ЗА
КРУХОМ
И
Спустила
се
ноћ
.
Блиједа
мјесечева
свјетлост
косимице
разасипље
се
и
лелуја
по
морској
пучини
;
чини
се
к’о
да
се
с
ње
непрестанце
у
ваздух
дижу
блиједи
танки
пламенчићи
,
који
негдје
у
висини
ишчезавају
.
Валићи
запљускују
обалу
,
море
жамори
...
Задоцњели
пароброд
,
расвијетљен
црвенкастим
лампионима
,
звиждну
и
онда
полако
пристајаше
уз
мост
.
На
обали
ишчекиваше
његов
долазак
неколико
носача
и
два—три
гоњача
задјенутом
палицом
иза
паса
.
Агенат
паробродарскога
друштва
држаше
у
руци
снопић
још
неистргнутих
цедуља
и
стајаше
устобочен
на
самоме
крају
дугачкога
моста
.
Остала
чељад
,
навикла
свакидањим
доласцима
,
шеташе
обалом
и
не
обазираше
се
на
пристаниште
.
С
брода
бацише
уже
и
поставише
даску
.
Изиђоше
два
трговачка
агента
,
неколико
Загораца
,
а
за
њима
,
најпослије
,
свеучилишни
ђак
Иво
Полић
.
Она
два
агента
окупише
носачи
и
гоњачи
и
нагањају
се
с
њима
.
Иво
их
обиђе
,
приђе
агенту
друштва
,
поздрави
га
и
замоли
да
стави
у
стовариште
његов
ковчег
,
док
сутра
по
њ
пошаље
човјека
.
Затим
се
упути
кроз
варош
.
У
путу
навуче
свој
прољетни
капут
што
га
је
носио
преко
руке
.
Није
се
освртао
на
свијет
који
пролазаше
улицом
у
присјенку
зажганих
лампиона
,
већ
журно
изиђе
из
вароши
на
велики
пут
,
који
се
је
провлачио
уз
морске
увале
и
најпослије
узбрдицом
водио
у
његово
родно
село
.
Мали
дио
пута
једнако
се
журио
,
затим
успори
кораком
и
пође
полакше
.
Путем
је
на
махове
и
застајао
,
обрнуо
би
се
прама
мору
и
,
замишљен
,
попостао
.
А
у
млаком
ваздуху
,
у
јасном
мору
и
у
благоме
пиркању
вјетрића
,
јављало
се
прољеће
.
Мјесец
нагињаше
к
западу
.
Ивин
пак
осјен
удуго
се
продужио
,
упоредо
га
прати
и
с
њиме
застаје
.
Још
није
замрачило
;
пољем
рекао
би
да
се
још
повлачи
задоцњели
дрхтај
сива
сутона
.
Младић
се
ухватио
узбрдице
,
ну
сада
одмиче
још
полагани
је
.
Види
се
да
му
се
неће
да
на
вријеме
стигне
својој
кући
.
Враћа
се
са
свеучилишта
,
утучен
и
изнемогао
,
а
да
није
својима
ни
јавио
да
ће
доћи
.
Шта
ближе
приступаше
к
селу
,
осјећаше
у
души
јачу
чаму
и
трзавицу
.
Нагло
је
пошао
на
пут
,
хватајући
се
тога
задњега
уточишта
као
утопљеник
сламке
.
Сада
увиђаше
да
ни
то
не
помаже
и
безнадно
размишљаваше
о
својој
несрећи
.
Изнад
села
залазио
је
мјесец
—
још
је
тек
вирио
иза
мрких
стабала
.
Домало
све
се
ствари
стапаху
,
губећи
своје
одређене
облике
.
Кад
стиже
к
првим
кућама
,
заустави
се
.
Загледа
у
свјетлост
што
још
тињаше
у
најгорњој
кући
поврх
цркве
,
и
ослушкиваше
дрски
лавеж
љуте
пашчади
и
пањкање
мазгиних
звонаца
.
Нигдје
ни
жива
створа
;
у
селу
осјећао
се
задах
уморна
живота
,
и
тежачки
дах
као
да
избијаше
из
оних
сиромашних
потлеушица
.
Он
попође
и
закрене
тијесном
уличицом
.
Из
оближње
куће
зачу
људско
ркање
—
и
нечије
живо
гдје
трви
траву
.
Мимо
њега
журно
прође
чељаде
и
не
јави
му
се
;
он
се
обрну
за
њим
и
прослиједи
.
Пред
својим
отвореним
двориштем
устави
се
часом
,
уђе
и
стаде
пред
вратима
.
Удари
свом
шаком
и
задрма
њима
.
Домало
зачу
се
ход
по
кући
,
неко
раствори
капке
и
упита
:
„
Ко
је
?
“
—
Марко
!
Ја
сам
,
отвори
!
—
Ти
...
Чекај
,
одмах
!
Низ
стубе
зачуше
се
брзи
кораци
босих
ногу
.
Заструже
кракун
на
вратима
.
—
Ча
је
?
Како
си
?
Нисмо
ти
се
надали
.
—
Нијесам
имао
времена
писати
.
А
како
је
?
—
Ка
’
и
увик
,
добро
!
Улази
!
Иво
уђе
у
кућу
,
а
Марко
затвори
врата
и
закракуна
.
Уза
стубе
узађоше
оба
на
први
таван
.
—
Ко
је
то
?
—
зачу
се
уто
из
собе
женски
глас
.
—
Дошао
је
Иво
,
—
одговори
Марко
.
—
Бог
с
тобом
!
—
јави
се
јаче
стара
им
мајка
.
Ето
ме
удија
...
Иве
,
с
ким
си
дошао
?
—
Сам
...
Ма
ни
потреба
да
се
дижеш
.
—
Ча
ти
је
?
Ваља
да
ти
направим
постељу
.
У
соби
шушну
слама
и
шкрипну
постеља
.
Мајка
се
дигла
и
одијеваше
се
.
Дотле
је
Марко
упалио
свијећу
.
Врата
се
отворише
.
—
Иво
,
синко
!
Зар
си
сам
дошао
?
—
Сам
,
—
одазове
се
Иво
,
и
у
исти
трен
огрлише
се
.
Марко
придаде
мајци
свијећу
.
—
Ја
грем
спат
’
,
—
рече
им
и
оде
у
своју
собицу
.
Њих
двоје
узиђоше
уза
стубе
на
други
таван
...
Уђоше
у
чисту
,
обијељену
собицу
.
Иво
раствори
стакла
и
капке
.
Затим
се
обрне
к
мајци
,
насмије
се
тек
примјетљиво
и
загледа
се
у
њу
.
Стара
постави
свијећу
на
сто
.
—
А
шта
је
од
оца
?
—
упита
он
.
—
Спава
,
уморан
је
.
Јеси
ли
гладан
?
Хоћеш
ли
шта
јести
?
—
Зануђаше
га
брижљиво
мајка
.
—
Нијесам
...
Само
сам
прижеднио
.
Донеси
ми
мало
разводњена
вина
!
—
Чекај
,
чекај
!
Старица
изиђе
и
убрзо
се
поврати
,
носећи
чашу
,
скленицу
вина
и
,
преко
руке
,
чисте
,
бијеле
простираче
.
—
Ево
ти
!
—
рече
му
благо
.
Иво
прихвати
и
наточи
.
Уто
је
старица
средила
постељу
.
Кад
бијаше
с
послом
готова
,
загледа
се
у
сина
.
—
Бићеш
уморан
?
Блид
си
,
пој
опочини
!
И
нато
тихо
изиђе
и
затвори
за
собом
врата
.
Иво
наново
наточи
и
сит
се
напије
.
Затим
се
налакти
на
прозор
и
,
замишљен
,
стаде
гледати
у
мирну
,
прољетну
ноћ
.
Он
је
више
пута
у
животу
у
очима
осјетио
топле
сузе
.
Бијаше
меке
,
осјетљиве
природе
.
Смутио
се
је
кад
га
је
први
пут
отац
од
села
отргнуо
у
његовој
четрнаестој
години
и
намјестио
у
С
.
.
,
у
сјемениште
,
да
учи
гимназију
,
па
послије
да
се
запони
.
Чим
ду’ну
прва
зимска
бура
,
осјети
самоћу
и
пустош
.
По
обору
сјеменишта
у
затишју
весело
се
забављаху
његови
садругови
.
Он
се
од
осталих
одвојио
,
прислонио
се
уз
оголело
стабло
и
нехотице
потекоше
му
топле
сузе
нуз
блиједо
лице
...
...
Вјетар
фијуче
око
голих
грана
,
блиједи
сунце
,
и
домало
спустиће
се
зимски
сутон
.
Двориштем
разлијега
се
дивљи
кикот
младости
.
А
њега
у
грудима
нешто
тишти
,
па
неће
да
му
даде
одахнути
.
Гледа
своје
село
,
бијесну
буру
што
се
пуши
морском
пучином
,
осјећа
зимску
студ
,
а
мајка
,
врсници
и
весело
топло
огњиште
—
далеко
су
,
чак
преко
мора
...
За
све
пак
што
му
се
у
сјеменишту
,
гдје
је
проживио
осам
година
,
бијаше
дојадило
,
ипак
је
и
тада
осјетио
сузе
у
очима
,
кад
је
изишао
из
његова
дворишта
да
се
више
не
поврати
.
Положивши
испите
зрелости
,
осјети
јачу
неодољиву
вољу
и
чежњу
за
животом
.
Против
очеве
воље
свуче
питомачке
хаљине
.
Честит
,
надахнут
најљепшим
мислима
,
отпутовао
је
из
свога
врлетнога
краја
да
се
упише
на
свеучилиште
међу
слушатеље
права
.
То
бијаше
први
растанак
од
села
кад
није
осјетио
туге
.
Чињаше
му
се
да
иде
у
познати
град
,
гдје
ће
да
нађе
силесију
знанаца
о
којима
је
он
у
новинама
толико
читао
,
с
пријатељима
разговарао
и
за
њих
се
често
загријавао
.
На
колодвору
није
га
нико
дочекао
.
Упаде
у
омнибус
међу
остали
свијет
и
сиђе
пред
хотелом
.
Чим
се
је
удесио
,
изиђе
да
се
прође
градом
.
Ходаше
улицама
у
којима
бијаше
највиша
врева
.
Завириваше
у
непозната
лица
.
Мишљаше
да
ће
бар
кога
познати
од
оних
отаџбеника
што
их
је
гледао
у
портретима
,
по
илустрованим
листовима
.
Ну
не
наљезе
ни
на
кога
од
срца
.
Дојади
му
се
и
то
ходање
,
и
поврати
се
у
хотел
да
обједује
.
Сједе
и
јави
се
.
Носач
се
одазва
на
њемачком
језику
.
Није
га
разумио
,
па
га
наново
приупита
.
Онај
—
мјесто
одговора
постави
преда
њ
цијеник
јела
и
одбрза
даље
.
Нашао
се
у
неприлици
што
да
наручи
и
преврташе
са
свих
страна
то
парче
хартије
.
—
Заповиједају
,
—
напокон
жељно
зачу
глас
другога
послужитеља
.
У
благоваоници
,
уз
звеку
чаша
и
плитица
,
живо
се
је
разговарало
;
до
њега
допираху
гласови
туђега
говора
.
Осјећаше
се
стран
међу
том
чељади
,
што
их
није
могао
да
разумије
.
Озловољен
,
журно
се
залагаше
и
,
чим
бијаше
готов
,
изиђе
.
Пожури
до
„
Народне
каване
“
,
гдје
је
имао
да
се
састане
с
једним
знанцем
,
домороцем
.
Успут
посматрао
је
људство
што
врвљаше
улицом
;
завириваше
у
излоге
.
Око
му
запе
за
прибите
таблице
трговаца
и
других
посленика
:
већина
туђих
имена
,
написана
у
туђим
језицима
.
У
кавани
нађе
свога
пријатеља
.
Одахну
,
угледавши
га
.
—
Сви
овдје
њемачки
говоре
,
—
опази
у
разговору
Иво
.
Такав
је
обичај
,
одговори
пријатељ
му
Пиеро
.
Уто
к
њима
приђоше
тројица
ђака
.
Разговарали
су
талијански
.
Пиеро
га
пристави
.
Бијаху
и
то
Далматинци
.
Док
посркаше
каву
,
разговараху
онако
преко
воље
.
—
Опрости
,
Иво
,
—
рече
му
Пиеро
.
—
Наша
је
навика
да
свако
по
подне
учинимо
једну
партију
на
карте
.
Можеш
и
ти
доћи
!
Пођоше
сви
у
другу
собу
.
Пиеро
је
губио
,
Иво
је
чекао
и
чекао
,
но
тој
партији
не
бијаше
конца
ни
краја
.
Дотужи
му
се
.
—
Ја
ћу
мало
изићи
,
рече
играчима
.
—
Слободно
,
—
одговори
му
Пиеро
.
—
Опрости
,
знаш
,
но
овакова
је
навика
!
Ма
свакако
вечерас
дођи
!
—
напомене
му
,
бацајућ
’
љутито
карте
.
Иво
изиђе
.
Читаво
по
подне
вукао
се
улицама
;
ну
у
највећој
вреви
,
гдје
је
живот
кипио
,
осјети
се
осамљен
,
без
икога
од
срца
.
Из
дна
душе
будило
се
болно
чувство
,
неодређено
,
безразложно
;
но
тек
оно
га
бијаше
освојило
и
он
му
се
је
предао
.
И
отада
га
оно
нераздруживо
пратијаше
и
навираше
му
из
цијелога
бића
.
Бесвјесно
ходаше
широким
улицама
.
Више
га
нијесу
занимала
туђа
обличја
,
ни
градски
сјај
;
бијаше
мирнији
чим
је
даље
одмицао
.
Избије
на
жељезничку
штацију
.
Наново
се
нађе
међу
силом
свијета
.
Жамор
,
шум
сада
га
као
успављује
...
У
ушима
му
бруји
и
од
њега
се
удаљује
путем
прама
оној
страни
откуда
је
дошао
жељезницом
.
У
самоћи
,
на
догледу
великог
града
,
јача
га
туга
притисну
.
Гледаше
пожутјеле
високе
шуме
,
отворена
широка
поља
.
Све
се
блисташе
у
сунчаном
сјају
.
Враћаше
се
у
засјенути
град
,
а
из
душе
му
,
већ
навираше
бол
за
остављеним
својим
крајем
.
Мисао
дизаше
га
у
плаветне
висине
,
и
он
је
тражио
морску
пучину
што
се
спаја
с
пошљедњом
свјетлошћу
.
Ну
носили
га
младост
и
здравље
,
и
он
брзо
обикне
у
граду
.
Живио
је
као
и
остали
ђаци
,
и
привидно
се
не
одвајаше
од
осталих
;
но
собом
из
врлетнога
свога
краја
бијаше
понио
и
мирис
живога
мора
и
поља
и
свјетлост
пуна
дана
.
За
неко
вријеме
,
у
вреви
ђачког
живота
,
тек
би
часом
притајани
осјећаји
оживјели
,
и
тада
би
бјежао
у
природу
,
да
се
смири
.
Но
чим
је
боље
упознао
друштвене
прилике
,
разочаравао
се
све
то
више
,
а
жељан
да
нађе
одушке
својим
мислима
,
силно
се
удуби
у
читање
сваковрсних
књижевних
дјела
.
Није
се
могао
никако
да
снађе
у
противрјечју
разних
животних
проблема
.
Редовито
,
пошто
би
прочитао
каково
дјело
,
било
материјалистичке
било
идеалне
филозофске
тенденције
,
бијаше
му
у
души
тужно
и
мрачно
;
и
само
на
догледу
природних
појава
,
у
простоти
,
враћаше
му
се
мир
и
благо
весеље
.
Убрзо
и
он
више
не
осјећаше
никаково
поштовање
прама
спољашњим
обредима
.
Његово
вјерско
нагнуће
лежало
му
је
у
његовим
чувствима
,
и
оно
се
једнако
будило
и
скрушавало
на
догледу
елементарних
страхота
и
свјетлости
пуна
дана
,
у
замирућем
западу
,
као
што
и
у
тишини
ноћи
.
Потајни
слатки
бол
јављаше
се
у
свакоме
животном
весељу
,
ну
неизвјесна
неодређена
слутња
,
као
бљесак
,
налијеташе
му
испред
очију
.
Она
бијаше
као
вјесница
,
као
нека
копча
између
физичкога
и
душевнога
живота
.
И
домало
друштво
у
граду
не
пружаше
му
више
никакове
насладе
,
или
,
ако
би
и
осјетио
каткада
радост
дивљега
весеља
,
или
пустио
маха
младићкој
обијести
и
уживању
,
—
редовито
иза
тога
,
па
и
у
самоме
ономе
часу
,
јављаше
се
из
душе
туга
и
силна
тјескоба
,
да
у
заметку
сатаре
клинцу
разуларена
заноса
.
Осјећај
самилости
и
туге
живљаше
у
њему
и
код
чаше
вина
и
у
казалишту
и
у
друштву
запуштених
жена
,
и
свугдје
гдје
не
осјећаше
објаву
правога
,
истинскога
живота
.
У
пошљедње
вријеме
живљаше
о
себи
,
у
сабирању
мисли
,
у
дугим
шетњама
и
у
посматрању
природе
.
Пошто
би
цијели
дан
избивао
напољу
,
у
околишу
,
тек
увече
враћао
би
се
у
град
.
Неколико
пута
,
у
ходу
и
у
сабирању
мисли
,
у
уређеној
шуми
изнад
града
наљезе
на
њих
двоје
:
брата
и
сестру
.
Брата
познаваше
са
свеучилишта
.
Бијаше
сиромашан
ђак
,
син
неке
удовице
.
Једнога
љетнога
дана
ујутро
,
да
није
ни
сам
знао
зашто
,
устави
се
он
код
њих
.
Она
је
сједела
на
клупи
,
у
осјену
цвјетних
стабала
;
до
ње
стајаше
брат
.
Испод
ногу
им
простираше
се
саг
зелене
траве
.
Издалека
,
као
лака
музика
,
допираше
до
њих
брујање
водоскока
.
Брат
га
претстави
.
Она
се
диже
.
Пружи
му
руку
и
,
уз
стидљиви
дрхтај
трепавица
,
обори
очи
.
—
Господин
је
Далматинац
,
—
рече
јој
брат
.
—
Драго
ми
је
!
—
чисто
весело
одазове
се
она
,
погледа
у
Иву
и
упита
:
—
Јесте
ли
близу
мора
?
—
Ни
сто
корачаја
од
њег
’
.
—
То
мора
да
је
дивно
!
Никада
нијесам
видјела
море
.
—
Никада
!
?
—
прихвати
Иво
.
—
А
је
л
’
те
,
оно
није
зелено
,
како
га
описују
неки
странци
?
—
Не
,
оно
је
као
и
дуга
свакојаких
боја
.
Настаде
тајац
.
Иво
криомице
завириваше
у
њене
плаве
очи
...
Сунце
бјеше
поскочило
.
Испод
једноставнога
шешира
сјало
је
њено
лице
младошћу
и
спокојством
.
—
Ми
ћемо
вас
оставити
,
—
прекину
ћутање
брат
јој
и
надода
усрдно
:
—
Пронађите
нас
гдјекад
.
Одоше
.
Иво
часом
застаде
,
и
гледаше
за
њима
.
Чим
замакоше
,
осјети
силну
тугу
.
И
он
пође
и
понесе
собом
топли
сјајни
задах
дана
,
с
њеним
благим
,
дјетињим
обличјем
.
Не
могаше
одолети
жељи
да
их
не
походи
,
па
тако
започе
њихово
познанство
.
Отада
и
ходаше
за
њом
и
дуље
остајаше
код
своје
куће
,
а
поче
и
да
учи
за
испите
.
Бијаше
много
мирнији
.
Сигуран
да
ће
се
у
уречено
доба
с
њоме
видјети
,
радо
је
прегорео
и
оне
своје
дуге
шетње
по
пољима
.
Када
би
узилазио
уза
мрачне
стубе
старе
кућетине
,
увијек
га
је
обухватала
нека
угодна
језа
;
редовито
наступаше
сладак
дрхтај
по
цијеломе
животу
.
Пројурио
би
кроз
тамни
,
задушљиви
ходник
,
и
одмах
,
чим
би
у
собу
улегао
,
прислонио
би
се
на
отворени
прозор
.
Она
би
дошла
и
намјестила
би
се
поред
њега
.
Дуго
и
дуго
,
с
оне
висине
гледаше
он
комад
ведра
неба
над
собом
,
гледаше
њу
—
а
друго
шта
није
ни
гледао
...
Приљубио
се
уза
њу
с
дјетињом
приврженошћу
.
У
томе
затече
га
школски
распуст
.
Растанак
не
бијаше
му
тежак
.
Остављаше
је
сигуран
да
ће
се
за
два
мјесеца
вратити
и
да
ће
у
овом
великом
граду
опет
код
ње
наћи
уточишта
.
А
сада
одлази
да
види
свој
родни
крај
,
мајку
,
море
,
небо
и
поље
све
то
обасјано
сјајем
љетнога
приморја
.
На
догледу
мора
поздрави
у
њему
као
неку
објаву
истинскога
живота
.
Први
дани
пролажаху
му
у
млађаном
несташлуку
.
Но
чим
је
дуље
боравио
уз
море
,
буктијаше
све
јача
страст
и
захваташе
његов
млади
живот
.
Сама
успомена
на
њу
није
је
могла
утолити
.
За
оних
дугих
,
врућих
дана
,
пошто
би
се
изјутра
окупао
,
завукао
би
се
у
поље
и
завалио
под
крошњату
смокву
.
Над
њиме
,
између
широкога
лишћа
,
вириле
су
и
висјеле
смокве
пуцавице
—
обле
,
меснате
,
крцате
медена
слатка
сока
,
који
се
је
циједио
из
црвених
,
распуцаних
усница
...
Пред
њим
испружила
се
лоза
,
на
њој
се
шара
гроздово
зрње
.
Уоколо
,
мрке
маслине
бацају
дуге
сјенке
и
допиру
све
до
високих
гомила
по
којима
се
пење
на
изводе
дивља
лоза
и
бршљан
.
Понио
би
собом
књигу
да
чита
.
Домало
и
жешће
би
упекло
.
Прави
кријес
!
Тада
би
оставио
књигу
и
загледао
се
неодређено
преда
се
...
Сунце
пржи
све
жешће
и
жешће
;
отсјев
му
постаје
бљедикав
.
Пред
очима
му
непрестано
трепере
свјетлаци
...
Суха
земља
,
гдјегдје
распуцана
,
зја
као
змија
.
С
ње
сипа
топлота
;
тражи
кишу
да
је
утиша
,
загаси
и
да
је
ситу
напоји
.
Тихо
море
ишчекује
жељно
благи
вјетрић
да
заћарлија
,
да
му
гане
пучину
,
а
прожутјела
трава
пригиба
се
чедно
к
земљи
,
као
да
тражи
њену
влагу
,
како
би
издржала
тешку
спарину
.
Испред
његових
очију
и
из
њих
чини
му
се
лете
лаке
варнице
и
ишчезавају
у
сунчеву
жару
...
Тада
је
нервозно
гинуо
за
њом
.
Наједном
би
се
као
пренуо
из
сањарије
и
у
заклоници
,
између
широких
разгранина
,
у
оној
присјенци
,
раздражен
жељковаше
за
њом
...
Сав
жар
и
жегу
у
природи
осјећаше
у
својим
грудима
.
И
када
би
је
замислио
,
онако
просту
и
здраву
трзнуо
би
се
и
јако
би
га
у
души
жацнуло
.
Силна
природна
страст
надјачаваше
сваку
мисао
.
Тражијаше
њено
тијело
и
њену
младост
.
Као
што
је
море
вапило
за
благим
повјетарцем
,
земља
за
кишом
,
тако
се
и
он
заносио
прибраним
усницама
за
меденим
соком
њених
слатких
пољубаца
,
да
га
испије
,
да
затоли
и
загаси
,
ако
ће
и
за
час
младићку
жеђ
.
Иза
обједа
,
да
убије
најжешћи
кријес
,
проспавао
би
.
Она
тада
долажаше
к
њему
у
наручје
.
Слављаше
свадбу
,
о
којој
на
јави
ни
мислити
није
смио
...
А
кад
би
нестало
и
последњега
сјаја
са
запада
,
а
ноћ
се
истиха
и
неосјетљиво
спустила
,
редовито
силажаше
мору
.
С
копна
би
заћарлијао
вјетрић
и
голицао
га
по
лицу
.
Воњ
жестоких
трава
и
задах
мора
,
уз
једнолично
цвиљење
попаца
,
будили
би
у
њему
најслађу
поезију
и
чежњу
.
Свјећарице
лижу
по
морској
пучини
.
Он
их
прати
погледом
и
подаје
се
најсмјелијој
фантазији
...
Једне
вечери
није
могао
да
издржи
,
диже
се
прије
обичајног
времена
и
пожури
кући
.
Собом
носио
је
сву
сласт
и
милину
љетне
ноћи
код
мора
.
У
својој
соби
узе
хартију
и
поче
писати
.
Глава
му
је
крцата
лаких
,
мисли
,
но
не
зна
да
их
распореди
.
Хтједе
да
јој
све
рече
.
Овај
лист
имао
је
да
навијести
његову
силну
љубав
,
и
он
њој
написа
:
„
Још
неколико
дана
и
бићу
с
вама
—
понијећу
собом
морских
шкољки
.
Не
знам
што
да
вам
пишем
;
још
осјећам
сву
сласт
што
је
проживих
овога
часа
крај
живога
мора
.
У
мени
је
срећа
;
све
се
око
мене
топи
у
љубави
,
но
вас
нема
...
А
само
ради
вас
и
с
вама
ја
сам
замишљао
дивну
слику
.
„
Чинило
ми
се
да
нас
тик
жала
чека
хитар
чамац
;
море
је
мирно
,
дубину
му
мјесец
освјетљује
...
Ми
се
журимо
,
отпловићемо
чак
далеко
,
далеко
тамо
гдје
ћемо
наћи
острвце
пуно
цвијећа
и
шарених
птица
,
—
валићи
му
плачу
обалу
и
шапућу
вјечиту
пјесму
.
Журимо
се
и
журимо
!
Чедо
моје
,
тамо
ћемо
поћи
!
“
Свршетком
распуста
,
здрав
и
миран
поврати
се
у
З
...
Она
га
дочека
срдачно
.
Прођоше
јесен
и
зима
;
густи
зимски
вео
не
застираше
му
погледа
;
у
њеним
плавим
,
непрегледним
очицама
гледаше
одраз
својега
жића
.
Њему
се
чињаше
да
је
излишна
свака
изјава
,
да
би
свака
формалност
вријеђала
његове
осјећаје
.
У
том
стању
затекоше
га
ускрсни
благдани
.
Један
његов
пријатељ
,
свеучилишни
ђак
из
Славоније
,
позове
га
да
благдане
проведе
с
њим
,
код
његове
куће
.
Није
га
било
никада
тамо
,
те
пристаде
.
Отпутоваше
.
Иво
понесе
собом
меланхолични
напјев
:
„
Славонијо
—
земља
племенита
“
,
и
у
души
поздрави
ту
равну
земљу
.
И
годијаше
његовој
души
досада
још
неосјећана
,
нова
,
сеоска
идила
.
Срчано
поздрављаше
по
ливадама
расијане
тежаке
,
одјевене
у
бијело
;
годило
му
је
разговјетно
и
јасно
шуштање
ријеке
и
далека
музика
врбових
грана
и
повијених
зелених
трстика
.
Изјутра
,
иза
недогледне
равнице
чињаше
му
се
да
види
море
закриљено
сивом
маглом
...
и
шиљаше
му
свој
врели
поздрав
.
Чим
је
стигао
,
писао
јој
је
ватрен
лист
крцат
мекане
поезије
.
Доби
одмјерен
одговор
(
она
му
је
увијек
пријатељски
писала
)
.
Затим
јој
је
засебице
писао
још
друга
два
листа
.
Тек
након
неколико
дана
она
му
отписа
:
„
Немам
времена
да
вам
надуго
пишем
.
Када
дођете
,
све
ћете
сазнати
.
Хоћу
да
вас
изненадим
“
,
дода
при
крају
писма
.
Затајана
слутња
пробуди
се
и
заокупи
га
.
Удуби
се
у
писмо
;
из
свакога
ретка
и
из
сваке
ријечи
тражио
је
разјашњења
.
Хтједе
да
не
мисли
о
злу
,
ну
ово
се
силом
наметало
.
Засити
се
пустих
равница
,
дражила
га
силна
прашина
и
сметало
му
непрестано
дрндање
сеоских
лојтра
...
Једнога
јутра
поврати
се
.
Тек
што
се
је
удесио
,
упути
се
к
њима
.
Биће
да
је
било
око
једанаест
сати
.
У
соби
нађе
њу
,
брата
јој
и
некога
времешнога
господина
.
Она
га
дочека
поуздано
,
с
благим
осмјехом
.
Часом
загледа
се
у
њено
ведро
лице
и
у
узвраћену
црвену
горњу
усницу
!
—
и
поздрави
их
.
—
Здраво
!
Добро
дошао
!
—
обоје
му
прихватише
и
изрукују
се
с
њиме
.
Господин
се
пријатељски
наклони
.
—
Зар
сада
с
пута
?
Како
је
било
?
—
упита
га
она
.
—
Добро
,
хвала
!
А
шта
је
код
вас
?
—
Ништа
особито
!
—
насимија
се
дјевојка
.
—
Има
нешто
,
—
јави
се
сумњиво
брат
јој
.
—
Ну
шта
?
—
навали
он
неустрпљиво
.
—
Важно
је
!
—
смијао
се
младић
.
—
Казаћу
вам
послије
,
—
надода
дјевојка
.
—
Зар
тајна
?
—
Никакова
тајна
.
Хтјели
смо
да
вас
изненадимо
;
а
ствар
није
особита
.
Господин
,
—
и
показа
на
њих
руком
,
—
и
госпођица
—
заручници
.
—
Збиља
?
—
промуца
он
и
оћути
као
да
му
се
нешто
испод
ногу
измиче
.
—
Тако
је
!
—
потврди
она
једнако
благим
осмјехом
.
У
то
видје
гдје
му
се
онај
господин
наклони
.
Сви
заћуташе
.
Суне
му
мозгом
:
нема
сумње
.
Завијоглави
и
смрче
му
се
.
Тек
што
затетура
,
нешто
промрмља
и
стругну
низа
стубе
.
На
улици
исправи
се
и
одахне
.
Као
гоњен
улети
у
своју
собу
и
баци
се
на
постељу
...
По
подне
одјурио
је
у
поље
,
изван
града
.
Очај
,
чама
и
силна
туга
глодали
га
.
У
грудима
га
тишти
,
не
може
да
мисли
,
не
може
ни
да
осјећа
.
Бијаше
све
узалуд
;
изван
боли
што
је
осјећаше
у
прсима
,
у
глави
и
у
очима
,
нека
друга
бол
кидаше
га
,
овладавши
њиме
,
и
он
није
знао
како
да
себи
помогне
.
Пред
вече
поврати
се
у
град
и
инстинктивно
луташе
око
њене
куће
.
Неколико
пута
,
већ
уморан
,
бјеше
обиграо
овај
комад
улице
,
док
спази
њих
троје
гдје
излазе
из
куће
.
Бесвјесно
пратијаше
их
издаље
.
Они
уђоше
у
неку
гостиону
,
он
улети
за
њима
.
Сједе
за
први
сто
што
га
нађе
и
наручи
пива
.
Заручници
се
бијаху
сместили
даље
од
њега
.
У
дворани
удараше
циганска
музика
.
Звуци
виолина
продираху
му
до
усред
душе
.
Часом
осјети
болну
чежњу
,
часом
силну
срџбу
,
док
не
западе
у
некакав
нехај
и
безбригу
.
Пио
је
чашу
за
чашом
,
онако
како
би
му
под
руку
дошла
...
Све
криомице
погледаше
на
њу
.
Она
се
бијаше
приљубила
уз
свога
заручника
и
чаврљаше
весело
.
Гледаше
је
и
гледаше
,
ну
она
се
ни
не
осврну
на
њ
.
Наново
у
дну
душе
појави
се
силна
туга
и
још
се
јаче
намршти
његово
разјађено
лице
.
И
пиво
бијаше
преслабо
да
разагна
очај
.
Наручи
жешћег
пића
.
Домало
пламен
лизаже
му
уз
образе
.
Јагодице
се
зажарише
;
поче
да
губи
свијест
.
Бол
попусти
;
музика
свеђ
свира
и
побуђује
у
њем
гануће
.
Навријеше
му
сузе
на
очи
.
Дрхтавом
руком
,
марамом
обриса
их
.
Хоће
силом
да
се
освијести
,
но
залуду
.
Магли
му
се
...
У
свјетлости
људи
се
протежу
блиједи
—
као
сјене
играју
му
пред
очима
.
Гледа
њих
и
њу
.
Је
ли
то
она
?
Изгледа
да
је
преполовљена
;
и
сви
су
у
дворани
једнаки
...
Они
се
дижу
.
Пролазе
мимо
њ
,
а
музика
свира
и
свира
.
Изиђоше
;
он
им
се
наклонио
,
и
они
му
одвратише
.
Плати
и
оде
.
Чист
ваздух
жестоко
је
дјеловао
;
залешура
се
и
прислони
се
уза
зид
.
Нема
снаге
да
их
прати
,
а
они
замакоше
присјенком
зажганих
лампи
.
Дуго
је
тако
стајао
.
Најпошље
се
маче
и
с
натегом
дотетура
до
своје
куће
.
Када
се
је
пробудио
,
бијаше
објутрило
.
Тек
што
је
отворио
очи
,
свега
се
сјети
.
Оћути
силну
бол
у
глави
;
размази
се
.
Растројени
живци
попустише
и
он
заплаче
као
мало
дијете
.
Завлада
њиме
некакова
несломива
чежња
...
за
родним
крајем
.
Кроз
сузе
сину
му
мисао
:
„
Дома
ћу
!
“
Чињаше
му
се
да
је
у
томе
још
једини
спас
.
У
трен
ока
обуче
се
.
На
брзу
руку
спртља
своје
ствари
у
ковчег
,
јави
се
господарици
и
вечерњим
влаком
отпутова
кући
.
Сутра
дан
освану
недјеља
.
Пробудио
се
је
када
се
већ
широк
траг
сунца
повлачио
по
соби
и
допирао
до
саме
постеље
му
.
Нагло
раствори
очи
,
промешкољи
се
по
постељи
и
,
подавивши
прекрижене
руке
под
главу
,
загледа
се
у
дрхтај
прашине
у
сунчаном
сјају
.
Брзо
путовање
и
нагла
промјена
предјела
учини
да
се
је
увријежена
болна
мисао
растресла
и
није
глодала
првом
силом
.
Па
бијаше
и
опочинуо
и
добро
се
примирио
.
На
прстима
у
собу
униђе
мајка
му
и
надвири
се
над
постељу
.
—
Пробудио
си
се
,
—
рече
му
.
—
Чекај
,
донићу
ти
удија
каву
!
Он
јој
се
насмија
и
зажмири
кратковидним
очима
,
да
је
боље
види
.
Њезин
долазак
трже
га
из
мисли
,
исправи
се
и
подиже
из
постеље
.
Када
се
старина
повратила
,
бијаше
се
почео
облачити
.
Она
постави
поднос
на
сто
и
гледаше
у
њ
.
И
Иво
се
приближи
и
топлим
погледом
посматра
старицу
.
Силно
је
личио
мајци
.
Његове
и
њене
сањалачке
очи
имађаху
једнак
изражај
сјете
и
самилости
.
Мајчино
блиједо
лице
,
старачки
свјеже
,
отсијеваше
благо
.
Посматрајући
је
,
он
је
увијек
у
њеном
лицу
наслућивао
и
гледао
будућега
себе
.
—
Како
је
отац
?
—
упита
је
.
—
Доли
је
,
у
дућану
...
Како
се
средиш
,
пој
удија
к
њему
...
А
хоћеш
нам
дуго
остати
?
—
Не
знам
баш
...
ма
хоћу
бар
до
почетка
октобра
...
Часом
стоје
обоје
онако
једно
прама
другоме
,
док
се
он
маче
да
се
среди
.
Тада
се
она
сјети
да
ће
се
кава
исхлади
и
зануди
га
да
је
попије
.
Он
је
преко
залогаја
упита
:
—
А
има
ли
шта
ново
?
Здраво
се
је
,
ну
неродица
убила
је
мали
пук
,
а
боме
и
веле
,
—
бог
сачува
!
Синко
мој
,
ако
овако
подржи
,
не
остаје
мнозима
него
узет
’
шћап
у
руке
,
па
у
просјаке
!
Јема
их
и
сада
у
селу
,
те
нимају
шаку
пуре
!
И
мајка
му
од
срца
уздахну
.
Он
се
у
то
посвема
средио
и
наумио
изићи
.
—
’
Ајде
,
’
ајде
!
Доли
је
отац
...
А
ча
ћеш
за
обид
?
—
Ну
младић
ни
не
чу
,
сиђе
низа
стубе
и
преко
дворишта
униђе
у
дућан
.
Отац
,
шјор
Лука
,
разговараше
с
тежацима
што
дођоше
по
своје
наднице
,
или
за
каквим
другим
послом
.
Крјепак
,
јака
врата
,
стајао
је
између
убогих
,
окоштих
сељака
.
Кад
угледа
сина
,
пође
му
полако
у
сусрет
и
пољубивши
се
с
њиме
,
упита
га
:
—
Како
си
ове
године
уранио
?
Нису
још
били
испити
?
—
Нису
до
октобра
.
—
Па
?
—
Могу
и
код
куће
учити
.
Сви
ућуташе
.
Сељаци
загледаше
се
у
господскога
младића
.
Он
се
к
некима
обрне
и
поздрави
их
.
Отац
прислонио
се
уз
пуну
врећу
.
—
А
доша
си
синоћ
?
—
Синоћ
,
да
.
Ви
сте
спавали
.
У
дућан
униђе
неко
дијете
да
нешто
купи
.
—
Ви
сте
у
послу
,
—
рече
Иво
и
изиђе
на
улицу
.
—
Немој
да
те
чекамо
у
подне
!
—
добаци
отац
за
њим
.
С
улице
крену
жупској
кући
.
Хтједе
да
се
поздрави
са
младим
жупником
,
с
којим
је
био
добар
пријатељ
.
Ну
када
је
стигао
пред
кућу
,
предомисли
се
;
чињаше
му
се
да
је
још
прерано
,
а
опет
вукла
га
жеља
да
се
на
овоме
лијепоме
дану
прође
по
пољу
.
Пође
равно
напрјед
до
узвисине
,
окле
је
пуцао
поглед
на
море
.
Крене
низбрдицом
и
не
могаше
одољети
жељи
,
па
се
упути
до
боровика
.
У
ходу
силио
се
да
се
разабере
и
да
из
душе
истргне
болне
мисли
што
му
се
наметаху
.
Осјећаше
се
здрав
,
раздраган
,
у
затишју
свога
краја
,
а
око
њега
дрвеће
и
лоза
пуне
се
,
назупује
се
зеленило
,
трава
избија
,
све
хоће
да
искочи
,
да
у
се
упије
свјетлост
сунца
.
Јасно
море
мирује
,
привлачи
.
Младић
оћути
опет
задах
истинскога
живота
.
Но
пошљедња
бол
бијаше
јоште
јака
—
није
могао
да
је
се
отресе
.
На
махове
уснице
му
подрхтаваху
и
све
до
у
срце
зазебло
би
га
.
Отимаше
се
и
зађе
у
боровик
.
Часом
разблажи
га
зеленило
што
се
у
шумици
,
у
свјетлу
,
прелијеваше
у
свим
прелазима
.
Живо
борово
истицаше
се
над
мрким
глумчевим
и
падаше
по
кадуљи
,
вријесу
и
смиљу
зеленкаст
му
одбљесак
.
Он
се
прислони
уз
бор
и
загледа
се
у
сјајни
сунчев
зрак
што
се
прелијеваше
по
пучини
.
Из
даљега
допираху
до
њега
чести
ударци
млатаца
,
из
жбуна
прхну
птица
и
цијукну
.
А
сунце
боље
грије
,
жари
,
буди
.
Он
се
протегли
и
упије
у
се
пуна
уста
чиста
,
мирисава
ваздуха
...
Доље
,
испод
њега
,
зачу
се
клопот
живога
—
котрљање
стијена
.
Узбрдицом
прама
њему
јашио
је
на
мазги
сусјед
и
врсник
Јуре
.
Јахаше
наголо
и
непрестанце
махаше
ногама
да
натјера
мазгу
е
би
боље
ишла
.
—
Здраво
,
Јуре
!
—
прихвати
Иво
и
чисто
му
би
јаше
драго
што
га
је
видио
.
Младић
устави
мазгу
и
хтједе
сјашити
.
Иво
га
задржи
и
придржа
се
мазгина
врата
.
—
Гоним
је
из
паше
...
Да
је
осамарена
,
да
би
вам
узјашити
,
—
рече
му
.
—
Хвала
ти
,
волим
овако
!
Па
како
си
?
—
Ето
,
да
се
живе
...
А
ви
љетос
уранили
?
Иво
посматраше
младића
који
га
гледаше
својим
добрим
вијерним
очима
;
осјети
његову
приврженост
и
бијаше
му
угодно
.
Он
га
је
још
од
дјетинства
од
срца
волио
.
Његово
обично
насмијано
лице
имало
је
у
себи
нешто
примитивна
,
привлачива
.
—
Хоћете
ли
се
вратити
?
—
упита
га
повјерљиво
.
—
Ти
ћеш
ми
умаћи
...
—
Нећу
,
ни
ми
хитње
.
Ако
ћете
,
сјатићу
,
па
ћемо
заједно
.
—
Не
,
не
!
—
одговори
Иво
.
—
Овако
ћемо
се
придржа
младићева
бедра
и
полако
пођоше
узбрдицом
.
У
друштву
с
Јуром
лијепо
се
разабрао
у
мислима
.
У
ходу
,
пошто
се
мало
угријао
,
осјети
јак
нагон
за
пустим
пољским
животом
.
Зажели
се
другога
живота
,
па
да
с
Јуром
обигра
по
сунцу
пољем
унакрст
.
—
Мазга
ти
је
мршава
,
—
рече
му
,
огледајући
је
.
—
У
рђава
је
господара
;
ма
доћ
’
ће
она
свитлија
и
помоћ
’
ће
се
чим
боље
избије
трава
.
Јур
јој
се
весели
!
—
А
жениш
ли
се
?
—
Зашто
ме
то
питате
?
—
И
слатко
се
насмије
.
—
А
зашто
се
ви
,
који
можете
не
жените
?
Ма
да
,
јема
доста
жен
’
по
свиту
.
—
Па
,
имао
си
младу
?
—
Пустите
!
Триба
се
устрпити
до
боље
прилике
,
па
може
се
и
то
!
У
говору
дођоше
у
равницу
,
на
шири
пут
.
Иво
часом
одахне
,
па
пођоше
наново
успоредо
.
На
догледу
села
,
на
раскршћу
,
закрене
путем
што
је
водио
цркви
и
поздрави
се
с
Јуром
.
У
ходу
к
цркви
свечано
зазвонише
сва
звона
на
приступ
;
он
пожури
да
се
састане
са
жупником
.
Ту
се
поздрави
са
сусједима
и
знанцима
и
посматраше
чељад
што
се
лијено
узбрдицом
пењала
и
пред
црквом
се
заустављала
.
Као
никада
досада
,
учини
му
се
тај
свијет
убог
и
јадан
,
обучен
у
искрпљена
и
тијесна
одијела
по
градску
скројена
.
Поглед
му
се
устављаше
на
њиховим
дугим
,
јаким
рукама
,
са
згрченим
прстима
,
што
бијаху
испуцане
и
нажуљене
од
великога
напора
.
Млађарија
,
мушка
и
женска
,
безбрижно
корачаше
,
окићена
мирисавим
цвилећем
и
све
жагорећи
у
јужњачкој
шали
.
Они
су
свјетлији
и
стројнији
.
Покоја
цура
погледа
га
и
насмије
се
;
дочим
је
старија
чељад
озбиљна
и
забринута
.
Звонце
брецну
.
Свјетина
навре
на
тијесна
врата
.
У
час
црква
бјеше
пуна
чељади
,
као
шипак
зрња
.
Начичкала
се
глава
до
главе
.
Иво
попође
и
погледа
унутра
.
Миса
започе
.
Чељад
крижаше
се
и
поклекоше
,
а
он
се
наново
поврати
на
улицу
.
Тумараше
даље
селом
.
Посматраше
мале
ниске
потлеушице
,
што
се
прислањаху
уз
стрмине
,
да
су
у
заклоници
од
буре
и
од
других
непогода
.
Између
њих
бечи
се
погдјегдје
кућетина
господе
из
вароши
и
засјењује
им
свјетлост
.
Вртлићи
,
што
би
их
зец
прескочио
,
засађени
зељем
,
леже
неуређено
и
расијано
у
осјену
кућа
.
Није
ни
сам
знао
зашто
се
је
уставио
испод
дрвета
на
ком
су
тек
избили
пупољци
.
До
њега
нахерила
се
кућица
сусједа
му
Јере
.
На
прозорчићу
,
у
окренутој
и
распуцаној
лопижи
,
зеленио
се
је
босиљак
,
једини
урес
уоколо
.
Доље
наниже
у
сунцу
и
осјену
иза
,
виших
стабала
,
су
кућице
.
Из
њих
избијаше
дим
;
над
кућама
дизаше
се
,
ниско
,
повлачећи
се
између
грања
зелено
заодјевених
стабала
...
Иво
се
сјети
дјетињских
дана
,
када
се
је
сиграо
и
крио
између
оних
кућица
,
када
је
уз
огњиште
са
својим
врсницима
казивао
гачице
,
а
бура
над
кућама
фијукала
,
док
је
дрхтало
цијело
село
;
сјети
се
свих
годишњих
доба
и
тргње
и
мора
и
поља
—
и
бијаше
му
тјескобно
и
тешко
.
Па
зашто
га
од
свега
тога
отргоше
,
против
његове
воље
?
Све
то
бијаше
изгубљено
,
а
да
ништа
није
добио
у
замјену
.
Он
пусти
маха
свому
нагнућу
,
и
питаше
сама
себе
:
„
Чему
све
ово
?
“
Горко
пожали
што
се
они
дани
неће
већ
никада
повратити
и
безнадно
гледаше
у
село
.
Чему
сва
та
научна
филозофија
што
запоставља
истински
живот
,
када
нема
у
себи
ништа
што
је
оправдава
?
По
њој
,
он
би
могао
да
живе
на
штету
другога
,
што
се
је
противило
добром
му
од
природе
нагнућу
,
или
...
да
очајава
...
И
када
он
у
себи
не
би
осјећао
сву
силу
објаве
здравог
живота
и
његову
сласт
уживања
,
морао
би
да
се
прегори
,
да
своје
жиће
претргне
у
најљепшим
годинама
...
Маче
се
и
сиђе
усред
села
...
Под
гранатом
мурвом
бјеше
иставио
„
Пилат
“
на
продају
своје
ситне
ствари
.
Када
га
је
угледао
,
дотаче
се
феса
и
поздрави
га
.
Бијаше
црвен
као
рак
,
плешињав
,
с
чуперком
на
потиљку
,
уредно
раздијељене
косе
.
С
рукама
у
џеповима
,
ушетао
се
поред
робе
,
непрестано
нешто
гунђајући
.
Уоколу
,
уза
зид
,
зијеваше
неколико
старијих
и
болешљивих
људи
што
су
слушали
малу
мису
,
па
сада
се
јадају
један
другому
.
Заслави
на
„
подизање
“
.
Сви
поклекоше
и
пригнуше
се
к
земљи
;
гласно
молећи
,
скрушено
се
удараху
у
прса
.
Иво
нестрпљиво
очекиваше
да
изиђе
тај
народ
;
осјетио
је
потребу
да
буде
међу
свијетом
.
Напокон
,
неколико
женских
убрзаше
из
цркве—
знак
да
је
миса
при
крају
.
Домало
наврије
и
друга
чељад
,
разилазећи
се
својим
кућама
.
Изиђе
и
жупник
,
а
уто
заслави
и
подне
.
Иво
га
,
угледа
гдје
силази
низбрдицом
,
једнако
журно
премећући
кратке
ноге
.
Смјешкао
се
старицама
што
их
среташе
у
ходу
,
и
добациваше
им
покоју
безазлену
шалу
.
Они
приступише
један
другому
и
усрдно
се
руковаше
.
—
Знао
сам
да
си
дошао
;
рекли
су
ми
,
—
поздрави
га
жупник
и
погледа
га
својим
упитљивим
великим
очима
.
—
Бићеш
собом
понио
силесију
новости
?
Е
да
,
греш
из
нашега
З
...
!
Ма
уранио
си
,
још
нијесу
почеле
смокве
!
—
Ти
си
увијек
добре
воље
,
—
опази
Иво
.
—
А
ви
што
долазите
издалека
,
погосподите
се
,
па
само
важно
...
—
Пусти
,
пусти
!
—
трже
се
Иво
.
—
Оставио
бих
се
ја
свега
...
.
—
Дакле
,
шта
је
нова
?
—
Нова
?
Не
знам
...
—
Кажи
,
нека
и
ми
у
овој
пустоши
дознамо
поштогод
!
Нећу
ни
да
те
зовем
на
објед
...
Биће
те
се
твоји
ужељели
.
—
Хвала
ти
.
—
Дакле
?
—
јави
се
наново
жупник
.
—
Шта
ћеш
?
...
идемо
на
објед
,
подне
је
прешло
.
—
И
растадоше
се
.
Укућани
бијаху
већ
сви
посјели
.
Брат
му
Марко
,
момче
окретно
но
пркошљиво
,
бјеше
већ
посркао
јуху
и
диже
се
,
па
пође
сам
у
кухињу
да
донесе
месо
и
да
се
загризе
успут
о
стару
службеницу
.
—
Који
је
узрок
да
си
прво
вримена
доша
?
—
Боље
за
вас
,
—
рече
млађи
брат
,
носећи
кухано
месо
—
мање
ћете
с’арчит
’
!
.
—
Тако
је
!
—
насмија
се
доброћудно
Иво
.
—
Оставимо
луде
разговоре
,
—
озбиљно
рече
отац
.
Ово
је
четврта
година
да
си
тамо
,
а
знам
да
се
у
четири
године
свршује
.
—
Може
се
,
да
...
Ма
прву
рам
годину
био
болестан
...
А
могу
и
код
куће
учити
...
—
Пусти
га
’
—
јави
се
умиљато
мајка
му
.
—
Зна
и
он
,
није
већ
дите
.
—
Знам
ја
најбоље
!
Не
,
гре
посао
у
реду
.
Ма
нека
чини
ча
га
је
воља
,
—
пријекорно
заврши
отац
му
.
Иво
је
осјећао
да
је
крив
,
па
не
одговори
ни
ријечи
.
А
тако
се
и
отац
умири
и
не
приговараше
даље
.
Први
се
диже
отац
а
пође
у
дућан
.
Брат
му
Марко
зовну
слугу
и
нареди
му
да
одагна
живину
у
пашу
,
па
и
он
изиђе
.
—
Увијек
отац
штогод
приговори
,
—
рече
Иво
мајци
кад
су
остали
насаму
.
—
Љути
се
;
говори
да
си
јур
ове
године
мога
свршити
,
ма
да
си
се
узлинио
.
Биће
ти
тешко
—
ну
настој
и
ти
.
А
све
ће
бити
добро
,
—
утјешљиво
докрајчи
мати
.
—
’
Ајде
„
напиј
се
још
,
па
пој
опочини
!
Иво
изиђе
уза
стубе
,
униђе
у
собу
и
за
собом
затвори
врата
.
Бјеше
раздражен
,
немиран
.
Није
знао
шта
да
почне
;
часом
баци
се
обучен
на
постељу
.
Хтједе
силом
да
прокуња
,
да
опочине
но
није
му
се
никако
дало
.
Нешто
му
паде
на
ум
и
он
се
диже
с
постеље
,
извади
кључ
из
џепа
и
отвори
ковчег
.
Пребираше
по
њем
и
нађе
њену
слику
.
Безазлено
,
дјетињско
лице
,
оивичено
тамном
косом
,
весело
се
потсмјехиваше
.
Што
је
више
у
њу
гледао
,
постајаше
раздраженији
.
Је
ли
могуће
да
оно
још
недорасло
дијете
—
не
осјећаше
?
Ко
зна
,
зна
ли
она
што
је
прави
живот
,
што
је
сласт
и
љубав
...
?
Можда
њено
тијело
није
загријано
жаром
страсти
,
ваљада
нема
душе
...
?
И
он
не
може
више
да
мисли
,
бол
га
савладава
.
Стисну
још
рукама
слику
и
безнадно
је
спусти
у
ковчег
...
.
.
...
У
соби
је
тишина
,
а
са
улице
чује
се
весели
смијех
чељади
,
ходање
и
дозивање
.
Доље
испод
његова
прозора
играју
се
дјечурлија
„
на
буче
“
,
и
јагме
се
око
раштрканих
пуцета
.
Младић
се
прислонио
уз
прозор
,
а
мисли
му
блуде
некамо
,
неодређено
и
не
може
ни
једне
да
среди
.
Није
друге
,
мора
и
насилу
да
изиђе
.
Он
пође
к
мору
.
У
његовој
близини
увијек
налази
,
утјехе
.
Нешто
што
није
схватио
гонило
га
и
гурало
у
очај
...
Уморан
,
застаде
пред
боровиком
,
на
догледу
жива
мора
.
...
Поглед
му
блуди
широким
простором
,
и
бол
помало
попушта
,
разилази
се
по
расијаним
,
засјенутим
доловима
и
увалама
;
блажи
га
даљина
мора
што
се
с
небом
спаја
,
губи
се
преко
високих
прекоморских
брдина
и
наступа
сјета
,
тишина
и
бесконачна
чежња
...
А
боровик
сјаји
се
на
сунцу
,
лагано
жамори
,
а
дебели
мрки
хлад
тајанствено
привлачи
к
себи
.
Живци
му
се
упокојише
,
обишао
га
млаз
силна
ганућа
.
Он
осјети
у
себи
задах
васељене
,
из
које
је
и
он
никнуо
и
ослушкиваше
шапат
њених
бића
...
Пред
очитом
објавом
вјечности
душа
му
се
растапаше
у
свеопћој
хармонији
бесконачне
љубави
,
у
чијој
сили
блиједила
је
и
ишчезавала
—
у
неизмјерности
простора
-
и
сама
њезина
дјетињска
прилика
...
Тако
се
помало
прилагоди
домаћему
животу
.
Свакидање
шетње
уз
живо
море
донашаху
му
сигурне
утјехе
.
Истина
,
погдјекад
,
изнебуха
синули
би
му
памећу
догађаји
из
пошљедњих
дана
;
трзнуо
би
се
и
осјетио
у
дну
душе
печал
повријеђених
тужних
успомена
,
и
цијели
организам
лагано
би
задрхтао
.
Ну
осјетљиво
његово
биће
даномице
откриваше
и
упознаваше
у
околишу
у
којем
борављаше
вјечите
истине
.
Јављао
се
живот
,
па
би
му
се
он
у
којем
му
драго
облику
подао
,
да
у
њему
утоли
своју
неразложну
бол
.
Трзавица
живаца
јењала
је
и
попустила
,
а
мјесто
ње
наступила
лака
сјета
и
суморна
чежња
.
Па
и
у
разговору
с
мајком
,
у
читању
,
у
радњи
по
кући
,
у
посматрању
сеоскога
живота
,
налазио
је
искру
меке
свакидашње
поезије
;
он
се
тако
најзад
примири
и
бијаше
очито
задовољнији
.
Једнога
дана
урани
и
,
тек
што
је
објутрило
,
науми
поћи
у
поље
.
Док
се
сређивао
,
у
дворишту
сакупљаху
се
тежаци
.
Чуо
се
јаки
глас
шјор
Луке
,
који
наређиваше
слушкињи
што
да
спреми
за
оброке
у
виноград
.
Путем
озвањало
блејање
стоке
,
ревање
магаради
и
дозивање
чељади
...
У
први
цик
сунца
цијело
село
бјеше
на
ногама
,
да
отпочне
тешки
рад
.
Дружина
бијаше
већ
одмакла
из
села
када
је
Иво
изишао
на
пољски
пут
.
У
ходу
стизаше
га
испрва
још
погдјекоји
задоцњели
тежак
с
тешком
мотиком
преко
рамена
.
Он
би
измијенио
с
њиме
покоју
ријеч
,
док
би
дошли
до
његове
ограде
.
Најпослије
остаде
посве
сам
и
одмицаше
полако
напријед
...
Осјећао
је
у
себи
задовољство
и
милиње
,
пак
се
радо
устављао
код
џбунова
цвијећа
и
стабала
.
На
догледу
мора
застаде
.
Сунце
бијаше
подоста
отскочило
,
а
с
пучине
ћарлијаше
вјетрић
.
И
ну
...
ду’ну
јаче
,
и
онда
донесе
одоздо
љупки
,
лагодни
шум
боровика
,
а
сунце
полако
заклањаше
се
за
сив
облак
што
се
сам
вуцарио
у
ведрини
простора
.
Ишчезаваше
тако
сјај
,
да
га
замијени
сива
свјетлост
онакове
боје
к’о
суре
околишне
голети
.
Иво
се
трже
,
испред
очију
му
пролетају
меке
сјенке
што
се
пучино
часом
стизаху
и
надође
на
њ
сјета
,
као
некака
бона
слутња
,
неодређена
и
далека
...
Он
пође
замишљено
даље
к
оној
страни
,
окле
се
чула
звека
и
откуцаји
мотике
.
Како
га
та
уморна
музика
к
себи
привлачи
,
нађе
се
убрзо
код
живе
работе
на
очеву
винограду
.
На
тежаке
пазио
је
брат
му
Марко
.
Они
се
пригнуше
к
земљи
и
прекопаваху
сад
.
Већ
им
се
чела
бијаху
обросила
,
а
кроз
кошуље
почео
продирати
зној
.
Пред
њима
двије
дјевојке
пљеле
су
троскот
и
другу
зановјетну
траву
.
Други
,
старији
дио
винограда
полијеваху
два
млада
тежака
растопином
модре
галице
да
га
сачувају
од
метљике
.
Текућина
се
прелијеваше
на
сунцу
у
разним
бојама
.
Иво
поздрави
и
застаде
пред
посленицима
.
Посматраше
их
како
тешким
рукама
нашироко
одмахују
и
ударају
утупљеном
мотиком
у
црну
земљу
.
Свијетло
гвожђе
звечи
одмјерено
и
одбљескује
се
прама
сунцу
.
Људи
упријеше
свом
снагом
,
па
премећу
и
преврћу
црницу
.
А
сунце
се
боље
диже
,
носи
собом
топлину
,
живот
;
дуге
сјенке
враћају
се
до
испод
самих
стабала
...
Иво
осјећаше
њихов
тешки
рад
и
удисаше
воњ
прекопане
земље
.
Његова
момачка
снага
прену
се
,
разиграна
жаром
сунца
и
звеком
мотика
,
на
погледу
тих
прегорјелих
,
знојних
лица
.
Уто
забруја
у
по
грла
дјевојачка
пјесма
,
топла
,
дирљива
...
Она
као
да
му
буди
младићке
осјећаје
,
залаже
га
далеком
,
несређеном
чежњом
и
нагања
га
да
погледа
на
дјевојачко
разборито
и
сјетно
лице
,
сунцем
обасјано
...
Када
се
је
по
подне
повратио
,
нађе
дружину
разиграну
и
омамљену
цијелим
вином
,
умором
и
топлим
знојем
.
Навдар
их
нагањаше
,
а
редивоја
,
млад
и
одабран
,
предњачи
им
;
други
за
њим
ваља
да
свој
ред
гоне
.
Земља
суха
,
праши
се
и
к’о
маглом
обавија
дружину
,
блати
им
главу
и
разгаљена
мокра
прса
.
Низ
образе
им
цури
зној
,
котрља
се
преда
њих
и
топи
жедну
земљу
.
—
Ала
,
моји
,
ко
ће
боље
!
—
обиграваше
око
њих
навдар
замагљених
очију
.
—
Још
мало
,
па
ћемо
се
заложити
.
Упри
!
А
дружина
дере
земљу
.
Прашина
се
повија
,
звека
мотика
заглушује
.
Све
гони
један
другога
;
уочљиво
испред
њих
нестаје
необрађене
земље
.
—
Доста
је
!
—
завиче
неки
старац
и
остави
мотику
.
—
Напијмо
се
!
—
дода
блаже
,
бришући
зној
са
изрована
лица
.
—
На
здили
увик
је
први
стари
Анте
!
—
пецну
старца
навдар
.
—
Би
сам
никад
и
задњи
,
а
први
на
радњи
.
Било
,
па
прошло
,
—
одговори
мирно
старац
.
И
тежаци
по
ледини
прихватише
се
јела
што
бијаше
преостало
од
поднева
.
—
Гледај
!
Нико
куса
и
не
прибире
мраве
,
а
пуна
их
јизбина
...
—
Дај
ти
њему
само
да
се
наждере
!
—
ругаше
се
једно
момче
из
друштва
.
—
Ча
је
,
Цирило
,
а
?
—
озва
се
времешни
човјек
,
обријаних
бркова
,
утопита
носа
и
дебелих
усница
.
—
Ха
,
ха
!
—
обрну
се
младић
,
смијући
се
к
Иви
.
—
Знате
,
господару
,
њега
зову
Рого
!
—
Муч
’
,
грдобо
!
—
А
брат
му
,
Крње
,
лугар
је
!
—
настави
Цирило
.
—
Пас
,
господару
,
као
и
он
;
веле
ти
је
зла
учинио
.
А
знате
зашто
су
га
прозвали
Рогом
?
—
и
надуши
се
обијесно
смијати
.
—
Лако
је
за
њ
!
—
јави
се
с
посмјехом
навдар
.
—
Да
би
онако
за
те
!
—
Је
,
труди
горе
од
мене
,
и
отац
гладан
му
ка
пашче
,
—
одазва
се
Цирило
.
—
А
ча
му
корист
да
јема
?
Ете
,
и
данас
је
доша
на
радњу
да
сиромаху
из
грла
однесе
надницу
.
А
штета
!
...
Лако
ти
је
онако
стећ
’
!
Чалабркни
мало
симо
,
мало
тамо
,
и
ето
,
на
.
—
Гледајте
му
губицу
!
Баш
је
прикладан
!
Како
му
се
само
нос
прибио
!
А
знате
—
неће
га
жена
!
...
Сви
прснуше
у
обијестан
смијех
.
Нико
се
смрче
и
не
одговори
.
—
Немојмо
свирити
!
—
опомену
навдар
.
—
Људи
,
напијте
се
,
па
мотику
у
шаке
!
—
Оставите
!
—
мумља
још
стари
Анте
.
—
Јадан
нима
зуб
’
!
—
пецну
га
Цирило
.
—
Чекај
,
чекај
,
доћ
’
ће
и
твоја
ура
!
—
одговори
мирно
старац
.
—
Да
радимо
!
А
видите
што
пијемо
,
—
и
накрене
букарицом—
сама
брсата
!
Оцта
,
брате
,
и
боба
,
па
дери
!
—
Ча
си
се
узбалија
!
—прекиде
га
Марко
,
брат
Ивин
,
који
се
је
на
страни
напосе
залагао
комадићем
сира
.
—
Узбалија
,
да
:
ви
јите
сира
,
ма
исто
мени
ће
боље
боб
спробит
’
...
А
да
је
и
боба
!
—
И
он
се
наново
обрне
к
Иви
и
гледаше
му
смијући
се
равно
у
очи
.
—
Боже
мој
,
зашто
ми
живимо
!
Све
је
за
вас
!
Рђава
рана
до
бога
,
а
уби
труд
!
Па
и
оно
невољне
наднице
ваља
код
вас
сарчити
.
Ето
,
од
сванућа
,
па
до
мрака
...
Дуг
дан
,
брате
!
...
да
се
бар
по
подне
закуња
.
—
Ча
ти
говориш
,
Рого
?
—
упита
га
поспрдно
.
—
Биж’те
,
господару
,
испрскаће
вас
!
...
Видите
да
бали
и
одбалива
...
То
је
смутња
у
селу
,
набаци
се
уједљиво
Нико
.
—
’
Ајмо
!
—
диже
се
Цирило
.
—
Гонићу
те
,
Рого
,
до
бога
!
—
Муч
’
,
шугава
козо
!
—
срдито
одврати
он
.
А
дјевојке
се
потсмјеваху
.
Цирило
се
диже
,
приступи
к
Јуриној
сестри
Марији
,
ухвати
је
за
главу
обима
рукама
и
дрмну
њоме
.
Девојка
се
прене
и
погледа
га
.
—
Господару
,
хоћете
ову
?
Видите
како
је
згодна
и
месната
.
Би
ли
је
пољубили
?
Питајте
је
!
—
Остави
се
дјевојке
!
—
примјети
Иво
.
—
Зар
их
и
ви
браните
?
Онда
сте
и
ви
женска
правда
!
—
Нека
говори
,
—
јави
се
Марија—
само
нека
рукама
мирује
!
И
онда
се
сви
опет
дигоше
на
посао
,
истресајући
са
одијела
остатке
хране
.
—
Ха
,
—
засијече
од
срца
редивоја
,
а
за
њим
отпоче
остала
дружина
.
Иво
се
бијаше
завалио
на
ледину
,
у
хлад
,
што
се
простро
од
оближњих
маслина
,
и
уживаше
у
свијетлој
и
благој
топлини
.
Сунце
нагињаше
к
западу
,
пиркаше
свјеж
маестрал
,
блажећи
сунчану
жегу
.
Око
њега
зујаше
сијасет
кукаца
и
пролетаху
ишарани
лептири
.
И
наново
зазвечаше
мотике
и
забруји
дјевојачка
пјесма
.
Жива
работа
бјеше
овладала
њиме
.
К’о
да
осјећаше
тежину
нажуљаних
руку
и
силу
уморна
живота
...
Док
мало
диже
се
и
одлучи
остати
у
пољу
,
док
се
радња
доврши
.
Кад
хтједе
сунце
на
запад
,
он
се
попе
на
високу
гомилу
и
загледа
се
у
даљину
.
Слатка
сјета
,
пуна
лагане
поезије
,
постепенце
испуњаше
га
,
посматрајући
те
суре
сјене
како
пуне
доце
,
увале
и
поточине
.
Чим
се
оне
дуље
протезаху
,
бијаше
му
чисто
лакше
и
слађе
при
души
.
Цијело
му
се
биће
смирило
и
он
је
зажелео
да
се
тамо
у
њима
стани
.
Из
тих
засјенутих
увала
к’о
да
слушаше
умилне
гласове
и
меланхоличне
звукове
,
што
некако
брује
,
к’о
пропратница
сунцу
које
тоне
у
дубину
жива
мора
.
А
кад
је
сунце
зашло
,
нека
тугаљива
чежња
поче
угађати
његовој
мекој
нарави
.
Посматраше
небо
,
крцато
фантастичним
сликама
,
и
машташе
о
својој
срећи
с
неким
идеалним
бићем
,
пренашајући
се
духом
на
оне
наранчасто—црвене
пољане
што
постепено
ишчезавају
и
губе
свјетлост
и
сјај
...
Кад
сиђе
с
гомиле
,
хватао
се
први
сутон
.
Око
запада
бијаше
се
све
смирило
.
На
чистом
,
плаветном
небу
појавио
се
мјесец
,
који
бијаше
од
одбљеска
пољског
зеленила
посвема
блиједозелен
.
Тежаци
су
мучке
преоблачили
обућу
.
Из
назувака
сипаше
се
суха
земља
.
Пошто
се
средише
,
одмицаху
један
за
другим
,
заметнувши
се
мотиком
,
низ
виноград
,
к
пољском
путу
.
Иво
и
брат
му
Марко
корачаху
са
дружином
.
Испред
њих
ходаше
Марија
и
њезина
другарица
.
Цирило
у
путу
свакога
часа
окреташе
к
њима
,
дражећи
их
Ивом
.
Спуштала
се
блага
летна
ноћ
,
кад
бијаху
на
догледу
села
.
И
други
тежаци
—
сви
уморни
—
враћаху
се
са
поља
,
и
свуда
се
чула
пјесма
младости
.
Иво
се
бијаше
подао
угодним
мислима
.
К’о
бесвјесно
ходаше
за
дружином
и
посматраше
Маријин
стројни
струк
.
Код
првих
кућа
упита
је
је
ли
се
уморила
,
упита
је
онако
...
тек
да
јој
чује
глас
.
—
Нисам
ни
ласна
!
—
одговори
дјевојка
и
љупко
се
насмија
.
.
Мучке
,
к’о
потајице
,
уљегоше
у
оживљено
село
.
Код
својих
кућа
дружина
се
растајаше
.
Јуре
с
Маријом
уђе
у
своје
мало
двориште
.
Иво
застаде
замишљен
и
гледаше
за
њима
.
—
’
Ај’мо
!
—
јави
му
се
брат
.
И
они
пођоше
напријед
,
к
својој
кући
.
Како
му
је
долијало
чекати
вечеру
,
изиђе
пред
дућан
да
се
расхлади
.
У
дућану
очекиваше
отац
тежаке
да
их
намири
и
да
среди
рачуне
.
Простор
обасјава
лојеница
,
а
разноврсна
роба
,
како
му
драго
разбацана
,
једва
се
назире
.
Блиједи
жижак
дрхти
пред
Госпиним
обличјем
,
окићеним
цвијећем
од
ишаране
хартије
,
Уто
прође
Јуре
и
униђе
у
дућан
.
—
Дошао
сам
,
—
рече
,
—
да
ми
исплатите
оно
наднице
.
—
Колико
их
је
?
—
Ви
најбоље
знате
.
Шјор
Лука
дохвати
из
ладице
стару
,
отрцану
књигу
и
преврташе
листове
.
—
Дакле
:
Анте
Чоле
—
три
наднице
.
Младић
се
замисли
и
рече
:
—
Чини
ми
се
три
и
по
.
—
Не
знам
,
синко
,
нећу
твога
!
Забилижим
како
ми
син
рече
.
У
кући
је
;
зовни
га
.
Униђе
син
му
Марко
,
а
отац
га
упита
:
—
Колико
су
дана
радили
Анте
и
Јуре
?
—
Три
.
—
Три
и
по
;
добро
се
спомињем
:
уторак
,
сриједа
,
четвртак
,
и
по
наднице
у
петак
,
—
тврдио
је
Јуре
.
—
Ча
петак
?
—
зачуди
се
Марко
.
—
Знаш
и
сам
да
је
кишило
.
Од
онога
није
било
користи
.
—
Дакле
,
три
дана
!
—
закључи
шјор
Лука
,
па
извади
пехар
крцат
новаца
и
зброји
сваку
надницу
по
шездесет
и
пет
новчића
.
—
Дакле
,
ево
ти
:
један
форинт
,
деведесет
и
пет
солди
,
—
проговори
сухо
.
—
По
седамдесет
је
надница
,
—
дочека
Јуре
.
—
Река
сам
ти
по
шездесет
и
пет
,
—
потврди
син
.
—
Не
плаћам
више
!
—
разљути
се
отац
.
—
Ево
ти
,
на
,
држ
’
!
—
Платите
како
хоћете
мирно
ће
младић
и
прими
новац
.
Хтједе
изићи
,
но
на
прагу
к’о
сјети
се
:
—
Рекли
су
ми
да
вас
упитам
и
ради
уља
.
—
Добро
,
добро
,
наћи
ћу
одмах
!
—
И
стаде
опет
да
преврће
по
књизи
.
—
Ево
ти
!
Јуре
поздрави
и
оде
.
Тако
су
редом
долазили
и
други
тежаци
,
а
шјор
Лука
једнако
се
препираше
с
њима
,
ну
у
задњу
растајаху
се
у
миру
.
И
већ
у
дућану
не
бијаше
никога
осим
Марка
,
кад
изнебуха
уљезе
Јурина
мајка
,
Ане
.
—
Колико
сте
му
дали
?
—
рече
нагло
.
—
У
све
дванаест
фиорини
,
—
одговори
мирно
шјор
Лука
.
—
А
оно
друго
?
—
Код
мене
вам
је
још
осам
фиорини
...
—
Увијек
ушћинете
чагод
!
...
Ма
не
смета
,
ну
оне
би
нам
могли
дат
’
.
Трибује
,
сутра
ће
ми
Јуре
у
варош
,
ваља
да
купи
хиљаду
ствари
,
а
потриба
нам
је
и
од
модрога
камена
...
—
И
мени
је
приспија
.
.
—
Говори
да
је
у
вас
скупљи
...
—
Па
?
А
кад
вам
је
потриба
,
ко
вас
помаже
?
Нека
их
код
мене
;
сарчићете
их
лако
!
—
Бар
ми
дајте
још
два
фиорина
,
потриба
ми
је
!
Шјор
Лука
маши
се
у
пехар
и
уручи
јој
новац
.
Жена
поздрави
и
оде
.
Иво
,
међутим
,
нестрпљиво
ишчекиваше
да
му
отац
среди
рачуне
и
посврши
послове
,
па
да
на
вријеме
,
након
вечере
,
изиђе
и
одахне
слободно
,
у
расхладници
.
Мишљу
је
пратио
очеве
кретње
и
његову
бригу
за
непрекидним
радом
.
Никад
ничим
није
се
задовољавао
—
и
он
је
у
своме
оцу
виђао
тек
немирна
трговца
,
којему
бијаше
главни
циљ
да
се
обогати
.
И
сада
му
бјеше
жао
што
се
толико
мучи
и
кињи
,
а
могао
би
и
с
овим
што
је
досада
стекао
лијепо
и
спокојно
живјети
.
Напокон
се
шјор
Лука
диже
и
пође
по
дућану
,
па
,
уставивши
се
на
прагу
,
угледа
Иву
.
—
’
Ајдемо
!
—
рече
замишљено
.
При
вечери
намргодио
се
шјор
Лука
.
Љутио
се
на
неке
тежаке
што
нијесу
хтјели
шкропити
виноград
,
јер
им
не
бијаше
дао
потребити
модри
камен
.
Говораху
:
„
Ми
улажемо
наше
труде
,
право
је
да
нам
се
бар
камен
подаде
.
“
—
И
Иво
је
данас
био
код
нас
у
пољу
,
—
наједном
јави
се
Марко
,
само
да
нешто
рекне
и
разбије
ћутање
.
—
Биће
заговара
’
тежаке
,
—
нагло
зинувши
одговори
отац
.
—
Раде
и
онако
доста
!
—
рече
к’о
