деснораме
,
и
са
слободом
и
поверљивошћу
сестринском
према
брату
своме
,
наслони
своју
главу
на
његову
мишицу
.
„
О
,
шта
ли
ће
најпосле
да
буде
од
нас
двоје
?
!
“
рече
она
својим
слатким
гласом
.
То
није
био
глас
него
музика
;
музика
у
којој
су
се
тужни
звек
од
зебње
,
и
радосни
трепер
од
жудње
,
и
шумна
зрачност
од
надежде
,
и
сребрн
талас
од
чисте
и
невине
једне
мисли
,
стапали
у
чудесну
и
дивну
једну
хармонију
.
6
Још
су
дуго
стојали
пред
оном
стеном
што
их
од
пећине
растављаше
.
Дуго
су
са
све
већим
напрезањем
и
притајивањем
свога
дихања
ослушкивали
,
да
ли
се
што
из
пећине
чује
.
Али
се
више
ништа
није
чуло
.
—
„
Хајде
да
погледамо
где
смо
!
“
рећи
ће
Рајко
Маргити
.
„
Старац
ће
доћи
по
нас
кад
се
отресе
Турака
.
А
можда
се
боји
да
га
иза
каквог
грма
или
џбуна
шпијуни
турски
не
вребају
.
Било
је
пред
подне
кад
нас
овде
затвори
.
По
свој
прилици
чекаће
да
се
добро
смркне
па
да
нас
изведе
!
“
„
Он
ти
рече
,
“
прихвати
Маргита
,
„
да
на
десно
пођеш
!
“
—
„
Да
пођемо
!
“
рече
Рајко
,
па
узе
оцилом
кресати
у
кремен
.
Прамену
варница
као
да
милије
бејаше
да
загледа
,
и
ако
за
тренут
,
у
лице
Маргитино
,
него
да
завирује
у
мрачну
дубину
онога
ходника
испред
њих
.
А
Рајко
живо
кресаше
и
живо
гледаше
да
види
очи
њене
.
„
Срећа
те
нисам
труд
!
“
рече
она
са
тихим
осмехом
;
„
запалио
би
ме
те
бих
изгорела
!
“
—
„
Збиља
,
да
запалим
парче
труда
!
Биће
боље
!
“
прихвати
он
;
и
запали
повелико
парче
труда
и
махаше
њиме
десно
и
лево
и
пођоше
напред
корак
по
корак
.
„
Ево
једних
врата
!
“
привика
Маргита
живо
,
и
показа
руком
лево
од
себе
.
Рајко
једним
кроком
дође
до
њих
.
„
Окована
су
гвожђем
!
“
рече
,
„
али
нису
забрављена
!
“
Повуче
за
алку
и
врата
се
отворише
.
Влажан
и
хладан
ваздух
удари
им
у
лице
из
оне
просторије
.
Рајко
рече
Маргити
,
да
са
запаљеним
трудом
остане
ту
где
је
,
а
он
сам
уђе
унутра
.
Кресну
овде
,
кресну
онде
;
виде
и
с
једне
и
с
друге
стране
три
реда
камених
широких
полица
на
стубовима
од
камена
,
а
на
полицама
—
дугачки
неки
ковчези
од
олова
све
један
до
другога
;
„
а
,
ово
ће
бити
да
је
гробница
старе
господе
од
овога
града
изнад
нас
,
и
ово
су
све
мртвачки
ковчези
.
Их
,
шта
их
је
!
Да
ћутим
,
да
се
оно
господско
дете
не
поплаши
!
"
Тако
говораше
Рајко
сам
у
себи
,
а
кад
се
врати
у
ходник
к
Маргити
рече
јој
:
„
нема
овде
ништа
особито
!
Хајдмо
даље
!
“
Једва
су
учинили
седам
или
осам
корачаја
,
па
наиђоше
на
друга
гвоздена
врата
,
па
онда
и
на
трећа
.
Ина
њих
улажаше
Рајко
да
у
просторијама
,
које
затвараху
,
нађе
онако
исто
по
неколико
катова
широких
полица
,
а
на
њима
мртвачке
ковчеге
.
Кад
из
треће
просторије
изађе
Маргита
му
рече
:
„
чини
ми
се
да
миришем
тамњан
.
Долази
од
те
стране
испред
нас
.
Овде
ће
бити
негде
нека
светиња
!
"
Пођоше
још
неколико
корачаја
напред
и
угледаше
један
мали
и
сићушан
бледи
пламичак
,
који
наизменце
засветли
,
па
побледи
,
засветли
па
се
чисто
угаси
.
Похиташе
брже
па
се
нађоше
пред
једним
кандилом
,
које
изнад
једних
сниских
растових
врата
гораше
сад
већ
последњим
капљицама
уља
,
те
пршташе
као
да
се
гласно
срди
што
ово
двоје
дођоше
да
га
гледају
нако
се
гаси
.
Рајко
отвори
она
сниска
врата
од
растовине
и
онда
њих
двоје
угледаше
пред
собом
једну
малу
а
прилично
осветљену
капелу
.
У
два
велика
гвоздена
светњака
,
пред
иконостасом
,
гореле
су
две
велике
жуте
воштанице
.
Пред
иконама
Исуса
и
Богородице
горело
је
уље
у
великим
сребрним
кандилима
.
Све
друге
иконе
беху
поцрнеле
и
испуцале
и
само
се
светлуцаху
златни
и
сребрни
окови
на
по
некима
од
њих
.
Владала
је
нека
света
тишина
,
прекидана
само
прштањем
онога
кандиоца
што
пред
вратима
издисаше
.
Њих
двоје
уђоше
ћутећки
унутра
.
Рајко
метну
своју
шубару
под
лево
пазухо
,
преврети
се
по
неколико
пута
,
склопи
руке
на
оружје
у
силаву
и
стаде
на
сред
капеле
мирно
.
Није
да
се
молио
Богу
,
него
је
тако
само
стајао
,
миран
,
скроман
,
као
да
беше
занемео
,
видевши
изненада
како
је
човек
једно
грешно
ништа
,
а
како
је
Бог
велика
,
свемогућна
и
страшна
светиња
.
Маргита
најпре
и
не
гледаше
у
иконостас
него
у
њега
.
Учини
јој
се
да
се
он
винуо
некуда
високо
и
далеко
мислима
,
те
њу
више
и
не
узима
на
ум
.
Отиде
за
тим
полагано
и
све
на
прстима
до
самог
иконостаса
,
погледаше
све
иконе
редом
док
не
дође
пред
велику
икону
на
којој
Богородица
држаше
малог
Исуса
у
наручју
.
Ту
се
она
спусти
на
колена
,
а
душа
јој
се
вину
к
девојци
,
мајци
божјој
.
Дуго
је
ту
клечала
са
склопљеним
рукама
.
Потекоше
јој
сузе
низ
образе
,
и
онда
поче
гласно
да
јеца
,
просто
грцајући
од
плача
.
Рајку
се
најпре
учини
да
се
негде
неко
велико
сребрно
кандило
гаси
прштећи
,
и
потраја
неко
време
док
се
разабра
да
то
Маргита
јеца
.
Приђе
јој
полагано
,
крстећи
се
као
да
светињи
некој
приступа
,
дотаче
се
руком
њеног
рамена
,
и
рече
само
—
опет
шапутом
као
да
не
разбуди
свеце
—
„
госпођо
,
прибери
се
!
“
Она
нежно
скиде
руку
његову
са
свога
рамена
и
рече
:
„
Пусти
ме
,
Рајко
,
да
се
код
ње
исплачем
!
"
Рајко
се
све
на
прстима
повуче
од
ње
и
склони
иза
леве
певнице
.
Како
седаше
у
један
сто
,
погледи
му
падоше
на
једна
узана
вратóца
,
која
стајаху
ошкринута
,
и
на
која
се
улазило
из
те
леве
певнице
у
сами
зид
иза
олтара
.
У
ходник
у
томе
зиду
допирала
је
од
некуд
светлост
нека
,
много
јача
но
што
је
била
она
у
капели
.
Хтеде
одмах
да
пође
да
види
откуда
та
светлост
.
Али
се
побоја
да
се
Маргита
не
преплаши
кад
се
са
молитве
дигне
,
па
њега
не
види
.
Савлада
своју
радозналост
и
оста
у
столу
,
погледајући
час
у
Маргиту
час
у
ону
тајанствену
светлост
.
Није
дуго
трајало
па
Маргита
устаде
.
Приђе
па
пољуби
икону
богородичину
,
али
не
побожним
целивом
,
како
то
скромни
Хришћани
чине
,
него
са
једном
ватром
,
са
једном
страшћу
,
са
једном
љубављу
,
која
је
кипела
,
као
кад
би
нежна
кћи
после
дугог
страдања
и
лутања
наишла
изненадно
на
још
нежнију
матер
своју
,
па
јој
пала
о
врат
и
обасула
је
хиљадама
топлих
пољубаца
.
„
Е
,
Рајко
,
“
рече
му
ведра
,
„
сад
сам
се
исплакала
,
сад
ми
је
лакнуло
.
Осећам
се
лака
као
птица
,
и
храбра
као
сваки
Маџар
витез
!
Мрштиш
се
?
!
Е
,
добро
,
храбра
сам
као
какав
Србин
витез
!
Је
л
’
ти
то
боље
по
вољи
?
“
—
„
Само
кад
си
се
разведрила
,
па
не
мари
,
нека
је
како
год
хоћеш
.
Дугачке
су
те
ваше
маџарске
молитве
.
Ми
Срби
то
на
краће
свршимо
!
"
„
О
,
ти
мислиш
ја
сам
се
молила
Богородици
!
?
Није
,
него
сам
с
њоме
разговарала
као
обично
,
изјадала
сам
јој
се
,
причала
сам
јој
ко
си
ти
,
рекла
сам
јој
,
да
ти
не
замери
што
си
од
друге
цркве
,
јер
си
добар
и
имаш
дух
витешки
.
Исплакала
сам
се
на
њеном
крилу
,
ижљубила
сам
је
и
ево
ме
сад
са
оживелим
и
храбрим
срцем
!
Не
знаш
ти
како
је
она
добра
!
Кад
се
Бог
није
хтео
да
окрене
на
моје
толике
молитве
и
кад
ни
један
светац
не
хте
да
ми
помогне
,
она
једина
не
остављаше
ме
,
него
ми
долажаше
на
сну
да
ме
храбри
!
“
„
Истину
велиш
?
“
упаде
јој
у
реч
Рајко
изненађен
и
пуно
заинтересован
овом
причом
.
—
„
Истину
,
истину
!
“
настави
Маргита
.
„
Кад
ми
је
најтеже
бивало
,
па
бих
,
окупана
у
сузама
,
заспала
под
зидином
оног
старог
града
у
Крушевцу
,
ето
ње
к
мени
,
на
сну
праћена
још
једном
женом
.
Села
би
поред
мене
па
би
ме
тако
нежно
и
мило
гледала
,
очи
би
јој
засузиле
,
па
би
тихо
проговорила
:
„
јадна
жено
,
јадна
жено
!
не
бој
се
,
дете
моје
,
доћи
ће
он
!
“
—
„
Ко
је
тај
„
он
“
?
“
—
ја
бих
се
ослободила
да
запитам
.
„
Твој
спас
!
“
одговорила
би
она
...
“
„
Чекај
,
молим
те
,
“
упаде
јој
опет
у
реч
Рајко
;
„
је
ли
та
жена
,
што
ти
је
на
сну
долазила
,
говорила
српски
и
носила
круну
на
глави
?
!
“
—
„
Говорила
је
српски
,
али
није
имала
круну
;
него
је
била
обучена
у
црно
као
калуђерица
,
а
тако
је
била
и
она
друга
жена
за
коју
сам
ја
мислила
да
је
света
Марија
Магдалена
,
док
не
чух
да
је
она
зове
Ефимијом
!
“
„
Е
,
онда
неће
бити
што
сам
ја
домишљао
!
“
рече
Рајко
невесело
;
„
ја
помислих
да
ти
се
то
јављала
наша
српска
царица
Милица
,
која
је
била
тако
доброга
срца
,
па
би
се
над
твојом
судбом
заплакати
могла
.
Али
видим
није
!
“
7
„
А
гле
,
каква
је
то
светлост
тамо
?
“
упита
га
Маргита
,
кад
јој
и
самој
погледи
падоше
на
онај
ходник
у
зиду
од
леве
певнице
.
„
Ама
ја
тебе
чеках
.
Не
хтедох
у
светлост
без
тебе
.
Ходи
!
“
рече
Рајко
и
одмах
пође
напред
.
Узани
ходник
у
зиду
савијаше
у
лево
од
олтара
и
излажаше
у
једну
велику
округлу
просторију
,
под
једним
високим
и
широким
сводом
као
под
неким
кубетом
.
Кад
њих
двоје
изиђоше
из
ходника
,
па
стадоше
на
праг
,
преко
кога
се
у
ону
округлу
дворану
силазило
,
и
кад
погледаше
пред
собом
,
обадвоје
се
уставише
и
занемеше
од
чуда
.
Озго
са
сред
среде
свода
спуштао
се
један
гвозден
ланац
,
о
коме
је
висио
велики
један
и
поширок
златан
обруч
;
са
обруча
се
о
златним
ланцима
спуштало
дванаест
великих
златних
кандила
.
Осим
тога
,
које
са
свода
,
које
са
гвоздених
полуга
,
што
су
се
пружале
од
једног
зида
до
другог
у
сва
четири
правца
,
висили
су
многобројни
мањи
обручеви
од
сребра
са
сребрним
кандилима
,
неки
ниже
други
више
,
те
изгледаше
као
да
под
сводом
лебди
читав
рој
од
некаквих
џиновских
златних
и
сребрних
светлица
.
Сам
свод
као
да
је
био
сребром
покован
,
те
је
светлост
од
стотине
кандила
хватао
у
се
,
као
какав
преврнути
пехар
од
углађенога
сребра
,
па
је
онда
спуштао
као
неку
топлу
месечину
на
целу
дворану
,
те
се
у
њој
свака
тварка
доста
лепо
могла
да
види
.
Маргита
узе
да
трља
очи
,
па
онда
погледа
у
немом
чуду
у
Рајка
.
Рајко
,
као
да
је
чуо
шта
она
сама
у
себи
говори
,
рече
:
„
ама
и
ја
се
питам
,
је
ли
ово
сан
,
или
машта
,
или
је
ово
све
у
истини
пред
нама
јава
!
“
—
„
Хајде
да
сиђемо
да
разгледамо
шта
је
све
то
!
“
рече
Маргита
.
Али
пре
него
што
ће
са
прага
у
дворану
коракнути
,
Рајко
задржа
руком
Маргиту
,
па
онда
онако
узбуђен
викну
:
„
има
ли
овде
живога
кога
?
“
Вика
његова
узе
да
се
пролама
испод
свода
,
удараше
о
зидине
,
па
се
у
потмулој
грмљавини
врати
к
њима
двома
,
неразговетно
понављајући
последње
две
речи
:
„
живога
кога
?
“
—
„
Живога
Бога
?
!
“
рече
Рајко
радосно
узбуђен
;
„
чу
ли
госпођо
шта
одзив
рене
:
„
живога
Бога
!
“
И
не
треба
нам
бољи
одговор
.
Не
бојмо
се
!
“
„
Учинило
ти
се
.
Одјек
је
поновио
само
твоје
речи
!
“
говораше
му
Маргита
.
—
„
Не
,
не
,
чуо
сам
ја
добро
;
одговор
је
био
:
живога
Бога
!
Ми
ћемо
ево
у
име
живога
Бога
напред
.
Држ
’
се
,
госпођо
,
моје
руке
ако
се
бојиш
,
а
ја
ћу
његове
!
“
„
Не
бојим
се
ја
ничега
кад
има
светлости
.
Мене
је
страх
само
у
мраку
.
Хајдмо
!
“
рече
Маргита
.
Узеше
да
разгледају
око
себе
.
У
округлој
зидини
од
дворане
било
је
дванаест
гвоздених
вратоца
,
која
су
некуда
у
друге
ходнике
и
просторије
водила
.
Једна
од
тих
вратоца
била
су
она
на
која
њих
двоје
дођоше
.
Између
сваких
двојих
врата
беху
уза
зид
прислоњени
гвоздени
оклопи
са
шлемовима
и
са
дугим
копљима
у
гвозденим
рукавицама
.
Изгледало
је
као
да
су
се
џиновски
оклопници
,
у
пуноме
ратничком
округу
,
поређали
један
до
другога
,
да
чувају
стражу
и
да
подупру
зидину
својим
гвозденим
плећима
.
Изнад
њих
су
овде
и
онде
биле
уз
зид
прикуцане
многе
заставе
,
турске
,
бугарске
,
маџарске
и
млетачке
.
Са
онога
прага
,
на
коме
се
најпре
онако
у
чуду
зауставише
,
ваљало
је
силазити
преко
четири
врло
широка
мраморна
ступња
,
па
да
се
сиђе
на
под
од
саме
дворане
.
Ти
су
ступњеви
ишли
целим
кругом
дворане
.
Прва
два
ступња
била
су
запремљена
онаквим
оловним
ковчезима
,
какве
је
Рајко
већ
видео
,
а
за
које
је
мислио
да
су
мртвачки
.
Сад
је
видео
да
у
једнима
од
њих
леже
смештена
копља
,
у
другима
мачеви
,
а
у
трећима
буздовани
.
„
А
,
сад
се
тек
разабирам
!
“
рече
Рајко
;
„
ово
је
подземна
оружница
онога
града
била
!
“
На
трећем
ступњу
,
а
дуж
целог
круга
,
—
остављајући
слободан
пролаз
тек
само
за
једног
човека
,
који
би
од
малених
врата
у
зиду
силазио
на
под
дворане
или
из
дворане
ишао
к
вратима
,
—
биле
су
поређане
петачке
,
све
буре
до
бурета
,
па
повезане
једне
с
другима
гвозденим
ланцима
.
„
Биће
да
је
то
каква
стара
малвасија
којом
су
се
наши
стари
јунаци
и
господа
појили
!
"
рече
Рајко
.
Док
он
тако
још
збораше
,
Маргита
се
беше
прегла
над
најближим
буретом
,
виде
да
на
ланцету
нема
чепа
,
него
обло
једно
заклопче
,
продрма
га
обема
рукама
,
отвори
га
,
и
онда
гласно
ускликну
:
„
каква
малвасија
?
Та
ово
су
сребрни
новци
!
"
па
онда
загњури
руку
у
буре
,
извади
је
пуну
сребрнога
ситног
новца
,
и
пусти
га
да
са
танким
звеком
пада
на
данце
од
бурета
.
Па
онда
као
дивља
мачка
скочи
на
четврти
ступањ
,
на
коме
беху
поређана
и
ланцима
повезана
аковчад
.
Отрже
силним
једним
напором
заклопче
са
првог
акова
,
загњури
руку
,
подиже
је
у
вис
и
пусти
да
млаз
од
златнога
новца
цури
натраг
у
буре
.
„
А
,
ово
не
може
бити
друго
,
ово
је
један
луд
сан
!
Рајко
,
молим
те
,
јесам
ли
ја
будна
?
јеси
ли
ти
будан
?
!
Да
нисмо
обадвоје
излудели
?
!
Протрљај
,
молим
те
,
своје
очи
,
па
види
и
кажи
ми
,
је
ли
ово
доиста
злато
,
а
оно
тамо
сребро
?
!
“
говораше
Маргита
збуњена
и
готово
збиљски
у
бризи
,
да
јој
се
памет
преврнула
није
.
Рајко
сад
трљаше
очи
,
уштину
се
у
мишицу
једну
,
па
другу
,
скиде
шубару
,
прекрсти
се
,
провуче
прсте
кроз
косу
један
пут
и
други
пут
да
главу
расхлади
,
извади
из
свога
гуњца
убрус
те
убриса
зној
са
чела
и
лица
.
И
онда
приђе
полагано
бурету
једном
на
трећој
степеници
,
отвори
заклопче
,
диже
аспре
и
пусти
их
да
падају
као
плева
;
сиђе
на
четврту
степеницу
,
отвори
једно
аковче
,
извади
један
златан
цекин
,
метну
га
себи
на
длан
и
преврташе
га
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
„
Хвалимо
те
Боже
!
Ово
је
у
истини
и
сребро
и
злато
!
Нисам
истина
никада
до
сада
видео
ни
овакве
грошеве
ни
овакве
дукате
,
али
видим
ово
је
злато
,
а
оно
је
тамо
сребро
.
Их
,
да
силна
блага
ако
су
сва
та
бурад
пуна
!
“
говораше
Рајко
силно
узбуђен
.
„
Пуна
су
сва
!
Пуна
су
за
цело
!
“
довикиваше
му
Маргита
,
која
беше
подалеко
од
њега
одмакла
,
отварајући
овде
и
онде
по
неко
ново
аковче
.
Па
онда
враћајући
му
се
пуна
усхићења
и
са
пуно
поузданости
рече
:
„
еј
,
мој
витеже
Рајко
,
сад
тек
видим
шта
ће
од
тебе
да
буде
!
Само
нека
нас
срећа
послужи
да
се
дохватимо
лепе
земље
маџарске
,
па
да
видиш
шта
ћу
ја
од
тебе
да
начиним
!
“
—
„
Ама
,
ходи
,
молим
те
,
госпођо
да
разгледамо
све
ово
чудо
око
нас
!
“
рече
јој
Рајко
,
па
онда
с
њоме
заједно
сиђе
с
последње
мраморне
степенице
на
под
,
који
је
све
ситним
шареним
камичцима
био
ишаран
у
свакојаке
цветове
и
гране
.
Од
прилике
дуж
три
четвртине
круга
,
а
прислоњени
уз
сами
онај
четврти
ступањ
од
мрамора
,
запремљени
бурадма
са
златом
,
били
су
поређани
високи
столови
од
дебеле
и
већ
поцрнеле
растовине
,
изрезане
у
свакојаке
шаре
,
слике
и
прилике
,
у
орлове
,
соколове
,
лавове
,
вукове
,
змије
и
змајеве
.
У
свакоме
столу
лежао
је
по
један
широки
плашт
,
понеки
од
свиле
,
понеки
од
кадифе
,
понеки
од
тканине
сребрне
и
златне
жице
,
а
сваки
уз
то
бејаше
постављен
и
оперважен
зибелинима
.
На
плаштовима
су
били
понамештани
калпаци
са
челенкама
од
сребра
и
злата
,
или
и
са
перјаницама
од
орлова
и
соколова
перја
.
И
још
у
сваком
столу
беше
уз
плашт
прислоњен
по
један
дуг
и
широк
мач
,
већином
у
зеленим
кожним
корицама
,
па
са
сребрним
или
златним
пафтама
,
а
дршком
искићеном
понеким
драгим
каменом
.
Него
ово
двоје
младих
људи
само
прелетеше
погледима
ове
столове
,
па
се
окренуше
к
средини
дворане
и
њеном
зачељу
.
По
средини
дворане
стајале
су
три
високе
и
широке
трпезе
.
Она
у
средини
била
је
скоро
за
читаву
стопу
виша
од
оне
друге
две
,
стојала
је
на
ногама
од
црног
углађеног
мрамора
,
застрвена
је
била
плаштаницом
,
која
је
била
дивно
извезена
свилом
,
златом
и
ситним
бисером
.
На
сред
плаштанице
стајао
је
велики
златан
крст
сав
посут
драгим
камењем
,
које
тако
прскаше
варницама
,
да
се
у
њ
није
дало
гледати
.
Беше
ту
још
поређан
велики
број
мањих
и
већих
златних
крстова
,
богато
искићених
бисером
и
драгим
камењем
,
и
пуно
књига
у
златним
корицама
и
икона
у
злато
и
драго
камење
окованих
.
Она
мало
нижа
трпеза
у
зачељу
била
је
од
углачаног
плавог
камена
,
са
млазевима
од
златног
песка
у
њему
.
На
њој
је
,
на
једној
богато
извезеној
плаштаници
,
стојала
царска
круна
,
на
којој
је
блистао
крст
од
пет
алемова
,
од
којих
онај
у
средини
беше
крупан
као
крупан
орах
,
а
они
други
као
јаја
голубија
.
Пред
круном
беше
положен
унакрст
царски
скиптар
и
мач
,
и
један
и
други
просто
засути
драгим
камењем
.
Ту
беху
још
и
неколике
мање
круне
и
дијадеме
,
по
свој
прилици
царичине
,
краљевске
и
деспотске
.
Она
трећа
трпеза
у
прочељу
беше
од
углађенога
зеленог
камена
малахита
,
а
беше
застрвена
просто
једном
хрпом
од
златних
кондира
и
пехара
,
од
сребрних
скриња
и
скрињица
,
од
свакојаког
златног
посуђа
.
И
да
није
било
оноликих
кандила
,
само
драго
камење
,
што
се
згрнуло
на
ове
три
трпезе
,
могло
би
да
осветли
дворану
око
себе
.
С
једне
и
с
друге
стране
ове
три
трпезе
поређано
је
било
по
шест
престола
од
сребра
.
На
свакоме
од
њих
стојала
је
по
једна
владичанска
митра
,
искићена
иконицама
и
драгим
камењем
,
и
поред
сваке
митре
беше
прислоњена
уз
престо
по
једна
владичанска
штака
,
понека
од
седефа
а
понека
од
сребра
.
У
зачељу
ових
сребрних
престола
стојао
је
један
позлаћен
престо
са
златном
митром
и
златном
штаком
.
Пред
самим
тим
престолом
,
и
управо
на
средини
између
њега
и
оне
трпезе
са
царском
круном
,
стојао
је
један
златан
стуб
,
тако
своје
четири
стопе
висок
,
на
њему
велика
златна
јабука
,
на
јабуци
велики
двоглави
орао
од
сребра
,
погнуо
се
,
раширио
крила
таман
да
полети
,
као
да
хоће
у
небо
да
носи
оно
велико
у
злато
оковано
еванђеље
,
што
му
по
крилима
положено
беше
.
Иза
овог
златног
престола
под
се
подизао
на
две
степенице
од
плавичастог
мрамора
,
па
онда
пружао
у
широку
једну
заравањ
од
руменог
мрамора
.
Од
прилике
на
средини
те
заравњи
два
велика
лава
као
да
су
се
усред
хода
и
у
сред
рикања
уставила
,
скаменила
и
позлатила
,
тако
природно
изгледаху
са
отвореним
чељустима
и
са
мало
спуштеним
и
одуженим
вратом
,
које
густа
грива
покриваше
.
Иза
њих
друга
два
златна
лава
беху
се
пропела
у
вис
,
па
предњим
шапама
држаху
један
дугуљасти
штит
онако
полошке
.
Са
средине
штита
дизаше
се
велики
двоглави
орао
од
сребра
;
раширио
крила
па
као
да
,
полећући
у
висине
кликће
,
тако
отворио
беше
оба
кљуна
своја
.
С
једну
и
с
другу
страну
овога
знамења
стојао
је
по
један
висок
оклопник
,
са
сребрним
оклопом
на
прсима
,
са
сребрним
шлемом
на
глави
,
са
сребрним
наџаком
у
једној
а
сребрним
штитом
у
другој
руци
.
А
на
пола
хвата
од
ових
оклопника
беху
два
повисока
млада
раста
,
којима
и
стабло
и
грање
и
лишће
беху
од
сувога
злата
,
а
жирке
његове
од
сребра
,
а
у
многобројне
сребрне
чашице
од
жира
беху
утврђене
беле
воштанице
.
Поред
и
једног
и
другог
златног
раста
,
стојала
је
,
и
управо
иза
њега
плашљиво
на
златне
лавове
погледала
,
по
једна
од
злата
саливена
кошута
.
Кад
би
се
она
два
златна
лава
што
ричу
и
они
усправљени
лавови
с
орлом
на
штиту
приближили
и
саставили
,
од
њих
би
се
склопио
био
велики
један
царски
престо
.
А
овако
изгледаше
то
као
неки
разглављени
и
у
делове
своје
растурени
престо
.
Што
је
Рајка
највише
зачудило
,
беше
што
по
средини
између
она
два
лава
,
што
ричу
,
и
испред
орла
на
штиту
,
стојаше
поснизак
један
,
право
и
равно
пресечен
—
растов
пањ
.
„
Шта
ли
му
је
ово
сад
?
!
Кад
угледах
ове
златне
лавове
и
сребрног
орла
помислих
:
ето
,
то
је
царски
престо
!
А
оно
се
ево
престо
разглавио
у
кукове
своје
и
расточио
као
буре
кад
му
прсну
обручи
,
а
по
средини
остало
само
сељачко
седало
—
растов
пањ
!
“
рече
Рајко
,
замишљен
ставши
између
она
два
лава
а
пред
самим
пањем
.
Маргита
се
најпре
дохвати
руком
својом
за
рукав
од
његова
гуњца
,
па
се
ниско
пригну
над
самим
пањем
и
оштро
га
посматраше
,
као
да
броји
прстенове
његове
старости
.
—
„
Не
,
нема
!
“
рече
усправивши
се
.
„
Мислила
сам
да
је
то
можда
пањ
на
коме
сте
ви
Срби
секли
главе
вашим
краљевима
;
али
нема
трага
ни
од
крви
ни
од
секире
!
“
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
!
Кад
смо
ми
секли
главе
нашим
краљевима
?
"
питаше
Рајко
гласом
који
издаваше
да
му
је
криво
.
—
„
Шта
вас
ја
знам
кад
сте
!
Него
ми
се
некако
чини
да
сам
негде
и
некад
слушала
,
да
ваши
краљеви
нису
добро
пролазили
!
"
„
Ако
нису
они
,
нисмо
ни
ми
!
“
рече
Рајко
са
свим
мирно
,
па
онда
настави
:
„
е
,
баш
ме
копка
да
знам
шта
ће
овај
растов
пањ
овде
?
!
“
—
„
Махни
се
пања
него
казуј
ако
знаш
шта
је
ово
?
“
рече
Маргита
па
показа
руком
на
оно
што
се
иза
овог
растављеног
престола
подизаше
уз
зидину
.
На
једној
широкој
и
повисокој
коцки
од
мрамора
беху
саливене
па
позлаћене
некакве
људске
прилике
.
Један
висок
човек
у
владичанском
окруту
,
с
митром
на
глави
,
с
прстом
у
руци
,
с
изразом
неке
племените
одважности
и
радосног
поноса
у
лицу
,
благосиљаше
два
млада
витеза
,
који
се
над
једним
ћивотом
беху
чврсто
загрлили
.
Доле
поред
њихових
ногу
лежаху
бачене
две
круне
,
два
пребијена
мача
и
два
поломљена
буздована
.
Прилике
ове
беху
све
у
већој
него
обичној
људској
величини
.
Десно
од
њих
на
једној
,
нешто
мало
снижој
,
мраморној
коцки
,
био
је
начињен
цар
један
на
ватреном
коњу
,
који
се
пропиње
у
вис
да
скочи
у
напред
.
Цар
је
имао
на
глави
шлем
,
по
коме
се
око
чела
повијао
царски
венац
;
у
левој
руци
држао
је
крстасту
заставу
,
од
које
тешке
кићанке
падаху
му
по
плећима
;
у
десници
држао
је
го
мач
,
па
њиме
показивао
у
напред
;
главу
беше
мало
повио
налево
унатраг
,
као
да
се
окреће
к
јунацима
својим
и
као
да
им
кроз
отворена
своја
уста
довикује
:
„
овамо
,
напред
!
ко
је
Србин
и
српскога
рода
!
“
Цела
та
прилика
,
и
онај
јунак
са
изразом
одушевљења
у
лицу
,
и
онај
ватрени
коњиц
,
беху
тако
пуни
живота
,
да
Рајко
осети
како
га
чудна
једна
ватра
загрејава
и
како
му
срце
узе
куцати
све
бурније
.
Учини
му
се
чисто
да
чује
како
цар
виче
:
„
напред
,
јунаци
!
напред
српски
соколови
!
“
па
поче
и
сам
као
у
неком
наступу
заноса
да
виче
:
„
напред
!
напред
браћо
!
Ха
,
нек
се
зна
ко
смо
!
Напред
за
нашим
царем
,
напред
!
“
И
његова
се
вика
узе
да
ломи
испод
свода
и
по
зидинама
,
и
загрме
сва
дворана
и
готово
као
да
из
сваког
оног
оклопа
уз
зидине
одјекиваше
узвик
:
„
напред
,
напред
!
“
Маргита
не
беше
поред
њега
.
Беше
крочила
у
десно
,
те
стојаше
пред
трећом
једном
сликом
,
која
беше
намештена
лево
од
оне
велике
у
средини
,
а
на
онако
исто
посниској
коцки
мраморној
,
као
оно
Рајков
цар
.
А
кад
чу
како
Рајко
узе
викати
и
одјеке
изазивати
,
и
кад
га
виде
како
баци
шубару
у
вис
,
она
му
хитро
приђе
и
продрма
га
за
руку
.
„
Јеси
ли
при
себи
Рајко
?
Шта
ти
је
витеже
млади
?
“
питаше
га
не
са
бригом
,
него
са
задовољним
а
једва
прикривеним
осмехом
,
као
оно
млада
мати
кад
тобож
хоће
да
покара
свога
синчића
,
а
у
самој
јој
је
ствари
мило
што
он
показује
да
има
своју
вољу
.
„
Али
је
ово
мајсторски
!
Је
ли
да
је
као
жив
?
и
коњ
жив
и
јунак
жив
!
А
знаш
ти
ко
је
ово
?
“
говораше
Рајко
с
веселим
узбуђењем
,
па
накриви
мало
своју
шубару
.
—
„
Откуд
ја
могу
знати
ко
је
!
“
рече
Маргита
.
„
Е
да
ти
кажем
!
То
је
наш
цар
Душан
!
Чула
си
за
српскога
цара
Душана
!
“
—
„
Баш
нисам
.
А
откуда
ти
знаш
да
је
то
цар
Душан
?
“
рече
Маргита
мирно
.
„
Ниси
чула
за
нашег
цара
Душана
!
“
викну
Рајко
запрепашћен
и
погледа
је
чисто
са
сажаљењем
.
„
Па
шта
си
ти
то
онда
чула
?
!
...
А
питаш
ме
откуда
га
ја
знан
?
Па
познао
сам
га
чим
сам
га
видео
.
То
је
он
и
нико
други
!
“
—
„
Кад
си
ти
видео
цара
Душана
,
те
да
га
можеш
одмах
да
познаш
?
...
Него
ходи
да
видиш
нешто
много
лепше
!
“
и
онда
га
повуче
к
трећој
прилици
на
мраморној
коцки
,
лево
од
оне
велике
у
средини
.
Рајко
полазећи
за
њом
говораше
како
би
он
дао
своју
главу
,
на
оном
пању
одсећи
,
ако
оно
није
цар
Душан
.
„
За
ово
,
“
рече
показујући
руком
на
прилику
у
средини
,
„
не
знам
шта
је
,
али
оно
је
тамо
цар
Душан
!
“
„
А
шта
је
ово
?
“
запита
Маргита
,
пружив
руку
према
трећој
прилици
.
Један
висок
леп
старац
,
са
широким
челом
,
орловским
носом
,
дугом
брадом
и
дугом
косом
,
седео
је
на
престолу
,
наслонив
обе
руке
на
велики
и
широк
мач
,
којега
је
држак
у
крст
извијен
био
.
Круна
,
скиптар
и
златна
јабука
с
крстом
лежали
су
доле
поред
престола
као
бачени
тамо
немарно
и
небрежљиво
.
На
доњој
степеници
од
престола
седела
су
два
младића
,
господски
обучена
у
доламе
,
на
којима
су
у
испупченом
везу
извезени
били
двоглави
орлови
,
кринови
и
лавови
,
који
се
пропињу
да
дохвате
звезде
.
Тако
је
извезен
био
и
онај
велики
и
широки
јермелином
постављени
плашт
,
који
је
са
рамена
онога
старца
падао
на
престо
.
Један
је
младић
склопио
своје
руке
на
десном
колену
старчевом
,
а
онај
други
,
на
левој
страни
,
гуђаше
у
гусле
,
лице
своје
подигао
горе
к
лицу
старчевом
,
а
уста
мало
отворио
као
да
пева
.
Старац
се
пригнуо
мало
к
младићима
па
се
загледао
у
лице
младога
гуслара
с
једним
изразом
,
који
је
тешко
укратко
описати
,
али
у
коме
су
се
и
осећање
достојанства
и
неизмерна
једна
туга
и
опет
жива
чежња
да
чује
баш
све
што
гуслар
има
да
каже
,
стапале
.
Оба
младића
беху
у
лицу
од
изванредне
лепоте
,
али
у
обојице
очи
беху
дубоко
упале
и
—
очним
поклопцима
поклопљене
,
као
да
оба
беху
слепа
.
Цела
је
прилика
била
пуна
лепоте
,
мирноће
и
нежности
,
и
имала
је
у
себи
нешто
што
је
растуживало
.
„
Ко
је
ово
?
Како
је
господствен
овај
старац
,
како
је
озбиљан
и
тужан
!
Како
се
невесео
загледао
у
младог
гуслара
!
А
шта
ли
му
овај
уз
гусле
пева
?
!
“
питаше
Маргита
и
осећаше
како
јој
се
срце
размекшава
.
—
Не
знам
!
“
рече
Рајко
;
"
не
знам
,
мањ
’
...
чекај
молим
те
!
...
јест
,
мањ
ако
то
не
буде
деспот
Ђурађ
Смедеревац
са
његова
два
сина
,
два
деспотовића
,
које
је
маћеха
њихова
,
проклета
Јерина
,
послала
зету
своме
цару
Отмановићу
да
их
ослепи
.
Али
опет
не
знам
поуздано
.
За
оно
тамо
знам
да
је
цар
Душан
.
Еј
,
капе
!
“
И
Рајко
отиде
опет
да
изближе
гледа
свога
цара
,
а
Маргита
остаде
да
гледа
растужена
у
старог
деспота
и
у
два
лепа
а
слепа
млада
деспотовића
.
8
Мало
после
да
се
вратише
к
оној
трпези
од
зеленог
камена
,
што
беше
претрпана
пехарима
,
кондирима
,
скрињицама
и
ковчезима
.
Маргита
дохвати
прву
скрињицу
од
сребрне
срме
,
која
јој
под
руку
дође
,
отвори
је
па
узвикну
упрепашћена
:
„
Рајко
,
да
видиш
!
“
и
извади
и
подиже
у
висину
низове
крупнога
бисера
и
бројанице
од
смарагда
,
сафира
и
рубина
.
Отворише
другу
скрињицу
и
избројаше
у
њој
седамдесет
и
седам
златних
прстенова
,
у
свакоме
по
један
алем
драги
камен
,
крупан
као
лешник
.
У
другима
нађоше
цветове
од
бисера
и
грање
од
драгог
камења
,
обоце
,
гривне
,
просто
да
се
не
зна
шта
је
лепше
,
богатије
и
сјајније
.
Просто
им
већ
очи
засенуше
.
Маргита
сва
дрхташе
од
узбуђења
и
само
узвикиваше
:
„
ах
да
силног
блага
!
ах
да
силног
блага
!
Е
баш
се
види
да
сте
царевину
имали
!
“
Отвори
један
повећи
ковчежић
.
Извади
из
њега
једну
високу
дијадему
.
Баци
доле
јаничарски
саркол
са
главе
своје
,
па
онда
подиже
дијадему
и
метну
је
на
своју
главу
и
с
осмехом
једног
сујетног
детета
рече
Рајку
:
„
шта
велиш
,
нисам
ли
сад
лепша
?
“
Али
не
дочека
Рајкова
одговора
.
Као
да
је
жеравицу
на
главу
ставила
,
тако
живо
скиде
дијадему
,
па
је
брже
боље
у
ковчег
баци
.
Па
онда
посрћући
крочи
до
најближег
сребрног
престола
,
брзо
пребаци
митру
са
њега
на
престо
до
њега
,
и
онда
ту
клону
,
као
да
је
неко
ножем
у
срце
ударио
,
и
једва
промуца
:
—
„
Рајко
,
...
воде
!
воде
!
хоће
нешто
да
ме
угуши
!
...
воде
!
“
Узе
грчевито
откопчавати
јелек
са
грла
и
са
груди
својих
,
промуца
још
једном
да
се
једва
чуло
:
„
воде
...
воде
!
...
“
и
онесвесну
у
оном
сребрном
престолу
.
Рајко
могаше
само
да
викне
:
„
не
бој
се
,
госпођо
!
Сад
ћу
ти
донети
воде
!
“
па
у
петом
скоку
бејаше
већ
у
капели
,
а
на
десетом
кораку
спотаче
се
о
зембил
у
оном
мрачном
ходнику
и
+
напипа
руком
ону
тикву
с
водом
.
После
неколико
тренутака
био
је
с
водом
поред
ње
.
Дохвати
један
златан
пехар
,
исплакну
га
и
насу
воде
и
онда
јој
приђе
.
Маргита
је
лежала
и
главом
и
једном
руком
преко
наслона
од
сребрног
престола
.
Била
је
бела
у
лицу
као
неуглачано
сребро
;
и
уста
јој
беху
побледела
и
полуотворена
показиваху
њене
беле
зубе
.
Коса
јој
се
пореметила
па
пала
низ
плећа
.
Рајко
застаде
за
један
тренутак
збуњен
,
како
ће
да
је
у
таквом
положају
запоји
.
Немаде
куд
,
већ
мораде
да
јој
својом
левом
руком
прихвати
густу
косу
и
лепу
главу
,
да
ову
мало
подигне
.
Како
је
мало
по
мало
запајаше
,
виде
да
је
готово
у
своме
левом
наручју
загрљену
држи
,
и
да
је
њена
глава
наслоњена
на
срце
његово
.
И
још
је
нешто
видео
.
На
јелеку
њеном
горња
пуцад
са
грла
и
са
груди
беху
покидана
,
и
сам
јелек
и
танко
турско
ткиво
испод
њега
са
грла
и
нешто
мало
са
средине
груди
размакнуто
.
И
онај
низ
крупног
црвеног
мерџана
,
што
га
је
око
врата
носила
,
био
је
раскинут
и
спуштао
се
у
снежнобелу
долину
између
две
снежнобеле
груде
,
по
којима
се
танка
бела
ћерћелија
тек
као
сива
магла
у
вис
тихо
повијала
и
још
тиме
спуштала
.
Никада
до
тада
Рајко
није
стојао
тако
близу
једној
младој
и
тако
дражи
пуној
жени
.
Никад
дотле
није
његов
чисти
поглед
пао
на
толику
и
тако
белу
нежност
,
на
тако
топлу
снежност
и
на
тако
свету
дражност
.
Застиде
се
сам
од
себе
и
збуни
се
као
да
је
крив
што
је
дрзнуо
да
види
једну
светињу
,
коју
није
слободно
видети
,
и
као
да
је
дрзнуо
да
сазна
једну
страшну
тајну
,
коју
није
слободно
сазнати
.
Не
смеде
више
да
погледа
ни
у
мерџан
;
а
још
мање
у
оне
сенке
у
које
се
мерџан
губио
.
Гледаше
постојано
у
лице
Маргитино
и
пажљиво
је
напајаше
хладном
водом
из
златног
пехара
.
Мало
час
па
она
подиже
трепавице
те
уморно
и
жалостиво
погледа
у
Рајка
.
„
Жао
ме
те
је
јадни
мој
витеже
!
...
На
какве
те
труде
стављам
!
"
рече
му
тихо
.
—
„
Нису
то
никакви
труди
.
Право
је
да
те
послужим
а
и
мило
ми
је
.
Кад
будеш
у
својој
земљи
у
слави
и
срећи
,
сетићеш
се
да
и
у
овој
земљи
има
људи
,
који
знају
за
Бога
.
Ето
то
ми
је
доста
!
“
Док
он
то
говораше
она
спази
да
јој
танка
тканица
није
у
реду
.
Извуче
онај
низ
мерџана
из
тајанственога
збега
у
који
се
завукао
био
,
спусти
га
у
руку
Рајку
да
јој
га
придржи
,
а
сама
,
намештајући
ћерћелију
на
грудма
и
закопчавајући
јелек
,
мало
порумене
.
„
Како
је
...
крупан
овај
твој
мерџан
!
“
рече
Рајко
нешто
као
запињући
,
и
збуњен
гледаше
у
мерџан
на
своме
длану
.
Хтео
је
нешто
друго
да
каже
па
се
уставио
.
Мерџан
је
донео
у
руку
његову
пријатну
топлоту
,
коју
је
на
грудима
њеним
у
себе
упио
,
и
која
сад
са
длана
руке
Рајкове
струјаше
све
топлије
чак
до
у
срце
његово
.
По
дужем
ћутању
рећи
ће
Рајко
!
„
Ти
си
госпођо
уморна
.
Али
се
све
мислим
ови
ће
сребрни
столови
бити
да
су
за
велике
какве
светиње
.
Хајдмо
да
седнемо
на
који
од
оних
ковчега
горе
,
па
да
се
мало
прихватиш
и
одмориш
,
а
у
том
ће
ваља
да
и
старац
доћи
по
нас
!
“
У
зембилу
старчевом
нађоше
једно
парче
погаче
,
једну
или
две
прегршти
ораха
и
три
четири
јабуке
.
Прихватише
се
својски
и
не
мислећи
шта
све
још
може
бити
.
Па
онда
Рајко
скиде
своје
гуњче
,
сави
га
у
двоје
у
троје
и
положи
га
на
оловни
ковчег
до
саме
горње
ивице
.
„
Ето
ти
под
главу
да
имаш
.
Лези
ту
па
се
одмори
и
испавај
док
нам
старац
не
дође
.
А
ја
ћу
ено
тамо
поред
оног
оклопника
пред
царем
Душаном
.
Лећи
ћу
да
се
одморим
,
али
заспати
нећу
,
а
чим
чујем
старца
доћи
ћу
да
те
пробудим
!
“
—
„
Па
то
је
преко
света
!
Гледај
само
где
ти
је
далеко
твој
цар
Душан
!
“
па
Маргита
показа
руком
у
правцу
преко
целе
дворане
к
оном
коњанику
на
мрамору
.
„
И
онда
,
што
ти
да
остајеш
само
у
твоме
џемадану
,
и
што
ја
да
лежим
на
овом
тврдом
оловном
поклопцу
,
кад
ено
ваља
да
педесет
широких
и
дугачких
плаштева
од
меке
кадифе
и
још
мекшег
зибелина
!
"
„
Јест
,
госпођо
,
ама
су
оно
плаштеви
велике
господе
и
великих
јунака
,
који
су
с
нашим
царевима
лицем
у
лице
говорили
!
Како
ћеш
да
од
њих
сад
поњаве
правимо
?
!
“
—
„
Ако
су
они
били
господа
,
била
сам
ја
госпођа
!
“
рече
Маргита
поносито
;
„
ако
су
они
јунаци
,
и
ја
сам
кћи
једне
јуначке
земље
.
Ти
ми
нудиш
твоје
мало
гуњче
;
за
што
да
си
ти
већи
витез
од
њих
?
!
Мислиш
да
ми
не
би
сваки
од
њих
,
да
су
сад
живи
онде
у
столовима
,
радосно
понудио
свој
мекани
плашт
?
Та
мачевима
би
се
секли
,
ко
ће
само
пре
да
ми
дода
плашт
свој
!
“
„
И
веруј
,
би
се
секли
!
Али
су
њихови
и
плаштеви
и
њихови
мачеви
,
па
би
и
главе
своје
дали
били
!
Али
како
ћу
ја
,
један
сељак
,
да
дижем
и
теби
за
поњаву
додајем
плашт
,
који
је
покривао
господска
прса
и
јуначка
рамена
?
“
—
„
А
,
сад
видим
!
...
Сад
те
разумем
!
Теби
је
све
то
тамо
свето
.
Имаш
право
!
Дај
ми
твоје
гуњче
.
Тако
;
добро
је
.
И
боље
је
овако
!
Ко
зна
какав
би
ми
се
дух
са
белом
косом
и
белом
брадом
и
са
срдитим
погледом
испод
густих
веђа
на
сну
јавио
,
кад
бих
заспала
на
зибелинском
плашту
каквом
!
Овако
,
на
твоме
гуњчету
сниваћу
само
о
теби
и
о
нашем
добром
старцу
!
Али
нећу
ни
ја
да
спавам
,
хоћу
само
кости
да
одморим
.
Седи
ту
спроћу
мене
на
том
ковчегу
преко
пута
па
ми
причај
што
.
Не
;
чекај
!
Хтела
сам
те
већ
једном
питати
:
где
си
ти
учио
школу
витештва
?
!
“
9
Између
онога
оловног
ковчега
по
коме
је
Маргита
легла
,
положив
себи
под
главу
гуњче
Рајково
,
и
онога
на
коме
је
Рајко
седео
,
водио
је
пут
од
једних
од
оних
гвоздених
вратоца
у
зиду
доле
на
под
од
дворане
.
Пут
тај
није
био
ни
пуно
три
стопе
широк
.
Насмеја
се
Рајко
на
онакво
питање
.
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
,
шта
ти
зовеш
школом
витешта
?
У
нас
има
по
манастирима
школа
,
где
се
учи
књига
и
летургија
,
али
нема
школа
за
витештво
.
Има
ли
такве
шкоде
у
вас
?
!
“
—
„
У
нас
,
“
рече
Маргита
поносито
,
па
јој
се
очи
још
топлије
засветлише
;
„
у
нас
је
цела
властела
једна
велика
школа
за
витештво
.
Син
учи
од
оца
,
брат
од
брата
,
властелин
од
властелина
,
и
сви
се
надмећу
витешком
службом
слабом
женскињу
,
нејакој
сирочади
,
правди
и
отаџбини
.
Моја
је
земља
румена
од
јуначке
крви
и
светла
од
витештва
.
Знам
заволећеш
је
кад
је
познаш
,
јер
је
и
у
тебе
срце
витешко
!
“
У
ње
је
срце
закуцало
јаче
и
топлије
;
образи
јој
се
заруменише
,
очи
жарко
засветлише
.
Ако
јој
је
у
истини
отаџбина
била
онако
румена
и
онако
светла
,
како
је
румена
и
светла
била
њена
љубављу
зажарена
лепота
,
онда
је
лако
могућно
,
да
би
је
свако
витешко
срце
заволело
.
Рајку
се
ширила
зеница
у
очина
,
те
гуташе
нови
сјај
од
њене
лепоте
.
„
Е
,
госпођо
,
и
треба
тако
кад
имате
своју
царевину
и
своју
господу
.
Тако
је
било
и
у
нас
за
нашег
цара
Душана
.
Ето
,
погледај
га
,
какав
је
то
соко
!
Него
—
ми
имадосмо
па
изгубисмо
и
сад
смо
ето
„
сиротиња
раја
.
“
Опет
,
хвала
Богу
,
имамо
ми
по
нешто
што
ви
немате
.
Имамо
ми
нашег
Краљевића
Марка
,
па
Милоша
Обилића
,
па
Страхинића
Бана
,
па
Рељу
Крилатицу
,
па
старог
Југ-Богдана
,
па
толике
друге
наше
јунаке
!
Знаш
како
је
?
Бога
ми
као
да
су
живи
па
једнако
по
народу
пролазе
.
Пође
народ
к
цркви
на
сабор
.
Помоли
се
Богу
,
приложи
цркви
што
ко
може
,
искупи
се
око
гуслара
да
чује
:
како
је
Марко
укинуо
свадбарину
,
како
је
Бан
Страхиња
савладао
бесног
Влах-Алију
,
како
је
Милош
на
Косову
показао
ко
је
вера
а
ко
је
невера
;
и
онда
сваки
пође
своме
селу
и
своме
дому
весео
и
поносан
,
као
да
се
љубио
лицем
у
лице
с
оним
великим
јунацима
,
и
као
да
се
питао
с
њима
за
јуначко
здравље
.
Ето
видиш
,
кад
оно
твоји
земљаци
,
она
велика
господа
,
не
хтеше
да
чују
што
им
ја
говорим
,
да
је
право
или
да
те
отму
ил
’
откупе
,
ја
рекох
у
себи
:
„
може
им
се
!
немају
они
ни
Краљевића
Марка
,
ни
Милоша
Обилића
,
ни
Страхињу
!
“
„
А
,
сад
тек
видим
!
"
упаде
му
Маргита
живо
у
реч
;
„
сад
тек
видим
ко
су
твоји
учитељи
...
.
Марко
...
Милош
...
Страхиња
!
"
Рајко
се
мало
насмехну
што
ова
млада
Маџарица
од
онаких
јунака
начини
учитеље
,
па
онда
настави
:
„
Оно
...
.
у
неку
руку
право
и
велиш
!
Кад
изађох
љут
од
твоје
господе
и
стадох
у
оном
забрану
иза
караван-сераја
под
звездама
на
небу
,
сетих
се
што
је
наш
покојни
стриц
,
Бог
да
му
душу
прости
,
нама
момчадији
свагда
говорио
:
кад
си
у
неприлици
па
не
знаш
на
коју
ћеш
страну
,
запитај
се
:
како
би
радио
Краљевић
Марко
и
како
би
радио
Бан
Страхиња
на
твоме
месту
?
па
онда
ради
како
видиш
да
би
они
радили
.
Не
можеш
да
их
стигнеш
,
али
можеш
бар
из
далека
да
трчиш
за
њима
!
"
Маргита
се
подиже
мало
,
наслони
лакат
од
леве
руке
на
узглавницу
од
Рајкова
гуњца
,
а
спусти
главу
на
руку
па
рече
:
„
Видим
,
видим
,
све
боље
видим
где
ти
је
школа
за
витештво
!
Твој
стриц
мора
да
је
био
честит
човек
!
Нека
му
је
лака
земља
!
Благо
њему
на
ономе
свету
!
“
Како
јој
звечаше
глас
слатко
,
пуно
и
топло
!
Учини
се
Рајку
као
да
са
неке
свете
цркве
зазвони
сребрно
звоно
,
па
му
се
јека
стопи
у
милозвучно
појање
црквено
,
те
му
потресе
срде
и
на
очи
натера
сузу
.
Он
се
диже
,
скиде
шубарицу
и
поклони
се
пред
Маргитом
и
рече
јој
узбуђеним
гласом
,
али
топло
и
смерно
:
„
Хвала
ти
госпођо
!
Бог
нека
те
чује
!
Ако
сам
те
задужио
ма
чим
,
ево
си
ми
богато
платила
и
преплатила
твојом
господском
беседом
!
“
Па
кад
се
опет
посади
,
настави
да
говори
:
„
Јест
,
стриц
ми
је
био
честит
човек
и
добар
Србин
.
У
задрузи
је
нашој
било
пуно
дечака
и
момчадије
.
Сваког
празника
,
—
а
у
нас
је
,
не
знам
да
л
’
знаш
,
пуно
празника
—
искупио
би
нас
све
,
па
у
поље
да
се
пред
њим
бацамо
камена
с
рамена
,
да
се
надскакујемо
,
надтркујемо
и
да
гађамо
из
пушке
.
А
радним
данима
би
у
вече
,
кад
сврши
распоред
за
сутрашње
радове
,
посадио
све
задругаре
по
столичицама
око
огњишта
,
пустио
и
женскадију
да
стане
иза
мушкиња
,
а
нас
момчадију
посадио
би
на
земљу
право
испред
себе
,
дохватио
гусле
,
превукао
неколико
пута
,
па
онда
јасним
грлом
запевао
по
неку
песму
јуначку
.
Ваљало
нам
је
добро
да
тувимо
што
пева
,
јер
би
нас
после
питао
шта
је
радио
и
како
је
говорио
онај
јунак
,
и
шта
се
коме
најбоље
свидело
у
оној
песми
.
У
песми
о
Страхињи
мени
се
најлепше
учинило
да
је
оно
,
како
је
тај
наш
јунак
изводио
из
тамнице
свога
сужња
,
заробљеног
Турчина
,
како
га
је
хранио
белим
хлебом
и
појио
црвеником
вином
,
и
најпосле
пустио
на
веру
,
да
иде
да
откуп
саставља
.
С
тога
ме
је
стриц
прозвао
„
Страхињом
“
.
А
његова
сина
Марка
ми
смо
сами
прозвали
Краљевићем
Марком
,
не
због
имењаштва
,
него
што
је
он
од
све
момчадије
био
најјачи
.
Није
било
лако
ни
од
шале
носити
таква
јуначка
имена
.
Ваљало
је
да
пазиш
и
шта
говориш
и
како
радиш
!
“
Ту
се
Рајко
мало
устави
;
поћута
,
али
му
око
усана
обиграваше
осмех
,
те
га
издаваше
да
мисли
на
нешто
што
га
весели
.
Па
онда
опет
настави
:
"
Један
пут
пред
вече
ето
ти
нашег
Краљевића
Марка
из
планине
,
па
као
узгред
прича
,
како
је
у
лугу
видео
Аћима
Главоњу
како
се
мучи
.
Претоварио
кола
неком
грађом
па
им
прсла
осовина
,
те
Аћим
растоварује
љуто
кунући
и
кола
и
мајстора
који
их
начини
и
волове
теглиоце
.
„
Ко
је
с
Аћимом
?
“
запита
мој
стриц
.
„
Нико
!
сам
је
!
“
одговори
наш
Краљевић
Марко
.
„
Јеси
ли
му
се
понудио
да
му
помогнеш
?
"
питаше
га
отац
.
„
Бог
с
тобом
,
бабо
!
нисмо
ли
с
њиме
у
завади
због
оних
заватина
у
потоку
?
!
“
рече
Марко
.
„
Одмах
сикиру
у
руку
,
једно
осје
на
раме
,
па
право
у
луг
Аћиму
!
Да
му
помогнеш
кола
оправити
,
натоварити
и
кући
отерати
!
“
Оде
сиромах
Марко
без
речи
и
вечере
.
Него
то
је
још
најмање
јада
.
Кад
се
позно
у
ноћ
врати
,
искупи
нас
стриц
све
и
старо
и
младо
око
огњишта
,
изведе
Марка
на
среду
те
пред
свима
:
„
прошао
си
данас
поред
човека
,
коме
се
десила
неприлика
,
прошао
си
а
ниси
ни
малим
прстом
мрднуо
да
му
помогнеш
.
Што
си
тако
мене
и
задругу
нашу
осрамотио
,
ја
и
задруга
можемо
ти
и
опростити
,
и
ево
ти
и
праштамо
.
Али
што
си
осрамотио
име
које
носиш
,
не
можемо
ти
опростити
.
Него
од
сада
да
се
ниси
усудио
да
се
зовеш
Краљевић
Марко
,
нити
ко
од
вас
,
децо
,
да
се
усуди
да
га
тим
јуначким
именом
зове
!
“
Ја
да
си
видела
оне
бруке
и
онога
јада
!
Моли
се
јадан
Марко
па
све
прсте
да
поломи
кршећи
их
,
„
опрости
ми
,
бабо
,
молим
те
,
и
не
брукај
ме
тако
за
Бога
!
“
Па
Маркова
мајка
,
моја
добра
стрина
Круна
,
удри
у
плач
и
у
кукњаву
;
а
мој
стриц
Павле
као
стена
хладан
,
па
тек
само
по
једну
:
„
не
може
!
...
“
„
нек
се
потруди
,
па
нека
опет
заслужи
!
“
Шта
се
опет
десило
једном
другом
моме
брату
од
стрица
,
кога
смо
били
звали
Сибињанин
Јанком
...
“
„
Сибињанин
Јанком
?
!
“
упаде
му
живо
у
рен
.
Маргита
;
„
то
је
наш
маџарски
јунак
Хуњадија
Јанош
!
“
—
„
Ене
сад
!
“
рече
Рајко
,
па
је
погледа
зачуђено
;
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
,
Јанко
је
наш
јунак
,
и
наши
други
јунаци
нит
’
се
жене
,
нит
’
се
бију
,
нити
вино
пију
,
док
не
зовну
у
дружину
Сибињанин
Јанка
!
Веруј
,
тукао
се
и
он
за
вас
као
и
многи
други
наш
јунак
,
и
право
је
да
га
се
сећате
!
“
„
Е
,
мој
Рајко
,
много
се
што
пева
чему
ван
песме
нема
станка
.
Али
ја
знам
да
је
Хуњадија
Јанош
од
наше
горе
лист
,
а
знам
најбоље
по
томе
,
што
је
прадед
или
чукундед
моје
старе
мајке
,
један
Кемењија
,
погинуо
на
Косову
,
бранећи
од
турске
сабље
главу
Јанкову
!
“
—
„
Ако
ти
је
неко
од
твојих
на
Косову
погинуо
,
еј
вала
му
!
“
па
Рајко
подиже
мало
са
главе
шубарицу
;
„
на
бољем
месту
и
није
могао
погинути
!
Их
,
шта
је
песама
мој
стриц
знао
о
војводи
Сибињанин
Јанку
и
јунаку
Бановић
Секули
!
И
ја
знам
по
неку
...
.
Хоћеш
да
ти
кажем
једну
како
се
Јанко
оженио
?
...
Хајде
баш
!
...
“
И
онда
Рајко
поче
лаганим
гласом
,
али
онако
мало
као
попевајући
уз
гусле
:
„
Кад
се
жени
од
Сибиња
Јанко
Далеко
је
цуру
запросио
,
У
Божуну
граду
бијеломе
,
У
онога
од
Божуна
Бана
!
“
Маргита
спусти
главу
на
Рајково
гуњче
,
намести
се
и
пови
се
гипко
телом
до
на
саму
ивицу
од
оловна
ковчега
,
само
као
да
боље
чује
певача
и
да
му
је
ближе
.
Загледа
се
најпре
у
Рајково
лице
и
не
трепташе
док
он
описиваше
троглавог
Арапина
.
„
На
граници
турској
и
арапској
,
Вазда
сједи
троглав
Арапине
,
Једном
главом
вихар
ветар
диже
,
А
из
друге
мавен
пламен
лиже
А
трећа
му
проговара
глава
.
Њега
царе
на
граници
храни
,
Да
од
Срба
царевину
брани
.
Он
му
купи
данке
и
хараче
Што
ђе
отме
да
питања
нема
,
Цурама
је
срећу
заставио
,
Јунацима
скеле
затворио
!
Али
кад
се
оно
српске
војводе
Реља
од
Пазара
,
Милош
Обилић
,
Милан
од
Топлице
,
Љутица
Богдан
и
Краљевић
Марко
,
један
за
другим
искупише
на
белој
кули
Сибињанин
Јанка
и
узеше
рујно
вино
пити
,
Маргита
поче
полагано
да
склапа
своје
трепавице
,
и
таман
„
ударише
бубњи
и
свирале
,
—
чауш
викну
,
Дабулана
рикну
,
—
Хазуралах
!
кићени
сватови
!
"
—
а
она
...
заспа
.
10
Рајко
није
то
одмах
ни
опазио
,
него
казиваше
песму
и
даље
.
Али
кад
Краљевић
Марко
осече
прву
главу
Арапину
,
а
она
не
рече
ни
речи
,
нити
мрдну
прстом
,
па
ни
после
кад
Марко
осече
и
другу
па
и
трећу
главу
Арапову
,
онда
већ
Рајку
поста
јасно
да
она
тихо
и
равномерно
дише
,
и
да
је
заспала
.
Не
хтеде
се
одмах
прекидати
да
је
наглим
прекидом
не
би
разбудио
,
него
све
лакше
и
лакше
казиваше
оно
што
је
још
остало
од
песме
,
док
последње
врсте
„
свадба
била
па
се
раставила
,
—
сваки
оде
своме
завичају
,
—
оста
Јанко
на
бијелој
кули
,
—
и
са
њиме
госпођа
ђевојка
,
"
—
не
изговори
тако
полаганим
шапатом
,
да
се
овај
утапаше
у
тихи
дах
,
што
са
меким
шумом
лептирових
крила
одлеташе
са
полурастављених
усана
Маргитиних
.
Рајко
ућута
.
Слушаше
и
гледаше
само
како
Маргита
дише
.
Не
смеде
да
се
макне
да
је
не
разбуди
.
„
Уморна
је
јадница
!
Нека
се
бар
испава
.
Ко
зна
на
какве
ће
се
нове
јаде
и
невоље
разбудити
!
“
говораше
сам
у
себи
.
И
не
могаше
да
одвоји
очи
од
ње
.
Учини
му
се
да
тек
сад
први
пут
виде
како
су
јој
дуге
трепавице
и
како
су
јој
обрве
право
повучене
,
и
како
је
бела
у
лицу
,
и
како
чудном
милином
њен
гипки
и
вити
стас
дише
.
„
Вала
,
“
говораше
сам
у
себи
,
„
ни
дивна
ћерка
од
Божуна
Бана
а
Јанкова
госпођа
девојка
,
није
лепша
од
ње
!
“
Тек
то
рече
а
у
једној
половини
душе
његове
угаси
се
светлост
те
поста
мрак
,
а
у
другој
наста
само
нека
тиха
месечина
.
Све
оно
блато
око
њега
блеђаше
пред
њеном
лепотом
,
и
мало
по
мало
па
као
да
га
нестаде
.
Учини
му
се
да
је
остао
само
с
њом
сам
у
свеколикој
васељени
.
И
онда
опет
онај
тајни
гласић
у
њему
,
од
кога
се
већ
једном
препао
био
,
поче
да
шапуће
:
„
Благо
оном
ко
њу
као
своју
жену
љуби
!
...
Шта
оно
би
с
тобом
јутрос
у
пећини
,
кад
муња
севну
и
гром
пуче
?
...
Тобож
не
смеш
ни
да
се
сетиш
...
и
ти
си
ми
неки
јунак
!
...
Ниси
никада
младу
жену
у
уста
пољубио
,
него
си
дочекао
да
прво
млада
жена
тебе
у
уста
пољуби
...
Шта
ли
сад
чекаш
?
.
.
Јеси
л
’
кад
год
видео
лепшу
жену
у
Србина
или
у
Турчина
?
Како
се
гипкост
њена
уз
тебе
у
оном
мрачном
ходнику
приљубила
била
?
...
А
куд
оно
залуташе
очи
твоје
,
кад
је
оно
у
своме
наручју
на
сребрном
столу
,
а
из
златног
пехара
,
водом
запаја
?
...
.
Је
ли
да
је
вредно
било
залутати
?
...
Макни
мало
са
лица
њена
на
ниже
погледе
своје
!
...
Што
се
бојиш
?
...
Јелек
је
прикопчан
,
тесно
прикопчан
!
...
А
куд
је
оно
румени
мерџан
залутао
био
?
...
На
каквој
се
чаробној
месечини
румен
његова
сунчевом
топлотом
напајала
?
...
Је
л
’
,
каква
се
топлота
из
њега
и
каква
милина
из
те
топлоте
у
те
разливала
?
!
...
Будало
једна
,
прави
би
човек
с
мушким
срцем
та
слатка
уста
већ
до
сада
пољубио
,
тај
јелек
распучио
,
тај
вилински
стас
пригрлио
...
веруј
,
не
би
се
она
срдила
!
“
Рајко
скочи
са
свога
места
као
да
га
гуја
уједе
.
Отегну
песницу
,
и
лево
и
десно
удараше
око
себе
,
као
да
се
бори
с
неким
невидљивим
џином
.
„
Лажеш
,
сотоно
!
“
муцаше
он
ономе
тајном
гласићу
;
„
лажеш
!
криво
ти
је
што
видиш
поштену
једну
жену
поред
поштеног
једног
Србина
!
Али
нећеш
куд
си
наумио
!
“
Чело
му
беше
орожено
крупним
знојем
,
који
он
сад
узе
брисати
час
десним
час
левим
рукавом
.
Стојећки
гледаше
у
лице
Маргитино
.
Она
се
у
сну
нешто
тако
невино
осмејкиваше
,
да
је
милина
била
видети
је
.
Од
тога
осмеха
као
од
неког
сунчаног
зрака
осветли
се
душа
Рајкова
и
онај
тајни
глас
у
њему
умуче
.
Седе
опет
поред
ње
и
гледаше
је
.
Она
поче
нешто
спорије
и
теже
да
дише
.
Пови
се
мало
на
десно
и
лице
јој
се
сад
окрену
право
ка
кубету
од
дворане
.
Нешто
шапуташе
,
па
се
опет
осмејкиваше
и
изгледаше
тако
срећна
.
Рајко
,
као
неком
тајанственом
силом
везан
,
не
могаше
да
скине
својих
погледа
са
ње
.
„
Бадава
,
"
рече
сам
себи
,
„
што
јест
,
јест
;
и
кад
спава
лепа
је
,
а
шта
да
кажем
кад
оним
крупним
црним
очима
узме
да
сипље
благу
ватру
на
све
око
себе
,
те
све
затрепти
од
радости
и
од
топлоте
!
"
„
Јест
,
тако
је
!
“
прихвати
опет
онај
тајанствени
шапат
;
„
него
још
ти
и
не
знаш
колико
је
она
и
лепа
и
мила
!
Каква
си
несмелица
нећеш
никад
ништа
ни
знати
...
Хајде
,
добро
;
али
што
не
притиснеш
бар
један
невин
пољубац
на
њена
уста
?
Она
је
у
дубоком
сну
,
неће
се
разбудити
;
а
то
бар
није
грех
.
Ето
,
питај
дванаест
сребрних
престола
владичанских
:
је
ли
грех
да
поштен
млад
човек
без
икакве
непоштене
замисли
притисне
један
невин
пољубац
на
топла
,
реци
баш
на
слатка
,
уста
једне
поштене
младе
жене
,
па
ћеш
чути
шта
ће
ти
казати
!
“
Рајку
закуца
срце
бурније
.
Као
да
га
неко
узе
за
обе
руке
и
повуче
,
диже
се
и
приђе
к
Маргити
.
Пригну
се
полагано
над
њеном
главом
,
гледаше
је
из
близа
у
обрве
,
у
очи
,
у
уста
њена
.
Осећаше
како
топли
дах
њен
образе
његове
милује
;
виде
како
она
,
у
сну
,
прикупља
усне
,
као
да
их
спрема
да
приме
или
и
да
даду
сладак
један
пољубац
.
А
онај
гласић
у
њему
сад
шапуташе
истом
брзином
којом
му
срце
куцаше
:
„
не
бој
се
,
не
бој
се
;
није
грех
,
није
грех
;
а
сласт
је
,
сласт
,
сласт
!
“
Као
да
је
омађијан
Рајко
осети
жеђ
за
том
слашћу
,
и
као
са
неким
пркосом
самом
себи
рече
:
„
вала
ако
је
само
слатко
,
па
баш
нека
је
и
грешно
!
“
Али
у
самом
тренутку
у
коме
се
својим
уснама
хтеде
дотаћи
њезиних
,
један
други
глас
у
души
његовој
викну
му
:
„
Душан
те
гледа
!
"
Рајко
се
трже
и
не
дотакнув
се
оне
сласти
,
исправи
се
,
покри
лице
рукама
и
—
побеже
од
Маргите
.
Одјури
све
на
прстима
кроз
дворану
право
к
мрамору
,
на
коме
цар
Душан
јахаше
поносито
свога
коња
од
мегдана
.
Ту
се
просто
стропошта
на
под
;
мало
не
заплака
од
бруке
и
срамоте
своје
;
дуго
држаше
лице
своје
скривено
на
рукама
,
а
кад
се
мало
умири
он
диже
главу
,
погледа
кип
Душанов
и
рече
полагано
:
„
опрости
ми
царе
господине
!
"
Па
онда
се
диже
на
ноге
,
скиде
капу
,
погледа
к
оној
трпези
на
којој
светлуцаху
у
драгом
камењу
крстови
и
у
златном
покову
еванђеља
,
прекрсти
се
трп
пута
побожно
и
шапатом
рече
:
„
о
часни
крсте
и
свето
еванђеље
,
одбите
од
мене
нечастивог
,
који
ме
ето
на
зло
навлачи
!
“
Осети
да
му
се
