.Хтела
је
да
завири
у
душу
његову
.
—
Па
тако
!
Да
је
био
паметан
,
он
би
је
тад
образовао
,
па
би
се
оженио
њоме
,
овако
је
испао
кривац
,
јер
је
није
волео
.
—
А
она
?
упита
га
радознала
и
пажљиво
гледаше
све
покрете
на
његовом
лицу
.
—
Она
је
на
свом
месту
!
Желела
је
,
да
тим
задобије
већу
љубав
његову
,
ал
’
није
могла
.
—
Што
није
могла
?
—
Зато
,
што
је
он
није
љубио
.
Да
ју
је
љубио
,
он
не
би
ни
гледао
на
образовање
.
—
Збиља
?
зашто
то
питате
?
—
То
се
вас
не
не
тиче
!
—
Лепо
,
ал
’
ја
знам
и
без
тога
.
Тај
момак
и
девојка
нас
двоје
смо
.
Само
,
што
онај
момак
нисам
ја
,
а
она
девојка
ви
сте
.
Загрли
је
и
тако
пођоше
даље
.
На
путу
стајаше
једна
буба
;
он
је
згази
.
—
Шта
то
урадисте
?
Ала
сте
грозни
!
—
Ал
’
ви
сте
грознији
,
што
ми
забадате
трн
у
срце
оном
причом
.
—
Тако
!
хвала
!
Ја
сам
грозна
.
Треба
још
да
кажете
:
„
идите
!
шта
ћете
ми
?
“
Он
се
замисли
,
у
души
му
се
кувало
.
—
Мислите
ли
,
да
је
мени
било
лако
,
кад
сте
ми
оно
причали
?
—
Незнам
!
Ни
мени
није
било
лако
.
—
Кад
сам
згазио
бубу
!
Зар
вас
то
толико
мучи
?
—
И
кад
сам
вам
оно
причала
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
—
Тако
!
још
ми
се
смејете
!
Ето
,
какви
сте
ви
то
људи
!
Само
знате
да
једите
!
—
Ја
вас
једио
!
рече
а
у
њему
се
све
преврће
и
науми
да
и
даље
продужи
—
ви
сте
мене
једили
!
—
Добро
!
она
окрете
главу
,
да
би
сакрила
сузе
а
он
се
окрете
на
супротну
страну
.
Идоше
напред
ћутећи
.
Наједном
се
окрете
.
—
Ви
сте
љути
на
мене
?
упита
је
благо
.
Она
му
окрене
лице
и
гледаше
у
њега
задивљено
.
—
Не
љутим
се
!
—
Ми
смо
две
луде
—
рече
он
.
—
Свађамо
се
ни
око
шта
.
Да
се
помиримо
!
—
Нећу
да
се
мирим
;
нисмо
се
ни
свађали
.
—
Мицо
!
како
те
волем
!
—
Славко
!
и
срдачно
се
загрлише
—
и
ја
тебе
!
Већ
је
било
доцкан
и
почеше
се
враћати
натраг
.
Он
свираше
неку
мелодију
,
а
она
певаше
.
Глас
се
разлегао
по
равници
.
Јураху
једно
другог
по
лепој
пољани
,
да
су
чисто
ноге
саме
летеле
.
Најзад
ућута
.
—
Што
ћутиш
?
—
упита
га
.
—
Весео
сам
!
много
весео
!
—
Јеси
ли
сад
срећан
?
—
Незнам
!
То
је
тешко
рећи
—
а
ти
?
—
Потпуно
!
Оно
,
што
сам
тражила
,
нашла
сам
.
—
А
шта
си
то
тражила
?
—
упита
је
радознало
.
—
Тебе
!
а
да
кога
?
—
Ти
ме
ниси
тражила
.
Ја
сам
сам
дошао
а
ти
се
заљубила
у
мене
и
ја
у
тебе
.
—
И
сад
се
волемо
.
—
Да
боме
!
и
загрли
је
њежно
а
топлина
му
се
разли
по
телу
.
Осећао
је
много
и
сети
се
,
да
је
некада
тако
једном
као
дечак
радио
.
Уплаши
се
од
те
помисли
и
прекореваше
себе
,
што
таку
неправду
наноси
Мици
.
Уздрхта
сав
телом
.
Она
то
примети
.
—
Теби
је
хладно
?
—
рече
—
пожуримо
кући
.
—
Није
!
и
наслони
главу
на
њено
раме
и
би
му
тако
драго
то
лешкарење
и
промуца
:
увек
ћу
те
тако
волети
,
Мицо
!
увек
!
Никада
те
нећу
заборавити
!
—
Шта
ти
је
сад
?
—
трже
се
пола
уплашено
,
пола
њежно
—
небој
се
!
снажно
га
обгрли
—
хајдмо
!
Тако
пролазе
шетње
једна
за
другом
,
свака
занимљива
и
свака
пуна
жара
и
милине
и
тек
у
свакој
мора
доћи
до
објашњавања
—
оног
објашњавања
,
које
неминовно
наступа
код
мушких
и
женских
;
кад
свака
ситница
може
да
произведе
пожар
и
ипак
да
се
угаси
.
Настаје
поново
мир
.
Па
и
кад
дође
до
несугласица
,
оне
нису
то
у
правом
смислу
и
при
њима
се
у
души
порађа
чувство
,
које
је
једном
страном
окренуто
другој
личности
,
а
друго
,
гура
дух
од
ње
из
жеље
,
да
јој
се
напакости
или
управо
,
да
се
искуша
љубав
.
В
.
Прођоше
неколико
месеци
.
Живот
тече
по
старом
.
Надежда
је
увек
онака
као
што
је
била
и
пређе
.
Мица
пак
тако
исто
.
Само
што
сад
не
беше
разговорна
као
некад
и
Славку
се
чинило
,
да
га
чак
и
избегава
.
Ма
да
је
имао
искуства
и
ма
да
је
познавао
женске
добро
,
како
се
сам
хвалио
;
ипак
он
љубави
није
знао
.
Кад
год
би
угледао
лице
Миличино
,
које
је
кад
кад
било
тужно
—
бар
тако
се
њему
чинило
—
то
га
је
дирнуло
у
срце
и
сам
није
знао
шта
му
је
.
Некад
би
му
дошло
,
да
оде
далеко
у
свет
,
да
никад
више
не
види
Мицу
;
али
чим
би
јој
отишао
,
чим
јој
је
сагледао
очи
,
које
су
га
занеле
—
одмах
би
се
ратосиљао
свега
и
кајао
се
,
што
је
тако
мислио
.
Седео
би
често
код
ње
и
кадгод
не
би
проговорио
ни
речи
,
али
све
мисли
и
сва
пажња
су
концентрисане
биле
на
њој
.
То
би
тако
било
,
кад
не
би
имао
шта
да
говори
или
кад
је
свршио
своју
дужност
у
њеном
обучавању
.
Своје
идеје
уливао
је
њој
и
трудио
се
,
да
јој
да
што
више
појмова
о
свету
,
да
јој
их
прецизира
,
премда
је
она
знала
доста
и
била
интелигента
девојка
.
У
његовим
речима
било
је
неког
благог
песимизма
,
али
не
очајног
.
То
је
само
било
мишљење
његово
о
свету
,
но
он
је
био
толико
мудар
,
да
се
због
тога
није
много
једио
.
—
Све
,
све
,
говораше
он
—
ништавило
је
.
Видиш
ли
Мицо
,
природу
,
људе
и
замисли
,
да
ће
људи
једнога
дана
нестати
,
кад
се
земља
охлади
.
Та
заиста
,
ко
не
би
тада
био
песимиста
и
кога
не
би
узбуђивало
огромно
његово
незнање
?
!
—
То
је
истина
!
—
рече
—
али
ти
ми
говориш
непрестано
о
неком
раду
,
о
пожртвовању
сама
себи
,
а
сад
тако
говориш
!
—
Ја
говорим
и
хоћу
да
радим
,
само
до
тога
сам
морао
доћи
,
јер
природа
моја
доста
је
сентиментална
.
Радићу
и
то
од
свег
срца
,
ал
нешто
има
.
.
има
што
ме
уздржава
.
—
Шта
би
то
могло
бити
?
љубав
.
—
Не
!
на
против
љубав
ми
даје
снаге
и
воље
за
рад
,
али
ја
све
мислим
,
да
нећу
никад
ништа
учинити
.
Мене
несрећа
тера
од
рођења
и
тераће
ме
увек
.
—
Славко
,
шта
говориш
?
Зар
те
ја
не
волим
и
зар
ти
ја
не
желим
понајвише
среће
?
Махни
то
!
Тебе
сви
цене
,
уважавају
као
образованог
и
сад
треба
да
си
с
тиме
потпуно
задовољан
.
Приђе
му
и
њежно
га
загрли
;
глађаше
му
косу
на
глави
.
Ето
!
и
ја
те
љубим
!
рече
—
ја
сам
ти
ученица
,
и
ако
много
,
мање
знам
од
тебе
,
ипак
ти
ме
зато
љубиш
!
—
Не
!
ти
знаш
доста
!
Доста
знаш
и
ја
те
зато
љубим
.
Волео
бих
,
да
незнам
ништа
те
да
ме
ти
учиш
!
Ала
би
ми
ти
била
учитељ
!
насмеје
се
он
,
—
а
ја
ученик
!
—
Много
би
од
мене
научио
!
Ко
би
био
гори
од
нас
?
Да
учитељ
или
ученик
?
Па
опет
ја
могу
и
тебе
нечему
научити
.
—
Чему
то
?
—
Могу
те
учити
шетњи
,
јер
је
мрзиш
.
—
Кад
шетам
с
тобом
не
мрзим
.
Онда
баш
волем
.
—
Не
верујем
!
Даље
бих
те
научила
клавиру
.
—
То
бих
волео
!
—
А
хоћеш
ли
,
да
те
учим
!
—
Хоћу
!
Твоје
свирање
ми
се
врло
јако
допада
и
вечито
бих
га
слушао
.
—
Не
ласкај
ми
!
Сви
мушкарци
имате
тај
обичај
.
—
Није
истина
!
Ја
немам
!
Ја
говорим
само
оно
,
што
ми
је
на
срцу
.
Верујеш
ли
?
—
Ха
!
Ха
!
да
ти
верујем
?
Ваљда
сам
луда
?
—
Па
ниси
ни
паметна
!
—
Да
боме
!
Кад
си
само
ти
паметан
!
Ја
сам
луда
!
...
—
Ко
ти
каже
,
да
си
луда
?
—
Још
се
прави
!
Сад
не
зна
!
—
Луд
!
то
си
хтела
рећи
!
—
Јест
!
то
сам
хтела
!
и
окрене
главу
.
—
Хвала
!
—
И
теби
!
Увреди
га
,
што
она
њега
не
разуме
,
понос
му
не
допушта
да
трпи
све
.
Али
он
је
био
крив
и
зато
се
осврне
.
Мицо
!
викну
.
—
Ја
нисам
Мица
!
Ја
сам
госпођица
за
вас
!
—
Лепо
!
Госпођице
Мицо
,
ја
сам
велика
луда
.
—
Тако
је
!
—
А
ви
сте
ми
другарица
!
Јелте
!
Зар
сте
се
већ
наљутили
?
Она
га
пркосно
погледа
али
ипак
благо
.
—
Јесам
.
—
На
мене
?
Ви
рекосте
,
да
се
на
мене
не
можете
љутити
!
—
Ал
’
кад
морам
!
Окрете
се
од
ње
а
бол
му
срце
раздираше
.
Хтеде
да
се
направи
јунак
па
да
оде
од
те
девојке
,
која
га
тако
једи
и
багателише
.
Она
је
погодила
његове
мисли
.
—
Знам
,
шта
мислите
!
Ја
вас
не
задржавам
.
Идите
!
—
Добро
!
поклони
јој
се
хладно
и
оде
,
не
обазревши
се
на
њу
.
А
кад
јој
се
уклони
с
очију
она
бризне
у
плач
и
силно
зајеца
.
„
Ах
!
како
сам
несрећна
!
Он
ме
не
љуби
;
он
се
само
претварао
.
!
“
и
дуго
је
лежала
наваљена
у
Фотељи
а
сузе
јој
капљу
из
очију
,
а
она
их
не
брише
.
Премишљала
је
,
зашто
он
њу
не
воли
и
није
налазила
узрока
,
сем
ако
би
то
био
узрок
,
што
је
он
образован
много
више
од
ње
.
Суза
сузу
сустиже
а
њен
бол
све
већи
.
„
Осветићу
му
се
!
вели
у
себи
никад
га
више
нећу
видети
!
“
—
Славку
није
било
ни
мало
боље
но
њој
.
Кад
затвори
капију
,
као
да
је
тамо
најмилије
благо
и
шеташе
мало
испред
куће
,
ал
’
кад
помисли
:
да
га
она
може
спазити
и
да
ће
он
опет
бити
слаботиња
оде
све
трчећи
од
те
куће
.
Зној
кипти
с
њега
а
он
и
не
опажа
;
само
јури
насумце
а
жеђ
за
осветом
све
већма
расте
.
Сврне
у
кафану
једну
и
затражи
вина
.
Келнер
му
донесе
.
Он
испи
једну
другу
,
трећу
и
тако
редом
.
Цигани
ударише
„
туш
“
а
масно
келнерче
служи
госте
.
На
сред
кафане
билијар
,
кроз
прозор
допире
сунчева
светлост
помешана
с
прашином
кафанском
,
деру
се
радници
,
свирају
питани
а
Славко
пије
.
—
Свирај
,
циго
!
дере
се
Славко
—
а
руком
тресну
о
сто
—
ја
плаћам
!
Еле
,
кад
је
био
мртав
пијан
однеше
га
кући
.
Отац
се
укоњачио
па
гледа
свога
сина
немо
.
Дуго
стајаше
непомично
крај
њега
па
наједном
се
лупи
по
челу
,
као
да
се
сетио
нечег
и
поче
га
свлачити
и
бедни
старац
се
заплака
.
—
Славко
!
сине
мој
!
Ти
си
пијан
!
Све
је
то
свет
крив
!
Знам
ја
,
знам
!
Славко
хрче
дубоко
,
а
старац
седи
крај
њега
;
израз
дубоке
туге
почива
на
његовом
челу
.
Сутрадан
,
кад
је
Славко
устао
,
дан
је
био
у
велико
.
Он
погледа
око
себе
,
протре
опи
и
стане
се
сећати
онога
,
што
је
било
.
„
Тако
,
био
сам
пијан
!
“
и
све
му
би
јасно
,
—
и
то
због
ње
!
Реши
се
одлучно
да
не
иде
више
тамо
и
пошто
га
је
глава
болела
оде
у
шетњу
.
Нађе
се
с
друговима
и
избегну
их
.
Момчило
га
не
пусти
.
—
Шта
си
радио
јуче
?
Што
си
пио
?
Он
одмахну
руком
као
да
би
хтео
рећи
:
шта
се
то
тебе
тиче
!
Одкуд
знаш
?
—
упита
га
.
—
Знам
!
Казао
ми
је
твој
отац
!
И
то
је
све
због
Мице
.
—
Не
говори
ми
о
њој
!
—
Ене
сад
!
Ти
је
ко
бајаги
више
не
волеш
!
Хм
!
хм
!
Данас
ћеш
ти
отрчати
њој
.
—ви
сте
обоје
будале
!
Но
мени
је
јасно
.
—
Никад
!
—
Ти
мени
то
причаш
?
—
Али
...
Јеси
ли
био
код
ње
?
—
упита
га
страшљиво
.
—
Јесам
!
Плаче
због
тебе
.
Славку
као
да
паде
копрена
с
очију
и
поче
вући
Момчила
—
хајд’мо
брже
!
Молим
те
!
—
Сад
хоћеш
да
је
утешиш
—
ал
’
доцкан
је
.
Она
те
не
воле
.
—
Свеједно
!
Не
волем
ни
ја
њу
.
Нећу
да
идем
.
—
Бадава
је
теби
све
знање
,
кад
не
познајеш
женске
.
Будало
!
Мислиш
,
да
љубав
тако
лако
ишчезава
.
Хајде
!
воле
те
она
.
Одоше
тамо
.
Ноге
му
клецаху
и
склањаше
се
к’о
кривац
иза
леђа
Момчилових
.
Она
је
била
сама
и
кад
га
угледа
,
насмеши
се
и
радосно
узвикну
:
—
Ах
!
г
.
Славко
!
Мило
ми
је
!
—
Говоримо
са
„
тс
“
.
Мрско
ми
је
,
да
се
сетим
на
јучерашњицу
.
Изиграсмо
лепу
комедију
—
као
мала
деца
.
—
То
је
само
знак
љубави
—
рече
Момчило
—
после
кише
сунце
лепше
сија
!
и
оде
под
изговором
негде
.
Они
осташе
сами
.
—
Милице
!
рече
он
—
ниси
љута
више
на
мене
.
—
Нисам
!
а
ти
на
мене
?
—
Ни
ја
на
тебе
!
Само
смо
хтели
једно
друго
да
искушамо
.
То
су
луде
ствари
,
зато
да
прекинемо
с
њима
па
да
ти
држим
предавање
.
Намести
се
у
столици
,
запали
цигару
и
гледајући
право
у
њу
—
поче
јој
причати
о
Канту
и
Дарвину
и
њиховим
теоријама
,
које
је
она
читала
само
из
задовољства
Она
га
пажљиво
слушаше
.
—
Збиља
,
Славко
,
кад
бисмо
признали
да
је
разум
суверен
,
као
што
каже
Кент
,
пали
бисмо
у
заблуду
и
наметнуло
би
нам
се
питање
:
ко
њиме
управља
—
свет
околина
и
природа
.
—
Врло
добро
!
Ја
ћу
се
поносити
својом
ученицом
.
Надежда
и
Дара
их
прекидоше
у
том
разговору
.
„
Ево
ове
„
интелигентне
лутке
!
“
—
шапну
Мица
Славку
а
он
климну
главом
у
знак
одобравања
.
Дара
их
сумњиво
погледа
и
то
каза
Надежди
напољу
.
—
Којешта
!
—
Они
су
заљубљени
!
—
рече
Дара
.
—
Ха
!
ха
!
па
то
није
рђаво
.
—
Твоја
ћерка
да
пође
за
човека
,
који
је
сад
скоро
ништа
—
супленат
без
породице
—
т
.
ј
.
без
богате
породице
.
Мица
је
рођена
за
неког
високог
чиновника
.
—
Он
је
паметан
човек
—
књижевник
,
филозоф
!
Ја
те
људе
ценим
нарочито
.
—
Па
ти
му
дај
Милицу
!
—
А
што
да
је
недам
?
Ако
је
устражи
—
готова
сам
.
Ја
имам
доста
,
и
за
њих
ће
бити
.
Такав
пар
раздвајати
била
би
грехота
.
Срећа
није
у
новцу
,
већ
у
глави
—
а
то
је
код
њега
.
—
Оно
...
тако
је
!
Ја
к’о
велим
.
Твоја
воља
!
и
оде
унутра
.
ВИ
У
бањи
смо
.
Множина
света
шета
тамо
амо
по
засађеним
алејама
.
Сваковрсног
света
ту
се
може
видети
;
ОФицира
,
пензионара
,
чиновника
—
болесних
од
здравља
,
мамица
са
кћерима
,
које
траже
младожење
.
Јули
је
месец
,
пред
кафаном
поливају
а
цигани
свирају
и
чаше
се
празне
.
Сав
тај
свет
долази
да
се
проводи
,
да
се
наужива
у
природним
лепотама
и
да
се
истроши
.
Бања
—
то
је
код
нас
болест
.
И
ако
нема
,
он
ће
ићи
,
па
ма
узајмио
.
Штедионица
хвала
Богу
има
доста
а
богме
и
доста
новаца
у
њиним
касама
.
Но
сав
труд
око
спремања
се
исплаћује
.
Кад
се
само
помисли
,
да
је
сав
свет
тај
као
једна
породица
и
да
се
сваки
интересује
,
кад
ко
нов
дође
—
мора
бити
човеку
мило
.
За
2—3
месеца
,
за
које
време
траје
сезона
бањска
триста
се
чуда
одиграју
.
Дође
до
неког
љубавног
романа
,
до
сентименталне
неке
шетње
с
плачем
и
уздисајем
,
до
туче
;
али
све
то
буде
на
крају
разрешено
.
Започета
љубав
се
прекида
за
свагда
и
заклињања
при
томе
не
вреде
ништа
.
„
Кад
ћемо
се
видети
,
мало
луче
моје
?
“
шапће
неки
официр
поносито
тресући
сабљом
.
„
Не
!
драги
!
—
уздише
она
—
само
што
није
заплакала
—
немој
ме
заборавити
!
—
Ја
—
виче
он
—
ОФицирске
ми
части
—
нећу
!
и
т
.
д
.
без
краја
и
конца
.
Највећу
ларму
у
бањама
дижу
женске
.
То
је
јасна
ствар
као
2
и
2
=
4
.
Оне
долазе
да
траже
младожењу
,
да
бриљирају
својом
лепотом
и
тоалетом
,
трудећи
се
да
сврну
пажњу
мушкараца
на
себе
.
Свакојаких
позитура
може
се
код
њих
човек
нагледати
:
усправљен
стас
,
грбав
,
успијене
усне
,
руке
које
држе
сукњу
с
две
стране
.
Неки
пут
се
дешава
,
да
женска
и
падне
али
она
неће
пустити
сукње
,
јер
је
така
мода
—
етикеција
.
Од
осталих
гостију
,
који
су
у
овој
бањи
налази
се
и
Надежда
с
Мицом
и
Славком
.
Он
се
је
био
толико
одомаћио
у
њиховој
кући
да
су
сматрали
за
грех
,
ако
га
не
позову
у
друштво
.
Он
их
је
пратио
свуда
,
он
им
је
показивао
и
објашњавао
све
,
што
је
било
знаменито
у
бањи
,
имао
је
собу
до
њихове
и
ручао
заједно
с
њима
у
кафани
.
За
столом
је
седео
достојанствено
,
гледао
у
то
шаренило
од
света
и
Милицу
.
Гости
завидљиво
погледаху
на
тај
сто
и
различне
се
досетке
прављаху
на
њихов
рачун
.
Један
се
официр
кладио
да
ће
задобити
љубав
Миличину
за
10
дана
,
на
шта
су
сви
прснули
у
смеј
за
његовим
столом
и
т
.
д
.
Живот
на
бањи
преко
дана
је
монотон
.
Сунце
припекло
,
мртва
тишина
свуда
влада
и
све
се
забије
у
какав
хлад
или
у
собу
.
Али
у
вече
,
кад
мало
захладни
,
сав
тај
свет
изађе
из
својих
склоништа
и
скупља
пред
кафаном
.
Цигани
свирају
а
точи
се
хладно
пиво
,
ука
,
бука
,
урнебес
—
трешти
!
За
једним
столом
играју
се
карата
,
за
другим
домбула
а
на
средини
кафане
билијара
.
Један
се
поручник
дере
,
што
му
је
онај
украо
жандара
и
показује
руку
,
у
којој
су
били
већ
четири
—
сви
се
смеју
.
Други
се
љути
при
шаху
,
што
кад
му
друг
не
макне
фигуру
не
каже
„
мат
“
или
„
шах
.
“
Еле
,
све
је
то
задовољно
и
весело
,
а
и
како
не
би
?
Кафеџија
је
добар
човек
па
даје
и
на
вересију
и
пиће
му
је
чисто
—
природно
,
јер
га
је
сам
правио
од
шпиритуса
и
разних
смеса
.
Али
није
само
то
.
Гогово
свако
вече
певају
најчувеније
певачице
,
и
играчице
показују
своју
вештину
пред
тим
честитим
друштвом
,
које
је
тако
жељно
забаве
.
Ту
велико
комешање
настане
,
кад
дође
какав
нови
гост
—
за
њега
се
све
живо
интересује
.
Мушки
се
надају
,
да
ће
у
њему
наћи
„
трећег
“
,
шахисту
и
т
.
д
.
а
мајке
да
ће
задобити
зета
.
Ако
је
какав
знаменити
човек
,
брзо
се
направе
познанства
,
а
ако
ли
је
когод
од
оних
,
које
општина
помаже
при
лечењу
,
одмах
се
прича
:
како
је
необразован
,
нема
нигде
ништа
и
како
није
за
друштво
.
Али
једнога
дана
око
подне
,
при
највећој
припеци
и
кад
се
све
завукло
у
собе
те
прежива
,
дође
нов
гост
,
но
он
је
брзо
привукао
пажњу
оно
мало
публике
пред
кафаном
,
јер
је
то
била
девојка
ванредне
лепоте
:
црномањаста
,
средњег
стаса
и
прилично
пуна
.
Одело
јој
је
било
врло
примамљиво
,
као
што
је
то
у
опште
код
женскиња
.
Сиђе
с
кола
,
уђе
у
кавану
,
праћена
својом
мајком
и
сви
присутни
изразише
полугласно
једно
„
ао
!
“
и
а
кретање
поста
живље
и
никоме
не
паде
на
ум
да
иде
у
своју
собу
.
Ту
се
десио
Славко
и
кад
је
угледа
,
окрете
главу
а
она
се
насмеши
као
на
старог
знанца
и
приђе
му
.
—
До
врага
!
мрмљаше
у
себи
Славко
—
шта
ли
ће
сад
она
овде
?
Баш
ћу
се
показати
да
ми
није
сад
ни
најмање
стало
за
њом
.
Не
волим
је
—
па
квит
!
Некад
сам
је
волео
.
Било
па
прошло
и
он
се
направи
озбиљан
и
читаше
новине
.
—
Гле
,
Славко
,
зар
ме
не
познајеш
?
узвикну
она
—
Добро
те
бар
тебе
нађох
—
Овде
бих
била
као
у
пустињи
.
—
Што
баш
мене
?
Овде
има
доста
људи
,
који
ће
те
занимати
и
бити
ти
на
руци
.
Међу
нама
је
све
свршено
!
и
хтеде
да
устане
и
да
иде
,
ал
’
није
могао
.
Једно
,
што
је
било
света
и
тим
би
се
осрамотио
а
друго
,
онако
некако
није
могао
.
—
Ти
се
још
љутиш
?
Ја
сам
све
заборавила
и
будимо
пријатељи
.
Ја
се
у
тебе
уздам
.
Хоћеш
ли
,
да
ми
покажеш
околину
?
Он
се
запрепасти
.
Он
да
јој
покаже
околину
!
и
то
оној
Љуби
,
која
га
је
пре
онако
презриво
одбила
!
Не
!
никако
!
—
помисли
у
себи
—
и
таман
хтеде
да
јој
одбије
молбу
а
очи
им
се
сукобише
.
Она
га
је
молила
а
женској
треба
помоћи
бар
из
каваљерства
и
приста
.
—
Добро
!
—
рече
доста
суво
—
могу
сутра
све
да
ти
покажем
!
и
да
би
загладио
прво
своје
понашање
помогне
јој
,
да
смести
ствари
у
соби
и
одмах
оде
Мици
.
Дочека
га
као
и
обично
—
пријатељски
и
усрдно
.
—
Хајдмо
мало
,
Мицо
у
шетњу
!
Хоћеш
ли
?
Говорићу
ти
нову
лекцију
.
—
Можемо
!
Иначе
мајка
ми
спава
.
Само
да
узмем
сунцобран
.
Одоше
полако
у
једну
шумицу
,
где
је
била
дубока
хладовина
а
изглед
врло
леп
.
Напред
се
уздиже
брдо
и
на
њему
се
види
по
која
колеба
.
Сунце
скоро
пржи
,
али
ту
је
пријатно
.
Седоше
на
траву
.
Он
ћуташе
,
она
тако
исто
.
—
Ти
си
опет
невесео
?
Кажи
ми
,
што
си
такав
!
Молим
те
!
—
Не
знам
,
шта
бих
ти
казао
.
Некад
сам
тако
нерасположен
без
узрока
и
само
ћутим
,
премда
и
сам
увиђам
,
да
тако
није
добро
Кад
сам
био
гимназист
,
то
ми
се
много
пута
дешавало
.
Сви
су
ми
говорили
,
да
нисам
за
друштво
а
све
зато
,
што
сам
био
искрен
и
свакоме
сам
хтео
казати
истину
у
очи
.
Ма
да
сам
ја
говорио
паметно
и
разложно
,
ипак
су
ме
исмејавали
.
Требао
сам
само
да
отворим
уста
,
па
је
смеј
ту
.
Истина
,
то
је
било
само
на
једном
месту
код
родбине
,
код
које
нико
није
још
испао
пророк
.
Сећам
се
врло
лепо
једне
славе
,
на
којој
сам
био
прилично
пијан
,
али
поред
свега
тога
опет
присебан
.
Тад
сам
свакога
пецкао
,
свакоме
сам
казао
шта
му
не
ваља
.
Предложише
да
ме
избаце
,
на
шта
сам
устао
најодлучније
и
напао
то
нечувено
насиље
.
Држао
сам
после
једну
здравицу
,
у
којој
сам
с
нагласком
нападао
на
етикецију
,
јер
су
многи
њој
били
наклоњени
.
Викнуше
ми
„
живео
,
“
ал
’
то
„
живео
“
било
је
само
очито
исмејавање
.
Један
је
одмах
почео
ту
моју
здравицу
критиковати
наводећи
:
да
сам
у
њој
много
претерао
.
Даље
нисам
се
објашњавао
,
но
сам
трпио
и
ако
сам
био
пијан
.
То
су
све
ситнице
—
може
се
мислити
—
али
те
ситнице
могу
ме
ужасно
наједити
и
једиле
су
ме
у
оно
доба
.
Па
и
иначе
био
сам
доста
повучен
и
нисам
се
хтео
обзирати
ни
на
шта
.
Сматрао
сам
све
људе
као
браћу
а
тако
и
сада
радим
—
и
био
сам
искрен
.
Нарочито
сам
волео
пецкати
људе
без
знања
,
који
у
души
осећају
,
да
нешто
није
добро
,
али
им
је
у
страсти
да
говоре
противно
.
Разуме
се
по
себи
да
сам
много
патио
од
таких
људи
и
свему
је
томе
била
крива
моја
искреност
.
Што
ми
је
на
срцу
то
и
у
устима
и
свакоме
сам
говорио
истину
без
разлике
.
Морам
признати
,
да
сам
негде
и
претеривао
говорећи
и
оно
у
друштву
,
што
није
требало
,
али
и
ту
је
био
узрок
у
мојој
прекомерној
осетљивости
,
због
које
сам
се
доцније
кајао
...
Славко
наједном
ућута
,
замисли
се
и
после
продужи
;
У
мојој
души
као
да
се
налази
једна
мрачна
тачка
,
која
ме
свом
снагом
вуче
у
пропаст
,
али
ње
се
не
могу
никако
отрести
.
Некада
је
та
црта
врло
моћна
и
ја
сам
покушавао
много
што
шта
,
да
бих
је
се
ослободио
—
чак
и
најгоре
.
Ну
она
је
остала
ипак
с
различном
јачином
и
дејством
.
Кад
када
ме
потпуно
остави
за
неко
време
,
да
би
се
после
појавила
у
свој
својој
јачини
.
Од
прилике
ја
знам
,
каква
је
она
и
знам
такође
да
је
она
у
мојој
природи
,
јер
иначе
не
бих
познавао
сама
себе
,
а
то
не
стоји
.
Себе
врло
добро
познајем
,
али
немам
смелости
да
то
другоме
кажем
,
ну
трпим
и
ћутим
.
—
Ето
сад
сам
ти
изнео
,
драга
Мицо
,
у
главном
:
какав
сам
ја
човек
.
Видиш
из
овога
,
да
ја
имам
све
добре
особине
:
које
су
чак
некад
сумњичене
а
то
зато
,
што
ја
никад
нисам
хтео
,
да
икоме
се
покажем
онакав
,
какав
сам
.
Ја
сам
могао
и
могу
дуго
да
ћутим
,
да
не
проговорим
два
дана
ни
с
ким
ни
речи
,
али
ми
се
чини
,
да
сам
више
расположен
у
том
ћутању
,
но
у
весељу
.
Кад
сам
весео
,
то
је
само
израз
досаде
и
желим
тада
да
чиним
оно
,
што
и
други
,
јер
ме
нешто
гони
на
то
Можда
је
то
сујета
или
жеља
да
се
бар
тиме
ослободим
оне
мрачне
стране
у
мојој
души
,
која
ме
тако
свирепо
мучи
.
Обично
после
таког
насилног
весеља
,
ја
сам
клонут
,
кајем
се
,
што
сам
онако
радио
и
тим
играо
против
своје
природе
.
Ну
правог
весеља
код
мене
ретко
је
било
.
Ретко
је
било
оног
правог
расположења
душевног
и
не
знам
ни
сам
,
да
ли
је
кад
било
,
да
ме
ништа
у
души
није
гризло
.
Сумњам
.
Сећам
се
једног
таког
стања
,
у
коме
сам
се
скоро
налазио
.
Певао
сам
,
свирао
,
ал
’
то
тако
потресено
,
да
бих
,
да
сам
могао
пустио
такав
глас
из
себе
,
који
би
далеко
одјекивао
да
би
сваки
сазнао
,
шта
лежи
у
мојој
души
.
Опомињем
се
,
да
савршено
расположен
нисам
био
.
На
дну
душе
сам
осећао
досаду
и
ја
сам
је
силом
угушивао
.
Зашто
сам
тако
чинио
и
дан
дани
не
знам
.
Зашто
у
мојој
души
није
никад
потпуно
светло
?
Рекох
,
да
знам
од
прилике
,
шта
је
и
каква
је
то
мрачна
црта
,
али
јој
незнам
тачних
и
опредељених
мотива
,
а
њих
нећу
никад
ни
сазнати
,
јер
су
у
мојој
природи
.
У
све
сумњам
,
скептик
сам
дакле
и
што
год
радим
,
добро
промерим
Због
тога
и
гледам
,
да
се
сав
загњурим
у
рад
,
да
утонем
просто
у
њега
и
да
тиме
стекнем
себи
душевнога
мира
а
другима
користи
.
Корист
ближњега
ми
је
непрекидно
пред
очима
,
али
опет
и
ту
се
показује
она
мрачна
црта
и
ту
сумњам
,
да
ћу
моћи
штогод
учинити
и
да
ћу
бити
срећан
зашто
—
незнам
.
Што
сам
досад
урадио
,
похвалили
су
ми
,
тврдили
ми
таленат
и
сјајну
будућност
и
задобио
гласа
,
али
опет
ја
у
све
то
сумњам
.
Мени
треба
помоћи
,
али
незнам
какве
.
Свакоме
могу
учинити
,
за
свакога
могу
радити
,
но
за
себе
ништа
.
Скоро
да
сам
изгубио
и
наду
.
Ал
’
зашто
све
то
?
Можда
је
поред
онога
,
што
рекох
пре
,
да
од
прилике
знам
и
песимизам
.
Али
да
се
ја
једим
због
таких
ствари
,
које
цео
род
људски
муче
—
сматрам
да
је
то
лудо
па
ипак
ја
не
могу
ништа
против
тога
.
Све
мислим
,
да
ја
немам
снеће
и
да
је
нећу
никада
ни
имати
.
Док
је
Славко
ово
говорио
,
лице
му
је
било
преображено
.
Из
њега
је
избијала
благост
,
неизмерна
благост
и
озбиљност
да
се
је
Милица
дивила
том
изгледу
с
једне
стране
,
а
с
друге
је
много
патила
.
То
,
што
јој
је
сада
говорио
,
она
није
никад
чула
нити
приметила
на
њему
.
И
она
се
замисли
.
Мислила
је
о
начину
,
на
који
би
му
помогла
али
од
њега
ни
трага
.
У
том
се
на
брежуљку
појави
једна
жена
с
девојком
.
Славко
боље
погледа
и
позна
у
девојци
Љубу
.
Узмути
се
и
дохвати
обе
руке
Миличине
грчевито
и
њежно
.
С
неким
изразом
крајње
скрушености
и
милосрђа
он
јој
је
говорио
:
—
Ево
где
је
срећа
!
—
рече
он
—
тамо
иза
оних
брежуљака
,
где
овце
пасу
;
они
пастири
су
срећни
а
ја
никако
!
Срећа
ме
је
за
навек
оставила
.
Ах
!
ја
сам
велики
кривац
,
кривац
према
себи
,
кривац
према
друштву
.
Осећам
то
,
али
не
знам
зашто
.
Наједном
јој
пусти
руке
и
изрече
потмуло
и
глухо
:
—
Милице
,
преклињем
те
,
заборави
све
,
што
сам
ти
досада
говорио
!
Тако
ми
по
некад
дође
.
А
при
овим
последњим
речима
Љуба
је
била
наспрам
њих
и
мало
се
насмеши
на
њега
.
Он
је
и
не
гледаше
.
Гледаше
управо
у
Мицу
,
која
би
изненађена
тим
речима
и
тоном
,
којим
су
изговорене
.
—
Славко
повика
она
узбуђено
—
ја
те
ништа
од
свега
,
што
си
ми
напричао
не
разумем
.
Да
ли
си
ти
—
упита
га
страшљиво
—
учинио
што
у
свом
животу
,
што
би
те
сада
гризло
?
Зачуђено
је
посматраше
.
—
Не
!
ја
нисам
ништа
учинио
!
Ни
за
како
дело
,
не
може
ме
савест
гристи
,
јер
ништа
рђаво
нисам
учинио
.
—
Ах
!
Славко
!
Мени
се
срце
цепа
,
кад
те
видим
таквога
!
Ја
сам
ти
сва
на
расположењу
.
Ради
са
мном
,
штогод
хоћеш
,
само
доби
ти
мира
!
Живот
свој
жртвоваћу
за
тебе
.
Немој
ме
мучити
!
Ја
те
љубим
искрено
и
зар
није
довољна
та
љубоо
моја
,
да
те
развесели
?
—
Незнам
—
одврати
јој
он
—
мени
је
страшно
криво
,
што
сам
ти
оно
говорио
и
ти
се
сада
због
тога
једиш
.
—
Волим
,
што
си
ми
причао
.
Међу
нама
треба
да
влада
савршена
искреност
!
Примаче
се
ближе
њему
,
загледа
се
у
његове
очи
и
наслони
на
њега
.
Пажљиво
га
обгрли
и
привуче
његову
главу
својој
и
пољуби
га
ватрено
у
уста
.
Изненади
се
.
Кроз
тело
му
проструја
милина
и
погледа
на
Мицу
благо
и
захвално
и
поче
је
љубити
.
Она
се
не
брањаше
.
Сумрак
се
већ
спуштао
,
кад
су
се
враћали
кући
с
најразличнијим
утисцима
.
Обома
је
било
мило
и
слатко
на
срцу
,
само
Славку
не
сасвим
.
Појава
Љубина
га
је
узбудила
.
Поче
пребацивати
себи
,
што
се
због
ње
једи
и
гледаше
да
све
мисли
управи
на
Мицу
.
Мислио
је
,
како
ће
јој
се
што
више
приближити
и
услугу
неку
учинити
.
Дођоше
близу
кафане
.
Мноштво
света
је
седело
пред
њом
,
кроз
који
прођоше
.
Неки
завидљиво
погледаху
на
Славка
,
но
он
и
не
окреташе
главе
на
њих
,
већ
оде
с
Мицом
право
у
собу
.
Надежда
је
баш
била
крај
прозора
и
гледаше
у
свет
доле
под
њим
.
Био
је
мрак
у
соби
.
—
А
где
сте
били
ви
?
—
упита
их
она
кад
ступише
у
собу
.
—
Шетали
смо
,
мама
.
Г
.
Славко
ми
је
причао
—
одговори
јој
Милица
.
—
Е
,
добро
,
добро
!
А
јесте
ли
ви
огладнели
?
—
Богме
јесмо
!
прихвати
Славко
и
даде
знак
Милици
да
изађе
напоље
.
Ова
се
зачуди
томе
.
—
Госпођо
—
поче
Славко
—
кад
осташе
сами
—
ја
бих
имао
с
вама
нешто
да
говорим
.
—
Изволте
!
Ја
вас
слушам
.
—
Ја
нисам
од
скора
у
вашој
кући
,
но
одавно
и
много
сам
веселих
часова
провео
у
њој
,
на
чему
вам
од
срца
благодарим
.
Али
нешто
се
и
десило
у
вашој
кући
са
мном
.
Нећу
да
дуљим
,
јер
можда
и
сами
знате
—
да
сам
ја
заволео
вашу
гђицу
кћер
.
Шта
бих
друго
радио
,
но
да
просим
њу
од
вас
.
Она
томе
није
противна
,
јер
исто
осећа
према
мени
,
што
и
ја
према
њој
.
Сад
све
зависи
од
вас
и
господина
вашег
мужа
.
—
Ви
дакле
тражите
моју
кћер
?
—
упита
га
.
—
Да
,
госпођо
!
Ја
је
љубим
.
—
Па
лепо
!
узмите
је
!
Ја
не
браним
.
Знам
добро
,
какви
сте
и
ништа
вам
немам
замерити
,
као
год
ни
Мици
мојој
.
Муж
мој
пристаје
на
све
,
штогод
ја
урадим
и
ми
смо
пређе
говорили
о
вама
.
Свршена
је
ствар
.
Ја
нећу
никоме
да
рушим
срећу
,
а
најмање
свом
детету
.
—
Ви
сте
врло
добри
!
Хвала
вам
!
и
пољуби
је
у
руку
галантно
.
Да
је
зовем
!
—
Зовните
!
и
он
оде
да
је
дозове
.
Радост
му
је
сијала
на
лицу
.
Осећао
је
,
да
је
учинио
племенито
дело
.
—
Милице
,
приђи
ближе
и
пољуби
ме
!
заповеди
мајка
.
Она
то
учини
и
упита
зашто
.
—
Шта
је
код
вас
двоје
?
упита
је
и
погледа
на
Славка
.
Она
се
застиде
,
порумени
и
не
одговори
ништа
.
—
Ти
ћутиш
.
Ал
’
ја
све
знам
.
Славко
те
је
сад
испросио
од
мене
.
Милица
диже
очи
и
погледа
у
њега
.
Он
се
смешкао
.
—
Да
,
госпођице
,
рече
—
ја
сам
вас
испросио
.
Хоћете
ли
ми
бити
друг
?
—
Хоћу
!
—
одговори
јасно
и
загрли
страсно
мајку
.
„
Хвала
“
прошапута
јој
на
уво
.
Хвала
вам
,
госпођице
!
и
извади
прстен
.
—
Ми
ћемо
се
без
попа
прстеновати
!
Слатко
је
погледао
на
њу
,
кад
јој
је
натакнуо
прстен
на
руку
а
она
га
радосно
посматрала
.
Као
да
је
скинуо
големи
терет
,
тако
му
је
било
у
души
.
Осећао
је
велику
радост
,
кад
је
легао
у
кревет
.
И
већ
замишљаше
оглас
у
новинама
:
Милица
и
Славко
Препоручују
се
као
вереници
.
И
она
ће
га
прочитати
—
помисли
у
себи
—
она
ће
се
сама
изненадити
!
Тако
јој
и
треба
!
Мица
ће
бити
красна
жена
.
Лепа
је
,
паметна
и
добра
.
А
она
је
и
горда
,
више
надувена
—
кокета
!
и
необразована
.
Зна
само
спољне
стране
образовања
,
а
оне
не
чине
ништа
.
Милица
је
иначе
и
изображена
,
начитана
.
Сваки
ће
ми
завидети
на
такој
жени
!
Она
је
и
богата
,
ал
’
ја
то
не
тражим
.
Моја
плата
је
довољна
,
само
ће
ми
донети
намештаја
.
Па
ће
кућа
наша
бити
као
кутија
.
Тако
исто
и
Милица
размишља
у
свом
кревету
.
Налази
,
да
је
добар
и
т
.
д
.
само
што
она
не
мисли
и
о
неком
другом
,
јер
Славко
јој
је
први
кога
љуби
.
Свирка
кафанска
је
по
мало
успављује
и
она
шири
руке
,
као
да
би
хтела
да
га
загрли
.
Срце
је
њено
чисто
и
невино
.
Пролазе
дани
један
за
другим
.
Примиче
се
и
.
.
крај
бањској
сезони
.
За
све
време
у
бањи
много
се
што
шта
десило
.
Славко
није
више
онако
весео
,
избегавао
је
Милицу
и
све
више
сам
шетао
.
Ова
се
чудила
том
његовом
понашању
и
оно
јој
доста
јада
задавало
.
Није
био
према
њој
више
онако
љубазан
.
Вечито
је
ћутао
и
као
да
га
је
нешто
гризло
,
што
није
могао
исказати
.
Био
је
и
сам
на
великој
муци
.
Љуба
му
је
све
покварила
и
сад
се
с
њом
шетао
,
као
некад
с
Мицом
или
седео
са
њом
у
соби
.
Она
би
седела
на
кревету
а
он
до
ње
.
Шта
ли
тада
није
мислио
?
—
Јели
,
Љубо
,
—
рече
јој
једном
—
сећаш
ли
се
,
како
сам
те
једном
волео
,
а
ти
си
ме
одбила
?
—
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
—
ми
смо
тада
били
још
деца
.
Оно
не
треба
узимати
у
обзир
.
—
Ниси
ни
мислила
,
да
ћеш
ме
некад
заволети
.
—
Заиста
не
!
А
и
ти
се
после
заљубио
у
другу
,
ца
и
сад
си
у
њу
заљубљен
!
Он
се
намршти
,
погледа
прекорно
у
њу
и
мрачно
јој
одговори
:
—
Махнимо
то
!
Ја
те
љубим
искрено
.
—
Ал
’
ти
си
је
и
испросио
!
—
Свеједно
!
Шта
је
с
тим
?
Прстен
ћу
јој
вратити
.
Тебе
сам
само
љубио
и
љубићу
те
.
Тежио
је
обухвати
око
стаса
.
Осећаше
,
како
јој
срце
куца
.
Помисли
у
себи
:
баш
има
дивне
очи
—
црне
!
Само
што
јој
је
тако
лице
црнпурасто
?
—
Што
ме
гледаш
тако
?
—
упита
га
.
—
Ништа
!
Гледам
твоје
очи
.
Лепе
су
.
—
Е
да
!
и
удари
га
шаком
по
образу
—
ти
имаш
лепше
!
—
Ја
!
Остави
!
Ја
на
лепоту
не
гледам
.
Ценим
само
знање
.
—
А
што
си
онда
гледао
у
мене
?
Што
си
ми
казао
оно
?
—
Марим
ја
.
Душевна
лепота
је
много
већа
...
Знаш
ли
,
како
си
дошла
овде
,
да
нисам
ништа
радио
?
А
спремам
нешто
за
штампу
.
Све
си
то
ти
крива
.
—
Што
сам
ти
ја
крива
?
Ти
ми
сам
долазиш
.
Ја
те
не
зовем
.
—
Крива
си
у
толико
,
што
те
ја
љубим
и
и
не
могу
без
тебе
.
—
Ха
!
ха
!
а
шта
мислиш
ти
сада
?
Шта
мислиш
са
мном
?
—
Шта
мислим
?
!
Бићеш
моја
жена
!
Је
ли
?
—
Добро
!
Хоћу
!
Покајаћу
оно
што
је
некада
било
.
Прстен
ћеш
јој
вратити
.
Кажи
тамо
,
шта
знаш
.
—
Хм
!
и
протаре
руком
чело
—
ја
не
знам
како
ћу
.
—
Па
мало
пре
сам
си
рекао
,
да
ћеш
јој
вратити
.
—
Казао
сам
ал
то
није
тако
лако
.
Шта
ће
они
тада
радити
?
Није
знао
,
како
ће
поступити
.
Њему
је
ово
била
друга
љубав
,
Мици
прва
а
Љуби
ко
зна
.
Покрај
свега
,
њему
је
било
жао
Мице
.
Он
јој
никако
не
би
хтео
учинити
ту
неправду
.
Он
њу
љуби
,
али
ипак
љуби
и
једну
другу
а
та
друга
је
сад
пред
његовим
очима
.
И
што
више
гледа
Љубу
,
тим
и
Мица
постепено
ишчезава
.
Она
му
се
не
чини
тако
мила
,
као
Љуба
и
управо
сад
јој
налази
ваздан
којекаквих
замерака
.
Хтео
би
да
се
ње
опрости
,
али
не
може
.
Јасно
увиђа
,
шта
ће
тада
наступити
и
свему
томе
он
ће
бити
крив
.
Она
га
може
назвати
нитковом
,
кукавицом
и
рушиоцем
њене
среће
.
Размишљао
је
,
на
који
ће
начин
учинити
,
те
да
обе
задовољи
.
Љуба
га
гледа
радознало
и
чежњиво
.
Погађа
шта
је
у
његовој
души
и
стара
се
,
да
му
је
што
пре
измакне
испред
очију
.
—
Хоћеш
ли
,
да
ме
отпратиш
у
П
.
.
?
тамо
имам
једну
рођаку
.
Звала
ме
је
на
неколико
дана
у
госте
.
Претставићу
те
као
свог
рођака
.
Пристајеш
ли
?
и
обасу
му
лице
пољупцима
—
воз
полази
кроз
1
сахат
.
Он
се
занесе
том
њеном
нежношћу
.
Видео
је
само
њу
,
њен
стас
,
њене
очи
;
слушао
њен
глас
и
био
је
као
опијен
.
Без
размишљања
одговори
:
„
хоћу
!
“
—
Хвала
ти
!
Сад
ћу
се
обући
!
Поче
скидати
скидати
своју
горњу
хаљину
.
Он
устаде
да
изађе
.
Она
га
задржа
.
—
Куда
ћеш
?
вели
—
ја
сам
твоја
и
не
стидим
се
од
тебе
.
Глупости
!
рече
напокон
.
Он
седе
а
она
скиде
горњу
хаљину
са
свим
и
он
виде
кроз
танку
кошуљу
најдрастичније
облике
горњег
тела
.
Врат
се
светлио
без
и
најмање
пеге
на
њему
.
Пуне
груди
и
као
срезане
,
мишице
голе
и
дебеле
.
Све
ово
узмути
крв
у
Славку
и
сад
би
ишао
с
овом
девојком
на
крај
света
.
Чудио
се
мало
тој
њеној
слободи
,
али
није
јој
могао
наћи
узрока
,
јер
је
била
скроз
невина
и
чиста
у
својим
жељама
како
је
он
мислио
.
А
она
је
то
чинила
,
као
посве
немарно
као
да
се
налази
пред
којом
од
својих
другарица
и
сасвим
полако
се
скидаше
.
Најзад
приђе
му
сасвим
слободно
:
—
Како
ти
се
допадам
?
Пред
тобом
се
не
стидим
,
јер
те
силно
љубим
.
Он
оста
непомичан
.
Кроз
крв
му
проструја
топлина
и
страст
.
Био
је
на
само
с
овом
девојком
,
која
толко
чини
због
њега
.
Глава
га
занесе
,
он
је
већ
осећао
њен
врео
дах
на
својим
уснама
и
стеже
је
чврсто
,
грлећи
и
љубећи
.
Није
знао
,
шта
је
доста
,
и
она
се
не
противљаше
но
му
истом
мером
враћаше
.
—
—
—
—
—
:
стани
!
скочи
она
—
али
он
је
не
слушаше
,
већ
чврсто
науми
,
да
изврши
.
Она
му
се
отрже
и
оде
у
другу
собу
.
Он
оста
покуњен
.
Страст
се
полако
умањавала
,
брисаше
зној
са
свог
чела
и
поче
сам
себе
,
осуђивати
,
што
је
био
тако
страстан
.
Она
је
сирота
—
мишљаше
у
себи
—
и
ко
зна
да
ли
ћу
је
баш
узети
.
Упропастити
је
—
био
би
велики
грех
.
У
том
нешто
зашушта
у
оној
соби
,
али
шушањ
такав
,
који
могу
само
женске
проузроковати
и
пође
тамо
и
отвори
врата
.
Пред
огледалом
стојаше
Љуба
у
плавој
као
небо
хаљини
и
црним
чипкама
на
њој
.
Учини
му
се
као
неко
више
биће
,
као
Венера
и
посматраше
је
немо
.
Она
му
пружи
руку
,
ал
’
он
је
не
пољуби
.
Хтео
је
један
пољубац
да
притисне
на
те
дивне
образе
,
пуначке
и
румене
као
мајске
ружице
.
Но
нешто
га
је
задржавало
у
томе
,
није
могао
веровати
да
је
она
његова
.
Она
га
гледаше
зачуђено
,
а
он
ћуташе
.
Љуба
саже
главу
и
прошапта
му
:
—
Пољуби
ме
,
Славко
!
Знам
шта
мислиш
.
А
Славко
је
ухвати
полако
обема
рукама
и
пољуби
у
чело
.
Уз
пут
сврати
и
Милици
.
Јави
јој
,
да
иде
на
неколико
дана
у
П
.
,
да
ће
се
вратити
и
да
се
она
се
брине
ништа
за
њега
.
Ал
’
то
је
говорио
хладно
,
усиљено
и
очевидно
с
неком
досадом
.
Она
га
саслуша
мирно
.
Никаке
промене
није
било
на
њеном
лицу
и
кад
пође
не
пружи
му
руку
већ
образ
,
ну
он
то
не
учини
већ
пође
—
Славко
!
Славко
!
Шта
сам
ти
ја
крива
?
он
се
врати
и
пољуби
је
,
ал
’
тај
пољубац
беше
студен
као
и
његова
душа
.
Сав
узрујан
оде
од
ње
.
Силазећи
низ
степенице
стане
премишљати
,
како
би
било
да
се
врати
,
да
је
утеши
.
Њене
речи
:
„
шта
сам
ти
ја
крива
?
“
усколебаше
га
до
дна
душе
и
није
знао
,
шта
да
ради
.
Мозак
као
да
је
стао
да
Функционише
и
сад
гледа
бесвесно
око
себе
.
Ништа
не
осећа
,
ништа
но
чује
.
Наједанпут
чу
познат
му
глас
„
Славко
!
“
неко
виче
.
Он
се
обазре
.
Пред
њом
је
била
Љуба
.
—
Хајдмо
!
—
рече
му
—
још
четврт
часа
имамо
времена
.
Он
се
освести
и
пође
са
њом
на
станицу
.
За
мало
па
и
воз
пође
а
он
се
наместио
крај
ње
.
Ћути
и
размишља
о
авантурама
.
„
Баш
сам
ја
неки
авантуриста
!
—
помисли
у
себи
—
а
воз
све
јаче
јури
.
Он
јој
рече
:
—
Видиш
,
како
овај
воз
јури
!
Тако
јури
и
наш
живот
и
напослетку
долазимо
у
станицу
мира
.
Она
се
насмеја
.
—
Док
ми
дођемо
до
те
станице
,
проћиће
много
времена
—
рече
Љуба
.
Шта
ти
је
то
сад
пало
на
памет
?
Махни
се
гога
!
—
мољаше
га
и
брисаше
му
својом
марамом
чело
.
Једва
се
мало
расположи
.
Од
неколико
дана
посете
направише
се
неколико
месеци
.
Отсуство
је
узео
под
изговором
,
да
је
болестан
.
Мици
је
писао
да
ће
доћи
тек
о
Божићу
кући
,
да
му
здравље
не
допушта
одмах
да
дође
.
Она
је
плакала
испрва
и
веровала
му
,
али
после
дозна
у
чему
је
ствар
.
Надежда
је
мислила
да
је
све
истина
,
што
јој
пише
Славко
и
тешила
је
кћер
што
је
могла
боље
.
Ну
нико
није
могао
утешити
и
она
је
тужила
у
самоћи
.
Често
је
одлазила
на
места
,
где
су
некада
заједно
шетали
и
она
им
се
радовале
као
дете
.
Жељно
је
ишчекивала
од
њега
писма
,
која
су
била
ретка
сад
.
Она
му
је
на
против
писала
врло
често
,
молила
га
:
да
се
врати
,
заклињала
се
,
да
га
љуби
и
да
нема
мира
никако
.
Оне
веселости
и
живости
неста
у
њеној
кући
.
Сад
је
све
било
мртво
и
пусто
.
Надежда
је
поваздан
седела
крај
прозора
и
плела
штогод
а
Мица
би
у
другој
соби
уздисала
Наскоро
промена
се
опажала
на
њој
.
Очи
њене
онаке
живе
и
заношљиве
посташе
мутне
и
из
њих
избијаше
нека
сета
.
Све
је
било
на
њој
као
умртвљено
.
Надежда
се
озбиљно
забрину
за
њу
,
питала
је
:
што
јој
је
;
али
она
је
на
сва
питања
одговорила
кратко
и
јасно
:
„
није
ми
ништа
!
Проћиће
!
Једном
упита
мајку
:
—
Има
ли
што
од
Славка
?
—
Нема
ништа
!
Ја
се
све
бојим
,
да
није
нешто
с
њим
.
—
А
шта
би
могло
бити
,
мама
?
—
Да
те
не
љуби
више
.
Она
бризне
у
плач
.
—
Немој
ми
срце
цепати
,
мама
!
То
не
може
“
бити
!
Ја
знам
,
да
он
мене
искрено
воле
и
да
ће
доћи
.
Ноћас
сам
снивала
врло
леп
сан
:
као
да
сам
имала
венац
на
глави
.
—
Скоро
ћеш
бити
млада
!
—
Еј
,
мама
,
и
ти
у
то
верујеш
?
!
—
Не
верујем
,
ал
’
у
оваким
приликама
човек
се
хвата
и
сламке
.
—
Но
да
му
пишем
?
—
Немој
ти
,
мама
!
Ја
ћу
му
писати
.
Иди
сад
.
Хоћу
мало
да
останем
сама
.
Надежда
је
обљуби
и
изађе
.
Докле
се
то
збива
у
кући
Миличиној
,
Славко
се
проводи
с
Љубом
.
Није
избијао
никуд
даље
од
ње
.
Сав
се
био
предао
њој
и
шетао
с
њом
по
П
.
Кадкада
га
је
обузимала
жеља
да
види
Мицу
и
чим
би
споменуо
Београд
,
Љуба
би
га
тако
прекорно
погледала
,
да
би
он
одустао
од
даље
намере
.
—
А
и
шта
ћеш
тамо
?
—
рекла
би
му
она
.
Ја
ћу
овде
добити
службу
и
ти
тражи
,
па
да
се
венчамо
.
Зар
није
тако
?
Он
јој
не
би
ништа
одговорио
.
Своје
послове
скоро
све
је
напустио
.
Кући
је
врло
ретко
писао
.
Божић
је
прошао
,
а
он
и
не
мисли
да
се
враћа
у
Београд
.
Једног
дана
као
и
обично
седео
је
код
ње
и
читао
јој
нешто
.
Рођака
јој
није
била
ту
.
Почеше
се
после
нешто
препирати
о
понашању
у
друштву
.
Љуба
рече
,
да
је
понашање
најважнија
ствар
у
друштву
и
да
се
по
њему
може
оценити
право
образовање
.
—
Зар
по
томе
да
ценим
образовање
што
ће
неко
у
друштву
играти
и
пренемагати
се
као
мајмун
.
Треба
и
њега
разуме
се
,
али
тако
исто
треба
и
знања
.
Шта
сам
ја
гледао
људи
и
женскиња
гордих
,
које
знају
на
све
начине
да
се
млате
,
а
глава
им
је
празна
.
То
је
жалосно
,
али
ипак
ја
их
не
кривим
.
Криво
је
данашње
време
.
—
Ко
ти
гледа
на
то
твоје
знање
?
Кад
не
знаш
,
да
се
понашаш
сваки
ће
ти
казати
да
си
прост
.
Па
ти
знај
оног
!
—
Ако
!
Мени
је
довољно
кад
знам
,
да
имам
знања
.
Више
ми
ништа
и
не
треба
.
Зар
ми
нисмо
сви
лутке
?
Зар
ми
не
чинимо
један
велики
грех
,
једну
...
не
знам
како
бих
рекао
.
.
огромну
будалаштину
?
Нико
се
то
не
обзире
,
да
учини
нешто
добро
,
лепо
—
што
ће
му
оставити
име
за
вечита
времена
,
но
играмо
као
пајаци
.
Где
год
се
окренем
видим
грозну
мизерију
.
Синоћ
сам
био
у
једној
кафани
,
где
певачице
певају
.
Гнушао
сам
се
оног
понашања
,
које
приличи
—
да
не
кажем
коме
.
Кад
сам
био
у
Београду
нагледао
сам
се
доста
орфеума
и
нашао
сам
и
тамо
то
исто
.
Место
да
се
сузбија
неморал
,
он
се
шири
и
наша
публика
то
радо
гледа
.
Па
то
се
не
огледа
само
у
орфеумима
већ
свуда
.
Цео
свет
је
деморалисан
,
сваки
гледа
своја
уживања
и
не
брине
се
,
како
ће
штогод
урадити
што
ће
нам
бити
свима
од
користи
.
То
је
жалосно
,
али
сам
далеко
од
те
помисли
,
да
ја
исправљан
овај
свет
,
јер
то
никако
нећу
учинити
.
Ја
тврдо
верујем
,
да
ће
тога
једног
дана
са
ширењем
науке
у
свима
слојевима
нестати
и
да
ћемо
тада
бити
срећни
.
Али
да
ли
би
било
паметно
,
да
ја
,
као
образован
човек
то
посматрам
равнодушно
?
Не
!
Ја
мислим
,
да
је
моја
дужност
да
исмевам
све
те
предрасуде
и
да
тиме
утирем
пута
нашој
будућности
,
која
ће
и
без
тога
доћи
.
Можеш
рећи
,
да
ја
хоћу
да
будем
неки
моралиста
и
да
исправљам
свет
.
То
нећу
,
јер
морал
сам
по
себи
долази
а
никако
поповским
проповедањем
.
Књижевност
,
некад
тако
бујна
спала
је
на
лудорије
,
на
исмејавање
другога
,
ал
’
без
икаква
полета
и
успеха
.
Обичност
се
свуда
гледа
.
Чим
пусти
косу
,
мисли
да
је
уметник
и
натакне
цилиндер
на
главу
а
овамо
незнање
му
цури
са
свију
страна
.
Песме
су
нам
жалосне
тугованке
за
некадањим
„
бољим
временоме
“
приповетка
,
скроз
неистинито
изношење
живота
,
позориште
износи
скоро
ништавне
производе
болесних
мозгова
и
разна
пренемагања
.
Далеко
би
ме
одвело
,
кад
бих
казао
,
како
би
све
то
требало
да
буде
,
јер
ће
се
то
само
по
себи
исправити
само
морам
јаче
истаћи
ту
обичност
и
уображење
.
Наша
омладина
се
не
угледа
на
какве
велике
људе
,
који
су
утицали
на
друштво
,
већ
гута
преживеле
умотворе
Омира
,
Вебера
,
Гетеа
и
друге
,
које
немају
за
нас
никакве
важности
својим
лудоријама
и
својим
настраним
посматрањем
на
свет
и
људе
.
Ми
не
учимо
у
школи
живот
,
какав
је
;
већ
онакав
,
какав
се
налази
у
романима
из
ритерског
и
романтичног
доба
.
Нас
гледају
да
обуче
оном
класичном
васпитању
грчком
и
римском
.
Ми
т
.
ј
.
и
ја
смо
кљукани
грчким
и
латинским
,
да
бисмо
увидели
огромно
незнање
тих
народа
,
који
су
онда
били
велики
,
ал
’
сада
не
вреде
ништа
.
Нама
се
стављају
за
узоре
Сократ
,
Омир
,
Аристотеле
,
Плутарх
,
Ови
,
Хорације
,
Цезар
и
др
.
а
заборавља
се
,
да
један
гимназијалац
више
сада
зна
но
један
Аристотеле
с
превртањем
речи
,
Овид
са
својим
богињама
и
т
.
д
.
Многих
ствари
у
данашњем
друштву
ја
се
гнушам
.
Страшно
ме
потреса
кад
погледам
онај
живот
иза
кулиса
,
кад
видим
сва
неваљалства
,
која
се
тамо
дешавају
.
Но
да
прекинем
с
тим
,
јер
крв
ми
се
мути
,
кад
на
то
помислим
.
То
је
ужас
један
,
то
је
највеће
зло
у
данашњем
друштву
,
које
може
постићи
нарочито
оне
,
који
су
остављени
самима
себи
.
Сећаш
ли
се
онога
догађаја
пре
неколико
месеца
при
твоме
облачењу
?
Тада
сам
и
ја
могао
учинити
оно
,
због
чега
бих
се
сада
кајао
и
што
највише
осуђујем
.
—
Хо
!
Хо
!
ала
си
смешан
!
Та
ја
сама
то
не
бих
допустила
,
као
што
и
нисам
.
У
осталом
ја
сам
потпуно
твоја
и
мислим
да
ћу
се
и
твојом
женом
назвати
,
па
не
би
ништа
ни
било
.
—
То
није
часно
!
успламти
Славко
—
ја
се
тога
никад
не
бих
латио
!
—
А
зар
ја
бих
?
И
зар
сам
ваљда
толико
морално
спала
?
—
Не
знам
!
Ја
те
не
познајем
изближе
,
те
према
томе
и
не
могу
тврдити
.
Верујем
,
да
си
ти
онако
чинила
из
превелике
љубави
према
мени
и
ја
ти
не
замерам
.
Ипак
те
ја
љубим
и
то
тим
више
.
—
Та
ја
знам
,
да
ме
ти
љубиш
,
али
у
мало
ми
ниси
измакао
.
Сад
се
већ
не
бојим
,
јер
си
мој
.
—
Хм
!
Шта
ћу
с
Мицом
?
Мени
је
жао
ње
,
премда
је
сад
не
љубим
,
али
кад
ми
изађе
на
очи
,
то
сажаљење
постаје
све
веће
и
веће
.
Кад
сам
крај
тебе
,
на
њу
и
заборављам
и
само
тебе
видим
,
само
за
тебе
живим
.
Ипак
...
—
Којешта
!
Немој
мислити
о
томе
!
Зар
ја
нисам
достојна
љубави
?
Он
ућута
и
ништа
не
одговори
.
Очевидно
тај
разговор
му
се
није
допао
.
Поче
сумњати
у
њу
и
њену
часност
ишто
је
више
мислио
,
би
му
све
теже
.
—
Чујеш
ли
—
рече
она
наједанпут
—
ја
идем
у
Призрен
.
Тамо
ћу
бити
учитељица
.
—
Шта
велиш
?
у
Призрен
!
А
ја
!
—
Па
и
ти
ћеш
са
мном
!
што
се
ти
тако
плашиш
?
—
Не
плашим
се
ништа
!
Часком
му
сину
једна
идеја
у
глави
,
али
се
брзо
охлади
.
Никако
је
не
бих
оставио
!
—
мишљаше
—
ја
је
опет
љубим
.
Она
не
може
бити
така
женска
!
а
у
глави
му
опет
сину
једна
мисао
:
каква
женска
и
шта
њој
недостаје
.
Мучило
га
што
је
она
тако
слободна
и
није
могао
то
себи
објаснити
.
Сад
навали
гомила
мисли
и
он
их
никако
није
могао
довести
у
склад
.
Скочи
к’о
опарен
.
—
Куда
ћеш
!
—
упита
га
—
што
си
тако
блед
?
—
Ја
?
насмеја
се
усиљено
—
нисам
блед
.
Идем
мало
у
варош
.
Оде
у
варош
и
поче
размишљати
о
свему
,
што
је
до
сада
претурио
преко
главе
.
Мисли
му
одоше
на
Мицу
и
чисто
се
зажеле
да
је
види
.
Да
је
крила
имао
,
прелетео
би
тамо
.
Ал
’
тада
му
искрсну
Љуба
са
својим
слободним
понашањем
и
Мица
поче
полако
ишчезавати
.
Иде
тако
полако
улицама
и
чу
свој
глас
.
Пред
њим
је
био
Момчило
.
Зачуди
се
.
—
Откуд
ти
овде
?
—
Дошао
сам
по
тебе
;
да
видим
,
шта
радиш
.
Чуо
сам
да
си
болестан
.
Побојао
сам
се
,
да
не
умреш
,
а
то
била
велика
штета
за
све
а
нарочито
за
Мицу
,
која
те
једнако
очекује
.
—
Е
,
—
учини
он
,
—а
шта
ради
?
Јели
здрава
?
—
Није
!
Болесна
је
озбиљно
.
—
Болесна
?
Ти
се
шалиш
са
мном
!
—
Боже
сачувај
!
Ево
ти
писма
од
ње
!
Он
га
узеде
и
прочита
.
Гледаше
бесмислено
у
Момчила
.
Док
је
Славко
ово
говорио
,
лице
му
је
било
преображено
.
Из
њега
је
избијала
благост
,
неизмерна
.
—
Но
шта
је
?
—
упита
га
овај
—
хоћеш
ли
ићи
?
Но
,
шта
ти
ради
Љуба
?
—
Не
питај
ме
ништа
!
Ништа
не
знам
.
Сутра
треба
да
путујем
...
—
Куда
,
несретниче
?
—
У
Призрен
с
њом
.
—
Ти
си
луд
!
Како
да
те
она
нађе
,
кад
те
је
некада
мрзела
?
—
Сад
ме
љуби
.
—
Знам
,
да
те
љуби
,
али
она
то
неће
дуго
.
Ја
знам
сву
њену
историју
.
—
Знаш
?
причај
ми
молим
те
!
—
Добро
!
Она
је
од
оних
женских
,
које
се
лако
заљубљују
али
брзо
одљубљују
.
Она
је
страсна
и
онако
мало
—
знаш
—
шарлатански
.
Она
се
не
стиди
ничега
,
што
би
је
само
могло
одвести
циљу
.
Ја
је
знам
врло
добро
,
јер
и
сам
сам
некада
за
њом
јурио
.
Јел
’
била
слободна
пред
тобом
у
понашању
?
—
Јесте
!
у
мало
јој
нисам
нанео
