоже
обазриве
...
Где
си
ти
,
чедо
,
видела
мога
сина
?
Ово
изненадно
питање
збуни
Фатму
.
—
Кад
?
рече
веома
тихо
.
—
Кад
си
га
заволела
?
Она
нешто
промуца
,
али
ништа
не
умеде
одговорити
,
јер
се
застиде
од
ове
озбиљне
и
готово
увек
замишљене
жене
.
—
Е
,
тако
,
кад
ти
дође
као
да
ми
се
повратише
куће
и
конаци
...
Фатма
није
ништа
разумела
...
Свекрва
јој
закопча
гривну
,
а
она
је
пољуби
у
руку
,
и
чу
где
уздахну
.
С
минара
је
објављено
вече
одавно
,
али
Фатма
није
чула
:
занела
се
гиздањем
.
Виде
суту
и
рече
:
—
А
кад
ћете
на
ифтар
,
суто
?
Доцкан
је
.
—
Нећемо
ићи
.
.
јавили
смо
...
Алла
’
!
...
Дај
да
те
закитим
...
Кити
је
,
дршћу
јој
руке
.
—
Слатка
суто
,
шта
ти
је
?
!
—
Емир
чедо
,
ништа
...
Мавиш
преврнуо
с
полице
сахан
с
мухалебијом
,
а
ја
сам
мислила
Вог
зна
шта
,
па
сам
се
уплашила
.
Кад
се
зачује
звонце
с
улице
,
сестре
пребледе
,
па
скачу
и
згледају
се
;
хоће
да
ослушну
,
па
се
трзају
:
крију
нешто
од
ње
.
.
Вече
прошло
увелике
,
а
оне
сад
клањају
вечерњу
молитву
...
Сто
је
одавно
постављен
,
ашчика
повири
на
врата
,
па
је
нестане
.
Прође
и
турска
јација
,
то
јест
доба
кад
је
последња
молитва
,
сестре
опет
клањаше
...
Тишина
,
ноћна
,
у
турском
граду
,
у
чисто
турском
крају
,
само
што
се
покаткад
чује
лавеж
паса
или
стражарева
палица
.
Джемала
нема
.
„
Так
!
Так
!
Так
!
“
чу
се
у
калдрму
под
Нурије-хануминим
прозором
.
„
Један
,
два
,
три
,
“
броје
сестре
гледајући
се
и
клатећи
се
.
И
Фатма
је
отклањала
,
пети
пут
,
онако
обучена
,
па
сад
је
нестрпљива
,
немирна
:
устане
,
приђе
прозору
,
гледа
кроз
разређене
шалоне
—
нигде
никога
.
Седне
,
погледа
у
озбиљне
и
забринуте
сестре
,
побледи
.
Око
свекрвиних
очију
и
уста
виде
боре
:
где
су
те
боре
биле
до
сада
?
.
.
И
учини
јој
се
стара
,
друкчијих
очију
,
безбојних
,
а
она
има
загасито
плаве
очи
,
као
Джемал-беј
,
и
пуне
израза
.
Оне
њој
ништа
не
казују
,
она
њих
ништа
не
пита
.
Оне
не
могу
да
говоре
,
она
не
сме
...
Да
их
пита
где
је
Джемал-беј
?
Ко
зна
шта
ће
јој
одговорити
,
шта
ће
чути
!
Читав
час
како
се
мучи
да
пита
,
па
не
сме
.
Тек
што
би
изустила
,
срце
јој
дође
под
грло
,
чини
јој
се
.
И
наједанпут
,
спонтано
,
скиде
бисер
,
скиде
појас
,
свлачи
се
.
Оне
то
гледају
,
ћуте
.
Да
их
пита
где
је
Джемал-беј
?
...
Не
,
лећи
ће
.
Никад
јој
није
било
овако
тешко
.
Оде
у
једну
собу
из
дворишта
,
па
крај
отворена
прозора
стаде
:
месечина
као
дан
—
пун
месец
.
„
Ђули
!
Ђули
!
“
шапће
;
али
јој
се
тај
шапат
чудан
учини
,
уплаши
се
од
свога
гласа
и
потрча
у
своју
собу
и
његову
:
постеља
—
празна
.
Она
паде
на
ту
милу
јој
постељу
и
зајеца
.
А
робиње
иду
—
дођу
,
радознале
;
у
предсобљу
се
састану
,
и
шапћу
нешто
једна
другој
на
ухо
,
пусте
се
,
па
се
лупе
у
груди
као
да
су
неку
велику
штету
учиниле
,
и
треба
ханумама
да
кажу
,
а
не
смеју
,
или
као
да
очекују
неку
велику
несрећу
,
која
ће
у
овој
кући
окренути
све
тумбе
,
срушити
је
до
темеља
.
—
Је
ли
с
друговима
?
гласно
рече
Фатма
,
без
устезања
,
ступајући
на
софу
.
Сестре
се
тргоше
,
уплашише
се
од
тога
простог
питања
.
Нурије
се
прибра
и
рече
:
—
С
друговима
...
не
верујем
...
Негде
је
у
послу
.
Она
се
брзо
врати
у
собу
,
па
сакри
хаљине
и
накит
:
кад
се
врати
да
не
види
да
му
се
облачила
,
па
леже
.
Кад
чује
стражарову
палицу
,
запушава
уши
да
не
броји
часове
.
И
наједанпут
,
загњури
главу
у
јастук
:
ћутала
је
дуго
,
а
после
,
зајеца
.
И
наједанпут
,
ућута
,
и
чуди
се
што
је
плакала
!
Човек
је
,
поседеће
с
људима
;
два
месеца
,
па
се
и
то
досади
.
Досади
!
Зар
да
му
се
досади
?
Њој
се
никад
не
би
досадило
:
она
је
чак
и
у
сну
била
с
њим
;
а
чим
би
се
пробудила
,
сећала
се
,
знала
је
да
је
он
поред
ње
и
била
је
срећна
.
Увек
би
га
гледала
,
увек
би
га
слушала
,
довека
би
се
држала
с
њим
за
руку
,
никад
не
би
дигла
његову
главу
са
својих
груди
.
Е
,
али
човек
,
муслиманин
...
И
сети
се
шта
у
њих
има
:
задовољи
се
једном
,
па
се
жени
другом
;
прва
,
која
га
толико
воли
,
у
љубави
добије
ортака
:
деле
нежност
,
деле
његове
пољупце
...
Зар
да
не
закука
из
гласа
што
нису
из
оне
вере
што
не
допушта
оволико
понижење
жене
скопчано
с
неисказаним
болом
.
Да
бежи
с
њим
из
ове
земље
?
...
Али
где
јој
је
он
?
И
понова
наједанпут
заплака
,
и
наједанпут
ућута
...
Господин
Хок
дође
кући
у
три
дана
једанпут
,
а
он
није
Турчин
него
Немац
...
И
у
Европи
свако
чудо
има
.
Па
они
људи
и
жене
из
Золиних
романа
,
они
мужеви
...
Одакле
су
?
Из
Европе
.
Њен
отац
некад
дође
у
зору
,
па
мајка
не
пита
ни
где
је
био
ни
с
ким
је
седео
...
А
који
је
то
муслиманин
што
не
изиђе
после
вечере
?
Джемал-беј
,
њен
муж
,
није
дошао
ни
на
вечеру
!
...
Пред
саму
зору
,
отежаше
јој
капци
,
савлада
је
сан
,
—
заспа
.
А
њена
свекрва
и
сута
као
да
се
нечему
чуде
,
пљесну
рукама
и
забринуто
изусте
:
„
Шта
ће
се
,
аман
“
Нурије
с
времена
на
време
окупи
:
„
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
“
...
И
да
је
неко
упита
како
се
каже
„
Бог
“
француски
,
она
би
одговорила
:
„
Алла
’
“
.
Али
та
„
Францускиња
“
час-по
па
се
предаје
вољи
Божјој
,
јер
верује
у
Писмо
;
и
она
рекне
:
„
Сестро
,
што
се
бојимо
?
Не
може
нас
друго
снаћи
до
оно
што
је
писано
“
.
Мало
па
обе
устану
,
отиду
на
прстима
надно
степеница
,
и
ту
,
погнуте
главе
,
постоје
,
па
отиду
до
средње
капије
,
ослушкују
:
прође
стражар
,
залаје
пас
,
па
се
све
утиша
.
—
Сирота
моја
Емир
!
рече
болно
Нурије-ханум
.
—По
сто
пута
сирота
!
прихвати
њена
сестра
с
муком
,
јер
јој
се
стегле
вилице
и
ухватио
јој
грч
грло
...
Она
плаче
за
једну
увредљиву
реч
какве
своје
пријатељице
,
а
кад
би
требала
да
рида
,
њој
се
стегну
вилице
...
Опет
одоше
на
софу
.
—
Емир
зацело
спава
...
Да
је
пробудимо
,
Нурије
,
да
је
припремимо
...
—
Нек
спава
,
Алије
...
доста
ће
јој
бати
.
Пашиница
пође
софом
:
висока
,
права
;
бела
памучна
антерија
јој
раскопчана
,
вуче
се
за
њом
...
дугачка
;
а
црна
густа
коса
уоквирила
јој
као
смрт
бледо
лице
.
За
неколико
часова
очи
јој
чисто
утекоше
у
главу
и
лице
јој
постаре
.
На
софи
светлуца
једна
лампица
,
она
застаје
,
диже
очи
к
небу
,
пружа
руке
:
проси
милост
од
Господа
,
као
просјакиња
кору
хлеба
од
богаташа
,
па
зажмури
,
нихајући
се
као
дервиш
у
молитви
,
вичући
као
дервиш
:
„
Алла’-ху
!
Алла’-ху
!
“
Робиње
пролазе
мимо
софу
,
и
кад
виде
њу
овакву
,
помену
Мухамеда
,
пређу
рукама
преко
лица
и
беже
...
„
Зар
полудела
,
сирота
!
“
А
она
мирно
,
тихо
,
па
поступно
оживљује
,
распаљује
се
,
као
дервиш
у
молитви
;
па
подиже
руке
и
прекрсти
их
,
врховима
прстију
додирује
рамена
,
и
нихајући
се
почиње
другу
молитву
,
моли
Мухамеда
и
Алију
да
јој
сачувају
сина
од
беде
,
и
окрећући
главу
духну
преко
једнога
рамена
,
па
преко
другог
,
као
да
одуха
прашину
с
хаљине
...
„
Сестро
,
доста
!
Сестро
!
“
буди
је
из
заноса
Нурије
„
Чујеш
ли
сабах
?
...
С
минара
се
чује
јутарње
позивање
на
молитву
,
разлеже
се
и
губи
у
око
...
Још
непрестано
је
мртва
тишина
,
само
покаткад
чује
се
стражарева
палица
,
и
једва
чујан
ход
људи
и
жена
;
враћају
се
кућама
...
Овде
онде
фењери
светлуцају
као
свитци
.
Мајка
метну
бели
башјорти
на
главу
,
па
простре
серџадо
на
коме
клања
Емир-Фатма
,
стаде
на
њ
окренута
југу
и
уместо
кратке
јутарње
молитве
,
она
изврши
некакву
дугачку
:
тридесет
пута
паде
и
устаде
,
тридесет
пута
додирну
челом
тле
.
.
И
занесена
,
не
зна
да
устаје
,
не
зна
да
узима
бројанице
:
уместо
бројаница
узе
са
шиљтета
Ђулренгијине
ђинђухе
.
„
Алије
!
“
виче
Нурије-ханум
уплашено
,
јер
види
да
јој
сестру
ухватило
верско
лудило
.
А
она
као
да
се
из
сна
трже
,
остави
ђинђухе
и
сасвим
трезвено
рече
:
„
Нема
ни
Ахмеда
,
Нурије1
“
—
„
Нема
,
сестро
.
“
Она
пружи
руке
и
очајно
изусти
:
„
Алла
’
!
“
Око
по
ноћи
послале
су
слугу
по
Джемала
,
и
он
се
није
вратио
.
Очи
,
утекле
у
главу
,
чисто
се
исколачише
кад
рече
:
„
Нож
!
...
“
Нурије
се
стресе
.
„
И
револвер
...
има
!
“
И
у
томе
се
чу
бахат
:
оне
скочише
,
и
Нурије
полете
ка
капији
,
а
пашиница
у
собу
,
где
спаваше
Фатма
;
чучну
крај
њене
постеље
,
наднесе
се
над
њу
и
двапут
рече
:
—
Емир
!
Емир
!
Она
отвори
очи
.
—
Устани
,
чедо
...
закључај
врата
.
—
Каква
врата
,
ханум-ефенди
?
!
пита
она
зачуђено
.
—
Ова
...
брзо
устани
!
...
Она
скочи
и
,
уместо
да
се
закључа
,
она
пође
.
—
Не
преда
њ
!
.
.
Бежи
!
.
.
Сакриј
се
!
...
—
Зар
од
мужа
?
!
узвикну
она
с
чуђењем
,
па
се
насмеја
.
“
К
њој
полете
Нурије
:
—
Емир
!
Кључ
!
...
И
долетеше
Ђулренги
и
Ђулбејаз
:
—
Кујчук-ханум
,
кључ
!
па
изгуравши
две
сестре
из
собе
,
закључаше
врата
.
—
Аман
,
цела
кућа
луда
!
узвикну
Фатма
и
поче
плакати
.
А
у
предсобље
је
ушао
лепи
беј
,
муж
Фатмин
:
очи
му
се
закрвавиле
,
па
се
склапају
,
коса
се
разбарушила
,
пала
по
челу
,
фес
се
затурио
,
дотиче
му
потиљак
;
једна
ногавица
му
високо
задигнута
,
један
рукав
сав
каљав
;
у
руци
му
нож
...
„
Падао
,
тешко
мени
!
“
—
„
Аман
,
Ахмед
,
што
си
пустио
да
пада
?
!
“
рекоше
очајне
сестре
покривајући
главу
.
А
он
,
посрћући
,
превали
преко
језика
:
„
Фатма
!
“
—
„
Джемал
беј
!
“
узвикну
она
па
преваривши
робиње
откључа
врата
и
полете
мужу
на
груди
.
„
Cocotte
“
превали
он
опет
и
подиже
нож
,
а
оне
све
три
,
писнуше
као
црв
.
У
томе
робиње
викнуше
:
„
Крв
,
ханум
!
“
па
узевши
младу
хануму
као
дете
,
однеше
је
у
собу
и
закључаше
...
Мајка
га
моли
да
остави
нож
,
тетка
га
преклиње
,
и
не
говори
му
као
обично
француски
,
већ
турски
:
„
Чедо
моје
,
око
моје
,
лаве
мој
,
султане
мој
,
дај
тетки
нож
!
“
Тепа
му
,
да
га
одобровољи
;
али
он
није
зловољан
,
већ
луд
:
Фатму
,
своју
љубав
,
назва
онако
!
...
Посрћући
приђе
уз
једна
собна
врата
,
и
грувајући
у
њих
песницама
и
ногама
,
ружаше
Фатму
.
Најпосле
га
слуге
савладаше
,
узеше
му
нож
па
га
уведоше
у
једну
собу
,
где
га
мајка
мољаше
да
легне
зовући
га
султаном
,
зеницом
;
а
он
викаше
,
називајући
своју
чисту
жену
прљавим
именима
.
За
срећу
,
она
чу
само
оно
једно
.
Сестре
чуше
све
,
па
се
грожаху
,
стресаху
покривајући
лице
рукама
:
тетка
у
два
маха
подиже
руку
да
га
удари
,
али
је
задржа
његова
мајка
.
После
псовке
,
научене
од
цариградских
амала
и
од
својих
ноћних
другова
,
не
хтев
се
свући
,
он
леже
и
заспа
.
Мајка
му
метну
хладан
пешкир
на
главу
,
поседе
мало
,
па
изиђе
...
Отишавши
у
собу
снаси
,
она
исцепа
башјорти
са
своје
главе
и
зави
јој
рањену
руку
...
Кад
пашиница
изиђе
,
робиња
рече
:
—
Јадна
моја
кјучук-ханум
!
Просише
те
толики
паметни
,
а
ти
...
—
А
ја
се
удадох
за
луда
...
Али
он
је
био
паметан
.
Да
знаш
како
ми
је
говорио
!
.
.
Сад
луд
!
...
Али
ја
га
волим
...
Робиња
је
прекиде
говорећи
:
—
Није
луд
,
кјучук-ханум
,
него
...
Ја
сам
ово
чула
,
али
доцкан
—
била
си
венчана
...
Мерсије-ханум
одавно
чула
,
још
кад
си
била
у
Цариграду
,
али
ти
није
казала
,
јер
је
знала
да
за
другога
нећеш
...
Ариф-ханум
и
сад
не
зна
...
Знаш
наши
бећари
:
Ахмед-беј
,
па
Исмаил
Дортјоли
,
па
Осман
Егрибаџак
...
Кјучук-ханум
,
зар
ниси
осетила
да
му
...
како
му
из
уста
заудара
...
мастика
?
!
—
Пијан
!
...
Није
луд
!
...
Благо
мени
!
узвикну
опа
,
и
весело
тапшући
засмеја
се
,
а
њен
смех
зазвони
као
сребрни
суд
испуштен
на
мраморно
тле
.
XИИИ
У
зору
паде
киша
.
Сад
силно
духа
вардар
.
Код
Нурије-хануме
позатваране
су
све
шалоне
,
а
на
једној
њеној
соби
из
авлије
,
где
нема
шалона
,
навучене
су
густе
загасите
завесе
,
те
је
нешто
с
тога
а
нешто
с
облачног
времена
,
потпуна
помрчина
.
Две
сестре
леже
на
миндерлуку
,
једна
у
једном
куту
,
друга
у
другом
,
шћућурене
,
несвучене
,
покривене
дугим
ћурковима
постављеним
крзном
,
и
човек
би
помислио
да
спавају
,
јер
је
више
од
једнога
часа
како
се
не
мичу
.
Али
,
најпосле
,
старија
сестра
се
усправи
и
рече
:
—
Алије
,
ти
можеш
да
спаваш
!
И
ова
одмах
устаде
,
као
да
је
једва
чекала
,
и
рече
:
—
Јадно
ми
моје
спавање
,
Нурије
.
Не
мичем
се
,
да
тебе
не
пробудим
.
—
Ја
да
спавам
!
Па
мени
је
сто
пута
горе
.
Ја
осећам
и
грижу
савести
.
Одох
лепо
својој
пријатељици
и
затражих
јој
кћер
сасвим
слободно
.
Она
,
честита
,
веровала
ми
.
Кад
помислим
шта
сам
све
од
ње
сакрила
!
А
да
нисам
волела
Емиру
...
—
Ја
сам
мајка
,
али
нисам
могла
...
Испросих
за
јединца
невиђену
девојку
...
Ја
бих
,
чини
ми
се
,
казала
,
па
како
буде
.
Нурије
узе
себе
извињавати
:
—
Али
ја
бих
то
учинила
и
да
ми
није
Джемал-беј
сестрић
,
јер
сам
знала
да
се
воле
...
Ариф-ханум
ми
је
испричала
о
Емирином
болу
...
Да
ме
питаш
,
Алије
,
кога
више
волим
,
ја
ти
не
бих
умела
казати
.
И
после
,
ја
сам
мислила
да
он
више
неће
пити
.
Како
је
њу
видео
,
није
се
опио
...
већ
толико
месеца
.
И
пијанство
је
страст
,
и
љубав
је
страст
,
и
ја
сам
мислила
да
ће
код
њега
ова
друга
страст
бити
јача
,
зато
што
је
нова
.
А
оно
друго
не
казах
,
јер
сам
мислила
:
„
Емир
је
богата
,
ја
деце
немам
...
Само
кад
се
воле
...
“
—
Али
кад
просимо
пријатељеву
кћер
за
свога
сина
,
ми
треба
да
смо
искрени
.
Ти
знаш
да
се
често
појави
рђав
живот
што
се
прикрила
истина
.
Кад
бисте
се
сад
завадиле
,
никад
се
не
бисте
помириле
:
Сафет-ханум
ти
не
би
ово
опростила
.
Ах
,
сирота
жена
!
Она
се
хвали
,
поноси
!
Знаш
да
нам
жене
причају
како
се
хвали
?
Нурију
обузе
једно
тешко
осећање
,
нешто
као
стид
,
као
жалост
,
као
кајање
,
па
као
понеке
жене
кад
дођу
на
гроб
свога
милога
што
се
прекрсте
,
пољубе
крст
,
запале
свећу
,
окаде
гроб
и
опет
се
прекрсте
,
па
тад
клекну
крај
крста
и
викну
да
кукају
,
тако
Нурије
:
после
овога
разговора
устаде
,
узе
с
рафа
кутију
с
дуваном
,
седе
на
шиљте
крај
мангала
,
зави
цигару
,
запали
је
,
повуче
два
три
дима
и
узе
плакати
:
она
пуши
,
сузе
јој
обливају
сасвим
мирно
и
непоцрвенело
лице
.
Опа
плаче
како
обично
плачу
жене
,
за
ситницу
;
и
кад
се
ућути
,
нити
ће
јој
очи
бити
црвене
ни
лице
од
суза
нагрђено
,
и
да
не
осећа
искрен
бол
и
грижу
савести
,
она
би
,
као
други
пут
,
за
час
прешла
па
десето
.
Она
ни
јуче
није
постила
,
није
могла
;
а
њеној
сестри
,
у
овом
силном
душевном
болу
,
појави
се
њена
страст
за
дуваном
јаче
него
икад
,
и
немајући
тако
јаке
воље
да
је
савлада
,
она
седе
према
сестри
крај
мангала
,
узе
цигару
,
не
пушећи
је
,
но
гутајући
њен
дим
,
гризући
њу
као
ружу
,
пошто
је
измирише
.
Сестра
је
зачуђено
погледа
,
а
она
рече
:
„
Не
могу
без
дувана
,
па
макар
отишла
у
пакао
.
“
Робиње
,
видевши
да
им
хануме
пуше
,
весело
отскакуташе
у
кухину
,
те
казаше
то
слушкињама
,
и
брзо
,
све
се
наредише
око
једног
великог
мангала
и
задимише
:
кад
могу
хануме
,
могу
и
оне
.
А
ашчика
се
нашла
у
чуду
:
већ
које
је
доба
,
а
њој
се
ништа
не
наређује
ни
за
ручак
ни
за
ифтар
.
За
ифтар
су
,
још
пре
две
вечери
,
позвати
гости
.
Најпосле
се
осмели
и
изиђе
пред
хануме
:
—
Ви
сте
,
хануме
,
заборавиле
за
госте
на
ифтар
!
Оне
се
тргоше
.
Нурије
рече
:
—
Алла
’
!
Зејнеб-кадун
!
...
За
ручак
:
сира
и
хлеба
,
ко
може
да
једе
,
ко
не
пости
;
а
за
ифтар
:
сва
она
јела
,
као
кад
су
били
Ибрахим-бејови
,
само
уместо
пилава
зерде
.
—
Данас
нико
не
пости
,
само
ја
,
рече
ашчика
,
и
похита
ка
капији
,
јер
је
чула
лупу
месара
с
месом
на
једном
малом
коњићу
,
и
пиљара
с
поврћем
на
магарцу
.
Једна
млада
слушкиња
изнесе
чинију
и
котарицу
...
Скоро
ће
подне
,
а
Джемал-беј
спава
.
Пре
једнога
часа
,
мајка
га
је
пробудила
да
се
свуче
и
да
понова
легне
.
Фатма
изиђе
само
у
ноћној
хаљини
,
и
седе
према
свекрви
и
сути
.
Она
пред
свекрву
никад
није
изишла
овако
.
Сад
се
бави
са
својим
болом
,
па
ни
на
шта
друго
не
мисли
.
Оне
је
погледаше
жуту
,
и
чисто
подбулу
,
с
увезаном
руком
,
па
се
застидеше
.
Свекрва
устаде
и
оде
,
а
она
сути
рече
:
—
Госпођа
мајка
бежи
!
.
.
Хвала
ти
,
суто
!
...
Ја
сам
њега
волела
.
.
Сад
га
,
чини
ми
се
,
још
више
волим
.
Или
,
несрећа
је
начинила
да
видим
колико
га
волим
.
Ја
сам
мислила
да
сам
га
изгубила
...
луд
.
А
сад
кад
видим
да
га
опет
имам
,
ја
...
(
Јако
поцрвене
и
рече
:
)
Збиља
,
суто
,
откуд
то
,
из
овакве
куће
момак
да
пије
?
!
Она
болно
и
стидљиво
рече
:
—
Е
,
откуд
,
откуд
?
!
Ја
му
никад
с
мајком
нисам
о
томе
говорила
...
Емир
,
чедо
,
запали
и
ти
цигару
...
Грехота
је
да
постимо
кад
и
не
мислимо
на
пост
.
—
Не
могу
,
суто
,
ништа
.
Ја
сам
,
чини
ми
се
,
бестелесна
.
Сад
би
ишла
у
собу
где
је
он
,
па
бих
му
љубила
руке
,
миловала
бих
његове
хаљине
.
Нурије
се
сети
његових
ноћашњих
хаљина
и
рече
:
—
Е
,
да
му
љубиш
руке
...
Треба
ти
да
га
изгрдиш
и
да
два
три
дана
с
њим
не
говориш
.
—
О
,
суто
,
ни
два
три
сата
не
бих
могла
ћутати
.
Напослетку
,
па
и
шта
је
то
толико
што
се
опио
?
У
нас
пију
и
жене
,
само
крадом
.
—
Не
би
било
ништа
,
али
он
је
у
пићу
мало
незгодан
,
видела
си
ноћас
.
.
Она
погледа
у
руку
и
сети
се
како
ју
је
назвао
,
па
јој
би
тешко
.
Али
брзо
се
прибра
и
рече
:
—
Али
кажи
ми
,
суто
,
шта
ћу
ја
данас
,
и
докле
ће
он
спавати
?
—
До
сутра
,
чедо
.
А
ти
иди
па
лези
,
заспи
,
одмори
се
...
Она
одмах
устаде
и
оде
преко
предсобља
као
дух
,
приђе
уз
врата
где
је
он
,
и
прислонивши
лице
на
довратак
,
учини
јој
се
да
јој
је
тамо
све
што
има
на
свету
,
па
се
трже
и
оде
у
Нуријину
собу
за
рад
,
и
поклопи
се
на
диван
.
Би
јој
чудно
што
нема
суза
.
Али
зашто
да
плаче
кад
јој
је
он
жив
и
није
луд
...
Отрезниће
се
,
доћи
ће
јој
,
говориће
јој
тако
слатко
...
Робиња
је
покри
шапћући
:
—
Не
кидај
се
,
кјучук-ханум
...
Зар
само
он
пије
?
Наши
бећари
...
Ти
си
чула
какви
су
.
—
О
,
Ђули
,
да
ми
само
не
рече
оно
,
ону
страну
реч
!
.
.
—
Па
шта
,
то
није
ништа
.
Коко
,
то
је
таук
(
кокош
)
,
ја
сам
чула
од
жена
на
чифлуку
.
—
О
!
То
је
француска
реч
и
значи
...
каже
се
неваљалим
женама
.
Али
тако
ти
свега
најсветијег
,
немој
да
се
гдегод
изрекнеш
,
да
не
чују
моји
...
Само
за
ту
реч
отац
би
ме
одвео
и
никад
ме
не
би
вратио
.
У
Нуријиној
кући
била
је
ваздан
тишина
,
као
да
сви
посте
па
спавају
,
а
оно
,
сви
су
будни
,
осим
Джемала
,
и
сви
говоре
,
осим
Фатме
:
у
соби
сестре
,
у
кухини
слушкиње
и
робиње
,
али
све
шапатом
,
као
да
се
боје
да
не
пробуде
беја
пре
но
што
се
сасвим
отрезнио
,
да
опет
не
виче
,
не
грди
сироту
младу
женицу
.
Слушкиње
и
робиње
нису
разумеле
како
ју
је
назвао
,
али
су
познале
да
нешто
не
ваља
кад
су
хануме
онолико
викнуле
.
Пред
вече
се
све
очешљаше
и
обукоше
осим
Емир-Фатме
.
Гошћама
ће
казати
да
је
Емир
с
мужем
,
и
оне
јој
неће
замерити
,
пошто
је
сасвим
млада
.
Одмах
после
вечерњег
позивања
на
молитву
,
пред
Нурије-ханумином
капијом
зауставише
се
једна
затворена
кола
и
из
њих
изиђоше
оне
три
Цариграђанке
и
Ариф-ханум
.
То
су
ти
очекивани
гости
,
пре
два
дана
звати
за
вечерашњи
ифтар
.
Уз
капију
се
оне
три
закикоташе
кад
једна
од
њих
метну
прст
на
дугме
од
електричног
звонцета
.
Капија
стара
,
са
звекиром
и
халком
споља
,
и
с
мандалом
изнутра
,
а
звонце
.
Ариф
их
прекори
,
што
се
подсмевају
Нурији
,
кад
она
мисли
да
се
овим
почиње
реформа
харема
...
Кад
су
,
на
софи
,
питале
где
је
Фатма
,
Нурије
се
тако
вешто
правила
да
је
весела
,
како
не
би
умела
ниједна
глумица
.
Смејаше
се
,
испрекидано
говорећи
:
„
Па
...
Mon
Dieu
!
...
ви
знате
...
Све
смо
биле
младе
“
.
Оне
одобраваху
то
и
смејаху
се
,
а
пашиница
се
бејаше
променила
у
лицу
и
ништа
не
говораше
.
После
их
одведоше
у
једну
собу
за
пун
сто
.
Јеле
су
ћутећи
.
После
су
отишле
на
абдеслук
те
опрале
руке
и
уста
и
ушле
у
Мондије-ханумин
типичан
салон
,
попиле
по
кафу
и
попушиле
по
цигару
,
па
изишле
у
једну
велику
собу
с
миндерлуцима
да
клањају
.
Ту
је
већ
било
прострто
шест
малих
персиских
серџадета
за
шест
ханума
,
и
на
њима
,
па
крају
,
беху
спремљени
за
сваку
по
јашмак
и
бројанице
.
Гошће
су
дошле
абдеслије
,
узеле
су
абдест
код
куће
.
Свих
шест
у
бело
,
Цариграђанке
без
корсета
у
новомодним
реформама
;
свих
шест
забрадиле
су
се
за
клањање
белим
јашмацима
:
свих
шест
окренуте
југу
падају
ничице
и
устају
.
Соба
је
из
дворишта
;
на
прозорима
нема
завеса
,
те
је
месечина
пала
по
стварима
и
по
ханумама
;
покаткад
се
чује
неразговетан
шапат
,
кад
клече
с
рукама
на
прсима
,
окрећући
главу
и
погледајући
преко
једног
рамена
па
преко
другог
.
И
кад
свршише
клањање
,
свих
шест
помакоше
се
мало
,
нечујно
као
ноћни
дуси
,
и
прекрстивши
ноге
,
узеше
од
урминих
коштица
бројанице
,
и
уз
тихо
жуберкање
зачу
се
шапат
...
После
свршеног
клањања
,
скидоше
јашмаке
и
опет
одоше
у
онај
типичан
салон
Мондије-ханумин
,
и
домаћице
седоше
на
шиљтета
,
гошће
у
наслоњаче
(
Ариф
с
десном
ногом
пода
се
,
како
обично
седи
на
столици
)
,
па
кафа
и
цигара
...
И
ако
не
пуши
и
не
пије
кафу
,
разговор
је
отпочела
Ариф-ханум
.
Била
је
врло
весела
,
какву
је
скоро
није
видела
Нурије-ханум
,
а
какву
ју
је
волела
,
и
по
своме
обичају
мењала
је
место
непрестано
.
Кад
је
весела
,
само
кад
је
весела
,
она
је
она
,
млада
жена
,
дете
,
човек
,
пријатељица
,
другарица
.
Нарочито
дете
,
весело
дете
.
И
да
је
ту
било
деце
,
она
би
оставила
жене
,
па
би
се
с
децом
играла
лутке
,
лопте
,
скакала
би
,
пљескала
би
,
смејала
би
се
а
деца
би
била
блажена
и
утркивала
би
се
коме
ће
она
више
бити
друг
или
другарица
.
Пуно
је
младих
људи
и
жена
,
деце
њених
пријатељица
,
који
је
зову
„
тетка
“
или
чак
„
Ариф
“
,
као
другарицу
,
зато
што
се
с
њима
играла
,
као
дете
,
кад
су
били
мали
.
„
Деца
и
жене
,
то
је
мој
свет
.
“
И
зато
је
воле
и
деца
и
жене
...
Пашиница
и
Цариграђанке
нису
је
познавале
овакву
каква
је
вечерас
била
,
па
су
се
чудиле
.
Она
је
то
опазила
и
испричала
им
како
једанпут
,
кад
је
била
врло
млада
,
развеселила
се
пред
неким
непознатим
ханумама
,
а
оне
су
се
смејале
,
задиркивале
је
,
и
чудно
је
погледале
.
Сутрадан
јој
је
једна
од
њих
рекла
:
„
Ханум
,
ти
ниси
никад
толико
слатка
као
кад
си
онаква
“
.
—
„
Каква
?
“
упитала
је
она
радознало
.
„
Па
.
.
ти
знаш
,
“
рекла
је
она
и
смејала
се
.
—
„
Ја
не
знам
.
Кажи
,
молим
те
,
каква
?
“
„
Пијана
.
“
—
„
Ја
пијана
!
“
викнула
је
она
запрепашћено
,
а
после
се
грохотом
насмејала
и
рекла
:
„
Да
сам
хришћанка
,
ја
бих
бар
узимала
једно
пиће
кад
се
причешћујем
.
Овако
никад
“
.
Та
ханума
чудила
се
и
заклињала
јој
се
да
су
оне
биле
тврдо
уверене
да
је
она
пијана
.
Нурије
је
није
видела
одавно
овакву
.
Вечерас
,
она
је
знала
да
су
њени
односи
с
Елизом
сасвим
пријатељски
,
зато
је
весела
,
али
није
хтела
то
да
јој
помиње
,
да
је
дира
,
да
је
не
наљути
;
јер
она
је
њу
волела
само
овакву
:
несташну
младу
женицу
,
девојку
,
или
управо
дете
.
—
Нурије-ханум
,
рече
она
врло
весело
.
Последње
две
вечери
имала
сам
две
нове
посете
:
једну
Енглескињу
и
једну
Францускињу
.
Довела
ми
их
Мадам
Макс
.
—
Зацело
су
обе
„
новодошле
“
?
Ти
си
Самуилу
књижару
поручила
да
ти
пошаље
сваку
„
новоизашлу
"
страну
књигу
,
а
Мадам
Макс
да
ти
доведе
сваку
„
новодошлу
“
страну
жену
.
Али
,
ко
су
то
?
Путнице
или
жене
реформних
официра
.
Док
њини
мужеви
реформишу
нашу
војску
,
оне
да
реформишу
наше
друштво
...
—
Енглескиња
је
путница
,
а
Францускиња
је
жена
једног
инжињера
у
нашој
Беледији
...
—
Наши
уче
,
уче
,
па
се
толико
преуче
да
не
могу
вршити
посао
,
те
доводимо
странце
.
Срамота
!
узвикну
Нурије
.
—
Не
вечерас
то
,
Нурије-ханум
!
Да
могу
да
те
опијем
те
да
будеш
весела
.
Једна
од
тих
што
су
онда
мислиле
да
сам
ја
пијана
,
није
могла
бити
весела
док
се
не
опије
.
Ја
сам
је
врло
волела
,
и
поред
њене
рђаве
репутације
(
говорило
се
да
има
љубазника
)
.
Волела
сам
је
просто
зато
што
је
била
лепа
,
необично
лепа
.
Она
је
била
озбиљна
,
а
ја
сам
волела
да
је
једанпут
видим
неозбиљну
.
Па
јој
то
рекох
.
А
она
ми
на
часну
реч
каза
да
је
весела
само
кад
се
опије
.
И
ја
,
замисли
,
невероватно
,
купих
флашу
пива
,
донесох
је
у
моју
кућу
и
доведох
лепу
хануму
:
она
пиво
попи
,
па
се
опи
!
...
О
,
певала
ми
је
.
О
,
звецкала
ми
је
чампарама
и
играла
као
чочек
!
...
Била
је
раскалашио
весела
,
и
дивна
.
—
Наше
жене
одвратније
су
од
људи
,
рече
Фахрије-ханум
,
Цариграђанка
.
Људи
бар
пију
не
кријући
,
а
жене
...
—
Али
,
та
је
била
просто
дивна
.
—
А
какве
су
те
две
странкиње
?
упита
Нурије
смешећи
се
.
—
Лепе
,
нарочито
Енглескиња
:
како
само
може
бити
Енглескиња
лепа
кад
је
лепа
.
Па
израсла
као
јела
.
Францускиња
има
очи
којима
боју
не
знам
,
као
ни
мору
.
Једни
кажу
:
море
је
плаво
;
а
како
је
то
нетачно
!
Оно
је
час
плаво
,
час
зелено
,
час
сиво
...
И
врло
волим
што
та
жена
за
свашта
поцрвени
.
То
јој
тако
лепо
стоји
.
Наше
жене
никад
не
црвене
.
Ја
сам
чула
да
Францускиње
уче
да
црвене
.
И
вероватно
,
јер
.
.
оне
нису
баш
стидљиве
.
А
њен
глас
,
говор
,
смех
!
.
.
То
је
једна
музика
која
ме
просто
опи
,
усхити
,
како
ли
да
кажем
.
Она
оде
,
а
у
мојим
ушима
остаде
та
музика
,
њено
:
„
О
,
лà
,
лà
!
“
...
Зове
се
Мадам
Ажил
.
Говорљива
,
смешљива
:
Францускиња
...
Ово
ћеретање
пашиницу
мало
разгали
Да
је
сад
као
што
је
била
некад
,
она
би
тражила
ту
Енглескињу
и
ту
Францускињу
,
нарочито
Францускињу
;
али
она
се
изменила
.
Оно
,
да
пију
код
њих
и
жене
,
готово
је
обезбрижи
.
Па
што
се
забринуле
?
Фатми
то
није
ништа
необично
а
камо
ли
страшио
:
она
је
из
тога
друштва
.
Како
то
би
,
тек
оне
с
ове
веселе
,
шаљиве
теме
пређоше
на
једну
врло
озбиљну
,
која
је
у
турском
бољем
друштву
од
неколико
година
,
нарочито
последње
две
године
,
стално
на
дневном
реду
.
Почеше
о
политици
и
о
друштву
,
о
првом
с
много
жучи
,
о
другом
с
много
срца
.
Опет
поче
Ариф
,
с
пуно
темперамента
.
Док
се
шалила
,
говорила
је
турски
,
сад
кад
је
озбиљна
,
говори
француски
,
да
не
би
чула
и
разумела
послуга
.
Малопре
је
била
сва
старинска
Туркиња
што
мисли
само
на
своје
задовољство
;
сад
је
нова
пробуђена
турска
жена
што
мисли
и
на
добро
своје
земље
.
—
Ми
организаторке
Револуције
за
Устав
,
чекамо
политичку
слободу
као
озебао
сунце
;
па
чим
њу
добијемо
,
ми
ћемо
покренути
Женско
Питање
.
Женско
Питање
у
Турској
неће
бити
као
у
Европи
.
Ми
и
не
помишљамо
на
равноправност
с
људима
у
јавном
животу
.
Како
је
скромно
то
право
које
ће
тражити
турске
жене
.
Ми
сад
немамо
право
чак
ни
да
васпитавамо
мушку
децу
као
срећне
мајке
!
Ми
нисмо
училе
стране
језике
само
да
се
рекне
да
смо
образоване
или
само
ради
стране
лепе
књижевности
,
већ
и
ради
књига
које
нам
отварају
очи
и
ради
разговора
са
странкињама
,
Енглескињама
и
Францускињама
,
да
познамо
шта
њих
покреће
на
рад
,
на
живот
.
Ми
ни
шта
радимо
ни
живимо
;
зато
нас
спопада
чамотиња
и
обузима
туга
.
Ја
сам
мислила
да
не
радим
кад
сам
тужна
;
а
оно
није
:
ја
сам
тужна
кад
не
радим
.
Ми
ћемо
међу
женама
пропагирати
идеју
о
развијању
,
а
оне
ће
је
пропагирати
међу
људима
,
навикаваће
мужеве
на
њу
.
Јер
после
политичке
слободе
,
кад
би
се
она
из
женског
срца
и
духа
појавила
на
улицу
наједанпут
,
неочекивано
,
могла
би
букнути
револуција
какву
историја
света
не
памти
.
Ми
смо
то
већ
почеле
,
и
ради
те
идеје
као
и
ради
Устава
,
нове
много
путују
.
Ја
ћу
може
бити
ићи
у
Анадолију
и
Сирију
.
—
Због
нас
су
и
наши
мужеви
,
официри
,
послати
у
Маћедонију
„
да
умирују
чете
“
,
и
ја
и
моја
пријатељица
:
час
смо
у
Солуну
,
час
у
Серезу
,
сад
у
Битољу
,
после
у
Скопљу
,
„
гостујемо
код
пријатељица
“
,
рече
Фахрије-ханум
смешећи
се
.
—
Само
се
једно
бојим
,
опет
поче
Ариф
.
Женско
Питање
тек
је
у
зачетку
,
а
наше
просвећене
жене
већ
су
се
поделиле
у
два
логора
:
једне
су
уз
Емине-Семије-хануму
,
старију
жену
(
има
и
унучад
)
,
—
за
развијање
;
друге
су
уз
Ђулистан-Исмет-хануму
,
младу
и
врло
образовану
,
—
против
развијања
.
И
ја
се
бојим
да
ова
не
победи
,
зато
што
је
млађа
,
што
је
јача
и
што
има
уза
се
људе
,
организаторе
револуције
:
с
њима
се
разговара
и
договара
,
она
им
ради
.
А
Емине-Семије-ханум
има
уза
се
жене
и
странкиње
.
Управо
,
странкиње
су
је
и
надахнуле
овом
светом
идејом
:
Францускиња
,
Мадам
Веран
.
Исто
као
мене
.
Не
,
не
!
Ми
ћемо
смети
много
више
пропагирати
ту
идеју
тек
кад
узмемо
васпитавати
наше
жене
.
Оне
су
сад
за
развијање
потпуно
неваспитане
.
Какве
су
Цариграђанке
на
улици
!
Улицом
не
смеју
ићи
са
својима
,
а
с
туђима
:
раме
уз
раме
.
И
на
какав
сраман
начин
добију
пратиоца
,
удварача
!
Даду
му
знак
сунцобраном
,
или
неким
другим
ишаретом
.
И
зар
те
што
из
чаршије
донесу
модрице
,
кикоћући
се
или
црвенећи
од
задовољства
,
да
примају
у
кућу
туђе
људе
?
!
У
овом
тренутку
ја
осећам
револуцију
и
у
духу
и
у
срцу
.
Свога
понижења
и
у
најпросвећенијим
народима
жене
нису
потпуно
свесне
.
А
у
нашем
народу
!
.
.
Ох
,
наше
жене
!
Шта
је
шака
свесних
,
у
гомили
несвесних
?
Да
се
васпитавамо
,
па
да
се
припремамо
за
женска
друштва
која
ће
радити
на
просвећењу
масе
и
блажити
јад
у
нашој
земљи
.
Она
ће
бити
војске
што
ратују
против
зла
,
беде
и
невоље
.
Припреме
за
рат
трају
несразмерно
дуже
од
самога
рата
.
На
свим
припремама
радим
.
Ја
сам
свакој
сестри
на
ухо
шанула
о
овоме
.
И
позваше
ме
у
своје
друштво
људи
.
И
показаше
ми
„
своју
милост
“
књижевници
.
Организовали
у
Солуну
некакво
Књижевничко
Друштво
,
па
су
за
чланове
узели
и
жене
:
Фатма-Алију
и
Емине-Семију
,
Ђулистан-Хисмету
,
Фатма-Фахреназу
,
Ниђар-хануму
,
још
неке
и
—
мене
.
Један
је
дошао
,
у
име
друштва
,
да
ми
то
одликовање
јави
.
Десну
ми
руку
пружи
да
ме
подигне
до
себе
човека
,
а
леву
до
себе
књижевника
,
и
беше
блажен
,
јер
му
се
чињаше
да
сам
ја
блажена
.
Каква
част
!
Жена
подигнута
до
човека
,
и
до
књижевника
!
Изиђе
,
правећи
алузије
што
ме
удостоји
своје
посете
„
геније
“
;
а
ја
за
њим
одмах
све
поизотварах
,
да
не
осети
моја
слушкиња
посетиочеве
ми
„
надахнуте
душе
“
траг
који
је
мирисао
на
мастику
...
О
,
ништа
ми
није
одвратније
од
човека
који
заудара
на
пиће
!
А
наши
многи
књижевници
пију
...
Пашиница
необично
побледе
.
—
Опростите
Ариф-ханум
,
али
ја
вам
малочас
не
одговорих
,
не
хтедох
да
вас
прекидам
,
рече
Фахрије-ханум
.
Вичете
на
Цариграђанке
,
а
какве
су
вам
Солуњанке
?
—
Ја
нисам
Солуњанка
.
Ја
сам
Скопљанка
.
Али
,
ја
се
осећам
и
Солуњанка
и
Цариграђанка
.
И
тамо
сам
се
и
овде
пробудила
.
До
после
тридесете
сам
спавала
.
Младост
сам
провела
у
сну
.
Или
,
управо
,
младост
ми
је
дошла
позно
као
позно
пролеће
.
У
четрдесетој
години
имала
сам
кризу
,
бол
за
младошћу
.
И
туговала
сам
што
као
моја
Сафет
и
моја
Елиз
немам
кћери
да
удајем
,
па
да
добијем
унучад
:
да
се
подмлађујем
гледајући
у
кући
младост
.
Сад
осећам
душу
,
а
душа
нема
година
.
Моја
душа
родила
се
ко
зна
кад
пре
мене
и
умреће
ко
зна
кад
после
мене
.
Онај
што
се
правилно
развијао
дао
је
у
двадесет
петој
оно
што
ћу
ја
,
можда
,
дати
у
четрдесет
петој
...
—
У
Старом
Солуну
готово
нема
куће
без
пријатељица
...
Има
ли
тога
у
Цариграду
?
говораше
Фахрије-ханум
,
као
да
не
слуша
Арифу
.
Пашиница
се
болно
осмехну
,
а
Нурије
и
Ариф
рекоше
:
—
О
још
колико
!
—
Ја
то
не
знам
,
и
ако
сам
Цариграђанка
.
Овде
жене
,
удовице
,
и
на
моје
чуђење
девојке
.
Више
пута
,
ја
сам
видела
праву
слику
солунског
болесног
харемског
живота
.
Али
ни
за
ово
овде
ни
за
оно
у
Цариграду
није
крив
наш
добри
Пророк
,
већ
људи
,
себични
,
они
људи
што
су
вршили
преуређење
у
нашем
друштву
,
газећи
најглавније
одредбе
из
Корана
...
Ариф-ханум
промени
разговор
,
а
та
промена
бејаше
неочекивана
.
—
Да
би
сакриле
своје
погрешке
,
наше
жене
и
код
познатих
и
код
непознатих
оговарају
мужа
.
Има
и
таквих
које
оговарају
и
своје
деце
оца
.
Мени
моје
пријатељице
вичу
:
„
Благо
теби
!
Што
ти
имаш
мужа
,
ниједна
га
нема
“
.
Као
да
оне
знају
какав
ми
је
муж
!
Можда
је
добар
,
а
можда
и
није
.
И
ја
сам
можда
имала
неки
бол
,
али
га
нисам
свету
причала
.
Што
се
тиче
тога
,
ја
сам
и
сувише
поносита
:
никад
не
бих
понизила
онога
с
ким
век
векујем
...
Друга
нова
,
Мирсаде-ханум
,
насмеја
се
и
рече
:
—
А
кад
би
он
вас
понизно
?
Кад
не
би
био
муж
но
варалица
?
После
се
уозбиљи
и
рече
:
—
Ја
ћу
вам
причати
своју
историју
.
Молим
вас
,
хануме
,
да
је
слушате
...
Ја
се
удадох
за
човека
кога
су
ми
моји
изабрали
,
и
заволех
га
:
он
је
био
врло
леп
,
из
куће
,
чиновник
у
Сарају
.
Од
почетка
,
он
је
код
куће
бивао
једну
ноћ
,
на
дежурству
две
.
Ја
сам
то
дежурство
,
тако
често
,
проклињала
,
а
после
сам
се
стала
питати
:
„
Откуд
то
?
У
нашој
породици
,
ми
имамо
сарајских
чиновника
,
па
тако
не
раде
.
И
наједанпут
,
мене
поче
да
мучи
страшна
сумња
,
и
љубомора
,
јер
ја
сам
се
по
харемима
свашта
наслушала
шта
све
раде
наши
људи
.
Једног
дана
,
он
узјаха
на
коња
,
а
ја
,
одмах
за
њим
,
уђох
у
затворена
кола
...
Затутње
мост
у
Галати
,
а
ја
задрхтах
као
прут
:
његова
канцеларија
није
у
Стамболу
...
После
дуге
вожње
,
кочијаш
отвори
колска
врата
и
рече
:
„
Ефендија
је
ушао
овде
“
.
Погледах
,
двоспратна
кућа
с
кафезима
...
Упамтих
је
,
и
вратих
се
.
Прексутра
,
кад
му
је
био
ред
код
мене
,
ја
одох
у
Стамбол
,
и
уђох
у
ону
кућу
.
Преда
ме
изиђе
једна
млада
жена
,
старија
од
мене
,
па
ме
гледаше
зачуђено
,
пошто
сам
јој
била
сасвим
непозната
.
„
Ја
сам
погрешила
,
“
рекох
.
„
Ја
сам
мислила
да
ту
седи
једна
рођака
Нури-беја
...
“
и
казах
очево
име
мога
мужа
.
—
„
Овде
не
седи
његова
рођака
,
него
...
Ја
сам
му
жена
.
“
Мени
се
окрете
соба
.
Она
ми
поднесе
под
нос
сирће
од
руже
,
и
њиме
ми
истрља
слепе
очи
.
Кад
се
прибрах
,
ја
зајецах
.
„
Тешко
нама
!
Тешко
нама
!
“
викала
сам
,
а
она
ме
зачуђено
гледаше
,
па
тек
наједанпут
викну
:
„
А
то
ли
је
он
од
неколико
месеца
на
овамо
дежуран
сваку
трећу
ноћ
!
Он
се
оженио
другом
!
Ја
сам
добила
ортака
,
ви
сте
пошли
на
ортака
,
и
то
ниједна
није
знала
:
две
преварио
,
варалица
!
“
...
И
загрлисмо
се
као
сестре
,
изјадасмо
се
,
и
заклесмо
се
над
детињом
главом
(
с
њом
имао
и
дете
)
да
ћемо
му
се
осветити
.
То
јутро
,
имао
је
две
жене
;
то
вече
,
ниједне
:
обе
га
остависмо
.
И
са
живом
муком
,
управо
султановом
Ирадом
добисмо
Отпусно
Писмо
.
Ја
нађох
другог
мужа
,
младотурчина
.
Удружих
се
с
њим
против
нашег
друштвеног
живота
,
и
против
политичког
.
—
Право
си
казала
,
Мирсаде-ханум
:
кад
би
Ариф-ханум
била
наше
среће
,
и
она
не
би
ћутала
,
рече
Фахрије
,
па
запаливши
нову
цигару
поче
своју
историју
,
пошто
рече
:
„
Молим
вас
,
хануме
,
да
ме
слушате
.
“
—
Ја
сам
се
удала
млада
;
удала
сам
се
по
слици
,
и
заволела
сам
свога
мужа
,
јер
он
је
био
прво
мушко
с
ким
сам
ја
проговорила
.
Он
је
видео
да
га
волим
,
па
је
тражио
од
мене
многе
жртве
:
да
никуд
не
изиђем
из
куће
,
или
ако
кадгод
изиђем
да
седнем
у
затворена
кола
с
једном
његовом
тетком
;
јер
он
је
само
тој
тетки
веровао
.
Кад
дође
,
он
тражи
да
му
свирам
,
да
му
певам
,
по
неки
пут
да
му
играм
једну
игру
коју
сам
девојком
од
наше
робиње
научила
;
и
жели
да
сам
увек
,
кад
он
дође
,
у
другој
хаљини
и
накићена
.
Ја
сам
чула
да
то
траже
људи
од
својих
љубазница
,
па
сам
ипак
све
чинила
,
јер
сам
га
волела
,
и
мислила
сам
да
он
мене
воли
.
Али
,
каква
заблуда
!
...
Једнога
дана
,
ја
бејах
нешто
болесна
,
а
та
његова
тетка
:
„
Аман
!
Зар
да
се
не
обучеш
!
Зар
да
те
такву
затече
,
у
геџелуку
!
“
Ја
се
не
обукох
,
не
могах
;
а
кад
он
дође
,
мени
се
учини
хладан
,
па
ми
би
теже
но
од
болести
.
И
први
пут
,
увређена
,
ја
почех
да
размишљам
о
своме
брачном
животу
.
Лежала
сам
три
дана
,
па
кад
устадох
,
још
ми
не
беше
добро
,
те
му
се
опет
не
обукох
;
и
уместо
да
ме
жали
што
сам
болесна
,
њему
криво
што
му
се
нисам
обукла
...
У
мени
се
зби
преокрет
:
ја
према
њему
охладнех
,
и
оставих
га
...
Ја
нисам
осетила
да
ме
жали
,
те
сам
се
чудила
што
ми
одмах
не
да
Отпусног
Писма
.
Најпосле
га
добих
,
једва
,
с
муком
,
па
се
удадох
за
човека
широких
погледа
,
који
од
жене
не
прави
љубазницу
и
не
сматра
је
за
ствар
.
Ја
сам
сад
срећна
,
али
знам
да
су
милиони
несрећни
,
и
ради
тих
својих
сестара
,
ја
се
буним
и
—
радим
.
Трећа
,
најмлађа
,
болесна
,
закашља
се
сухим
кашљем
,
па
рече
:
—
Слатке
хануме
,
да
чујете
и
моју
историју
...
Моја
историја
је
страшна
.
Кћи
сам
Али-пашина
;
никад
нисам
пешке
пошла
,
те
никога
нисам
ни
видела
:
удадох
се
по
слици
...
Послаше
га
са
службом
у
унутрашњост
,
где
се
упознадох
с
једном
девојком
,
коју
врло
заволех
.
Сваки
час
ми
дотрчкаваше
кроз
капиџик
,
па
наједанпут
нема
је
.
Чух
да
је
болесна
...
Одох
да
је
обиђем
.
Она
писну
као
црв
,
кад
мене
виде
;
а
ја
помислих
:
„
Заволела
ме
,
нема
ни
мајке
ни
сестре
“
.
После
две
недеље
,
дођоше
неколико
муслимана
моме
беју
.
Шта
су
у
конаку
говорили
,
не
знам
;
тек
,
кад
уђе
у
харем
,
он
беше
страшан
,
у
лицу
црн
као
земља
.
Ја
га
не
смедох
питати
шта
му
је
.
После
...
дознадох
.
.
Један
дан
,
кад
ја
нисам
била
код
куће
,
девојка
дошла
кроз
капиџик
,
развијена
,
као
обично
:
тражила
мене
;
он
је
у
собу
намамио
и
...
она
,
несрећница
,
остала
тешка
.
.
А
кад
је
несрећни
отац
,
муфтија
,
преко
једне
рођаке
испитао
,
она
све
казала
.
Пошто
се
нашли
сведоци
,
наше
слушкиње
,
да
је
завео
девојку
,
он
,
по
нашим
закону
,
морао
је
узети
...
Али
ја
не
сачеках
долазак
свога
ортака
:
одох
од
мужа
,
да
му
се
никад
не
вратим
...
И
колико
је
крив
,
и
не
хте
ми
дати
Отпуснога
Писма
!
Бог
ће
га
казнити
.
Дан
казне
свих
тирана
тако
је
близу
;
ја
му
,
чини
ми
се
,
већ
чујем
ход
,
па
му
се
радујем
како
се
ником
нисам
радовала
.
Боже
!
—
заврши
погледавши
у
небо
,
па
се
закашља
,
белу
свилену
махраму
метну
на
уста
;
кад
је
измаче
,
она
са
страхом
погледа
у
њу
.
.
Ових
пет
беху
дубоко
потресене
.
Джемал-бејова
мајка
правећи
се
као
да
у
души
нема
ништа
ни
из
прошлости
ни
из
садашњости
,
дирнута
говором
и
кашљем
ове
младе
несрећнице
,
осети
да
јој
се
стегоше
вилице
.
Дуго
је
ћутала
,
гутајући
сузе
,
а
после
отпоче
,
и
ако
је
ниједна
ништа
не
пита
,
историју
свога
живота
