заривенна
бистричиним
обала
,
један
се
плоча
сам
дигнути
,
дигнути
се
тешко
и
са
напор
,
једва
узносити
тежина
шест
век
који
легати
на
она
;
дигнути
се
тајанствен
неки
моћ
,
као
у
ноћ
у
очи
Васкрс
господњи
плоча
под
који
јесам
почивати
велик
наук
који
хтети
затим
свет
овладати
.
Диже
се
,
и
из
мрачан
дубина
који
се
под
она
појавити
,
почети
се
узносити
над
гомила
развала
прозрачан
сен
бео
један
витез
.
сав
на
он
,
видити
се
,
бити
негда
царски
,
све
сјајно
,
сав
искитити
као
што
јесам
бити
сјајан
и
искићен
и
доба
наш
историја
који
јесам
са
овај
витез
у
гроб
сићи
.
све
сјајно
,
сав
искитити
негда
,
али
на
сав
овај
сјај
сад
легати
мемла
шест
минули
век
.
на
соко
од
сух
злато
,
који
бити
да
се
отиснути
са
грбина
богат
шлем
,
крило
пребити
,
перје
поломити
а
где
јесам
место
два
ока
соко
некад
сјати
два
драг
камен
,
сада
зјапити
два
празан
дупља
;
бојни
оклоп
,
који
он
покривати
мушки
груда
,
улубити
,
те
се
на
он
једва
држати
по
где
који
остатак
двоглавога
златан
орао
који
јесам
негда
ширити
крило
по
оклоп
и
красити
окован
груда
јунаков
;
из
мач
,
који
он
о
бедра
висити
,
поиспадао
бисер
и
драго
камење
а
дупља
у
који
јесам
почивати
,
затиснути
блато
из
влажан
гроб
;
огртач
на
он
царски
,
прикопчати
под
грло
са
два
златан
пуце
,
иструлити
те
изгледати
као
од
паучина
изаткати
.
лице
у
витез
модар
и
испијен
а
бео
он
брада
и
бео
дуг
кос
изгледати
као
од
прегорео
пухор
који
се
још
држати
док
јесам
први
дах
не
развејати
.
Још
само
два
светао
ока
у
дубок
очни
дупља
сачувати
јесам
пун
сјај
као
два
светао
жеравица
у
прегорео
ватра
.
сен
стати
на
плоча
који
она
јесам
до
малочас
гроб
покривати
и
осврнути
се
најпре
лево
и
десно
;
погледати
тамо
где
се
узносити
чука
са
стар
Дрвен-градом
и
затварати
источно
гротло
бистричина
кланац
,
сећати
се
ваљда
слава
и
величина
који
јесам
негда
тај
град
казивати
;
поглед
по
расут
камење
под
нога
и
око
себе
,
сећати
се
ваљда
доба
који
јесам
ту
лећи
да
почивати
;
погледати
тамо
где
бистричини
вал
журити
и
где
се
узносити
призренски
град
испод
који
,
на
обала
бистричиним
,
угасити
се
ноћас
и
последњи
траг
живот
један
држава
.
Ослушну
жубор
бистричиних
таласић
,
који
се
кршити
и
ломити
о
раздробљен
камен
који
се
о
дан
киша
и
бујица
сурвавати
са
камени
висина
у
њен
корито
;
ослухнути
крик
јејина
који
из
камени
дупља
поздрављати
поноћ
;
ослухнути
тајанствен
разговор
ноћ
који
ветар
са
језерце
свој
писка
и
звиждук
,
који
се
рађати
у
кланац
,
разносити
по
успаван
долина
.
погледати
у
небо
да
видити
легати
ли
још
вечерњача
косо
ти
,
да
јесам
минути
доба
у
који
они
што
из
гроб
посећивати
свет
смејати
још
одити
по
земља
.
затим
кренути
ход
лаган
,
одмерен
,
лак
,
као
што
ода
сен
и
поћи
узак
стаза
,
који
од
развала
свет
Арханђела
па
леви
обала
Бистрица
водити
крај
онај
столетан
платан
на
Мараш
,
где
јесам
се
некада
царев
поклисар
и
скоротеча
,
под
хлад
широк
круна
,
залагати
пре
но
што
хтети
ускочити
у
стрмен
и
отиснути
се
раван
Метохија
,
да
се
успети
на
планина
који
јесам
Дрим
обгрлити
и
саћи
на
обала
сињи
Мор
,
носити
приморски
кефалија
порука
господарев
.
од
тај
платан
,
на
Мараш
,
већ
настајати
и
први
кућа
призренски
,
који
се
на
леви
обала
Бистрица
пењати
уз
стрм
страна
и
припијати
уз
стена
као
гнездо
,
надносити
се
један
над
други
.
сен
још
једном
обазриво
застати
ту
,
код
први
кућа
,
да
се
уверити
спавати
ли
све
што
јесам
ноћ
загрлити
.
мир
и
тишина
свуд
,
само
што
се
студен
ветар
увлачити
у
кров
,
трести
трошан
димњак
,
повијати
оголео
дрво
и
фијук
око
висок
минарет
који
се
у
ноћ
узносити
те
се
причињавати
као
надгробни
споменик
над
гроб
који
престављати
кућни
кров
,
износити
се
из
магла
у
који
јесам
варош
потонути
.
високо
негде
,
брдо
где
јесам
задњи
кућа
,
чути
се
арлук
промрзао
пас
,
клепетати
негде
у
доњи
махала
откинут
кола
на
празан
поточара
,
шум
и
жуборити
кроз
узак
улица
јаз
и
поточић
што
се
из
авлија
и
чешма
сливати
у
Бистрица
.
Иначе
мир
,
сав
спити
,
мртав
сан
спити
.
сен
даље
кретати
.
пролазити
узак
улица
,
прикрадати
се
кроз
сенка
који
дебео
зид
бацати
и
измицати
пажљиво
да
не
пробудити
онај
који
јесам
,
немати
кров
,
полегати
по
улица
испод
стреја
и
капија
;
завијати
затим
један
улица
који
се
нешто
мало
пењати
и
долазити
до
један
велик
и
угледан
зграда
,
чији
двориште
затварати
чврст
двокрилан
капија
.
пред
капија
јесам
војник
са
нож
на
пушак
;
увити
се
у
шињел
и
натући
шајкача
на
уш
а
наслонити
се
на
дирек
који
носити
капија
па
,
борити
се
са
дремеж
који
он
наметати
недоба
и
мраз
,
увлачити
глава
дубоко
у
поврнут
јак
од
шињел
,
тај
се
загревати
сопствен
дах
.
војник
јесам
на
стража
,
војник
чувати
!
Шта
јесам
тај
у
овај
час
што
се
моћи
сачувати
,
кад
ни
бог
више
не
чувати
Србија
?
или
јесам
овај
стражар
можда
поставити
да
бдети
над
мир
,
како
никакав
шушањ
не
бити
узнемирити
онај
што
умирити
;
или
јесам
тај
можда
почастан
стража
крај
ковчег
онај
који
јесам
већ
умрети
?
Шта
чувати
и
ко
?
Бела
се
витез
упутити
права
тај
капија
и
стражар
се
тргнути
из
сан
,
извући
глава
из
поврнут
јака
,
разрогачити
очи
,
престрављено
и
хитро
спустити
пушак
на
рука
,
одапети
јесам
и
прозебао
глас
прошаптати
:
—
стајати
!
ко
ићи
?
—
ја
!
—
одговорити
бео
витез
таман
,
гробним
глас
.
—
Ко
јесам
ти
?
—
Краљ
Вукашин
Мрњавчевић
!
—
Шта
јесам
одзив
?
—
Краљевски
Круна
!
—
одговорити
поуздано
сен
.
—
пролазити
!
и
сен
марички
краљ
,
који
јесам
негда
са
онај
далек
и
крвав
река
потегнути
чак
овамо
,
да
бити
испунити
свет
завет
чувар
царски
круна
у
гроб
,
проћи
кроз
ошкринут
капија
,
прећи
тихо
и
нечујно
преко
двориште
и
доћи
под
један
прозор
кроз
који
се
једва
назирати
жижак
,
чији
се
светлост
као
свитац
кретати
по
мрачан
одаја
тамо
и
амо
.
Нешто
се
значајно
морати
тамо
догађати
јер
бео
витез
застати
крај
прозор
,
наслонити
се
и
упрети
сав
мртвачки
поглед
тамо
.
тај
јесам
зграда
српски
призренски
богословија
где
јесам
одсести
престолонаследник
,
вршилац
краљевски
власт
и
врховни
командант
српски
војска
.
-
становати
јесам
на
горњи
спрат
,
у
одељење
који
јесам
од
свој
стан
одвојити
ректор
богословија
,
који
се
са
свој
породица
повући
у
други
крило
.
тај
јесам
престолонаследник
пробавити
неколико
брижан
дан
,
ту
примати
извештај
,
ту
одржавати
саветовање
—
последњи
саветовање
.
соб
,
у
који
јесам
становати
,
простран
јесам
и
застра
српски
ћилим
са
много
породичан
слика
на
зид
.
из
соб
два
прозор
гледати
у
двориште
богословија
али
,
висина
свој
на
спрат
и
висина
положај
сам
зграда
на
падина
брдо
уз
који
се
пењати
призренски
кућа
,
прозор
гледати
преко
дворишни
зид
и
преко
кров
суседних
кућа
који
јесам
под
он
,
тако
да
се
са
она
догледати
гомила
кров
варош
просути
у
долина
и
преко
она
поље
у
који
се
губити
Бистрица
у
Дримов
вод
а
у
дубок
позадина
,
иза
читав
низ
планина
,
узносити
Проклетије
који
дели
вод
и
ограђивати
питом
Метохија
од
диваљ
планински
предео
који
се
за
она
све
до
морски
обала
простирати
.
на
округао
сто
,
на
сред
простран
одаја
у
који
становати
престолонаследник
,
легати
разапет
карта
,
по
који
јесам
млад
носилац
круна
,
дебео
писаљка
исписати
силан
црвен
бразда
.
тај
карта
казивати
много
,
у
овај
час
све
.
на
она
јесам
непоуздан
потез
рука
који
јесам
дрхтати
,
избележити
један
дебео
линија
који
полазити
од
мокар
Гор
и
водити
Лим
на
Пријепоље
па
испод
Сјеница
избијати
на
Гиљева
те
,
пресецати
Ибар
негде
испод
Рогозна
,
пролазити
под
Митровица
косовски
и
ићи
на
Дреница
.
одатле
,
преко
Јањево
и
Гилане
,
сећи
Бињачку
Морава
па
савијати
на
југ
Качаник
и
слазити
падина
Шаров
тај
,
обухватати
Тетово
и
Гостивар
,
спуштати
се
на
Кичево
и
дохватати
се
извор
река
црн
,
слазити
она
у
прилепски
поље
и
одатле
,
преко
врх
Селечких
планина
,
пресецати
понова
река
црн
и
прекидати
се
код
грчки
граница
.
тај
линија
бележити
граница
до
који
јесам
допрети
непријатељски
поплава
.
ван
граница
тај
поплава
,
као
два
мали
оаза
или
као
два
још
непотопљен
острво
,
стајати
још
само
Призрен
и
Битољ
.
линија
јесам
један
потез
извући
цео
дужина
свој
,
само
јесам
измеђ
Лепенац
и
Бињачке
Морава
неколико
пута
извлачити
и
померати
час
на
врх
црн
Гор
,
час
у
долина
Бињачке
Морава
,
измеђ
Качаник
и
лакат
Моравин
код
Домороваца
.
на
тај
јесам
дело
карта
поједини
место
нервозно
подвлачити
по
два
и
три
пут
,
поједини
кота
обележити
мали
црвен
круг
и
,
линија
повијан
и
опет
исправљати
.
ту
јесам
се
водити
последњи
борба
који
јесам
решавати
судбина
и
овај
задњи
остатак
Србија
под
Шара
планина
.
Већ
два
дан
,
јуче
и
данас
,
престолонаследник
не
излазити
више
из
овај
одаја
.
дотле
јесам
још
одлазити
од
јутро
до
вече
на
онај
многобројан
и
бескрајан
седница
Влада
и
врховни
команда
на
који
јесам
,
после
дуг
и
буран
саветовање
,
имати
да
се
утврдити
један
горак
али
,
јасан
као
дан
,
истина
—
да
више
никакав
нада
немати
.
управо
на
тај
седница
ники
јесам
ни
већати
о
нада
,
свако
јесам
већ
долазити
на
она
не
носити
себе
више
никакав
нада
и
већан
јесам
још
само
о
пут
који
хтети
се
напустити
Србија
.
престолонаследник
се
са
тај
седница
враћати
уморан
и
дух
,
као
што
јесам
он
већ
клонути
поглед
и
опуштен
рука
,
казивати
да
јесам
уморан
и
тело
.
са
његов
јесам
усна
ишчезао
онај
младићски
осмех
који
он
јесам
красити
у
момент
кад
јесам
,
кроз
киша
непријатељски
танад
,
ујахати
у
освојен
Куманово
,
као
год
и
у
момент
,
кад
јесам
обасут
цвеће
,
ујахати
кроз
триумфалан
капија
у
Београд
,
враћати
се
са
бојиште
.
он
бити
клонуо
сести
на
простран
миндерлук
,
затурити
се
и
ослонити
леђа
на
јастук
,
притиснути
длан
слепоочњача
и
уморно
гледати
поглед
без
израз
,
дуго
гледати
у
један
тачка
,
подати
се
,
усамити
у
тај
тренутак
,
осећање
разигнације
против
који
јесам
се
његов
младост
и
поуздање
,
који
он
јесам
увек
пратити
,
до
сад
стално
бунити
.
неки
осећање
празнина
и
усамљеност
,
осећање
тежак
притисак
душеван
,
освојити
бити
у
овај
час
млад
принц
,
који
већ
четири
година
свој
леп
младост
,
провести
стално
у
војнички
логор
на
бојни
поље
,
завршавати
овако
трагичан
.
његов
бити
мислити
у
овај
тренутак
бити
недовољно
одредити
,
оне
бити
прелетати
час
на
тренутак
када
он
се
предавати
Душанов
Скопље
,
час
на
Торлак
са
који
јесам
посматрати
онај
величанствен
борба
који
хтети
ослободити
Београд
;
час
на
служба
Божју
одслужен
у
саборни
црква
по
закључење
мир
а
час
на
први
пушак
,
први
плотун
,
први
дрхтај
младост
,
када
јесам
@card@
година
из
Врање
кренути
преко
граница
.
и
тако
редом
,
прелетати
бити
он
мисао
не
задржавати
се
ни
на
шта
стално
,
прелетати
бити
са
догађај
на
догађај
,
са
слика
на
слика
,
са
један
сећање
на
други
из
множина
,
из
гомила
догађај
који
јесам
његов
млад
живот
тако
богатити
учинити
.
Догађаји
и
тренутак
јесам
се
низати
пред
његов
очи
брзо
,
хитро
,
без
ред
,
без
веза
,
без
задржавање
,
као
кинематографски
снимак
.
и
сав
тај
осећање
као
да
бити
он
доносити
нов
умор
и
клонулост
,
тај
бити
склапати
очи
не
бити
ли
прекинути
низ
сећање
и
низ
бол
који
почети
у
душа
да
он
се
јављати
са
сваки
од
тај
сећање
.
последњи
заједнички
седница
Влада
и
врховни
команда
,
са
који
се
престолонаследник
вратити
тако
уморан
,
одржати
јесам
још
прексиноћ
.
на
она
јесам
донет
и
последњи
одлука
који
јесам
одмах
и
извршити
—
Влада
и
врховни
команда
напустити
јесам
јуче
изјутра
Србија
.
престолонаследник
јесам
остати
да
тај
учинити
заједно
са
војска
и
од
јуче
ујутру
,
он
већ
не
излазити
из
свој
соб
,
где
примати
сваки
тренутак
извешће
о
последњи
борба
који
се
водити
на
пут
од
Косово
ка
Призрен
.
када
јесам
пасти
вечерас
ноћ
,
ноћ
од
@card@
.
новембар
,
престолонаследник
се
одмах
по
вече
повући
у
свој
одаја
и
,
под
светлост
један
петролејски
лампа
,
наново
се
наднети
над
онај
карта
ослонити
,
брига
већ
изорати
,
млад
чела
на
рука
.
други
јесам
рука
опет
прихватити
писаљка
,
али
она
јесам
више
бележити
ни
промена
на
фронт
,
ни
граница
поплава
који
јесам
сваки
јутро
и
сваки
вече
сав
више
бујати
и
рушити
и
последњи
свод
на
који
јесам
до
јуче
почивати
српски
држава
.
Извештаји
,
који
јесам
јуче
и
данас
стигнути
и
стизати
непрестано
такав
јесам
,
да
се
више
са
карта
немати
шта
читати
нити
на
она
записивати
.
други
и
другачи
линија
извлачити
јесам
престолонаследник
сад
на
карта
,
линија
који
јесам
се
од
Призрен
зрачити
ка
запад
и
југозапад
.
један
јесам
од
тај
линија
ићи
Дрим
па
његов
леви
обала
до
Љум-Куле
а
одатле
права
на
југ
путем
који
јесам
пробити
црн
Дрим
,
па
преко
Бицан
на
Дебар
и
даље
на
Струга
;
други
јесам
,
ићи
упоредо
са
први
до
Љум-Куле
,
настављати
пут
обала
сједињен
Дрим
до
Спаса
а
затим
напустити
река
и
преко
Дукађинских
планина
опет
слазити
на
његов
обала
,
где
он
под
Скадар
савијати
на
југ
ка
свој
утока
;
трећи
јесам
линија
ићи
Подримље
да
пребродити
Бела
,
Дрим
до
Ђаковица
и
Пећ
,
где
се
рачвати
у
три
огранак
од
који
јесам
један
ићи
на
Плав
и
Гусиње
па
преко
Проклетије
на
Скадар
,
други
преко
Ругова
и
Чакор
а
трећи
преко
Рожаје
и
Беране
на
Андријевица
.
Будући
српски
Краљ
бележити
јесам
пут
који
јесам
српски
Краљ
,
српски
војска
и
српски
народ
поћи
напуштати
сав
дом
и
свој
држава
и
за
који
хтети
са
остатак
војска
и
он
сутра
кренути
.
Ноћ
јесам
већ
бити
дубље
замакнути
,
још
сат
па
хтети
поноћ
а
млад
принц
,
наслоњен
чела
на
оба
рука
,
још
једнако
седити
крај
сто
,
наднети
над
карта
на
који
јесам
обележити
пут
судбина
његов
народ
и
пролазити
по
стоти
пут
у
памет
тај
пут
никад
неслућен
,
никад
невиђен
,
он
опет
одвести
мисао
на
пријатан
сећање
,
који
јесам
он
бити
у
овај
тренутак
тако
тежак
а
ипак
она
јесам
моћи
да
избегнути
.
његов
јесам
поглед
прелетати
по
карта
са
рујан
на
Облаков
,
са
Брегалница
на
Цер
и
Јагодња
а
тај
поглед
враћати
он
јесам
опет
у
онај
светао
дан
,
у
дан
слава
.
и
место
тај
мислити
да
он
исправити
и
освежити
,
изазивати
јесам
код
он
тежак
клонулост
,
те
се
опуштен
рука
низа
столица
почети
предавати
дремеж
,
онај
дремеж
који
умор
дух
наметати
.
да
бити
он
се
отрести
,
млад
војник
скочити
са
седиште
и
прошетати
по
простран
соба
неколик
пут
,
кршити
прст
на
рука
као
да
бити
хтети
и
из
сам
зглавак
да
одстранити
клонулост
који
се
из
дух
заразно
ширити
кроз
цео
тело
.
најзад
нервозно
погледати
на
сат
,
извлачити
часовник
и
враћати
он
у
џеп
два
и
три
пут
,
као
да
јесам
увек
метајући
он
натраг
заборављати
колико
јесам
сат
.
Часовник
јесам
бележити
скори
поноћ
и
престолонаследник
јесам
сад
већ
нестрпељив
гледати
у
врата
који
се
улазити
у
његов
соб
.
где
кад
бити
застати
,
зауставити
дисање
и
пажљиво
ослухивати
на
тај
врата
,
па
кад
не
бити
ништа
чути
,
настављати
шетња
по
простран
соба
.
најзад
се
тај
врата
лагано
отворити
и
на
она
се
појавити
један
млад
човек
,
који
он
с
врата
дочекати
питање
:
—
где
јесам
?
—
ви
још
не
спавати
,
Величанство
?
—
упитати
његов
секретар
тих
глас
,
као
да
не
жети
реметити
поноћни
тишина
.
—
не
,
не
моћи
!
—
одговорити
престолонаследник
сув
и
клонуо
.
—
Па
ипак
,
добро
бити
бити
.
сутра
требати
ранити
.
—
да
,
знати
!
ко
јесам
доле
?
—
они
,
пуковник
и
ја
.
ники
више
.
—
Хоћете
ли
почети
?
—
упитати
Краљевић
тихо
,
као
да
зборити
крај
самртников
постеља
.
—
да
,
сад
,
док
превалити
поноћ
и
док
се
уверити
да
сав
по
кућа
спавати
—
одговорити
тако
исто
тих
секретар
.
—
Само
обазриво
.
јавити
ја
кад
се
свршити
.
—
Нећете
дотле
лећи
?
—
не
,
не
моћи
.
јавити
ја
!
секретар
се
повући
из
соб
,
исто
тако
тихо
као
што
јесам
и
ући
и
лаган
корак
,
да
не
бити
ники
у
кућа
узнемирити
,
сићи
на
доњи
спрат
и
ући
у
један
простран
соб
,
који
јесам
,
вероватно
у
редован
прилика
,
служити
за
школски
учионица
.
мали
петролејски
лампа
,
под
плав
шешир
,
који
јесам
са
један
сто
осветљавати
соб
,
једва
јесам
нешто
око
себе
давати
светлост
а
остати
део
соб
освојити
јесам
полумрак
кроз
који
јесам
се
предмет
једва
назирати
.
у
тај
полутама
видети
се
у
један
угао
соб
набацан
школски
клупа
а
на
зид
слика
Св
.
Сава
и
Сима
игуманов
завешталац
овај
зграда
српски
богословија
.
око
сто
,
у
угао
,
из
који
лампа
осветљавати
соб
,
сести
два
младолик
коњички
пуковник
,
један
крупан
стас
и
нешто
опуштен
брк
а
велик
избуљен
очи
и
дебео
усна
а
други
необично
жив
и
изразит
очи
и
мали
,
готово
младићски
брк
.
Трећа
јесам
столица
за
сто
празан
и
она
се
упутити
и
сести
секретар
.
на
сто
јесам
до
пола
испивена
боца
црн
и
густ
Хочког
вино
,
по
сто
пепео
и
гомила
угашен
цигарета
и
дрваца
од
жижица
а
цео
група
обавити
плав
облак
дим
од
цигарета
који
јесам
и
цео
соб
испунити
.
разговор
се
око
овај
сто
,
и
ако
доста
жив
,
ипак
тих
глас
водити
.
говорити
се
о
онај
,
о
шта
јесам
у
тај
доба
цео
свет
говорити
.
говорити
се
о
повлачење
и
погрешка
овај
или
онај
,
што
јесам
тај
повлачење
тако
а
јесам
друкче
извести
,
о
жртва
који
јесам
поднет
и
који
хтети
се
поднети
,
о
беспуће
кроз
Албанија
и
о
сав
онај
,
о
шта
се
стално
говорити
и
на
друм
и
крај
ватра
и
на
ћепенак
и
под
шатор
.
кад
превалити
поноћ
и
секретар
се
дигнути
да
обићи
Краљевић
,
разговор
занемити
за
час
.
настати
један
дуг
тишина
и
мукао
ћутање
.
свестан
да
јесам
већ
наступити
тежак
,
суморан
,
болан
тренутак
,
ники
од
говорник
јесам
имати
храброст
да
он
ма
једном
речју
узнемирити
.
секретар
се
вратити
и
ћутети
сести
на
свој
место
.
—
не
спавати
још
?
—
упитати
један
од
пуковник
.
—
не
!
—
одговорити
секретар
.
—
спавати
ли
све
по
кућа
?
—
извесно
!
потпун
јесам
мир
.
пуковник
поглед
у
сат
.
—
моћи
бити
?
—
Још
мало
.
нек
превалити
потпуно
поноћ
.
тај
доба
сачекати
се
у
потпун
ћутање
,
као
онај
кад
се
очекивати
последњи
издисај
неки
ко
јесам
већ
и
ропац
изломити
.
сав
знати
да
морати
умрети
и
немо
чекати
час
.
лице
овај
мали
друштво
заклонити
јесам
сенка
који
бацати
лампин
шешир
над
себе
и
само
се
још
видити
кретање
рука
који
се
пружати
до
сто
да
стрести
пепео
са
цигарета
или
да
јесам
угасити
.
Ћутање
,
који
тај
пратити
,
давати
о
ој
слика
пун
тајанственост
.
после
дуг
време
,
секретар
се
понова
дигнути
с
место
.
—
Хоћемо
л
’
?
—
упитати
он
поглед
оба
пуковник
.
он
климнути
глава
одговарајући
потврдан
и
удати
се
опет
из
соб
.
мало
затим
ући
један
момак
носити
у
рука
мален
ручни
фењер
,
у
који
јесам
горети
свећа
а
за
он
други
носити
тежак
алат
,
ћускија
,
ашов
и
длето
.
пуковник
се
дигнути
са
сто
и
поћи
за
секретар
и
момак
у
један
мали
собица
,
врста
магацин
,
где
јесам
бити
стоварити
неки
дворски
ствар
у
сандук
.
—
Ева
овај
даска
—
рећи
секретар
,
пошто
јесам
прихватити
фењер
из
рука
момков
.
—
повући
овај
сандук
,
легати
јесам
баш
на
она
.
—
пазити
,
моћи
оштетити
даска
да
се
не
бити
познати
траг
!
—
додати
један
од
пуковник
.
—
и
моћи
ударати
,
да
се
не
бити
ко
у
кућа
пробудити
!
—
додати
други
.
и
под
сиромашан
светлост
мали
фењер
,
момак
приступити
посао
лагано
и
опрезно
.
Подигоше
даска
из
патос
и
почети
да
копати
земља
под
патос
.
ваљало
јесам
ископати
гроб
где
хтети
се
сахранити
Краљевски
Круна
који
не
хтети
понети
у
непознат
албански
планина
,
где
се
јесам
знати
шта
очекивати
ни
сам
краљевски
бегунац
.
у
Призрен
већ
легати
сахранити
један
српски
царски
Круна
,
тамо
негде
под
развалина
црква
Св
.
Арханђела
,
неки
ту
наћи
гроб
и
Краљевски
српски
Круна
.
гробар
јесам
тихо
,
без
разговор
,
без
шум
,
вршити
сав
посао
.
у
мрак
,
кроз
који
јесам
пробијати
слаб
зрачић
из
мали
фењер
,
кретати
јесам
се
алат
оружан
сенка
,
узносити
се
и
спуштати
мотика
и
будак
без
шум
,
без
лупа
.
док
се
у
мали
собица
тај
посати
вршити
,
секретар
се
и
пуковник
повући
у
ранију
соб
да
опет
сести
око
сто
за
који
јесам
дотле
очекивати
да
мина
поноћ
.
ники
ни
реч
не
зборити
,
ники
не
дигнути
глава
,
посађивати
се
око
сто
немо
и
не
погледати
се
међу
себе
.
ипак
,
после
дуг
пауза
,
уздахнути
један
од
пуковник
и
рећи
тихо
,
шапћући
:
—
јесам
никад
слутити
да
хтети
присуствовати
погреб
Краљевски
Круна
!
—
а
на
његов
се
трепавица
појавити
два
суза
.
—
да
!
—
додати
други
,
са
резигнација
немати
у
тренутак
на
расположење
ни
један
реч
који
бити
изразити
свој
осећање
.
Шапћући
,
као
што
се
шаптати
у
ноћ
кад
хтети
се
извршити
злочин
,
наставити
јесам
разговор
о
тужан
чин
.
Сећали
јесам
се
доба
када
јесам
тај
исти
круна
,
сакован
од
Карађорђев
топ
,
проносити
на
глава
кров
београдски
улица
Карађорђев
унук
.
они
јесам
тада
као
млад
официр
бити
у
ескорта
и
учествовати
у
велик
тај
свечаност
народни
.
колико
се
нада
везивати
тај
дан
за
тај
Краљевски
Круна
,
после
косовски
пропаст
;
и
ко
бити
тад
слутити
да
хтети
исти
генерација
,
исти
људи
,
још
у
пун
мужански
снага
,
доживети
да
учествовати
и
у
сахрањивање
те
Круна
.
—
Ко
хтети
доживети
да
јесам
ископати
?
—
рећи
хтети
опет
један
од
она
—
ја
,
или
они
што
ићи
за
ми
?
—
Тешко
ми
ако
толико
бити
почивати
у
гроб
,
да
сачекати
нов
поколење
.
ја
,
ја
јесам
морати
ископати
!
—
додати
други
са
онај
упоран
поуздање
човек
навикнути
на
борба
,
који
ни
у
час
слом
не
ишчезавати
.
—
Верујеш
ли
одиста
?
—
То
јесам
још
једино
што
ми
јесам
остати
,
гол
вера
.
—
у
шта
?
—
упитати
пуковник
који
јесам
присуство
погребати
Краљев
Круна
избрисати
из
дух
и
последњи
искра
вера
.
—
у
онај
што
хтети
доћи
,
у
онај
што
морати
доћи
.
не
моћи
један
овако
велик
борба
остати
без
праведан
резултат
!
—
храбрити
се
још
увек
пуковник
,
који
јесам
сачувати
поуздање
.
—
да
постојати
још
српски
војска
и
ја
бити
имати
тај
вера
.
—
постојати
народ
!
—
Само
,
кад
бити
се
тај
вера
сачувати
код
народ
.
—
кад
се
моћи
сачувати
кроз
пет
мучан
век
,
од
Косово
до
данас
,
зашто
бити
данас
посрнути
.
—
Косово
јесам
мања
катастрофа
.
када
јесам
на
Косово
страдати
један
војска
и
један
држава
,
бити
јесам
још
српски
држава
који
јесам
живети
и
који
јесам
постојати
.
—
Па
и
данас
.
ево
постојати
црн
Гор
.
—
да
,
постојати
данас
а
хтети
ли
постојати
сутра
?
за
време
тај
разговор
дизати
бити
се
један
по
један
од
сто
,
отварати
лагано
врата
од
споредан
соб
,
где
јесам
гробар
тихо
и
без
шум
копати
,
и
навиривати
бити
да
видити
јесам
ли
посати
готов
.
гроб
се
морати
дубок
,
врло
дубок
,
ископати
и
тај
се
морати
радити
без
удар
мотика
и
будак
,
тихо
и
нечујно
,
зато
јесам
посати
и
трајати
дуже
.
А
горе
,
на
горњи
спрат
,
одмах
над
тај
себе
где
се
копати
гроб
српски
Круна
,
млад
њен
носилац
и
даље
се
борити
са
тежак
и
суморан
мисао
.
он
јесам
знати
шта
се
у
овај
тренутак
дешавати
под
он
и
немирно
јесам
,
нервозно
,
крупан
корак
прелазити
соб
,
превлачити
по
где
кад
шака
чела
осут
хладан
зној
који
грозница
орошавати
чела
.
Час
по
час
бити
застати
,
чинити
он
се
да
јесам
у
тај
тренутак
чути
удар
мотика
и
тај
бити
се
звук
зарити
дубоко
у
млада
он
а
већ
искрвављен
душа
.
под
осећање
тежак
бол
он
бити
даље
наставити
шетати
,
док
он
се
не
бити
поново
учинити
да
јесам
чути
удар
мотика
.
уморан
од
наизменичан
удар
осећање
и
бол
,
он
најзад
прићи
прозор
и
размакнути
завеса
да
на
,
мраз
замагљен
стакло
,
наслонити
усијан
чела
и
клонуо
глава
.
напољу
се
ведрина
зимски
ноћ
већ
бити
зацарити
.
под
његов
топлим
дах
сукнути
стакло
и
откравити
се
танак
скрамица
мраз
,
који
он
јесам
бити
застрети
а
кроз
откравити
окно
његов
поглед
почети
да
блудити
по
онај
даљина
који
се
у
сив
и
блед
перспектива
,
без
сенака
,
простирати
пред
он
.
да
ли
јесам
Краљевић
у
тај
тренутак
путовати
поглед
преко
онај
планина
,
крш
и
стена
,
с
онај
страна
Дрим
,
где
његов
несретан
народ
,
измучен
и
гладан
,
последњи
остатак
свој
крв
боја
снежан
стаза
албански
кланац
или
,
неодважан
да
се
осврнути
на
непосредан
прошлост
,
залаз
мисао
дубоко
,
дубоко
тамо
,
у
први
доба
наш
историја
који
се
ту
,
на
тај
крајичак
Србија
,
који
се
сад
простирати
под
његов
поглед
,
и
развијати
.
из
бедем
градски
,
осветљен
ведрина
,
који
јесам
се
узносити
изнад
мртав
варош
и
који
јесам
први
његов
поглед
сретати
,
учинити
он
се
да
видити
или
бар
осетити
,
како
се
узносити
онај
величанствен
и
светао
облак
,
велик
мисао
Душанов
,
који
одатле
плав
сав
долина
и
планина
балкански
,
допирати
до
зидина
солунски
град
,
одбијати
се
одатле
и
претапати
питом
Струмичин
долина
,
тај
се
устављати
пред
цариградски
бедем
.
и
,
док
се
Краљевић
поводити
за
величина
тај
историјски
подвиг
,
који
јесам
никнути
ту
из
тај
бедем
,
дотле
до
он
кроз
мртав
ноћ
допирати
жубор
бистричин
и
он
се
трзати
,
сећати
се
да
Бистрица
ту
недалеко
квасити
гроб
који
ту
велик
мисао
покривати
.
јесам
ли
тај
онај
велик
,
онај
неодољив
историјски
усуд
тако
наредити
,
да
се
један
велик
мисао
сручити
у
амбис
овај
кланац
из
који
јесам
и
поникнути
?
и
да
ли
јесам
тај
усуд
хтети
да
слом
српски
поновити
на
исти
место
или
јесам
тај
изабран
место
храм
бол
српски
,
где
се
уздигнути
жртвеник
на
који
српски
народ
вршити
увек
обред
пожртвовање
свој
?
повести
тај
мисао
,
он
заћи
даље
у
прошлост
,
у
давни
прошлост
српски
и
почети
се
заустављати
на
сав
историјски
слом
српски
држава
:
под
Бодин
па
затим
под
Часлав
,
под
Лазар
па
затим
под
Ђурђе
Бранковић
и
најзад
под
Карађорђе
дед
и
под
Карађорђе
унука
.
он
поћи
у
памет
да
прибирати
,
да
тражити
:
немати
ли
један
исти
историјски
или
можда
унутарњи
,
што
легати
у
психа
српски
народ
или
у
његов
карактер
,
у
његов
судбина
или
можда
у
неки
фатум
;
немати
ли
нешта
општи
,
нешта
заједнички
,
у
сав
овај
катастрофа
српски
народ
?
—
ипак
имати
—
шаптати
јесам
млад
Краљевић
узбудити
—
имати
,
имати
...
!
сваки
од
овај
српски
слом
настати
јесам
из
други
разлог
,
под
други
околност
,
у
други
прилика
,
али
јесам
ипак
све
,
као
оморина
,
као
тежак
ваздух
пред
непогода
,
пратити
и
бити
она
предзнак
завада
српски
властела
и
расуло
и
растројство
,
који
јесам
из
тај
завадити
клијати
;
лукавство
и
зло
воља
изнад
врлина
и
вредност
;
амбиција
и
себичност
изнад
подобност
и
поштење
;
мали
,
узак
,
бедан
интерес
изнад
општи
и
заједнички
.
А
јесам
ли
тај
доба
,
јесам
ли
тај
стање
један
народ
који
давати
услов
да
се
он
повести
на
велик
дело
;
да
ли
такав
стање
рађати
Кавур
,
Мациније
,
Обилић
и
Синђелић
?
—
јесам
ли
бити
дорасти
да
понети
огроман
задаћа
оснивање
велик
држава
или
јесам
јесам
требати
оставити
позан
,
здрав
поколење
?
—
јаукнути
млад
Краљевић
и
,
осећати
један
део
одговорност
на
себе
сам
,
он
се
одвојити
од
прозор
и
уморно
се
сручити
понова
на
миндерлук
,
осећати
се
тешко
сломљен
и
прегазити
неки
невидљив
али
стострук
терет
.
оздо
се
више
не
чути
никакав
удар
.
гробар
јесам
завршити
посао
.
српски
јесам
Круна
већ
сахранити
...
Поноћ
јесам
давно
минути
и
тама
ноћ
почети
да
освајати
бледило
зор
.
доба
јесам
већ
да
се
мртвити
вратити
у
гроб
.
и
сен
марички
Краљ
Вукашин
Мрњавчевић
,
одвојити
се
од
прозор
кроз
који
јесам
видети
где
јесам
гроб
и
други
круна
српски
,
поћи
кроз
двориште
и
проћи
тихо
,
нечујно
,
кроз
отшкринут
капија
крај
дремљив
стражара
.
упутити
се
улица
ка
Мараш
а
затим
бистричином
обала
,
тамо
где
јесам
чекати
отворен
гробница
,
где
легати
онај
свет
камење
,
под
који
јесам
сахранити
царски
Круна
Душанов
.
XXВИИ
деца
без
отаџбина
А
јутро
кад
јесам
сванути
,
светло
али
студен
јутро
,
загушити
јесам
друм
који
из
Призрен
водити
у
Ђаковица
.
из
разних
улица
призренски
извирати
поворка
кола
и
народ
и
стапати
се
као
поток
у
један
густ
гомила
који
кретати
друм
.
али
узаћи
на
друм
,
угурати
се
и
ући
у
ред
,
мучан
јесам
и
тегобан
посао
.
друм
ићи
по
три
ред
кола
напоредо
и
тек
далеко
тамо
,
на
сат
и
више
иза
Призрен
)
улазити
постепено
у
колона
,
тај
се
образовати
један
непрегледан
и
бескрајан
ред
кола
.
Пешаци
јесам
ухватити
утрина
с
један
и
други
страна
друм
и
ићи
лагано
,
очекивати
да
се
средити
колона
те
да
и
они
добити
место
на
друм
.
нов
кола
,
који
непрестано
притицати
из
разних
призренски
улица
,
морати
чекати
по
читав
сат
док
она
се
да
прилика
да
узаћи
на
друм
и
ту
на
узлаз
јесам
огорчити
вика
и
дрека
,
псовка
и
свађа
.
ту
,
где
хтети
чекати
читав
сат
док
доћи
на
ред
да
моћи
узаћи
на
друм
,
на
сам
излазак
из
варош
,
пред
оронуо
и
пуст
кућа
,
седити
на
један
камен
слепити
просјак
.
мусломанин
хтети
на
пут
поћи
нити
се
са
пут
вратити
да
,
срећа
радити
,
не
уделити
просјак
.
отуда
,
на
излазак
из
сваки
варош
у
који
имати
и
муслиман
,
увек
просјак
сачекавати
путник
.
од
јутрос
ми
јесам
много
путник
и
,
ма
да
јесам
бити
бедан
изгнаник
,
свако
јесам
радо
спуштати
пар
у
просјачки
капа
.
и
последњи
сиромашак
,
онај
који
јесам
полазити
у
свет
стегнути
неколико
динар
,
вадити
јесам
марама
из
недра
,
дрешити
јесам
чвор
и
вадити
јесам
отуд
ситан
пар
да
уделити
.
да
ли
јесам
тај
саучешће
који
невоља
јачати
у
човек
или
предрасуда
или
,
можда
једно
дубље
и
тежак
осећање
који
јесам
сав
од
јутрос
понети
полазити
из
Призрен
?
Призрен
јесам
бити
последњи
слободан
српски
варош
у
који
јесам
моћи
наћи
заштита
;
полазити
из
она
пред
ми
јесам
на
неколик
сат
граница
краљевина
Србија
,
граница
наш
отаџбина
.
до
Призрен
ја
јесам
још
увек
бити
бегунац
,
до
мало
час
бити
изгнаник
,
бити
деца
без
отаџбина
.
Заћи
хтети
у
туђина
,
куцати
на
туђ
врата
и
просити
саучешће
према
ми
и
према
наш
отаџбина
.
тај
тежак
осећање
,
од
који
ники
од
јутрос
јесам
бити
слободан
и
изазивати
јесам
можда
онај
милосрђе
према
просјак
,
који
ми
се
,
на
последњи
наш
корак
на
тле
наш
отаџбина
,
указати
на
пут
као
неки
тужан
знамење
.
—
Ко
знати
—
додавати
један
старчић
,
вадити
из
марама
никлен
пар
да
он
уделити
—
хтети
ли
и
ја
сутра
овако
,
на
какав
ћошак
,
метути
капа
предати
се
?
—
просјак
јесам
и
ја
као
и
ти
,
пријатељ
,
—
велим
други
,
спуштати
он
пар
у
капа
—
ал
ево
да
се
помоћи
.
Можда
хтети
и
ти
ја
помоћи
кад
год
!
—
благо
ти
,
старац
!
—
велим
он
трећи
.
—
бог
ти
најпре
одузети
очни
вид
па
тај
отерати
у
просјак
а
ево
ја
терати
у
просјак
а
оставити
ја
очни
вид
,
зар
да
гледати
сав
овај
невоља
и
јад
?
мало
он
јесам
ко
уделити
а
да
јесам
каза
реч
и
два
.
сваки
од
тај
реч
бити
јесам
горак
и
бон
,
сваки
од
тај
реч
бити
јесам
израз
онај
тежак
осећање
,
који
јесам
од
јутрос
сав
понети
кретати
на
пут
изгнанство
.
Удељујући
просјак
од
ред
,
свако
јесам
одмицати
од
он
журан
,
не
освртати
се
,
као
да
бити
да
побећи
од
приказа
,
од
знамење
,
од
неки
тајанствен
предсказање
и
бон
слутња
,
који
ми
се
тај
час
насилан
и
свиреп
утискивати
у
душа
.
Ишли
јесам
лагано
и
тром
,
погнут
глава
,
без
много
разговор
,
као
што
се
о
погреб
ићи
.
изгледати
као
да
се
свако
повући
у
себе
те
размишљати
о
невоља
који
јесам
претурити
преко
глава
и
о
онај
који
он
тек
предстојати
а
који
не
умести
и
не
моћи
да
сагледати
нити
да
предвидети
.
до
сад
јесам
ићи
нешта
одређеноме
,
са
вера
кад
стигнути
тамо
где
јесам
кренути
,
да
јесам
завршити
низ
свој
невоља
;
сад
већ
ићи
нешта
неодређен
,
непознат
,
неизвестан
и
без
икакав
вера
.
крај
у
који
наилазити
сав
сиромашан
,
све
тужан
.
небо
блед
,
малокрван
;
онај
мало
светлост
који
јесам
обасјати
данашњи
дан
,
пун
студ
и
језа
.
у
село
,
који
се
у
даљина
догледати
,
нигде
живот
,
ни
дим
из
оџак
,
изгледати
мртав
као
да
јесам
напустити
.
друм
само
ја
изгнаник
што
одити
или
срести
по
где
кад
какав
преплануо
дица
са
ожиљак
,
арбанаса
који
јесам
сићи
са
планина
и
посматрати
ми
дивљачки
поглед
и
не
здравити
ми
.
по
зрака
изнад
ми
носити
се
јат
гавранов
и
дрзак
грактати
пратити
ми
,
навикнути
већ
да
на
пут
,
који
ја
одити
,
остајати
лешина
за
ми
.
бегати
јесам
из
богат
у
сав
сиромашан
;
из
питом
у
сав
диваљ
крај
.
Што
јесам
даље
одмицати
од
непријатељ
сав
јесам
ближе
бити
прав
опасност
.
за
ми
јесам
језик
непријатељски
топ
зборити
смрт
али
јесам
пред
ми
лебдети
прождрвљива
неман
глад
.
један
отац
,
који
се
већ
на
први
корак
покајати
што
јесам
са
толики
породица
напустити
Призрен
и
,
још
се
ломити
да
се
вратити
,
рећи
ја
:
—
изгледати
себе
као
онај
који
скакати
са
шести
спрат
да
бити
се
спасти
од
пожар
!
глад
,
који
јесам
раније
само
лебдети
над
ми
,
јављати
ми
се
по
где
и
гдекад
,
сићи
јесам
сад
у
наш
ред
и
почети
ми
грлити
свој
леден
и
језовит
загрљај
.
из
Призрен
се
јесам
моћи
ништа
снабдети
.
ако
јесам
ко
и
понети
један
хлеб
,
до
који
јесам
ко
знати
како
доћи
,
тај
јесам
убрзо
дотрајати
.
набавити
се
нигде
ништа
јесам
моћи
сем
мало
диваљ
воће
који
јесам
квасити
сув
усна
.
и
тај
јесам
брзо
нестати
.
муслимански
становништво
Метохија
јесам
ми
гледати
пријатељски
поглед
а
хришћански
се
и
само
придруживати
ми
и
кретати
у
бег
,
не
смејати
за
ми
да
остати
у
средина
где
јесам
до
сад
,
можда
само
претеран
суровост
режим
,
имати
безбедност
.
тако
јесам
ишчезао
и
последњи
поуздање
да
хтети
се
у
хришћански
становништво
моћи
испросити
који
мрва
хлеб
.
они
,
који
јесам
из
Шумадија
кренути
на
кола
,
опремити
на
пут
,
тај
потерати
кола
и
даље
од
Призрен
,
имати
јесам
још
увек
довољно
хранити
али
ја
,
који
јесам
пешице
ходити
,
тај
не
моћи
велик
терет
носити
,
и
од
конак
до
конак
снабдевати
се
храна
,
већ
јесам
јести
последњи
хлеб
.
Већ
на
први
корак
,
можда
на
сат
и
два
ходати
од
Призрен
,
почети
јесам
да
се
изостајати
,
да
се
правити
дуг
одмор
и
да
се
малаксавати
.
клонуо
од
глад
сваки
час
јесам
седати
крај
друм
и
очајно
гледати
гомила
који
крај
она
пролазити
и
ићи
даље
.
и
стока
,
ненахрањен
,
почети
јесам
већ
да
малаксавати
и
успоравати
ход
.
на
један
одморак
—
причати
ја
један
коморџија
—
мал
јесам
пребити
један
заробљеник
.
зауставити
се
под
један
храст
да
се
одморити
и
да
прихранити
коњ
са
онај
мало
зобити
колико
он
се
још
сачувати
.
обесити
јесам
зобница
коњ
о
глава
а
он
се
измакнути
негде
у
страна
.
заробљеник
сув
усна
и
већ
угашен
поглед
прикрадати
се
,
обзирати
се
лево
и
десно
да
он
ко
не
спазити
и
,
вршити
крађа
.
он
завлачити
рука
у
зобница
и
красти
од
коњ
његов
храна
и
алапљив
ждерати
зоб
.
тај
ја
причати
коморџија
а
ја
јесам
видети
још
болан
,
видети
јесам
језовит
одвратан
слика
.
пред
ми
јесам
ићи
један
кола
покривен
арњеви
.
из
она
јесам
се
чути
женски
и
дечји
глас
.
са
леви
страна
друм
,
иза
кола
,
ићи
јесам
,
наслањати
се
на
један
грана
,
заробљеник
.
бити
јесам
бос
и
раскрвављен
нога
,
дроњав
и
поцепан
,
подбуо
лице
и
подивљао
поглед
.
глад
он
јесам
бити
одузети
и
последњи
остатак
снага
.
Ишао
јесам
посртати
,
хранити
се
успут
лишће
од
купус
,
кукуруз
или
месо
од
цркотина
.
он
животињски
звер
и
гледати
хтети
ли
он
ко
пружити
што
,
хтети
ли
ко
испустити
какав
залогај
или
бар
,
хтети
ли
ко
бацити
што
што
се
не
јести
,
те
да
он
тај
збрати
из
блато
.
са
десни
страна
друм
,
ивица
,
ићи
погнут
глава
и
подвијен
реп
измршавео
пас
.
он
јесам
кренути
за
господар
свој
од
кућа
уверити
да
сад
баш
,
у
овај
тежак
невоља
,
не
требати
господар
да
напуштати
.
он
се
хранити
успут
од
остатак
и
отпадак
а
кад
јесам
и
она
нестати
,
он
кидати
залогај
са
цркотина
,
коњ
и
во
,
који
јесам
друм
који
одити
тако
раскошно
окитити
.
неколико
дан
бављење
у
Призрен
одузети
јесам
он
и
тај
храна
а
у
онај
ужасан
згомили
,
који
се
укрштати
и
тискати
у
Призрен
,
изгубити
јесам
и
господар
.
сад
изгладнео
,
оборен
глава
и
повијен
реп
,
ићи
по
трага
да
он
наћи
у
Ђаковица
или
Пећ
.
из
кола
под
арњеви
,
који
јесам
напред
ићи
и
у
који
се
породица
прихватити
мало
,
онај
што
јесам
још
из
Шумадија
понети
,
испасти
на
друм
кроз
задњи
платно
,
бацити
један
оглодан
бутни
кост
.
тај
приметити
и
заробљеник
и
пас
и
устремити
се
једновремено
,
свако
свесан
да
хтети
кост
припасти
онај
ко
до
она
пре
стигнути
.
и
дочепати
јесам
једновремено
,
чврсто
,
грчевито
;
један
рука
а
други
зуб
.
Погледаше
се
крвнички
,
одмерити
се
диваљ
поглед
двоножац
и
четвороножац
.
он
уложити
последњи
снага
свој
и
отети
,
управо
ишчупати
из
пасји
зуб
кост
.
—
она
!
—
учинити
један
пролазник
—
баш
по
који
пут
срамота
ја
што
јесам
човек
!
и
да
јесам
тај
бар
једина
бон
и
мрачан
слика
на
овај
пут
.
пуно
она
јесам
,
на
свако
хтети
она
корак
срести
.
и
како
јесам
сав
тај
слика
разнолик
,
како
невоља
умести
у
разним
боја
и
облик
да
она
представити
.
А
гомила
се
ваљати
пролазити
крај
сав
овај
невоља
и
не
устављати
се
и
не
освртати
се
.
па
ипак
наићи
појава
који
јесам
кадар
скренути
пажња
гомила
.
на
широк
пољана
,
који
се
простирати
пред
ми
,
полегати
јесам
по
земља
неколико
онај
смртоносан
тичурина
што
сипати
смрт
из
облак
.
Француски
аероплан
,
који
јесам
за
дуг
низ
месец
ревносно
вршити
служба
на
Сава
и
Дунаво
,
повући
јесам
се
са
наш
војска
до
нишки
равница
да
тај
настава
посати
.
одатле
јесам
узлетети
и
пасти
на
Косово
,
где
јесам
се
узнети
изнад
црн
Гор
и
Шара
,
па
кад
са
тај
висина
јесам
догледати
да
ми
стигнути
савезнички
помоћ
,
прелетети
јесам
Дреница
и
пасти
овде
у
раван
Метохија
.
сад
се
спремати
да
узлетети
преко
Дрим
и
онај
кршан
и
висок
планина
што
она
он
грлити
,
те
да
у
један
мах
слетети
на
јадрански
обала
.
како
јесам
завидети
онај
што
хтети
мало
час
,
за
онолики
сат
прелетети
преко
непролазан
планина
за
колико
хтети
ја
дан
прелазити
тај
мучан
и
тегобан
пут
.
свако
јесам
од
ми
застати
,
напуштати
за
тренутак
онај
тежак
мисао
који
јесам
он
бити
нераздвојан
сапутник
,
и
погледати
јесам
тамо
.
и
уморан
и
сломљен
судбина
,
дигнути
јесам
бар
глава
.
бити
она
јесам
чак
који
јесам
напустити
друм
и
отићи
тамо
у
поље
,
да
изблиза
видити
оне
срести
који
хтети
патити
као
ја
што
хтети
.
на
аероплан
задрхтати
мотор
и
вит
се
почети
силно
да
кретати
,
тело
она
се
затрести
,
прнути
најпре
поље
а
затим
,
један
по
један
,
почети
да
узлетати
у
зрак
и
упутити
се
тамо
ка
планина
који
јесам
пред
ми
.
—
Хоће
ли
овај
преко
морати
?
—
питати
један
чичица
.
—
Хоће
боме
!
—
одговарати
он
из
гомила
.
Чичица
направити
шака
шкољка
на
уста
,
дигнути
глава
за
аероплан
,
напрегнути
се
и
почети
она
довикивати
као
да
хтети
он
одиста
моћи
чути
и
разумети
они
озго
:
—
хој
,
хој
,
почути
ја
,
крилат
!
кад
стигнути
тамо
,
поздравити
Јевропа
.
рећи
нека
не
журити
,
добро
јесам
ми
,
боље
не
моћи
бити
!
на
овај
се
чичин
узвик
захорити
кроз
гладан
гомила
крт
и
студен
смех
,
сличан
смех
костур
кад
после
поноћ
устати
из
гроб
да
заиграти
мртвачки
игра
.
—
ама
зар
хтети
истина
,
господин
,
они
преко
морати
?
—
запитати
ја
један
простодушан
,
средовечан
човек
са
сремски
шешир
на
глава
,
пролазити
у
тај
пар
крај
ја
.
—
Па
,
ваљда
!
—
рећи
.
—
она
!
—
учинити
,
као
да
бити
хтети
рећи
„
благо
она
!
“
—
А
и
ја
хтети
на
мора
,
јесам
л
’
?
—
наставити
он
разговор
.
—
и
ја
!
—
А
куд
хтети
ја
несретник
?
—
питати
грцати
готово
у
суза
.
—
тамо
где
сав
ја
!
—
покушавати
да
он
тешити
.
—
опет
ви
...
друго
...
наћи
хтети
се
један
други
.
—
јесам
ни
тај
туђинац
,
наћи
хтети
се
и
ти
колико
и
себе
.
—
јесте
,
ал
ви
се
познавати
међу
себе
а
ја
...
—
сав
се
познавати
сад
,
сав
ми
јесам
невоља
упознати
и
зближити
!
бити
јесам
ратар
из
Срем
,
обрадовати
се
српски
војска
кад
јесам
прећи
Сава
и
пронети
српски
тробојка
кроз
питом
сремски
село
и
тај
он
радост
скупо
стати
.
кад
се
српски
војска
повући
отуд
,
морати
јесам
и
он
напустити
свој
њива
и
свој
ливада
,
сав
мал
и
свој
имање
и
пребећи
са
породица
у
Србија
.
потуцати
се
ту
од
немио
до
недраг
и
живити
од
милост
,
који
он
јесам
пружати
,
веровати
увек
да
хтети
се
вратити
на
свој
имање
и
да
хтети
његов
повратак
,
са
српски
војска
,
значити
слобода
његов
село
и
његов
завичај
.
али
наићи
олуј
и
понети
он
себе
кроз
пуст
планина
и
кроз
гладан
пољана
.
где
хтети
он
сада
,
где
хтети
са
жена
и
деца
,
кад
он
олуј
носити
све
даље
од
место
,
где
јесам
сав
његов
добро
остати
пусто
а
све
ближе
место
,
који
он
обећавати
глад
и
невоља
?
где
хтети
он
сад
незнан
,
непознат
,
питати
се
и
тешко
грцати
у
суза
говорити
о
тај
.
—
сав
се
познавати
сад
,
сав
ми
јесам
невоља
упознати
и
зближити
!
—
тешити
он
ја
понова
а
да
тај
мој
утеха
утврдити
,
прилазити
ја
из
ред
гомила
један
учитељ
,
да
ја
одговорити
на
један
питање
,
који
јесам
он
поставити
још
тамо
негде
,
измеђ
Липљан
и
Штимње
.
срести
јесам
он
још
на
приштински
улица
у
друштво
са
један
снажан
и
плећат
сељак
,
са
који
јесам
он
затим
свуда
виђати
.
са
он
јесам
он
путовати
,
са
он
делити
хлеб
и
со
,
са
он
делити
и
постеља
или
управо
један
ћебе
,
који
јесам
се
заједнички
покривати
.
видети
јесам
он
и
онај
ноћ
у
Липљан
,
крај
ватра
а
срести
он
и
на
друм
,
иза
Липљан
,
увек
и
нераздвојан
са
тај
свој
сапутник
.
Сећам
се
,
упитати
јесам
он
:
—
То
јесам
твој
сељак
ваљада
?
—
јесам
!
—
одговорити
ја
јесам
.
—
него
?
—
рећи
.
—
не
знати
—
одговорити
ја
тада
учитељ
—
путовати
од
Прокупље
тако
заједно
,
удружити
ми
невоља
,
заједно
бринути
,
заједнички
се
снабдевати
...
ал
не
знати
ко
јесам
.
мрзети
ја
да
он
питати
а
он
не
казивати
;
а
добар
друг
,
одан
...
баш
волети
што
јесам
се
намерити
један
на
други
.
како
бити
сам
?
А
у
истина
јесам
тако
бити
.
појединац
јесам
пропадати
,
тај
јесам
се
и
непознат
људи
на
овај
пут
удруживати
у
мање
трупа
од
четири
и
пет
лице
и
заједнички
се
помагати
и
подржавати
.
када
ја
овај
прилика
прићи
учитељ
,
његов
пријатељ
остати
на
други
стран
друм
да
он
очекнути
.
—
А
знати
ко
јесам
овај
мој
пријатељ
и
сапутник
?
—
запитати
ја
,
обзирати
се
да
он
онај
не
чути
.
—
Која
?
—
изненадити
се
ја
,
јер
јесам
већ
бити
и
заборавити
да
јесам
он
ма
шта
питати
.
—
онај
—
што
јесам
се
здружити
,
што
ја
ти
испред
Липљан
припитати
за
он
.
—
Па
?
—
замислити
,
сад
јесам
у
Призрен
чути
.
тај
јесам
робијати
,
двадесетогодишњи
осуђеник
за
три
убиство
,
па
кад
јесам
се
сав
из
казамат
разбегнути
...
—
Па
добро
,
шта
мислити
?
—
Шта
мислити
,
ништа
.
добар
јесам
и
честит
друг
,
нит
моћи
ја
без
он
нити
моћи
он
без
ја
на
овај
пут
.
тако
јесам
се
здружити
,
ето
...
и
учитељ
отићи
с
робијаш
даље
свој
пут
,
остављати
за
себе
као
широк
бразда
мисао
о
тај
,
како
јесам
невоља
велик
,
гломазан
жрвањ
који
млети
сав
обзир
и
све
односити
људски
,
који
скраћивати
сав
одстојање
и
рушити
сав
супротност
обичан
,
редован
живот
.
подне
јесам
већ
бити
превалити
,
кад
се
у
један
мах
зауставити
тамо
пред
ми
цео
колона
.
тај
вероватно
јесам
никакав
сметња
покрет
,
већ
обичан
застој
потребан
и
стока
и
људи
да
се
одморити
и
прехранити
ако
имати
шта
.
како
тај
одмор
на
подне
трајати
дуже
,
бегунац
се
обично
распртити
,
потражити
свако
себе
место
по
страна
,
ван
друм
,
па
често
и
по
који
ватрица
планути
.
крај
један
од
тај
ватра
сести
два
жена
и
мука
мучити
да
се
споразум
.
један
јесам
од
она
у
мушки
војнички
одело
а
други
просто
и
сиротињски
оденути
са
дете
у
наручје
.
морати
јесам
она
прићи
да
она
помоћи
споразумети
се
.
она
сиротица
,
са
одојче
на
рука
,
бити
јесам
Галипољка
,
из
онај
Галипоље
близу
Цариград
.
мали
,
мршав
жена
,
оштар
црта
и
лице
превучен
таман
боја
.
она
олујина
већ
неколико
година
нос
широм
балкански
полуострво
и
бацати
јесам
са
исток
на
запад
,
са
црн
на
сињи
мора
.
Још
пре
пет
стотина
година
оркан
један
,
тако
чест
на
балкански
ветрометина
,
ишчупати
јесам
из
срце
Балкан
,
са
обала
моравски
,
неколико
стотина
дом
,
занети
она
,
завитлати
и
бацити
чак
на
обала
мраморан
мора
,
тамо
близу
зидина
цариградски
.
ту
,
у
туђина
,
у
Галипоље
,
савити
јесам
прогнаник
себе
нов
гнездо
,
ту
ископати
нов
огњиште
и
,
далеко
од
род
свој
и
племе
,
са
колено
на
колено
почети
предавати
само
традиција
да
јесам
негда
бити
Срба
.
век
јесам
избрисати
сваки
осећај
о
тај
,
па
и
сам
традиција
и
један
или
два
покољење
још
,
заборавити
бити
већ
и
на
тај
стар
прича
,
који
јесам
још
тињати
само
као
далеко
неко
и
таман
сећање
.
али
наићи
велик
балкански
бура
и
заратити
народ
од
Дунаво
до
јегејски
морати
.
у
тај
рат
,
зао
неки
провиђење
,
допрети
јесам
српски
војска
на
онај
крвав
обала
,
крај
који
јесам
пасти
један
српски
круна
и
где
се
зачети
историја
пораз
српски
.
српски
се
војска
борити
на
обала
река
Марица
и
она
у
тај
борба
допрети
до
обала
мраморан
морати
,
тамо
где
легати
Галипољ
.
Биће
да
јесам
тај
капа
српски
крв
,
који
јесам
канути
на
један
успаван
традиција
и
у
душа
онај
,
који
јесам
већ
почети
заборављати
казивање
свој
оцева
и
дед
,
пробудити
на
један
мах
нов
осећај
—
чежња
за
онај
домовина
,
од
који
јесам
се
пре
пет
стотина
година
одвојити
.
и
,
један
дан
,
кренути
преко
широк
румелијски
раван
чудноват
путник
.
старац
и
младић
,
жена
и
деца
,
читав
насеље
људи
,
који
јесам
се
пробудити
и
хтети
да
се
вратити
да
заложити
ватра
на
онај
огњиште
,
где
се
она
пре
пет
стотина
година
угасити
.
ту
хтети
подигнути
нов
кућа
,
потражити
нов
срећа
,
ородити
се
,
вратити
ми
се
и
наћи
жељен
мир
.
и
тек
јесам
стигнути
а
ево
она
овај
олујина
понети
да
она
однети
на
нов
обала
,
на
далек
запад
.
Чудна
судбина
!
како
јесам
мајушан
и
бедан
играчка
њен
ја
!
па
ипак
човек
веровати
где
кад
у
снага
свој
воља
!
—
А
што
бегати
,
што
јесам
остати
?
—
питати
Галипољка
.
—
морати
са
свој
,
где
бити
остати
!
—
велим
.
млад
жена
у
војнички
одело
,
који
јесам
хтети
с
она
да
се
споразум
,
бити
јесам
Францускиња
и
хтети
бити
да
она
понудити
један
кутија
конзерва
,
видити
јесам
како
гристи
тврд
и
црн
хлеб
промешан
слама
.
Францускиња
јесам
омален
жена
,
преплануо
лице
на
који
се
сачувати
питом
и
племенит
израз
својствен
жена
њен
раса
.
на
она
наш
војнички
шињел
закопчати
до
грло
и
широк
шајкача
,
под
који
јесам
подвити
свој
богат
плав
кос
.
она
сам
водити
за
узица
један
пар
вочић
,
ујармљен
у
кола
са
два
точак
,
на
који
јесам
сав
њен
опрема
за
овај
мучан
пут
.
кренути
јесам
отуд
,
из
далек
,
из
онај
питом
и
храм
култура
и
просвета
раскошан
окићен
крај
;
сићи
јесам
међу
ми
,
водити
велик
осећање
милосрђе
и
предано
јесам
неговати
раскрвављен
јунак
наш
,
како
бити
породица
сачувати
хранитељ
а
држава
борац
.
са
тај
племенит
посао
понети
јесам
олуј
,
који
се
завитлати
над
наш
отаџбина
и
бацити
јесам
у
овај
планина
те
да
са
ми
поделити
сав
невоља
изгнанство
.
када
јесам
она
помоћи
да
се
споразум
са
Галипољка
,
осетити
јесам
потреба
да
она
изјавити
не
само
благодарност
,
већ
и
саучешће
због
зао
судбина
који
јесам
снаћи
.
—
Ваша
љубав
према
ми
,
племенит
госпа
,
јесам
требати
да
бити
награђен
невоља
,
који
јесам
само
ми
наменити
.
—
веровати
,
господин
,
да
ја
јесам
тежак
овај
невоља
!
—
одговорити
она
топло
и
искрено
.
—
ви
зар
?
ко
јесам
онај
лак
?
—
јесам
ја
тежак
—
одговорити
ја
звучан
свој
језик
—
јер
она
патити
са
један
народ
,
који
она
тако
стрпељиво
,
са
еванђелски
самоодрицање
,
подносити
.
гледати
како
изгледати
овај
јадник
,
што
пролазити
крај
ми
,
и
ја
још
јесам
чути
ни
реч
протест
,
ни
глас
гунђање
,
као
да
јесам
свако
од
она
свесан
да
само
патња
моћи
откупити
свој
слобода
.
ја
она
се
дивити
и
тај
ја
давати
снага
да
поднети
овај
тегоба
!
бити
јесам
она
благодаран
на
реч
,
који
јесам
ја
моћи
бар
за
тренут
да
утешити
;
за
тренут
само
,
док
се
не
обазрети
око
себе
и
видити
понова
сав
невоља
и
јад
.
Растајући
се
од
Францускиња
да
се
вратити
свој
место
,
спазити
јесам
опет
она
—
Госпа
у
црнина
.
стајати
јесам
ослонити
на
један
храст
,
који
јесам
високо
узносити
свој
гол
грана
,
стајати
јесам
мирно
и
непомично
као
фигура
на
надгробни
споменик
.
поумити
да
она
понудити
услуга
,
ако
она
какав
на
пут
затребати
и
прићи
она
.
тек
кад
јесам
ближе
прићи
,
појмити
јесам
шта
она
јесам
заковати
за
тај
место
на
који
јесам
.
недалеко
од
храст
лежати
јесам
један
свеж
гроб
са
крстић
од
гранчица
увезан
врпца
.
одустати
јесам
одмах
од
намера
да
узнемиравати
Госпа
у
црнина
.
она
не
дигнути
глава
.
мало
за
тај
проћи
мимо
ми
један
арнаутин
,
враћати
се
са
празан
корпа
,
из
који
јесам
бегунац
распродати
јабука
дивљакуша
.
запитати
он
и
он
ја
рећи
да
јесам
у
гроб
жена
,
јуче
јесам
јесам
сахранити
њен
деца
а
они
,
арнаути
,
помоћи
она
да
ископати
гроб
.
Тешке
ја
мисао
обхрвати
крај
свеж
гроб
тај
и
скинути
капа
као
да
јесам
у
тај
час
когод
казивати
молитва
.
Бон
можда
,
или
оболети
од
глад
и
зима
,
несретан
мајка
потегнути
јесам
овај
мучан
пут
само
да
спасти
пород
сав
.
одвајати
јесам
од
свој
усна
,
од
свој
снага
,
од
свој
здравље
и
хранити
пород
сав
и
водити
он
кроз
мраз
,
грејати
он
матерински
љубав
;
спавати
јесам
по
друм
,
покривати
он
матерински
брига
.
и
посрнути
јесам
овде
,
на
сред
пут
,
на
сред
друм
и
потражити
себе
одмор
,
вечит
одмор
,
а
дечица
пустити
сам
у
планина
,
у
патња
,
у
глад
.
деца
јесам
јесам
сахранити
.
јесам
имати
свештеник
да
она
опојити
мати
,
јесам
имати
воштаница
да
она
припасти
;
посути
јесам
гроб
само
искрен
,
детињи
суза
и
тако
јесам
послати
бог
топао
молитва
за
душа
мати
свој
.
суза
јесам
молитва
близ
бог
,
сузити
јесам
небо
отворено
;
небо
јесам
скуп
суза
човечански
.
А
зар
јесам
мајка
и
моћи
пожелети
леп
опело
а
зар
јесам
бог
моћи
бити
драг
,
који
други
обред
од
обред
,
који
се
суза
,
искрен
и
топлим
детињи
суза
вршити
?
гроб
она
легати
на
леп
и
видан
место
,
са
који
се
догледати
широк
и
питом
Метохија
,
оградити
снежан
врх
,
који
бљештати
под
небо
.
Вис
гроб
она
стар
храст
,
који
се
прикопчати
за
земља
свој
чворноват
уд
,
као
орати
кад
забости
нокат
и
прикопчати
се
канџа
за
мрцина
.
његов
се
врх
тихо
повивају
под
ветар
који
пухати
оздо
из
дримски
кланац
и
старац
стењати
и
јечати
као
да
овај
нов
,
свеж
гроб
,
у
који
јесам
сахранити
један
матерински
љубав
,
и
он
причињавати
бол
.
о
,
да
јесам
тај
први
бол
који
јесам
он
сведок
!
дубок
бразда
на
стабло
његов
казивати
да
он
већ
век
стајати
ту
као
нем
стражар
на
друм
,
који
јесам
се
толики
догађај
ваљати
.
бити
јесам
он
сведок
можда
,
када
јесам
овај
друм
,
кроз
раван
Метохија
,
пролазити
српски
витез
и
одлазити
свет
Дечани
на
поклонење
или
се
збирати
под
Призрен
на
јуначки
игра
или
у
Скопље
на
зборисање
.
овуда
јесам
некад
проћи
три
млад
витез
,
Милош
,
Марка
и
Хреља
па
се
спустити
у
врх
Дукађин
,
под
кула
на
који
јесам
боравити
обестан
сестра
Лека
капетан
.
овуда
јесам
проходити
и
Мрњавчевић
,
ићи
свој
Скадар
на
Бојана
,
овуда
и
Балшић
одлазити
у
тазбина
.
бити
јесам
сведок
овај
старац
и
када
се
пре
триста
година
дигнути
народ
из
Метохија
,
те
са
патријарх
кренути
у
збег
испред
диваљ
Арбанас
,
који
сићи
са
онај
планина
иза
Дрим
и
ево
јесам
сведок
сад
,
кад
тај
исти
народ
,
бегати
у
тај
планина
тражити
заштита
.
много
јесам
борати
на
старчев
лице
исписати
.
Хоће
ли
дотрајати
да
видити
раван
Метохија
благословен
мир
;
њен
зелен
поље
преоран
и
оплођен
;
њен
богатити
горе
озеленети
;
да
видити
на
тај
поље
вредан
ратар
како
брати
плод
свој
труд
;
да
видити
китњаст
село
са
бео
црква
и
школа
;
гвозден
пут
,
који
просецати
богат
долина
и
нов
град
,
који
ницати
око
велик
и
богат
предузеће
?
ако
не
дотрајати
дотле
,
хтети
ли
бар
старац
дотрајати
да
видити
деца
,
који
јесам
се
јуче
растати
од
мајка
и
он
гроб
поверити
;
да
она
видити
здрав
и
чио
,
како
јесам
доћи
још
једном
да
обновити
материн
гроб
китити
он
утеха
да
јесам
сад
у
слободан
Србија
,
који
се
и
она
враћати
у
загрљај
?
Хоће
ли
он
,
хтети
ли
ја
дотрајати
да
доживити
тај
?
овај
јесам
први
гроб
,
што
он
овако
на
пут
оставити
;
хтети
ли
на
далек
пут
сав
сејати
успут
гроб
и
разређивати
се
,
док
и
последњи
не
угинути
?
о
,
колико
јесам
она
од
ми
већ
позавидети
овај
гроб
,
ту
,
на
домак
граница
,
на
последњи
парче
,
на
последњи
стопа
српски
земља
!
Наше
хтети
гроб
већ
покривати
туђ
земља
;
ми
хтети
гробница
бити
нов
отаџбина
!
ја
јесам
већ
данас
деца
без
отаџбина
!
XXВИИИ
Србија
у
планина
кад
јесам
ја
из
Призрен
кренути
на
север
,
Краљ
,
Влада
и
врховни
команда
кренути
јесам
на
југ
.
да
бити
стигнути
исти
циљ
,
кренути
јесам
један
уз
ток
а
други
низ
ток
један
и
исти
река
,
али
јесам
оба
овај
пут
затим
савијати
на
запад
и
водити
обала
јадрански
морати
.
када
јесам
још
@card@
.
октобар
отићи
из
Ниш
у
Врњци
председник
министарство
Никола
Пашић
,
на
погреб
свој
дугогодишњи
сарадник
и
други
,
министар
Лаза
Пачу
,
отићи
јесам
са
погреб
у
Краљев
да
се
наћи
са
посланик
Енглеска
,
Француска
,
Русија
и
Италија
и
да
она
упознати
са
ситуација
у
који
се
земља
налазити
од
тренутак
њихов
напуштање
Ниш
.
тада
она
јесам
изјавити
да
бити
се
ситуација
моћи
још
увек
променити
ако
савезник
на
време
стигнути
и
ослободити
Скопље
,
који
јесам
Бугарин
већ
заузети
бити
.
Ослобођењем
Скопље
успоставити
бити
се
саобраћај
са
Солун
и
омогућити
бити
се
пребацивање
јединица
на
разнети
фронт
а
велик
део
јужне
Србија
спасти
,
обезбедити
бити
основица
за
будући
заједнички
операција
савезник
са
ми
,
ради
добијање
веза
са
Русија
преко
Румунија
.
—
ако
се
морати
одрећи
тај
нада
—
рећи
јесам
посланик
тада
Пашић
—
влада
хтети
остати
ништа
друго
но
да
се
повући
у
планина
!
и
Србија
се
морати
одрећи
и
тај
,
као
и
сав
ранијих
