дати
се
испрзи
у
паклена
мука
!
А-ах
,
рогата
биволица
една
,
сас
моји
ли
пари
градиш
барјаче
на
црква
!
—
узвикивао
је
од
муке
,
гледајући
како
се
оно
старо
сало
повраћа
у
простране
антерије
.
Но
мајстор
Диша
не
заста
на
овоме
само
.
Да
би
доказао
,
како
је
у
свему
раскрстио
са
грчко-цинцарском
партијом
,
потражио
је
и
развод
брака
,
а
како
је
ствар
била
очигледна
,
суд
му
је
и
то
досудио
.
Да
се
ствар
што
пре
оконча
,
томе
је
и
сама
кира-Анастасија
случајно
допринела
.
На
позив
суда
да
дође
у
Београд
,
да
се
суди
,
она
је
из
Галца
одговорила
,
да
јој
Диша
ништа
не
треба
:
„
а
ако
искам
да
по
месечина
спацирам
по
башча
,
како
од
мајку
родена
,
имам
си
овде
побољи
човек
,
сас
кога
ћу
спацирам
!
“
Тај
„
побољи
човек
“
био
је
кир-Ламбре
,
те
тако
је
она
сама
признала
своје
браколомство
.
Међутим
,
докле
су
се
са
њиме
дешавале
ове
промене
,
и
његов
верни
Јанићије
,
кога
је
већ
произвео
за
калфу
,
доживљавао
је
тако
исто
једну
важну
промену
.
Мајстор-Дишино
често
одлажење
тетка-Маци
,
коју
је
после
свега
овога
сматрао
више
него
ли
да
му
је
рођена
сестра
,
и
Јанићија
је
довело
у
положај
,
да
је
сваки
час
морао
то
због
овога
то
због
онога
трчкарати
до
тетка-Мацине
куће
.
И
тако
,
мало
по
мало
,
он
се
толико
навикну
на
ову
кућу
,
да
тетка-Мацу
није
друкчије
поштовао
него
као
да
му
је
мати
.
Али
Лепосаву
није
могао
никако
да
посестрими
.
Ма
да
је
у
прво
време
и
то
покушавао
.
Ова
вижљава
девојчица
,
која
је
сада
већ
толико
израсла
,
да
је
набујала
у
једру
и
живахну
девојку
,
мало
по
мало
толико
је
овладала
њиме
,
да
јој
више
ни
у
шали
није
враћао
ударце
,
када
би
га
ова
својим
пуначким
шакама
пљеснула
по
снажним
леђима
.
Напротив
,
осећао
је
тада
необично
пријатно
расположење
,
па
би
,
после
свакога
ударца
,
мукнуо
као
младо
теле
,
што
је
увек
изазивало
весели
смех
.
Те
ударце
некада
је
Лепосава
делила
Јанићију
просто
из
детињске
пакости
а
можда
и
из
несташлука
;
али
сада
ни
због
једнога
ни
због
другога
.
Јанићије
је
осећао
,
да
та
рука
,
што
га
тако
често
лупа
по
леђима
,
чини
то
из
нарочите
милости
,
па
се
увек
тако
намештао
леђима
,
да
је
чисто
нукао
,
само
да
продужи
што
је
започела
.
Једнога
дана
догодило
се
нешто
,
што
је
и
Јанићија
и
Лепосаву
довело
у
неко
чудно
,
несхватљиво
расположење
.
Тетка-Маци
дошле
на
посело
неке
жене
,
а
Јанићије
у
мутваку
туца
кафу
.
Лепосава
се
прикраде
,
па
,
кад
јој
се
није
надао
,
лупи
га
обема
шакама
у
леђа
.
Јанићије
се
живо
окрете
,
пружи
руку
за
њом
и
онако
,
ненамерно
,
обухвати
је
око
паса
и
нагло
привуче
себи
.
Необичан
пламен
сукну
му
уз
образе
,
а
у
глави
га
захвати
чудна
несвестица
,
кад
осети
пријатан
мирис
девојачке
душе
,
који
га
са
набреклог
јелечета
запахну
.
Он
је
стеже
грудима
,
а
она
се
одупре
шакама
о
његова
плећа
и
одскочи
у
страну
.
Збуњени
и
црвени
у
лицу
стојали
су
обоје
сада
једно
наспрам
другога
.
Он
опустио
руке
,
разрогачио
очи
и
зачуђено
се
забленуо
у
њу
;
а
она
тако
исто
узрујана
,
да
јој
се
недра
од
наглога
дисања
дизаху
и
спуштаху
,
стојала
је
не
могући
још
никако
да
се
разабере
,
шта
је
све
то
у
овоме
часу
било
.
Лепосава
прва
дође
свести
,
образи
јој
на
ново
запламтеше
,
она
покри
очи
шакама
и
побеже
из
мутвака
,
па
онако
збуњена
отрча
у
кућу
.
А
Јанићије
је
дуго
и
дуго
стојао
забленут
и
зачуђен
оним
,
што
је
онако
несвесно
учинио
.
Чинило
му
се
,
кад
га
је
она
ударила
,
да
га
је
захватила
нека
несхватљива
страст
да
је
стегне
око
паса
и
привуче
себи
.
Али
зашто
то
?
То
није
могао
баш
никако
да
објасни
.
Тек
једно
што
је
сада
,
када
се
почео
свестити
,
осећао
,
био
је
стид
од
самог
себе
,
што
је
тако
урадио
.
—
Шта
сад
да
чиним
?
Овде
ми
више
нема
места
.
Казаће
тетка-Маци
и
мајстор
ће
ме
отерати
.
И
њему
се
нешто
ражали
;
дође
му
,
да
као
мало
дете
зајеца
.
Грло
му
се
стегло
те
не
смеде
ни
да
одахне
јаче
,
плашећи
се
да
га
плач
не
савлада
.
Готово
крадимице
извуче
се
из
мутвака
на
улицу
,
па
,
када
одмаче
од
куће
,
он
стаде
трчати
,
као
да
га
неко
вија
.
А
када
се
потпуно
разбистри
од
забуне
,
застаде
,
да
се
обазре
где
је
.
Пред
њиме
је
треперило
широко
Дунаво
а
за
њим
се
чула
лупа
дахирета
и
свежи
девојачки
гласови
,
који
уз
дахире
извијаху
неку
страсну
турску
песмицу
,
у
којој
је
момак
сравњивао
дах
девојачке
душе
са
мирисом
ђулса
,
а
очи
са
сунчаним
зраком
.
Био
је
у
Еврејској
Махали
,
пред
једном
баштом
где
су
се
еврејске
девојке
искупиле
на
игру
.
—
Од
куда
ја
овде
?
—
помисли
Јанићије
,
па
,
како
му
се
грло
сасушило
од
унутарње
ватре
,
приђе
једној
чешми
,
напи
се
воде
,
подметну
главу
под
лулу
,
из
које
је
избијао
дебели
млаз
хладне
воде
,
и
поче
се
пљускати
по
лицу
и
врату
.
А
она
девојачка
песмица
што
се
из
баште
извијала
,
праћена
звеком
дахирета
,
све
га
више
мамљаше
својом
меком
,
страсном
мелодијом
,
пуном
неке
неодољиве
чежње
,
којом
сав
ваздух
и
овај
сунчани
зрак
и
оно
лишће
,
што
са
бујних
грана
под
ветрићем
шуми
,
дише
.
И
то
неодољиво
осећање
,
које
обујимаше
све
што
је
око
себе
видео
,
таласало
се
у
њему
.
У
један
мах
учини
му
се
,
да
од
свега
тога
не
може
да
дише
.
Он
се
ухвати
обема
рукама
за
груди
и
удахну
што
је
више
могао
ваздуха
.
Песмица
из
баште
заврши
се
последњим
стихом
:
„
Да
ли
знаш
како
се
зове
она
ватра
,
што
душу
сажиже
а
срце
спржи
?
„
Знам
,
душо
,
знам
—
то
је
љубав
!
“
—
То
је
љубав
!
—
понови
оп
последњу
реч
;
а
весели
смех
девојачких
грла
из
баште
,
као
да
му
дохвати
усклик
и
разнесе
на
све
стране
.
Бар
њему
се
тако
чинило
,
јер
,
враћајући
се
у
дућан
замишљен
и
тешко
расположен
,
у
ушима
му
је
једнако
звонило
:
—
То
је
љубав
,
то
је
љубав
!
Пуна
три
дана
Јанићије
није
знао
ни
шта
ради
ни
куда
се
креће
.
То
беху
дани
тешких
душевних
мука
,
које
су
га
ломиле
и
мучиле
,
а
којима
не
мога
одолети
.
Ма
како
се
трудио
,
да
избије
из
главе
сваку
помисао
на
оно
што
је
онако
несвесно
урадио
,
он
то
није
могао
успети
.
Онај
топли
дах
девојачке
душе
,
њено
зајапурено
лице
и
сада
је
осећао
као
и
онога
часа
,
када
је
привуче
себи
.
Утисак
је
тако
снажан
био
,
да
му
је
лева
рука
,
којом
је
обавио
вито
и
еластично
девојачко
тело
,
осећала
онај
отпор
и
оно
таласање
њезиних
недара
.
Долазило
му
да
полуди
.
Ова
три
дана
не
би
се
могао
похвалити
,
да
је
онолико
посла
свршио
колико
би
обично
,
шале
ради
,
за
један
дан
посвршавао
.
Више
није
могао
издржати
.
Четвртога
дана
одлучи
да
оде
тамо
,
па
макар
га
од
туда
и
најурили
.
Напротив
,
тетка-Маца
га
дочека
као
и
обично
и
смешећи
се
:
—
А
где
си
ти
ђаволе
већ
три
дана
?
—
Глава
ме
нешто
болела
;
требам
ли
што
да
те
послушам
?
—
Хајде
ти
само
у
мутвак
;
сад
ћу
и
ја
доћи
.
У
мутваку
затече
Лепосаву
,
како
намешта
по
полици
санове
и
каленице
.
Испела
се
на
прсте
,
уздигла
руке
,
да
домаши
високу
полицу
,
па
се
извила
леђима
,
да
ти
се
чини
,
сад
ће
се
у
струку
сломити
.
А
дебели
курјук
плетене
косе
,
преко
које
је
слазила
модра
бареш-шамија
,
дотицао
је
својим
крајем
до
самога
струка
.
Слика
необично
примамљива
,
да
се
Јанићије
једва
уздржао
,
да
не
понови
оно
што
је
пре
три
дана
урадио
.
—
Чекај
,
да
ти
помогнем
!
—
проговори
,
кад
виде
,
како
се
испиње
на
прсте
,
и
пружи
руку
,
да
од
ње
узме
сахан
.
—
Нека
,
што
ми
требаш
ти
!
Сама
ћу
!
—
одговори
Лепосава
,
очевидно
неким
новим
измењеним
гласом
,
који
није
ни
мало
личио
на
онај
весели
глас
,
из
кога
је
детињски
несташлук
избијао
.
—
Љута
је
!
—
помисли
Јанићије
и
стаде
му
криво
што
је
и
помишљао
да
дође
овамо
.
Он
се
повуче
иза
огњишта
,
па
,
како
је
осећао
да
му
ноге
малаксавају
,
седе
на
једну
троножицу
и
зажареним
очима
поче
пратити
еластично
гибање
и
извијање
витога
струка
и
оно
набрекло
јелече
,
које
се
час
пењаше
уз
леђа
час
спусташе
струку
,
те
тако
показиваше
око
слабина
прозрачну
свилену
кошуљицу
.
—
Љутиш
ли
се
?
—
запита
је
шапћући
.
Лепосава
намешта
посуђе
и
не
одговора
ништа
.
—
Лепосава
!
—
понови
он
.
—
Шта
ћеш
?
—
Љутиш
ли
се
?
—
Зашто
?
—
упита
Лепосава
не
окрећући
лица
.
—
За
оно
...
—
Које
:
оно
?
—
Среће
ми
нисам
крив
.
Ја
баш
нисам
хтео
...
али
тако
...
Лепосава
се
нагло
окрете
њему
и
погледа
га
.
Он
се
збуни
и
не
доврши
што
хтеде
рећи
.
Изненадило
га
је
,
како
се
за
ово
четири
дана
изменила
.
Стала
много
зрелија
и
лепша
;
чинило
му
се
,
да
је
до
пре
четири
дана
била
тек
као
једва
растворен
пупољак
,
а
сада
ето
где
пред
њиме
стоји
потпуно
развијена
ружа
.
—
Шта
ниси
хтео
?
—
Оно
...
одговори
Јанићије
и
сада
је
био
још
збуњенији
,
што
га
она
више
гледаше
.
—
Што
да
се
љутим
,
кад
ниси
хтео
?
!
—
одговори
Лепосава
,
али
тако
,
да
он
сада
не
знађаше
прашта
ли
му
или
се
љути
баш
зато
,
што
вели
„
да
није
хтео
“
.
—
Ја
онако
...
Дође
ми
мрак
...
али
...
—
Ниси
хтео
!
—
насмеја
се
пакосно
Лепосава
и
погледа
га
презриво
.
Тај
поглед
га
жацну
и
он
од
једном
осети
да
јој
мора
вратити
.
—
Е
,
па
хтео
сам
,
баш
!
Зар
се
ја
тебе
бојим
!
—
Лудаче
!
—
одговори
Лепосава
,
али
таким
нагласком
,
да
му
од
једном
стаде
јасно
оно
што
мало
час
није
разумео
.
—
И
јесам
лудак
.
А
ти
,
што
ми
се
не
наплатиш
?
—
Како
ћу
?
—
запита
Лепосава
и
тако
ђаволасто
погледа
,
да
све
оне
стеге
,
које
му
душу
до
мало
час
сапињаху
,
попуцаше
,
и
њему
стаде
тако
лако
и
ведро
,
те
у
мало
што
не
поскочи
,
да
је
на
ново
загрли
.
—
Како
да
ти
се
осветим
?
—
Па
,
ето
,
удари
ме
у
леђа
.
—
А
ти
?
—
Ја
ћу
опет
онако
...
—
Јест
,
нашла
сам
своје
руке
на
сокаку
,
да
их
по
томе
гвожђу
лупам
.
Јанићије
се
засмеја
од
силнога
задовољства
.
—
А
што
се
сад
цериш
као
луд
?
—
Јер
...
јер
...
заусти
Јанићије
да
се
потпуно
изјасни
,
али
у
тај
пар
уђе
тетка-Маца
у
мутвак
.
Лепосава
брзо
поче
да
претура
по
посуђу
,
Јанићије
се
закашља
,
па
се
и
он
нађе
у
послу
,
тек
колико
да
сакрије
своје
узбуђење
.
Сад
више
није
могло
бити
разговора
о
ономе
,
што
му
је
на
срцу
лежало
.
Тетка-Маца
је
развезла
да
прича
о
мајстор-Дишиноме
уважењу
и
о
томе
,
како
ће
га
еснаф
од
Нове
Године
да
изабере
за
свога
устабашу
.
—
Е
,
али
један
је
па
један
Диша
,
брајко
мој
!
Камо
,
нека
ми
ко
покаже
у
еснафима
макар
једнога
газду
,
који
је
толике
паре
поклонио
за
барјак
?
Хиљаду
гроша
!
Шта
мислиш
болан
,
хиљаду
гроша
!
И
она
ороспија
да
превари
таквога
човека
!
Море
,
да
сам
ја
нешто
у
власти
,
ја
бих
њој
...
У
свако
друго
доба
Јанићије
би
се
обрадовао
,
што
ће
му
мајстор
постати
устабашом
,
али
сада
га
баш
ништа
не
занимаше
.
Напротив
,
да
је
смео
запушио
би
јој
уста
и
изгурао
из
мутвака
,
у
коме
је
до
мало
час
тако
важне
говоре
водио
.
Неколико
дана
после
овога
није
му
се
дало
прилике
,
да
се
са
Лепосавом
на
само
састане
.
Навлаш
је
врло
често
излазио
иза
мутвака
на
цепаник
,
надајући
се
,
да
ће
се
она
сетити
,
па
макар
и
сажалити
,
те
изићи
да
га
саслуша
;
али
Лепосава
,
као
навлаш
,
баш
онда
би
се
нашла
у
послу
око
огњишта
,
па
док
је
он
са
највећим
нестрпљењем
бечио
од
туда
очи
и
искашљивао
се
,
не
би
ли
га
чула
,
она
је
у
мутваку
певушила
што
или
би
се
с
мајком
разговарала
.
Тада
би
Јанићије
из
чежње
и
страшљивога
очекивања
прелазио
у
наглу
срдитост
,
па
му
се
чинило
,
да
би
сад
у
стању
био
да
је
сву
у
комадиће
растрза
,
само
да
му
на
очи
изиђе
.
И
онда
,
још
већма
клонуо
,
незадовољан
и
као
утучен
,
вратио
би
се
у
мутвак
и
осорљиво
одговарао
,
ако
би
га
она
што
запитала
.
Да
ли
је
Лепосава
ово
чинила
инстиктивно
,
или
са
свесном
намером
да
га
намучи
,
или
што
се
нечега
плашила
,
ко
би
то
могао
погодити
.
Једно
је
јасно
,
да
га
је
увек
,
кад
год
би
изишао
из
мутвака
,
погледала
и
испратила
очима
,
за
које
не
би
могао
рећи
да
су
равнодушне
.
Шта
више
,
за
она
четири
дана
,
кад
није
долазио
,
Лепосава
је
била
врло
замишљена
,
па
је
по
десет
и
двадесет
пута
истрчавала
капиџику
,
да
га
одшкрине
,
колико
тек
да
промоли
главу
,
па
да
сагледа
лево
десно
кроз
сокачић
.
И
увек
би
се
,
после
тога
,
враћала
нерасположена
и
срдито
стресала
са
шарених
шалварица
прашину
,
која
се
прихватила
,
док
је
уз
капиџик
стојала
.
А
када
је
Јанићије
дошао
,
она
га
је
осетила
инстиктивно
и
у
грудима
јој
тако
живо
закуцало
,
да
у
мало
није
упустила
једну
милојку
,
коју
је
баш
тада
на
полицу
пропињала
.
Да
је
о
свему
овоме
имао
појма
,
Јанићије
би
без
сумње
ово
расположење
њезине
душе
протумачио
у
своју
корист
.
Овако
му
она
изгледаше
као
санта
леда
која
се
не
отапа
.
—
Па
,
дабогме
,
и
зашто
да
ме
гледа
!
—
размишљавао
је
Јанићије
.
—
Ја
сам
само
један
сиротан
калфица
;
и
Бог
зна
хоћу
ли
кадгод
толико
спечалити
,
да
постанем
газда-човек
.
Што
да
ме
гледа
?
Ово
тачно
размишљање
о
своме
положају
он
је
по
каткада
истицао
у
својим
мислима
,
али
кад
год
би
покушао
да
га
усвоји
и
самога
себе
победи
,
онај
осећај
,
оно
срце
,
које
не
признаје
никакве
рачуне
и
које
својом
ватром
сагорева
најубедљивије
разлоге
мозга
,
размахнуло
би
у
томе
часу
,
заошијало
на
све
стране
и
развејало
ледену
мисао
као
ветар
прашину
.
—
А
што
,
зар
је
једна
пошла
за
сиромаха
?
Зашто
баш
да
и
она
не
пође
?
Ако
је
суђено
да
патимо
и
да
гладујемо
,
то
је
онда
судбина
!
А
од
судбине
нико
се
не
оте
.
И
други
су
патили
,
па
опет
нису
помрли
од
глади
.
Дан
из
дан
преживљавао
је
нове
тегобе
:
надао
се
,
плашио
,
срдио
,
на
сваки
њезин
осмејак
задрхтао
од
неисказане
пријатности
.
Једном
речи
,
постао
је
играчка
девојачке
ћуди
;
и
што
се
више
отимао
,
све
је
више
подлегао
оном
немилостивоме
осећају
,
у
који
се
до
грла
заглибио
.
Судбина
га
је
заквачила
већ
;
а
кога
судба
једаред
само
дохвати
у
своје
незграпне
шаке
и
почне
да
га
меси
,
тај
се
не
откупи
лако
.
Јанићију
је
тек
предстојала
судбина
.
Мајстор
Диша
је
пожњео
све
користи
.
Српска
чаршија
прихватила
га
са
великим
уважењем
,
црква
га
убројала
у
своје
ктиторе
„
и
приложнике
храма
сего
“
,
а
еснаф
га
изабрао
за
свога
устабашу
.
Све
што
један
честит
,
заслужан
мајстор
и
имућан
газда
може
постићи
,
то
је
он
у
грађанству
и
своме
еснафу
постигао
на
своју
радост
и
на
големи
јед
кир-Думин
,
који
је
још
једнако
уздисао
за
изгубљених
четири
хиљаде
гроша
.
Али
оно
,
за
чиме
је
Диша
највише
жудео
,
—
потомство
које
ће
некада
,
када
то
благоме
Богу
буде
угодно
,
прихватити
и
продужити
фирму
,
ето
,
тога
није
имао
.
Без
жене
остао
је
самохран
у
свету
,
а
живети
до
века
тако
без
жене
и
без
икакве
наде
на
своје
потомство
,
толико
је
исто
колико
и
не
живети
.
И
што
му
ова
брига
не
би
увек
на
ум
падала
,
некако
се
вазда
,
између
осталога
,
и
она
истицала
,
кад
год
би
навратио
до
тетке
Маце
,
чије
је
разговоре
и
савете
тако
радо
слушао
.
—
Све
ти
је
по
таман
,
свега
имаш
;
још
само
да
те
оженимо
.
—
Море
тетка-Мацо
,
—
бранио
се
тек
разговора
ради
—
зар
сада
,
када
сам
нагорео
онако
?
—
Е
,
био
отварати
очи
!
Шта
ти
је
требала
јабанџика
,
туђа
кост
,
па
још
удовица
?
!
Ама
је
ли
она
удовица
само
,
бежи
од
ње
три
конака
,
да
ти
не
унесе
несрећу
у
кућу
.
Него
сада
отварај
очи
:
девојку
да
узмеш
,
девојку
,
па
кућа
да
ти
пропева
!
За
девојку
знаш
да
је
твоја
,
неће
те
прекорети
првим
мужем
;
па
децу
да
ти
рађа
,
сваке
године
по
једно
.
Мајстор
Диша
би
,
пред
оваквом
перспективом
,
затворио
очи
и
са
пријатним
изразом
,
као
да
га
когод
шашољи
сламчицом
око
усана
,
слуша
и
осмешкује
се
на
богату
домаћу
идилу
.
—
Е
,
е
,
ти
ми
много
наказива
—
смеши
се
Диша
—
Ама
где
да
нађем
добру
девојку
?
—
За
то
ли
се
бринеш
?
Пашајши
!
Ти
само
накриви
фес
,
а
мајстор
Диша
је
један
по
један
!
—
одговори
тетка-Маца
и
кришом
,
испод
очију
,
погледа
мајстор-Дишу
.
Међутим
,
и
у
чаршији
,
која
је
у
недостатку
других
разговора
претресала
обично
домаћа
питања
својих
ближњих
,
почело
је
по
мало
већ
да
се
води
брига
и
о
женидби
устабашиној
.
Који
је
тај
што
је
први
пронео
глас
,
не
зна
се
,
али
у
велико
се
веровало
да
ће
мајстор
Диша
да
се
ожени
Лепосавом
Мацином
.
А
тако
се
најзад
и
морало
држати
,
пошто
је
мајстор
Диша
дан
из
дан
одлазио
на
кафу
тетка-Маци
,
а
Маца
тек
ваљда
не
би
примала
сваки
дан
једног
нежењу
,
који
јој
није
ни
род
ни
помози
Бог
,
да
ту
није
било
некога
рачуна
.
Сплетка
је
од
некуда
потурена
у
чаршију
;
а
већ
онај
који
је
потури
није
требало
да
брине
више
колико
ће
порасти
.
Свет
једва
чека
да
чује
новости
,
а
већ
онда
,
кад
та
новост
дође
до
последњега
уха
,
развије
се
у
читаву
приповетку
.
Сирота
Лепосава
,
која
је
у
целој
овој
сплетки
толико
исто
крива
била
колико
и
мајстор
Диша
,
морала
је
да
чује
и
такве
ствари
,
на
које
би
се
узбунила
чак
и
фудул-Стаменка
,
кад
би
се
тако
што
пронело
за
њезино
Канче
.
Једнога
јутра
отишла
Лепосава
у
дућан
мајстор-Дишин
те
му
однела
фес
,
који
је
Диша
оставио
њезиној
мајци
,
да
га
на
врео
калуп
метне
и
очисти
.
На
повратку
,
кад
је
завила
у
своје
сокаче
,
срете
се
са
Канчетом
,
која
је
опет
са
другом
једном
девојком
пролазила
туда
.
—
А
што
си
се
тако
пофудулила
,
Лепосава
?
—
запита
Канче
.
—
Нисам
,
Канче
,
то
ми
није
адет
.
—
Па
што
нам
се
не
похвалиш
?
Зар
нећеш
да
нас
позовеш
?
—
Куда
?
—
Па
у
сватове
.
—
Чије
сватове
?
—
запита
изненађена
Лепосава
и
пламен
јој
обузе
образе
на
помисао
,
да
је
Јанићије
нешто
пронео
.
—
Па
у
твоје
.
—
Ба
!
За
то
ми
није
време
!
Прво
тебе
да
удамо
;
старија
си
.
—
Е
,
што
кријеш
,
кад
се
све
зна
?
Па
још
устабашиница
,
бре
,
бре
!
—
Ко
:
устабашиница
?
—
Па
ти
!
Зар
нећеш
да
се
удаш
за
мајстор
Дишу
?
Лепосави
се
окрете
улица
око
главе
,
а
баштенски
зидови
са
многобројним
мазгалима
почеше
играти
око
ње
.
—
Шта
ти
је
,
море
,
што
се
љутиш
?
—
Ти
лажеш
!
—
цикну
Лепосава
—
Лажеш
као
кучка
?
—
Море
,
ти
да
ћутиш
—
одговори
јој
Канче
са
неким
изразом
пакоснога
задовољства
—
него
да
пожуриш
са
сватовима
.
Знаш
,
ружно
је
да
ти
се
пре
сватова
догоди
.
Шта
је
после
овога
било
,
Лепосава
није
знала
.
Сећала
се
само
толико
,
да
је
обема
рукама
шчепала
и
вукла
нечије
косе
,
и
да
су
нечије
шаке
њу
гребале
и
ударале
.
Неко
је
врискао
од
бола
,
али
,
да
ли
Канче
или
њена
другарица
,
то
није
знала
.
Неколико
жена
,
које
истрчаше
на
капиџике
,
развадише
их
,
и
Лепосава
,
бледа
од
узбуђења
,
отрча
кући
,
па
кад
залупи
капиџиком
за
собом
,
бризну
у
плач
и
јецање
.
—
Шта
ти
је
,
девојко
?
—
викну
запрепашћено
тетка
Маца
,
када
је
угледа
онаку
,
и
живо
јој
притрча
.
Али
Лепосава
само
плакаше
,
дуго
плакаше
.
—
Море
говори
шта
се
то
догодило
?
!
—
подвикну
најзад
Маца
,
кад
виде
,
како
она
не
може
да
се
од
суза
поврати
.
—
Ето
,
шта
...
одговори
Лепосава
кроз
плач
чисто
прекорно
и
исприча
цео
догађај
између
ње
и
Канчета
.
Само
је
беше
стид
да
дода
још
и
оно
последње
,
чега
ради
је
и
полетела
Канчету
у
косе
.
—
Де
,
де
;
па
за
то
ли
плачеш
,
лудо
?
Камо
среће
да
се
тако
и
догоди
;
а
она
што
прича
,
то
јој
је
криво
,
завиди
што
онакав
човек
долази
у
нашу
кућу
,
а
од
њезине
три
конака
бежи
.
Ћути
,
само
када
те
није
везала
са
којеким
;
а
таквога
мужа
свака
би
себи
пожелела
.
—
Мени
не
треба
мајстор
Диша
.
Ако
њему
треба
да
се
жени
,
ено
му
кира-Мане
;
и
тако
је
њезин
муж
одбегао
са
његовом
женом
.
—
Ћути
,
будало
;
мислиш
да
би
тебе
неко
питао
,
када
би
те
онакав
човек
заискао
.
—
А
што
она
да
лаже
...
—
У
мутвак
,
сурунтијо
;
шта
си
ми
се
ту
успропадила
!
—
подвикну
Маца
,
која
није
никада
допуштала
да
јој
кћи
противуречи
;
Лепосава
убриса
очи
рукавом
и
оде
у
мутвак
.
За
њоме
дође
и
Маца
и
поче
је
потанко
испитивати
.
Дабоме
да
се
и
она
ишчуђавала
на
дрскост
„
оне
девојчуре
“
,
али
ипак
све
се
сводило
на
то
,
да
је
мајстор
Диша
прилика
,
каква
се
лако
не
налази
,
и
да
једна
честита
и
послушна
девојка
неће
никада
погазити
вољу
свога
родитеља
.
—
И
ко
се
може
боље
побринути
о
срећи
свога
детета
него
мати
.
Ваљда
ти
боље
знаш
шта
теби
треба
?
Ниси
још
ни
загризла
у
живот
,
не
знаш
још
ни
по
коме
свету
ходиш
,
а
овамо
би
да
радиш
по
својој
лудој
памети
.
—
Боже
,
мајка
,
шта
ти
је
?
—
брани
се
Лепосава
.
—
Та
и
сама
кажеш
да
ме
мајстор
Диша
не
проси
.
—
Не
проси
,
дабогме
;
али
шта
знаш
ти
!
Не
долази
он
за
бадава
у
нашу
кућу
.
И
зар
би
то
било
лепо
од
њега
,
паметног
и
угледног
човека
,
да
једну
честиту
кућу
на
глас
износи
.
Лепосави
се
све
више
у
грудима
стезаше
.
По
свему
овоме
њој
се
чинило
да
њезина
мати
нешто
плете
за
њу
и
мајстор-Дишу
и
срце
јој
премре
,
када
помисли
да
може
постати
мајстор-Дишиница
и
да
се
мора
одрећи
свога
Јанићија
.
То
је
толико
заболе
,
да
је
покушала
све
што
је
смела
,
само
да
отклони
опасност
од
себе
,
—
Па
ти
му
реци
да
нам
не
долази
у
кућу
више
;
зашто
ће
нам
он
?
—
Ви’ш
ти
ње
!
А
шта
би
свет
онда
реко
?
Мајстор
Диша
појео
шљиву
,
а
кошчицу
бацио
на
ђубре
.
Па
после
да
плетеш
седе
,
као
што
ће
их
плести
фудул-Стаменкино
Канче
!
—
Ја
нећу
да
плетем
седе
,
—
промуца
Лепосава
.
—
Море
,
девојко
,
немој
да
ме
вучеш
за
језик
—
обрецну
се
Маца
.
—
Мислиш
ти
,
Маца
је
слепа
,
па
не
види
шта
ти
радиш
,
јел
’
?
Лепосава
претрну
,
брзо
се
наже
над
огњиште
и
поче
пирити
у
ватру
,
пред
којом
су
били
престављени
лонци
и
рантлике
.
—
Што
ћутиш
сад
,
а
?
Лепосава
ни
да
прослови
,
а
срце
јој
лупа
,
да
му
ударце
чује
.
—
Да
те
дам
Јанићију
,
шта
ли
?
Па
трећега
дана
да
обоје
липшете
од
глади
!
Да
се
удаш
за
дериште
,
које
не
може
за
десет
година
на
селамет
изаћи
.
Знаш
ли
која
ти
је
сад
?
Пуних
шеснаест
!
Још
годину
две
па
ћеш
да
постанеш
уседелица
.
—
Ама
шта
је
теби
,
мајко
;
ко
ти
за
Јанићија
говори
?
—
плашљиво
промуца
Лепосава
.
—
Слушај
,
утуви
,
девојко
—
рече
Маца
дижући
се
.
—
Мислиш
,
не
видим
ја
којим
очима
гледаш
ти
у
Јанићија
и
како
ти
побелеше
,
бленући
у
капиџик
,
кад
ће
да
га
отвори
и
дође
.
Јанићије
је
моје
дете
;
добар
је
и
волим
га
.
Али
он
је
још
слуга
,
нема
нигде
ништа
;
а
да
га
чекаш
,
док
се
огазди
,
хој
,
хој
!
То
ће
да
прође
и
десет
година
.
Па
зар
да
те
толико
у
кући
држим
!
Тешко
је
било
Лепосави
слушајући
материна
разлагања
.
Свака
њезина
реч
погађала
је
право
у
срце
;
а
што
је
најгоре
било
,
она
је
била
толико
одана
вољи
своје
матере
и
толико
је
стрепила
од
њене
љутине
,
да
је
морала
пред
њезиним
разлозима
устукнути
.
Када
је
Маца
изишла
из
мутвака
и
отишла
у
кућу
,
Лепосава
је
села
на
столичицу
,
заронила
лице
у
шаке
и
горко
заплакала
.
Плакала
је
као
да
некога
сарањује
,
као
да
у
овоме
часу
баца
прегршт
земљице
на
покојника
.
А
тај
покојник
била
је
прва
љубав
,
први
њезин
осећај
,
који
је
у
свој
својој
лепоти
и
бујности
плануо
и
разбуктао
се
у
њезину
срцу
,
да
је
занесе
,
опије
,
па
сад
да
се
тако
насилно
у
један
мах
угаси
!
Лепосавин
догађај
са
Канчетом
не
оста
тајна
ни
за
комшилук
ни
за
чаршију
.
Када
је
мајстор
Диша
,
по
своме
већ
утврђеноме
обичају
,
пошао
тетка-Маци
на
кафу
,
спази
га
Станко
туфегџија
и
позва
на
свој
ћепенак
.
—
Ама
,
чули
ти
шта
се
оно
јутрос
догоди
.
—
Шта
?
—
запита
радознало
мајстор
Диша
.
—
Па
,
између
Мацине
Лепосаве
и
фудул-Стаменкиног
Канчета
.
—
Ја
не
чух
ништа
.
—
Побише
се
.
—
Зашто
,
море
?
—
Поради
тебе
.
Е
,
хе
,
пријатељу
,
па
ти
кријеш
,
а
овамо
се
свуда
по
чаршији
зна
да
ћеш
да
узмеш
Лепосаву
.
Ама
што
га
кријеш
,
море
,
хеј
?
Девојче
је
добро
;
сирото
,
ама
добро
—
говори
Станко
пилећи
турпијом
око
ороза
једне
пушке
кремењаче
,
коју
је
у
посао
узео
.
Мајстор-Диши
би
сасвим
ново
;
куд
је
он
на
то
и
помишљао
!
И
он
се
као
запањен
загледа
у
комшију
.
—
Море
,
шалиш
ли
се
ти
?
—
Ич
се
не
шалим
!
А
што
?
Па
то
се
бар
зна
да
нико
од
нежењених
људи
неће
ићи
сваки
дан
у
кућу
,
где
има
девојке
за
удају
,
за
бадава
.
—
Ама
,
то
није
истина
.
—
Хе
,
хе
,
јеси
ти
неки
лисац
.
Кријеш
а
немаш
зашто
.
Море
,
грех
би
био
,
кад
не
би
то
урадио
.
И
ко
би
сада
веровао
да
ту
нема
ништа
,
кад
не
избиваш
од
онуда
!
Ваљда
тек
ниси
тамо
због
Маце
одлазио
!
—
одговори
Станко
и
поче
се
смејати
својој
досетци
.
Мајстор
Диша
скочи
са
ћепенка
и
збуњен
оде
одатле
.
Сад
му
више
не
падаше
ни
на
ум
уобичајена
кафа
код
Маце
.
Хтео
је
отићи
,
али
га
узе
неки
стид
;
изиђе
му
на
очи
Лепосава
у
целој
својој
појави
и
он
се
,
сад
први
пут
,
пред
том
сликом
снеби
.
—
Ко
би
и
на
то
мислио
?
—
прошапута
и
одмахну
главом
,
да
се
отресе
од
такве
помисли
.
Али
ова
новост
тако
је
изненадно
дошла
;
а
то
се
све
њега
лично
тицало
,
те
баш
и
да
није
хтео
да
размишља
и
о
таквим
сокак-сплеткама
,
дужност
му
је
била
да
их
најодлучније
сузбије
.
Али
на
који
начин
?
Да
зађе
кроз
махале
и
свакоме
се
правда
—
не
иде
.
А
баш
и
када
би
тако
радио
,
он
сам
,
по
својој
повученој
и
срамежљивој
нарави
,
не
би
имао
те
смелости
,
да
ствар
,
коју
ће
време
једаред
зачепркати
,
рашчепркава
.
—
Најбоље
,
да
ја
престанем
ићи
тамо
!
—
помисли
и
крете
у
дућан
.
У
дућану
је
седео
скрштених
ногу
на
ћепенку
и
неко
време
замишљено
гледао
у
зид
;
најпосле
извади
дуванкесу
,
сави
на
колену
цигару
и
поче
димити
.
—
Чудан
свет
!
—
размишљава
мајстор
Диша
.
Шта
му
још
неће
пасти
на
ум
.
—
Море
,
устабашо
,
шта
си
се
замислио
,
ходи
на
кафу
!
—
викну
га
један
комшија
са
ћепенка
.
—
Хвала
,
сад
сам
је
пио
.
—
Ходи
,
ходи
,
де
!
Мајстор
Диша
је
и
на
томе
ћепенку
чуо
за
јутрошњи
догађај
.
Па
ни
овде
није
био
у
стању
да
увери
никога
.
Слушају
му
правдање
,
али
лепо
се
види
,
како
се
испод
бркова
потајно
смеше
.
—
Буди
Бог
с
нама
,
шта
ме
сад
опет
снађе
!
—
прекрсти
се
Диша
од
чуда
,
кад
опази
ову
неверицу
.
—
Ама
,
људи
,
шта
ли
сте
!
Ко
је
само
пронео
ту
лаж
?
Зар
сам
ја
прилика
за
оно
девојче
?
Мацу
ја
уважавам
као
своју
сестру
;
она
ми
се
нашла
у
болести
...
она
...
—
Е
,
па
де
,
де
;
кад
није
,
није
;
што
се
правдаш
толико
?
—
одговара
комшија
,
а
на
лицу
му
се
јасно
чита
,
како
ни
он
не
верује
што
мајстор
Диша
тврди
.
—
И
што
да
износе
поштену
кућу
на
глас
?
Зар
је
то
лепо
од
света
?
—
Е
,
такав
му
је
адет
.
Оно
знаш
како
је
:
ти
си
устабаша
,
па
људима
од
реда
не
иде
никако
у
главу
да
имају
устабашу
а
без
устабашинице
.
То
им
долази
некако
крње
.
Хоће
да
те
виде
ожењена
;
а
како
ти
не
избијаш
из
те
куће
,
а
тамо
девојче
добро
,
таман
за
устабашу
,
па
ето
,
готов
разговор
.
Цео
тај
дан
мајстор-Дишу
су
то
овде
то
онде
дочекивали
сличним
питањима
,
и
где
год
би
започео
да
се
правда
,
свуда
су
га
дочекивали
сумњивим
осмехом
или
тако
чиме
,
што
га
је
уверавало
да
је
много
лакше
уверити
свет
у
нешто
,
него
ли
га
разуверити
.
—
Па
зар
је
то
лепо
да
дочекаш
старост
без
домаћице
?
—
Ама
,
то
је
истина
.
Време
је
,
треба
да
се
оженим
;
али
ко
је
мислио
на
то
?
Те
ноћи
превртао
се
мајстор
Диша
у
постељи
врло
дуго
.
Из
очију
му
никако
није
избивала
Мацина
кућа
са
дебелим
хладовима
и
Лепосава
у
њој
.
То
лепушкасто
,
свеже
девојче
,
на
које
је
(
то
је
,
кришом
од
самога
себе
,
у
себи
помислио
)
често
заустављао
своје
погледе
,
баш
му
се
свиђало
.
И
не
би
био
с
раскида
да
се
њоме
ожени
.
Оно
,
у
шта
је
био
сигуран
,
то
је
,
да
је
девојка
честита
и
за
цело
му
не
би
довела
у
кућу
новога
Ламбру
;
млада
је
,
па
није
имала
кад
о
томе
да
мисли
.
А
после
тога
и
Маца
би
била
најбоља
контрола
,
да
му
домаћицу
од
злих
очију
сачува
.
Све
је
то
тако
,
али
он
није
могао
ни
помислити
да
тако
што
предложи
Маци
.
Да
је
бар
удовац
,
али
пуштеник
—
е
,
не
иде
!
Човек
са
једном
историјом
,
која
је
до
скора
изазивала
смех
по
чаршији
.
И
Бог
зна
какве
га
све
мисли
не
спопадоше
,
те
му
не
дадоше
за
дуго
заспати
.
Кад
се
пробудио
у
јутру
,
осећао
се
у
нелагодноме
расположењу
.
Лепосавина
прилика
једнако
му
се
истављала
пред
очи
;
и
ма
колико
му
та
живахна
појава
била
пријатна
,
ипак
га
је
доводила
у
неку
забуну
.
—
Опет
је
боље
да
не
идем
тамо
,
—
мислио
је
и
с
тешком
муком
,
што
самоме
себи
затвара
врата
од
куће
,
која
га
је
као
свога
рођенога
примала
,
изиђе
из
собе
на
авлију
.
У
томе
се
и
капиџик
отвори
и
%
ни
прагу
се
појави
танка
фигура
фудул-Стаменкина
у
жутој
шкуртељци
.
Мајстор
Диша
се
избечи
на
ову
посету
,
којој
се
најмање
надао
.
Фудул-Стаменку
није
никада
марио
;
његова
бивша
жена
била
јој
је
присна
пријатељица
;
а
сама
та
помисао
била
је
довољна
да
је
грубо
запита
:
„
Шта
тражиш
ти
овде
?
“
—
Тражим
чест
!
Шта
је
ово
?
—
запита
раздражено
фудул-Стаменка
и
поднесе
му
под
нос
пуну
шаку
женске
косе
.
—
Шта
је
ово
?
Тако
ли
си
научио
ону
твоју
...
твоју
...
да
моме
Канчету
косе
почупа
!
—
пискала
је
фудул-Стаменка
и
,
држећи
се
једнако
капиџика
,
трешаше
му
под
нос
песницу
са
прамењем
оне
косе
.
—
Море
торњај
мм
се
с
очију
;
не
искупљај
ми
комшилук
пред
кућу
.
—
Нека
се
искупи
цео
свет
,
не
марим
!
—
виче
из
гласа
Стаменка
.
—
Срам
нека
буде
ону
твоју
...
твоју
...
Косе
ћу
јој
ишчупати
,
где
је
сретнем
!
Криво
је
моје
Канче
,
што
ви
вадите
очи
.
Мислиш
ти
нико
не
зна
!
?
Кад
опази
како
мајстор
Диша
нерешљив
и
збуњен
стоји
и
не
зна
шта
да
јој
одговори
,
фудул-Стаменка
повиси
глас
и
поче
на
сва
уста
викати
и
грдити
Лепосаву
.
Њезина
вика
заустави
неколико
пролазника
,
па
и
комшинице
истрчаше
на
капиџике
,
те
тако
мајстор
Диша
,
који
се
баш
тога
и
плашио
,
устукну
у
своју
собу
,
затвори
се
и
не
изиђе
из
ње
,
све
докле
се
не
разиђоше
људи
и
докле
фудул-Стаменка
не
одмаче
од
врата
.
—
Ово
ћеш
да
ми
скупо
платиш
!
У
полицију
ћу
ја
тебе
и
твоју
...
.
викала
је
фудул-Стаменка
удаљујући
се
победничким
кораком
низ
сокак
.
Мајстор
Диша
остаде
у
соби
као
убијен
.
Од
чуда
и
ове
невидовне
беде
толико
се
сплео
и
збунио
,
да
је
само
хуктао
и
стењао
.
Био
је
толико
неодлучан
да
ма
шта
уради
,
да
га
је
сада
било
чак
страх
и
на
улицу
да
изиђе
.
Али
има
нешто
што
и
неодлучне
до
одлуке
доведе
.
Разуме
се
да
,
у
таквим
приликама
,
било
случај
или
ма
какав
спољашни
утицај
узме
неодлучнога
за
руку
и
силом
га
одвуче
једноме
излазу
.
Таква
случајност
за
мајстор-Дишу
била
је
сама
Маца
.
Када
је
претрнула
срца
напустио
кућу
и
отишао
у
дућан
,
рекоше
му
момци
да
је
долазила
тетка-Маца
и
поручила
му
,
да
одмах
њезиној
кући
оде
.
И
то
одлучно
позивање
текнуло
је
Дишу
,
у
толико
више
,
што
није
било
никаквога
оправдана
разлога
,
да
на
њезин
позив
не
оде
.
Ко
зна
како
ће
га
дочекати
и
шта
ће
му
све
рећи
,
што
јој
је
дете
на
глас
изнео
.
Па
још
,
како
му
момак
објасни
,
тетка-Маца
је
била
врло
љутита
и
поручила
му
:
ако
одмах
не
дође
,
она
ће
му
сама
у
дућан
доћи
.
Није
се
имало
куда
;
ићи
се
мора
,
а
како
ће
се
све
ово
свршити
о
томе
није
ни
мислио
.
А
и
како
би
могао
размишљавати
,
кад
су
га
све
ове
сплетке
и
догађаји
толико
узнемирили
,
да
му
је
свака
помисао
у
глави
стала
,
па
се
као
закована
ни
с
места
не
миче
.
Није
му
дакле
остајало
друге
,
већ
да
се
преда
слепо
случају
,
нека
га
носи
куда
је
њему
драго
,
нека
га
ваља
на
својим
таласима
,
као
што
речна
брзица
ваља
врбову
кладу
.
—
Како
Бог
хоће
,
тако
нека
буде
!
—
уздахну
Диша
и
оде
тетка-Мациној
кући
.
После
подужега
времена
врати
се
мајстор
Диша
у
свој
дућан
,
зајапурен
од
наглога
узбуђења
.
Очи
су
му
севале
живље
него
ли
до
сада
;
момци
се
чисто
забезекнуше
,
кад
га
угледаше
онако
узрујана
.
Ушао
је
у
дућан
и
почео
весело
певушити
;
повуче
за
ухо
једнога
шегрта
,
па
онда
оде
брзо
својој
кући
поздрављајући
весело
комшије
по
ћепенцима
.
Мајстор
Диша
је
у
истини
био
човек
срећне
звезде
.
Чему
год
се
није
надао
,
оно
је
постигао
,
и
никад
својом
вољом
,
својим
одрешитим
радом
но
увек
—
случајно
.
Ваљало
је
само
да
зажели
,
да
чезне
за
нечим
,
па
да
му
се
то
као
умешено
и
испечено
само
у
руке
спусти
.
Жељкао
је
да
постане
богат
и
угледан
грађанин
,
а
ни
из
далека
није
слутио
,
да
му
је
стриц
већ
то
и
да
ће
га
у
скоро
наследити
.
Чезнуо
је
за
кира-Анастасијом
,
и
да
другима
не
паде
на
ум
да
га
њоме
ожене
,
он
би
у
тој
жељи
провео
цео
век
,
а
не
би
ни
покушао
да
је
у
дело
приведе
.
Желео
је
да
се
освети
Грцима
и
да
подигне
свој
оронули
морални
углед
у
еснафу
,
па
је
и
у
томе
нехотично
успео
.
И
не
само
да
се
осветио
кир-Думи
,
него
му
је
та
освета
донела
4000
гроша
;
а
за
мале
новце
,
које
је
дао
за
еснафски
барјак
,
постао
је
велики
добротвор
цркве
и
устабаша
свога
еснафа
.
О
Лепосави
ни
у
сну
није
помишљао
да
је
начини
устабашиницом
.
Ма
да
је
пун
нежнога
задовољства
примао
из
њезиних
руку
послужење
,
и
свакога
дана
посматрао
испод
очију
,
како
се
ово
вижљаво
девојче
све
више
развија
у
једру
и
свежу
девојку
,
он
је
ипак
то
чинио
из
једног
невиног
уживања
,
пошто
му
је
укус
био
јако
склон
према
облим
,
загрљастим
рукама
,
витом
врату
,
набреклом
јелечету
и
танкоме
струку
,
за
који
би
страховали
да
ће
се
сада
преломити
под
теретом
широких
и
пуначких
плећа
.
И
ето
,
своју
,
од
самога
себе
прикривену
жељу
,
виде
он
данас
остварену
,
опет
не
својом
вољом
и
одлучношћу
него
—
случајно
.
Право
рећи
саме
прилике
су
за
њега
радиле
.
Па
зар
то
није
срећан
човек
?
Маца
га
је
дочекала
сама
у
својој
соби
.
Лепосаву
је
опазио
у
авлији
,
али
,
када
га
она
угледа
,
штуче
у
мутвак
,
да
се
с
њиме
не
сретне
.
То
га
је
већ
коснуло
као
ружан
знак
,
а
када
још
опази
на
тетка-Мацину
лицу
једну
велику
збиљу
,
њему
се
чисто
стужи
од
неке
необјашњиве
слутње
.
—
Седи
,
мајстор-Дишо
!
—
проговори
Маца
гласом
и
изразом
велике
бриге
и
нерасположења
.
Диша
седе
.
Свечано
ћутање
овлада
у
соби
;
Диша
је
скрушено
очекивао
на
бујицу
прекора
,
али
тетка
Маца
још
ћуташе
,
тек
по
који
пут
што
би
јој
се
из
груди
отео
дубок
уздах
,
који
му
наговештаваше
све
друго
само
никакво
добро
не
.
—
Шта
си
ме
звала
?
—
најпосле
запита
Диша
необично
меким
и
молећим
гласом
.
Тетка
Маца
дубоко
уздахну
.
—
Па
,
синко
Дишо
,
чу
ли
ти
шта
се
по
чаршији
говори
?
Диша
обори
главу
.
—
За
тебе
и
...
—
Лепосаву
...
прошапута
једва
чујно
Диша
.
—
Цео
свет
говори
за
вас
.
—
Лају
пси
;
лају
,
тетка-Мацо
,
и
лажу
,
Бога
ми
!
—
викну
Диша
очајно
.
—
Е
,
мој
Дишо
—
уздахну
болно
Маца
—
Лају
ли
или
не
лају
,
не
знам
;
али
,
ово
ми
је
све
што
сам
до
сада
спечалила
и
сачувала
своме
детету
(
и
ту
тетка
Маца
показа
руком
на
образ
)
.
Велим
,
није
ми
Бог
уделио
богаства
,
али
да
јој
образ
бар
сачувам
,
нека
уђе
у
свет
са
образом
.
А
сада
?
...
Шта
се
учини
сада
...
Ето
чујеш
и
сам
...
—
Па
зар
сам
ја
крив
томе
?
Ја
тебе
и
твоју
кућу
као
рођену
поштујем
,
а
оно
што
они
говоре
лажно
је
...
Тетка
Маца
се
тужно
насмеја
.
—
Лажно
је
.
Светога
ми
,
тетка-Мацо
!
—
Знам
,
знам
,
Дишо
;
али
свет
и
то
зна
,
да
ти
не
избијаш
из
моје
куће
;
зна
свет
да
тетка
Маца
има
ћерку
на
удају
и
да
си
ти
нежењен
.
Е
,
па
онда
ко
ту
да
докаже
,
да
у
томе
нема
нечега
.
—
Па
шта
да
радим
сада
?
Научи
ме
,
де
!
Ето
,
ја
ћу
престати
да
долазим
,
па
ће
временом
и
свет
ућутати
.
Маца
га
гневно
погледа
.
—
Капе
,
мајстор-Дишо
!
Таман
како
приличи
честитоме
човеку
.
Шта
је
то
изнети
на
глас
једно
ваљано
девојче
,
убити
јој
срећу
,
па
је
оставити
!
Сирото
дете
!
Како
те
је
уважавала
,
како
ти
се
радовала
,
кад
год
би
дошао
,
па
сад
одједаред
да
је
под
таквом
срамотом
оставиш
.
Ако
си
тако
мислио
,
мој
синко
,
боље
би
и
за
тебе
и
за
нас
било
,
да
си
тражио
кућу
фудул-Стаменкину
и
њено
Канче
;
боље
би
било
,
да
ти
се
не
нађох
као
рођена
мати
,
кад
оно
на
смрт
болова
!
Свака
реч
наваљивала
се
на
мајстор-Дишину
душу
као
стена
и
он
је
као
заливен
ћутао
и
очекивао
од
тетка-Маце
,
да
она
сама
пронађе
пута
и
начина
шта
да
се
ради
.
—
Па
ти
и
не
чујеш
све
о
чему
свет
за
тебе
и
Лепосаву
говори
.
И
ко
ће
ми
веровати
,
кад
будем
казивала
,
да
се
моје
дете
није
од
мене
мицало
?
Знаш
ли
шта
лају
погана
уста
?
А
?
—
запита
тетка
Маца
и
застаде
,
да
мало
одахне
и
по
своме
обичају
сачека
,
докле
се
не
стиша
бујица
наврелих
речи
.
—
Ето
,
кажу
...
.
—
За
име
света
,
тетка-Мацо
,
шта
кажу
?
—
викну
мајстор
Диша
,
који
већ
не
мога
издржати
њезино
оклевање
.
—
Каажу
...
.
веле
:
узе
јој
образ
,
па
сад
је
оставља
!
Диша
поскочи
,
као
да
га
је
иглом
боцнула
.
—
Ко
каже
то
?
Ко
каже
,
ана-сана
...
.
викну
раздражен
и
поче
поклецавати
од
ужаса
.
—
А
ко
не
каже
,
питај
!
Ето
,
њој
каза
Канче
,
а
мени
цео
комшилук
.
Кажу
:
остарела
си
,
а
ниси
умела
да
очуваш
девојче
.
И
оно
,
што
мајстор
Диша
до
сада
не
виде
,
угледа
сада
.
Тетка-Маци
ударише
сузе
на
очи
;
говори
му
,
а
сузе
без
јецања
и
плача
теку
кап
по
кап
низ
образе
.
—
Немој
,
молим
те
,
тетка-Мацо
!
Ти
знаш
колико
те
поштујем
...
и
Лепосаву
;
али
зар
ћеш
ти
...
—
Ако
си
честит
човек
—
рече
Маца
утирући
полако
сузе
,
које
је
не
слушаху
,
него
једнако
капаху
—
ако
си
честит
,
онда
нека
је
просто
,
што
си
ме
уцвелио
.
Ти
и
сам
знаш
шта
ти
ваља
чинити
.
—
Ако
ти
хоћеш
...
рече
полугласно
Диша
,
али
одмах
и
прекиде
,
јер
се
уплаши
и
од
саме
помисли
.
—
А
шта
:
ја
хоћу
?
Ствар
је
у
твојој
руци
.
Ти
паметујеш
за
цео
еснаф
,
па
ето
,
како
год
ти
кажеш
,
онако
нека
буде
!
—
Дајеш
ми
је
?
—
запита
Диша
мало
храбрије
.
—
Божја
па
твоја
,
сине
!
Ето
,
тако
раде
поштени
људи
.
Знала
сам
ја
,
да
си
ти
честит
и
да
онако
мора
бити
,
како
ти
кажеш
.
Нека
ти
је
са
срећом
;
бар
сад
знаш
,
да
ћеш
имати
честиту
домаћицу
.
И
тетка
Маца
узе
мајстор-Дишу
за
главу
,
пољуби
га
у
чело
и
оба
образа
;
а
мајстор
Диша
,
још
збуњен
од
изненадне
среће
,
којој
се
није
ни
мало
надао
,
целива
будућу
ташту
у
руке
.
—
А
где
ти
је
Лепосава
?
—
запита
сада
Диша
и
нежно
баци
поглед
на
врата
од
мутвака
.
—
Сад
ћу
је
звати
.
Дошла
јој
другарица
,
па
плету
иза
мутвака
.
—
Нека
тетка-Мацо
,
не
зови
је
сада
;
одох
прво
до
куће
,
да
јој
донесем
нешто
.
Па
онда
већ
биће
боље
...
И
тако
мајстор
Диша
,
ведар
и
лак
као
младић
,
убрза
из
куће
,
оде
мало
до
дућана
,
тек
да
се
узгред
по
њему
обазре
,
па
за
тим
кући
,
да
узме
што
је
наменио
својој
невести
.
Кад
се
вратио
,
тетка
Маца
га
је
дочекала
на
капиџику
.
—
Камо
Лепосава
?
—
запита
Диша
.
—
Е
,
чекај
,
зете
;
не
иде
то
тако
лако
.
Ено
је
у
соби
,
спрема
се
,
да
пред
свога
домаћина
не
изиђе
постидна
.
Диши
игра
срце
од
задовољства
,
улази
са
Мацом
у
собу
и
ведро
гледа
око
себе
.
Не
потраја
много
,
па
ето
и
Лепосаве
,
румене
од
стида
и
оборених
очију
на
под
.
Стала
опуштених
руку
уза
сама
врата
и
снебива
се
,
да
ближе
приступи
.
Мајстор
Диша
је
са
пуно
чежње
неколико
тренутака
одмеравао
овај
стас
и
лице
,
које
се
стиђаше
да
баци
поглед
на
свога
будућег
домаћина
.
—
Је
ли
ти
рекла
што
мајка
,
ха
?
—
запита
најзад
Диша
приступајући
јој
ближе
.
—
Јесте
!
—
прошапута
стидљиво
она
.
—
Погле
,
шта
сам
ти
донео
.
Ходи
,
ближе
!
Лепосава
маши
очима
руци
Дишиној
,
коју
је
он
пред
њом
у
вис
уздигао
.
—
Ово
теби
;
ти
да
га
носиш
,
а
ја
да
те
гледам
!
—
рече
што
је
могао
нежнијим
гласом
и
предаје
јој
огрлицу
од
педесет
великих
,
златних
махмудија
.
—
То
да
носиш
око
врата
,
а
ово
да
метнеш
па
чело
—
и
даде
јој
велики
,
златни
дукат
„
ћошајлију
“
.
Лепосава
погледа
и
збуњено
се
насмеши
на
Дишу
;
очи
јој
засенуше
од
толиког
крупнога
злата
и
она
поче
да
га
загледа
,
пријатно
изненађена
богатим
поклоном
.
—
Хајде
,
кћери
,
метни
огрлицу
око
врата
,
а
дукат
на
чело
;
па
онда
донеси
послужење
.
—
Је
ли
ти
се
допада
?
—
запита
Диша
,
уживајући
у
њеној
забуни
.
Лепосава
климну
главом
.
—
А
знаш
ли
зашто
сам
ти
дао
?
Лепосаву
обли
руменило
по
лицу
и
врату
.
—
Зар
ти
није
мајка
казала
?
—
Де
,
де
,
што
се
стидиш
?
Одговори
,
кад
те
пита
!
Кажи
,
знаш
ли
што
ти
је
дао
?
Лепосава
опет
климну
главом
.
—
Штета
—
рече
Диша
—
и
добра
ти
је
ћерка
и
све
,
само
има
једну
махну
.
—
Коју
то
?
—
запита
Маца
.
—
Нема
језик
;
не
уме
да
говори
.
Обоје
се
засмејаше
,
а
Лепосава
,
застиђена
,
заклопи
рукавом
очи
и
побеже
из
собе
.
Кад
се
вратила
са
послужењем
,
на
челу
јој
се
,
баш
над
самим
повијама
,
где
се
обрве
састају
,
спуштао
из
косе
велики
дукат
„
ћошајлија
“
и
око
грла
златне
махмудије
.
—
Е
,
сада
,
ћерко
,
да
си
жива
и
здрава
и
срећу
да
унесеш
твоме
домаћину
у
кућу
!
—
рече
Маца
и
пуна
срца
пољуби
своју
ћер
.
Тетка
Маца
за
кратко
време
изађе
из
собе
,
да
нешто
види
у
мутваку
,
те
тако
Диша
и
Лепосава
осташе
сами
.
—
Седи
овде
—
рече
Диша
Лепосави
и
привуче
је
руком
до
себе
—
Тако
!
Па
деде
сада
да
и
мени
кажеш
оно
,
што
си
мајци
казала
!
—
Хоћеш
ли
?
Лепосава
опет
климну
главом
;
али
сада
не
тако
стидљиво
већ
с
осмехом
у
очима
,
које
слободно
гледаху
у
очи
Дишине
.
—
Ама
не
тако
,
већ
кажи
,
да
ти
чујем
гласа
.
—
Хоћу
!
—
одговори
Лепосава
и
окрете
лице
у
страну
,
да
јој
Диша
не
угледа
,
како
јој
у
томе
часу
лице
запламте
.
Била
је
у
томе
часу
тако
свежа
и
мила
,
да
је
Диша
од
сласти
%
гуташа
очима
.
И
да
му
не
беше
зазорно
,
да
своју
испрошеницу
пољуби
пре
времена
,
Диша
би
чак
и
то
урадио
,
без
обзира
на
устабашко
достојанство
и
оне
четрдесет
и
три
године
,
које
су
га
иза
разапете
антерије
за
леђима
гледале
.
—
Еле
,
сад
да
ти
кажем
какав
сам
ја
и
шта
тражим
од
домаћице
!
—
рече
Диша
и
поче
јој
на
дугачко
описивати
све
дужности
,
које
она
,
као
честита
жена
,
треба
да
испуњава
.
Говорио
је
,
како
му
је
образ
највећа
светиља
,
како
мрзи
све
што
неваља
,
и
за
правду
гине
.
—
Љута
сам
паприка
на
неправду
;
крв
ми
на
очи
наиђе
,
па
онда
нека
беже
од
мене
!
За
добро
сам
ти
добар
,
—
мелем
сам
;
ама
за
зло
,
да
те
Бог
сачува
!
С
оном
првом
у
мало
што
не
учиних
русвај
;
ама
срећа
моја
,
што
ми
дође
памет
у
главу
:
зашто
да
робијам
због
једне
ороспије
,
па
је
отерах
.
Ти
си
друго
,
ти
си
добра
девојка
и
бићеш
вредна
и
послушна
;
ха
?
—
Хоћу
!
—
одговори
Лепосава
и
отворено
га
погледа
,
па
се
и
насмеши
.
Диша
изгуби
свест
,
срце
му
заигра
и
сад
већ
заборави
на
свој
положај
и
адет
.
Али
,
у
томе
часу
од
ове
погрешке
спасе
га
тетка
Маца
.
Она
уђе
баш
у
часу
,
кад
мајстор
Диша
поткупи
уста
и
привуче
Лепосаву
себи
,
да
јој
бар
за
часак
заклопи
то
око
,
које
га
је
онако
жарко
палило
.
—
Наразговарасте
ли
се
?
—
запита
Маца
,
којој
не
измаче
ни
Дишин
покушај
,
ни
Лепосавин
покрет
,
која
у
томе
часу
извуче
своју
из
његове
руке
и
брзо
устаде
,
да
јој
мајка
не
би
гледала
како
седи
поред
Дише
.
—
Разговарасмо
мало
...
одговори
Диша
не
баш
најљубазније
.
—
Требаше
да
сазна
,
шта
ја
тражим
од
своје
домаћице
.
—
Е
,
ако
,
ако
—
одговори
Маца
и
даде
миг
Лепосави
,
да
изиђе
у
мутвак
.
Сад
њих
двоје
осташе
,
да
се
споразумеју
и
утаначе
дан
прстена
и
сватова
.
Кућа
Мацина
била
је
пространа
,
те
,
поред
осталога
,
утврдише
да
се
младенци
одмах
по
венчању
уселе
у
кућу
.
Докле
је
Диша
код
тетка-Маце
остао
,
Јанићије
је
седео
у
дућану
и
са
неком
стрепњом
очекивао
на
повратак
мајсторов
.
Он
се
ни
из
далека
није
могао
надати
ономе
,
што
се
,
у
тај
пар
,
догађало
тамо
;
тетка-Мацин
долазак
у
дућан
и
онако
срдито
захтевање
,
да
јој
мајстор
Диша
одмах
дође
,
протумачио
је
он
сасвим
друкчије
.
Помислио
је
да
га
је
Лепосава
одала
,
па
сада
тетка
Маца
зове
мајстора
,
да
му
се
на
њега
пожали
.
Може
се
помислити
,
шта
је
све
преживео
Јанићије
за
ово
време
!
Час
по
час
сагибао
се
преко
ћепенка
и
гледао
од
куда
ли
ће
тек
искрснути
мајстор
и
какав
ће
изгледати
у
лицу
.
—
Ако
је
одала
,
онда
да
бежим
из
ове
чаршије
!
—
мишљаше
Јанићије
и
дође
му
тако
криво
на
сама
себе
:
зашто
да
уради
тако
,
зашто
да
се
пред
свима
обрука
!
—
Иде
!
—
рече
у
себи
,
кад
угледа
мајстор-Дишу
и
од
неизвесности
претрну
.
Но
то
га
брзо
пређе
,
кад
угледа
расположено
и
озарено
мајсторово
лице
.
Диша
упаде
у
дућан
,
заручен
до
грла
са
неколико
кеса
леблебија
,
ратлокума
,
халве
и
једним
саханом
топлога
кадаифа
.
—
Јанићије
—
викну
га
с
прага
—
носи
ово
код
тетка-Маце
и
да
кажеш
:
поздравио
мајстор
и
шаље
ово
!
—
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
мајсторе
—
одврати
Јанићије
двоструко
радостан
;
прво
,
што
га
Лепосава
није
одала
,
а
друго
,
што
је
чезнуо
да
је
бар
очима
види
,
ако
не
успе
да
с
њоме
на
само
говори
.
До
ушију
заљубљен
и
необично
куражан
,
да
јој
бар
овога
пута
покаже
све
,
журио
је
Јанићије
кући
Лепосавиној
.
Пред
кућом
застаде
изненађен
,
јер
из
баште
,
баш
под
широким
орахом
,
зачу
јасан
жагор
,
смех
и
певање
девојачких
гласова
.
И
то
се
разлегала
баш
она
иста
песмица
,
коју
ономад
зачу
,
а
која
беше
у
то
доба
нова
:
„
Да
ли
знаш
како
се
зове
она
ватра
,
Што
душу
сажиже
а
срце
спржи
?
Знам
,
душо
,
знам
,
—
то
је
Љубав
.
То
су
певале
Лепосавине
другарице
;
јер
тетка
Маца
не
беше
од
оних
жена
које
оклевају
.
Ваљало
је
да
се
одмах
сазна
,
да
је
Лепосава
испрошена
и
обележена
,
па
је
тако
и
урадила
.
Другарице
Лепосавине
сјатише
се
,
да
јој
честитају
,
а
Лепосава
их
је
са
златном
огрлицом
и
дукатом
на
челу
дочекала
,
изнела
пред
њих
свакојаке
посластице
,
па
се
сада
све
заједнички
веселе
,
задиркују
и
смеју
.
Све
ово
што
угледа
дође
Јанићију
тако
слично
са
оним
даном
,
кад
га
спопаде
она
вртоглавица
,
те
несвесно
одлете
чак
у
Еврејску
Махалу
.
И
снажни
мирис
густога
каранфила
,
босиока
и
осталога
цвећа
,
који
се
са
девојачким
гласовима
разлегаше
преко
зидане
ограде
,
све
га
то
поче
на
ново
да
заноси
,
заједно
са
чежњивом
мелодијом
која
му
се
срца
тицаше
.
—
Као
занесен
уђе
у
авлију
,
а
девојке
,
када
га
угледаше
са
оним
товаром
,
у
жагору
слетеше
око
њега
и
почеше
черупати
кесе
са
слаткишима
.
—
Ко
је
послао
?
—
Мени
дај
,
—
Јанићије
!
...
мени
...
мени
!
Је
ли
од
мајстор-Дише
?
—
викале
су
девојке
у
један
мах
.
—
Та
ућутите
,
сурунтије
ниједне
;
оставите
момка
на
миру
!
—
викну
тетка
Маца
и
поче
примати
ствари
.
—
Поздравио
мајстор
и
шаље
вам
ово
!
—
испоручи
Јанићије
,
збуњен
девојачким
нападом
.
Предавао
је
ствари
а
зачуђено
је
посматрао
сву
ову
веселост
,
а
нарочито
Лепосаву
са
оним
накитом
,
која
га
је
равнодушним
осмехом
по
каткад
погледала
.
—
Погађаш
ли
зашто
је
све
ово
?
—
запита
га
Маца
такође
с
осмехом
.
—
Не
—
одговори
Јанићије
,
зверајући
на
коју
би
страну
умакао
,
само
да
се
спасе
од
толиких
девојачких
очију
.
—
Е
,
па
честитај
Лепосави
!
То
ће
ти
бити
,
ако
Бог
да
,
мајсторица
.
—
Јаох
!
...
писну
нешто
из
дна
душе
Јанићијеве
.
Ни
педесет
онакових
звона
,
каква
беху
она
што
су
ове
године
први
пут
после
Косова
забрујала
са
Саборне
Цркве
,
ни
све
турске
трубе
,
што
их
дан
из
дан
слуша
са
градских
бедема
,
не
би
му
толико
заглухнуле
слух
и
толики
шум
у
глави
подигле
,
као
ова
једна
реч
:
„
То
ће
ти
бити
мајсторица
!
“
Мора
да
је
изгледао
врло
смешан
,
кад
се
девојке
заценише
од
смеха
гледајући
оно
лице
,
које
у
исти
мах
,
беше
изненађено
,
збуњено
и
препаднуто
.
Као
запањен
стојао
је
и
није
знао
,
шта
се
око
њега
дешава
.
Осетио
је
само
,
како
му
се
под
ногама
земља
мигољи
и
за
цело
би
пао
,
да
се
у
томе
часу
не
ослони
леђима
о
стабло
једне
дафине
.
—
Ама
зар
тако
?
—
хтеде
да
каже
,
али
му
се
вилице
тако
стегоше
,
те
он
само
нетремице
звераше
то
у
онај
дукат
„
ћошајлију
“
,
што
се
жутио
над
Лепосавиним
веђама
,
то
у
њено
насмешено
лице
.
Девојке
отрчаше
у
дубину
баште
са
посластицама
,
а
Јанићије
,
кад
оста
сам
и
када
се
од
прве
поразе
освести
,
дубоко
уздахну
,
клону
главом
на
прса
и
савијеним
кажипрстом
обриса
две
вреле
сузе
које
му
низ
лице
кануше
.
Тетка
Маца
је
опазила
из
мутвака
ово
,
али
се
учини
свему
невешта
;
само
што
се
неприметно
насмеши
и
главом
одмахну
.
—
Дете
!
—
Проћи
ће
га
већ
!
—
рече
уклањајући
с
ватре
велику
џезву
шербета
,
који
се
грејао
за
Лепосавине
другарице
.
Али
то
„
дете
“
у
овоме
часу
шкрипну
зубима
.
Неодољива
срџба
на
све
,
на
ону
,
коју
је
са
толико
чежње
и
бола
у
срцу
носио
,
поче
да
кипи
свом
жестином
.
Он
се
обазре
око
себе
,
погледа
тамо
од
куда
му
допираше
весело
ћеретање
,
па
кад
опази
Лепосаву
и
чу
,
како
се
са
осталима
смеје
,
очи
му
се
закрвавише
а
песнице
стегоше
.
.
Журно
изиђе
на
капију
и
изгуби
се
за
углом
.
—
Удаје
се
,
за
мога
мајстора
...
а
мене
...
мене
...
ух
!
—
уздахну
тешко
.
Рука
му
случајно
напипа
једну
кутијицу
,
коју
је
за
појасом
носио
.
Он
је
извуче
и
отвори
.
У
кутијици
је
лежао
сасушени
стручак
босиока
,
онај
,
што
га
је
некада
нашао
под
својом
главом
и
који
је
као
најдраже
благо
до
данас
чувао
,
носио
преко
дана
за
појасом
,
а
када
је
легао
,
отварао
кутијицу
,
помирисао
,
метао
је
испод
главе
и
сањао
о
оној
,
која
му
је
тај
стручак
кришом
под
јастук
турила
.
Сада
му
и
