...Затим
извади
нож
,
огледа
га
и
њиме
поче
размахивати
око
себе
:
поче
засијецати
у
стабла
,
сјећи
гране
,
лишће
,
траву
.
И
смијешан
ми
постаде
.
Има
часова
када
,
макар
душу
притискивали
најтежи
терети
,
ускипи
нешто
у
теби
што
те
нагони
на
смијех
и
,
—
отимао
се
не
отимао
,
—
не
можеш
му
одољети
.
И
покрај
све
муке
своје
,
ја
праснух
у
смијех
,
у
силан
,
гласан
смијех
,
који
тресе
и
зацењује
.
Застадох
на
мјесту
и
почех
се
превијати
од
смијеха
.
—
Шта
је
?
.
.
Што
се
кесиш
?
—
окоси
се
он
опоро
,
једва
дочекавши
што
му
се
пружила
прилика
да
проговори
,
посвађа
се
,
извиче
.
—
Јесам
ли
ја
међед
јали
пехливан
па
да
ми
се
смијеш
?
.
.
Шта
ти
је
?
—
брекну
бјешње
,
гледајући
како
се
превијам
и
све
се
силније
и
силније
тресем
.
—
Јеси
ли
махнит
?
.
.
Шта
је
?
.
.
И
из
све
снаге
баци
према
мени
нож
који
,
фијучући
,
пролети
ми
готово
поред
ушију
и
оштрим
врхом
зари
се
у
траву
.
Страх
од
ножа
одмах
ме
растријезни
,
натјера
ме
да
се
приберем
.
И
сва
крв
као
да
ми
изненада
јурну
у
образе
и
страшан
бијес
обузе
ме
.
—
Теби
се
смијем
,
—
дочеках
оштро
,
стискајући
шаке
и
пријетећи
,
—
теби
,
будало
,
јер
си
ме
повео
ни
сам
не
знаш
куда
и
јер
не
знамо
шта
радимо
ни
ја
ни
ти
...
Теби
,
зевзече
!
.
.
—
Охо
!
.
.
—
отегну
он
,
изненађен
мојом
суровошћу
,
па
једну
ногу
опружи
напријед
и
погледа
ме
изазивачки
.
—
Таки
ли
си
?
.
.
—
Зевзече
!
—
Издајниче
!
——
отегну
Хасан
плазећи
ми
језик
.
—
Хоћеш
да
ме
оставиш
,
изневјериш
,
па
си
хотимично
започео
свађу
.
—
И
оставићу
,
чим
си
таки
—
планух
ја
жешће
,
пљујући
и
на
њега
и
на
нож
његов
.
—
За
ситницу
,
па
нож
бацаш
према
мени
!
Мамлазе
!
.
.
Ако
мислиш
да
се
бојим
твог
оружја
,
стани
да
се
огледамо
,
да
дијелимо
мегдан
,
а
не
тако
...
мучки
...
Хасан
баци
оружје
,
баци
капу
и
торбу
.
—
Аферим
!
.
.
Аферим
,
кад
си
таки
!
—
узвикну
весело
,
па
притрча
и
обгрли
ме
.
—
Аферим
!
.
.
Нисам
ни
знао
да
имаш
тако
срце
и
...
и
да
се
тако
знаш
бранити
...
Тапшући
ме
по
рамену
настави
ватреније
:
—
То
...
то
ваља
!
.
.
Сад
барем
знам
да
имам
друга
за
невоље
!
.
.
Окрену
се
и
пође
,
а
ја
као
слијепац
за
њим
.
Поново
кренусмо
напријед
,
само
напријед
.
XВИИИ
Заноћили
смо
покрај
чобана
,
планинштара
,
пред
старом
,
ниском
колибом
њиховом
,
која
се
,
трошна
и
окрхана
,
згурила
у
малој
,
неравној
удолини
једној
,
подупрта
ода
свих
страна
дебелим
сохама
и
тојагама
,
те
је
издаље
изгледала
као
стара
,
немоћна
просјакиња
каква
,
у
чађавом
,
дроњавом
и
подераном
одијелу
,
са
безброј
штака
под
пазусима
и
безброј
штапова
у
рукама
.
Кад
смо
,
након
дугога
лутања
,
опазили
ватру
,
како
пред
колибом
пламти
,
заиграва
и
лиже
готово
до
под
саму
трулу
и
искривљену
стреху
,
било
нам
је
као
да
смо
пронашли
нови
свијет
неки
,
дворе
вилинске
,
о
којима
нам
се
у
дјетињству
тако
много
причало
.
Обојица
смо
готово
вриснули
од
радости
и
,
упирући
прстом
тамо
према
ватри
а
не
говорећи
ништа
,
гледали
смо
један
у
другога
,
задивљено
,
узбуђено
,
и
весело
,
као
што
се
гледају
добри
стари
пријатељи
када
се
након
дугог
растанка
изненада
нађу
и
састану
.
Тек
након
дуже
почивке
први
се
Хасан
смири
мало
и
полугласно
запита
:
—
Ко
ли
је
тамо
?
.
.
И
то
отегнуто
,
тихо
питање
намах
ме
растријезни
и
сву
ми
радост
помути
.
—
Ко
ли
је
тамо
?
—
запитах
и
сам
себе
,
пажљивије
гледајући
према
ватри
и
старајући
се
да
кроз
плавичасти
сумрак
распознам
сјенке
оне
што
су
се
гуриле
око
ватре
,
мицале
се
,
угибале
,
кретале
.
И
опет
ме
обузе
чудан
страх
неки
и
некако
нехотице
приљубих
се
уз
Хасана
,
јаче
стежући
пушку
и
бесвјесно
се
пипајући
око
паса
гдје
су
ми
били
фишеци
.
—
Ако
су
хајдуци
?
.
.
—
покушах
кроз
зубе
да
изговорим
и
одмах
занијемих
,
замријех
,
пажљиво
се
обзирући
није
ли
ме
ко
чуо
или
опазио
...
И
сам
Хасан
као
да
се
препаде
од
тих
ријечи
,
па
ме
снажно
гурну
и
руком
ми
зачепи
уста
...
Загледа
се
и
сам
према
ватри
,
са
жељом
да
упозна
кога
...
Узалуд
!
.
.
Па
извади
нож
,
опипа
му
оштрицу
,
и
,
као
заклањајући
се
за
ме
,
некако
поребарке
крену
напријед
.
—
Хајдемо
—
рече
шапатом
.
—
Мичимо
се
!
.
.
—
Зар
међу
хајдуке
?
—
Ко
зна
?
.
.
Не
знам
...
Хајдемо
!
.
.
Неко
вријеме
стајали
смо
и
кошкали
се
међусобно
:
час
је
он
мене
гуркао
напријед
,
час
сам
ја
гуркао
њега
.
Читав
разговор
између
нас
водио
се
полако
,
шапатом
,
и
у
гуркању
старали
смо
се
обојица
да
не
изазовемо
никаква
јачег
шума
:
ни
гранчицом
каквом
да
не
затресемо
,
ни
лишћем
јаче
да
не
зашуштимо
.
И
непрестано
смо
се
обзирали
и
на
десну
и
на
лијеву
страну
.
Једнако
нам
се
причињавало
као
да
неко
пази
на
нас
,
слуша
;
као
да
хајдуци
ту
негдје
у
засједи
чекају
нас
одавно
и
чувају
да
им
не
умакнемо
.
По
срећи
,
изненада
се
однекуда
растолегну
ћурликање
двојница
.
Застадосмо
,
послушасмо
и
опет
ускликнусмо
од
радости
.
Одиста
двојнице
!
.
.
Ћурликање
је
долазило
баш
одонуда
,
од
ватре
,
од
колибе
оне
.
Никако
,
дакле
,
нијесу
могли
бити
хајдуци
,
—
нико
нам
барем
није
причао
да
хајдуци
ћурликају
уз
двојнице
,
—
него
чобани
какви
,
планинштари
,
дрвосјече
.
—
Их
!
.
.
И
ти
се
уплашио
!
—
прекори
ме
Хасан
подругљиво
,
гледајући
ме
преко
рамена
.
—
Баш
си
јунак
!
.
.
—
Плашио
си
се
и
ти
!
.
.
—
Лажеш
!
—
Лажеш
ти
!
Хасан
узе
пушку
по
сриједи
и
поче
ударати
по
њој
.
—
Е
да
видимо
,
момче
,
да
окушамо
сад
ко
је
јунак
бољи
!
—
викну
,
кочоперећи
се
.
—
Ево
нам
сад
згоде
,
ево
људи
,
па
да
ударимо
и
да
плијенимо
што
се
плијенити
може
...
Ако
смо
чекали
и
дочекали
смо
...
Хајде
!
.
.
—
Шта
?
—
Припреми
пушку
!
.
.
Уреди
се
за
нападај
!
—
Зар
...
—-
Пст
...
да
не
чује
когод
...
И
мучке
,
прикрадајући
се
,
приближивали
смо
се
ватри
.
Не
знам
управо
шта
,
али
ме
нешто
силно
гонило
,
гурало
напријед
и
да
сам
могао
,
прелетио
бих
тамо
,
само
да
час
прије
засједнем
покрај
оног
пламена
,
да
се
одморим
под
стрехом
оном
,
макар
то
била
стреха
и
једне
колибе
,
старе
,
трошне
и
окрхане
.
И
много
сам
се
љутио
на
Хасана
,
који
је
непрестано
застајао
и
непрестано
загледао
у
пушку
.
Можебити
да
би
се
због
тога
и
поново
посвађао
с
њиме
,
поџавељао
се
,
да
у
неко
доба
не
зачух
разуздан
,
здрав
смијех
нечији
,
—
који
је
оштро
звонио
и
пресијецао
помрчину
,
—
и
снажне
,
мушке
гласове
,
који
,
помијешани
,
као
да
се
надвикиваху
и
надметаху
међусобно
,
а
мукли
,
пригушени
одјеци
као
да
им
се
одазивали
однекуд
из
даљине
,
с
мрких
,
суморних
висова
планинскијех
.
—
Хасане
!
.
.
Чујеш
ли
?
.
.
Људи
су
оно
!
—
узвикнем
из
свега
гласа
и
,
одгурнувши
Хасана
с
пута
,
живо
поскочим
поред
њега
.
—
Ено
их
!
.
.
—
Стој
!
.
.
Спремај
се
!
.
.
Зар
никад
људе
нијеси
видио
,
живино
?
—
откреса
он
,
покушавајући
да
ме
сустигне
и
задржи
.
—
Стој
!
.
.
Јеси
ли
готов
?
.
.
—
Готов
?
.
.
На
што
?
.
.
—
На
јуриш
!
—
Бива
:
ја
једва
чекао
да
угледам
некога
,
па
одмах
и
да
се
крвим
с
њиме
!
.
.
—
Мораш
!
—
Нећу
!
И
,
одгурнувши
га
јаче
,
потрчах
према
ватри
и
,
подрхтавајући
од
узбуђења
,
узвикнух
планинштарима
:
—
Добра
ви
вече
,
људи
!
.
.
—
Добра
ти
срећа
,
Турчине
!
—
отповрнуше
неколико
њих
једногласно
,
подижући
главе
.
Почеше
се
комешати
,
размицати
се
да
нам
направе
мјесто
украј
ватре
чији
се
гребенасти
пламен
све
више
и
више
извијао
и
поигравао
освјетљујући
пуна
,
буцмаста
задовољна
лица
и
јаке
,
забрекле
прси
њихове
.
Не
узбуни
се
нити
узнемири
ниједан
,
макар
што
смо
бахнули
изненада
и
још
онако
оружани
.
Сви
су
били
некако
мирни
и
равнодушни
;
гуркали
су
и
даље
у
ватру
и
шарали
кратким
прутићима
по
пепелу
,
а
ни
загледали
нас
нијесу
боље
,
ни
премјерали
нас
.
Одмах
се
могло
познати
да
су
ти
људи
научени
да
примају
и
мало
страшније
госте
и
да
другују
с
њима
.
Хасан
због
тога
некако
постиђено
спусти
пушку
поред
себе
и
сједе
међу
њих
.
—
Јесте
ли
из
далека
,
момци
?
—
запита
старац
један
који
је
сједио
одмах
уз
ватру
и
непрестано
запретавао
земљаве
и
неочишћене
кромпире
у
пепео
.
—
Оклен
?
—
Из
Сарајева
.
—
Охо
!
.
.
То
сте
се
,
богме
,
и
уморили
.
—
Богме
и
јесмо
.
—
И
огладњели
?
—
Јесмо
.
Старац
застаде
мало
,
почеша
се
по
упалим
,
мршавим
прсима
,
—
сва
му
се
ребра
могла
избројати
,
—
па
се
окрену
двојици
момака
што
су
сједили
отрага
,
иза
леђа
му
,
и
отежући
проговори
:
—
Донесите
им
,
ђецо
,
мало
млијека
...
Оба
момка
,
без
поговора
,
дигоше
се
и
чешкајући
се
и
протежући
одоше
у
колибу
.
Брзо
се
вратише
сашаптавајући
се
и
носећи
међу
собом
пун
шкипић
млијека
и
један
поголем
хљеб
,
којим
би
,
како
ми
се
чинило
,
и
међеда
могао
умлатити
.
Све
спустише
пред
нас
.
Нећу
слагати
ако
рекнем
да
никада
у
животу
нијесам
тако
вечерао
,
нити
ми
се
икада
хљеб
учинио
слађи
.
И
ја
и
Хасан
као
да
смо
се
натјецали
ко
ће
више
појести
и
готово
смо
отимали
залогаје
један
другоме
.
За
неколико
минута
шкипић
је
био
сасвим
празан
,
а
ниједна
мрвица
хљеба
није
остала
у
трави
заборављена
.
Да
нас
није
било
стид
од
простих
чобана
,
још
би
искали
.
—
Ех
,
брате
,
лијепо
!
—
узвикну
задовољно
Хасан
измичући
се
.
—
Слатко
.
Старац
се
осмјехну
.
—
Млади
сте
,
здрави
сте
,
па
добро
једете
...
Благо
вама
!
.
.
Па
нам
пружи
духанкесу
и
отегнуто
запита
:
—
А
куд
сте
пошли
?
Хасан
се
збуни
,
порумени
.
—Па
...
ето
...
пошли
у
лов
...
—
Чак
амо
?
—
Кажу
да
овуда
има
лова
.
—
А
не
бојите
се
да
ће
и
вас
уловити
?
Ја
претрнух
,
замријех
.
—
Ко
ће
нас
уловити
?
—
Па
...
хајдуци
—
отегну
стари
и
лукаво
намигну
.
—
Зар
и
овђе
?
Стари
извади
неколико
упечених
кромпира
и
поче
их
љуштити
.
—
Планина
је
кућа
њихова
—
рече
.
—
Има
их
свуда
.
—
А
ми
нијесмо
срели
ниједнога
.
—
Ако
сте
их
жељни
,
можете
их
и
овђе
срести
,
——
отповрну
стари
,
залажући
се
кромпиром
и
жваћући
.
—
Кад
огладне
,
наврате
и
амо
...
—
И
разговарају
с
тобом
?
.
.
—-
Разговарају
.
—
И
не
пријете
ти
?
.
.
—
Рашта
би
пријетили
?
.
.
Шта
им
ми
радимо
?
.
.
—
запита
стари
и
погледа
ме
својим
жутим
,
помућеним
очима
које
му
испод
плиткога
чворугавог
чела
дубоко
утонуле
у
главу
.
—
Планинштарима
нико
не
пријети
...
Хајдуци
ударају
на
силеџије
,
зулумћаре
...
Хасан
се
приближи
староме
да
га
боље
чује
,
сједе
поред
њега
и
ослони
му
се
лактом
о
кољено
.
—
Јунаци
су
они
...
Не
жале
гинути
...
—
рече
.
—
А
ко
би
жалио
да
гине
и
да
умре
?
.
.
—
брзо
одговори
стари
,
истресе
из
кесе
нешто
дувана
,
напуни
крњаву
лулу
и
запали
.
—
Рашта
да
се
жали
?
.
.
Све
на
свијету
гине
и
умире
и
све
се
поново
рађа
...
Бог
тако
наредио
...
—
Ама
умријет
’
...
растати
се
са
овим
свијетом
мучно
је
,
—
дочека
неко
иза
леђа
,
зијевајући
.
—
Никад
више
сунца
не
виђети
...
Их
!
.
.
Стари
зажмири
мало
,
замисли
се
.
—
А
ко
то
зна
?
—
запита
отегнуто
,
као
размишљајући
.
——
Ја
мнијем
да
на
свијету
ништа
ново
нема
,
да
се
све
старо
повраћа
у
новом
руху
и
,
бива
,
у
новом
облику
...
Ко
зна
!
.
.
—
Сад
ће
ђедо
опет
ударити
у
старе
дипле
—
дочека
опет
онај
одострага
и
засмија
се
.
—
Остарио
,
изнемог’о
,
па
ти
жао
умријети
,
па
све
мислиш
да
ћеш
се
поново
родити
...
—
Мучи
!
.
.
Шта
ти
знаш
,
кењче
један
—
окоси
се
стари
увријеђен
и
попријети
чибуком
.
—
Бог
све
зна
а
ми
јок
!
.
.
Ко
зна
да
и
ја
,
можебити
,
нијесам
био
на
Косову
,
а
,
можебит
’
,
и
ти
...
Ко
зна
?
.
.
Био
сам
,
да
рекнем
,
травка
Божја
,
цвијет
,
и
сисао
крви
људске
...
И
ко
зна
шта
ћу
до
хиљаду
година
опет
бити
!
.
.
Опет
можебити
травка
,
дрво
а
...
а
можебит
’
и
јаре
,
и
говече
и
...
ко
зна
!
.
.
Па
превуче
руком
преко
дугих
,
ниско
опуштених
,
сиједих
бркова
и
снажно
гурну
у
ватру
.
—
Рашта
да
жалим
умријет
’
?
.
.
Рашта
?
.
.
—
сам
себе
запита
.
—
Ко
ће
жалити
?
.
.
—
А
ће
хајдуци
дочекују
путнике
?
—
запита
Хасан
поново
,
уносећи
му
се
у
лице
.
—
Овђе
?
.
.
—
На
друму
—
мирно
одговори
стари
.
——
Тамо
је
згодније
...
—
А
је
ли
далеко
друм
?
—
Тхе
...
Треба
два-три
сахата
каскати
до
њега
...
Хасан
ме
дрмну
за
раме
и
полугласно
прошапта
:
—
Сјутра
ћемо
на
друм
...
—
Сјутра
ће
бити
кише
—
опет
ће
онај
одострага
,
протежући
се
.
—
Мене
жица
у
раменима
...
—
И
грмљавине
ће
бити
—
додаде
стари
невесело
.
—
Мене
сврбе
леђа
...
Једно
младо
,
безбрко
момче
,
големе
главе
и
избуљених
очију
као
да
се
вјечито
чуди
нечему
,
прући
се
по
трави
потрбушке
,
одиже
ноге
у
вис
и
,
климајући
њима
,
узе
двојнице
па
поново
поче
ћурликати
.
Двојица
других
,
у
страни
,
извалише
се
на
леђа
,
подбацише
гуњеве
под
главу
и
загрљени
загледаше
се
у
звијезде
.
Из
шуме
,
из
дубине
,
почеше
се
у
одмјереним
размацима
разлијегати
тупи
,
мукли
удари
сјекире
о
дрво
,
а
одозго
са
врхова
планинскијех
зачу
се
стегнуто
,
језиво
извијање
,
лајање
,
штектање
вукова
,
што
је
много
наличило
јаукању
и
запомагању
нечијем
и
чудно
,
чудно
одзвањало
кроз
ноћ
по
читавој
удолини
.
—
Је
ли
вам
необично
,
момци
?
—
тихо
и
некако
подругљиво
запита
стари
,
окрећући
нам
се
.
—
Ви
,
ваистину
,
нијесте
изучени
на
ове
чудне
кајде
и
гласове
...
Ништа
...
Не
плашим
се
ја
ничега
—
брже
одговори
Хасан
,
комешајући
раменима
и
јежећи
са
од
студени
...
—
Није
ми
необично
...
—
А
ја
се
за
хајван
плашим
—
прошапта
стари
забринуто
,
и
попридиже
се
.
—
Вукови
чудно
завијају
а
...
не
знам
јесу
ли
момчад
на
опрезу
...
Треба
сам
да
обиђем
...
И
,
онако
мршав
,
висок
,
усукан
,
гегајући
се
и
застајући
почесто
,
замаче
у
ноћ
,
изгуби
се
.
Ми
заузесмо
његово
мјесто
,
умотасмо
се
у
ћебета
и
полијегасмо
по
трави
.
Ушишикани
веселим
пуцкарањем
ватре
и
ћурликањем
двојница
убрзо
смо
заспали
.
XИX
Прије
зоре
пробудио
ме
Хасан
и
позвао
да
кренемо
на
друм
,
да
нападамо
.
Онако
бунован
и
сметен
,
нијесам
му
знао
ни
ријечи
одговорити
.
Одмах
сам
прихватио
за
оружје
и
кренуо
за
њим
.
Нити
смо
се
јавили
планинштарима
,
ни
опростили
се
с
њима
,
поздравили
.
Хасан
као
да
је
и
подранио
баш
због
тога
да
се
може
извући
неопажен
и
непримијећен
ни
од
кога
.
Неко
вријеме
ишли
смо
обојица
тихо
,
лагано
,
не
говорећи
један
с
другим
.
Кашње
,
кад
смо
прилично
поодмакли
,
Хасан
као
да
сам
хтједе
заподјести
разговор
,
али
се
ипак
предомисли
,
па
окрену
главу
у
страну
и
полугласно
поче
попијевати
.
За
чудо
,
ја
сам
се
осјећао
некако
чилији
,
лакши
него
прије
и
корачао
сам
брже
од
Хасана
.
И
на
души
ми
било
лакше
и
свјетлије
,
—
разговор
са
живим
људима
окријепио
ме
,
оснажио
мало
,
—
и
нешто
као
да
ме
непрестано
голицало
да
и
сам
запјевам
.
И
у
обијести
оној
,
не
знајући
шта
друго
да
радим
,
почнем
као
помаман
подвикивати
и
хактати
,
уживајући
необично
што
од
тога
одјекује
читава
гора
и
планина
,
те
се
причиња
као
да
десетина
њих
у
један
исти
мах
са
неколико
страна
хакћу
и
подвикују
.
Неколико
поплашених
тица
прхнуше
из
шибља
и
цијучући
и
лепршајући
крилима
извише
се
и
одлетише
дубље
,
у
шуму
,
а
зец
један
,
опруживши
се
колико
је
дуг
и
издигнувши
уши
,
прескочи
нам
преко
пута
и
брзо
се
изгуби
у
густежу
,
у
шипражју
.
—
Ето
баксузлука
!
—
узвикну
ражљућени
Хасан
и
престријели
ме
погледом
.
—
Наћерао
си
зеца
да
искочи
и
то
ће
нам
несрећу
донијети
...
Сметењаче
!
.
.
—
Ко
се
од
зеца
плаши
,
нек
се
не
спрема
у
хајдуке
,
—
одвратих
му
подругљиво
и
за
инат
хакнух
још
три
пута
.
—
Таки
ли
си
јунак
!
.
.
—
А
ево
да
се
кладимо
да
ће
нам
данашњи
дан
бити
несретан
—
отсијече
он
мекше
и
уздахну
.
—
Све
нам
наопако
иђе
.
—
А
ми
да
се
вратимо
,
—
предложих
ја
мирно
,
застанувши
.
—
Хоћеш
ли
?
.
.
—
Ђе
?
.
.
Кући
?
.
.
—
Па
кући
...
Зажелио
сам
се
куће
...
—
А
зар
би
могао
од
срамоте
икоме
у
очи
погледати
?
—
брзо
дочека
Хасан
и
спустивши
пушку
наслони
се
на
њу
.
—
Ево
...
право
да
речем
...
и
ја
сам
се
зажелио
куће
,
ама
...
Кад
дођем
тамо
,
па
кад
ме
запитају
:
„
Ђе
си
био
?
.
.
“
зар
да
им
рекнем
„
Ниђе
“
...
И
кад
ме
запитају
:
„
Шта
си
радио
?
“
зар
да
рекнем
„
Ништа
“
...
А
,
токорсе
,
пошао
сам
да
учиним
јунаштво
,
да
се
о
мени
прича
као
о
јунаку
и
...
и
да
ме
сви
хвале
...
Их
!
.
.
Па
измахну
руком
и
окрену
се
.
—
Напријед
!
—
рече
одлучно
.
—
Нема
више
смишљања
!
.
.
Никада
нијесам
вјеровао
у
какве
бабинске
приче
ни
гатке
разне
,
али
,
право
да
речем
,
чим
смо
поново
пошли
,
мисао
о
зецу
и
његову
злоношењу
поче
ме
све
више
мучити
.
И
најпаметнији
човјек
у
неким
часовима
постане
некако
лаковјеран
,
злокобник
,
гатало
,
а
у
шуми
оној
,
у
вјечитом
полумраку
,
—
сунце
нас
тек
уријетко
,
као
ругајући
се
,
обасја
,
—
као
да
и
памет
помрча
мало
,
подивља
у
дивљини
,
па
ни
о
чем
више
није
у
стању
ни
размишљати
,
колико
о
разним
чудесима
,
и
ни
у
што
толико
вјеровати
,
колико
баш
у
оно
што
је
мутно
,
магловито
,
тајанствено
.
Шта
ће
бити
ако
је
збиља
истинита
она
напомена
да
зец
баксузлук
доноси
?
...
И
какав
ће
то
баксузлук
донијети
?
...
Хоће
ли
се
који
од
нас
разбољети
,
изнемоћи
на
путу
?
.
.
Хоћемо
ли
натргати
на
звијер
какву
:
на
вука
,
на
међеда
?
.
.
Или
,
ако
се
примакнемо
друму
,
хоће
ли
нас
опколити
хајдуци
,
па
заробити
,
убити
обојицу
?
.
.
Шта
ће
бити
?
.
.
Шта
може
бити
?
.
.
—
Баш
бих
волио
да
не
поплаших
зеца
—
најпошље
почех
на
глас
размишљати
,
пристајући
за
Хасаном
.
—
Баш
сам
могао
и
мировати
.
—
Ко
се
од
зеца
плаши
,
нек
се
не
спрема
у
хајдуке
—
добаци
Хасан
пакосно
,
не
осврћући
се
.
—
Пхи
!
.
.
—
Ја
се
не
плашим
...
—
А
што
си
га
спомињао
кад
се
не
плашиш
?
.
.
И
спуштеним
гласом
доврши
:
—
Нека
га
носи
ђаво
!
.
.
А
волио
бих
да
је
остао
спавајући
...
Примичући
се
друму
обојица
смо
постајали
све
немирнији
.
Знали
смо
да
нам
нема
још
дуго
пјешачити
па
да
га
се
дочепамо
,
за
ђаво
би
га
знао
ушљед
чега
,
опет
бисмо
вољели
да
је
мало
подаље
,
да
се
какогод
одмакне
барем
за
сахат
за
два
хода
...
Макар
што
смо
се
упутили
тамо
и
ишли
одлучно
,
без
предомишљања
,
ипак
као
да
смо
обојица
осјећали
да
нас
чудна
нека
опасност
очекује
;
зато
смо
и
жељели
да
се
та
опасност
одгоди
,
да
дође
мало
доцније
,
Хасан
се
два
три
пута
освртао
и
спремао
се
нешто
да
предложи
,
али
чим
је
заустио
одмах
је
и
престајао
.
Ја
сам
,
опет
,
знао
да
би
ми
сваки
предлог
био
узалудан
,
јер
Хасан
тада
,
као
за
инат
,
—
силећи
се
да
осоколи
и
себе
и
мене
—
упорно
би
одбио
и
још
би
жешће
навалио
да
идемо
напријед
,
само
напријед
...
—
Ено
га
!
—
напошљетку
избаци
он
када
смо
изашли
готово
до
на
крај
шуме
и
када
кроз
густеж
оној
опазисмо
како
се
испод
нешто
проријеђеног
дрвља
бјеласа
узак
искривудан
као
змија
друм
,
оивичен
са
обје
стране
густом
,
допојасном
травом
и
бујним
,
широким
бусовима
коприве
,
—
која
је
од
силне
прашине
изгледала
пепељаста
,
—
и
на
неким
мјестима
помало
поткопан
.
—
Ено
га
!
—
узвикну
и
опет
,
па
,
погледавши
ме
,
збаци
пушку
с
рамена
и
сједе
у
траву
.
—
Стигли
смо
.
—
Стигли
смо
—
мукло
понових
и
ја
.
—
Починућемо
.
Он
прекрсти
ноге
,
лактовима
се
одуприје
о
кољена
,
а
главу
спусти
међу
шаке
.
—
Што
си
се
препао
?
—
запита
.
—
Ја
?
.
.
Нијесам
...
—
А
мени
се
чини
да
јеси
.
—
Мени
се
,
опет
,
чини
да
јеси
баш
ти
,
чим
ме
питаш
...
Он
погледа
на
друм
и
усиљено
се
осмјехну
.
—
Е
није
друге
,
сад
се
натраг
не
може
—
рече
.
—
Ту
смо
и
треба
да
се
окушамо
.
Па
се
подиже
и
поче
загледати
унаоколо
,
привиривати
свуда
.
—
Мјесто
је
згодно
,
—
шапну
—
трава
је
велика
,
шипражје
густо
...
Све
као
да
је
удешено
за
засједе
...
Ја
легнух
по
трави
,
прућих
се
.
—
Ти
би
,
зар
,
да
их
дочекамо
из
засједе
?
—
Тако
се
ради
—
одговори
он
враћајући
се
.
—
Дочекаћемо
свакога
ко
наљегне
,
престрашићемо
...
—
Хм
...
Сједе
поред
мене
и
поче
чупкати
траву
:
—
Окладио
бих
се
да
ћу
данас
двије
главе
уграбити
...
—
Немој
се
кладити
—
прекидох
га
ја
.
Он
одиже
руку
у
вис
и
запуцка
прстима
.
—
Замисли
,
болан
,
како
ће
то
бити
,
—
викну
заносно
—
кад
уљезем
у
Сарајево
и
пронесем
главу
људску
на
ножу
,
па
се
крв
циједи
и
низ
нож
и
низ
руку
.
Биће
,
бре
,
галама
једна
,
кад
истрче
дућанџије
из
својих
дућана
,
изненађени
,
када
ме
виде
онако
крвава
,
а
нож
одсијева
према
сунцу
и
изнакажена
глава
клима
се
,
наклања
према
свакоме
!
.
.
Негдје
у
даљини
мукло
заклепета
звоно
.
Хасан
намах
прекиде
говор
.
Ослухну
.
Клепетање
се
понови
још
неколико
пута
и
све
јаче
,
све
јаче
...
У
неко
доба
причини
нам
се
као
да
долази
изнад
нас
,
испод
неба
,
из
грања
оног
,
те
некако
и
нехотице
подигосмо
главе
и
погледасмо
у
висину
.
—
Мора
да
иде
неко
—
једва
се
присјетих
ја
и
почех
га
теглити
за
рукав
.
—
Коњско
је
звоно
.
—
Коњско
?
.
.
И
он
се
придиже
и
ослухну
опет
.
—-
Кириџије
!
—
викну
узбуђено
,
узимајући
пушку
.
—
Путници
!
—
Путници
?
.
.
Подигосмо
се
обојица
и
стадосмо
један
према
другоме
.
Гледали
смо
се
нијемо
,
испитујући
.
—
Шта
сад
?
—
као
да
смо
у
исти
мах
хтјели
запитати
један
другога
,
а
сваки
се
устручавао
да
то
први
каже
,
изговори
.
Неколико
минута
тако
смо
се
гледали
.
—
Хајде
—
напошљетку
проговори
он
тихо
,
пригушено
,
па
забаци
пушку
на
раме
.
—
Пођимо
.
—
Куда
?
—
У
засједу
.
Мени
поклецнуше
ноге
.
—
И
баш
да
дочекамо
?
—
запитах
шиштећи
.
—
Дочекаћемо
...
Па
крену
напријед
и
спусти
се
,
клекну
за
голем
грм
један
.
—
Ти
хајде
с
друге
стране
пута
,
—
рече
заповједнички
—
и
не
пуцај
прије
мене
...
Кад
ја
опалим
,
пали
и
ти
...
И
онда
...
кад
викнем
...
јуришај
!
.
.
—
А
ако
их
буде
много
?
—
Не
питај
...
Иђи
...
И
пази
на
ме
!
.
.
Јака
,
необична
дрхтавица
поче
ме
обузимати
све
више
,
мрави
као
да
ми
почеше
милити
уз
леђа
и
,
на
сву
силу
,
ослањајући
се
о
пушку
,
пређем
преко
друма
,
на
другу
страну
.
Не
водећи
рачуна
о
томе
:
хоће
ли
Хасан
видјети
и
наругати
се
,
проберем
најзгодније
мјесто
,
уско
,
тијесно
,
полумрачно
,
обрасло
самом
љесковином
,
која
се
при
врху
склопила
и
начинила
као
мало
кубе
,
провучем
се
некако
,
сав
изгребан
и
одрпан
,
кроз
шибље
и
сакривен
од
свакога
,
грчевито
стискајући
пушку
,
извалим
се
потрбушке
,
панем
.
Почнем
ослухивати
.
—
Иду
,
иду
—
као
да
ми
неко
непрестано
шапће
на
ухо
,
чупка
за
косу
а
звоно
оно
клепеће
све
јаче
,
одјекује
кроз
читаву
планину
,
те
ми
се
покаткад
причини
као
да
негдје
неко
чудновато
лаје
,
штекће
,
подврискује
.
Језа
ме
поче
обузимати
од
тога
необичног
клепетања
,
студен
ми
се
прели
преко
леђа
као
да
ме
неко
хладном
водом
полијева
,
обје
руке
као
да
ми
се
изненада
надуше
,
а
мале
,
ситне
длаке
на
њима
нагло
почеше
расти
,
кострешити
се
...
У
томе
часу
опет
ми
онај
проклети
зец
паде
на
памет
,
а
с
њиме
и
злокобљење
Хасаново
...
Шта
ће
бити
ако
нам
се
деси
несрећа
?
...
Ако
нас
сад
опазе
,
опколе
?
.
.
И
почну
нас
овђе
,
насред
друма
царскога
,
мучити
,
гњавити
,
набијати
на
колац
?
.
.
Некако
бесвјесно
повукох
се
још
дубље
у
шибље
и
збацих
фес
с
главе
,
од
страха
да
најприје
њега
не
опазе
...
Иду
!
.
.
—
А
шта
ли
Хасан
ради
?
.
.
Како
ли
је
њему
?
.
.
—
помислих
и
кришом
почнем
провиривати
кроз
лишће
,
у
нади
да
ћу
га
видјети
,
опазити
.
И
готово
се
почех
љутити
што
ме
одгурнуо
од
себе
,
отурио
и
опремио
с
ову
страну
друма
,
да
овдје
самујем
...
Ни
читаво
по
сахата
није
прошло
откако
смо
се
раставили
,
а
мени
се
одуљило
као
да
су
два
дана
.
—
Рашта
смо
се
и
растајали
икако
?
.
.
Рашта
?
.
.
Зар
не
би
било
лакше
и
једном
и
другоме
да
смо
заједно
,
да
се
можемо
сашаптати
,
договорити
?
.
.
Па
,
ако
би
дошло
и
да
се
гине
,
лакше
је
погинути
заједно
...
А
овако
...
Иду
!
.
.
Помолише
се
.
Напријед
су
ишли
пјешице
двојица
сеиза
,
високи
,
крупни
људи
,
с
брковима
који
,
како
ми
се
у
оном
страху
чинило
,
лепршали
се
и
преко
рамена
.
Огрнути
тешким
,
дугачким
струкама
,
чије
су
ресе
готово
падале
по
тлима
,
а
испод
разгрнутих
пешева
провиривале
им
танке
пушчане
цијеви
и
сијевали
сребрни
,
криви
дршци
великих
ножева
.
За
њима
су
,
на
омањим
враним
парипима
,
јахала
тројица
млађих
трговаца
,
мостарских
трговаца
,
па
окићени
,
оружани
,
обучени
као
да
су
у
сватове
пошли
,
са
пуним
чутурама
,
које
им
,
објешене
о
кајишу
,
висиле
о
ункашу
,
са
бисагама
из
којих
им
провиривале
некакве
крпе
,
са
теркијама
на
којима
су
звекетали
кахвени
ибрици
.
Један
је
јахао
по
страни
,
накривио
главу
и
ударао
уз
тамбуру
,
а
двојица
су
загрљени
климали
се
не
коњима
и
попијевали
...
За
трговцима
се
отегла
сеисана
:
неколике
кириџије
,
са
камџијама
у
руци
,
ишли
су
поред
својих
коња
,
који
су
били
претоварени
храном
,
душецима
,
чадорима
...
Кад
загледах
боље
,
познадох
међу
њима
Јована
,
оног
истог
Јована
,
који
је
некад
са
мном
продавао
робу
по
махалама
и
хтио
отворити
дућан
,
а
који
,
ето
,
сада
безбрижно
јаше
и
удара
уз
тамбуру
.
И
било
ми
је
као
да
сам
у
томе
часу
угледао
сродника
неког
,
блиског
сродника
који
ми
најмилији
био
,
и
срце
ми
заигра
,
застрепи
,
залупа
као
да
ће
искочити
...
Дође
ми
да
се
дигнем
,
да
га
зовнем
по
имену
и
са
раширеним
рукама
да
му
потрчим
у
сусрет
.
И
придигох
се
мало
и
хтједох
се
указати
...
Док
пуче
пушка
.
Шикну
куршум
кроз
ваздух
и
као
да
ми
пролети
изнад
главе
.
Од
страха
ми
испаде
пушка
из
руке
и
сав
се
стресох
.
Трговци
се
збунише
,
пометоше
.
Јован
одбаци
тамбуру
и
нагло
прихвати
за
дизгин
,
сеизи
брже
боље
збацише
струке
,
прихватише
за
пушке
и
падоше
по
трави
,
за
бусије
.
Коњи
се
усплахирише
.
Почеше
се
пропињати
,
трзати
и
узмицати
натраг
,
фркчући
,
стрижући
ушима
,
обарајући
товаре
са
себе
.
Кириџије
као
да
изгубише
главе
и
бијесно
почеше
ударати
камџијама
,
псовати
.
И
опет
пуче
пушка
.
—
Ха
—
раздражено
подвикну
трговац
један
,
досјетивши
се
.
—
Хајдуци
!
.
.
Па
брзо
исука
нож
из
канија
,
бијесно
ошину
коња
њиме
и
потјера
право
према
мјесту
,
одакле
се
још
,
изнад
грма
,
извијао
танак
прамен
дима
.
Коњ
узви
главом
,
пропе
се
и
хтједе
да
сврне
,
да
узмакне
.
—
Ха
,
соколе
!
—
подвикну
трговац
јаче
и
опет
замахну
.
—
Ха
!
.
.
Учини
ми
се
као
да
три
буса
љесковине
уједанпут
прескочи
.
Обје
Хасанове
руке
одигоше
се
у
вис
и
—
као
зец
искочи
иза
грма
.
Поче
бјежати
.
Одбаци
и
фес
,
и
пушку
,
и
нож
,
па
потрча
као
сулуд
,
не
осврћући
се
.
Неколике
пушке
запуцаше
за
њим
,
заграјаше
свиколици
,
потјераше
га
.
Трговац
онај
поново
ошину
коња
,
удари
га
и
ножем
и
бакрачлијом
,
али
коњ
,
усплахирен
,
запјенушио
,
удари
у
страну
и
поче
одбацивати
ногама
,
одавирати
.
Хасан
замаче
сасвим
,
изгуби
се
.
Тада
ми
дође
као
несвјестица
нека
,
малаксалост
.
Сасвим
изнемогао
узвалих
се
и
клонух
на
траву
.
XX
Освијестивши
се
мало
,
зачуђено
сам
почео
гледати
и
разгледати
унаоколо
.
—
Ђе
сам
ово
?
—
питао
сам
сам
себе
,
провирујући
кроз
шибље
.
У
жељи
да
се
увјерим
јесам
ли
још
у
сну
или
сам
збиља
будан
штипао
сам
се
по
бедрама
и
уједао
се
за
руку
.
Затим
покушах
да
се
дигнем
,
да
се
исправим
.
Узалудно
!
.
.
Гласно
стењући
од
болова
,
—
нарочито
у
крстима
и
у
раменима
,
—
завалих
се
опет
,
а
у
глави
као
да
ми
се
наново
поче
мутити
и
пред
очима
наново
маглити
.
Немоћан
и
слаб
остадох
неко
вријеме
тако
,
сједећи
у
трави
,
с
рукама
у
крило
опуштеним
,
готов
да
заплачем
и
зајаучем
не
толико
од
болова
,
колико
од
страха
,
од
осјећања
своје
немоћи
,
од
срџбе
неке
на
самога
себе
.
И
дође
ми
да
викнем
у
помоћ
,
да
зовнем
макар
кога
.
Тад
се
истом
сјетих
Хасана
,
тад
опазих
да
га
нема
поред
мене
.
И
одмах
се
почех
присјећати
и
наше
засједе
и
нападаја
нашег
.
Читава
слика
намах
ми
се
створи
пред
очима
.
Као
да
и
сад
лијепо
гледам
:
и
сеизе
,
и
трговце
,
и
оног
љутитог
бркајлију
како
трчи
са
голим
ножем
,
а
Хасан
бјежи
безобзирно
,
струже
,
измиче
пред
њим
.
—
Побјегао
и
оставио
ме
самога
!
—
сину
ми
кроз
главу
и
опет
ме
обузе
она
чудна
језа
.
Сад
више
нијесам
смио
ни
покушати
да
викнем
и
да
се
јавим
коме
.
Нијесам
смио
ни
јекнути
,
ни
застењати
,
од
страха
да
ме
ко
не
чује
,
не
опази
.
Ко
зна
да
се
нијесу
они
трговци
сакрили
гдјегод
?
.
.
Ко
зна
да
и
сад
не
вребају
на
нас
,
желећи
да
ухвате
,
убију
,
закољу
,
да
се
освете
?
.
.
А
оружани
су
и
они
,
и
јунаци
су
,
и
...
Нехотице
ми
се
оте
поглед
на
изгребане
,
окрвављене
руке
.
Бржебоље
,
као
из
ватре
,
одигнем
их
с
крила
и
почнем
загледати
.
Погледам
и
на
хаљине
:
исцијепане
,
искајишане
.
Низ
бедре
ми
висе
дроњци
и
голо
месо
провирује
испод
њих
;
на
кољенима
испуцала
чоха
,
повила
се
,
а
постава
испод
ње
позеленила
од
траве
и
почела
се
разгуљивати
.
Тозлука
једног
сасвим
нестало
,
изгубио
се
,
а
од
другога
само
ми
се
о
гајтанима
држе
два-три
комадића
.
И
појас
ми
се
разгулио
,
распао
;
кошуља
раздрљена
;
од
фермена
ми
остала
само
половица
на
једном
рамену
...
—
Рашта
ли
ово
нијесам
прије
опазио
?
.
.
—
почнем
се
питати
,
стидљиво
прикривајући
ону
голотињу
на
себи
,
као
бојећи
се
да
ко
не
види
.
—
Шта
је
било
са
мном
?
.
.
Шта
је
?
.
.
Нехотице
наметну
ми
се
и
ново
питање
:
„
А
да
нисам
рањен
?
“
Не
зазирући
више
ни
од
чега
,
не
осјећајући
готово
никаквих
болова
више
,
нагло
скочих
и
почех
сам
себе
пипати
и
разгледати
.
Опипах
главу
,
рамена
,
мишице
,
бедре
,
цјеванице
...
Све
здраво
...
И
зарадовах
се
у
том
часу
и
протежући
се
извукох
се
из
љесковине
и
стадох
на
чистину
.
Погледам
на
све
стране
.
Нигдје
никога
.
—
Хвала
Богу
!
—
узвикнух
одушевљено
и
одахнувши
мало
спустим
се
поред
друма
и
почнем
замотавати
цигар
.
Право
да
кажем
,
баш
ми
је
мило
било
када
сам
након
дужег
чекања
видио
да
се
Хасан
не
враћа
и
да
се
по
свој
прилици
неће
ни
вратити
више
.
Било
ми
као
да
сам
се
ослободио
неког
големог
терета
који
ме
давио
,
притискивао
,
мучио
.
Шта
више
,
—
желећи
зар
да
сам
себе
осоколим
и
раздражим
против
њега
,
—
почео
сам
се
као
и
љутити
и
пребацивати
му
како
ми
није
био
ни
друг
ни
пријатељ
.
Чим
му
запријетила
опасност
,
оставио
ме
,
напустио
,
не
бринући
се
шта
ће
са
мном
бити
ни
како
ћу
проћи
.
Није
се
чак
ни
кашње
,
кад
је
опасност
минула
,
барем
навратио
мало
да
види
гдје
сам
,
како
сам
.
Читав
низ
оптужаба
,
све
тежу
за
тежом
,
набацивао
сам
на
њега
,
измишљао
их
,
само
да
сам
пред
собом
оправдам
одлуку
,
е
се
овакво
друговање
мора
прекинути
.
Додуше
овдје
,
у
прсима
,
као
да
ме
гризло
нешто
,
пекло
ме
.
Неко
као
да
ме
прекоравао
,
е
сам
и
сам
био
рђа
,
кукавица
,
готово
издајник
.
И
што
је
грижа
савјести
постајала
јача
,
све
сам
више
и
више
наваљивао
оптужбама
,
све
их
више
тражио
,
товарио
...
Напошљетку
,
кад
ми
већ
додијало
толико
размишљање
,
подигнем
се
и
исправим
.
—
Куда
ћу
сад
?
.
.
Растанак
са
Хасаном
значио
је
за
ме
и
—
растанак
са
Сарајевом
.
Друкчије
се
није
могло
.
И
—
кренем
право
према
Мостару
.
Сад
ми
већ
било
и
обичније
.
Идући
право
друмом
сретао
сам
непрестано
кириџије
,
путнике
,
татаре
,
слушао
их
како
се
дозивају
,
препиру
,
инате
,
гонећи
претоварене
коње
и
при
сваком
десетом
кораку
натежући
чутуре
и
наздрављајући
један
другоме
.
И
чинило
ми
се
као
да
су
ми
сви
ти
људи
ахбаби
неки
,
давнашњи
знанци
.
Са
сваким
од
њих
побратио
бих
се
,
загрлио
,
пољубио
и
упустио
у
ма
какав
разговор
.
Два-три
пута
и
притрчавао
сам
им
и
смјешећи
се
почео
их
запиткивати
о
дому
,
о
кући
...
И
сваки
пут
ме
оставише
без
одговора
.
Само
би
ме
једним
презривим
погледом
премјерили
од
главе
до
пете
,
намргодили
се
мало
и
одмахнувши
руком
настављали
пут
.
Јесу
ли
ме
држали
за
скитницу
каква
,
за
лопова
,
бескућника
?
.
.
Или
су
мислили
да
сам
луда
неки
,
који
је
побјегао
од
куће
,
отргнуо
се
и
беспосличи
по
друму
?
.
.
Ко
зна
!
По
несрећи
мојој
,
презирање
ме
пратило
читавим
путем
.
Нико
да
проговори
лијепе
ријечи
са
мном
;
нико
да
се
заустави
мало
,
да
ме
саслуша
.
Чак
ме
ни
у
ханове
не
хтједоше
примити
,
ни
кахву
ми
испећи
.
На
сваких
,
готово
,
хиљаду
корака
издизао
се
украј
друма
по
један
хан
и
као
да
ме
мамио
,
дозивао
себи
.
Његови
високи
,
чисти
,
обијељени
зидови
,
са
два
низа
малих
,
уских
пенџера
,
облијепљених
хартијом
,
и
са
големим
вратима
кроз
која
би
могли
товари
сијена
пролазити
,
његов
мрки
,
мишасти
кров
са
неколико
оџаке
на
тјемену
,
из
којих
се
увијек
извијао
танак
,
љубичаст
дим
,
причињавали
су
се
уморним
путницима
љепши
и
свјетлији
од
самих
везирских
Сараја
и
сваки
који
би
приступио
осјећао
је
некако
као
да
се
приближује
својој
кући
,
дому
своме
...
По
неколико
каравана
коња
,
голих
,
растоварених
,
са
зобницама
на
глави
,
збијали
се
око
њега
са
неколико
страна
;
између
њих
мотљале
се
,
обилазиле
кириџије
вичући
,
трајући
,
галамећи
,
а
роба
трговачка
,
у
сандуцима
и
дењковима
,
лежала
им
испод
нога
и
закрчивала
путеве
...
Све
је
врило
,
кипило
,
комешало
се
.
Свак
је
долазио
и
свак
се
веселио
,
частио
тамо
.
И
само
ја
,
једини
ја
,
морао
сам
се
враћати
испред
свакога
хана
,
постиђен
,
покуњен
,
тужан
и
само
ја
нијесам
могао
наћи
уточишта
у
њему
.
Никакав
ханџија
није
допуштао
ни
да
се
изјадам
,
ни
да
испричам
што
.
—
Нема
ти
овђе
мјеста
—
одговарао
је
сваки
и
не
саслушавши
ме
добро
.
——
Хајде
даље
!
.
.
Један
је
,
шта
више
,
и
измахнуо
био
да
ме
ошамари
и
дочекао
ме
псовком
.
Ни
сам
не
знам
како
сам
му
измакао
и
курталисао
се
.
А
глад
почела
додијавати
,
мучити
ме
.
Испочетка
нијесам
је
ни
осјећао
толико
;
стид
што
ме
људи
тако
одбијају
од
себе
био
је
јачи
од
свега
и
испочетка
све
друго
савлађивао
.
Али
што
сам
дуже
ишао
и
стида
је
почело
све
више
и
више
нестајати
,
губио
се
.
Презирање
и
суровост
људска
највиши
су
душмани
стида
;
пред
њима
се
губи
као
дим
да
своје
мјесто
уступи
дрскости
и
безобразлуку
.
И
,
као
што
ми
се
прије
чинило
да
су
ми
сви
људи
сродници
,
ахбаби
и
да
бих
се
са
сваким
грлио
и
љубио
,
тако
ми
се
пошље
сви
причињавали
лупежи
и
разбојници
и
свакоме
бих
плазио
језик
,
ругао
се
,
псовао
.
Што
сам
више
осјећао
глад
постајао
сам
све
бјешњи
,
љући
,
раздраженији
.
У
неко
доба
готово
ништа
не
бих
волио
толико
колико
да
ми
се
подсмјехне
когод
,
да
ме
изазове
,
те
да
се
насред
царскога
друма
ухватим
у
коштац
с
њиме
и
порвем
се
,
побијем
,
покрвим
.
Испод
појаса
почело
ме
превијати
нешто
,
мучити
,
стезати
.
Због
тога
ме
и
опет
малаксалост
поче
обузимати
свега
и
ноге
ми
опет
почеше
поклецавати
.
Два-три
пута
пипао
сам
се
и
по
њедрима
и
по
џеповима
,
мислећи
да
ћу
наћи
коју
мрвицу
што
ми
од
јуче
остала
.
Узалуд
.
Свраћао
сам
се
и
у
хендеке
украј
пута
и
тражио
:
нијесу
ли
кириџије
штогод
заборавиле
,
макар
комадић
хљеба
,
макар
залогај
какав
.
Ништа
.
А
цријева
као
да
врију
,
кључају
,
кркљају
у
мени
и
нешто
под
грлом
заиграло
се
,
па
стеже
,
стеже
,
дави
...
И
уста
ми
се
спекла
,
осушила
.
Пљувачке
сасвим
понестало
,
пресахнула
ми
;
само
ми
на
испуцаним
уснама
застала
капља
крви
и
почела
се
корити
.
—
Дај
!
—
шиштао
сам
задављено
неколико
пута
према
неколицини
путника
,
угушивајући
и
понос
и
срџбу
и
наклањајући
се
,
угибајући
попут
просјака
.
—
Дај
!
.
.
Нијесу
ме
ни
погледали
.
Нијесу
,
можебити
,
ни
чули
шта
сам
говорио
,
—
једва
сам
и
сам
себе
чуо
,
—
или
,
ако
су
и
чули
,
нијесу
хтјели
застајати
ни
губити
времена
због
мене
.
И
опет
сам
остајао
на
друму
сам
,
смрвљен
,
погружен
,
са
опруженом
руком
.
Безнадежно
сам
гледао
за
њима
како
измичу
и
проклињао
,
страшно
проклињао
.
Кашње
ми
дошло
да
насрнем
на
кога
,
да
убијем
,
отмем
.
Неколико
пута
и
одлучивао
сам
се
на
то
и
припремао
пушку
.
Али
шта
сам
могао
?
.
.
Ниједан
путник
ни
кириџија
није
ишао
сам
.
Сви
су
путовали
у
групама
,
сви
се
удруживали
.
И
сви
ми
се
причињавали
големи
,
стасити
,
јаки
,
а
ја
слаб
,
клонуо
,
изнемогао
.
Чим
бих
их
опазио
,
смиривао
сам
се
одмах
и
опет
према
њима
пружао
руку
и
задављено
стењао
:
—
Дај
!
.
.
Једва
у
неко
доба
један
од
путника
застаде
.
Заустави
коња
,
погледа
ме
и
кратко
запита
:
—
Шта
ћеш
?
—
Дај
!
Друго
нијесам
могао
изговорити
.
Он
се
прекрсти
,
маши
се
у
џеп
и
,
не
гледајући
,
баци
неколико
маријаша
преда
ме
,
у
прашину
.
—
Ето
.
Па
ободе
коња
и
одјури
за
друговима
.
Снужден
и
жалостан
погледах
у
оне
маријаше
...
Новци
!
.
.
Шта
ће
ми
новци
кад
треба
хљеба
?
.
.
Залогај
хљеба
од
дуката
,
је
дражи
!
.
.
Гњеван
и
раздражен
,
са
стиснутим
шакама
и
клетвом
на
устима
,
почнем
газити
по
прашини
,
по
маријашима
,
кешкати
их
ногама
,
разбацивати
.
И
што
сам
више
газио
било
ми
лакше
.
Чинило
ми
се
као
да
се
тога
часа
светим
свима
људима
,
читаву
свијету
,
чак
и
добротвору
ономе
,
који
,
хотећи
да
се
наруга
,
——
зашто
сам
мислио
да
се
баш
хтио
наругати
?
—
мјесто
хљеба
бацио
ми
новце
.
Кренувши
даље
опет
почнем
загледати
нијесу
ли
путници
,
случајно
,
изгубили
што
од
хране
...
Не
нашавши
ништа
скренем
с
пута
и
спустим
се
на
траву
да
отпочинем
.
И
,
—
не
знам
како
ми
дође
та
чудна
мисао
,
—
чупкајући
око
себе
меке
,
танане
листиће
,
нагло
их
почнем
мељавати
међу
прстима
и
трпати
у
уста
,
жвакати
.
Чудна
грчина
као
да
ми
се
разли
по
читавим
прсима
,
по
носу
,
устима
,
свуда
.
Брже
боље
испљунух
све
,
избацих
.
Испљунувши
,
опет
као
да
осјетих
пљувачку
у
устима
.
—
Јес
’
,
дина
ми
!
.
.
Пљувачка
!
.
.
То
ме
охрабри
,
осоколи
да
поново
напуним
уста
травом
,
да
пуним
и
да
гутам
,
онако
,
не
жваћући
.
Стиснуо
сам
очи
и
гутао
на
силу
,
ударајући
се
шаком
иза
врата
,
отежући
шијом
и
закашљавајући
се
...
И
,
—
макар
сад
било
и
смијешно
,
—
морам
рећи
да
сам
се
наждерао
траве
као
магаре
какво
и
одмах
се
осјетио
некако
силнији
,
јачи
.
Могао
сам
се
опет
подигнути
и
наставити
пут
.
Опет
сретнем
неколико
људи
.
Један
иде
напријед
са
старим
,
смрдљивим
диплама
,
учвршћеним
на
искрпљеној
и
напуханој
мјешини
,
задуо
у
образима
,
закрвавио
очима
и
,
сав
обливен
знојем
,
дува
из
све
снаге
.
Остали
одмах
иза
њега
,
ухватили
се
под
руке
,
па
попијевају
.
И
,
из
чудног
ината
неког
,
и
мени
се
прохтједе
да
запјевам
,
да
пустим
глас
.
И
,
изазивајући
,
хотимично
насрнувши
на
групу
њихову
,
жељан
да
је
разбијем
,
подвриснух
:
Лијепа
је
у
Алаге
љуба
,
Љепоте
јој
у
свој
Босни
нема
...
Људи
,
мислећи
зар
да
сам
пјан
,
раставише
се
и
начинише
ми
пут
.
Нико
ни
ријечи
не
рече
,
нико
не
опсова
.
А
то
ме
опет
раздражи
.
Ослоних
се
на
пушку
,
застадох
и
,
гледајући
за
њима
,
почех
грдити
,
ружити
их
из
свега
,
гласа
.
Почех
и
на
мегдан
зазивати
и
подвикивати
до
промуклости
...
Они
се
и
не
осврнуше
,
.
.
Изненада
,
зар
од
викања
оноликог
,
смучи
ми
се
,
стужи
.
Испод
појаса
снажно
ми
заврти
,
засврдла
нешто
,
одјекну
ми
кроз
све
прси
и
као
да
застаде
,
скамени
се
у
гркљану
.
Затим
као
да
се
нешто
затресе
,
уздрма
у
мени
.
Рука
ми
клону
и
пушка
испаде
из
ње
.
И
сва
она
трава
,
сва
грчина
она
наврије
ми
на
уста
,
навали
.
Нагло
почех
повраћати
.
Зној
ме
обли
по
челу
и
по
образима
,
—
док
ми
се
руке
биле
обледениле
,
—
болови
освојише
све
јачи
и
јачи
и
силна
дрхтавица
,
као
у
грозници
,
овлада
ми
читавим
тијелом
...
—
Аааах
!
.
.
Двапут
јекнух
као
рањеник
,
покушавајући
да
се
отмем
,
исправим
.
И
коракнух
неколико
пута
и
...
Све
поче
дрхтати
око
мене
,
све
поигравати
...
По
друму
,
око
нога
ми
,
као
да
се
испреплело
неколико
пушака
,
око
њих
се
разасуло
стотинама
маријаша
,
па
се
све
то
тресе
,
све
трепери
,
дрхти
,
отскакује
...
Маријаши
као
да
почеше
и
летити
,
облијетати
ми
око
очију
,
преврћући
се
,
ковитлајући
,
лепршајући
,
звекећући
...
Пролијећу
,
врте
се
,
расипљу
,
расту
...
Пушке
се
почеше
упињати
,
увијати
као
змије
и
запињати
ми
за
ноге
,
ударати
ме
по
бутима
,
теглити
земљи
...
Почех
посртати
.
XXИ
Треба
ли
да
причам
како
сам
се
пробудио
у
једном
хану
,
у
Коњицу
,
гдје
су
ме
донијели
и
оставили
некакви
путници
,
који
се
међусобно
порезали
и
платили
ханџији
унапријед
читав
мој
трошак
за
пуних
пет
дана
,
колико
су
,
отприлике
,
мислили
да
ћу
одлежати
?
.
.
Људи
се
најчешће
дигну
да
помогну
онда
кад
је
касно
помагати
;
док
човјек
не
загрца
,
не
осврћу
се
на
њега
.
По
срећи
,
њихова
помоћ
мени
је
ипак
у
згодан
час
дошла
и
на
велико
чудо
ханџијино
опоравио
сам
се
већ
трећи
дан
и
у
друштву
с
некаквим
сељацима
пошао
у
Мостар
.
Кад
сам
закуцао
на
авлиска
врата
,
—
ђаво
би
га
знао
рашта
,
а
сузе
су
ми
налетиле
на
очи
чим
сам
прихватио
за
алку
,
—
и
кад
је
мајка
отворила
канат
,
застали
смо
обоје
једно
према
другом
нијеми
,
окамењени
.
Ја
стао
на
прагу
,
ухватио
се
за
канат
,
гледам
у
њу
и
кроз
сузе
се
смијешим
,
а
она
се
извила
,
издигла
једну
руку
изнад
главе
и
мјери
ме
једним
необичним
,
и
поплашеним
и
радосним
погледом
.
Тек
кад
се
спустих
с
прага
и
приступих
јој
ближе
,
она
одиже
и
другу
руку
и
готово
врисну
:
—
Смајиле
,
што
си
блијед
тако
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
Па
ме
обгрли
,
приви
ми
главу
на
прси
и
,
спустивши
ми
усне
на
чело
,
прошапута
гласом
пуним
стрепње
:
—
Јеси
ли
здрав
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
Ја
проплаках
,
не
говорећи
ништа
.
Топлина
мајчиних
прсију
и
глас
њезин
,
мек
и
звонак
глас
,
измамише
ми
сузе
.
Што
сам
више
плакао
бивало
ми
је
све
лакше
и
са
сузама
као
да
су
се
на
мајчина
њедра
слијевале
све
муке
и
сви
болови
што
сам
их
имао
.
—
Шта
?
.
.
Шта
је
?
—
забринуто
запита
она
и
поче
ме
миловати
по
коси
,
по
образима
.
—
Ђе
те
боли
?
.
.
Шта
?
Како
то
?
.
.
—
Ништа
ме
не
боли
сад
...
Добро
сам
—
једва
сам
се
некако
могао
прибрати
и
одговорити
јој
.
—
Ништа
.
—
А
што
си
блијед
,
зелен
тако
?
.
.
—
Нијесам
спавао
,
мајко
...
Од
несанице
је
.
—
А
што
су
ти
руке
изгребане
,
крваве
?
—
Путем
се
изгребао
...
Пут
ружан
био
...
—
А
хаљине
?
.
.
Куку
!
.
.
Смајиле
!
.
.
И
,
изненађена
,
пљесну
рукама
и
поче
ломити
прсте
.
—
Шта
је
то
?
.
.
—
Ништа
...
Ситнице
!
.
.
—
Ти
...
ти
си
у
невољи
био
...
у
јаду
...
—
Нијесам
,
мајко
...
Она
се
удари
у
прса
и
поче
се
климати
.
—
Хаљине
ми
кажу
све
...
Куку
!
.
.
Па
ме
узе
испод
пазуха
,
повуче
ме
у
собу
и
гурну
на
шилту
...
—
И
гладан
си
био
,
можебити
,
и
...
—
Метну
прст
на
уста
и
застаде
мало
.
—
А
и
сад
си
гладан
!
—
викну
јаче
и
удари
се
по
кољену
.
—
Ја
се
запричала
,
а
ти
гладан
...
Их
!
.
.
Брже
боље
оде
и
донесе
млијека
,
сира
,
кајмака
.
Све
остави
преда
ме
на
ћилим
,
сједе
ми
уз
кољено
и
,
непрестано
гледајући
у
очи
,
спусти
ми
руку
на
раме
.
—
Једи
!
.
.
—
Не
брини
се
ти
...
Узећу
...
—
Једи
,
па
ћеш
отићи
да
се
преобучеш
—
рече
умиљавајући
се
.
—
Их
,
какав
си
!
.
.
—
Какав
?
.
.
Лијеп
!
—
нашалих
се
ја
,
давећи
се
залогајима
.
Она
заврти
главом
,
уздахну
.
—
А
да
те
он
таког
видио
!
.
.
Ех
!
.
.
Први
пут
споменула
је
њега
,
Зулфагу
.
И
одмах
,
по
тим
ријечима
,
познао
сам
да
се
боји
нешто
,
да
се
плаши
од
њега
.
—
А
баш
ћу
да
га
дочекам
овако
—
одговорим
јој
брзо
,
не
размишљајући
,
радознао
:
шта
би
Зулфага
учинио
да
ме
оваквога
види
.
—
Нећу
се
преоблачити
...
—
Нећеш
?
—
отегну
она
и
рашири
руке
.
—
Ти
?
—
Јок
!
.
.
Она
устаде
,
повири
на
врата
и
полако
,
на
прстима
,
врати
се
.
—
Нипошто
не
говори
тако
—
прошапута
покуњено
.
—
Нипошто
!
Треба
да
се
преобучеш
.
—
А
ако
нећу
?
.
.
—
Ни
мени
,
мајки
за
љубав
?
Нећеш
,
зар
?
.
.
Мени
лако
задрхта
рука
и
испустих
кашику
.
Покорно
,
као
дијете
какво
,
подигнем
се
и
пођем
према
њој
.
—
Дај
ми
преобуку
...
Кад
је
Зулфага
стигао
кући
био
сам
већ
преобучен
.
Сједио
сам
покрај
мајке
на
шилти
и
разговарао
с
њоме
.
Опазивши
ме
он
застаде
на
прагу
,
изненађен
,
погледа
и
на
ме
и
на
мајку
некако
лукаво
,
испитујући
,
па
лагано
,
тихо
,
ступи
у
собу
и
сједе
покрај
пенџера
.
—
А
што
си
га
звала
?
—
запита
полугласно
,
отегнуто
,
пажљиво
пратећи
сваки
покрет
мајчин
,
сваки
миг
.
—
Што
ти
је
то
требао
?
.
.
—
Ја
га
нијесам
звала
—
мирно
одговори
мајка
,
обмотавајући
ми
руку
око
врата
.
—
Сам
ми
је
дошао
...
—
Сам
?
.
.
Па
се
почеша
по
носу
и
као
да
размишљаше
нешто
.
—
А
како
те
хоџа
пустио
?
—
запита
јаче
,
гледајући
изнад
себе
у
пешкир
некакав
што
је
висио
на
зиду
.
—
Како
то
?
.
.
—
Ја
хоџу
нијесам
ни
питао
—
одговорим
му
безбрижно
,
наслањајући
се
на
мајку
.
—
Што
ћу
га
питати
?
.
.
Зар
сам
дијете
?
.
.
—
Охо
!
Опет
се
окрену
мајки
и
подругљиво
узви
носом
.
—
Видиш
ли
га
какав
ти
је
—
рече
пакосно
.
—
Вук
длаку
мијења
,
а
ћуди
никад
,
казали
су
стари
...
А
он
,
ето
,
ни
длаке
промијенио
није
...
Хунцут
остао
хунцут
...
—
Ја
сам
поштен
отишао
и
поштен
се
вратио
,
—
окресах
ја
немилостиво
,
стријељајући
га
погледом
,
—
а
тебе
лопова
оставио
и
...
и
нашао
разбојника
и
угурсуза
...
Зулфага
поносито
устаде
и
,
стиснутих
очију
,
раскорачи
се
насред
собе
.
—
У
мојој
кући
то
да
ми
рекнеш
?
.
.
Ти
?
.
.
—
запјева
развлачећи
.
—
Ово
је
моја
кућа
,
а
ти
си
намет
,
уљез
један
!
—
Твоје
ништа
нема
...
Све
сте
упропастили
—
отегну
он
љутито
,
а
шија
му
се
извила
готово
до
под
таваницу
.
—
Сад
је
ово
моје
и
само
моје
.
—
Лажеш
!
.
.
—
Моје
је
!
.
.
Мајка
рашири
руке
и
поплашена
,
узбуђена
,
стаде
између
нас
.
—
Шта
вам
је
,
ако
Бога
знате
?
—
викну
из
свега
гласа
,
готово
наричући
.
—
Ни
поздравили
се
нијесте
љуцки
,
а
одмах
се
почели
инатити
...
—
Видиш
...
видиш
кога
си
подгојила
,
—
отегну
Зулфага
према
њој
и
опет
као
да
поче
попијевати
.
—
Ето
ти
среће
и
одмјене
твоје
!
.
.
—
Подгојила
је
човјека
,
а
није
разбојника
—
дочеках
ја
бјешње
,
стискајући
зубе
.
Зулфага
приступи
вратима
,
отвори
их
и
наклони
ми
се
са
подсмијехом
...
—
Изађи
из
ове
куће
—
рече
полугласно
,
развлачећи
усне
и
нашкиљивши
на
једно
око
.
—
Овђе
ти
нема
мјеста
...
—
Ово
је
моја
бабовина
.
—
Излази
!
—
Нећу
.
—
Шта
вам
је
?
...
Шта
вам
је
?
.
.
—
очајно
запита
мајка
,
трчећи
час
њему
,
час
мени
и
увијајући
се
,
ломећи
пред
обојицом
.
—
Јесте
ли
људи
,
шта
ли
сте
?
.
.
—
Нећу
хунцута
у
кући
...
Нећу
!
.
.
—
запјева
Зулфага
измичући
се
.
—
Не
треба
ми
хунцут
.
—
Хунцут
си
ти
!
.
.
Мајка
опет
пође
да
нешто
проговори
,
приступи
му
,
али
је
он
немилосно
зграби
за
рукав
и
одгурну
у
страну
.
Она
посрну
на
шилту
,
скљока
се
.
—
Не
гурај
је
,
ниткове
!
—
викнух
ја
набусито
,
прихвативши
за
пушку
која
ми
стајала
баш
украј
врата
.
—
Још
ми
такав
лопов
неће
мајку
гурати
!
.
.
Опазивши
пушку
Зулфага
поблиједи
и
поплашено
се
измакну
,
заклони
се
за
канат
.
Затим
,
једнако
се
држећи
каната
,
искочи
преко
прага
,
стаде
на
авлију
и
викну
из
свега
грла
:
—
Помагајте
!
.
.
Помагајте
!
.
.
Погибох
!
.
.
Мајка
се
нагло
придиже
,
шчепа
ме
за
руку
и
брзо
изгура
из
собе
.
—
Иђи
!
—
прошапта
стењући
,
испрекидано
.
—
Бјежи
од
зла
...
Хајде
Сулаги
...
Брже
...
Сулага
,
кога
сусретох
пред
вратима
,
као
да
одмах
познаде
да
се
десило
нешто
необичније
.
Нити
питајући
нити
говорећи
што
,
узе
ме
за
руку
и
као
дијете
какво
поведе
за
собом
у
кућу
.
Хатиџи
,
која
је
стајала
на
авлији
,
кратко
нареди
да
скува
кахву
,
уљезе
у
собу
и
сједајући
на
миндерлук
указа
руком
да
сједнем
и
ја
,
одмах
поред
њега
.
За
неко
вријеме
обојица
смо
сједили
тако
,
нијеми
,
непомични
.
Ја
од
узбуђења
нијесам
знао
шта
ћу
говорити
,
а
он
опет
није
хтио
запиткивати
ништа
све
док
се
не
утишам
мало
,
док
се
не
приберем
.
Напошљетку
,
пошто
ме
добро
разгледао
,
понуди
ми
цигар
.
—
Тамо
кијамет
био
—
рече
.
—
Је
ли
?
.
.
—
Кијамет
.
—
Чуо
сам
зазивање
,
помагњаву
и
пошао
био
да
видим
шта
је
.
Чим
сам
тебе
угледао
,
досјетио
сам
се
.
Па
помијеша
прсте
у
браду
и
поче
је
чупкати
.
—
Нијесам
ни
знао
да
си
се
вратио
—
прошапта
.
—
Нијесам
имао
времена
ни
да
се
јавим
коме
—
дочекам
брзо
,
правдајући
се
.
—
Данас
допао
и
ево
одмах
кавга
...
Сулага
се
осмјехну
.
—
То
је
само
почетак
кавге
—
рече
.
—
Имаћете
је
још
...
Чујем
да
ти
је
све
уграбио
,
све
отео
...
Говори
:
како
сте
све
потрошили
,
упропастили
ви
сами
и
...
и
још
свашта
говори
.
—
Их
!
.
.
—
А
какве
су
наше
кадије
...
наши
судови
...
нећеш
му
учинити
ништа
...
Хатиџа
,
која
је
неколико
пута
долазила
до
врата
и
враћала
се
,
напошљетку
као
да
се
одважи
,
уљезе
у
собу
,
прекривена
танком
,
црвеном
шамијом
,
која
јој
половицу
лица
заклањала
,
носећи
у
једној
руци
ибрик
са
кахвом
,
а
у
другој
филџане
.
И
сад
сам
истом
могао
опазити
колико
се
разрасла
,
колико
развила
и
прољепшала
!
.
.
Бледуњаво
лице
њезино
сад
је
испод
шамије
изгледало
руменије
,
пуније
;
црне
очи
почеле
јој
горити
,
пламтити
;
стас
постао
виткији
,
облији
,
а
прси
набрекле
,
наједрале
и
јечерма
на
њима
као
да
почела
пуцати
,
попуштати
.
Погледавши
ме
осмјехну
се
и
порумени
још
више
.
Наточивши
кахву
и
понудивши
нас
брзо
се
окрену
и
изађе
,
управо
побјеже
из
собе
.
—
А
како
ти
је
било
тамо
,
на
страни
?
—
запита
Сулага
мирно
,
правећи
се
као
да
не
гледа
ни
мене
ни
Хатиџу
.
—
Лијепо
?
—
Добро
ми
било
.
—
Вазда
.
—
И
учио
си
?
.
.
—
И
учио
