бројитренутке
онај
који
је
заљубљен
а
сумња
,
слути
зло
и
превару
а
ипак
нежно
љуби
!
”
И
једнога
дана
,
истина
се
показа
пред
мојим
очима
у
свој
својој
наготи
.
Били
смо
тако
пред
подне
код
„
Шарана
”
ја
,
Паја
писар
и
Михаило
шпедитер
.
Пили
смо
ракију
и
јели
смо
краставце
из
воде
.
У
једанпут
—
ах
,
кад
се
тога
сетим
—
Паја
писар
извади
из
џепа
марамицу
и
чвркну
се
у
њу
.
То
ме
потресе
до
дна
душе
и
осећах
тежак
бол
у
срцу
.
Ах
,
та
марама
,
или
боље
као
што
Шекспир
каже
:
рубац
.
У
једноме
комаду
требала
ми
је
марама
са
монограмом
.
Нико
у
трупи
није
имао
мараму
са
монограмом
,
те
смо
замолили
апотекарицу
да
нам
позајми
једну
.
Разуме
се
нисмо
јој
вратили
,
марама
је
остала
код
мене
.
То
је
била
бела
батистна
марама
са
укрштеним
црвеним
словима
С
.
и
Р
.
Мараму
је
чувала
Перса
,
њој
сам
јој
поклонио
и
—
уједанпут
видим
,
писар
Паја
се
изркњује
у
њу
.
Можете
мислити
како
ми
је
било
!
Интригант
одану
мало
и
доврши
чашу
,
а
затим
је
опет
нали
и
настави
:
—
Кад
сам
на
подне
отишао
кући
,
Перса
је
баш
секла
црни
лук
да
га
измеша
са
џигерицом
на
жару
.
Приђох
јој
и
узех
јој
руку
.
И
—
сад
настаје
друга
појава
четвртог
чина
:
Ја
:
Дај
ми
твоју
руку
.
Та
је
рука
влажна
.
Перса
:
Од
лука
.
Чекај
да
се
обришем
!
Ја
:
Та
рука
показује
да
,
је
плаховито
и
издашно
срце
.
Врела
,
врела
и
влажна
.
Ова
рука
захтева
молитву
,
пост
,
много
уздржања
и
побожних
трпљења
,
јер
у
њој
је
млад
,
ватрен
ђаво
,
који
може
лако
да
се
побуни
.
То
је
добра
,
издашна
рука
.
Перса
:
Ти
то
одиста
можеш
казати
,
јер
та
ти
рука
даје
моје
срце
.
Ја
:
Раскалашна
,
несташна
рука
.
У
старо
време
срце
је
давало
руку
;
нова
хералдика
гласи
—
рука
а
не
срце
!
...
И
даље
јој
нисам
говорио
,
сели
смо
и
јели
џигерицу
с
луком
.
Ја
сам
имао
добар
апетит
,
али
ми
то
није
могло
умањити
душевни
бол
.
Ћутао
сам
,
док
се
нисам
најео
и
,
онда
,
господине
мој
,
настаје
свршетак
друге
појаве
четвртог
чина
.
Ја
рекох
да
сам
видео
рубац
,
као
што
вели
Шекспир
,
у
рукама
Паје
писара
.
Она
вели
да
то
није
истина
већ
да
је
рубац
код
ње
.
Настаје
дијалог
.
Ја
:
Видео
сам
рубац
у
Пајиној
руци
,
јавно
је
њиме
убрисао
нос
.
Перса
:
Што
ти
тако
напрасито
плану
при
тим
речима
?
Ја
:
Је
ли
изгубљен
,
немаш
га
више
?
Говори
,
немаш
га
више
?
Перса
:
Небо
нека
нас
заштити
!
Ја
:
Како
,
шта
велиш
?
Перса
:
Није
изгубљен
,
но
баш
и
кад
би
био
изгубљен
?
Ја
:
Како
?
Перса
:
Кажем
,
да
није
изгубљен
.
Ја
:
Па
онда
га
донеси
;
покажи
ми
га
!
Перса
:
То
могу
,
али
сада
нећу
;
то
ти
је
само
изговор
да
оклеветаш
господина
Пају
.
Ја
:
Донеси
ми
рубац
,
ја
већ
нешто
зло
слутим
!
Перса
:
Веруј
ми
,
господин
Паја
је
један
честит
човек
.
Ја
:
Рубац
!
Перса
:
Немој
,
Бога
ти
,
да
се
млатиш
!
Ја
:
Рубац
!
Перса
:
Господин
Паја
је
човек
који
нам
се
толико
нашао
.
Дужан
си
му
тридесет
и
два
динара
...
Ја
:
Рубац
,
кажем
ти
!
Перса
:
Ти
одиста
заслужујеш
прекор
!
Ја
:
Иди
!
И
одем
од
куће
.
Интригант
се
осетио
уморан
дугим
казивањем
,
јер
је
цео
дијалог
изговорио
са
патосом
,
као
са
позорнице
.
Тома
је
бленуо
у
интриганта
који
му
је
изгледао
у
овоме
часу
као
неко
надземаљско
биће
.
Кафански
момак
за
келнерајом
се
церио
,
јер
је
ову
причу
,
коју
је
интригант
свако
вече
понављао
свакоме
ко
плати
пола
литра
вина
,
знао
већ
напамет
.
—
И
сад
долази
крај
!
—
узвикну
интригант
уједанпут
пошто
се
осети
одморан
—
и
,
ако
желите
да
чујете
,
ви
наручите
још
пола
литра
вина
.
Тома
одмах
наручи
,
радознао
да
што
пре
чује
крај
ове
језовите
трагедије
.
Интригант
испи
једну
чашу
и
нали
другу
,
па
настави
:
—
И
сад
долази
крај
.
Пети
чин
,
први
појава
.
Рикванд
:
тамна
ноћ
.
Кулисе
:
обичне
куће
.
Ја
се
око
поноћи
враћам
кући
носећи
у
души
злокобну
намеру
.
Брава
шкљоцну
.
Она
у
кревету
,
покривена
војничким
ћебетом
.
Бајна
,
чаробна
,
спава
као
мадона
.
Буди
се
.
Перса
:
Ко
је
то
?
Перо
,
ти
?
Ја
:
Ја
сам
,
Персо
!
Перса
:
’
Ајде
,
изуј
се
па
лези
,
видиш
да
си
пијан
!
Ја
:
Кад
си
легала
,
да
л
’
си
се
помолила
Богу
,
Персо
?
Перса
:
Јесам
,
Перо
!
Ја
:
Да
л
’
се
сећаш
још
каквога
греха
који
ти
небо
још
није
опростило
?
Ако
се
сећаш
,
одмах
измоли
Божји
опроштај
!
Перса
:
Шта
ти
је
,
Бога
ти
,
што
се
млатиш
!
Ја
:
Измири
се
с
Богом
,
брзо
;
ја
ћу
се
уклонити
.
Не
желим
те
смакнути
неприправну
,
Боже
сачувај
;
твоју
душу
нећу
убити
.
Перса
:
Ти
велиш
да
ћеш
ме
убити
?
Ја
:
Зацело
!
Перса
:
Ах
,
тада
нек
ми
се
смилује
Бог
!
Велим
од
свег
срца
.
Ја
:
Амин
!
Перса
:
Кад
тако
говориш
,
надам
се
да
ћеш
ме
оставити
у
животу
.
Ја
:
Хм
!
Перса
:
Па
ипак
се
бојим
,
јер
си
гадан
кад
се
напијеш
.
Ја
:
Сети
се
својих
грехова
!
Перса
:
Сагреших
само
тебе
љубећи
.
Ја
:
Зато
ћеш
умрети
.
Перса
:
Неприродно
је
убијати
љубав
.
Ох
,
Боже
,
зашто
гризеш
доњу
усну
?
Ја
:
Буди
мирна
!
Перса
:
Од
срца
радо
,
али
ми
реци
због
чега
све
то
?
Ја
:
Рубац
с
моноограмом
,
који
ја
толико
цених
и
теби
дадох
,
ти
поклони
Паји
писару
.
Перса
:
Нисам
,
жива
ми
мајка
!
Позови
га
и
питај
.
Ја
:
Драга
душо
,
не
куни
ми
се
криво
:
куцн’о
ти
је
самртни
час
!
Перса
:
Зар
ми
је
мрети
у
овај
мах
?
Ја
:
Да
,
сместа
!
Зато
признај
само
грех
свој
.
Ти
мораш
умрети
!
Перса
:
Смилуј
ми
се
тад
,
Боже
!
Ја
:
И
ја
велим
:
амин
!
Перса
:
Смилуј
ми
се
и
ти
!
Јер
те
никад
увредила
нисам
,
никад
не
љубљах
Пају
писара
другом
љубављу
до
оном
коју
сам
Бог
одобрава
;
никад
му
не
дадох
залоге
какве
.
Ја
:
Тако
ми
неба
,
ја
видех
свој
рубац
у
његовој
руци
.
Ја
сам
видео
рубац
кад
се
изркнуо
у
њега
.
Перса
:
Уби
ме
сутра
,
а
остави
ме
сад
с
миром
да
спавам
.
Ја
:
Не
противим
се
!
Перса
:
Само
још
по
сата
.
Ја
:
Делом
се
само
могу
опростити
сумње
.
Перса
:
Допусти
ми
бар
да
се
помолим
Богу
!
Ја
:
Касно
је
!
...
И
сад
,
као
млетачки
црнац
,
сунем
дивљачком
снагом
на
кревет
,
дочепам
је
и
почнем
је
тући
како
није
извукла
батине
још
од
рођења
.
Кад
сам
је
испребијао
као
мачку
,
ја
пођох
и
на
вратима
се
још
једном
уставим
да
искажем
Јагове
речи
:
„
Ван
куће
ви
сте
слике
,
у
соби
звонца
,
мачке
у
кујни
,
светице
у
јадању
и
пренемагању
;
кад
вас
увреде
,
онда
сте
ђаволи
,
газдинство
вам
је
играчка
,
а
домаћице
сте
само
у
постељи
!
...
Ви
устајете
на
игру
,
а
лежете
у
постељу
да
радите
!
”
И
с
тим
речима
одох
од
куће
да
наставим
пиће
,
јер
ме
је
друштво
чекало
.
Кад
сам
сутрадан
дошао
,
ње
није
било
код
куће
,
а
није
ни
њених
ствари
.
Одселила
се
код
Паје
писара
!
Интригант
заћута
,
јер
је
завршио
причу
о
својој
језовитој
трагедији
.
После
дужег
ћутања
он
испи
чашу
и
додаде
:
—
Да
,
живот
је
вечна
загонетка
,
господине
!
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
Која
је
управо
наставак
страшне
ноћи
и
свршетак
велике
Томине
трагедије
Тома
је
био
под
утиском
велике
и
класичне
трагедије
,
коју
је
интригант
тек
завршио
,
кад
се
кафанска
врата
отворише
и
уз
жагор
уђе
читава
гомила
нових
гостију
.
То
су
били
управитељ
,
госпођица
Ленка
,
још
једна
„
наивка
”
,
први
љубавник
и
још
два
грађанина
који
ће
платити
цех
.
Чим
уђоше
и
спазише
Тому
,
они
се
почеше
гуркати
и
смејати
,
а
грешни
Тома
,
који
је
уз
причу
интригантову
мало
одахнуо
после
тешке
невоље
,
виде
опет
сву
своју
трагедију
,
те
поцрвене
и
обори
главу
.
Друштво
заузе
један
повећи
сто
и
она
два
грађанина
одмах
наручише
вино
и
кафе
.
Разуме
се
да
се
није
остало
само
при
гуркању
и
смејању
,
већ
уз
прву
чашу
вина
почеше
да
падају
и
вицеви
на
рачун
Томин
.
Нико
их
није
њему
лично
упућивао
,
али
су
говорили
тако
гласно
да
му
се
свака
реч
забадала
као
нож
у
срце
.
—
Море
да
је
подојио
и
успавао
дете
,
па
је
изишао
мало
у
кафану
!
—
почео
је
комичар
паљбу
.
—
Море
нека
благодари
Богу
што
нисам
хтео
да
узнемиравам
публику
,
иначе
би
се
он
под
мојим
шакама
још
једанпут
породио
и
то
би
породио
—
близанце
!
—
додаје
управитељ
.
—
Не
би
родио
него
би
побацио
!
—
додаје
управитељка
.
Разуме
се
,
да
би
се
на
сваку
ову
примедбу
захорио
смех
за
оним
столом
,
а
грешни
би
Тома
осетио
како
га
подилазе
жмарци
и
учинило
би
му
се
као
да
га
воде
кроз
шибу
.
И
све
би
то
Тома
можда
издржао
,
да
сад
и
сама
госпођица
Ленка
не
зину
:
—
Ја
не
разумем
само
,
зашто
полиција
не
обрати
пажњу
на
такве
протуве
за
које
се
не
зна
ни
да
ли
су
мушко
или
женско
?
—
рече
она
.
Е
,
то
већ
Тома
,
који
је
поуздано
знао
да
је
мушко
,
није
могао
издржати
.
Њему
се
појавише
две
велике
сузе
на
очима
и
рече
интриганту
:
—
Ја
идем
,
не
могу
дуже
остати
!
—
Не
,
немојте
ићи
!
—
одговори
му
одлучно
интригант
.
—
Седите
ви
и
наручите
још
пола
литра
вина
,
а
ја
идем
часком
у
њихово
друштво
да
им
објасним
у
чему
је
ствар
.
Ви
сте
у
овом
случају
били
само
каваљер
према
једној
дами
и
,
кад
би
они
знали
како
ваша
ствар
стоји
,
не
би
вам
се
смејали
.
Уверавам
вас
да
вам
се
не
би
смејали
!
Тома
га
погледа
благодарним
погледом
и
интригант
се
диже
те
оде
оном
столу
.
За
столом
га
сви
радознало
предусретоше
и
он
узе
да
шапће
и
објашњава
нешто
.
Друштво
га
је
пажљиво
слушало
и
Тома
поче
пун
наде
да
гледа
у
онај
сто
.
За
време
интригантова
казивања
по
гдеко
би
се
отуда
окренуо
и
погледао
Тому
,
па
је
између
осталих
то
једном
и
сама
госпођица
Ленка
учинила
.
Томино
надање
порасте
још
више
и
поче
да
му
се
ведри
душа
.
Очекивао
је
да
се
сви
покају
што
су
онако
поступали
према
њему
,
што
су
га
истерали
,
што
су
га
исмевали
,
а
госпођица
Ленка
можда
поново
насмеје
оним
осмехом
,
којим
се
у
сну
смешила
на
њега
.
И
кад
би
се
то
десило
,
Тома
богослов
би
био
понова
срећан
и
опростио
би
свима
,
и
заборавио
би
све
што
му
се
тога
дана
десило
.
А
то
би
можда
и
било
,
али
се
у
томе
тренутку
поново
отворише
кафанска
врата
и
уђе
најпре
један
артиљеријски
капетан
,
а
за
њим
један
момак
из
хотела
код
„
Златног
лафа
”
.
Тај
момак
,
чим
опази
Тому
,
показа
га
капетану
прстом
.
Капетан
само
што
викну
момку
:
—
Зови
ми
унутра
посилног
!
—
па
нагло
приђе
Томином
столу
и
дрекну
:
—
Је
л
’
те
ви
,
магарче
један
,
знате
ли
ви
да
ћу
вас
исећи
сабљом
као
репу
!
—
Молим
!
...
—
учини
Тома
и
поче
да
дршће
као
да
игра
какву
старачку
ролу
.
—
Коме
ви
подмећете
децу
као
кукавица
јаје
!
—
дрекну
опет
капетан
.
А
тек
што
изусти
,
уђе
посилни
носећи
Недељка
.
—
Дај
то
жгепче
овоме
господину
овде
!
Посилни
предаде
Недељка
,
а
несрећни
Тома
прими
га
у
наручје
,
не
знајући
просто
шта
да
каже
„
и
где
очима
да
погледа
.
За
оним
столом
захори
се
опет
огроман
смех
,
коме
се
сад
придружи
и
келнер
и
онај
други
момак
од
„
Златног
лафа
”
.
Једино
посилни
што
се
врло
дискретно
смешио
,
јер
није
био
добио
претходну
дозволу
од
капетана
да
се
сме
гласно
смејати
.
Тому
обузе
жар
те
осети
како
му
горе
табани
и
образи
и
гледа
у
патос
,
молећи
у
себи
Господа
Бога
праведног
,
да
се
тај
патос
отвори
и
да
га
прогута
.
Капетан
,
онако
гневан
,
окрете
се
ономе
столу
,
који
се
још
гласно
смејао
и
почне
му
објашњавати
:
—
Замислите
ниткова
једног
,
увукао
се
синоћ
у
моју
собу
па
ми
метнуо
дете
у
кревет
!
Гласан
смех
се
опет
захори
.
Тома
нити
је
чуо
капетана
нити
би
,
да
га
је
чуо
,
појмио
у
овом
тренутку
да
је
он
у
туђу
собу
,
а
не
у
Елзину
унео
Недељка
.
Капетан
настави
:
—
Ја
дошао
мртав
уморан
са
учења
,
па
грунуо
у
кревет
колики
сам
дуг
,
кад
осетим
за
леђима
нешто
ми
мрда
.
Можете
мислити
како
ми
је
било
.
Упалим
брже
свећу
,
кад
—
имам
шта
и
видети
—
жгепче
,
ово
жгепче
!
Ху
,
триста
му
мука
,
што
сам
направио
ларму
по
кафани
;
хтео
сам
да
поубијам
и
газдарицу
и
штумадлу
и
куварицу
и
уопште
све
што
је
кадро
родити
дете
.
Чујем
после
од
газде
,
да
је
синоћ
у
хотел
стигла
нека
битанга
са
дететом
,
по
свој
прилици
са
намером
да
га
подбаци
коме
!
И
коме
је
нашао
?
...
Мени
,
мени
,
чија
жена
три
пут
узастопце
рађа
близнаке
,
близнаке
господо
моја
!
Па
сад
додајте
томе
да
ја
у
свакој
кафани
где
ноћим
,
нађем
у
кревету
по
једно
дете
,
но
...
леп
би
то
број
изашао
,
врло
леп
број
!
Смеј
се
опет
захори
,
а
сад
му
се
и
сам
капетан
,
па
чак
и
посилни
придружи
.
Тома
осети
како
се
љуља
патос
,
а
столови
,
чаше
,
столице
и
сви
посетиоци
почеше
да
се
окрећу
у
ковитлац
.
Капетан
пође
па
се
на
вратима
још
једном
задржа
и
подвикну
:
—
Само
се
ви
још
и
даље
шуњајте
око
моје
собе
,
па
ћу
вам
показати
.
Уосталом
,
ја
сам
већ
и
полицији
пријавио
ствар
!
—
И
залупи
врата
те
оде
,
а
посилни
за
њим
.
Томи
се
одсекоше
ноге
и
не
мога
више
да
се
држи
на
њима
,
него
клону
на
столицу
,
а
Недељка
спусти
на
крило
.
Њему
ништа
више
није
било
јасно
,
он
ништа
више
није
разумео
,
ништа
чуо
,
ништа
видео
.
Он
није
могао
да
појми
откуд
сад
Недељко
на
његовом
крилу
,
кад
он
зна
да
га
је
оставио
у
Елзиној
соби
.
Није
могао
да
разуме
откуд
се
сад
у
целу
ову
ствар
уплео
један
артилеријски
капетан
.
Он
ни
из
далека
није
слутио
да
је
погрешио
собу
и
,
место
у
Елзину
,
да
је
метнуо
Недељка
у
кревет
једнога
артилеријског
капетана
,
који
ће
се
уморан
са
вежбе
вратити
.
Кад
оде
капетан
,
за
суседним
столом
отпоче
опет
разговор
пун
пакости
на
рачун
Томин
.
Интригантов
је
покушај
сасвим
пропао
и
почеше
се
опет
отуда
разлегати
вицеви
као
варнице
,
палећи
грешнога
Тому
и
по
души
и
по
лицу
и
по
очима
.
Најгласније
их
је
казивала
госпођица
Ленка
и
њене
су
пакосне
речи
најдубље
задирале
у
Томину
душу
.
Најзад
,
кад
се
мало
прибра
,
он
појми
да
би
најбоље
било
удаљити
се
из
овог
пакла
,
али
немађаше
снаге
да
се
дигне
.
Он
прибра
последње
снаге
своје
и
позва
момка
те
плати
трошак
,
па
узе
Недељка
под
пазухо
да
пође
,
и
ако
је
осећао
да
ће
га
испратити
смех
.
Не
мари
,
то
ће
бити
последњи
смех
,
више
их
никад
неће
видети
,
нити
они
њега
.
И
таман
да
пође
,
али
сад
,
и
по
трећи
пут
,
отворише
се
врата
и
појави
се
на
њима
полицијски
писар
са
једним
жандармом
и
упути
се
право
к
њему
.
Тома
опет
изгуби
сву
моћ
у
коленима
,
ова
се
превише
и
он
клону
на
столицу
,
а
хладан
зној
му
ороси
чело
.
—
Ви
сте
,
дакле
,
господине
,
тај
човек
с
дететом
?
—
рече
писар
познатим
званичним
тоном
.
—
Ја
сам
!
—
одговори
Тома
,
уверен
и
сам
да
је
збиља
он
тај
човек
с
дететом
кога
полиција
тражи
.
—
Пођите
,
дакле
,
са
мном
!
—
додаде
писар
одлучно
,
а
Тома
појми
да
другаче
и
не
може
бити
но
да
мора
поћи
,
и
ако
се
за
оним
столом
понова
захори
смех
,
коме
се
сад
искрено
придружио
и
сам
интригант
.
Кад
изиђе
на
ваздух
,
Тома
се
освежи
и
осети
лакши
.
Ма
да
никад
није
имао
посла
са
полицијом
,
ма
да
се
тешко
осећао
у
друштву
полицијског
писара
,
који
је
ишао
крај
њега
и
жандарма
,
који
је
ишао
за
њим
,
ипак
се
осећао
боље
но
мало
час
у
кафани
под
пљуском
подсмевака
и
грдњи
.
У
полицији
је
прилично
дуго
трајало
испитивање
,
јер
у
први
мах
Тома
никако
није
могао
да
да
јасан
одговор
,
нарочито
на
ова
три
питања
:
а
)
У
којој
намери
ви
носите
собом
ово
дете
где
год
мрднете
,
па
чак
и
ноћу
по
кафанама
?
б
)
Ако
сте
ви
заиста
,
као
што
изјављујете
,
дошли
да
се
упишете
у
глумце
,
онда
шта
ће
вам
ово
дете
?
и
в
)
Зашто
сте
ви
то
дете
подметали
једном
артиљериском
капетану
у
кревет
?
Једва
најзад
успе
Тома
да
измоли
писара
да
га
од
почетка
до
краја
саслуша
.
Причао
му
је
почевши
од
свога
порочног
сна
па
до
белих
пикетских
панталона
;
читао
му
је
писмо
управниково
,
причао
му
је
своје
ступање
на
позорницу
и
све
,
све
од
реда
.
Писар
се
слатко
смејао
Томиној
причи
,
што
је
овога
необично
болело
,
јер
је
бар
код
власти
очекивао
саучешће
.
Кад
је
завршио
причу
,
писар
зазвони
у
звонце
и
нареди
жандарму
да
позове
женску
која
је
синоћ
одсела
у
собу
број
седам
код
„
Златног
лафа
”
.
Док
је
жандарм
ишао
да
то
изврши
,
писар
замоли
Тому
да
му
поједина
места
своје
трагедије
наново
исприча
и
власт
се
опет
слатко
смејала
.
Нарочито
се
власти
необично
допао
сан
Томин
и
она
језовита
сцена
кад
му
је
Ленка
узвикнула
:
„
Магарче
један
,
зар
се
овде
за
кулисама
чувају
деца
!
”
Најзад
се
отворише
врата
и
на
њима
се
појави
Елза
,
праћена
жандармом
.
И
,
сад
настаде
једна
збиља
потресна
цена
,
али
не
између
несрећне
мајке
и
изгубљеног
детета
,
као
што
то
читаоци
очекују
,
већ
између
Елзе
и
полицијског
писара
.
Чим
она
прекорачи
праг
,
а
писар
скочи
изненађен
:
—
Зар
си
ти
то
?
—
дрекну
он
.
—
Ја
,
дабоме
!
—
одговори
она
и
полетеше
једно
другоме
у
загрљај
.
И
сад
се
испостави
да
је
управо
писар
тај
пријатељ
,
кога
је
Елза
изишла
из
хотела
да
тражи
,
и
сад
се
испостави
да
је
управо
због
тога
писара
грешни
Тома
све
ноћашње
недаће
и
невоље
пропатио
.
—
Па
где
си
,
забога
,
—
тражим
те
цело
вече
,
два
пут
сам
овде
долазила
.
—
Дежурни
сам
,
па
сам
обилазио
варош
.
И
Елза
и
писар
извинише
се
Томи
,
а
писар
чак
поцепа
акт
саслушања
и
сад
сви
четворо
,
пошто
је
Елза
понела
Недељка
,
кренуше
у
хотел
.
Елза
и
писар
са
Недељком
уђоше
у
њену
собу
,
пошто
рекоше
лаку
ноћ
Томи
,
а
Тома
,
пролазећи
крај
собе
број
девет
,
у
којој
је
извесно
већ
тврдо
спавао
уморни
капетан
,
осети
неке
жмарце
у
кичми
и
у
леђима
.
Кад
уђе
у
своју
собу
,
Тома
се
обучен
простре
по
кревету
и
пребаци
јорган
преко
главе
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПЕТА
Једна
породична
тајна
која
нема
никакве
везе
са
досадањим
породичним
тајнама
изнесеним
у
овом
роману
А
ујутру
,
у
зору
,
кретоше
опет
поштанска
кола
,
носећи
Елзу
и
Недељка
пут
Београда
.
Тома
богослов
је
свршио
своје
,
Тома
богослов
је
отишао
.
Он
сад
грешник
пешачи
—
јер
је
,
слушајући
интригантову
трагедију
,
потрошио
сав
новац
који
је
имао
—
и
враћао
се
као
заблудели
син
мајци
богословији
,
где
ће
пред
ректором
покајнички
пасти
на
колена
и
иповедити
му
своје
патње
и
своје
горко
разочарање
у
„
уско
поприште
са
пространим
тежњама
које
у
се
сабирају
сав
живот
човечански
!
”
И
једнога
дана
,
тамо
доцније
,
кад
буде
био
поп
,
кад
буде
имао
своју
парохију
,
он
ће
какве
зимске
вечери
,
седећи
уз
загрејану
пећ
,
причати
својој
попадији
о
томе
како
је
живот
човечји
вечита
загонетка
.
Елза
,
седећи
безбрижно
под
арњевима
,
није
више
ни
мислила
на
Тому
,
а
није
ни
Недељко
,
који
је
на
Елзином
крилу
спавао
тако
мирне
савести
,
као
да
није
ноћас
толико
несрећа
починио
.
У
колима
је
био
сад
један
нов
сапутник
.
Омален
дежмекаст
господин
,
жмиркавих
очију
,
проседих
бркова
и
необично
брбљив
.
Он
рече
Елзи
да
је
ђумрукџија
и
да
путује
у
Београд
,
јер
је
чуо
да
ће
бити
премештен
па
да
обустави
то
.
Не
иде
му
се
,
вели
,
из
места
где
се
већ
свикао
и
стекао
породичне
и
пријатељске
везе
.
—
Ни
држава
нема
рачуна
да
нас
сваки
час
премешта
—
додаје
ђумрукџија
,
објашњавајући
Елзи
.
—
Свикну
се
трговци
на
мене
,
свикнем
се
ја
на
њих
;
свикну
се
шверцери
на
мене
,
свикнем
се
и
ја
на
њих
.
Знам
ја
њега
,
зна
он
мене
;
знам
ја
шта
он
мисли
,
зна
он
шта
ја
мислим
.
И
таман
све
удесиш
да
ти
посао
иде
као
намазан
и
без
главобоље
,
а
држава
тек
’
ајде
,
премештај
.
Овај
говорљиви
сапутник
непрестано
је
разговарао
о
свему
и
свачему
.
А
једног
тренутка
,
кад
се
Недељко
нешто
мало
заплака
,
обрати
пажњу
и
на
њега
,
премери
га
од
главе
до
пете
,
па
ће
тек
рећи
:
—
Има
му
десет
кила
?
Елза
се
изненади
што
он
на
киле
говори
о
детету
,
и
не
знајући
да
је
његово
ђумрукџијско
око
већ
извежбано
да
сваком
пакету
одмери
тежину
.
—
Да
вам
не
смета
што
плаче
?
—
упита
Елза
.
—
А
не
,
волим
ја
више
нека
плаче
.
Ја
чак
имам
једну
иглицу
па
кад
ми
која
жена
стигне
као
путник
преко
границе
,
с
дететом
у
наручју
,
а
ја
боцнем
оно
дете
па
се
раздере
као
преклано
јаре
.
—
Ју
!
—
учини
Елза
и
погледа
чудновато
човека
што
боде
децу
.
—
А
што
!
—
правда
се
он
.
—
Волим
ја
да
оно
плаче
него
да
плаче
држава
!
Елзи
сад
тек
не
беше
јасно
зашто
би
држава
плакала
,
ако
овај
човек
не
боцне
дете
иглом
;
али
јој
он
одмах
и
то
објасни
:
—
Прошле
једанпут
тако
три
путнице
са
децом
у
наручју
.
Прегледам
им
ја
ствари
,
а
оне
селе
у
ћошак
,
откопчале
блузе
па
доје
децу
.
Свако
дете
најмање
десет
кила
.
Кад
после
,
чујем
ја
,
то
нису
била
деца
,
него
свака
преполовила
у
пелене
по
десет
кила
дувана1
А
је
л
’
ћемо
тако
,
велим
ја
,
е
,
онда
,
иглицу
.
Па
од
тог
доба
,
то
ми
већ
постао
обичај
,
да
боцнем
свако
дете
.
Видим
својим
очима
,
дете
је
,
није
дуван
,
ал
’
не
плаче
.
А
ја
му
приђем
,
сасвим
онако
родитељски
,
па
му
кобајаги
тепам
,
а
брзо
га
боцнем
.
Нећу
да
ми
ћути
.
Бог
му
дао
грло
,
па
нека
плаче
.
А
кад
се
већ
прешло
на
разговор
о
деци
,
сапутник
се
и
не
задржа
на
томе
предмету
.
—
Је
ли
вам
то
првенче
?
—
пита
он
Елзу
.
—
Јесте
!
—
вели
она
.
—
Јесте
л
’
га
без
операције
родили
?
Елза
се
поново
зграну
овом
чудноватом
питању
,
али
ђумрукџиЈа
,
који
није
увек
чекао
одговоре
на
своја
питања
,
додаде
сам
:
—
Моја
жена
увек
рађа
са
операцијом
!
—
и
ту
страну
реч
он
изговори
са
неким
поносом
,
као
да
је
операција
нека
нарочита
особина
,
коју
Бог
додељује
тек
по
гдекојој
жени
.
Елза
не
знаде
шта
би
му
на
то
могла
казати
,
ал
’
он
сам
настави
:
—
А
,
чудновато
,
не
држе
ми
се
деца
.
Само
прво
дете
,
син
.
Тај
ми
је
,
хвала
Богу
,
жив
и
здрав
и
лепо
је
израстао
.
И
на
то
му
Елза
ништа
не
одговори
.
Мало
затим
он
јој
управи
питање
:
—
Шта
је
вам
муж
?
—
Нисам
удата
!
—
одговори
Елза
стидљиво
.
—
ТаКо
:
—
отеже
ђумрукџија
.
—
Па
ко
је
онда
отац
детињи
?
—
Е
,
то
је
тајна
!
—
одговори
му
Елза
.
—
Тајна
?
—
учини
он
,
па
се
замисли
,
озбиљно
се
замисли
,
па
ће
тек
после
дужег
времена
и
више
сам
себи
рећи
:
—
Чудновато
заиста
,
скоро
свако
треће
дете
је
тајна
.
Елза
није
појмила
шта
је
он
тиме
хтео
рећи
,
али
,
као
и
увек
,
он
је
не
остави
дуго
у
недоумици
.
—
Ето
,
молим
вас
—
настави
он
—
то
моје
дете
,
о
коме
сам
вам
казао
да
ми
се
одржало
,
и
то
је
једна
тајна
.
И
то
није
,
да
кажеш
,
обична
тајна
него
прави
роман
.
Он
застаде
мало
,
премишљајући
ваљда
да
ли
да
ту
тајну
повери
,
па
одлучивши
се
,
настави
:
—
Ја
сам
се
мало
постарији
оженио
.
Имам
доброг
пријатеља
,
комшију
,
млад
човек
,
а
већ
пет
шест
година
како
се
оженио
.
Па
он
ме
окупио
:
’
Ајде
,
вели
,
ја
ћу
да
те
оженим
!
Немој
ти
,
вели
,
ништа
да
се
мешаш
,
ја
ћу
да
изаберем
младу
!
И
ја
се
нисам
ништа
мешао
,
он
нашао
,
он
просио
и
он
ме
оженио
.
Био
ми
је
стари
сват
,
а
нашао
ми
,
Бога
ми
,
и
младу
и
лепу
жену
,
тако
једно
двадесет
година
млађу
од
мене
.
И
пре
смо
лепо
живели
—
наставља
ђумрукџија
—
али
сад
,
откад
смо
се
оженили
,
те
постали
и
као
нека
својта
,
наше
су
се
две
куће
тако
саживеле
,
да
просто
нисмо
избијали
једно
другом
из
куће
.
Дођем
ја
пред
вече
кући
из
канцеларије
,
а
мој
комшија
и
стари
сват
већ
код
мене
.
Вели
:
није
моја
домаћица
код
куће
,
а
ја
велим
где
ћу
него
у
комшије
!
А
тако
и
ја
код
њега
.
И
што
је
најлепше
,
тако
кад
беше
друга
година
на
измаку
,
откако
сам
се
оженио
,
а
ми
добисмо
заједно
и
принову
.
Његова
жена
роди
сина
,
а
три
дана
затим
и
моја
роди
сина
.
То
је
тај
без
операције
,
што
је
и
сад
жив
.
Њему
је
то
било
треће
дете
,
али
прво
мушко
,
а
мени
прво
па
мушко
.
И
,
већ
,
весељу
није
било
краја
.
Час
он
код
мене
,
час
ја
код
њега
,
па
само
пијемо
у
здравље
наших
синова
.
Договоримо
се
да
их
заједно
и
крстимо
,
па
како
је
иста
бабица
била
и
код
моје
и
код
његове
жене
,
то
прве
недеље
дође
бабица
и
узе
оба
детета
,
те
’
ајд
у
цркву
,
а
за
њом
ми
као
оцеви
.
Његов
син
доби
име
Милосав
,
а
мој
Рајко
.
Тог
дана
смо
се
добро
напили
и
непрестано
смо
се
љубили
и
цмакали
.
Кад
,
не
прође
ни
четири
месеца
,
а
његово
дете
,
Милосав
,
занеможе
нешто
и
прокуња
па
умре
.
Жао
њега
а
жао
и
мене
,
дабоме
.
А
мој
Рајко
,
здрав
као
тресак
и
леп
и
напредан
.
Али
,
нешто
,
чудновато
поче
да
ми
пада
у
очи
—
што
више
дете
расте
,
све
више
поче
да
личи
на
старог
свата
.
На
мене
ама
баш
ништа
!
Испочетка
сам
се
домишљао
да
ли
се
то
тако
мени
не
причињава
само
,
али
тако
,
дође
он
предвече
код
мене
,
узме
Рајка
,
метне
га
на
крило
па
игра
са
њим
,
а
ја
гледам
,
гледам
њега
,
гледам
дете
и
сравњујем
.
Исти
нос
,
иста
уста
,
исте
обрве
,
исте
очи
,
па
чак
исте
и
уши
.
Узмем
који
пут
дете
па
га
прислоним
себи
уз
образе
и
станем
пред
огледало
па
сравњујем
.
Не
личи
:
у
мене
дебеле
усне
као
бубрези
,
а
у
њега
танке
,
мале
;
у
мене
прћаст
нос
,
а
у
шега
прав
и
шиљат
;
у
мене
танке
обрве
као
две
гладне
глисте
,
а
у
њега
пуне
,
пуне
као
пијавице
;
у
мене
жмираве
,
зелене
очи
,
а
у
њега
отворене
,
крупне
,
црне
очи
.
Не
личимо
један
на
другог
као
да
нисмо
отац
и
син
.
Ту
прекиде
ђумрукџија
причу
,
јер
Елза
,
која
се
досада
из
потаје
смејала
његовој
невољи
,
не
мога
више
да
се
уздржи
него
удари
у
гласан
смех
.
—
Немојте
да
се
смејете
,
—
примети
он
—
јер
није
то
што
ви
мислите
.
Видећете
,
кад
вам
испричам
целу
ствар
,
да
није
то
.
Елза
се
уозбиљи
и
ђумрукџија
настави
причу
.
—
И
ја
сам
помислио
оно
и
охладило
ми
се
срце
као
лубеница
кад
се
извади
из
бунара
.
Ишао
сам
улицама
забринут
,
у
канцеларији
нисам
умео
ништа
да
радим
,
уопште
тако
сам
био
расејан
,
да
се
шверц
у
то
доба
почео
нагло
да
развија
.
Више
пута
ноћу
,
тако
,
лежим
у
кревету
,
покријем
се
јорганом
преко
главе
и
сам
са
собом
разговарам
.
Кажем
најпре
себи
:
овако
је
;
па
онда
сам
себи
одговарам
:
није
тако
!
Осећам
просто
како
сам
се
поцепао
на
две
половине
,
а
свака
та
половина
опет
је
једно
ја
,
па
се
та
два
ја
препиру
међу
собом
и
свађају
се
.
Овако
отприлике
:
Прво
ја
:
Не
,
никада
то
не
може
бити
,
он
је
мој
пријатељ
,
он
је
мој
стари
сват
.
Друго
ја
:
Може
бити
,
све
може
бити
на
овоме
свету
.
Пријатељ
данас
јесте
а
сутра
није
,
а
стари
сват
није
род
.
Прво
ја
:
Ал
’
он
ме
је
и
оженио
!
Друго
ја
:
Па
можда
те
је
због
себе
и
оженио
.
Прво
ја
:
Ал
’
моја
жена
,
зашто
би
то
чинила
?
Друго
ја
:
Зато
што
си
матор
.
Прво
ја
:
Моја
ме
жена
воли
!
Друго
ја
:
Он
је
и
млађи
и
лепши
.
Прво
ја
:
Он
је
честит
човек
!
Друго
ја
:
Дешава
се
то
и
код
честитих
људи
!
Прво
ја
:
Не
,
не
,
ја
то
не
верујем
.
Друго
ја
:
Благо
ономе
ко
не
верује
!
—
Ето
,
тако
се
ја
ноћу
сам
са
собом
свађам
,
а
кад
се
пробудим
,
спазим
Рајка
,
он
—
пљунути
стари
сват
!
И
што
више
расте
,
све
више
личи
на
њега
,
а
све
мање
на
мене
.
Приметио
већ
и
стари
сват
,
приметила
и
моја
жена
да
ми
није
добро
,
да
сам
нерасположен
,
па
ме
питају
шта
ми
је
,
а
ја
се
ломим
да
л
’
да
им
кажем
!
А
Рајко
већ
одрастао
,
већ
хода
,
већ
трчи
.
И
моја
жена
једанпут
,
узела
неке
моје
старе
панталоне
да
их
прекроји
за
њега
,
те
му
скројила
дугачке
,
дуге
до
земље
,
као
што
људи
носе
.
Обукао
их
Рајко
па
трчи
да
ми
се
похвали
,
кад
ја
—
имам
шта
видети
—
мали
човек
,
мали
стари
сват
.
Само
да
узме
свеће
,
да
ми
стане
за
леђа
па
да
ме
венча
.
Е
,
ту
нисам
могао
да
издржим
,
него
одох
жени
па
јој
све
редом
и
искрено
кажем
:
—
Така
и
така
сват
,
ово
дете
потпуно
личи
на
старог
свата
.
—
Јесте
!
Приметила
сам
и
ја
то
—
вели
жена
па
сам
све
чекала
,
хоћеш
ли
ти
који
пут
повести
разговор
о
томе
.
—
Е
,
па
,
ево
,
повео
сам
га
!
—
велим
ја
жени
.
—
Да
ниси
ти
,
ја
бих
повела
разговор
!
—
вели
она
мени
.
—
Па
добро
,
како
ти
то
тумачиш
?
—
питам
је
ја
.
Моја
жена
дубоко
уздахну
,
по
чему
сам
ја
закључио
да
је
нешто
тишти
.
—
Рекла
бих
ти
,
али
ми
те
је
жао
.
Сад
ме
тек
доведе
у
забуну
.
Изгледа
да
ће
оно
„
друго
ја
”
имати
право
,
јер
ево
моја
жена
готово
признаје
и
жали
мене
.
И
ма
да
сам
ја
човек
хладне
крви
,
опет
нешто
успламте
у
мени
и
заигра
ми
у
руци
она
игла
којом
боцкам
децу
.
—
Говори
,
хоћу
да
знам
!
—
грмнух
ја
строго
,
онако
строго
као
при
прегледу
кад
подвикнем
:
„
Отварајте
куфере
,
хоћу
да
прегледам
!
”
Моја
се
жена
нимало
не
збуни
,
него
ми
сасвим
искрено
одговори
:
—
Хтела
сам
одавно
то
да
ти
кажем
,
али
сам
те
штедела
,
јер
сам
знала
да
ти
то
може
нанети
бол
.
Али
како
твоја
сумња
мени
наноси
бол
,
то
ја
волим
да
ти
подносиш
бол
него
ја
.
И
,
ето
,
казаћу
ти
како
ја
тумачим
,
откуд
то
може
бити
да
је
дете
толико
налик
на
старога
свата
.
И
тада
ми
жена
повери
једну
велику
тајну
,
која
ме
и
дан
данас
мори
.
Она
ми
рече
:
—
Ја
мислим
,
ништа
друго
неће
бити
,
него
је
бабица
,
приликом
крштења
,
променила
децу
.
—
Како
?
—
згранух
се
ја
.
—
Ја
мислим
—
настави
жена
—
да
је
она
променила
децу
и
нама
дала
старосватовог
сина
а
њему
нашег
.
Мени
се
диже
коса
на
глави
.
—
Па
то
значи
да
је
наш
син
умро
?
—
Разуме
се
!
—
И
да
Рајко
није
мој
син
?
—
Ја
бих
се
смела
заклети
—
рече
жена
—
да
он
није
твој
син
.
Био
сам
као
луд
,
нисам
знао
шта
да
мислим
и
шта
да
кажем
.
Јасно
ми
је
било
као
дан
да
је
тако
као
што
жена
каже
,
али
,
то
значи
да
мој
син
,
кога
сам
волео
као
два
ока
у
глави
,
није
мој
син
,
и
...
—
Па
добро
—
рекох
жени
престрављено
—
то
значи
,
ако
би
се
стари
сват
томе
досетио
,
могао
би
тражити
дете
натраг
?
—
И
поднети
нама
рачун
за
сахрану
оног
другог
детета
.
—
Море
,
то
је
најмање
,
али
...
Нисам
умео
више
да
мислим
.
Ућутао
сам
као
заливен
и
ћутао
сам
дуго
,
дуго
,
дуго
.
Најпосле
,
дигох
главу
и
запитах
жену
:
—
Па
добро
,
шта
ти
мислиш
,
шта
треба
радити
?
—
Ја
мислим
ништа
,
—
вели
жена
.
—
Треба
да
се
правиш
као
да
је
то
твоје
дете
и
ничим
да
не
покажеш
старосвату
да
штогод
сумњаш
.
Буди
према
њему
љубазан
као
и
досада
,
још
љубазнији
него
досада
,
а
целу
ствар
ћемо
ја
и
ти
чувати
као
тајну
,
као
вечиту
тајну
!
И
тако
сам
и
радио
,
послушао
сам
дословце
женин
савет
.
Био
сам
расположен
,
био
сам
још
љубазнији
према
староме
свату
,
тако
да
он
ништа
није
могао
да
посумња
.
Само
по
који
пут
,
кад
би
он
дошао
к
мени
,
па
узео
дете
на
колено
и
почео
би
га
миловати
,
мени
би
пало
на
памет
и
у
себи
бих
рекао
:
—
Боже
мој
,
он
и
не
зна
можда
да
милује
своје
рођено
дете
.
Ђумрукџија
ућута
,
јер
је
завршио
казивање
о
својој
породичној
тајни
.
Елза
,
која
је
пажљиво
слушала
његову
причу
и
једва
се
уздржавала
од
смеја
,
на
крају
приче
се
кобајаги
уозбиљи
те
рече
:
—
Одиста
чудновата
тајна
!
Али
бар
та
прича
учини
да
Елза
и
не
осети
кад
стиже
у
Београд
,
и
тек
кад
опази
онај
низ
кућа
с
једне
и
друге
стране
друма
,
који
силази
од
Торлака
,
она
виде
да
је
крај
пута
.
Још
мало
па
се
кола
успеше
на
узвишицу
на
којој
лежи
престоница
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ШЕСТА
Један
час
музике
у
коме
суделује
и
Недељко
,
и
ако
је
у
ранијим
главама
већ
утврђено
да
он
није
нимало
музикалан
.
Он
је
тачно
знао
да
писарска
класа
носи
шест
хиљада
динара
мираза
,
секретарска
дванаест
,
начелничка
двадесет
,
а
министарски
положај
бар
педесет
хиљада
.
(
Он
је
,
за
чудо
,
био
расположен
за
ову
последњу
суму
,
и
то
како
за
суму
тако
и
за
положај
који
исту
доноси
)
.
Па
ипак
,
нешто
није
знао
,
и
то
је
,
да
уз
шест
хиљада
динара
иде
само
жена
;
уз
дванаест
хиљада
динара
иде
жена
и
једна
свастика
која
„
не
може
од
сестре
да
се
одвоји
”
,
а
зет
је
„
тако
добар
”
па
је
изводи
у
друштва
;
уз
двадесет
хиљада
пак
иде
жена
и
такође
свастика
,
која
„
не
може
од
сестре
да
се
одвоји
”
но
према
којој
је
зет
„
тако
добар
”
па
,
сем
што
је
изводи
у
друштва
,
још
се
брине
и
о
њеном
васпитању
;
а
уз
мираз
већи
од
двадесет
хиљада
,
сем
жене
и
свастике
,
иде
још
и
ташта
која
„
не
може
да
се
одвоји
од
деце
”
,
а
према
којој
је
зет
„
тако
пажљив
,
тако
добар
,
да
је
носи
као
мало
воде
на
длану
”
.
Он
се
дакле
оженио
миразом
,
који
му
је
довео
у
кућу
сем
жене
још
и
свастику
,
коју
сем
што
изводи
у
друштво
још
се
брине
и
о
њену
васпитању
,
а
то
значи
,
на
првом
месту
,
купити
клавир
и
наћи
учитеља
музике
,
претплатити
се
на
модни
журнал
и
држати
у
позоришту
ложу
број
8
или
9
,
тек
да
је
„
на
средини
”
.
Господин
Сима
Недељковић
је
све
те
услове
испунио
.
Купио
је
клавир
,
претплатио
се
на
ложу
број
9
и
на
модни
журнал
,
најзад
нашао
и
учитеља
музике
,
не
само
музички
образована
него
и
музичке
спољашњости
.
Његове
ноге
изгледале
су
праве
четвртине
ноте
,
глава
је
била
тако
некако
широка
а
ниска
,
да
је
личила
одиста
на
целу
ноту
,
а
тело
,
струк
,
услед
некаквог
чудног
држања
,
личио
је
управо
на
музички
кључ
.
Био
је
још
и
чупав
,
те
је
из
далека
изгледао
,
Боже
ме
опрости
,
као
да
су
му
из
главе
поникле
саме
шеснаестине
.
Али
сем
свију
осталих
особина
—
на
страну
што
је
важио
као
одличан
учитељ
музике
—
имао
је
и
ту
,
да
се
као
маче
заљубљује
.
После
трећег
часа
учења
,
он
се
заљуби
у
своју
ученицу
и
та
се
љубав
обично
свршавала
или
тиме
,
што
би
га
избацили
из
куће
,
или
тиме
,
што
ученица
није
ништа
научила
.
Да
би
се
доскочило
овој
навици
учитељевој
,
родитељи
су
измислили
као
средство
дежурање
.
Једнога
часа
дежура
мама
,
а
другога
тата
,
и
за
време
тих
дежурања
учитељ
музике
је
скроман
као
девојка
,
нити
му
опште
пада
на
памет
да
изјављује
љубав
.
Г
.
Сима
Недељковић
,
кад
се
већ
оженио
,
кад
је
већ
примио
мираз
,
и
кад
је
већ
узео
на
себе
бригу
о
васпитању
своје
свастике
,
морао
се
примити
и
овог
дежурања
.
Он
је
то
дежурање
тако
савесно
вршио
,
да
је
чак
пратио
и
радњу
учитељеву
на
педалу
,
која
му
је
радња
од
свих
осталих
била
најсумњивија
.
Једнога
таквога
часа
,
кад
је
његов
ред
дежурања
био
,
седе
он
на
диван
,
мало
даље
од
клавира
,
како
би
згодније
могао
да
посматра
педал
,
а
свастика
и
учитељ
седе
за
клавиром
и
одушевљено
и
са
највећом
ватром
свирају
скале
.
Г
.
Сима
Недељковић
узео
кобајаги
да
чита
новине
и
прави
се
као
да
ништа
не
гледа
,
а
преко
новина
једнако
извирује
и
погледа
час
у
лице
учитељево
,
а
час
у
његове
ноге
,
које
мрдају
на
педалу
.
Пратећи
тако
ствар
оком
,
он
у
један
мах
чу
ухом
некакав
чудан
тон
,
који
никако
није
припадао
дотичној
скали
,
и
који
управо
није
клавирски
тон
.
Ослухну
још
мало
боље
и
,
одиста
,
чу
пред
вратима
,
управо
из
авлије
,
некакав
тон
сличан
ономе
који
мачке
у
месецу
фебруару
изводе
.
Он
за
час
заборави
на
своју
савесност
,
рискира
и
могућност
да
учитељ
музике
изјави
љубав
његовој
свастици
,
и
изиђе
напоље
да
види
шта
је
.
Господин
Сима
се
не
врати
убрзо
,
а
учитељ
музике
,
осетив
се
усамљен
са
својом
ученицом
,
поче
већ
да
квари
тонове
и
шеснаестине
,
које
му
представљају
косу
на
глави
,
почеше
да
се
костреше
.
Он
узе
да
се
зноји
,
претрча
бурно
обема
рукама
по
клавијатури
,
и
поче
кроз
фистлу
да
изјављује
љубав
.
—
Господине
—
збуни
се
свастика
,
јер
најзад
,
свака
се
свастика
мора
збунити
кад
јој
се
тако
,
изненадно
,
изјави
љубав
.
Учитељ
музике
настави
и
даље
да
трчи
рукама
по
клавијатури
и
да
говори
о
љубави
,
навикнут
ваљда
тако
да
уз
пратњу
музике
изјављује
љубав
,
како
би
родитељи
из
друге
собе
мислили
да
он
држи
предавање
.
—
Господине
!
—
збуни
се
и
по
други
пут
свастика
,
као
што
је
и
ред
да
се
девојка
при
изјави
љубави
бар
двапут
збуни
.
И
таман
учитељ
удари
у
највише
тонове
,
како
у
изјави
тако
и
на
клавијатури
,
а
врата
се
отворише
и
на
њима
се
појави
господин
Сима
Недељковић
,
блед
као
восак
.
Учитељ
музике
одскочи
са
округле
столице
,
као
да
га
је
федер
у
вис
хитнуо
и
стаде
пред
господина
Симу
,
такође
блед
као
восак
.
Обојица
збуњени
,
обојица
бледи
као
восак
,
стојали
су
тако
једно
према
другом
и
гледали
се
дуго
.
Најзад
,
господин
Сими
се
нешто
мало
отопи
восак
на
уснама
и
он
их
одлепи
:
—
Будите
тако
добри
,
господине
,
и
пођите
са
мном
у
моју
собу
.
Учитељ
појми
да
је
одсвирао
гис
у
овој
кући
и
пође
као
питом
голуб
за
господином
Недељковићем
.
Кад
су
били
у
реченој
соби
,
господин
Сима
врло
пажљиво
закључа
врата
,
а
учитеља
музике
прође
нека
туга
кроз
леђа
и
у
тај
пар
је
сам
себи
изгледао
као
клавијатура
,
по
којој
ће
мало
час
господин
Сима
отпочети
да
изводи
најфантастичније
тонове
.
И
господин
Сима
поче
,
али
неким
чудним
гласом
,
отприлике
оним
којим
је
мало
час
учитељ
музике
изјављивао
љубав
кроз
фистлу
.
—
Господине
,
ја
имам
са
вама
један
врло
поверљив
разговор
...
—
Знам
—
одговори
учитељ
у
тремолу
—
али
...
ја
сам
то
из
...
поштовања
...
Ја
бих
вас
молио
да
ствар
узмете
с
друге
стране
...
то
јест
...
као
ствар
невину
.
Господин
Сима
остаде
и
даље
блед
као
восак
и
настави
:
—
Ви
ми
можете
учинити
једну
велику
услугу
.
Реците
ми
искрено
,
какав
је
ваш
рукопис
,
је
ли
леп
?
Учитељ
музике
не
разумеде
питање
,
те
га
господин
Сима
још
једном
понови
.
—
Па
леп
је
иначе
,
потпуно
мушки
рукопис
—
одговори
грешни
учитељ
,
—
али
како
сад
дршћем
,
биће
женски
,
потпуно
женски
рукопис
.
—
Врло
добро
,
врло
добро
!
—
одговори
господин
Сима
.
—
Онда
седите
овде
,
ево
овде
,
и
пишите
,
молим
вас
,
што
ћу
вам
диктирати
.
Учитељ
сад
тек
увиде
шта
хоће
господин
Сима
.
Он
би
рад
да
узме
од
њега
писмено
признање
пре
но
што
га
истуче
,
како
би
имао
писмен
доказ
у
рукама
.
И
учитељ
покуша
да
изврда
.
—
Ја
не
умем
,
господине
,
у
оваквом
стању
да
пишем
...
Ви
ћете
појмити
...
овакво
стање
...
—
Молим
вас
,
пишите
што
ћу
вам
диктирати
—
наваљиваше
господин
Сима
и
грешни
учитељ
узе
перо
.
—
Немојте
то
перо
,
раскречено
је
.
—
Не
мења
ствар
—
одговори
учитељ
и
умочи
перо
.
—
Пишите
ово
:
„
Ја
сам
сирота
жена
и
ово
дете
не
могу
да
издржавам
због
сиротиње
;
стога
га
остављам
овде
,
не
би
ли
га
добри
људи
прихватили
и
одржали
”
.
—
Само
то
?
—
упита
изненађено
учитељ
.
—
Да
,
само
то
!
—
одговори
господин
Сима
.
—
Дајте
ми
да
видим
како
сте
написали
?
Учитељу
спаде
нешто
с
душе
,
зачас
га
пређе
бледило
,
а
очи
весело
ужагрише
.
—
Управо
,
не
само
то
.
Имао
бих
још
нешто
да
вас
молим
,
али
,
разуме
се
,
ви
ми
дајете
часну
реч
да
ћете
о
томе
ћутати
.
Таман
последњу
реч
у
реченици
да
изговори
господин
Сима
,
а
из
ормана
,
у
коме
је
његова
библиотека
,
нешто
ужасно
закмеча
.
Учитељ
се
збуни
,
а
господин
Сима
опрезно
отвори
орман
,
где
се
на
једном
реду
књига
безбрижно
башкарио
Недељко
.
—
Пфуј
!
—
учини
учитељ
,
пошто
опази
да
Недељко
није
никакву
пажњу
обраћао
књигама
,
на
којима
је
лежао
.
Господин
Сима
се
саже
да
види
које
су
му
књиге
оштећене
и
кад
виде
да
је
засад
оштећена
само
прва
свеска
скупљених
списа
Стевана
Ј
.
Јефтића
,
са
сликом
пишчевом
,
утеши
се
.
Извуче
Недељка
из
библиотеке
и
овако
повери
учитељу
музике
тајну
:
—
Видите
,
господине
,
ово
је
моје
дете
!
—
Ваше
?
—
Да
...
то
су
знате
младалачке
авантуре
.
—
Младалачке
?
Али
,
забога
,
овоме
детету
;
нема
више
него
два
месеца
?
—
Да
,
два
,
и
девет
пре
рођења
,
то
су
једанаест
...
Пре
једанаест
месеца
,
знате
,
ја
сам
био
млађи
...
управо
био
сам
нежењен
,
другим
речима
,
ово
је
моје
дете
.
Ви
видите
ваљда
и
да
личи
на
мене
?
Учитељ
загледа
мало
боље
и
нађе
да
дете
необично
личи
на
њега
.
—
Кад
сам
се
решио
да
се
женим
,
ја
сам
је
морао
напустити
,
њу
која
је
родила
ово
дете
.
—
Разуме
се
—
додаје
учитељ
,
који
је
сад
већ
дануо
душом
.
—
Али
она
хоће
да
ми
се
освети
и
да
разруши
мој
брачни
живот
и
ево
шта
је
радила
.
Мало
пре
,
кад
сам
изашао
с
часа
,
ја
сам
нашао
ово
дете
пред
вратима
са
једним
писмом
адресованим
на
моју
жену
.
Она
је
несрећница
знала
да
ја
у
ово
доба
нисам
код
куће
,
па
је
удесила
да
моја
жена
наиђе
на
дете
.
Међутим
десило
се
срећом
,
да
је
данас
био
мој
час
дежурства
,
те
сам
остао
код
куће
...
—
Срећом
!
—
додаде
учитељ
.
—
Чујте
,
дакле
,
шта
она
пише
мојој
жени
:
„
Поштована
госпођо
.
Ваш
муж
је
мене
упропастио
за
цео
живот
и
тако
је
далеко
ишао
,
да
је
чак
и
дете
са
мном
родио
...
”
—
То
не
значи
баш
Бог
зна
како
далеко
ићи
!
—
додаде
учитељ
сад
већ
весео
.
—
Молим
,
слушајте
само
:
„
...
Ја
сам
му
јављала
и
молила
га
да
ми
пошље
паре
за
издржавање
детета
,
али
он
неће
ни
да
чује
.
То
је
последња
битанга
”
.
—
Та
није
могуће
?
—
упита
учитељ
изненађено
.
—
Јесте
,
господине
,
тако
је
написала
.
Ето
,
можете
и
сами
прочитати
,
али
слушајте
само
даље
:
„
То
је
последња
битанга
а
не
отац
,
кад
неће
ни
о
свом
детету
да
се
стара
.
Ја
сам
сирота
девојка
...
—
Па
откуд
девојка
кад
има
дете
?
—
гукну
учитељ
,
али
сад
већ
мало
пакосно
.
—
Не
,
ту
има
право
,
није
се
удала
—
додаде
господин
начелник
врло
озбиљно
и
настави
читање
:
„
...
Ја
сам
сирота
девојка
и
немам
од
чега
да
издржавам
његову
децу
;
стога
га
шаљем
вама
,
госпођо
,
па
га
ви
издржавајте
кад
и
онако
с
вама
неће
имати
деце
...
”
—
Е
,
то
је
већ
увреда
!
—
додаде
учитељ
сад
већ
сасвим
пакосно
.
—
Ту
увреду
јој
праштам
—
рече
тихо
господин
начелник
—
јер
је
извесно
у
раздражењу
писала
.
Али
вас
нешто
молим
,
господине
,
—
настави
господин
Сима
другим
тоном
.
—
Ово
што
сам
вам
поверио
,
највећа
је
тајна
моја
;
ја
мислим
да
ћете
је
умети
сачувати
.
—
О
,
молим
,
ако
имате
још
које
дете
у
библиотеци
,
смете
ми
слободно
поверити
—
додаде
брзо
учитељ
музике
,
помишљајући
на
свастику
,
којој
ће
сад
слободно
смети
изјављивати
љубав
на
часовима
,
на
којима
господин
Сима
дежура
.
—
Али
ја
овим
још
нисам
исцрпео
ваше
поверење
,
ви
ми
морате
још
једну
услугу
учинити
.
—
Врло
радо
,
врло
радо
!
—
одговори
одушевљено
учитељ
музике
.
—
Ми
ћемо
,
дакле
,
ову
цедуљу
,
коју
сте
ви
написали
,
турити
у
хаљине
,
а
ово
писмо
ћемо
поцепати
.
—
Врло
добро
.
—
Затим
—
наставља
господин
начелник
—
ви
ћете
ово
дете
узети
собом
и
изнећете
га
.
—
Ја
?
—
Али
,
молим
вас
,
слушајте
ме
до
краја
;
изнећете
и
спустићете
га
,
на
пример
,
пред
моја
врата
.
—
Не
даље
?
—
Боже
сачувај
,
пред
моја
врата
,
са
улице
.
Толико
ми
можете
учинити
.
—
Како
ћу
сакрити
дете
;
видите
да
имам
овај
мали
капутић
.
—
Узмите
мој
стари
иберцигер
,
он
ће
бити
мало
широк
за
вас
,
али
у
толико
боље
.
Можете
њим
сакрити
дете
колико
док
прођете
кроз
двориште
да
вас
не
би
млађи
видели
,
а
чим
ступите
на
улицу
,
ви
спустите
дете
.
Ја
нећу
,
знате
,
дете
оставити
,
бринућу
се
ја
о
њему
,
али
је
само
згодније
да
дете
буде
на
тај
начин
нађено
и
то
да
га
не
нађем
ја
,
већ
ко
други
.
Боље
је
,
знате
,
ко
други
!
И
тако
се
цела
ствар
и
удеси
.
Учитељ
музике
,
који
је
сад
повереник
господин
начелников
,
обуче
његов
иберцигер
,
под
којим
је
могао
метнути
још
неколико
деце
,
узе
пажљиво
Недељка
,
да
се
не
би
искаљао
,
и
пође
низ
степенице
,
а
господин
начелник
дахну
душом
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
СЕДМА
У
којој
Недељко
представља
најпре
музички
инструменат
или
простије
речено
хармонику
,
а
затим
,
својим
интригама
,
разорава
једно
за
другим
две
љубави
.
У
овој
глави
,
по
утвђеном
распореду
материјала
пишчевог
,
а
и
по
споразуму
утврђеном
са
г
.
Недељковићем
у
прошлој
глави
,
учитељ
музике
није
имао
ништа
више
да
учини
до
да
спусти
Недељка
пред
вратима
,
а
сам
да
продужи
пут
.
И
да
је
он
то
извршио
,
двадесет
осма
глава
овог
романа
била
би
место
ове
,
а
ова
глава
не
би
ни
постојала
,
пошто
она
није
ни
била
у
пишчеву
плану
.
Е
,
али
писац
налаже
,
а
случај
располаже
.
И
то
да
је
какав
обичан
случај
,
писац
би
га
ма
како
гледао
да
избегне
,
не
би
ли
се
једанпут
већ
скратиле
муке
и
невоље
општинскога
детета
,
које
је
,
грешно
,
прошло
већ
доста
кроз
толике
руке
.
А
ево
какав
је
био
тај
случај
:
Учитељ
музике
изишао
је
сасвим
прибран
на
капију
,
и
по
плану
,
који
је
он
сам
,
идући
кроз
двориште
,
утврдио
,
чим
је
изашао
,
погледао
је
најпре
десно
,
где
никог
улицом
није
опазио
;
погледао
је
затим
лево
и
,
да
с
те
стране
није
никог
опазио
,
то
би
одговарало
утврђеном
му
плану
.
Недељко
би
просто
био
спуштен
,
а
учитељ
дунуо
било
лево
или
десно
,
јер
то
не
би
мењало
ствар
.
Међутим
није
било
тако
,
јер
,
кад
је
погледао
лево
,
спазио
је
на
десет
корачаји
пред
собом
госпођу
Софију
Јанковићку
,
тетку
госпођице
Ане
Суботићеве
,
којој
је
(
овој
последњој
)
три
месеца
држао
часове
и
за
то
време
два
и
по
пута
изјавио
љубав
,
а
она
је
на
то
поцрвенела
,
покварила
скалу
и
уопште
тако
се
збунила
да
га
више
није
смела
у
очи
погледати
.
Како
њена
забуна
није
још
био
дефинитиван
одговор
,
то
се
он
спреми
да
јој
и
трећи
пут
понови
изјаву
.
Првом
приликом
кад
су
остали
сами
,
он
претрча
трипут
обема
рукама
клавијатуру
и
поче
:
—
Госпођице
,
моји
осећаји
који
су
вам
већ
познати
,
а
који
...
Таман
у
том
тренутку
,
кад
је
био
на
половини
изјаве
,
уђе
у
собу
Анина
тетка
,
госпођа
Софија
Јанковићева
,
која
је
од
смрти
свога
мужа
у
друштвима
важила
као
удовица
,
које
је
пак
стање
њој
давало
довољно
разлога
да
тражи
утехе
.
У
ред
осталих
утеха
,
она
је
унела
и
музику
коју
је
радо
слушала
,
што
је
пак
допринело
да
се
код
ње
развије
нарочити
укус
према
људима
од
музике
.
Такав
некакав
укус
осећала
је
она
и
према
нашем
учитељу
музике
,
из
чега
се
код
ње
породила
љубомора
према
својој
сестричини
.
Кад
се
узме
у
обзир
да
су
сестричине
увек
боље
ствари
од
тетака
;
да
је
девојка
увек
нешто
боље
но
удовица
и
,
најзад
,
да
је
млађе
увек
нешто
боље
но
старије
,
онда
се
не
може
ни
пребацити
госпођи
Софији
да
њена
љубомора
није
имала
разлога
,
као
што
јој
се
не
може
замерити
на
навици
да
стоји
код
врата
и
прислушкује
кад
учитељ
музике
држи
час
сестричини
.
Услед
те
навике
своје
,
она
је
,
дакле
,
и
чула
почетак
горње
изјаве
љубави
и
исту
прекинула
на
половини
.
Дабоме
да
је
тетка
одмах
одјурила
својој
сестри
,
а
сестричиној
мајци
,
с
,
изјавом
,
да
се
тако
шта
више
не
може
трпети
.
И
заиста
,
није
се
трпело
.
Учитељу
музике
отказани
су
даљи
часови
,
што
је
код
госпође
Софије
развило
још
већи
укус
за
музиком
.
Госпођа
Софија
прва
ускликну
.
—
Ви
,
ви
?
!
Како
изненађење
?
!
—
и
пружи
му
грациозно
руку
.
Учитељ
музике
са
туђим
иберцигером
на
леђима
и
са
Недељком
под
иберцигером
,
није
се
,
дабоме
,
осећао
ни
мало
у
пријатном
положају
,
те
није
ни
могао
ни
умео
да
пружи
грациозно
руку
.
Он
је
,
управо
у
том
моменту
,
осећао
како
му
нешто
силно
бије
под
капутом
с
леве
стране
и
није
био
на
чисто
,
је
ли
то
његово
или
Недељково
срце
.
У
таквој
забуни
,
учитељ
није
умео
ни
речи
рећи
,
до
што
је
поздравио
госпођу
Софију
,
размишљајући
уједно
какав
би
разлог
нашао
да
побегне
од
ње
.
Али
,
пре
но
што
је
имао
времена
да
такав
разлог
нађе
,
госпођа
Софија
настави
:
—
Тако
ми
је
пријатно
што
смо
се
срели
!
Шта
мислите
,
већ
два
месеца
нисам
вас
видела
,
а
имала
сам
тако
много
са
вама
да
разговарам
?
—
Са
мном
?
—
учини
учитељ
музике
.
—
Да
,
и
много
и
важно
и
поверљиво
—
рече
она
кокетно
.
—
То
ми
ласка
,
само
што
овога
момента
...
—
Шта
овога
момента
?
—
упаде
она
брзо
.
—
Имам
један
важан
...
један
неодложан
посао
!
—
Ви
?
Та
идите
,
молим
вас
,
којешта
.
Је
ли
то
ваш
посао
.
—
Да
,
мој
приватан
...
узврда
се
учитељ
.
Управо
није
толико
ни
приватан
,
више
је
државни
посао
...
то
јест
,
како
се
узме
.
,
—
Али
не
,
оставите
то
,
оставите
тај
посао
...
—
Немогуће
!
—
оцеди
кроз
зубе
учитељ
.
—
Али
—
настави
госпођа
Софија
и
кокетно
се
насмеши
нагнув
се
к
њему
—
мени
за
љубав
...
—
Вама
за
љубав
?
Па
добро
,
али
шта
желите
?
—
Немојте
овде
стајати
,
хајдемо
овако
Ломином
улицом
па
ћемо
сићи
у
парк
министарства
финансија
.
Пратите
ме
донде
,
тамо
је
тако
пријатна
хладовина
,
а
нема
ни
публике
,
па
можемо
мирно
разговарати
.
Учитељ
музике
хукну
,
обриса
знојне
капље
које
му
се
беху
набрале
по
челу
,
па
пође
,
пошто
узгред
баци
поглед
на
прозоре
г
.
Симе
Недељковића
и
спази
г
.
Симу
:
на
прозору
како
прави
очајничке
гримасе
.
Успут
се
водио
врло
сладак
разговор
,
од
којега
грешни
учитељ
једва
ако
је
коју
реч
чуо
,
јер
му
беше
отежала
рука
.
Рука
му
беше
готово
утрнула
,
а
од
страха
беше
премро
,
осећајући
да
се
Недељко
поче
да
мигољи
.
Можете
мислити
још
како
му
је
било
код
госпођа
Софија
,
између
осталога
,
рече
:
—
Тај
вам
иберцигер
не
стоји
добро
.
—
Знам
.
—
Али
ви
носите
нешто
?
—
Да
,
знам
.
—
Забога
,
зашто
не
узмете
носача
?
—
Носача
?
—
Не
,
немогуће
...
ове
не
могу
никоме
поверити
.
—
А
шта
је
то
?
—
Које
?
—
упита
учитељ
престрављено
и
проби
га
хладан
зној
по
челу
.
—
Та
,
то
што
носите
под
иберцигером
?
—
То
што
носим
...
то
је
управо
...
како
да
кажем
...
то
је
један
музички
инструменат
.
—
Инструменат
?
—
Да
!
—
рече
одлучно
,
јер
му
се
учини
да
се
врло
срећно
досетио
.
—
Сад
сте
га
купили
?
!
—
Да
,
сад
.
—
Па
ваљда
га
носите
на
пробу
?
—
Да
,
носим
га
на
