ХАРАМБАША
МИЦКО
СРПСКИ
ВОЈВОДА
И
ЗАТОЧЕНИК
У
ФЕСАНУ
1926
.
ИЗДАЊЕ
КЊИЖАРЕ
И
ВУЈИЋА
БЕОГРАД
-
„
ЗЕЛЕНИ
ВЕНАЦ
“
Штампарија
„
НОВО
ДОБА
“
у
Вуковару
.
И
.
ДЕО
.
И
.
—
Камо
селам
бре
,
ћопек
!
—
викну
Мицко
к’о
гладан
курјак
једном
турчету
,
које
беше
поред
њега
прошло
,
хватајући
се
за
нож
,
који
беше
дубоко
зарио
испод
појаса
.
—
Коме
селам
,
море
?
!
...
ене
де
!
...
зар
Турчин
Каурину
?
!
—
одговори
усплахирено
Турче
,
чудећи
се
.
—
Турчин
!
...
Каурин
!
...
Бре
ћерата
...
ћерата
!
—
цикну
,
Мицко
па
,
исукавши
ханџар
,
бесно
појури
на
турче
.
Гле
!
...
турче
се
већ
трзаше
испод
Мицкових
ногу
к’о
заклано
јагње
,
...
ханџар
сав
крвав
а
бујна
детиња
крв
прскаше
далеко
на
све
стране
.
И
баш
никога
—
баш
никога
да
види
,
да
притекне
у
помоћ
!
...
Не
!
...
Мицко
утече
весело
и
задовољно
,
што
је
овако
јуначко
дело
извршио
,
избегнувши
сваку
казну
.
Сунчани
зраци
беху
већ
зашли
далеко
иза
гора
.
Густа
помрчина
спушташе
се
лаганим
ходом
на
земљу
.
Вечерњи
,
пак
,
ветрић
тихо
ћарлијаше
,
обарајући
већ
увело
лишће
,
а
својом
свежином
,
која
чисто
опија
,
хлађаше
млађано
турче
,
попрскано
својом
врелом
крвљу
.
Ето
какав
вам
је
тај
злогласни
Мицко
.
Још
му
ни
пуних
шеснајест
година
а
он
већ
коље
.
Види
ли
само
какво
турче
а
он
—
„
ћопек
!
...
ћерата
!
...
“
па
одмах
за
нож
и
коље
.
Такав
вам
је
и
сада
.
Прође
улицом
,
сретне
кога
са
чалмом
на
глави
,
а
он
се
сав
накостреши
,
очима
запламти
,
па
само
режи
.
„
Тигар
,
разбојник
,
крволок
!
“
—
Не
,
не
,
драги
читаоци
!
...
Ми
би
,
се
огрешили
о
овоме
нашем
јунаку
,
кад
би
га
овако
назвали
.
Та
и
он
има
срца
,
та
и
он
има
душе
,
и
он
може
бити
нежан
отац
и
муж
!
...
Чисто
ми
мило
кад
га
и
данас
посматрам
,
где
држи
по
које
невинашце
у
наручју
,
па
му
тепа
—
„
бре
ћерата
...
ћерата
!
...
чиј
’
си
ти
?
.
.
,
је
ли
да
си
мој
,
а
?
...
ах
ћерата
...
ћерата
!
“
—
па
га
тако
грли
и
љуби
као
нежна
мајка
своје
јединче
.
Јест
такав
вам
је
Мицко
.
И
он
може
да
буде
добар
и
—
што
но
веле
—
предобар
.
И
он
може
да
буде
тако
нежан
и
блага
срца
али
—
кад
држи
у
рукама
само
дете
,
које
српска
мајка
роди
и
одњиха
,
а
турче
—
бога
ми
коље
није
вајде
крити
.
—
Доста
сам
се
—
вели
Мицко
—
и
ја
нагледао
грозних
дела
,
што
их
починише
бесни
Турци
!
...
Доста
сам
и
ја
страховао
са
њихових
ужаса
,
што
их
починише
над
нашом
децом
!
...
Ах
,
и
сада
ми
лебди
она
грозна
слика
пред
очима
,
када
истргоше
дете
мајци
ми
из
наручја
,
па
га
натичу
живо
на
бајонете
и
бацају
—
да
виде
,
ко
ће
га
моћи
даље
да
подбаци
.
Ах
,
та
ме
погана
вера
и
научи
да
тако
и
са
њима
радим
!
...
—
Но
кад
вам
већ
почех
да
говорим
о
овоме
јунаку
,
о
овоме
витезу
,
о
овоме
родољубу
свега
онога
што
је
Србиново
,
да
вас
бар
у
неколико
упознам
,
с
њим
,
да
вам
покажем
место
,
које
роди
овога
храброг
Србина
,
да
вам
укратко
изложим
његово
детињство
—
постепено
улазећи
све
дубље
и
дубље
у
његов
живот
.
Недалеко
од
славнога
града
Прилепа
а
између
Охрида
и
Битоља
,
шири
се
на
далеко
питома
равница
,
покривена
биљним
шаренилом
.
У
самој
равници
и
данас
постоји
стара
варошица
Ресен
са
пет
до
шест
хиљада
разноврсних
становника
:
Ту
су
вам
и
Срби
и
Турци
па
најзад
и
Грци
,
шта
више
ових
последњих
као
да
беше
за
време
Мицковог
детињства
у
много
већем
броју
од
осталих
.
Нешто
даље
јужно
од
Ресена
,
шире
се
два
непрегледна
и
валовита
језера
:
Охридско
и
Преспанско
а
на
северу
кршна
планина
Петриња
,
овде
—
онде
обрасла
густом
гором
.
Ето
у
таком
поворју
разноврсних
предела
лежи
Ресен
—
место
,
које
роди
тако
храброга
Србина
,
о
коме
вам
већ
почех
да
говорим
.
Ако
прођете
кроз
саму
варошицу
—
кроз
Ресен
,
около
себе
гледаћете
све
саме
мале
и
ниске
кућице
са
незграпним
димњацима
,
а
тек
овде-онде
и
по
коју
баш
доста
лепу
кућу
,
која
вам
сам
поглед
измамљује
.
По
уским
улицама
раштркани
к’о
разбијено
стадо
:
овде
Србин
,
онде
Грк
,
тамо
Турчин
,
а
све
сами
алеви
фесови
.
Сама
варошица
не
изазива
вас
толико
,
колико
њена
околина
.
Ето
,
чим
,
се
изађе
у
поље
а
напусти
Ресен
,
већ
се
човек
осећа
свежијим
,
већ
му
је
нешто
лакше
у
грудима
.
На
једној
страни
пустила
се
поља
,
широм
засејана
житом
,
које
кад
и
најмањи
ветрић
почне
да
пири
,
а
оно
се
повија
као
какво
платно
широм
разастрто
.
Баците
поглед
на
другу
страну
а
оно
кукурузи
к’о
гора
.
Мало
даље
непрегледни
пашњаци
а
по
њима
јагањци
к’о
кринови
,
а
оно
тихо
и
тужно
брујање
њихових
звонаца
чисто
вас
опија
,
заноси
,
успављује
.
И
нехотице
управите
поглед
мало
северније
,
а
ви
одмах
видите
горостасну
мрку
стену
.
Не
!
...
То
је
дивна
гора
од
липа
,
храстова
,
китњастих
борова
на
планини
Петрињи
.
На
неким
опет
местима
а
на
истој
планини
види
се
само
голо
стење
,
чији
вас
лискуни
својим
сјајем
према
врелом
сунцу
одбијају
да
не
гледате
више
тога
мркога
дива
.
Безброј
поточића
непрестано
се
ломи
о
оштрим
стенама
са
неким
потмулим
жубором
а
маса
хладних
капљица
брзо
одлета
у
ваздух
,
стварајући
читав
рој
бриљантних
пчелица
од
сафира
,
рубина
,
и
других
драгих
каменова
.
Та
право
је
имао
Мицков
отац
—
Христа
када
једном
,
после
његовог
бегства
у
планину
,
разговараше
са
својим
комшијом
—
Милојком
:
—
Ето
,
ама
не
рекох
ли
ја
мојој
Неши
по
сто
пути
:
море
жено
,
не
пуштај
ти
то
дете
да
оно
којекуда
шврља
!
...
Та
ја
кад
год
се
вратим
из
дућана
а
њега
никад
код
куће
...
.
Час
је
у
пољу
,
час
отишао
чак
на
Петрињу
;
час
овде
,
час
онде
,
тек
њега
никад
не
затекох
код
куће
!
...
„
Та
нека
га
—
вели
она
—
опаметиће
се
,
још
је
дете
!
“
али
ето
како
се
опамети
!
...
Хајдук
,
разбојник
!
...
—
Знаш
,
газда
Ристо
крв
му
је
таква
...
срце
га
тако
вуче
!
—
тепаше
му
његов
комшија
Милојко
.
—
Ето
и
мој
Мире
,
вршњак
је
твоме
Мицку
.
Знаш
,
баш
се
добро
сећам
,
твој
се
Мицко
родио
у
очи
Петрови
’
поклада
,
а
мој
Мире
,
на
Св
.
(
1842
.
године
)
.
Заједно
одрастоше
...
заједно
су
увек
ишли
у
поље
...
заједно
свуда
!
...
Не
растављаху
се
никако
,
да
простиш
,
баш
као
овај
мој
кум
—
Веља
и
она
—
она
бесна
,
Стеванка
Најданова
.
Ама
куд
год
погледаш
а
они
заједно
.
Стеванка
пође
на
извор
,
а
он
за
њом
као
луд
;
она
кући
,
а
он
с
њом
па
само
нешто
џацељају
,
а
очи
им
,
право
да
ти
кажем
,
баш
к’о
у
нашега
Сурка
,
кад
хоћу
да
му
дам
парче
хлеба
,
а
он
само
млатара
репом
,
а
очима
само
креше
!
...
Ене
де
,
куд
ја
одох
!
...
А
јест
,
почех
да
ти
говорим
о
нашој
деци
!
...
Дакле
,
свуд
заједно
.
Где
је
твој
Мицко
,
ту
и
мој
Мире
,
што
но
веле
:
„
Куд
један
оком
,
ту
други
скоком
!
...
"
Али
,
Бога
ми
,
мој
Мире
,
темељ
кућни
.
Али
право
да
ти
кажем
,
газда
Ристо
,
Мицко
није
крив
,
срце
му
је
такво
!
—
Та
лепо
ја
њега
дадох
у
школу
—
поче
опет
Христа
—
али
шта
ћеш
!
Поче
лепо
...
ишао
је
пуне
три
године
,
а
као
што
видиш
,
ја
већ
изнемогао
,
па
дај
њега
у
дућан
,
к’о
велим
,
у
школу
је
доста
ишао
,
нека
га
сад
у
дућану
,
нека
и
ту
школу
изучи
.
Али
која
вајда
!
...
Не
хте
враг
да
мирује
!
...
Ама
он
је
као
хајдук
и
рођен
!
...
Видео
сам
ја
то
одавна
!
Њега
ће
планина
и
сахранити
!
...
Истина
,
тек
што
беше
Мицко
напунио
девету
годину
а
он
ступи
школу
.
У
њој
беху
учитељи
,
све
сами
грчки
попови
.
У
школи
проведе
пуне
три
године
и
за
то
време
изучи
буквар
,
псалтир
и
часловац
.
Како
он
беше
навикао
да
буде
слободан
„
к’о
тица
на
грани
"
,
то
једва
дочека
,
када
му
отац
рече
:
—
Е
,
синко
,
у
школи
си
доста
био
.
Ако
је
за
вајду
доста
је
и
толико
.
Видиш
,
ја
сам
већ
остарио
,
данас
сутра
па
хајд
у
гроб
!
...
„
На
млађима
свет
остаје
!
“
.
.
Дућан
.
.
,
знаш
,
ко
дућан
...
без
старијег
нема
ништа
.
Ради
овога
,
синко
,
од
данас
ћеш
бити
самном
у
дућану
.
Хоћу
да
изучиш
и
ту
школу
,
да
навикнеш
и
на
тај
живот
,
тек
онда
могу
лакше
и
умрети
,
а
овако
...
не
дај
боже
!
...
Ово
за
Мицка
беше
благостање
.
Страховања
од
грчких
попова
више
неће
бити
.
Од
сада
неће
више
слушати
оно
брујање
у
школи
,
к’о
у
каквој
кошници
.
—
Шта
ту
вазда
„
алфа
...
вита
...
алфа
вита
,
гама
,
тита
,
ижица
...
"
—
говораше
Мицко
.
—
Да
су
бар
српска
слова
па
и
не
марим
,
а
ови
проклети
грчки
„
алфови
и
гамови
"
,
баш
ми
лепо
душу
извадише
.
Истина
српске
речи
,
али
...
а
ја
!
...
Баш
хвала
мом
оцу
,
што
ме
опрости
од
овога
зла
!
...
—
Марим
ја
—
вели
он
—
за
школу
!
...
Ни
мој
отац
није
знао
за
њу
,
па
...
бога
ми
,
сила
...
трговац
и
по
.
Целог
дана
он
само
продаје
!
...
час
ово
,
час
оно
,
а
паре
...
трпа
ли
трпа
.
Но
он
се
брзо
и
с
овим
разочара
.
Како
је
која
година
више
пролазила
а
он
постајаше
према
дућану
све
хладнији
и
хладнији
.
Не
може
он
то
да
поднесе
да
се
пред
сваким
као
продавац
повињава
.
Не
може
он
то
да
трпи
,
да
свакога
нутка
;
та
узми
де
,
те
дај
још
коју
крајцару
де
и
ово
...
оно
.
—
Јатаган
море
,
па
у
гору
!
...
какав
дућан
,
није
он
за
мене
!
—
говораше
више
пута
Мицко
сам
себи
.
У
последње
време
више
је
био
у
друштву
но
у
дућану
.
Непрестано
се
он
договараше
са
својим
друговима
:
како
би
то
било
,
да
једном
нападну
грчке
попове
и
да
им
одузму
своју
цркву
„
св
.
Димитрија
"
,
јер
ови
беху
Србе
одатле
сасвим
истисли
и
не
даваху
им
ни
да
на
вире
у
њој
,
а
камо
ли
да
се
помоле
Богу
и
да
припале
по
коју
воштаницу
за
покој
душе
својих
умрлих
.
Тек
што
беше
осамнајесту
напунио
,
а
он
с
неколицином
,
потпуно
наоружани
,
хиташе
право
ка
цркви
.
—
Нећете
ми
вала
више
ви
грчки
попови
кукати
и
завијати
ко
пијани
у
мраку
—
говораше
Мицко
у
себи
.
—
Сад
ћу
ја
вама
испећи
колач
,
па
ми
нећете
више
мајци
запојити
!
...
Мелодија
се
већ
извијаше
у
српској
цркви
од
грчких
попова
,
а
у
цркви
све
сами
Грци
.
Попови
се
само
задували
,
па
окрећу
ли
окрећу
.
Мицко
их
још
подаље
беше
чуо
,
сав
се
беше
накострешио
:
Сад
,
сад
...
чекајте
мало
!
—
викну
он
и
појури
са
својом
дружином
у
цркву
.
Настаде
читав
урнебес
!
...
Млатарење
и
запомагање
одјекиваше
дубоко
у
цркви
.
Ту
се
беше
десијо
и
грчки
владика
Мелентије
,
који
за
одбрану
беше
дохватио
сажарену
кадионицу
.
У
оној
тучи
и
комешању
он
некако
закачи
мало
и
Мицка
те
га
опече
.
Мицко
услед
овога
скочи
као
рис
на
Мелентија
,
па
дохватив
га
за
браду
ишчупа
читаво
повесмо
.
Најзад
се
и
бој
заврши
са
примирјем
.
Грци
морадоше
пристати
да
се
и
Срби
служе
са
половином
те
цркве
.
Владика
Мелентије
,
и
сувише
озлојеђен
оптужи
турској
власти
све
виновнике
ове
побуне
,
ма
да
им
половину
цркве
морадоше
уступити
.
И
заиста
,
сви
беху
похватани
и
жестоко
кажњени
.
Мицков
отац
—
Христа
—
никако
није
могао
допустити
,
да
његов
син
буде
у
тамници
.
То
не
само
да
би
било
стидно
за
њега
,
као
човека
од
велике
части
и
поштовања
,
већ
што
и
сам
полагаше
велику
и
последњу
наду
на
Мицка
.
Он
даваше
сад
и
„
шаком
и
капом
"
,
те
једва
спасе
свог
сина
од
заточења
у
тамници
.
Но
Мицко
неће
ни
даље
да
мирује
.
—
Море
,
синко
—
викну
му
једном
отац
—
ти
си
баш
намеран
да
ме
сасвим
упропастиш
?
!
...
Ама
видим
ја
,
где
ти
опет
са
некима
шурујеш
!
...
Хајд
,
хајд
!
...
али
наићи
ћеш
ти
на
„
ђавољу
рупу
"
,
па
ће
бити
„
јао
!
“
али
ти
онда
не
поможе
ни
сам
свети
Петар
.
А
ја
!
неће
Мицко
ни
да
чује
.
Он
све
те
опомене
,
што
но
веле
,
на
једно
уво
прима
,
а
на
друго
испушта
.
Не
прође
много
а
он
се
и
по
други
пут
примицаше
са
наоружаном
дружином
ка
истој
цркви
.
Покољ
...
.
звека
убојних
јатагана
...
јаук
и
запомагање
...
све
то
параше
за
неко
време
уво
.
Сад
већ
црква
беше
сасвим
у
српским
рукама
.
Ни
један
се
више
Грк
није
смео
видети
у
њој
.
Тако
би
решено
и
Грци
силом
морадоше
пристати
на
ово
.
Турска
власт
одмах
нареди
да
се
похватају
сви
„
бунтовници
"
и
обесе
.
—
Сад
му
вала
не
помогоше
ни
кожне
бисаге
пуне
дукатима
!
—
говораху
неки
,
који
беху
огорчени
на
Христу
због
његовог
богатства
.
Христа
је
тада
врло
лепо
живио
са
ресенским
пашом
.
Чим
паша
увиде
,
да
ће
и
Мицко
морати
бити
обешен
,
а
он
одмах
оде
њиховој
кући
:
—
Овде
ти
синко
,
спаса
више
нема
!
—
поче
паша
,
окренув
се
ка
Мицку
.
—
Ако
ти
се
живот
још
мили
а
ти
,
синко
,
бежи
још
зарана
из
ове
земље
,
иначе
,
знај
,
бићеш
обешен
!
Мицко
много
и
не
оклеваше
.
Он
и
не
мари
што
ће
морати
да
бежи
...
Он
то
баш
и
хоће
.
Мало
му
је
било
необично
,
што
ће
морати
да
напусти
своју
кућу
,
оца
,
матер
,
но
није
баш
толико
марио
.
Брзо
прикупи
он
око
себе
све
храбре
и
снажне
младиће
и
то
скоро
све
оне
,
који
беху
заједно
с
њим
учествовали
у
последњем
нападу
на
грчке
попове
.
Беше
их
свега
шеснаест
.
Опростивши
се
,
са
својим
најмилијим
,
ова
се
храбра
чета
,
до
зуба
наоружана
,
сада
вину
у
бујну
гору
на
планини
Петрињи
.
ИИ
.
Дивна
ли
вам
је
планина
Петриња
!
...
Док
се
овде
онде
показиваше
мрко
стење
,
дотле
је
једна
њена
страна
сва
обрасла
непрегледном
бујном
—
гором
.
Небројено
дрвеће
...
танковрхе
јеле
...
стари
храстови
,
китњасти
борови
,
продираху
високо
кроз
атмосферу
као
какви
џинови
.
Тек
што
беху
први
пролетњи
зраци
.
Гора
се
већ
беше
заодела
својим
зеленим
плаштом
.
Прођете
кроз
гору
па
и
нехотице
седнете
да
се
одморите
.
Чујете
жубор
поточића
,
који
се
тихо
—
крадом
провлачи
поред
бујног
планинског
биља
,
као
да
хоће
своје
сјајно
-лице
да
сакрије
.
Ветрић
тихим
шумом
лахори
,
те
вас
својим
шумом
чисто
опија
.
Гора
само
бруји
.
Каткад
каква
грдна
орлушина
пролетела
би
муњевитом
брзином
,
тражећи
свој
жељени
плен
.
У
средини
саме
горе
видите
бокор
,
румене
руже
око
старог
,
храпавог
дебла
.
Не
!
...
то
је
харамбаша
Мицко
са
својом
дружином
од
самих
бећара
.
Храпаво
и
прастаро
дебло
,
око
кога
се
овај
бокор
повијаше
,
то
вам
је
старина
Радоје
.
На
крилу
му
старе
српске
гусле
,
остављене
као
символ
његових
прадедова
.
Сви
немо
ћуте
са
погнутим
главама
,
као
да
су
на
страшноме
суду
.
Радоје
пева
:
Разбоље
се
војвода
Дојчине
,
У
Солуну
граду
бијеломе
,
Боловао
за
девет
година
;
По
Солуна
не
зна
за
Дојчина
,
Они
мисле
да
је
преминуо
.
То
се
чудо
на
далеко
чуло
,
Чак
далеко
у
земљу
Арапску
,
Дочуо
је
Усо
Арапине
,
Једнак
чуо
,
једнак
седла
вранца
,
Право
оде
ка
Солуну
граду
,
Те
он
паде
под
Солуна
града
,
Под
Солуна
у
поље
широко
,
У
сред
поља
шатор
разапео
,
Од
Солуна
иште
заточника
,
Да
изађе
њему
на
мејдана
,
Да
јуначки
мејдан
подијеле
.
У
Солуну
не
има
јунака
,
Да
изађе
њему
на
мејдана
:
Дојчин
био
,
па
се
разболео
,
-
-
-
Ето
како
се
харамбаша
Мицко
проводи
у
гори
.
Још
му
нема
ни
деветнајест
година
,
а
он
прави
див
.
Коса
...
густа
...
црна
...
доста
дугачка
па
на
више
повијена
.
.
,
чисто
бљешти
према
сунцу
.
А
обрве
...
па
она
два
сјајна
и
крупна
ока
...
страх
вас
обузима
кад
у
њих
погледате
.
Науснице
му
тек
беху
загарављене
.
Дугачак
фистан
од
белог
платна
а
доле
такође
беле
—
сукнене
чакшире
.
И
фистан
и
чакшире
—
све
то
беше
машћу
натопљено
;
да
их
киша
не
би
квасила
.
Преко
фистана
зубун
,
а
сјајна
сребрна
пуцад
на
њему
као
да
горе
у
пламену
према
врелом
сунцу
.
Око
паса
притегнут
широк
појас
—
дивно
ишаран
а
испод
њега
крију
се
к’о
живе
гује
:
оштри
а
дугачки
јатаган
,
један
љути
ханџар
и
један
велики
револвер
.
Лаке
опанке
...
а
кајиши
се
око
крупних
ногу
високо
повијаху
.
У
накрст
преко
прса
,
два
широка
кожна
реденика
са
тешким
убојним
метцима
а
тако
исто
и
преко
појаса
.
Заиста
,
штит
би
му
био
излишан
!
...
Дугачка
мартинка
увек
му
беше
верни
друг
—
она
се
не
одвајаше
од
његових
руку
.
Прави
витез
!
...
див
!
...
горски
цар
!
.
.
И
у
самим
очима
његове
дружине
изгледаше
страшан
:
—
Живео
наш
харамбаша
!
...
живео
војвода
Мицко
!
—
клицаху
они
радосно
,
када
га
видеше
овакога
у
гори
,
у
својој
,
средини
,
и
изабраше
за
старешину
.
Тако
они
проведоше
пуних
осам
месеци
у
гори
.
Увек
по
три
стражара
беху
на
својим
местима
,
док
су
се
остали
или
договарали
о
нечем
или
увесељавали
.
Чује
се
звиждање
а
они
,
са
исуканим
јатаганима
и
напереним
мартинкама
,
полако
ступају
у
правцу
,
одакле
је
тихо
звиждање
долазило
.
Пуцањ
читавог
плотуна
загрми
...
јатагани
звекну
и
већ
видите
где
се
по
који
Турчин
или
Грк
купа
у
својој
крви
.
А
старина
Радоје
?
!
Он
вам
је
за
време
боја
увек
повучен
,
а
онда
када
борба
престане
извлачи
одмах
јатаган
и
тако
са
голим
јатаганом
у
руци
поносно
шета
поред
убијених
душманина
кољући
поново
онога
,
који
би
давао
још
каквог
знака
о
животу
.
Не
могаше
старина
од
Грка
да
оде
у
цркву
и
да
принесе
своје
молитве
Богу
.
Побуни
момчадију
,
освојише
цркву
,
али
он
мора
с
њом
у
гору
,
јер
и
њега
хоће
да
обесе
.
Он
није
био
више
за
бој
.
Осамдесету
је
давно
превалио
.
Место
јатагана
и
мартинке
он
узима
гусле
те
увесељава
храбру
Мицкову
чету
.
Зима
беше
већ
на
прагу
.
Бујна
гора
која
из
далека
изгледаше
као
каква
горостасна
стена
,
сада
беше
бледа
,
жута
као
боник
на
последњем
часу
.
Врели
сунчани
зраци
сада
беху
хладни
.
Плаха
а
хладна
киша
не
престајаше
.
По
који
прамичак
снега
,
као
бисер
већ
се
спушташе
полако
,
таласајући
се
на
земљу
.
—
Другови
!
—
почне
Мицко
одважно
,
када
беху
сви
око
њега
сакупљени
,
—
у
гори
нам
више
станка
нема
!
...
Зима
је
већ
ту
,
а
курјаци
нисмо
да
овде
и
зимујемо
.
Сиђимо
потајно
у
оближња
села
и
кријући
се
од
Турака
чекајмо
на
прве
пролетње
зраке
!
...
—
Тако
је
,
тако
!
...
ура
!
...
Живео
војвода
Мицко
—
клицаху
остали
.
Чује
се
звиждање
.
Они
одмах
прекину
њихов
договор
.
Чудновато
ли
вам
је
то
звиждање
!
...
Монотоно
а
дирљиво
као
да
има
неку
тајанствену
моћ
!
...
Тужно
се
оно
разлегаше
по
гори
,
као
кад
самртник
болно
шапће
и
моли
за
последњу
помоћ
.
—
Напред
јунаци
!
—
викну
Мицко
,
исукавши
јатаган
и
пође
лаганим
кораком
у
правцу
одакле
се
беше
чуло
звиждање
.
—
Када
се
беху
приближили
својој
стражи
приметише
они
,
како
се
из
даљине
правце
к
њима
,
креће
велика
руља
наоружаних
турака
.
То
беше
потера
.
Тек
што
киша
за
неко
време
престаде
,
а
зраци
се
већ
од
сакривеног
сунца
помолише
.
Сјајно
оружје
и
алеви
фесови
према
сунчаним
зрацима
јасно
показиваху
да
је
ово
потера
.
—
Стража
на
своје
место
!
—
викну
Мицко
—
Остали
нека
заузму
бусију
и
кад
чују
моју
мартинку
нек
сипају
што
жешћу
ватру
до
даље
команде
!
...
Гледајмо
да
нам
ни
један
не
оде
читав
!
Нека
зна
паша
,
што
шаље
потеру
,
ко
је
Мицко
харамбаша
!
...
Сад
Мицко
крочи
на
неколико
корачаји
испред
саме
бусије
,
коју
беше
његова
дружица
заузела
,
па
заузевши
један
повећи
грм
,
он
клече
са
запетом
мартинком
а
погледом
управљеним
на
потеру
.
Потера
се
безбрижно
примицаше
овима
.
Турци
и
не
помишљаху
на
то
,
да
ће
наићи
на
хајдуке
још
при
самом
улазу
у
гору
.
Беху
се
ускомешали
...
ишли
су
без
икаквог
реда
.
Неки
певаху
„
турске
севдалинке
"
,
неки
се
договараху
о
нечем
,
неки
се
беху
опет
сасвим
издвојили
,
са
погнутим
главама
дубоко
замишљени
.
Тако
се
та
растројена
гомила
примицаше
све
ближе
и
ближе
.
Мицко
као
да
им
кораке
броји
.
Упро
оштар
поглед
у
њих
па
и
не
дише
.
—
Још
десет
корачаји
,
—
помисли
Мицко
бар
у
себи
.
—
Нећу
почети
док
не
буду
на
даљини
од
педесет
.
Г-р-р
...
!
—
одјекну
планином
Мицкова
мартинка
.
Иза
његових
леђа
ватра
сипаше
к’о
из
неког
вулкана
.
Плотун
за
плотуном
само
грми
а
гора
се
силно
разлеже
.
Њих
је
шеснајест
а
Турака
преко
три
стотине
.
Турци
к’о
снопље
падаху
.
Многи
изненађени
и
не
потражише
спаса
у
своме
оружју
већ
нагоше
бежати
куд
који
.
Неки
од
њих
,
у
великој
забуни
,
не
знајући
куд
ће
,
управише
своје
бегство
правце
хајдучкој
чети
.
—
Паљбу
прекини
!
—
грмну
Мицко
,
—
са
голим
јатаганима
у
руци
—
напред
!
...
Кољи
.
Хајдуци
,
к’о
гладни
вуци
,
размањиваху
плахо
на
све
стране
.
Убојна
звека
љутих
јатагана
...
сјајне
варнице
,
јаук
,
запомагање
,
—
све
то
страховито
проламаше
ваздух
за
неко
време
.
—
Ура
!
...
живео
наш
славни
харамбаша
!
...
живео
наш
војвода
Мицко
!
—
разлегаше
се
глас
храбрих
бећара
,
који
беху
,
појурили
на
заостале
Турке
,
а
ови
безобзирице
са
свом
жестином
,
не
могавши
одолети
Мицковој
чети
,
нагоше
бежати
,
не
би
ли
само
изнели
живе
главе
из
ове
погибије
.
Мицко
само
расте
,
његова
бујна
крв
беше
се
јако
узрујала
,
а
срце
бије
ли
бије
!
Он
и
не
хте
да
јури
за
неколицином
одбеглих
Турака
,
већ
само
посматраше
,
како
његова
храбра
дружина
бесно
јури
за
њима
,
а
ови
се
само
котрљају
.
Око
му
засузило
,
на
лицу
осмејак
пун
радости
па
и
само
срце
нешто
скаче
у
јуначким
грудима
!
и
оно
је
радосно
.
Ту
се
сад
могаше
видети
и
старина
Радоје
.
Док
беше
праска
од
мартинака
и
звекет
јатагана
,
он
се
ту
није
дао
ни
приметити
.
А
сада
—
исукао
неку
зарђану
јатаганћину
,
облеће
око
поубијаних
Турака
,
који
све
у
крви
беху
огрезли
,
па
само
режи
,
а
по
гдекојег
и
пробурази
,
да
би
се
уверио
,
е
је
заиста
мртав
.
И
бој
се
сврши
:
„
Од
Турака
мало
ко
остаде
,
А
’
од
Срба
мало
ко
погибе
.
Ретко
ко
од
Турака
остаде
жив
а
од
Мицкових
другова
беше
само
један
погинуо
.
Мицко
беше
само
мало
окрзнут
куршумом
по
левој
бутини
,
но
он
ни
да
чује
!
...
узме
мало
памука
,
натопи
га
шпиритусом
,
метне
на
рану
,
завије
и
ништа
више
.
Тако
је
он
лечио
и
своје
другове
.
Он
другога
лека
за
то
не
тражи
.
—
Е
,
другови
!
—
поче
Мицко
,
када
се
дружина
беше
већ
окупила
око
њега
—
слава
вам
!
...
Ви
ми
данас
осветласте
образ
!
...
Ја
мислим
,
другови
моји
,
—
настави
он
после
кратког
ћутања
—
да
нама
више
нема
склоништа
ни
прибежишта
не
само
овде
,
у
овој
гори
,
не
само
у
овим
оближњим
селима
,
већ
ни
у
свој
Турској
!
...
Бесни
ресенски
паша
,
кад
буде
чуо
за
овај
пораз
његове
потере
,
он
ће
на
нас
дићи
хиљаде
Турака
.
Нас
је
мало
,
истина
храбрих
,
који
не
жалимо
умрети
,
али
не
би
требало
лудо
ни
гинути
.
Ја
мислим
другови
,
да
ће
најбоље
бити
,
да
ми
одемо
што
даље
одавде
.
Ја
сам
за
то
изабрао
Влашку
!
—
Тако
је
!
...
хоћемо
!
...
С
тобом
ћемо
и
у
ватру
и
у
воду
!
...
Куд
ти
туд
и
ми
!
...
живео
војвода
Мицко
!
.
.
,
живео
...
—
бурно
клицаше
његова
храбра
бећарска
дружина
.
Тек
што
се
беше
Мицко
кренуо
са
дружином
,
напустивши
Петрињу
,
а
плаха
киша
захвати
их
и
сипаше
као
из
кабла
.
Но
они
се
не
заустављаху
.
Журили
су
што
више
могаху
у
правцу
северно
од
Петриња
.
На
очекивање
нове
потере
нису
заборавили
,
јер
јој
се
сваког
часа
надаху
,
услед
дуготрајне
кише
,
остављаху
сад
за
собом
јасан
траг
.
Ресенски
Мехмед
-
паша
чим
сазна
за
погибију
своје
потере
,
одмах
нареди
да
се
састави
друга
што
пре
и
то
много
јача
од
прве
.
Он
беше
дошао
на
место
ранијег
паше
,
који
беше
лепо
живео
са
Мицковим
оцем
.
Одмах
је
сазнао
за
Мицка
,
као
опасног
царског
одметника
и
гледао
је
да
га
што
пре
смакне
.
Потера
,
од
преко
пет
стотина
Турака
беше
већ
на
окупу
.
На
челу
потере
беше
ресенски
Осман
-
бег
,
кога
беше
паша
одредио
.
Они
одмах
појуре
ка
Петрињи
.
Сада
су
ишли
много
опрезније
но
пре
.
Са
великим
страхом
,
ма
да
их
беше
толика
множина
,
примицаху
се
они
ка
Петрињској
Гори
.
Наиђоше
најзад
и
на
мртва
телеса
погубљених
Турака
,
која
беху
сва
у
крви
.
Сада
им
се
поче
кожа
још
више
да
јежи
.
Срца
им
почеше
још
јаче
да
куцају
.
У
грозничавом
страху
загазише
они
и
у
саму
гору
.
Но
нигде
ништа
.
Узалуд
су
ишли
у
свим
правцима
,
кроз
гору
,
—
Мицка
и
чету
му
не
могоше
никако
да
нађу
,
нити
им
се
пак
она
јави
.
Најзад
они
примете
,
да
је
Мицко
напустио
гору
,
и
то
по
трагу
,
који
се
лепо
распознаваше
.
Они
сад
журно
пођу
за
трагом
.
Не
прође
много
а
они
већ
приметише
Мицкову
чету
у
пољани
близу
села
Златара
,
нешто
северније
од
Ресена
.
Они
сад
појуре
свом
жестином
.
И
Мицко
их
још
из
далека
беше
опазио
,
али
се
не
хте
заустављати
.
Тући
се
на
отвореном
пољу
са
оволиком
множином
било
би
заиста
лудо
.
Он
сад
једино
то
гледаше
,
да
како
завара
траг
потери
и
да
јој
тако
умакне
.
Турци
нададоше
паљбу
,
стално
корачајући
напред
.
Мицко
им
се
одазва
са
плотуном
из
мартинака
,
али
тако
исто
беше
још
јаче
убрзао
ход
.
До
већег
сукоба
нису
дошли
.
Пушкарање
,
јурење
и
оступање
,
ишло
је
тако
донекле
.
Најзад
Мицко
успе
те
им
са
својом
четом
завара
траг
.
Турака
беше
доста
пало
али
и
Мицко
не
прође
добро
.
Широка
пољана
,
равница
...
нигде
заклона
,
а
и
оступање
од
толике
навале
—
све
то
учини
,
те
Мицко
изгуби
два
своја
храбра
бећара
а
и
старину
Радоја
.
Сиромах
!
...
већ
беше
клонуо
од
наглог
оступања
...
немаде
већ
куд
...
напусти
дружину
,
па
се
згрчи
у
једном
шибљаку
.
Потера
,
јурећи
напред
опази
га
и
један
пуцањ
беше
доста
па
да
се
та
старина
стропошта
.
Узалуд
су
Турци
и
даље
лутали
,
не
би
ли
их
опет
где
сустигли
.
Мицко
им
беше
већ
далеко
измакао
.
Потера
се
најзад
врати
празних
шака
.
Мехмед
-
паша
се
надаше
,
да
ће
му
бити
донета
Мицкова
глава
,
али
му
се
та
нада
изјалови
.
Заваравши
им
траг
Мицко
са
својом
дружином
пређе
преко
славнога
Прилепа
,
за
тим
преко
Овчег
поља
и
стигне
у
Ћустендил
.
Из
Ћустендила
,
одморивши
се
у
њему
за
извесно
време
,
продужи
пут
и
дође
у
Софију
а
одатле
преко
Берковца
и
Ћипровца
стигне
у
Лом
,
који
лежи
на
самом
Дунаву
источно
од
Видина
.
На
овом
путу
пробавио
је
читав
месец
дана
.
Морао
је
да
се
на
сваком
кораку
пази
,
да
га
Турци
не
би
ухватили
,
јер
они
доминираху
онда
и
над
Бугарском
.
Снег
беше
већ
увелико
пао
.
Где
год
погледате
а
оно
се
само
бели
.
Место
онаког
пролетњег
чара
,
сад
беше
завладала
нека
тајанствена
суморност
.
Умилна
песма
многобројних
птичица
престала
је
.
Место
ње
сада
чујете
само
монотоно
шкрипање
испод
ногу
.
Све
беше
тужно
и
суморно
.
Нигде
људскога
створења
.
Све
се
то
згурало
по
кућерцима
,
а
густи
димови
високо
се
повијаху
изнад
њихових
димњака
.
Мицко
је
само
ноћу
силазио
у
оближња
села
и
преноћивао
а
дању
је
више
на
путу
био
.
Негде
је
морао
и
преко
самих
снежних
планина
прелазити
,
само
да
не
би
Турцима
пао
у
шаке
.
Хладни
зимски
ветрови
на
планини
не
попуштаху
.
Изгледа
као
да
им
беше
стало
до
играња
.
Док
су
с
једног
места
дизали
читаве
облаке
од
снега
,
дотле
га
на
другом
месту
насипаху
и
на
тај
начин
правили
читаве
бедеме
од
снега
.
Каткад
би
се
чуло
урликање
курјака
,
које
међу
планинским
кланцима
далеко
одјекиваше
,
а
није
изостала
ни
јека
од
удараца
оштрих
секира
а
за
овим
пуцњава
и
пад
већ
исечених
букава
.
Пут
је
био
заиста
несносан
.
Зато
он
и
пробави
читав
месец
дана
на
њему
.
Кад
стиже
већ
у
Лом
,
он
се
и
задржа
са
својом
дружином
у
њему
и
то
пуних
20
дана
.
Наравно
да
је
и
ту
живео
потајно
,
кријући
се
од
Турака
.
Одморивши
се
прилично
,
он
пређе
преко
Дунава
у
Румунију
и
дође
у
варош
Слатину
,
на
реци
Олти
,
а
одатле
у
село
Пјатру
.
У
селу
Пјатри
живео
је
неки
Коста
,
који
се
још
пре
двадесет
година
досели
у
ово
село
и
то
из
Македоније
.
Мицко
се
брзо
упозна
с
њим
и
узе
га
за
свога
јатака
.
Тако
сад
Мицко
нађе
склониште
и
за
себе
и
за
своју
дружину
и
то
за
целу
зиму
.
Поседали
би
они
тако
око
ватре
па
причали
један
другом
своје
доживљаје
и
тако
проводили
време
до
неко
доба
ноћи
.
Тако
су
проводили
време
скоро
преко
целе
зиме
.
Најзад
прође
и
зима
.
Мицку
као
да
порастоше
крила
.
Живописно
пролеће
дало
му
је
нову
снагу
.
Он
се
сада
одмах
вину
међу
огранцима
Трансилванских
Алпа
,
тражећи
онако
бујну
гору
,
као
што
беше
на
Петрињи
и
да
у
њој
проводи
онако
веселе
пролетње
дане
.
Каткад
силазио
би
он
опет
до
свога
јатака
Косте
и
тако
разговарали
к’о
обично
.
Тако
се
једном
беху
поређали
сви
око
ватре
у
Костиној
кући
.
Само
њега
још
није
било
код
куће
.
Густа
помрчина
беше
већ
дубоко
завладала
.
Они
разговарајући
се
пуштаху
читаве
облаке
од
сагорелог
дувана
,
а
Костина
кћи
служила
им
је
непрестано
љуту
комовицу
.
Некад
би
и
они
престали
са
разговором
,
мислећи
што
ли
Косте
још
нема
.
Беху
се
сви
задубили
,
посматрајући
како
се
пламен
високо
повија
,
ватра
пуцкараше
,
кад
,
а
на
вратима
бану
Коста
изненада
.
—
Здраво
јунаци
!
—
викну
Коста
тако
снажно
,
да
се
остали
чисто
запрепастише
.
—
Здраво
брат-
Коста
,
здраво
!
—
отпоздравише
му
остали
,
—
носиш
ли
нам
какве
добре
гласове
?
—
Па
...
.
носим
!
—
одговори
Коста
,
а
за
тим
,
после
кратког
ћутања
,
чисто
заповедајући
,
громким
гласом
узвикну
:
—
Још
вечерас
Кристаћ
-
ефендија
мора
погинути
!
...
—
И
треба
,
за
њега
живот
и
није
—
одговоре
остали-но
зашто
,
зашто
,
шта
је
то
било
и
треба
ли
одма
да
пођемо
!
...
.
.
—
Не
не
...
.
на
гладно
срце
не
иде
се
,
зашто
,
казаћу
вам
!
—
рече
Коста
,
а
затим
ослови
своју
кћер
:
—
Дете
,
донеси
што
за
вечеру
...
брже
,
немамо
кад
чекати
!
...
Костина
кћи
одмах
им
принесе
један
повећи
суд
и
изручи
у
њега
читав
бакрач
вреле
„
каше
,
“
није
шала
!
...
.
Дванајст
хајдука
и
јатак
им
Коста
треба
одатле
да
једу
!
...
У
истом
селу
Пјатри
,
живео
је
поменути
Кристаћ
-
ефендија
.
Он
своје
порекло
води
из
Грчке
,
а
овде
се
још
поодавно
стално
настанио
.
Самим
тим
што
је
он
по
народности
Грк
,
чим
је
Мицко
сазнао
за
њега
,
одмах
га
је
презрео
.
Он
је
Грке
гонио
на
сваком
кораку
још
од
оног
дана
,
када
се
с
њима
тукао
у
ресенској
цркви
.
Но
Кристаћ
је
био
и
иначе
врло
гадан
човек
.
Његова
мала
кафаница
,
један
„
буџак
"
са
бакалским
ситницама
и
његов
велики
шеретлук
и
зеленашлук
донесоше
му
велико
богатство
.
Он
би
се
целог
дана
једио
,
кад
би
случајно
заборавио
,
да
наспе
и
пола
воде
у
већ
продато
пиће
.
У
оном
пак
бакалском
„
буџаку
"
правио
је
читава
чуда
:
Ко
узме
нешто
на
вересију
за
двадесет
пара
,
он
би
забележио
у
његовом
масном
„
тефтеру
"
,
педесет
,
шесдесет
,
па
некад
и
мало
више
.
Може
се
рећи
,
да
је
он
за
новац
живео
,
новцу
се
клањао
,
за
новац
би
и
самога
себе
продао
.
Новац
му
је
био
све
и
сва
.
Ни
најмање
није
он
презао
од
тога
,
што
је
онако
срамно
увећавао
вересију
,
што
није
могао
пропустити
а
да
у
сва
пића
не
наспе
и
пола
воде
или
што
је
често
морао
да
прави
и
лажне
облигације
,
само
да
што
више
злата
приграби
.
Многе
је
породице
упропастио
он
на
тај
начин
.
Многе
је
сиротане
,
голе
и
босе
немилостиво
истерао
испод
њихових
кровова
,
продавши
им
и
кућу
и
покућанство
а
све
за
лажне
дугове
.
Био
је
заиста
прави
зеленаш
.
Оне
вечери
када
је
Мицко
онако
дуго
очекивао
на
Косту
код
његове
куће
,
тада
се
Коста
беше
задржао
код
Кристаћа
да
прегледа
своје
рачуне
и
да
плати
.
Но
на
велико
његово
изненађење
они
беху
тако
увећани
,
да
их
он
не
би
могао
ни
за
две
године
исплатити
,
па
ма
и
пропао
радећи
.
Но
Коста
се
још
више
запрепасти
,
када
му
овај
зеленаш
показа
још
и
једну
облигацију
,
по
којој
му
он
дуговаше
неких
педесет
цесарских
дуката
.
Зато
Коста
и
дође
оне
вечери
онакав
својој
кући
.
О
томе
је
он
за
време
вечере
Мицку
и
његовој
дружини
испричао
,
што
их
још
више
озлоједи
на
Кристаћа
,
услед
чега
се
и
решише
да
га
заиста
још
исте
ноћи
нападну
и
раставе
са
душом
.
Киша
те
ноћи
свом
жестином
беше
навалила
.
Севање
муња
не
престајаше
.
Громови
тако
беху
учестали
,
да
се
чисто
сливаху
у
једно
страховито
брујање
,
те
изгледаше
као
да
се
небо
прелама
.
—
Баш
згодно
време
!
—
рече
Мицко
својој
дружини
,
када
се
беху
већ
кренули
Кристаћ
-ефендијиној
кући
.
И
заиста
.
Кристаћева
кућа
беше
већ
на
крају
села
.
Ту
му
је
било
пољско
добро
—
„
чифлук
"
,
па
ту
и
кућу
подигао
.
Нешто
услед
тога
што
му
је
кућа
била
удаљена
од
села
,
нешто
услед
јаке
кише
и
грмљавине
,
пуцњава
се
из
његове
куће
не
би
могла
чути
,
ако
би
при
Мицковом
нападу
била
изазвата
.
—
А
има
ли
их
колико
?
—
упита
Мицко
Косту
,
када
се
већ
приближише
Кристаћевој
кући
.
—
Па
,
има
их
,
бога
ми
,
прилично
!
—
Одговори
Коста
.
—
Од
прилике
?
...
—
Па
,
биће
их
око
шеснајест
,
заједно
са
децом
и
момцима
!
...
.
—
А
је
л
’
кућа
ограђена
?
...
—
Јесте
,
зидом
!
—
одговори
Коста
.
—
А
је
л
’
висок
?
...
—
Па
прилично
,
али
се
може
опет
прећи
!
...
Тако
се
продужаваше
разговор
између
Мицка
и
Косте
а
растојање
између
њих
и
Кристаћеве
куће
било
је
све
мање
и
мање
.
Кристаћ
беше
већ
вечерао
.
Но
после
вечере
није
одмах
спавао
,
као
и
обично
,
наслонио
се
на
миндерлуку
,
па
пуштајући
густе
и
према
светлости
беле
колутове
од
дувана
,
он
је
само
„
еглендисао
“
.
Час
је
нешто
са
синовима
разговарао
,
а
час
опет
са
унучићима
ћеретао
.
Од
једном
улети
у
собу
један
од
његових
слугу
преплашен
и
викну
:
—
Неки
људи
,
ефендија
,
прелазе
преко
зида
:
...
—
Људи
?
!
...
преко
зида
.
!
...
какви
људи
море
?
!
—
брзо
питаше
Кристаћ
,
а
дрхтавица
већ
беше
завладала
њим
,
да
он
једва
изговараше
ове
речи
.
—
Страшни
,
ефендија
!
...
—
Страшни
?
!
...
—
Оружани
!
...
око
петнаест
!
...
—
Оружани
?
!
...
педесет
?
!
...
О
ћирије
елејс’н
.
.
,
ћирије
елејс’н
!
—
поче
Кристаћ
да
се
крсти
,
пошто
беше
већ
скочио
са
миндерлука
.
—
Иди
!
...
.
трчи
брзо
море
!
—
викну
Кристаћ
момку
,
хтевши
да
га
удари
,
—
Трчи
брзо
,
па
са
осталим
момцима
одмах
да
по
хо
...
хватате
те
зли
...
зликовце
,
не
пребијене
па
...
па
...
ре
нећу
вам
иначе
дати
!
...
—
Платићеш
ти
,
чини
ми
се
,
још
сад
!
—
промрмља
момак
и
брзо
изађе
,
јер
га
Кристаћ
у
мал
,
не
млатну
„
чибуком
"
,
из
кога
се
дим
још
по
мало
таласаше
и
повијаше
у
ваздуху
.
Севање
и
грмљавина
не
престајаше
.
Изгледало
је
као
да
се
и
сама
природа
окомила
на
Кристаћа
.
У
дворишту
се
већ
мешаше
запомагање
слугу
са
бурном
грмљавином
.
Шест
момака
беху
изашли
са
моткама
,
што
беше
за
Мицка
и
његову
дружину
само
играчка
.
Шта
више
то
им
беше
као
добро
дошло
,
јер
њиховом
крвљу
опраше
своје
скоро
зарђане
јатагане
.
Само
онај
први
,
поменути
момак
,
беше
и
сувише
лукав
,
па
не
хте
да
се
туче
,
већ
видевши
шта
би
од
његових
другова
,
а
он
беж
—
те
у
Кристаћеву
собу
.
—
Сви
погинуше
,
ефендија
!
—
викну
он
у
највећем
страху
.
—
Хајдуци
,
а
?
!
...
—
Поклаше
их
све
!
...
—
Слуге
?
!
...
—
Да
,
слуге
!
—
Ох
,
ох
тако
!
...
алал
им
качамак
!
—
узвикиваше
Кристаћ
,
пун
радости
,
појури
на
врата
,
ваљда
да
претреса
поубијане
хајдуке
,
не
били
нашао
какав
златник
.
—
Куд
ћеш
?
!
—
викну
момак
,
задржава
га
,
—
Зар
Хоћеш
да
и
тебе
премлате
?
!
—
Зар
слуге
?
!
.
мене
?
!
...
—
Бог
с
тобом
,
јеси
ли
ти
луд
?
!
...
хајдуци
!
...
.
какве
слуге
;
нел
ти
рекох
да
су
слуге
умлаћене
!
...
—
А
јаој
!
...
о
ћирије
елејс’н
...
ћирије
елејс’н
!
.
.
,
помагај
!
...
убише
!
...
—
Отварај
бре
стара
„
грчино
"
!
викну
Мицко
,
ударивши
снажно
мартинком
о
врата
;
до
који
беше
већ
дошао
,
попевши
се
степеницама
са
својих
шест
друга
на
чардак
.
—
Сад
ћу
ја
теби
показати
и
Ћиру
и
„
Алексу
!
“
—
А
јаој
!
...
ћирије
...
лејс’н
.
.
сад
,
сад
!
чује
се
Кристаћев
глас
изнутра
.
Он
се
беше
устумарао
по
соби
,
носећи
један
велики
завежљај
са
златницима
,
звецкајући
,
тражећи
место
,
где
би
их
могао
сакрити
.
—
Отварај
бре
,
псино
!
—
грмну
Мицко
.
Ах
ћерата
—
ћерата
!
—
па
подметну
са
још
двојицом
јатагане
и
врата
беху
за
тренут
искрућена
.
У
соби
владаше
само
плач
и
лелек
.
Жене
онесвешћене
од
страха
,
беху
попадале
а
деца
се
затрпала
по
креветима
па
и
не
дишу
.
Само
два
Кристаћева
сина
беху
,
са
ножевима
и
пиштољима
у
руци
,
на
вратима
.
Кристаћ
и
даље
тумараше
по
соби
са
оним
завежљајем
,
па
кад
чу
да
се
врата
свалише
а
он
поче
да
гребе
ноктима
по
поду
,
наравно
,
сасвим
инстиктивно
,
мислећи
да
ће
се
тако
моћи
да
сакрије
.
Чим
беху
врата
искрућена
,
одмах
плануше
два
пиштоља
и
Коста
с
места
паде
мртав
.
Док
су
остали
стражарили
око
куће
,
дотле
са
шесторицом
Мицко
појури
у
собу
са
голим
и
крвавим
јатаганима
и
за
тренутак
ока
све
беше
мртво
,
поклано
.
—
Тако
треба
зеленашима
!
викну
Мицко
,
па
узевши
онај
завежљај
,
који
Кристаћ
беше
јако
притегао
уз
груди
,
изађе
са
својим
друговима
и
оде
право
Костиној
кући
.
Четворица
од
њих
беху
понели
мртвога
Косту
и
сахранише
га
потајно
.
Мицко
извади
скоро
половину
од
оног
новца
—
преко
пет
стотина
лира
и
преда
их
Костиној
жени
,
која
услед
смрти
свога
мужа
беше
за
сада
лишена
сваке
помоћи
.
Сутра
дан
Мицко
са
својом
дружином
већ
беше
у
гори
.
Он
је
знао
да
ће
румунска
власт
,
чим
сазна
за
ово
злочинство
,
дићи
читаве
хајку
за
њим
.
И
заиста
,
потера
,
у
велико
сакупљена
,
већ
је
јурила
у
правцу
,
којим
беху
хајдуци
по
казивању
неких
отишли
.
Потера
је
у
залуд
крстарила
на
све
стране
:
Мицка
и
његову
дружину
нити
нађе
,
нити
им
што
науди
.
Мицко
за
сада
беше
сит
борбе
,
па
и
не
сачекав
потеру
,
он
се
упути
ка
североистоку
,
пређе
преко
реке
Олте
и
после
неколико
дана
стигне
у
Браилу
,
доста
велику
варош
,
на
Дунаву
недалеко
од
границе
између
Русије
и
Румуније
.
Ту
се
сад
он
са
својим
друговима
,
склони
код
својих
земљака
,
којих
овде
беше
прилично
и
то
стално
настањених
.
Како
је
имао
прилично
новаца
,
то
кријући
се
,
проведе
овде
неколико
месеци
.
Од
онога
пак
дана
,
кад
Мицко
са
својом
четом
од
самих
бећара
,
онако
грозно
уништи
турску
потеру
у
Петрињској
гори
,
Турци
никако
не
заборављаху
на
„
харамбашу
Мицка
"
.
Често
га
они
помињаху
са
неким
дубоким
страхом
и
говорили
о
њему
као
о
каквом
непобедивом
витезу
.
Ресенски
паша
непрестано
је
био
у
неспокојству
од
онога
дана
,
када
Мицко
утече
испред
онолике
навале
,
коју
беше
он
послао
у
потеру
.
Он
је
са
неком
зебњом
очекивао
сваког
тренутка
Мицков
повратак
и
освету
.
Он
није
могао
да
напусти
никако
ту
мисао
:
да
ће
му
се
Мицко
кад-тад
осветити
.
У
том
очајању
паша
је
непрестано
слао
своје
шпијуне
,
којима
је
био
задатак
да
воде
рачуна
о
томе
где
је
Мицко
и
да
гледају
да
га
ма
којим
начином
униште
.
У
тој
намери
ресенски
Мустаф
ага
,
идући
трагом
Мицковим
,
дође
и
у
саму
Браилу
.
Он
је
син
старог
Сулејман
—
аге
,
који
беше
међ
’
Турцима
веома
чувен
због
свог
огромног
богатства
.
Но
намера
Мустаф
—
агина
није
се
могла
остварити
.
Човека
,
који
би
се
смео
усудити
да
убије
Мицка
,
у
Браили
није
било
.
Сам
пак
он
није
смео
ни
у
очи
да
му
погледа
а
камо
ли
још
да
покуша
да
га
убије
.
Не
могавши
да
оствари
своје
планове
,
Мустаф
—
ага
напусти
Браилу
с
намером
да
се
врати
у
Ресен
.
Чим
Мицко
сазна
,
да
је
ту
—
у
Браили
и
Мустаф
—
ага
,
он
брзо
појури
за
њим
.
Кад
виде
да
њега
ту
нема
,
он
одмах
са
својом
дружином
пође
његовим
трагом
и
дође
у
Букурешт
.
Ту
га
известише
неки
његови
земљаци
,
да
је
ага
отишао
у
Питеш
.
Он
одмах
продужи
пут
за
њим
и
после
неколико
дана
стиже
у
Питеш
.
Но
и
ту
га
не
затече
.
Али
Мицко
никако
да
попусти
.
Он
се
беше
тврдо
решио
да
смлати
и
Мустаф
—
агу
,
па
ма
га
и
до
самог
Ресена
јурио
.
У
тој
намери
он
опет
продужи
пут
идући
непрестано
његовим
трагом
.
Пређе
Крајову
па
преко
Калафата
и
Дунава
стигне
у
Видин
.
Тек
што
беше
стигао
а
он
чу
да
је
пре
кратког
времена
ага
пошао
за
Белограчик
.
Мицко
брзо
појури
за
њим
и
скоро
на
половини
пута
он
га
сустиже
.
Ага
се
запрепасти
кад
угледа
Мицка
и
виде
да
јури
к
њему
.
Он
се
брзо
досети
злу
али
немаде
куд
.
Чим
му
се
Мицко
примаче
а
он
му
се
дубоко
поклони
и
одаде
селам
,
како
су
га
отац
и
мајка
поздравили
и
ово
—
оно
.
Но
Мицко
нити
му
отпоздрави
на
селам
,
нити
га
пак
хтеде
много
саслушавати
,
већ
исука
јатаган
и
за
тренут
а
Мустаф
—
агина
глава
,
сва
у
крви
већ
се
ваљаше
по
врелом
праху
.
—
Путуј
аго
,
па
поздрави
и
моје
и
твоје
!
—
викну
Мицко
у
највећем
задовољству
.
Опростивши
се
овога
српскога
крвника
,
који
читава
чуда
ствараше
са
Србима
у
Ресену
,
Мицко
се
са
својом
дружином
здраво
и
весело
врати
у
Видин
.
ИИИ
.
У
једном
крају
од
Видина
,
близу
,
велике
турске
џамије
,
била
је
мала
,
ниска
кућица
бела
к’о
снег
.
У
њој
је
живео
неки
Сима
т
.
зв
.
Сакаџија
.
Сакаџијом
га
зваху
за
то
,
што
је
носио
воде
појединцима
саком
те
се
тако
хлебом
хранио
.
Њега
сиротиња
управо
и
натера
,
те
напусти
своју
домовину
—
Македонију
и
дође
у
Видин
,
не
би
ли
му
се
окренуло
коло
среће
.
Истина
и
сада
је
сиромах
,
и
сада
мора
да
се
горко
мучи
,
да
би
стекао
кору
хлеба
,
али
опет
сада
се
осећа
много
задовољнијим
.
Он
се
беше
овде
и
оженио
и
добио
свега
једно
дете
—
Мару
,
која
сад
беше
већ
одрасла
девојка
,
баш
у
најлепшем
цвету
.
Тек
јој
је
осамнајест
година
.
Висока
,
стасита
,
па
кад
иде
а
она
се
само
шиба
.
Лице
к’о
роса
нежно
а
бело
к’о
млеко
.
Очи
црне
к’о
катран
,
па
враголасто
сијају
а
танке
ибришим
—
обрве
спојене
па
се
изнад
очију
повијају
као
каква
змија
.
Коса
густа
,
црна
дугачка
,
па
се
разлила
по
леђима
к’о
снопље
.
Прави
анђео
!
...
К’о
да
су
је
виле
родиле
и
однеговале
а
не
обична
жена
.
А
била
је
вредна
,
што
но
веле
,
к’о
кртица
.
Уђите
само
у
њихову
кућицу
,
па
да
видите
шта
је
ред
.
Све
на
свом
месту
,
па
чисто
,
сјајно
,
—
као
у
неком
богато
уређеном
дућану
.
Кад
уђете
унутра
,
а
оно
чисто
мирише
.
Отац
ју
је
јако
волео
.
То
му
је
била
сва
нада
и
све
имање
.
Беше
једном
врло
леп
дан
.
Тек
што
је
киша
престала
,
угасивши
само
врелу
прашину
,
а
сунце
опет
заблиста
.
Ваздух
је
био
сад
тако
свеж
и
мирисан
;
као
да
сте
у
средини
какве
шуме
.
Мицко
,
одмах
после
кише
,
изађе
у
варош
да
се
мало
прође
.
То
исто
учини
и
Сима
.
Кад
у
једној
улици
а
Сима
,
ударивши
Мицка
по
рамену
викне
:
—
Помоз
’
Бог
,
војводо
!
...
—
Бог
ти
помогао
!
—
рече
Мицко
зачуђено
.
—
Ти
ме
канда
познајеш
?
!
...
—
Слушао
сам
о
теби
,
војвода
!
—
продужи
Сима
.
—
Па
како
си
ме
познао
сад
?
...
—
Чуо
сам
да
си
дошао
овде
—
у
Видин
па
по
причању
о
теби
,
рекао
бих
да
си
сигурно
ти
то
Мицко
војвода
,
из
Македоније
!
...
—
Да
,
да
,
ја
сам
!
...
А
одакле
си
ти
старче
?
...
—
И
ја
из
Македоније
!
...
—
А
кад
си
дошао
овде
?
...
—
Па
,
биће
тријестак
година
!
...
—
Имаш
ли
ти
још
кога
овде
?
...
—
Имам
...
имам
жену
и
једно
дете
!
...
—
Нека
ти
их
Бог
поживи
!
—
рече
Мицко
и
хтеде
да
продужи
пут
но
Сима
га
задржа
:
—
Војводо
,
ја
бих
те
нешто
замолио
,
ако
би
ми
хтео
дозволити
?
...
—
Говори
старче
слободно
,
шта
желиш
?
...
—
Ама
знаш
...
моја
баба
и
дете
баш
би
волели
да
те
виде
...
кад
би
хтео
да
одемо
до
моје
куће
?
...
—
Добро
,
добро
...
хајд
баш
кад
им
је
толико
воља
!
—
рече
Мицко
и
пође
са
Симом
.
Управо
,
ово
беше
само
Симина
жеља
,
да
га
посети
његов
—
тако
чувени
земљак
а
не
искључиво
жеља
његове
жене
и
детета
.
Кад
већ
уђоше
и
у
саму
кућу
,
Сима
гурну
собна
врата
и
пусти
Мицка
да
он
први
уђе
.
У
соби
беше
баба
Ранђија
—
Симина
жена
и
кћи
му
Мара
.
Пошто
се
Мицко
поздрави
с
њима
,
он
седе
на
„
дивану
"
а
поред
њега
и
Сима
.
Ранђија
и
Мара
стајаху
поред
њих
и
радознало
посматраху
Мицка
.
—
Седи
и
ти
,
бабо
,
седи
!
—
рече
Мицко
,
—
немој
диванити
ту
као
млада
,
има
млађих
за
то
!
...
Сад
баба
Ранђија
седе
до
Симе
а
Мара
изађе
да
им
донесе
ракије
.
—
Ваљано
чедо
!
—
рече
Мицко
бацивши
поглед
за
Маром
,
када
ова
беше
изашла
.
—
Јесте
ли
јој
бар
нашли
ђувегију
?
...
—
Па
...
нисмо
још
!
—
настави
Сима
.
—
Бога
ми
,
време
је
,
треба
да
је
већ
удомите
!
...
—
Па
...
хоћемо
,
хоћемо
,
војводо
,
само
ако
Бог
нареди
!
—
одговори
Сима
а
Ранђија
се
само
превијаше
а
на
њеном
старачком
лицу
већ
поче
да
сија
неки
благ
осмејак
.
Мара
већ
беше
донела
ракије
,
па
послуживши
их
неколико
пути
,
она
се
измаче
мало
подаље
и
дуго
посматраше
,
Мицка
,
стојећи
као
какав
кип
,
а
час
—
час
бацила
би
поглед
и
на
Симу
и
Ранђију
,
да
је
не
би
они
приметили
.
Она
га
је
тако
тужно
и
благо
посматрала
,
као
да
је
хтела
од
њега
нешто
,
што
јој
је
најмилије
срцу
да
измоли
.
Но
никако
се
не
смеде
усудити
да
отпочне
.
Мицко
и
сам
беше
приметио
ово
,
но
ни
сам
се
не
усуди
да
је
што
запита
.
Најзад
,
после
дужег
разговора
,
опростивши
се
са
свима
,
Мицко
изађе
из
куће
и
оде
право
у
хан
,
где
му
беху
другови
заостали
.
Дружина
му
већ
беше
око
њега
,
запиткујући
га
где
се
оволико
задржао
.
—
Бога
ми
,
—
рече
Мицко
,
почевши
да
им
говори
о
својој
посети
код
Симе
,
—
баш
ваљана
цура
!
...
Благо
оном
оцу
и
матери
,
што
је
родише
онако
лепу
!
...
Благо
ономе
,
на
чијем
крилу
буде
први
пут
заспало
оно
красно
девојче
!
...
—
Харамбашо
...
војводо
!
—
викну
један
из
његове
дружине
а
то
беше
Кузман
,
који
не
могаше
више
да
слуша
о
овоме
анђелу
,
—
ја
морам
или
умрети
или
узети
ту
девојку
!
...
—
Гле
гле
!
—
викну
Мицко
смешећи
се
.
—
Још
је
није
ни
видео
а
већ
залуде
за
њом
!
...
—
Не
,
војводо
,
ја
њу
познајем
још
од
онога
дана
,
када
дођосмо
у
Видин
!
...
Она
је
још
онда
радо
пристала
да
пође
за
мене
,
али
ти
ја
то
до
сада
никако
нисам
смео
поменути
!
...
Ти
ме
војводо
,
баш
сад
залуди
!
...
Мицко
се
сад
тек
сети
што
га
је
Мара
онако
благо
а
тужно
посматрала
,
не
смевши
се
никако
усудити
,
да
му
помене
за
ту
ствар
.
Он
је
сад
могао
и
сам
да
осети
,
како
би
ово
двоје
јако
унесрећио
,
када
би
им
правио
какве
сметње
.
—
Кад
је
тако
,
брат
—
Кузмане
,
а
ја
ти
од
свег
срца
и
у
име
целе
дружине
опраштам
!
...
Иди
,
венчај
се
и
проводи
у
миру
и
задовољству
слатке
дане
са
оним
прекрасним
анђелом
!
...
Будите
обоје
срећни
и
задовољни
!
Бог
вас
благословио
!
—
викну
Мицко
врло
радосно
.
Сад
наста
дирљиво
опраштање
Кузманово
са
дружином
.
И
он
а
и
дружина
осећаху
у
срцу
као
неку
смешу
од
туге
и
радости
.
То
вам
је
она
тугованка
,
—
песма
,
која
вас
тужно
дира
и
опет
увесељава
.
Жао
им
беше
што
ће
се
после
оноликог
заједничког
четовања
,
после
оноликих
тешкоћа
и
бораба
,
у
којима
сву
опасност
беху
заједнички
делили
међу
собом
,
сада
морати
да
се
раставе
.
Сви
се
ипак
дубоко
радоваху
,
што
се
војвода
одазва
жељи
њиховом
другу
и
што
ће
сад
моћи
да
споје
два
млађана
срца
,
која
су
толико
чезнула
једно
за
другим
,
која
би
можда
и
сагорела
,
да
само
Мицко
не
осети
толику
силину
њихове
љубави
.
Пољупцима
,
којима
се
Кузман
обасипаше
са
својим
друговима
и
са
својим
војводом
није
било
краја
.
Најзад
се
са
сузним
очима
и
дубоким
болом
у
души
раставише
.
—
Збогом
,
збогом
...
мој
храбри
и
драги
војводо
!
...
Збогом
,
моји
мили
другови
,
збогом
!
—
викну
Кузман
и
пође
.
—
Срећан
ти
пут
,
брат
—
Кузмане
,
срећан
ти
пут
!
клицаху
његови
другови
са
војводом
Мицком
и
у
том
загрми
плотун
од
мартинака
у
знак
њиховог
растанка
.
Заиста
дирљиво
!
...
Ово
за
њих
,
ни
више
ни
мање
,
беше
један
велики
губитак
.
За
њих
он
више
није
ни
постојао
.
Плотун
бацају
онако
исто
,
као
што
се
и
данас
баца
преко
већ
мртвог
тела
каквога
храброг
Србина
.
—
О
,
здраво
јуначе
,
здраво
!
—
викну
Сима
,
кад
опази
Кузмана
да
се
примиче
његовој
кући
.
—
Здраво
бабо
,
здраво
!
—
отпоздрави
му
Кузман
,
сав
усплахирен
и
не
прибран
,
још
од
како
се
растави
са
својом
дружином
,
затим
брзо
приђе
Симиној
руци
,
—
пољуби
је
а
Сима
опет
њега
у
чело
.
—
Весео
си
ми
,
весео
синко
!
...
А
?
!
...
дозволи
?
!
питаше
радосно
Сима
,
тапшући
Кузмана
по
рамену
улазећи
у
кућу
.
—
Дозволи
,
бабо
!
...
хвала
му
!
...
—
Војвода
!
...
Мицко
!
...
дозволио
!
.
.
,
живео
!
—
клицаше
веома
радосно
и
узбуђено
старац
,
улазећи
са
Кузманом
у
собу
.
Баба
Ранђија
и
Мара
кад
видеше
пред
собом
Кузмана
и
кад
чуше
оно
клицање
Симино
оне
чисто
умираху
од
радости
.
Ранђија
загрлила
Кузмана
,
па
и
не
зна
да
учини
крај
својим
пољупцима
и
врелим
сузама
.
А
Мара
?
!
...
Ах
,
Боже
мој
,
колико
силна
и
ватрена
љубав
!
...
Она
није
ни
осећала
да
стоји
на
земљи
већ
као
да
лебди
у
ваздуху
.
Крв
само
буји
,
лице
се
зажарило
а
срце
хоће
да
искочи
.
Нека
тајанствена
туга
обузела
јој
душу
па
једва
дише
.
А
оне
црне
очи
?
!
...
чисто
варнице
лете
из
њих
па
вам
као
стреле
пролазе
кроз
срце
и
тако
га
сажижу
.
Чим
се
Кузман
извуче
из
загрљаја
баба
Ранђијиног
а
он
Мари
а
ова
њему
чисто
полетеше
једно
другом
у
наручја
.
Мара
загрлила
њега
па
наслонила
своје
врело
чело
на
његове
груди
а
он
десну
руку
пребацио
пре
њеног
лабудовог
врата
,
леву
руку
мето
на
њене
беле
груди
па
пољупцима
само
сагорева
.
Баба
Ранђија
и
Сима
плакаху
к’о
деца
.
Сву
своју
младост
претурише
сад
они
у
памети
.
Они
се
сећаху
сада
оних
слатких
часова
,
које
проводише
,
док
беху
овако
млади
и
зелени
к’о
пролетње
цвеће
.
Они
се
сећаху
оне
милоште
,
којом
се
и
они
обасипаху
међу
собом
овако
.
Зато
они
сад
и
плачу
,
осећајући
саму
радост
,
која
обузимаше
у
овом
тренутку
Мару
и
њенога
драгана
—
Кузмана
.
Неколико
тренутака
трајао
је
овај
дирљиви
призор
.
Најзад
се
и
његови
узбуркани
осећаји
мало
утишаше
,
као
оно
море
,
после
велике
буре
.
Кузман
седе
са
Маром
,
држећи
је
за
руку
а
поред
њих
седе
и
Сима
са
баба
Ранђијом
.
Дуго
се
они
сад
разговараху
,
час
о
овом
час
о
оном
и
тако
проведоше
цео
дан
у
највећој
радости
.
Још
не
беше
добро
ни
свануло
.
Тек
што
је
зора
зарудила
.
После
великог
упињања
најзад
избише
и
сунчани
зраци
из
оне
сјајне
кугле
испуњене
пламеним
зрацима
.
Помрчина
сада
би
савладана
а
дан
својим
блеском
триумфоваше
ову
победу
.
Таламбаси
,
бубњеви
,
свирале
,
—
све
то
већ
преламаше
ваздух
у
Симиној
авлији
.
Младића
и
девојака
већ
беше
у
изобиљу
.
Не
прође
много
а
бурно
коло
,
све
од
самих
пупољака
,
вијаше
се
око
Симине
куће
.
Свирале
само
пиште
,
таламбаси
и
бубњеви
грме
,
а
коло
као
да
целу
земљу
потреса
.
Бурно
коло
мораде
најзад
престати
а
сватови
се
већ
кренуше
и
полако
се
примицаху
ка
цркви
.
Тек
што
беху
ступили
у
цркву
,
а
један
Турчин
полако
и
сам
уђе
,
па
пошто
добро
промери
и
загледа
Кузмана
,
он
опет
изађе
из
цркве
.
Но
сватови
и
не
поклањаху
толику
пажњу
овоме
Турчину
.
Они
су
мислили
да
је
