ЧЕДА
МИЈАТОВИЋ
КНЕЗ
ГРАДОЈЕ
ОД
ОРЛОВА
ГРАДА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
ВРЕМЕНА
БОЈА
НА
КОСОВУ
ОДШТАМПАНО
ИЗ
„
БРАНКОВА
КОЛА
“
ЗА
1899
.
СР
.
КАРЛОВЦИ
СРПСКА
МАНАСТИРСКА
ШТАМПАРИЈА
1899
Цена
80
нов
.
или
1½
дин
.
И
На
једној
малој
заравњи
,
у
падини
која
се
од
Голубињске
Планине
тихо
спушта
у
Голубињску
Реку
,
лежи
Орлов
Град
,
од
старина
двор
властелинске
куће
Орловића
.
Народ
прича
да
је
прве
темеље
и
прву
кулу
од
тога
двора
још
цар
Тројан
сазидао
и
да
се
онда
тај
град
звао
Голубац
,
као
што
су
се
и
први
српски
властели
,
који
њиме
завладаше
,
звали
Голубовићи
све
до
времена
Немањина
,
кад
им
Велики
Жупан
даде
хрисовуљ
да
се
унапред
па
до
века
зову
Орловићи
,
а
двор
њихов
Орлов
Град
.
Још
док
су
се
звали
Голубовићима
били
су
они
на
далеко
чувени
као
„
српски
соколови
“
,
а
већ
од
како
се
прозваше
Орловићима
старали
су
се
да
не
посраме
ни
то
име
,
ни
царскога
кума
,
који
им
га
је
дао
,
ни
стару
славу
,
коју
су
као
Голубовићи
стекли
били
.
Била
је
то
и
богата
кућа
.
Још
од
пре
сто
година
у
планини
Голубињу
,
која
је
већим
делом
њихова
баштина
,
пронашле
су
се
сребрне
руде
,
као
да
су
виле
сребрним
жицама
прешивале
темеље
од
Голубиња
.
Орловићи
дадоше
те
руднике
неким
Дубровчанима
под
закуп
,
а
ови
доведоше
Сасе
из
Новога
Брда
и
са
Рудника
,
и
сребраре
са
Приморја
,
те
Орловића
кнежина
поста
у
брзо
као
кошница
од
винове
лозе
са
ројем
златних
пчела
.
Богатство
им
није
повисило
славу
,
али
је
није
ни
засенило
.
Повисило
је
госпоштину
њихову
,
али
им
није
повећало
срећу
.
Изгледало
је
као
да
племе
њихово
хоће
да
се
угаси
.
У
дане
ове
,
у
које
загледамо
у
Орлов
Град
,
старинска
и
славна
кућа
Орловића
има
само
две
мушке
главе
:
кнеза
Градоја
,
старца
од
седамдесет
лета
,
и
унука
његова
Боривоја
,
младог
дечка
од
петнаест
година
.
Син
Градојев
,
кнез
Милан
Орловић
,
погинуо
је
пре
две
године
у
славној
бици
на
Плочнику
,
допринев
знаменитим
својим
личним
јунаштвом
те
је
кнез
Лазар
Агарјане
разбио
.
Тек
би
се
из
нацртане
слике
могло
видети
како
је
диван
Орлов
Град
,
а
речима
је
тешко
лепоту
његову
описати
.
То
није
само
град
са
голим
зидинама
и
беспрозорним
кулама
,
него
је
и
двор
са
прозорима
у
оквирима
од
извајаног
камена
,
са
терасама
на
ступовима
,
са
кубетима
изнад
придворних
црквица
,
са
китњастим
мостовима
између
кула
.
Сваки
је
Орловић
од
пет
стотина
година
овамо
волео
да
дода
по
неку
грађевину
,
за
спомен
себи
,
граду
који
су
му
стари
оставили
;
и
сваки
је
век
ударао
на
те
грађевине
своје
неизгладљиве
печате
.
Сам
кнез
Градоје
,
кад
је
пре
педесет
година
наследио
свога
оца
,
подигао
је
две
високе
осмоугле
куле
,
везао
их
једном
мраморном
терасом
на
мраморним
ступовима
,
а
терасу
наслонио
на
зидове
од
малих
и
великих
одаја
и
дворана
у
којима
је
живео
.
Са
те
терасе
гледало
се
доле
у
авлију
патосану
великим
белим
каменим
плочама
;
на
средини
авлије
начињено
је
округло
корито
од
шареног
мрамора
,
у
које
је
падала
вода
,
која
је
из
кљуна
једног
тучног
ждрала
најпре
далеко
у
висину
шибала
.
Из
авлије
се
по
каменој
степеници
силазило
у
перивој
,
који
се
својим
цветним
лејама
пружао
низ
зелену
косину
далеко
до
самих
сребрнокорастих
топола
,
што
се
трепером
свога
лишћа
нешто
тајанствено
разговараху
са
жубором
Голубињеске
Реке
,
која
испод
њих
и
мимо
њих
протицаше
.
Дивно
је
било
са
оне
терасе
пустити
поглед
поврх
мраморне
авлије
и
цветног
и
шареног
перивоја
до
сребрних
таласа
,
што
кроз
грање
од
дрвља
и
шибља
трептаху
у
даљини
.
Још
је
дивније
пред
вечерњи
сутон
ранога
лета
седети
на
тераси
,
гледати
у
шарени
перивој
,
преко
њега
у
зелено
дрвље
украј
реке
,
и
преко
овога
у
плаво
небо
,
које
се
руменило
на
ивици
где
се
на
модре
планине
у
даљној
даљини
наслањало
,
—
све
то
гледати
па
дихати
оним
слатким
поветарцем
,
који
се
напојио
мирисом
од
босиљка
,
ружа
,
и
липова
цвета
!
Није
чудо
што
су
славуји
и
косови
и
сенице
изабрали
перивој
Орлова
Града
за
свој
рај
земаљски
,
и
што
је
изгледало
да
су
шарени
и
бели
лептирови
налазили
,
да
сунце
топлијим
и
златнијим
зрацима
озарује
цвеће
око
Орлова
Града
,
Једнога
топлог
сунчаног
дана
,
крајем
маја
1389
.
,
баш
на
томе
крилу
Орлова
Града
могли
сте
угледати
слику
мирну
и
опет
пуну
боје
.
По
белим
плочама
од
авлије
и
око
оног
мраморног
кладенца
шетаху
се
невесело
један
паун
и
две
паунице
.
Овда
и
онда
закрештали
би
својим
ружним
криком
,
па
би
онда
—
као
да
се
и
сами
стиде
—
оборили
главе
ниско
и
узели
кљуцати
у
камене
плоче
.
Ниско
поврх
леја
од
цвећа
и
поврх
широких
и
шарених
стаза
у
перивоју
,
хитро
су
вијугале
плаве
ластавице
.
У
густом
грању
од
стародревног
бршљана
,
који
се
припијао
уза
ступове
и
зидине
од
двора
,
врапци
су
држали
некакав
свој
сабор
.
Били
су
се
нешто
силно
узбунили
и
ужурбали
,
и
као
да
је
сваки
од
њих
хтео
својим
цвркутом
да
надцврчи
сваког
другог
,
па
ма
танка
грла
попрштала
.
Голубови
су
немирно
час
узлетали
до
на
врхове
од
кула
(
као
да
са
те
висине
боље
сагледају
да
ли
се
то
доиста
од
некуда
холуј
диже
)
час
опет
журно
слетали
ка
голубињаку
,
те
загушеним
и
усплахиреним
гугутањем
гукаху
голубицама
својим
некакве
зле
слутње
своје
,
као
да
их
—
онако
клањајући
им
се
и
ширећи
пред
њима
крила
своја
—
преклињаху
да
ни
по
што
голубињак
не
остављају
!
Из
једне
баруштине
близу
јаза
од
воденице
на
Голубињој
Реци
чуло
се
непрекидно
и
убрзано
крекетање
жаба
,
као
да
оно
велико
коло
од
млина
окреће
некакву
џиновску
чегртаљку
.
Из
села
,
десно
испод
Орлова
Града
,
допираху
узбуњива
запевања
петлова
,
као
да
усплахирени
оглашују
брзу
дажду
,
ако
не
и
буру
.
Небо
је
било
ведро
.
Чисто
се
усијало
од
јаркости
жаркога
сунца
.
Владала
је
жестока
запара
.
У
далекој
даљини
могло
се
оком
видети
како
јара
трепти
над
земљом
,
као
да
баш
из
ње
и
извире
.
На
ливади
,
на
лево
од
двора
,
овце
и
јагањци
се
збили
у
гомиле
,
спустили
сниско
главе
,
па
убрзаним
дахом
дактаху
од
врућине
.
Нигде
облака
;
али
се
овда
и
онда
из
далеке
даљине
чула
потмула
нека
тутњава
,
као
да
негде
грми
,
или
да
негде
дубоко
испод
земље
некакав
џин
овда
и
онда
захрче
.
На
самој
тераси
,
у
хладовини
коју
је
западна
кула
својом
сенком
правила
,
седео
је
у
високој
храстовој
столици
старац
један
,
одевен
у
господско
рухо
од
Дубровачке
скрлатне
чохе
,
са
жутим
,
меканим
чизмама
до
колена
.
То
је
био
човек
средњега
стаса
,
широких
прсију
,
чврстих
мишица
,
жилаве
руке
;
сед
,
с
дугом
косом
,
дугим
брцима
,
а
округло
поткресаном
густом
брадом
око
руменог
и
округластог
лица
.
Опружио
се
био
у
оној
храстовој
високој
столици
,
наслонио
главу
на
крила
некаквога
у
храстовини
вешто
изрезанога
змаја
,
положио
руке
по
наслонима
од
столице
;
заспао
;
по
тешко
али
равномерно
дише
;
по
мало
и
хрче
.
Поред
ногу
његових
испружила
се
беху
и
спаваху
два
хрта
,
један
бледомрк
као
срндаћ
,
други
сивоплав
као
да
је
од
дивљих
голубова
боју
позајмио
.
Иза
столице
старога
витеза
на
једном
сребрном
обручу
,
који
виси
о
гвозденом
танком
ланцу
,
љуља
се
сиви
соко
један
,
са
малим
калпаком
од
скрлатне
кадифе
на
глави
.
Према
старцу
,
и
само
три
или
четири
корачаја
од
њега
,
седела
је
у
истој
таквој
високој
и
богато
изрезаној
храстовој
столици
,
млада
једна
жена
,
по
високог
,
вижљавог
,
танкоструког
раста
,
с
нешто
мало
по
дугачким
али
ипак
облим
,
као
млеко
белим
лицем
,
дивно
срезаним
руменим
уснама
,
крупним
црним
очима
,
танким
лепо
повијеним
обрвама
,
и
дугом
и
густом
црном
косом
.
Била
је
то
лепа
и
милокрвна
жена
,
око
својих
тридесет
година
.
Не
више
пупољак
али
ни
пуно
развијена
ружа
;
цвет
у
коме
се
сливају
невина
сећања
на
пупољак
и
поуздана
надања
на
пуно
развијени
цвет
;
жена
и
девојка
уједно
;
по
лепоти
стаса
и
милини
лика
—
вила
;
по
очима
,
по
кадифеној
мекости
погледа
,
по
сунчаној
светлости
њиховој
,
по
тајанственој
дубљини
њиховој
не
више
жена
,
него
неко
божанско
створење
.
Сељаци
причају
да
анђео
Божји
кроз
њене
очи
гледа
,
те
за
то
њени
погледи
прогањају
нечисте
духове
из
људи
,
лече
бесомучне
,
малодушне
праве
јунацима
,
а
јунаке
скромнима
.
Где
у
невољама
и
жалостима
овога
света
молитве
калуђера
не
могу
да
помогну
,
ту
милосрдан
поглед
из
ока
Мандалене
Орловићке
,
дотицај
њене
руке
,
и
неколико
њених
речи
,
шапутом
управљених
Мајци
Божјој
,
свагда
помажу
!
Била
је
сасвим
просто
одевена
у
хаљини
од
некакве
танке
вунене
тканине
,
утегнуте
око
витког
јој
стаса
пасом
од
плавог
аксанита
извезеног
сребрном
жицом
и
спутаног
сребрним
пафтама
.
Нагнула
се
била
над
једним
по
широким
разбојем
,
па
час
погледа
на
једну
икону
испред
себе
,
час
хитлено
свиленим
концем
везе
по
једном
комаду
румене
свиле
,
чврсто
затегнуте
у
шимшировим
оквирима
.
Везла
је
покров
једној
сребрној
скрињи
коју
је
са
комадићем
од
часног
дрвета
и
другим
неким
светим
моћима
кнез
Градоје
поклонио
своме
манастиру
Милостину
.
Журила
се
,
јер
је
управ
довршивала
диван
вез
.
А
била
је
вешта
везиља
,
јер
је
као
млада
девојка
провела
неколико
година
у
Дубровнику
,
учећи
се
од
калуђерица
Дубровачких
.
Још
неколико
убода
танком
иглом
од
биљура
,
још
неколико
потеза
свиленим
концем
,
још
неколико
завежљаја
на
наличју
од
веза
,
и
ево
га
готов
рад
који
с
толиком
пажњом
већ
од
два
месеца
ради
!
Млада
се
жена
усправи
;
дахну
дубоким
дахом
,
као
да
јој
се
са
срца
тежак
терет
скинуо
;
па
онда
,
као
са
неке
висине
и
издалека
,
гледаше
непомично
на
слику
,
коју
беше
увезла
.
Исус
,
одевен
у
рухо
бело
као
снег
седи
на
сниској
клупи
па
пун
сажаљивости
гледа
у
Марију
Магдалену
,
која
,
у
бледоплавој
хаљини
пала
беше
на
колена
,
да
својом
густом
и
дугом
русом
косом
утире
са
ногу
Исусових
покајничке
сузе
,
што
се
мешаху
са
скупоценим
мирисима
.
Везиља
гледаше
дуго
и
дуго
у
русокосу
и
белолику
Магдалену
.
Гледајући
је
срце
јој
се
полагано
растапаше
у
тугу
;
крупне
њене
очи
напунише
се
сузама
,
које
би
затрептале
на
дугим
трепавицама
,
па
падале
низ
образе
као
крупан
бисер
.
Одједанпут
се
отрже
својим
мислима
,
устаде
на
ноге
,
права
и
витка
као
јела
.
Прекрсти
се
побожно
три
пута
,
и
три
пута
целива
слику
Исусову
,
а
шапуташе
тихо
:
„
Опрости
ми
,
Господине
!
Мишљах
више
о
слабоме
срцу
жене
Магдалене
,
него
о
јакости
твоје
сажаљивости
према
нама
грешнима
!
“
Старац
прену
иза
сна
и
скочи
живо
на
ноге
.
Загледа
се
за
неколико
тренутака
у
младу
жену
,
па
јој
рече
:
„
Мандо
,
снахо
моја
,
што
ти
је
?
Што
сузе
лијеш
?
„
Од
радости
,
бабо
,
што
ево
,
хвала
Богу
,
доврших
вез
,
мој
прилог
цркви
,
коју
си
ти
саградио
,
окитио
и
обдарио
!
“
„
Чудни
сте
створови
Божји
,
ви
жене
!
“
рече
старац
седајући
опет
на
свој
сто
;
„
сузе
лијете
кад
сте
несрећне
,
сузе
лијете
кад
сте
срећне
!
У
чему
ли
је
разлика
?
!
“
„
У
свакој
сузи
,
коју
срећа
натопи
,
трепти
захвалност
наша
Богу
;
у
свакој
сузи
коју
несрећа
из
срца
исцеди
,
трепти
надежда
наша
на
Бога
!
Ето
,
у
томе
је
сва
разлика
!
“
Старац
је
непомично
гледаше
за
неко
време
као
да
хоће
да
продре
погледима
кроз
ону
танку
паучину
,
којом
су
јој
речи
њене
сузе
њене
обвијале
.
Па
онда
,
више
као
себи
него
њој
говорећи
,
промрмља
:
„
Јадна
снахо
моја
!
...
Да
знам
где
је
Станко
,
ишао
бих
да
га
везана
дотерам
,
да
пред
тебе
падне
—
или
бих
га
заклао
!
“
Тек
је
старац
преко
усана
превалио
име
„
Станко
“
,
а
Манда
једним
кроком
дође
до
њега
сва
бледа
,
пренеражена
,
уздрхтала
.
Клече
поред
њега
,
пољуби
му
десницу
,
па
дубоко
узбуђена
,
запињући
језиком
на
свакој
другој
или
трећој
речи
,
говораше
:
„
Молим
те
,
бабо
,
не
помињи
га
!
Имај
милости
према
љуби
сина
твога
!
Не
помињи
име
,
које
усне
моје
,
од
ових
шеснаест
година
како
сам
у
вашу
кућу
доведена
,
ни
у
сну
прошаптале
нису
!
“
И
онда
бризну
плакати
,
„
Ма
што
ти
је
,
дете
моје
?
!
“
питаше
старац
нежно
,
и
покушаваше
да
је
подигне
.
У
томе
часу
закуца
сребрно
клепало
са
највише
куле
на
двору
.
Оба
хрта
скочише
хитро
па
залајаше
лавежом
у
коме
беше
нешто
угушеног
урликања
.
Њима
се
одазваше
многобројни
пси
по
разним
крајевима
двора
.
Врапци
се
ућуташе
.
Голубови
слетеше
сви
у
голубињак
.
У
даљини
се
опет
чуо
тутањ
као
од
грмљавине
.
Старац
викну
неколико
пута
:
„
Ристиворе
!
Ристиворе
!
“
Однекуд
доле
испод
терасе
испаде
на
мраморну
авлију
млад
момак
,
красног
лика
,
висок
и
лепо
развијен
.
„
Ево
мене
,
господару
!
“
викну
он
оздо
,
скиде
калпак
и
поклони
се
.
„
Ко
стражари
на
кули
?
“
питаше
стари
кнез
.
„
Марјан
!
“
рече
Ристивор
.
„
Јавља
ли
што
клепа2
“
„
Вели
:
иде
уз
брдо
право
к
вратницама
некаки
коњаник
,
сам
,
без
пратилаца
!
“
„
Потеци
с
момцима
ка
главним
вратима
,
поздравите
госта
добродошлицом
,
па
га
доведите
право
к
мени
!
“
заповедаше
старац
,
и
умах
нестаде
Ристивора
.
Мандалена
дохвати
журно
разбој
од
шимшира
са
довршеним
везом
,
и
хтеде
се
уклонити
,
али
јој
старац
не
даде
,
него
заиска
да
види
вез
,
посматраше
га
дуго
и
хваљаше
га
много
.
Мало
час
па
опет
однекуд
потмули
тутањ
у
даљини
.
„
Све
ми
се
чини
да
негде
у
даљини
грми
!
“
рече
тихо
госпођа
Манда
своме
свекру
.
„
Боривој
је
с
момцима
одјахао
у
планину
да
огледају
младог
сокола
,
ког
му
Дубровачки
трговци
ономад
дароваше
.
Волела
бих
да
ми
је
дете
већ
овде
у
двору
.
—
Не
знам
шта
ми
је
,
али
ме
ево
данас
већ
неколико
пута
нека
чудна
страва
подузимље
!
“
„
Није
чудо
на
оваквој
мајини
.
Зар
врапци
да
осећају
кад
бура
долази
а
људи
да
не
осећају
?
!
Нити
је
чудо
да
тебе
,
снахо
моја
,
овда
и
онда
зле
слутње
обузимљу
.
И
ако
си
млада
,
доста
си
бура
у
животу
видела
!
“
У
томе
се
отворише
једна
уска
врата
у
зиду
на
који
се
тераса
наслањала
,
Ристивор
испаде
,
поклони
се
дубоко
пред
старцем
,
па
рече
:
„
Дворанин
војводе
Радича
,
властелин
Иван
Порубовић
од
Дреновца
!
“
Млад
човек
,
који
гологлав
следоваше
Ристивору
,
смерно
се
поклони
,
дохвати
се
руком
скута
кнежева
и
прихвати
десницу
,
коју
му
старац
пружи
,
и
целива
је
полагано
и
побожно
као
да
је
каква
светиња
,
„
Добро
нам
дошао
,
млади
властелине
!
“
рече
кнез
срдачно
.
„
Како
је
војвода
?
Је
ли
му
све
здраво
и
мирно
на
дому
?
“
„
Нека
је
слава
богу
,
војвода
је
здраво
и
добро
,
а
биће
и
боље
ако
Бог
да
!
Спремао
се
да
весело
дочека
прво
чедо
којим
сад
већ
сваким
даном
очекује
да
га
госпођа
дарује
,
ако
Бог
да
!
А
ето
му
стигоше
за
све
нас
весели
гласи
од
Крушевца
!
Господар
нас
зове
на
Косово
!
Него
ево
ти
,
кнеже
,
књига
од
војводе
која
ће
ти
све
по
танко
казати
!
“
„
Нека
је
слава
Богу
!
“
рече
кнез
побожно
па
се
прекрсти
;
„
нека
је
слава
Богу
на
добрим
гласима
а
у
добри
час
!
“
Млади
властелин
извади
из
једне
свилене
,
лепо
извезене
,
торбице
по
велико
писмо
и
предаде
га
кнезу
.
Прихватив
писмо
у
своје
руке
стари
се
кнез
окрете
Ристивору
:
Синко
води
нашег
милог
госта
у
црвену
кулу
,
нек
се
мало
поодмори
;
додај
му
вина
и
белих
симита
,
нек
се
прихвати
док
не
стигне
вечера
,
па
нам
га
доведи
у
трпезарију
.
А
сад
одмах
пошљи
по
попа
Каритона
да
овамо
к
мени
дође
,
да
нам
војводино
писмо
прочита
!
“
Одједаред
духну
поветарац
,
влажан
и
хладан
.
Од
запада
ударише
црни
облаци
па
се
брзо
развијаху
и
застираху
небо
.
Крупне
капље
дажде
почеше
падати
па
опет
престадоше
.
Кнез
и
госпођа
Манда
оставише
терасу
па
се
склонише
у
једну
повелику
одају
у
којој
беше
већ
тако
мрачно
,
да
наредише
да
се
велике
жуте
воштанице
у
сребрним
стојницима
донесу
.
Кад
већ
запалише
свеће
стари
се
кнез
посади
у
једну
велику
столицу
,
држећи
једнако
у
руци
писмо
војводино
,
које
још
не
хте
отварати
.
Манда
оста
стојећки
пред
старцем
,
брижно
погледаше
кроз
уске
прозоре
на
црне
облаке
које
сад
већ
муње
просецаху
,
и
тешкаше
се
што
јој
сина
нема
.
Старац
погледаше
к
вратима
и
узе
се
срдити
што
му
нема
придворнога
попа
да
војводино
писмо
прочита
.
Као
обично
кад
је
срдит
узе
шкргутати
зубма
,
као
да
их
оштри
да
некога
њима
живог
коље
.
Прошло
је
тако
по
доста
времена
док
ето
га
Ристивор
.
„
Неће
,
господару
,
поп
да
дође
!
“
причаше
он
кнезу
;
—
„
ено
га
у
винском
подруму
;
скинуо
мантију
,
засукао
рукаве
,
на
једном
бурету
разастро
некакве
стародревне
листине
,
час
при
свећи
нешто
сриче
у
њима
,
час
опет
отаче
вино
и
меша
у
њ
некакве
траве
и
по
мало
меда
.
Час
поји
тропаре
свецима
,
а
час
куне
и
људе
и
свеце
.
„
Потеци
,
оче
,
потеци
горе
одмах
,
кнез
те
чека
;
има
да
се
чита
велика
књига
која
ето
стиже
од
војводе
!
“
Тако
му
рекох
,
и
молих
га
да
се
пожури
.
Али
се
поп
не
да
кренути
.
„
Иди
кажи
кнезу
,
да
ја
ево
сад
претварам
његово
кисело
вино
у
слатку
малвасију
.
Не
могу
ја
сад
ово
прекинути
,
нити
се
може
после
посао
настављати
.
Преча
је
мени
малвасија
.
Нек
чекају
и
кнез
и
војвода
!
“
И
ето
не
хте
да
дође
!
Ражљути
се
силно
стари
кнез
.
Сав
поцрвене
,
очи
му
севнуше
гневно
,
па
викну
Ристивору
:
„
Иди
му
кажи
да
одмах
овамо
дође
!
Његова
ће
малвасија
и
од
сада
бити
наш
оцат
,
као
и
до
сада
увек
што
је
било
!
Нека
дође
;
ако
неће
,
викни
момке
,
вежите
бесног
попа
па
га
донесите
амо
!
“
Манда
приђе
к
старцу
да
га
умири
:
„
Бабо
,
остави
оца
Каритина
нека
доврши
што
је
почео
;
може
бити
сад
ће
боље
подесити
,
но
што
му
је
до
сад
за
руком
полазило
.
А
дај
мени
војводино
писмо
,
да
ти
га
ја
прочитам
!
“
„
Бог
с
тобом
,
снахо
!
“
рече
старац
сав
пренеражен
;
—
„
како
бих
ја
давао
једној
жени
да
ми
чита
војводино
писмо
?
!
Ристиворе
,
попа
овамо
!
Или
га
доведи
или
га
донеси
!
“
ИИ
Ристивор
се
као
мало
устезаше
.
Знао
је
добро
да
поп
неће
прекинути
прекрштање
обичнога
домаћега
вина
у
малвасију
,
и
да
није
лако
силом
га
из
винских
подрумова
у
горње
дворане
извести
.
Али
не
имађаше
куда
,
па
изиђе
полагано
и
све
као
да
се
о
нечему
предомишља
.
На
срећу
наиђе
у
ходнику
на
кнежевића
Боривоја
,
који
,
тек
што
се
вратио
из
планине
по
киши
и
сав
мокар
,
хиташе
да
се
јави
своме
деду
и
својој
матери
.
Ристивор
му
у
неколико
речи
исприча
шта
му
је
кнез
заповедио
.
Млади
кнежевић
,
који
је
волео
бесног
попа
Каритона
,
као
што
га
је
сва
дворска
чељад
волела
,
рече
Ристивору
да
се
врати
с
њиме
у
дворану
,
да
види
неће
ли
њему
за
руком
поћи
да
старог
кнеза
за
друго
одреди
.
Боривој
је
красан
младић
од
петнаест
година
;
очима
и
обликом
подсећао
је
живо
на
своју
матер
;
а
својим
вижљавим
растом
и
својим
покретима
подсећао
је
,
кажу
,
на
свога
покојнога
витешког
оца
.
Према
своме
деду
имао
је
право
страхопоштовање
,
не
само
што
му
је
дед
,
него
поглавито
што
је
старац
био
један
од
ретких
остатака
од
оних
јунака
,
који
су
под
Душаном
ширили
границе
царства
српског
,
а
о
којима
је
Боривој
још
од
раног
детињства
слушао
тако
многе
и
тако
дивне
приче
.
„
О
,
хвала
Богу
и
Мајци
Божјој
,
дете
моје
,
што
стиже
у
двор
пре
овог
чуда
и
покора
напољу
!
“
говораше
госпођа
Манда
,
па
се
узе
крстити
,
јер
напољу
удари
негде
гром
са
страшном
праском
и
трештањем
,
а
киша
се
спусти
као
да
је
неко
кабловима
из
црних
облака
лије
.
„
Ухвати
нас
ситна
киша
тек
изађосмо
из
планине
а
на
доглед
нашем
двору
,
те
ми
ободосмо
коње
!
Него
и
опет
добро
покисосмо
!
“
говораше
Боривој
својој
матери
,
пришав
к
руци
свога
деда
.
„
Каква
ти
је
то
књига
,
дедо
,
у
руци
!
“
„
Књига
је
од
нашег
војводе
Радича
!
“
рече
старац
.
„
Ево
чекамо
тврдоглавог
попа
Каритона
да
дође
да
нам
је
прочита
.
Ристиворе
,
шта
ћеш
ти
овде
?
Не
рекох
ли
ти
да
донесеш
попа
овамо
?
Камо
ти
га
?
“
питаше
старац
са
све
већом
срдњом
и
зашкрипа
зубима
.
„
Дедо
,
“
проговори
Боривој
питомо
;
„
што
си
ти
мене
давао
да
учим
књигу
ако
сваку
која
дође
ваља
да
чита
поп
Каритон
?
!
Зар
не
бих
ја
то
могао
да
прочитам
,
кад
је
ти
већ
читати
нећеш
?
А
прочитаћу
је
и
брже
и
боље
и
од
патријарха
Спиридона
,
а
некамо
ли
од
старога
попа
Каритона
!
“
„
Што
сам
те
давао
на
књигу
?
“
питаше
старац
више
самог
себе
него
друге
око
себе
;
„
што
сам
те
давао
на
књигу
?
Збиља
и
јесте
,
да
не
мораш
кроз
живот
држати
уза
се
каквог
попа
Каритона
.
А
и
што
да
не
читаш
?
Мушка
си
глава
,
Орловић
си
,
ево
,
синко
,
“
—
рече
старац
отварајући
писмо
,
„
ево
,
синко
,
читај
,
у
име
Божје
,
књигу
војводину
!
“
Госпођа
Манда
прошапута
Ристивору
да
принесе
светњаке
са
воштаницама
.
И
сама
дохвати
један
и
стаде
Боривоју
с
десне
,
док
Ристивор
држаше
други
светњак
с
леве
стране
младом
кнежевићу
,
који
,
прав
као
прави
млади
бор
,
стојаше
само
на
један
корак
од
старога
кнеза
у
великој
храстовој
столици
.
Изгледаше
као
да
се
врши
неки
чин
из
свете
летурђије
.
„
Има
овде
две
књиге
!
“
рече
млади
кнежевић
.
„
Једна
је
уметнута
у
другу
.
Ево
да
ти
читам
шта
војвода
пише
!
“
И
онда
Боривој
узе
да
чита
на
глас
,
разговетно
и
размерено
:
„
Од
Војводе
Радича
кнезу
Градоју
,
љубимом
ми
пријатељу
,
срдачно
поздрављење
.
—
Да
знаш
,
кнеже
,
ево
дође
књига
од
Крушевца
,
од
Господина
нам
Кнеза
Лазара
.
Ево
ти
препис
од
ње
па
види
шта
пише
.
Ја
знадем
Господин
кнез
не
мисли
на
тебе
.
Твоја
је
кућа
ономлане
на
Плочнику
дала
многославни
прилог
у
славној
крви
својој
.
И
Господин
Кнез
и
сва
Србадија
знаде
колико
си
јој
од
педесет
година
амо
на
бојиштима
славу
дизао
.
Знамо
да
ти
је
грдна
жалост
за
сином
,
онаким
соколом
,
крила
поломила
теби
,
седи
соколе
,
обрано
наша
на
крајини
.
Немој
трудити
своју
старост
.
Немој
нам
слати
ни
дете
Боривоја
.
Пошљи
кога
од
своје
властеле
,
нека
доведе
што
више
добро
опремљених
војника
.
Ако
стигну
на
збориште
код
мога
двора
у
Недељу
пред
Видов
Дан
,
добро
је
.
И
ето
ти
препис
од
књиге
Господина
Кнеза
.
И
од
Бога
ти
здравље
!
“
„
Да
чудне
ми
књиге
војводине
!
“
прозбори
кнез
очевидно
изненађен
и
полу
срдит
.
—
„
Што
ли
је
било
војводи
да
ми
тако
пише
?
!
“
Па
се
старац
подиже
на
ноге
,
да
стојећки
и
са
склопљеним
рукама
саслуша
речи
земље
господара
.
Младоме
Боривоју
задрхта
рука
кад
отвори
по
дугачку
листину
,
и
глас
му
дрхташе
кад
поче
да
чита
:
„
Од
мене
Кнеза
Лазара
,
Господина
свој
српској
земљи
,
теби
војводо
Радичу
,
љубимо
поздрављење
.
Војводо
,
ево
нам
стигоше
поуздане
вести
како
се
цар
Агарјански
са
силном
војском
кренуо
од
Дринопоља
путем
у
Србље
.
Ено
нам
је
и
нов
поклисар
његов
стигао
,
да
нас
још
једном
позове
да
се
њему
,
Емиру
Мурату
Оркановићу
,
као
своме
цару
поклонимо
,
да
му
данак
плаћамо
,
и
да
му
од
Србаља
најбоље
јунаке
сваке
године
шаљемо
,
да
за
њ
и
за
његова
лажнога
свеца
православне
земље
освајају
.
И
још
нам
поклисар
његов
каза
,
да
цар
његов
долази
с
војском
на
Косово
,
да
тамо
дочека
последњи
наш
одговор
.
Знаш
,
војводо
,
да
смо
на
Сабору
о
Светоме
Ђурђу
први
његов
позив
одбили
.
И
знаш
,
војводо
,
како
вас
одмах
онда
световах
и
мољах
и
преклињах
,
како
своје
синове
и
браћу
своју
,
да
се
одмах
на
војну
спремате
,
јер
не
веровах
клетвама
поклисаревим
да
се
војска
у
Дринопољу
скупља
,
да
пође
преко
мора
у
Караманију
.
Ено
му
је
предња
војска
данас
на
Константинову
.
Не
часи
ни
часа
него
зови
сву
своју
властелу
,
нека
се
одмах
скупи
под
твоје
стегове
,
те
је
води
к
мени
на
Косово
,
не
би
ли
се
сви
тамо
искупили
до
у
Недељу
пред
Видов
Дан
.
Поручи
свима
да
их
молим
и
преклињем
да
потруде
своје
господство
још
овај
пут
,
када
ћемо
са
Божјом
помоћу
разбити
Агарјане
,
да
се
више
не
дижу
.
Поручи
свима
да
их
молим
и
преклињем
,
да
у
што
већем
броју
сложно
,
хитро
и
весело
на
Косово
дођу
.
И
још
им
кажи
да
великом
клетвом
кунем
свакога
,
ко
не
дође
а
може
да
дође
.
Са
вером
у
слаткога
мога
Христа
,
који
неће
оставити
Хришћански
народ
свој
да
пропадне
,
и
с
уздањем
у
јунаштво
наше
храбре
Србадије
,
која
не
жали
крви
у
одбрани
отачаства
,
љубим
те
и
поздрављам
те
,
верни
мој
војводо
.
“
По
дуго
нико
од
млађих
не
смедијаше
да
што
проговори
,
а
старац
не
могаше
,
јер
му
некаква
горка
сухота
стегла
беше
јабучицу
,
а
преко
образа
њихових
котрљаху
се
сузе
.
Мало
за
тим
узе
оба
писма
из
руку
свога
унука
,
сави
их
полагано
,
готово
побожно
,
метну
их
у
недра
,
и
онда
седе
,
и
поче
онако
невесео
и
замишљен
да
говори
сниским
гласом
,
и
више
као
сам
себи
:
„
Еј
жалости
наша
!
Куд
је
ова
земља
доспела
и
куд
ли
ће
доспети
,
кад
ево
земље
Господар
не
сме
да
заповеда
,
него
моли
,
преклиње
и
проклиње
!
Еј
мој
Господине
Кнеже
,
знам
да
су
теби
,
који
си
одрастао
уз
колено
цару
Душану
,
крваве
сузе
потицале
кад
си
онаку
књигу
писао
!
Зар
се
не
сећаш
какве
си
књиге
писао
кад
ти
их
је
Душан
у
перо
казивао
?
„
Војводо
“
—
настављаше
кнез
као
да
чита
некакву
Душанову
листину
;
„
Војводо
,
да
ми
се
у
Недељу
пред
Видов
Дан
лично
јавиш
на
Косову
.
Да
доведеш
хиљаду
добро
оружаних
јунака
.
Ако
доведеш
мање
казнићу
те
мачем
;
ако
доведеш
више
казнићу
те
глобом
.
Ако
не
дођеш
,
доћи
ћу
ја
к
теби
,
да
те
прикуцам
копљем
на
двери
двора
твога
!
Бог
ти
дао
здравља
и
памети
!
“
Еј
,
мој
царе
Душане
,
ти
би
данас
требао
овој
земљи
!
Еј
,
мој
Господине
Кнеже
,
шта
ћеш
ти
један
,
Душанов
јунак
са
благим
и
светим
твојим
срцем
,
у
овој
земљи
у
којој
се
ето
никаква
светиња
не
поштује
?
!
“
„
Господару
,
кад
год
нам
хвалиш
Душана
—
а
кад
нам
га
не
хвалиш
!
“
—
узе
Ристивор
смерно
да
говори
,
„
свагда
ми
дође
да
те
питам
:
а
које
је
добро
Душан
од
свега
тога
видео
?
Не
казујеш
ли
и
сам
да
је
то
био
прави
мученик
за
отачаство
,
да
је
двојином
више
пелена
но
малвасије
као
цар
попио
,
да
су
га
се
истина
бојали
,
али
да
су
га
и
мрвили
,
и
да
су
га
најпосле
и
отровали
!
Зар
се
и
данас
о
њему
не
причају
народу
по
саборима
уз
гусле
свакојаке
лажи
и
гнусобе
?
Зар
...
“
.
„
Још
си
ти
,
синко
,
зелен
да
то
зрело
разумеш
!
“
прекиде
га
старац
.
„
Душан
не
би
постао
цар
,
нити
би
границе
свога
царства
размакао
,
кад
би
му
сва
мисао
била
сведена
у
бригу
:
шта
ће
о
њему
бесна
властела
мислити
,
шта
ли
ће
пијани
попови
без
парохија
о
њему
причати
,
и
шта
ли
ће
слепци
по
саборима
о
њему
гудети
!
Него
да
махнемо
то
на
страну
!
Чудо
ми
је
само
како
је
војвода
могао
онако
да
пише
!
Двојином
чудо
сад
кад
чух
шта
му
је
Господин
Кнез
писао
!
“
„
Опрости
ми
,
дедо
!
“
прихвати
тихо
и
очевидно
узбуђена
и
забринута
госпођа
Манда
,
—
„
опрости
ми
,
што
и
ја
једна
женска
глава
хоћу
да
судим
о
пословима
витешким
:
али
је
војвода
рекао
само
истину
,
да
је
Боре
наш
још
тек
дете
!
Не
може
он
да
води
војску
нашу
!
“
„
А
рекао
је
истину
“
—
настави
Ристивор
,
—
„
да
ти
,
господару
,
ниси
више
млад
,
и
да
је
било
доста
твога
славног
војевања
за
педесет
—
а
Бога
ми
биће
и
више
—
година
!
Дај
ти
нама
твоју
заставу
,
дај
нам
кога
властелина
,
који
зна
шта
је
војска
и
војна
,
па
ти
не
брини
бригу
!
“
„
Ти
као
да
ниси
слушао
што
прочита
Боре
из
листине
Господина
Кнеза
?
“
рече
стари
кнез
.
„
Ко
год
може
да
дође
а
не
дође
тога
он
куне
великом
клетвом
!
...
А
и
да
не
куне
,
зар
ја
могу
да
идем
у
лов
на
вуке
и
медведе
,
а
да
не
могу
да
у
служби
земље
господара
макнем
мачем
по
гомили
Агарјана
?
!
А
што
ти
рече
,
снахо
моја
,
да
Боре
још
не
може
да
води
војску
нашу
,
истина
је
да
не
може
;
али
може
Боре
да
јаха
убојита
коња
,
и
може
да
витла
оштрим
мачем
и
може
шестоперцем
добро
да
се
баци
.
Има
једно
што
наш
Боре
,
ако
је
прави
Орловић
,
не
може
—
не
може
он
дома
остати
,
као
што
му
ни
дед
дома
остати
не
може
,
а
да
за
њих
живих
други
неки
јунак
води
кнеза
Орловића
војску
!
Је
ли
тако
,
Боре
?
!
“
Па
старац
сав
зажарен
,
као
да
му
изненадно
из
срца
пламени
у
образе
букнуше
,
диже
се
живо
из
столице
,
усправи
се
у
сву
своју
висину
,
и
упре
очи
своје
,
из
којих
ватра
севаше
,
у
младога
дечка
,
кога
је
његова
брижна
и
нежна
мати
тихо
к
себи
привукла
,
па
га
левом
руком
обгрлила
,
као
да
хоће
да
га
заштити
од
некакве
невидљиве
опасности
.
А
млади
Боре
,
који
је
некако
,
пошто
сврши
читање
оних
писама
,
несвесно
пустио
да
га
мати
к
себи
привуче
и
обгрљена
држи
,
не
скидаше
својих
погледа
са
старога
витеза
.
Онај
пламен
што
из
срца
старчева
сијну
кроз
речи
његове
,
беше
одмах
запалио
пламен
у
ватреном
срцу
младог
Орловића
.
Свака
реченица
старчева
убрзаваше
куцање
срца
његова
,
и
подстицаше
жар
у
образима
његовим
.
А
кад
седокоси
старац
са
руменим
образима
и
ватреним
очима
громко
грмну
:
„
Је
ли
тако
,
Боре
?
“
—
оно
се
вижљиво
ђаче
—
и
не
изгледаше
друкчије
него
као
ђаче
—
изви
из
загрљаја
своје
матере
па
полете
старцу
на
прса
,
загрли
га
живо
и
пољуби
у
један
и
у
други
образ
,
баш
као
да
му
не
беше
унук
него
витешки
друг
!
Грлећи
старца
Боре
рече
:
„
Благо
мени
,
што
ћу
уз
тебе
и
с
тобом
да
моју
прву
војну
војујем
!
Дедо
,
ако
Бог
да
,
нећу
ни
тебе
ни
мога
оца
постидети
!
“
Старац
сад
пољуби
свога
унука
у
оба
образа
,
и
шапутну
му
на
ухо
:
„
Тако
,
синко
!
Тако
Орловић
треба
да
говори
и
тако
да
ради
!
“
Манда
приђе
полагано
к
своме
сину
,
па
,
кад
га
старац
пусти
,
узе
га
у
свој
загрљај
,
пољуби
га
и
рече
:
„
Сине
мој
,
нека
ти
је
сретна
прва
твоја
војна
!
Нека
су
ти
свагда
Бог
и
Свети
Јован
на
помоћи
!
Ако
би
могао
заборавити
своју
мајку
нека
ти
је
просто
;
али
никад
не
заборављај
да
носиш
једно
славно
име
,
које
су
ти
твој
отац
и
твој
дед
светло
предали
,
које
ти
треба
светло
да
очуваш
!
“
У
том
се
отворише
широм
врата
на
дворишту
,
и
на
прагу
се
указа
висока
и
крупна
једна
људина
,
широкога
лица
,
с
вински
руменим
образима
,
по
дебелим
носом
,
крупним
очима
,
проседом
густом
косом
и
брадом
,
обојима
небрежљиво
одржаваним
,
у
старој
некаквој
морастој
мантији
са
црвеним
појасем
.
„
Хоћеш
ли
ти
,
кнеже
,
силазити
у
трпезарију
,
да
вечерамо
,
или
нећеш
?
“
продера
се
нешто
мало
храпавим
гласом
поп
Каритон
не
ступајући
са
прага
у
дворану
.
„
Ја
ето
ударах
два
пута
у
звоно
,
а
ви
овде
горе
или
сте
заспали
,
или
ослушкујете
само
грмљавини
,
те
ситно
звоно
и
не
чујете
?
Хајде
,
кнеже
,
време
је
!
“
Кнез
понови
наредбу
Ристифору
,
да
доведе
у
трпезарију
војводина
младог
властелина
,
и
сам
пође
доле
с
попом
Каритоном
.
Госпођа
Манда
оста
са
сином
у
дворани
на
првоме
кату
.
ИИИ
Трпезарија
је
била
готово
као
нека
црква
,
само
нешто
по
сниска
.
У
зиду
на
исток
лежало
је
велико
отворено
огњиште
од
белих
камених
плоча
.
На
њему
су
стојали
велики
и
тешки
,
од
дима
поцрнели
,
гвоздени
подглавњаци
,
на
које
се
цепанице
намештаху
,
кад
је
у
зимње
доба
трпезарију
загрејати
ваљало
.
И
лево
и
десно
од
огњишта
стојаху
—
као
оно
у
цркви
пред
олтарем
—
велики
гвоздени
светњаци
,
исковани
мајсторским
чекићем
у
грање
и
лишће
,
кроз
које
се
орао
у
вис
пропињао
,
као
да
хоће
да
пролети
кроз
венац
од
седам
ружа
,
у
које
се
умештаху
седам
дебелих
свећа
од
жутога
воска
.
На
своду
,
који
је
испао
мало
напред
над
огњиштем
,
да
не
да
диму
да
се
са
њега
повија
у
трпезарију
,
била
је
исписана
велика
икона
Светог
Јована
Крститеља
,
кога
је
дом
Орловићев
славио
као
своје
крсно
име
.
Причало
се
много
шта
о
чудотворству
те
иконе
.
Није
нико
могао
да
погледа
у
свеца
а
да
се
мало
не
препадне
.
У
сухој
,
каменитој
пустињи
стоји
он
,
висок
готово
као
копље
;
завио
се
у
неку
кожу
,
као
да
је
медвеђа
;
лице
,
и
голе
мишице
од
рамена
,
и
голе
ноге
од
колена
,
поцрнеле
од
препеке
у
пустињи
,
те
се
према
њима
она
суха
мрка
тиквица
за
воду
,
што
му
виси
о
некаквом
кајишу
о
бедрима
,
светли
као
да
је
румен
образ
девојачки
.
Па
се
светац
мрке
коже
и
разбарушене
косе
повио
горњим
телом
мало
напред
као
да
крупним
црним
очима
својим
вреба
некога
,
пружио
леву
руку
према
себи
а
у
напред
,
као
да
хоће
да
некога
од
оних
,
што
га
гледају
,
жива
дохвати
.
Види
се
лепо
како
нешто
виче
,
јер
је
широм
уста
отворио
;
ако
ко
маштом
својом
не
успе
да
чује
шта
то
он
довикује
,
може
да
зна
шта
је
само
ако
је
писмен
,
јер
се
уз
високу
танку
трску
коју
светац
у
десници
држи
,
повија
уска
кожна
листина
,
на
којој
црним
словима
пише
:
„
Покајте
се
!
“
Што
је
најчудније
у
тој
слици
свеца
Орловићеве
куће
било
,
јесте
то
:
што
,
ма
из
кога
кута
и
ма
са
које
стране
да
га
погледаш
,
свагда
ћеш
са
ужасом
опазити
,
да
он
право
у
тебе
гледа
,
да
према
теби
руку
пружа
,
да
хоће
баш
тебе
да
дохвати
,
и
да
оно
што
говори
баш
теби
говори
!
Сниско
,
до
пред
саме
ноге
његове
,
гори
у
сребрној
шкољци
кандило
,
које
се
никада
не
гаси
.
Од
два
нараштаја
овамо
утврдио
се
обичај
у
двору
Орловићеву
да
сваки
ко
ступа
у
трпезарију
,
као
и
ко
хоће
из
ње
да
иступи
,
ваља
да
се
окрене
к
свецу
,
прекрсти
три
пута
и
поклони
му
се
.
Пред
самим
огњиштем
била
је
омања
једна
трпеза
од
белог
мрамора
.
Око
ње
четири
висока
,
тешка
и
гломазна
стола
од
храстовине
,
у
којој
беху
изрезани
орлови
и
змајеви
.
Столу
у
зачељу
наслони
за
руке
беху
обложени
сребром
,
у
коме
је
урезан
био
напис
,
како
је
на
томе
столу
и
за
том
трпезом
седео
и
обедовао
цар
Душан
,
кад
је
на
војном
походу
на
Угре
свратио
к
Орловићима
у
Орлов
Град
.
Дугачка
зидина
на
десно
од
огњишта
била
је
окићена
,
и
готово
сва
застрвена
,
штитовима
,
панцерима
,
клобуцима
,
мачевима
,
копљиме
и
буздованима
.
У
њој
су
били
просечени
уски
а
високи
прозори
,
који
пропуштаху
у
трпезарију
благу
светлост
са
севера
.
Дугачка
зидина
према
овој
,
а
лево
од
огњишта
,
исписана
је
била
сва
великом
сликом
онога
удеса
,
од
којега
се
властелинска
кућа
Голубовића
прозвала
Орловићима
.
Кад
гледалац
стане
према
средини
слике
онда
види
десно
од
себе
широко
поље
зелено
,
кроз
које
вијуга
бистра
речица
,
из
које
сребрне
пастрмке
искачу
као
да
огледају
е
да
ли
би
по
зраку
полетети
могле
;
изнад
тога
поља
у
позади
издиже
се
вис
с
боровима
и
јелама
;
више
њега
голи
сиви
крш
по
врховима
којега
виде
се
многа
орловска
гнезда
,
из
којих
гладни
орлићи
пружају
голишаве
шије
своје
.
По
средини
слике
пукла
,
докле
око
допире
,
њива
са
златним
класјем
,
које
сељани
и
сељанке
сребрним
срповима
обарају
.
У
самом
левом
куту
слике
висок
и
гранат
храст
;
под
њим
шарене
простирке
,
подглавњаци
,
дрвене
заструге
с
јестивом
,
шарене
чутуре
,
гомилице
од
јабука
и
другог
воћа
,
венци
од
плавог
и
црвенога
цвећа
пољског
измешанога
са
јечмовим
класјем
.
Мало
испред
њега
,
под
сунцем
а
до
првога
везаног
снопа
на
њиви
,
колевка
од
шимширова
дрвета
,
—
пуна
извезених
белих
тканина
,
и
опет
празна
јер
у
њој
не
бејаше
чеда
.
Испред
колевке
крочила
на
њиву
млада
а
висока
и
танкострука
једна
жена
у
китњастом
шареном
руху
;
пребледела
у
лицу
,
с
разбарушеном
русом
косом
,
подигла
лице
к
небу
,
упрла
погледе
из
крупних
црних
очију
у
вис
,
па
златном
стрелом
гађа
грдну
једну
мркосиву
орлушину
,
која
раширеним
крилима
лети
у
вис
носећи
у
канџама
румено
чедо
у
белом
свиленом
повоју
.
Јест
,
не
гађа
само
,
него
ју
је
већ
погодила
,
јер
се
под
левим
крилом
орлушине
види
половина
стреле
која
је
оштрицом
својом
пробила
у
срце
њено
.
Кнегиња
Василија
је
поузданим
погледом
и
поузданом
руком
прострелила
орлушину
,
те
спасла
живо
и
здраво
чедо
своје
,
које
јој
је
грабљива
и
гладна
птичурина
зграбила
из
колевке
и
у
вис
к
своме
гнезду
понела
била
.
Њен
је
син
постао
велики
јунак
,
те
му
је
Немања
дао
да
се
зове
Орловићем
.
Од
прилике
једна
трећина
патоса
од
трпезарије
,
и
то
она
до
огњишта
где
је
стојао
мраморни
сто
,
била
је
за
једну
стопу
виша
од
осталога
патоса
.
На
овоме
снижем
патосу
било
је
неколико
храстових
трпеза
са
столовима
и
клупама
.
За
једном
таквом
трпезом
вечерали
су
кнез
Градоје
,
поп
Каритон
и
војводин
властелин
Иван
.
Ристивор
је
стојао
смерно
иза
стола
свога
господара
,
и
,
час
руком
,
час
мигом
,
наређивао
млађима
шта
да
донесу
на
трпезу
а
шта
да
однесу
са
ње
,
као
и
коме
и
кад
да
насипљу
пехаре
вином
,
да
не
остају
празни
.
„
Да
ли
ти
рече
Ристивор
,
“
питаше
кнез
младога
властелина
,
—
„
да
се
прекрстиш
три
пута
и
поклониш
нашем
свецу
,
кад
уђе
у
ову
трпезарију
?
“
„
Право
да
ти
кажем
,
ништа
ми
он
не
рече
,
“
одговори
Иван
;
„
него
видех
га
како
се
на
прагу
поче
крстити
и
клањати
,
те
ја
но
њему
прекрстих
се
и
поклоних
се
!
“
„
Е
,
па
сад
шта
ћу
ја
с
тобом
?
“
окрете
се
стари
кнез
и
викну
срдито
Ристивору
.
-
„
Ти
ћеш
још
учинити
да
се
у
овоме
дому
погази
стари
завет
мога
деда
,
те
да
му
се
кости
у
гробу
преврћу
,
и
да
из
гроба
мене
куне
!
“
„
Ма
,
господару
,
тек
да
заустим
да
му
кажем
,
а
видех
га
где
се
и
сам
од
себе
крсти
и
клања
!
“
правдаше
се
Ристивор
.
„
Ех
,
ти
опет
мислиш
,
светац
је
као
ти
,
да
се
за
сваку
ситницу
срди
!
“
прихвати
поп
Каритон
спустив
празан
пехар
на
трпезу
.
„
Мари
ти
он
да
л
’
се
и
ти
крстиш
и
клањаш
,
а
да
мери
шта
Ристивор
ради
!
“
„
Светац
може
и
да
не
мари
,
јер
се
није
он
нама
заветовао
;
али
ми
ваља
да
маримо
,
јер
смо
се
ми
њему
заветовали
!
Је
л
’
ти
Ристивор
причао
како
је
то
било
?
“
питаше
кнез
Ивана
.
Пре
него
што
Иван
могаше
уста
да
отвори
,
Ристивор
узе
да
се
правда
:
„
Па
,
молим
те
,
господару
,
кажи
по
правди
и
по
души
,
ко
може
све
славе
и
сва
чуда
овога
двора
да
исприча
о
једној
прилици
?
Тек
му
показах
кнегињу
Василију
и
испричах
му
како
је
спасла
своје
чедо
од
орлушине
,
а
ти
и
поп
Каритон
грунусте
на
врата
—
мал
’
не
рекох
као
какве
орлушине
!
“
„
То
треба
да
чујеш
,
млади
властелине
,
како
је
било
.
Причају
да
сад
међу
млађом
господом
има
пуно
њих
,
који
веле
да
су
свеци
и
чудеса
њихова
просто
само
поповска
прича
.
Да
попови
и
калуђери
хоће
по
мало
и
да
измишљају
,
то
сви
знамо
...
“
„
Је
си
чуо
,
кнеже
,
“
пресече
га
поп
Каритон
,
па
мало
преврну
закрвављене
очи
своје
,
—
„
и
ако
смо
другови
од
детињства
,
и
ако
смо
у
младости
заједно
вино
пили
и
ограде
прескакали
,
и
ако
ево
и
сад
заједно
пијемо
,
не
могу
те
пустити
да
се
тако
мучки
на
попове
каменом
бацаш
...
“
„
Причекај
мало
,
попе
,
стојим
ја
теби
на
белези
!
“
пресече
кнез
попа
пружив
руку
према
њему
да
га
устави
;
па
настави
окренув
се
Ивану
:
„
Не
знам
ја
за
друге
свеце
;
али
је
нама
наш
светац
свагда
помагао
.
Ето
чуј
један
од
многих
доказа
.
Дошао
незнан
властелин
у
двор
овај
моме
деду
;
вели
путује
из
Свете
Горе
у
свој
завичај
у
Хрвате
.
Дед
га
мој
гости
овде
три
дана
.
Чини
се
и
моме
деду
и
свој
чељади
да
нека
тешка
брига
лежи
страноме
витезу
на
срцу
;
особито
се
за
столом
у
трпезарији
чудно
понаша
,
час
кришом
погледа
на
мога
деда
,
а
час
на
свеца
;
час
би
устао
,
час
би
опет
сео
да
пије
.
Ноћу
као
да
нема
сна
,
а
и
кад
би
очи
склопио
брзо
би
скочио
из
постеље
са
виком
и
кукњавом
,
и
полетео
би
к
вратима
као
да
бега
од
некаквог
чудовишта
!
Кад
треће
вечери
,
тек
се
при
трпези
обредише
пехарима
по
један
пут
,
а
он
скочи
на
ноге
,
најпре
заклони
мишицом
главу
,
као
да
се
сакрије
од
свечевих
погледа
,
па
онда
посрћући
приђе
к
моме
деду
и
паде
на
колена
.
„
Ево
да
ти
се
исповедим
!
“
узе
да
говори
сузе
лијући
;
„
ево
да
ти
се
исповедим
,
па
реци
како
хоћеш
:
обећа
ми
твој
крвни
непријатељ
кнез
Н
.
“
(
каза
он
и
име
,
само
ти
га
ја
не
казујем
јер
не
би
право
било
!
)
,
„
обећа
ми
,
рече
,
кнез
Н
.
дати
ми
велике
баштине
и
синовицу
своју
ако
те
убијем
;
затекох
му
се
да
те
убијем
;
дођох
да
те
убијем
;
три
пута
се
дизах
од
трпезе
да
ти
отровани
нож
у
прси
сјурим
;
и
три
пута
ми
поглед
твога
свеца
следи
крв
у
жилама
и
скамени
срце
у
прсима
.
И
кад
не
гледах
на
њ
осећах
како
ме
он
гледа
;
осећах
како
ме
рука
његова
дотиче
и
слушах
шапат
његов
:
„
Покај
се
,
несретниче
!
Исповеди
се
кнезу
,
па
ће
ти
Бог
опростити
!
“
Кад
год
бих
легао
на
постељу
видео
бих
два
велика
ока
његова
како
ме
гневно
гледају
из
густога
мрака
:
што
гушћи
и
црњи
мрак
све
то
сјајнија
и
све
то
већа
она
два
његова
ока
!
И
тек
да
задремам
а
он
би
ме
прстима
,
хланим
као
лед
,
дохватио
за
гушу
,
продрмао
и
онда
силно
из
постеље
дигао
,
вичући
јаросно
:
„
Покај
се
,
несретниче
!
“
И
ево
се
кајем
!
Ево
ти
се
исповедам
!
Ево
ти
нож
којим
те
хтедох
убити
!
Везуј
ме
коњма
за
репове
па
растрзавај
;
бацај
ме
у
доње
тамнице
да
ми
јакрепи
и
гуштери
крв
сисају
;
чини
што
хоћеш
,
само
моли
свеца
свога
да
скине
са
мене
погледе
своје
!
“
Ето
што
се
мој
дед
заветова
да
нико
и
никад
у
ову
трпезарији
ући
неће
,
а
да
се
три
пут
не
прекрсти
и
свецу
не
поклони
!
“
Диже
се
млади
властелин
,
смерно
се
кнезу
поклони
па
рече
:
„
Хвала
ти
,
господару
,
на
тој
дивној
причи
у
којој
има
велики
пуок
за
млађе
!
Мени
је
мој
покојни
отац
говорио
да
су
се
у
старо
доба
,
док
је
по
нашим
земљама
било
више
јунака
,
свеци
чешће
и
радије
јављали
међу
људе
,
и
да
су
већа
и
славнија
чуда
чинили
.
А
сада
као
да
је
и
мање
јунака
и
мање
светаца
!
Да
ли
је
мање
светаца
што
је
мање
јунака
или
је
мање
јунака
што
је
мање
светаца
,
то
ја
не
умем
сам
да
разберем
!
„
Ни
ја
ти
то
,
синко
,
не
знам
казати
!
“
рече
старац
љубазно
младом
властелину
.
„
Што
ја
видим
и
што
знам
то
је
:
да
нико
још
на
небу
свецем
постао
није
ко
за
живота
овде
на
земљи
јунак
био
није
!
Кад
би
Бог
давао
светачка
златна
кола
око
главе
свакоме
ко
само
чита
молитве
,
метанише
и
преврће
бројанице
,
не
би
за
све
њих
било
места
у
свих
седморих
небесих
!
Онда
би
и
наш
поп
Каритон
светац
постао
!
Али
Бог
тражи
да
ти
победне
песме
певаш
у
славу
његову
кад
те
Агарјани
на
живу
жеравицу
бацају
не
би
л
’
вером
преврнуо
.
Тако
је
то
,
мој
попе
Каритоне
!
“
.
„
Мислиш
ли
ти
,
кнеже
,
да
ја
не
бих
певао
у
славу
наше
свете
вере
Хришћанске
да
ме
Агарјани
на
жеравицу
метну
?
!
“
питаше
поп
Каритон
,
који
је
више
вина
попио
него
кнез
и
млади
властелин
заједно
.
„
Не
знам
ти
дати
одговора
,
јер
те
још
не
гледах
на
згаришту
Агарјанском
.
Добар
си
поп
,
али
си
грешан
човек
.
А
ниси
ни
имао
прилике
да
се
покажеш
колико
си
јунак
!
“
рече
кнез
.
„
Кад
си
ми
је
ти
дао
да
се
покажем
?
“
питаше
поп
са
мало
загушеним
гласом
у
коме
прекор
трепташе
.
„
Кад
сам
ти
је
ја
кратио
?
“
рече
кнез
па
се
насмехну
с
пуно
презрења
.
„
Е
,
па
добро
,
ево
да
видимо
!
“
прихвати
поп
Каритон
па
климну
главом
и
намигну
на
Ристифора
,
као
да
му
даје
неки
уговорени
знак
.
„
Ето
,
пусти
мене
да
водим
војску
твоју
на
Косово
!
Ти
си
и
онако
стар
,
а
млади
кнежевић
још
је
дете
.
Грехота
би
била
да
,
било
ти
било
он
,
на
Косово
излазите
;
а
два
пута
грехота
да
оба
заједно
пођете
!
И
три
пута
грехота
,
кад
ево
имате
мене
у
замену
да
пошљете
!
“
Старац
,
се
окрете
Ристифору
;
мрдну
главом
и
лево
и
десно
,
и
шкргутну
зубма
.
„
То
је
твоје
масло
!
Нисам
ја
ни
слеп
ни
глуп
,
хвала
Господу
Богу
!
Али
нећеш
,
попе
,
куд
си
наумио
!
Не
дам
ја
теби
ни
да
нас
испратиш
до
на
међу
наше
кнежине
!
“
„
Ето
,
не
рекох
ли
ти
“
рече
поп
.
„
Све
се
бојиш
да
мојим
јунаштвом
не
засеним
твоје
!
“
„
Бог
ми
је
сведок
да
се
никад
тога
бојао
нисам
!
“
прихвати
кнез
поноситим
гласом
и
мало
као
увређен
.
„
Ниси
хтео
оставити
свој
кисели
оцат
,
па
да
се
у
писму
Господина
Кнеза
напојиш
небеском
малвасијом
!
Ниси
чуо
како
он
великом
клетвом
куне
свакога
ко
може
да
дође
а
не
дође
!
Па
да
си
ми
какав
јунак
,
ма
и
не
био
бољи
од
мене
,
па
да
те
поведемо
|
Али
овако
...
.
махни
се
,
попе
,
те
работе
!
„
Тако
ми
ево
овога
вина
,
“
настави
поп
;
„
није
само
да
сам
млађи
од
тебе
за
десет
година
...
“
„
Каквих
десет
година
?
!
“
насмеја
се
кнез
грохотом
;
„
мени
је
седамдесет
а
теби
шездесет
и
пет
!
“
„
Мени
јесте
шездесет
и
пет
,
али
теби
је
,
кнеже
,
у
најмању
седамдесет
и
пет
,
само
се
вазда
издајеш
за
млађег
...
“
„
Нека
ми
је
и
деведесет
и
пет
“
,
пресече
га
кнез
долазећи
у
све
већу
ватру
и
ударив
песницом
о
трпезу
,
—
„
наш
Господин
Кнез
је
срце
моје
подмладио
а
моју
памет
подсетио
да
ја
носим
име
Орловића
!
“
„
Немој
да
бројимо
године
!
Дај
да
меримо
снагу
|
“
рече
поп
.
Скочи
стари
кнез
,
одгурну
љутито
свој
сто
,
збаци
скрлатну
доламу
са
златним
токама
са
себе
,
засука
рукаве
од
свилене
кошуље
,
па
викну
попу
:
„
Ходи
,
попе
,
да
меримо
снагу
!
“
„
Тако
и
ја
велим
,
кнеже
!
“
одговори
поп
,
па
збаци
са
себе
мантију
,
засука
рукаве
од
антерије
,
па
искочи
као
помаман
на
чист
патос
према
кнезу
.
„
И
само
да
се
поштено
о
једном
погодимо
!
Ако
ме
обориш
или
се
ја
први
уморим
,
не
тражим
да
ме
шаљеш
на
Косово
;
ако
те
оборим
или
се
ти
први
умориш
,
онда
поштено
да
останеш
на
двору
а
место
себе
мене
да
пошљеш
!
“
„
Примам
,
примам
,
попе
!
“
викаше
кнез
нестрпљиво
.
„
Пази
,
ево
мене
!
Пази
!
“
И
старац
полете
и
дохвати
попа
снажно
око
паса
,
и
издиже
онаку
људину
у
вис
;
али
се
поп
дочека
на
ноге
,
па
стегну
старог
витеза
око
паса
и
стаде
да
га
повија
те
на
лево
те
на
десно
.
Узеше
се
хрвати
и
носити
око
оних
столова
као
да
су
Агарјански
пеливани
а
не
два
добра
Хришћанина
и
два
од
детињства
друга
.
Млади
властелин
Иван
беше
устао
;
изненађен
оним
што
гледаше
узе
се
најпре
крстити
па
онда
шапну
Ристивору
:
„
Ама
,
брате
,
да
их
раздвојимо
!
“
„
Не
знаш
ти
њих
!
Још
су
они
као
ђачад
манастирска
!
Нека
их
док
се
мало
поуморе
!
“
И
два
млада
витеза
гледаху
мирно
како
се
носе
с
једног
краја
трпезарије
на
други
и
опет
натраг
,
огледајући
ко
ће
пре
кога
о
патос
да
тресне
.
И
кроз
све
напоре
једнако
разговараху
један
с
другим
:
„
Да
видиш
,
кнеже
,
ко
је
поп
Каритон
!
“
„
Да
видиш
,
попе
,
ко
је
Орловић
!
“
„
Је
ли
хоћеш
на
Косово
!
“
„
Није
него
ћу
тебе
да
шаљем
!
“
„
Држ
’
се
,
попе
!
“
„
Држ
’
се
,
кнеже
!
“
Већ
по
дуже
трајаше
то
хрвање
.
Попу
ударила
крв
у
образе
,
у
очи
и
у
само
чело
.
Румени
образи
кнежеви
прогрушали
се
модрином
.
Са
чела
обојице
киптио
је
зној
.
Тада
им
Ристифор
приђе
.
„
Уставите
се
,
славна
јуначка
господо
!
“
рече
им
тихо
.
„
Уставити
се
,
јер
ено
,
рекао
бих
,
светац
вас
мрко
погледа
!
Рекао
бих
да
вам
нешто
довикује
!
“
„
Пуштајмо
се
,
кнеже
,
“
—
рече
поп
;
„
пуштајмо
се
,
да
видимо
шта
светац
хоће
!
“
И
пустише
се
и
раставише
се
.
Оба
задахтала
од
тешких
напора
.
Стари
кнез
убриса
рукавом
зној
са
чела
па
се
окрену
и
погледа
у
свеца
.
И
као
да
не
могаше
да
поднесе
светлост
од
свечева
погледа
,
наднесе
десну
руку
над
густе
веђе
своје
,
па
се
пови
мало
унапред
као
да
боље
види
и
сигурније
чује
.
„
Светац
виче
:
„
Та
докле
ћеш
,
попе
несретниче
?
!
“
Да
му
сутра
палиш
велику
воштаницу
;
јер
,
да
се
он
не
умеша
,
би
ти
сад
већ
брисао
прашину
по
тим
плочама
!
“
„
Добро
,
добро
,
кнеже
!
“
прихвати
доброћудно
поп
,
дохвати
и
испразни
један
пехар
вина
,
узе
исправљати
рукаве
од
антерије
,
намести
свој
црвени
пас
да
стоји
како
треба
,
и
справљаше
се
за
нов
чин
.
„
Нека
светац
не
виче
напразно
;
„
Покајте
се
!
“
Да
се
покајемо
и
да
му
се
помолимо
,
па
да
грешном
телу
одмора
дамо
!
“
И
онда
поп
навуче
мантију
,
макну
главом
на
Ристифора
који
му
притрча
с
кондиром
пуним
воде
.
Опра
поп
руке
,
уми
лице
,
дохвати
своје
разбарушене
косе
те
их
сави
у
перчин
,
намаче
петрахиљ
,
приђе
смерно
пред
велику
икону
великога
свеца
;
метаниса
три
пута
и
узе
жуборити
дугачку
некакву
молитву
,
крстећи
се
живо
и
скоро
без
прекида
.
Ни
кнез
,
па
ни
она
два
млада
витеза
,
не
разумеваху
ништа
од
свега
онога
жубора
.
Него
кнез
би
гледао
у
попа
па
би
се
и
он
крстио
,
клањао
и
спод
прстима
дотицао
,
кад
год
би
видео
да
то
поп
чини
.
А
у
кнеза
гледаше
Ристифор
,
па
се
и
сам
пригибаше
и
спод
дотицаше
онако
како
му
и
господар
чињаше
.
Два
пута
или
три
пута
прекиде
се
онај
молитвени
жубор
,
јер
по
пакосним
сплеткама
сотониним
снађе
попа
неко
зевање
.
Кад
већ
и
трећи
пут
зевну
,
учини
се
попу
да
се
већ
и
свецу
досадило
,
па
се
окрете
,
даде
благослов
и
пружи
руку
кнезу
,
коју
овај
смерно
целива
.
Рече
поп
да
му
ваља
још
мало
остати
у
трпезарији
да
допуни
метанија
.
Кнез
се
осмехну
једним
брком
па
рече
младим
људма
:
„
Ходите
,
децо
,
оставимо
сад
попа
да
доврши
што
је
почео
!
“
Ристивор
и
Иван
отпратише
кнеза
до
на
праг
од
његове
собе
на
првоме
спрату
од
Нове
Куле
.
Ту
им
старац
пружи
десницу
,
коју
они
са
страхом
и
поштовањем
целиваху
,
па
онда
узе
говорити
:
„
Синко
Ристиворе
,
ево
ти
моје
заповести
:
Прво
одведи
властелина
војводина
и
милога
госта
нашег
у
подруме
доње
,
нека
сам
својим
очима
види
је
ли
му
коњу
положено
како
треба
.
Док
то
сам
не
види
,
ако
је
у
истини
витез
,
сан
му
ноћас
на
очи
пасти
неће
.
Кад
легнете
немој
га
много
заговарати
,
јер
њему
ваља
зором
полазити
натраг
к
своме
господару
.
А
и
ти
,
синко
,
потеци
зором
на
Змајев
Вис
;
разви
нашу
заставу
,
спусти
под
њу
мехове
с
вином
,
искупи
око
ње
бубњаре
и
трубаче
,
нека
ударају
у
бубње
и
нека
дувају
у
трубе
,
а
огласнике
пошљи
по
селима
и
засеоцима
,
нека
викну
да
нам
требају
драговољци
,
јер
нас
Господин
Кнез
зове
на
Косово
,
да
одбијемо
Агарјанску
силу
од
наше
Хришћанске
земље
!
“
„
Хоћу
ли
им
казати
како
Господин
Кнез
куне
великом
клетвом
ко
може
да
дође
а
не
дође
?
“
питаше
Ристивор
.
„
Како
ћеш
им
то
казивати
,
кад
то
Господин
Кнез
није
писао
народу
него
војводама
и
кнезовима
,
великој
и
малој
властели
од
ове
земље
?
!
“
беше
одговор
кнежев
.
„
Ако
на
кога
падне
клетва
пашће
на
господу
;
није
њу
Господин
Кнез
намењивао
јадној
сиротињи
!
“
И
стари
кнез
затвори
врата
од
дворане
у
Новој
Кули
.
ИВ
Ристивор
је
,
по
жељи
Ивановој
,
наредио
те
млађа
чељад
простре
постељу
за
Ивана
у
куту
према
његовој
постељи
у
једној
по
широкој
соби
при
земљи
одмах
испод
терасе
.
Два
се
млада
витеза
,
две
властелинске
слуге
два
племенита
господара
,
брзо
спријатељише
,
те
Иван
,
који
се
жаљаше
да
не
може
тако
лако
да
заспи
,
мољаше
Ристивора
да
у
његовој
соби
преноћи
,
не
би
ли
разговором
ноћ
мало
прекратио
.
Леже
сваки
на
своју
постељу
.
Између
њихових
постеља
—
просто
само
простртих
поњава
по
каменим
плочама
од
спода
—
стајаше
снизак
а
по
дугачак
ковчег
од
храстовине
,
на
који
је
Ристивор
донео
два
кондира
вина
,
да
се
нађу
ако
би
се
зажеднело
.
Изнад
постеље
Ристиворове
по
високо
у
углу
од
два
зида
стајала
је
некаква
велика
икона
,
а
пред
њом
је
горело
кандило
,
које
несигурном
и
танком
светлошћу
недовољно
осветљаваше
мрачну
собу
.
Како
је
било
запарно
оставише
отворена
врата
из
собе
у
ходник
.
Дуго
је
у
ноћ
Ристивор
причао
своме
новоме
пријатељу
о
госпоштини
и
о
јунаштву
славне
господе
Орловића
.
Са
правим
заносом
,
као
да
говори
о
каквом
небеском
анђелу
,
причаше
му
о
доброти
госпође
Мандалене
,
о
њеној
чудотворној
моћи
да
својим
погледом
и
полагањем
своје
руке
лечи
болне
и
невољне
.
Шапутом
додаваше
како
неке
дворкиње
причају
да
је
она
преко
своје
воље
доведена
и
привенчана
за
Милана
Градојева
сина
,
