.—
Синко
,
позвао
сам
те
—
вели
му
кад
га
угледа
пред
собом
,
—
да
рашчистимо
рачуне
...
Мислио
сам
,
да
ћеш
сам
к
мени
доћи
...
Знаш
,
стари
узимао
је
,
кад
гођ
је
хтјео
,
а
ја
давао
...
Али
треба
и
враћати
...
Газда
преврће
листове
дужничке
књиге
,
тражи
:
—
Видиш
,
нису
плаћене
ни
камате
за
лањску
годину
.
Оно
,
што
ми
је
покојник
дао
о
светој
Кати
,
једва
је
залегло
за
дућански
прекогодишњи
дуг
,
а
послије
опет
узимао
је
сијено
...
Ти
знаш
читати
?
—
упита
газда
.
—
Знам
нешто
срицати
и
то
штампано
...
—
А
гдје
си
научио
?
—
Учио
сам
;
показао
би
ми
друг
по
које
слово
,
па
бих
га
урезивао
,
у
планини
,
у
кору
од
стабла
,
док
бих
га
утувио
,
па
тако
удри
данас
,
удри
сутра
,
нешто
научио
...
—
Драго
ми
је
,
што
знаш
...
Ето
,
види
сам
!
...
И
узевши
књигу
у
руке
,
донесе
је
Ради
пред
очи
.
—
Не
знам
ја
у
ту
књигу
ништа
!
—
вели
Раде
сагнувши
се
нада
њу
,
па
погледавши
газду
-
застиди
се
.
—
Гдје
је
то
?
Не
знам
ја
ништа
;
већ
како
ти
урадиш
...
—
Треба
,
синко
,
да
се
снађеш
,
да
се
бринеш
,
ти
си
сада
старјешина
у
кући
...
Па
ако
се
ти
не
побринеш
за
кућу
,
ко
ће
други
?
А
колико
ти
је
година
?
—
Пасем
двадесет
и
четврту
.
—
Ето
,
пунољетан
си
!
...
Ради
,
буди
поштен
и
штеди
,
могао
би
с
временом
и
извући
се
из
дуга
...
А
што
ћу
ти
ја
?
Стари
је
оставио
за
собом
силу
дуга
,
купио
оне
земље
;
молио
ме
и
молио
,
па
,
да
му
будем
при
руци
,
попустих
...
послије
ми
,
Бога
ми
,
бијаше
жао
,
али
која
вајда
;
ствар
свршена
,
поговора
нема
!
А
баш
неки
дан
срачунао
сам
све
,
има
око
хиљаду
и
осам
сто
талијера
дуга
и
нешто
ситнежа
;
ту
су
урачунане
:
сијено
,
камата
и
дућанска
роба
све
до
данас
...
—
Чудо
!
—
измаче
се
Ради
.
—
Није
мало
,
не
...
али
скупи
се
,
синко
;
а
ти
,
ако
не
будеш
узимао
,
нећеш
ми
ни
дуговати
.
.
Ето
,
зато
сам
те
звао
,
да
се
знаш
владати
...
Путем
Раде
размишља
о
дугу
:
—
Сила
га
се
Божја
накупила
,
нећеш
нигда
крају
!
Истина
,
примакло
се
са
имањем
;
земљом
најживљи
је
у
селу
,
изашло
је
на
очеву
,
али
која
вајда
?
Па
како
да
обради
сву
земљу
?
Треба
силу
трошкова
,
туђи
посленици
скупи
,
и
све
поскупило
.
Сијено
са
ливада
тек
да
залеже
за
благо
зими
,
козе
,
што
су
најберићетније
и
најиздашније
за
сељака
,
забранише
,
а
духан
плаћају
као
ни
себи
ни
своме
.
Плати
порез
,
шумске
глобе
,
пољске
и
друге
;
-
па
никада
крају
...
Али
ипак
претурила
би
се
година
,
и
лијепо
би
се
живило
-
помисли
.
Да
,
лијепо
,
-
да
не
усрну
покојни
отац
у
дуг
.
Жена
му
рађа
мушку
дјецу
,
двоје
их
је
,
два
сокола
,
вриједна
Божица
и
милокрвна
,
мајка
као
душа
,
а
Цвијета
с
Павлом
смирила
се
,
и
за
њу
вели
човјек
:
—
Није
но
као
крух
што
се
једе
...
У
тим
мислима
иде
поред
својих
земаља
и
не
може
да
их
се
сит
нагледа
,
поносит
је
њима
,
и
,
док
их
гледа
,
чисто
заборавља
и
на
дуг
и
на
свакидање
потребе
.
Још
лежи
,
отпочива
пуста
,
али
кад
је
Божје
сунце
загрије
,
а
већ
је
на
домаку
,
Бог
ће
благословити
тежачке
труде
,
земља
ће
се
окитити
,
сјараниће
се
сунцем
и
кишом
,
оплодиће
,
и
родиће
обилатим
плодом
.
—
Биће
круха
!
—
помисли
Раде
-
и
превише
...
па
куд
ћеш
даље
?
И
занесен
том
мишљу
,
прелази
,
скачући
с
камена
на
камен
,
хитро
преко
газа
набујале
ријеке
,
што
данас
јаче
но
обично
хучи
.
Неосјетљиво
наступи
прољеће
,
пробуди
опочинулу
земљу
и
оживи
разговором
планину
над
селом
.
Раду
прво
прољеће
иза
очеве
смрти
понесе
надом
.
Обилазећи
своја
поља
премишља
и
рачуна
,
колико
ће
користи
имати
,
и
што
продати
и
уштедети
,
да
газда-Јови
на
част
даде
.
Продаће
сувишак
блага
,
за
које
преко
зиме
недостаје
сијена
,
а
свога
сијена
неће
продавати
.
И
зимус
,
ваљда
оно
исто
,
што
је
јесенас
отац
продао
у
бесцијење
,
морадијаше
од
газде
за
скупе
новце
куповати
.
А
година
по
свему
изгледа
понијеће
добро
,
и
гледајући
на
своја
жита
поноси
се
њима
:
—
Бог
ће
дати
,
па
ће
све
добро
бити
!
...
Али
у
мјесецу
мају
побијелила
једне
ноћи
планина
над
кућама
,
а
другу
ноћ
разведри
се
:
осу
се
мраз
и
смрзну
и
махом
уништи
усјеве
.
Сварена
,
погнуше
врхове
ка
земљи
бијела
жита
,
а
кукурузи
,
као
да
се
боје
сачекати
сунца
.
А
кад
свијетло
прољетно
сунце
диже
се
,
указа
се
настрадало
,
пусто
,
поцрњело
поље
као
јесења
стрњишта
:
-
и
Радину
наду
,
понос
и
весеље
,
однесе
једна
ведра
ноћ
и
прољетним
сунцем
обасјани
дан
.
Али
Раде
не
клоне
;
одмах
настојних
дана
поче
преоравати
наново
земљу
,
да
је
засије
.
Болило
га
у
души
да
земља
цијеле
године
нероткињом
остане
,
кад
Божје
сунце
тако
лијепо
грије
,
па
мораће
да
је
оплоди
.
И
оре
,
и
ако
није
земан
томе
.
И
лемеж
задире
у
земљу
и
пада
у
бразде
пуно
сјеме
.
Једнога
јутра
Маша
га
нађе
на
ораници
;
одавна
се
није
с
њиме
разговарала
,
па
га
се
зажелила
и
,
пролазећи
ондје
,
сврне
к
њему
.
Нађе
га
замишљена
и
забринута
,
не
разговара
ни
са
сувезником
,
и
док
сувезник
чврсто
плуг
држи
,
он
обилатом
,
пространом
руком
нашироко
сије
и
сијући
,
Маши
се
чини
,
да
о
нечему
премишља
.
Кад
угледа
Машу
,
зачуди
се
,
па
му
остаде
сјеме
у
шаци
.
—
Сврнула
сам
с
пута
,
—
вели
Маша
збуњена
—
да
видим
што
радиш
...
—
Ево
,
губим
вријеме
...
—
вели
Раде
.
—
И
није
земан
радњи
-
надовеза
сувезник
.
—
Али
,
сувезниче
,
да
побранамо
!
Привезаше
брану
,
па
почеше
с
једнога
краја
.
Раде
потрбушке
леже
на
брану
,
сувезник
боцну
дешњака
и
воли
-
повукоше
.
Раде
лежи
,
руке
и
ноге
испружио
,
па
му
се
по
земљи
вуку
,
притиснуо
узорану
земљу
,
да
с
њоме
семе
покрије
,
а
приљубио
се
уза
њу
,
као
да
је
хоће
да
обгрли
и
својим
животом
загрије
,
сунце
му
упрло
у
леђа
—
грије
га
.
—
Гледај
Божјег
бика
!
—
вели
сувезник
Маши
,
што
с
њиме
упоредо
иде
,
показујући
на
Раду
.
Маша
се
збунила
,
учини
јој
се
,
као
да
сувезник
погађа
јој
мисли
:
—
Како
би
она
радо
легла
на
брану
уз
Раду
,
и
с
њиме
цијели
дан
на
сунцу
бранала
!
—
и
никако
да
са
Раде
ока
скине
.
Кад
приђоше
крају
,
Раде
се
диже
са
бране
;
сувезник
се
забави
око
волова
.
Маша
приђе
Ради
.
—
Гдје
си
ми
ти
?
—
вели
му
.
—
Забавио
се
у
послу
—
одговори
Раде
и
,
узевши
груду
земље
,
мрвљаше
је
у
руци
:
—
сувотна
је
,
Бог
зна
шта
ће
од
сјемена
бити
?
—
и
баци
је
на
страну
.
—
Никнуће
—
вели
Маша
—
из
твоје
добре
руке
,
да
тврди
камен
сијеш
...
—
Ко
вели
?
—
насмија
се
на
њу
Раде
и
,
погледавши
је
низ
тијело
каза
:
—
Зар
си
што
осјетила
?
—
Ништа
...
али
није
сигурно
до
тебе
...
јуначе
мој
!
Претрже
им
разговор
сувезник
,
јавивши
се
Ради
,
а
у
то
бане
и
Божица
,
Радина
жена
,
са
ручком
.
Маша
погледа
Раду
и
поздрави
.
—
Остани
са
нама
-
вели
јој
сувезник
.
—
Остани
-
нуди
је
и
Божица
-
па
ћемо
заједно
...
Али
она
не
хтједе
,
извињава
се
да
не
може
,
да
је
човјек
код
куће
чека
.
Настајне
недјеље
поп
Вране
преко
велике
мисе
држи
проповјед
,
љути
се
на
окупљене
шугаве
овце
;
а
да
се
није
преварио
у
своме
суду
,
најбољи
је
свједок
прст
Божји
,
који
је
у
невријеме
послао
снијег
и
мраз
,
да
их
опомене
и
на
прави
пут
приведе
.
И
проповједа
даље
.
Али
,
наједном
,
опазивши
на
дну
цркве
Раду
уз
Машу
,
прекиде
и
полети
ка
њима
...
—
Живине
!
-
јесам
ли
наредио
да
мушки
стоје
обашка
од
женских
!
—
стаде
га
вика
,
и
љутит
,
гурну
Раду
у
страну
.
—
Не
гурај
се
!
—
вели
Раде
.
Али
поп
Вране
,
као
да
је
побјеснио
,
насрће
на
њ
:
—
Воле
један
,
ја
ћу
ти
рогове
стући
!
—
понавља
више
пута
.
Раде
осјети
како
му
крв
у
главу
долази
и
магли
му
се
пред
очима
,
али
издржа
;
шкрипнувши
зубима
савлада
се
и
мирним
кораком
изиђе
из
цркве
.
Иза
велике
мисе
,
разилазећи
се
,
свијет
шапори
о
Ради
,
али
нико
ни
цигле
ријечи
не
рече
попу
Врани
;
он
је
господар
у
цркви
,
па
може
како
хоће
!
Поп
Вране
,
кад
кући
дође
,
премишљајући
о
ономе
што
се
у
цркви
догодило
,
зажали
у
себи
,
што
није
могао
уздржати
се
.
Јутрос
Маша
му
чисто
казала
,
да
воли
Раду
мимо
цијели
свијет
,
а
кад
њега
не
би
тако
волила
,
ех
,
тада
се
не
би
ни
њему
отимала
.
И
гладећи
му
дебелу
руку
смијала
се
оним
својим
разузданим
смијехом
,
који
попа
Врана
јача
и
дава
му
наде
,
да
ће
га
ипак
Маша
једном
завољети
.
Знао
је
да
је
Раде
њезин
јаран
;
знао
је
то
по
шапорењу
у
селу
,
и
наслућивао
по
њеној
исповједи
пред
њим
.
...
Онога
дана
,
у
цркви
,
кињио
се
борећи
се
сам
са
собом
.
У
одблеску
разних
боја
од
стакала
на
прозорима
,
у
оној
тајанственој
прошарици
,
клечала
је
жена
пред
њим
,
исповиједајући
се
.
Гледајући
је
пред
собом
,
бранио
се
од
напасних
мисли
и
силио
се
,
да
подаде
исповједи
свети
значај
;
да
је
пред
собом
гледа
као
сваку
другу
жену
-
али
није
никако
могао
.
Расијано
,
без
реда
,
бесвјесно
насрћу
на
њ
прости
,
човјечји
,
осјећаји
и
отискују
оне
туђе
,
научене
,
што
се
силом
намећу
и
ради
којих
се
толико
у
животу
кињио
...
Радознао
,
пита
је
,
је
ли
с
другим
гријешила
,
а
кад
жена
признаде
,
навали
упитима
:
—
Је
ли
тај
човјек
јак
,
здрав
,
млад
?
Гријеши
ли
с
њиме
често
,
на
који
начин
,
на
којему
мјесту
?
И
хиљаду
других
ситница
,
на
које
упите
жена
тешко
и
муцајући
одговара
...
А
он
у
томе
трагању
осјети
за
час
неисказану
сласт
...
Али
када
стаде
да
је
свјетује
,
да
већ
не
гријеши
,
да
се
од
гријеха
очисти
и
да
обећа
,
да
неће
већ
,
чак
ни
пожелети
туђега
човјека
,
-
жена
сагне
главу
.
—
Што
мислиш
,
биће
ти
тешко
?
...
зар
нећеш
моћи
одољети
?
—
Да
,
тешко
је
то
...
—
одговори
жена
.
—
Знам
да
јест
!
...
Али
зар
мислиш
да
је
теби
самој
тешко
прегорети
се
?
...
Да
знадеш
како
други
трпе
!
Прегори
се
,
и
у
томе
наћи
ћеш
утјехе
,
отјерај
од
себе
гријешне
мисли
...
покај
се
!
...
Кајеш
ли
се
?
—
Кајем
се
!
—
рече
жена
и
зајеца
.
—
Кај
се
,
као
што
се
и
ја
кајем
!
...
и
прегарај
се
,
као
што
се
и
ја
прегарам
!
...
Скруши
се
,
јер
„
скрушени
и
понизни
доћи
ће
пред
лице
Божје
“
!
...
А
све
што
на
спас
душе
урадимо
,
никакова
је
жртва
,
прама
жртви
нашега
Откупитеља
...
И
не
гријеши
,
жено
,
ни
мишљу
,
ни
дјелом
!
...
—
И
што
даље
говори
,
његове
ријечи
долазе
мекше
и
питомије
...
—
А
опрости
и
мени
,
ако
сам
те
гдјекад
саблазнио
,
као
што
и
теби
Бог
преко
мене
,
жено
,
опрашта
...
Опрости
ми
!
—
Бог
да
нам
прости
!
—
рече
у
плачу
Маша
и
-
крене
низ
цркву
.
Попа—Врана
,
гледајући
за
њом
,
сузе
облише
;
прекрсти
се
и
још
дуго
,
клечећи
и
молећи
се
Богу
,
остаде
у
исповједници
.
...
Раде
се
лако
одљутио
,
он
је
повратит
,
а
и
сјетио
се
,
и
други
га
с
тиме
тобоже
прекарају
,
веле
:
—
Поп
је
пизмен
на
те
,
ради
Маше
.
-
Али
,
ето
,
какови
су
ти
Божји
свештеници
-
примишљаваше
:
-
ради
свога
неваљалства
,
наваљују
на
добре
људе
.
Будала
!
као
да
је
мени
Маша
памет
однијела
као
њему
...
Нека
му
буде
податнија
,
нека
се
,
ако
је
воља
,
поведе
за
њим
,
могла
би
:
поводљива
је
од
нарави
.
Али
што
га
има
с
њиме
?
Маша
ријетко
када
му
и
треба
.
-
Погдјекад
,
истина
,
понесе
га
ум
за
њом
,
занесе
се
;
али
,
ако
му
није
на
дохвату
,
прође
му
...
Гдјекад
,
кад
је
згода
,
загрије
се
и
замијени
је
са
женом
;
оно
дође
некако
...
па
је
тога
часа
слађа
од
ичега
на
свијету
;
гдјекад
пак
чисто
обе
жене
су
му
у
вољи
,
те
му
је
тешко
лучити
једну
од
друге
.
И
Раде
бијаше
по
свему
заборавио
на
увриједу
,
нанесену
му
у
цркви
.
Али
једнога
дана
,
кад
је
у
вароши
био
,
зовну
га
из
дућана
газда
Јово
и
увевши
га
у
дућанску
писарницу
,
упита
га
,
што
оно
бијаше
са
попом
Враном
.
Раде
исприча
,
а
он
га
тада
наговара
да
попа
суду
тужи
,
и
вели
му
:
—
Ако
ћеш
да
будемо
пријатељи
,
тужи
га
!
Раде
шалабаза
,
забацује
,
али
му
не
помаже
.
Газда
вели
:
—
Ти
од
поштена
соја
,
па
да
те
оно
бодулче
попа
срамоти
пред
људима
!
Раде
у
неприлици
сјети
се
:
—
Тешко
је
,
господару
,
с
њима
парбити
се
!
...
Бојим
се
навалиће
на
ме
трошкове
...
па
,
ко
ће
и
свједочити
проти
попу
?
—
То
је
моја
брига
!
А
и
трошкове
ћу
платити
;
довешћеш
адвоката
из
града
...
И
њега
ћу
платити
...
Само
ти
ради
у
своје
име
,
чујеш
,
да
се
не
гласа
о
мени
...
нити
да
ја
пред
свијетом
улазим
у
што
...
Раде
се
чуди
,
што
се
газда
Јово
оборио
на
попа
Врану
;
оно
јест
,
раније
били
су
душмани
,
ради
тога
што
поп
завргну
сеоску
благајну
,
али
од
када
се
говори
о
некој
слози
између
лацмана
у
вароши
,
за
коју
говораху
да
ће
бити
од
велике
користи
тежаку
,
—
помирише
се
.
Но
људи
у
то
не
верују
,
чини
им
се
,
да
се
лук
са
очима
не
може
сложити
,
а
зна
се
,
да
од
господе
никада
сељаку
користи
,
па
се
боје
сада
,
кад
се
сложише
,
да
не
буде
и
грђе
,
но
што
је
до
сада
било
.
Али
ипак
мора
да
има
нешто
!
Ето
,
у
здравље
слоге
,
у
опћини
су
два
присједника
кршћанина
;
и
вију
се
двије
заставе
,
око
којих
води
се
жестока
борба
,
ради
положаја
:
ради
се
о
томе
,
која
мора
бити
засађена
са
десне
стране
,
или
она
хришћанска
или
пак
она
кршћанка
!
...
О
томе
премишља
Раде
путем
,
и
док
му
један
писар
из
чаршије
слаже
тужбу
.
Потписа
тужбу
својом
руком
и
понесе
је
на
суд
.
...
Бијаше
тужбу
свргао
с
памети
,
кад
му
уручише
позов
.
Тек
сада
збуни
се
;
чисто
му
жао
...
-
Што
му
је
поп
учинио
?
Није
га
ударио
,
није
га
ни
у
чему
ни
оштетио
,
а
шта
му
се
мари
за
бесједе
;
биће
да
му
је
притужило
,
када
се
онако
разљутио
на
њ
!
Али
како
ће
да
не
иде
на
парбу
,
газда
Јово
биће
поручио
по
адвоката
,
и
припелио
му
и
прекјуче
,
кад
га
је
у
вароши
видио
,
да
никако
не
опрашта
попу
,
ако
ће
да
су
пријатељи
;
а
он
већ
знаде
,
како
је
,
кад
ти
је
газда
пријатељ
,
а
камо
ли
,
кад
ти
је
душманин
!
Ево
,
натраг
неколико
дана
,
одсјече
главу
Радивоју
,
сину
Војканову
,
што
му
пијан
рече
,
да
му
увијек
по
штогођ
од
наднице
закида
.
Не
само
што
га
је
тужио
суду
,
већ
довео
адвоката
из
града
,
онога
чија
се
бесједа
у
суду
најтеже
зарезује
,
и
бијаше
Радивој
осуђен
на
затвор
.
Пали
и
големи
трошкови
на
њ
.
-
Срећа
,
те
неће
имати
одакле
да
их
плати
!
На
расправи
адвокат
попа
Вране
,
доктор
Пилић
,
чуди
се
,
што
се
ово
догађа
у
новије
доба
;
тога
прије
ни
у
сну
није
било
.
У
боља
времена
,
кад
би
млађарија
издалека
тек
назријела
свога
пастира
,
дочекала
би
стојећке
,
прихватила
се
руке
и
почитала
га
,
а
ево
сада
што
смо
дочекали
:
да
једно
голобратче
усуђује
се
тужити
свога
духовника
,
челик
домољуба
и
народнога
добротвора
.
Попу
Врани
сигурно
није
било
на
уму
,
да
у
Божјем
храму
,
у
којему
је
он
једини
господар
,
никога
срамоти
,
већ
да
посавјетује
заблудјелу
овцу
,
данашњега
тужитеља
...
Позива
се
најпослије
на
законске
прописе
и
моли
да
суд
ријеши
туженика
...
За
накнаду
,
дангубе
,
дневница
и
путнога
трошка
,
тражи
сто
круна
.
Радин
адвокат
опомиње
свога
колегу
,
да
се
држи
ствари
.
У
овоме
послу
нема
посла
поп
Врана
као
пастир
повјерених
му
оваца
,
већ
сматра
се
од
суда
као
сваки
други
смртник
.
Је
ли
или
није
он
својим
поступком
увриједио
тужитеља
?
Да
,
јест
!
То
су
нам
малоприје
свједоци
исказали
,
и
потпуно
потврдили
наводе
у
тужби
,
дакле
,
прама
томе
,
туженик
има
да
се
осуди
на
прописане
казне
и
исплату
парничких
трошкова
.
Тражи
,
као
и
колега
,
у
име
накнаде
,
дангубе
,
дневница
и
путнога
трошка
,
сто
круна
.
Раде
слуша
свога
адвоката
и
чисто
се
стиди
,
жао
му
,
што
се
уплео
без
своје
воље
у
господске
после
и
,
не
сачекавши
осуде
,
оде
из
суда
.
Судац
прогласи
осуду
:
Поп
Вране
осуђује
се
на
два
дана
затвора
,
односно
на
глобу
,
која
тој
своти
одговара
.
Његов
адвокат
проти
осуди
положи
уток
на
старију
власт
.
И
старија
власт
уважи
уток
,
и
ријеши
тужбе
попа
Врану
,
и
све
трошкове
свали
на
Раду
.
Па
кад
попови
пријатељи
из
града
брзојавише
о
успјеху
,
попов
слуга
заслави
у
оба
звона
на
цркви
,
таман
као
оно
неке
године
,
кад
се
помолише
на
последњему
савијутку
бискупске
кочије
,
што
вожаху
пресвијетлога
у
пастирске
походе
.
А
и
поп
Вране
одржа
задану
ријеч
,
дату
пријатељима
и
знанцима
,
да
ће
учинити
добар
свечани
ручак
,
ако
остане
прост
од
тужбе
.
И
требало
је
то
да
учини
,
јер
се
пријатељи
живо
заузеше
да
од
казне
ријешен
буде
.
На
ручак
позвати
су
сви
околни
жупници
,
и
неки
фратри
из
манастира
,
два
калуђера
,
начелник
,
газда
Јово
,
и
један
опћински
присједник
.
Мјесни
учитељ
није
позват
,
што
у
политици
није
сумишљеник
попа
Вране
,
већ
припада
другој
странци
,
која
је
антиклерикална
,
а
газда
Јово
и
калуђери
позвати
су
,
и
ако
нису
сумишљеници
,
и
чак
су
,
по
мишљењу
попа
Вране
,
чланови
другога
народа
или
изрода
—
ради
блажене
слоге
,
која
је
по
читавој
земљи
одјекнула
,
па
и
до
амо
допрла
.
—
Треба
доказати
,
да
ни
радикали
нису
слози
противни
,
ако
је
та
слога
на
корист
овога
напаћенога
народа
—
мишљаше
поп
Вране
.
Званице
се
договорише
да
се
сјате
на
одређеноме
мјесту
,
па
скупа
да
појашу
до
попа
Вране
.
Пред
друштвом
јаши
фра
Јосо
на
бијесноме
вранцу
и
држи
тробојну
заставу
у
руци
,
а
за
њим
поредаше
се
фратри
и
два
калуђера
;
фратри
су
у
црвеним
народним
капама
,
хоће
да
изненаде
попа
Врану
,
који
у
свакој
народној
згоди
на
тај
начин
даје
одушка
своме
домољубљу
.
Пољем
влада
омара
,
а
затегла
суша
,
па
од
прољетос
настрадала
од
мраза
жита
не
помогоше
се
:
кукурузи
тек
што
се
држе
,
а
празно
класје
бијелих
жита
стрши
у
вис
,
као
да
тамо
помоћи
тражи
,
кад
изгладњела
земља
у
најљепше
вријеме
изневјери
.
Цврчци
,
такмичећи
се
,
помамише
се
,
као
за
инат
љетној
тишини
,
а
заморени
сељаци
,
неки
с
омотаним
пешкиром
око
главе
,
одјевени
љети
као
и
зими
у
сукну
,
измичу
се
испред
бијесних
коња
у
страну
и
,
у
знак
поздрава
,
капе
се
дохваћају
.
Чуде
се
,
куд
ће
ова
сила
фратара
,
један
бјеснији
од
другога
.
Али
јахачи
не
обазиру
се
на
пјешаке
,
већ
на
догледу
цркве
разиграше
коње
,
такмичећи
се
ко
ће
прије
стићи
.
Добри
коњи
,
али
боља
од
свих
бедевија
младога
калуђера
,
оца
Лаврентија
:
одвоји
се
од
осталих
и
заграби
...
Поп—Вранину
слузи
зазор
,
што
бедевија
к
цркви
прва
стиже
те
однесе
барјак
,
па
,
кад
стигоше
,
вели
фратрима
:
—
Што
је
пустисте
испред
себе
?
Свугдје
је
мушко
штиманије
!
...
Разјахаше
,
а
коње
повађају
комшије
,
што
се
,
радознали
,
окупише
око
куће
чувши
звеку
звона
и
пуцњаву
прангија
.
Званице
се
љубе
са
попом
Враном
,
и
честитају
му
на
побједи
кршћанске
љубави
над
мржњом
,
и
прије
ручка
испише
по
чашицу
ракије
.
У
то
дође
и
начелник
,
газда
Јово
,
са
кочијом
до
испод
куће
,
с
њиме
је
у
кочији
дошао
опћински
присједник
,
варошки
крчмар
,
који
је
због
слоге
у
опћинску
управу
ушао
,
и
само
ради
ње
данас
се
жртвовао
,
да
са
газда—Јовом
дође
,
јер
,
друкчије
,
јер
још
њихови
стари
нису
били
пријатељи
.
Газда
Јово
задихао
се
и
заморио
идући
пјешке
до
куће
,
а
да
се
не
замјери
клеру
ни
једне
ни
друге
вјере
,
није
сакупљене
свештенике
поздравио
ни
са
„
Фаљен
Исус
“
ни
са
„
Помози
Бог
“
,
већ
рекавши
:
-
„
Добар
дан
,
господо
!
“
одмах
сједе
.
Погледа
по
друштву
:
нико
ни
ријечи
!
Неки
од
фратара
не
познају
лично
газду
;
познају
га
тек
по
имену
и
гласу
,
али
неће
да
му
пођу
у
сусрет
,
да
га
поздраве
,
мисле
,
треба
да
он
то
први
уради
:
црковна
власт
је
тежа
од
свјетовне
!
Поп
Вране
разби
лед
,
па
га
представи
и
—
руковаше
се
нови
знанци
.
Гости
у
кући
осјетише
врућину
,
низа
дебеле
образе
газда—Јова
циједи
се
зној
,
махом
купи
га
рупцем
,
с
тога
домаћин
поведе
друштво
у
одгојак
до
куће
,
гдје
је
,
на
отворену
,
зрачније
и
угодније
но
у
кући
.
Трпеза
,
за
коју
посједоше
,
удешена
је
нарочито
за
данашњи
дан
,
између
дрвета
,
у
прошарици
.
У
челу
стола
посади
поп
Вране
старога
фра
Јеру
,
големе
,
кратке
шије
,
ћелава
,
коме
су
и
сами
прсти
на
руци
претили
;
о
десну
му
сједи
газда
Јово
,
до
њега
стари
калуђер
,
отац
Дионисије
,
оштра
дугуљаста
лица
и
живих
црних
очију
,
па
млади
калуђер
;
с
лијева
пако
фра
Анте
приморац
,
доктор
црковнога
права
,
а
осталих
њих
десеторица
поредаше
се
по
вољи
.
Маша
,
коју
је
поп
Вране
позвао
,
да
спреми
ручак
,
донесе
чорбу
.
Од
некога
дјечка
узела
је
нову
црвену
капу
и
ставила
је
нахеро
на
главу
.
Њој
то
сличи
,
па
се
гости
весело
насмијаше
,
а
поп
Вране
не
може
ока
да
с
ње
скине
;
и
,
гледајући
је
,
часом
заборави
на
госте
,
и
његове
строге
црте
лица
попуштају
мекшим
цртама
,
чисто
питомијим
.
Једући
друштво
помало
разговара
,
претргнуто
,
обично
.
Дебели
фра
Јере
гледа
,
како
доктор
црковнога
права
узе
кришку
пршута
вилицом
,
и
на
тањиру
реже
га
ножем
,
то
он
не
може
да
поднесе
:
једи
се
у
себи
,
и
очи
му
једнако
тамо
замичу
.
Најпослије
приморско
вино
развеза
језике
,
а
након
печене
јањетине
пије
се
боље
.
Код
шампањца
фра
Анте
диже
се
,
да
наздрави
свечару
.
У
прошарици
,
док
говори
,
погдјекад
одбљесну
се
у
сунцу
наочари
.
Док
се
диже
,
фра
Јере
гурну
старога
калуђера
оца
Дионисија
,
што
до
њега
сједи
,
и
вели
озбиљно
:
—
Видећеш
сада
,
какових
говорника
има
у
нашему
светому
реду
!
Доктор
погледа
по
друштву
и
поче
да
говори
:
—
Мисао
—
вели
—
дошла
ми
је
у
памет
овога
часа
у
овоме
зеленоме
одгојку
.
Нашега
свечара
могу
да
присподобим
ономе
големоме
храсту
,
што
га
сви
у
овоме
одгојку
видимо
—
и
показа
руком
на
њ
—
око
кога
обавио
се
бршљан
,
и
окупили
се
закржљали
храстићи
;
души
га
бршљан
,
испија
му
сок
,
као
да
би
хтјео
да
му
запријечи
раст
и
полет
у
свијетлије
сфере
,
рекао
би
,
обрваће
га
;
али
храст
се
не
да
,
надвлада
све
запријеке
,
и
ширећи
се
осваја
све
више
свјетлост
и
висине
,
а
душмани
остају
у
тмици
,
да
испаште
своје
гријехе
.
Тај
храст
,
браћо
једнога
народа
двају
племена
,
није
нико
други
него
наш
свечар
,
узор
свештеник
и
домољуб
,
поп
Вране
,
а
бршљан
и
закржљали
храстићи
,
његови
су
душмани
...
Дакле
,
нека
га
Бог
поживи
!
Друштво
одушевљено
прихвати
здравицу
,
млади
калуђер
запјева
„
На
многаја
љета
,
“
али
пјевајући
остаде
сам
,
и
ућута
,
јер
фратри
надвладаше
својом
пјесмом
:
„
Много
лита
сритан
био
.
“
Кад
пјевање
престаде
,
газда
Јово
вели
,
онако
,
као
да
му
је
онај
час
на
памет
пало
:
—
Колико
сам
оној
будали
Ради
говорио
,
да
одустане
од
тужбе
,
али
што
влах
уврти
у
главу
,
не
би
нико
,
ни
Бог
!
Гдје
ће
сврака
соколу
нахудити
?
Поп
Вране
ногом
испод
стола
очепи
фра—Јосу
и
кришом
се
у
хитњи
погледаше
.
—
Поквари
се
народ
!
—
јави
се
фра
Дане
,
јак
,
прикладан
човјек
,
чије
црне
очи
блудиле
су
некамо
,
неодређено
,
а
биле
би
врло
лијепе
,
да
у
њима
сјаше
искра
сазнања
.
Он
то
рече
онако
из
обичаја
,
и
не
мислећи
на
оно
што
је
рекао
.
Али
други
прихватише
његове
ријечи
,
као
једну
мисао
.
—
Тако
је
!
—
потврди
дебели
фра
Јере
-
није
више
наш
народ
оно
што
је
негда
био
,
а
било
је
то
друкчије
,
и
док
сам
ја
по
жупама
наставао
.
Био
је
тада
наш
народ
,
што
но
ријеч
:
голубиње
ћуди
и
дјевичанске
природе
.
Кад
би
видио
свога
жупника
,
дочекао
би
стојећке
,
скинуо
капу
и
љубио
из
почитања
у
руку
.
Истина
било
је
и
тада
и
лупежа
и
хајдука
,
али
што
ћеш
?
Крало
једно
другоме
,
и
клали
се
међу
собом
!
А
и
са
својим
жупником
,
пастиром
,
били
су
умиљати
као
јањци
.
И
у
кући
не
би
се
изјело
бољега
залогаја
,
да
не
би
њиме
понудио
свога
фра
Јера
...
Ах
,
да
,
друга
су
оно
времена
била
!
...
А
како
је
сада
,
то
ви
млади
знате
,
де
,
реците
!
—
и
насмија
се
фра
Јере
,
а
округло
лице
дође
округлије
и
свјетлије
.
Па
подвивши
главу
,
спусти
му
се
потиљак
и
—
узригну
му
се
.
Извади
из
широкога
фратарскога
рукава
кутијицу
,
промућка
чашом
и
усу
у
њу
из
кутијице
крцату
жљицу
бикарбоната
,
промијеша
,
и
испи
на
душак
.
—
Ово
је
света
ствар
!
—
вели
оцу
Дионисију
—
Хоћеш
ти
једну
жљицу
?
—
Мани
,
Бога
ти
,
то
је
отров
!
—
окоси
се
отац
Дионисије
;
љутио
се
,
јер
га
је
помео
у
здравици
,
коју
је
у
памети
слагао
,
да
је
изрече
као
православни
свештеник
свештенику
латинске
цркве
.
Доктор
црковнога
права
,
љуштећи
јабуку
потврди
фра
Јерине
назоре
у
главноме
,
али
се
њему
чини
,
да
исквареност
у
нашем
народу
још
није
ухватила
маха
,
али
бојати
се
!
—
И
послиједи
јачим
гласом
:
—
Лажни
либерали
шире
се
свугдје
...
криво
схваћена
култура
наше
интелигенције
продире
у
народ
,
упропастиће
га
;
зато
ми
,
свештеници
,
једне
и
друге
вјере
,
имали
бисмо
народу
предњачити
добрим
примјерима
...
Дакако
,
хоће
се
добрих
дјела
,
а
не
само
ријечи
.
Млади
калуђер
испитљивим
,
радозналим
погледом
погледа
на
попа
Врану
;
и
фратри
загледаше
се
,
али
ипак
побегенаше
доктору
.
Газда
Јово
опази
,
да
наш
народ
није
баш
рђав
,
није
изображен
,
нема
школа
,
још
је
дивљи
—
треба
га
просвијетлити
!
...
—
К
просвјети
допринијеле
би
и
сеоске
благајне
свој
дар
,
а
оне
ће
му
и
онако
помоћи
—
опази
поп
Вране
и
кришом
погледа
у
фра—Јосу
.
—
Дакако
да
хоће
—
потврди
газда
,
докучивши
куд
шиба
поп—Вранина
бесједа
.
Па
му
паде
на
памет
,
колико
шкоде
му
је
зимус
нанио
,
купивши
сијено
за
дружинаре
благајне
;
а
ради
ли
он
то
из
доброте
срца
или
за
коју
другу
сврху
?
...
У
то
изнебуха
диже
се
отац
Дионисије
.
Друштво
напито
,
пробављајући
,
упре
погледе
у
њ
,
његова
прогушана
брада
дрхти
,
а
очи
живо
продиру
ондје
гдје
их
унесе
.
Наздравља
попу
Врани
као
поштену
човјеку
,
дарежљиву
,
пријатељу
народа
;
његово
је
мнијење
,
ко
није
поштен
човјек
,
није
ни
добар
свештеник
,
зато
нека
Бог
поживи
поштењачину
попа
Врану
,
данашњега
свечара
!
Овога
пута
„
живио
“
јачи
је
;
млади
калуђер
у
заносу
опет
отпоче
„
На
многаја
љета
“
,
али
друштво
преврну
и
оте
„
Много
лита
сритан
био
!
“
Отац
Дионисије
очито
се
љути
:
ето
,
бар
на
његову
здравицу
,
могло
се
отпјевати
српски
:
„
На
многаја
љета
“
...
Кад
се
занос
слеже
,
диже
се
поп
Вране
,
уозбиљио
се
,
гриска
доњу
усницу
,
и
подвојак
му
се
нарозао
.
Захваљује
предговорницима
.
Зна
да
изречене
здравице
у
његову
славу
не
иду
њега
као
човјека
,
него
као
сина
заједничке
нам
напаћене
домовине
,
над
коју
су
се
надвиле
црне
облачине
да
је
угуше
...
Нашу
истргану
домовину
можемо
упоредити
црној
кукавици—удовици
,
рашчешљаних
коса
,
коју
свако
може
да
кињи
...
Али
она
не
боји
се
страних
душмана
,
већ
је
душа
боли
,
кад
види
своје
властите
синове
,
које
је
својом
крвљу
одгојила
и
—
издржава
их
,
где
је
издају
и
од
ње
се
одмећу
;
има
наша
отаџбина
и
челик
домољуба
и
поборника
,
којих
требало
би
да
се
данас
из
захвалности
сјетим
;
али
то
овога
часа
испуштам
ради
наше
слоге
,
јер
сам
и
ја
и
моји
сумишљеници
:
-
„
за
слогу
добрих
у
добру
“
дјеца
једнога
народа
двају
племена
и
,
у
славу
наше
красне
домовине
,
испијмо
наше
чаше
на
искап
и
запјевајмо
„
Липа
наша
домовино
!
“
Први
фратри
,
а
пред
њима
фра
Јосо
,
дигоше
се
.
Газда
Јово
,
тежак
,
окљева
,
а
отац
Дионисије
погледа
у
младог
калуђера
и
—
диже
се
.
—
Капе
доље
!
—
загрми
фра
Јосо
.
-
И
ви
тамо
!
викну
сељацима
,
што
су
мирно
уоколо
стали
и
буљили
у
друштво
.
—
Биће
да
ће
се
помолити
Богу
,
да
му
зафале
на
обилату
ручку
!
—
вели
један
од
сељака
,
скидајући
капу
.
И
заори
се
пјесма
из
свег
гласа
,
снажно
,
заношљиво
.
Газда
Јово
прати
пјевање
у
памети
,
јер
никада
не
пјева
.
Рукама
опро
се
о
сто
;
блиједо
,
набухнуло
лице
продужило
се
и
уозбиљило
,
као
кад
неко
претрже
у
један
мах
неоправдани
,
разуздани
смијех
.
Кукаст
нос
спустио
се
,
а
очи
звјерају
:
-
али
у
таквоме
стању
остаде
само
за
час
,
па
,
како
пјесма
престаде
,
лице
задоби
свој
првашњи
изглед
.
—
Не
изазивљу
—
шапне
оцу
Дионисију
млади
калуђер
,
отац
Лаврентије
—
нијесу
још
споменули
хрватскога
имена
...
Немојте
споменути
ни
ви
нашег
српскога
,
кад
будете
наздравили
народу
!
-
Љубав
за
љубав
!
—
А
ти
им
вјерујеш
?
—
тихо
одврати
отац
Дионисије
и
погледа
својим
живим
очима
по
друштву
,
па
,
видјевши
да
весело
о
нечем
друштво
разговара
,
настави
:
—
Ти
им
вјерујеш
?
Што
они
нама
желе
,
дао
,
брате
,
њима
Бог
!
особито
фратри
...
А
зашто
подржавају
попа
унијатскога
,
што
пазаре
са
душама
нашега
народа
,
кад
су
гладне
године
!
?
Да
,
са
неколико
варичака
кукуруза
,
мисле
,
да
ће
сви
наши
превјерити
!
...
—
Ви
увијек
једно
—
опази
млади
калуђер
,
побојавши
се
да
,
напит
,
отац
Дионисије
не
помути
слоге
...
—
Пусти
ти
њих
...
Кад
они
варају
,
вараћу
и
ја
...
—
Тако
је
!
И
опет
се
диже
старац
отац
Дионисије
и
вели
:
—
Ми
смо
заборавили
у
нашем
весељу
,
да
испијемо
чашу
у
здравље
—
знате
кога
?
—
Онога
који
је
крв
наше
крви
,
у
здравље
нашега
народа
обију
вјера
!
...
—
Добро
је
!
—
упада
у
ријеч
газда
Јово
.
—
Познато
нам
је
—
прослиједи
старац
—
како
се
наш
народ
борио
проти
некрсту
,
вјеран
вјери
својих
отаца
...
Сјетимо
се
,
да
смо
и
ми
из
народа
и
закунимо
се
,
да
ћемо
га
само
добру
учити
!
Је
ли
тако
?
Нека
Бог
поживи
дакле
наш
народ
обију
вјера
и
обају
племена
!
...
Живио
народ
!
„
Живио
!
“
ори
се
у
друштву
а
прихватише
да
вичу
и
сељаци
,
већ
здравицама
привикли
.
Међу
сељацима
поп
Вране
угледа
Марка
,
човјека
Машина
,
позове
га
и
понуди
пуном
чашом
вина
.
И
наста
весела
шала
међу
гостима
,
пјевање
пјесама
и
задиркивање
.
Неко
од
млађих
схвати
Машу
вавољком
средине
од
круха
у
капицу
,
она
се
насмија
и
побјеже
у
кухињу
.
За
њом
пожури
човјек
јој
Марко
,
да
у
мараму
покупи
,
што
је
иза
ручка
остало
.
Иза
црне
каве
друштво
се
диже
од
трпезе
.
Фра
Јере
зажели
да
спава
,
али
фра
Јосо
не
да
.
Вели
:
—
Нико
не
смије
оставити
своје
браће
.
Тако
дебели
фратар
задовољи
се
,
да
се
гега
по
одгојку
,
мислећи
непрестано
на
пробаву
.
Али
кад
га
друштво
изгуби
с
вида
,
леже
испод
дрвета
у
хлад
,
да
бар
опочине
,
док
бар
пробава
траје
.
Доктор
црковног
права
извади
из
рукава
смотру
„
La
civita
cattolica
”
,
-
(
Он
је
и
онако
,
дошао
да
се
провоза
и
разоноди
у
простој
природи
.
)
-
па
нашавши
хлада
,
сједе
,
да
чита
.
Остали
фратри
подвезаше
конопцем
од
три
узла
фраторску
црну
хаљину
,
да
им
не
смета
,
и
засукаше
рукаве
од
кошуље
,
те
се
стадоше
уметати
каменом
.
Сељацима
тек
сада
срце
заигра
и
очи
дођоше
живље
:
—
Боже
,
ко
ће
одбацити
?
Једно
чобанче
,
дугих
руку
,
спуштених
беневрека
,
неишчешљане
загасите
косе
,
јарких
очију
,
приђе
попу
Врани
и
,
дрхтећи
од
узбуђења
,
вели
му
:
—
И
ја
бих
се
,
попе
,
бацио
!
...
—
Де
,
ти
,
али
јуначки
;
одбаци
калуђеру
!
...
—
Нећу
моћи
...
—
и
погледа
младога
калуђера
,
који
држаше
тешки
камен
у
руци
.
—
Нећу
моћи
—
понови
,
—
снажан
је
,
гледај
му
плећа
,
а
бикује
ли
,
бикује
!
Па
и
вино
,
попе
,
и
храна
...
—
Није
по
томе
...
—
Јест
,
попе
!
Видим
ја
како
он
мало
прије
прихватио
се
јањетине
,
таман
као
да
њу
прву
на
сто
донесоше
...
Е
,
да
!
...
Поп
Вране
нареди
Маши
,
да
му
пода
чашу
вина
.
Чобанче
испи
и
,
отрвши
уста
рукавом
од
кошуље
,
прихвати
камен
из
калуђерових
руку
.
Покуша
неколико
пута
да
одбаци
,
задихао
се
од
зора
и
,
пошто
камен
баци
,
пада
као
сноп
на
земљу
.
Али
узалуду
,
оно
,
јесте
,
добро
баца
,
али
по
калуђерову
мјерењу
,
види
се
да
до
биљеге
фали
читава
подланица
.
Бацајући
за
последњи
пут
камен
,
чобанче
се
већ
расрди
и
вели
:
—
Не
би
Бог
!
Поп—Вранин
слуга
љути
се
,
што
опет
калуђер
однесе
барјак
,
а
снажни
фра
Јосо
неће
да
се
већ
умеће
,
кад
види
да
не
може
пребацити
.
Оно
чобанче
вели
слузи
,
гледајући
на
калуђера
:
—
Старовјерац
је
оно
,
јуначина
,
брате
!
Али
не
будали
ти
,
и
храна
,
и
вино
...
Их
,
још
ми
у
носу
мимо
свега
осталога
остаде
мирис
печене
јањетине
!
...
У
то
Маша
изнебуха
узе
камен
и
уметну
се
с
њиме
и
вели
:
—
Боље
би
од
попа
Вране
!
...
А
кад
хтједе
фра
Дане
да
се
баци
,
посрне
и
затетура
...
—
Пијан
је
као
сјекира
!
—
опази
отац
Дионисије
.
-
А
Маша
кида
се
од
веселога
смијеха
.
—
Вријеме
је
да
се
одлази
!
—
опази
газда
Јово
,
раздријемавши
се
,
био
се
наслонио
главом
на
трпезу
и
закуњао
.
Слуга
купи
сијено
испод
коња
и
меће
им
зобнице
,
да
су
бјешњи
;
калуђеровој
бедевији
тек
прегршт
сасу
:
мисли
утече
јој
фра—Јосин
вранац
!
Један
дјечак
,
комшија
,
поцрњео
,
аљкав
,
купи
балегу
испод
коња
;
загледа
се
у
једну
,
још
живу
:
пуши
се
из
ње
и
осјећа
оштри
воњ
.
—
Види
!
—
вели
своме
другу
,
другоме
дјечаку
,
а
очи
му
сјевнуше
-
у
њој
жито
живо
,
могао
би
га
сијати
...
Узе
балегу
у
руку
и
,
држећи
је
у
руци
,
окљева
да
је
у
врећу
стрпа
,
као
да
му
је
жао
.
Газда
Јово
опрашта
се
са
свечаром
,
с
њиме
ће
са
кочијом
опћински
присједник
,
кршћанин
,
варошки
крчмар
,
а
остало
друштво
повратиће
се
на
својим
коњима
.
И
опраштајући
се
опет
забрујаше
звона
и
затутњи
неколико
прангија
и
тробојна
застава
лепрша
у
рукама
фра—Јосиним
и
виче
се
,
скупа
са
сељацима
,
свечару
последње
„
живио
“
!
...
и
коњи
-
похиташе
.
Кад
одоше
гости
и
звона
престаше
славити
,
вели
поп
Вране
окупљеним
сељацима
:
—
Сада
идите
,
доста
се
весеља
нагледали
!
...
-
Хоће
наш
поп
!
...
—
рече
Марко
,
Машин
човјек
.
—
Ужива
своје
право
!
—
јавише
се
неки
од
комшија
-
и
разилазе
се
својим
кућама
.
Сунце
нагиње
ка
западу
и
планини
,
узмиче
у
долима
,
драгама
и
испод
греда
,
испред
модричастих
сјена
,
које
неосјетљиво
дижу
се
све
више
и
више
.
Маша
гологлава
распрема
сто
;
сунце
у
прошарици
просипље
јој
се
по
плавој
коси
,
а
поп
Вране
никако
да
с
ње
ока
скине
.
Иза
весеља
у
душу
му
усељава
се
лака
туга
,
долази
полако
,
али
осјетљиво
;
захвата
га
све
јаче
гледајући
како
сунце
узмиче
сјенама
;
а
кад
по
одгојку
завлада
хлад
,
зажели
се
разговора
са
Машом
.
—
Машо
!
—
јави
се
и
понуди
је
да
сједне
.
Жена
га
погледа
и
већ
јој
се
смијех
појави
у
угловима
усана
;
још
јој
је
смијешан
у
црвеној
капи
.
-
Али
погледавши
га
у
очи
,
учини
јој
се
,
да
је
те
очи
моле
,
и
сједе
сучелице
њему
.
—
Што
хоћете
?
—
упита
га
гледајући
у
злаћани
прах
што
између
њих
у
сунчевој
зраци
игра
.
—
Ти
ме
,
Машо
,
не
разумијеш
и
ваљада
не
можеш
да
разумијеш
;
ти
си
,
од
нарави
,
безбрижна
,
снажна
...
Хтјео
бих
и
ја
такав
бити
,
али
не
могу
...
Видиш
,
-
тек
што
су
гости
пошли
,
савладала
ме
туга
и
нико
не
може
да
ме
утјеши
,
до
тебе
Машо
...
Драга
си
ми
...
и
не
тражим
друго
већ
да
си
код
мене
...
А
јесам
ли
ја
теби
мио
?
—
изговори
очито
дирнут
.
—
Нисте
ми
мрски
...
А
и
зашто
би
били
?
...
-
И
,
отежући
бесједама
,
однесе
је
изнебуха
мисао
ка
Ради
.
Поп
Вране
,
као
да
је
осјетио
њену
мисао
,
вели
јој
:
—
Знам
да
ти
нисам
мио
,
али
једнако
можеш
бити
са
мном
добра
,
ако
хоћеш
,
—
и
,
испод
стола
ухвати
је
за
руку
.
—
Доста
ми
је
да
ти
милујем
руку
,
и
одмах
ми
је
лакше
...
Њој
се
његове
ријечи
смилише
и
пусти
дуље
но
обично
своју
руку
у
његовој
.
И
док
се
држе
за
руке
,
ћуте
,
а
док
она
истрже
своју
из
његове
,
диже
се
он
.
—
Идимо
у
шетњу
!
—
Бог
с
вама
,
што
би
комшије
о
нама
говориле
?
—
Бриге
ме
!
—
одговори
-
и
погледавши
је
живо
у
очи
,
па
,
ухвативши
руком
поповски
оковратник
,
продрма
с
њиме
и
вели
озбиљно
,
љутито
:
—
Видиш
,
Машо
,
ово
ме
гуши
!
А
да
није
овога
...
и
прекиде
бесједом
,
те
опет
је
замоли
да
пође
с
њиме
.
И
разговарајући
поп
Вране
застајкује
;
на
махове
гледа
некамо
неодређено
,
а
на
махове
загледа
се
у
њу
и
,
на
једном
обгрливши
је
,
вели
:
—
Машо
,
ја
бих
с
тобом
овако
до
на
крај
свијета
!
Би
ли
ти
пошла
са
мном
?
Да
некамо
побјегнемо
...
Хоћеш
ли
?
—
Што
говорите
?
—
зачуди
се
Маша
и
хтједе
да
се
истргне
из
загрљаја
.
—
Остани
,
Машо
,
још
остани
!
...
Овако
ми
је
лијепо
...
фала
ти
:
Ово
ти
нећу
никада
заборавити
...
и
све
страсније
је
милује
...
Маша
осјети
додир
и
голицање
његова
лица
на
своме
,
осјети
његову
мушку
вољу
...
И
док
је
он
љуби
,
мисао
бесвјесно
понесе
је
ка
Ради
...
И
жеља
за
његовим
миловањем
изби
снажно
,
јако
.
—
Раде
!
—
измаче
јој
се
из
уста
,
и
изрече
оно
,
што
је
у
души
осјетила
.
—
Раде
!
—
понови
у
заносу
,
трже
се
и
извивши
се
из
попових
руку
,
пожури
ногоступом
преко
одгојка
...
—
Машо
,
Машо
!
—
зовну
он
,
гледајући
за
њом
и
,
осјетивши
се
слаб
,
понижен
,
изгубљен
...
прислони
се
уз
дебло
старога
дрвета
...
А
сутон
већ
је
пао
:
сјајан
,
бистар
сутон
пуна
мјесеца
,
што
с
неба
грије
и
сјаји
се
као
зимње
сунце
...
и
сјене
по
одгојку
посташе
загаситије
и
тајанственије
.
Ради
између
два
круха
,
лањскога
и
овогодишњега
,
што
још
не
приспио
,
понестаде
жита
у
кући
.
Стари
Илија
под
зиму
продаде
газда—Јови
жито
и
сијено
,
као
и
сваке
године
.
Оставио
је
само
толико
,
колико
му
се
чињаше
,
онако
по
прилици
,
да
ће
преко
године
кући
достајати
.
Али
превари
се
у
рачуну
као
и
осталих
година
.
Мишљаше
за
сијено
биће
блага
зима
,
а
оно
окрене
оштра
и
сњежна
,
па
у
најбољу
понестаде
сијена
,
а
за
жито
није
рачунао
на
кокоши
и
крмад
,
којима
би
се
стара
Смиљана
у
љутој
зими
смиловала
и
прегршт
по
прегршт
бацала
да
не
скапавају
од
глади
.
Тако
Илија
под
зиму
јевтино
продаваше
,
а
усред
зиме
и
љета
за
скуп
новац
куповаше
и
сијено
и
жито
.
Кад
Раде
дође
у
варош
господару
и
затражи
жита
,
газда
Јово
удари
му
у
образ
,
вели
:
—
Не
могу
ти
,
синко
,
већ
давати
док
не
склопимо
закониту
погодбу
за
нови
дуг
.
Накупило
се
чудо
,
да
ти
кажем
колико
,
-
око
двије
хиљаде
талијера
.
Раде
се
чисто
упроштио
од
чуда
,
и
прибравши
се
увиди
очито
,
да
газда
на
рачуну
хоће
да
закине
више
но
игда
.
Знао
је
да
отац
даваше
на
рачун
сваке
године
,
и
ако
му
раније
о
томе
није
нигда
говорио
,
до
љетос
,
ноћу
у
пољу
.
Било
је
то
пошљедње
љето
пред
његову
смрт
.
Сјећа
се
јако
добро
.
Неко
у
пољу
свирајући
у
двогрлу
,
извијаше
из
ње
питоме
,
тужне
гласове
;
пође
прама
свирци
мислећи
наћи
кога
свога
друга
,
а
зачуди
се
,
кад
мјесто
друга
нађе
оца
,
вели
му
:
—
Што
то
,
оче
,
ти
?
...
Стари
се
прене
као
иза
сна
.
—
Ево
,
Раде
,
падоше
ми
на
ум
двогрле
.
Јутрос
потражио
и
нађох
их
у
ковчегу
,
па
видиш
,
сада
подјетињио
те
свирам
...
—
Де
,
још
!
—
вели
Раде
.
Али
Илија
не
послуша
.
А
и
по
пољу
чује
се
свирка
свирала
и
кавеле
и
на
махове
,
за
час
,
појави
се
свјетлост
наложене
суве
балеге
,
на
чијој
ватри
чобанчад
пржи
клипове
кукуруза
,
клепка
звечи
и
неко
дозивље
—
док
нечији
пас
престане
лајати
...
—
Раде
!
—
иза
премишљања
рекао
му
тада
отац
:
-
Ти
си
научио
,
велиш
,
нешто
читати
,
а
утувио
си
и
бројеве
;
што
не
би
на
чему
загарио
,
што
дајем
господару
на
рачун
?
...
Није
већ
никоме
вјеровати
...
А
чудо
,
поштени
људи
-
па
се
туже
на
газду
...
Од
те
ноћи
отац
му
казиваше
,
кад
би
што
на
рачун
газди
давао
,
а
давао
је
у
више
навратака
...
—
Господару
!
—
ослободи
се
Раде
иза
премишљања
,
док
је
газда
гледао
по
дужничкој
књизи
—
давао
ти
је
отац
на
рачун
у
више
навратака
...
јеси
ли
забиљежио
?
Газда
не
дижући
очију
са
књиге
,
одговори
мирно
:
—
Што
,
зар
мислиш
да
крадем
?
—
Не
велим
ја
то
,
али
мени
је
криво
...
—
Сви
сте
ви
једнаци
...
и
други
тако
веле
,
кад
треба
враћати
.
—
Јеси
ли
забиљежио
двадесет
и
пет
талијера
,
што
је
отац
ухватио
за
продату
краву
и
донио
ти
их
на
рачун
?
—
Све
је
убиљежено
—
вели
мирно
газда
.
—
Па
како
да
може
бити
толико
,
колико
ти
велиш
?
—
А
парнички
трошкови
?
...
-
подигнувши
главу
насмија
се
газда
.
—
Какови
?
...
—
Они
са
попом
Враном
...
Пали
су
на
те
...
а
ја
их
подмирио
...
—
Па
тако
је
и
право
...
Ти
си
тако
хтјео
...
—
Право
!
?
—
зачуди
се
газда
.
-
А
ко
се
парбио
и
ко
је
парбу
изгубио
?
Раде
се
изненадио
,
збунио
.
Газда
опази
његову
забуну
:
—
Дакле
,
видиш
,
да
је
боље
мирно
да
се
растанемо
...
Учинићемо
нову
погодбу
за
све
,
и
нијесам
ја
,
болан
,
рђав
човјек
...
Дакле
,
хоћеш
ли
?
Раду
грђе
уплашише
његове
слатке
ријечи
.
Не
зна
што
да
рече
и
дошло
му
да
бјежи
,
осјећа
то
,
па
вели
:
—
Част
вама
,
али
сада
не
могу
...
видићу
,
—
и
у
хитњи
изиђе
из
дућана
.
Раде
у
вароши
нигдје
се
не
сврне
,
већ
,
погнавши
пред
собом
празна
парипа
,
упути
се
кући
усред
подне
.
Преко
поља
сунце
упире
у
чело
,
у
очи
жеже
,
али
бриге
га
јаче
море
,
па
не
тражи
хлада
,
да
се
од
врућине
склони
.
По
пољу
у
сунчевој
свјетлости
прелијевају
се
жита
,
ниска
,
празна
класа
,
стрше
у
висину
,
раније
настрадала
од
мраза
а
сада
затеглом
сушом
;
срце
му
пуца
пролазећи
поред
својих
ораница
:
гину
жита
наочиглед
-
помисли
-
и
трпи
,
и
чезне
за
кишом
,
као
и
распуцана
земља
жељна
влаге
,
да
је
засити
,
натопи
...
И
ливада
слабо
је
понијела
ове
године
.
Колико
се
само
напатио
,
прокисао
до
коже
,
одвраћајући
воду
и
копајући
јаругу
,
колико
је
земље
преко
себе
пребацио
!
И
све
је
то
он
весело
радио
,
као
за
се
,
и
за
своју
земљу
,
и
нека
би
сав
живот
дао
,
кад
има
зашта
.
-
Али
овако
-
помисли
-
гледајући
пред
собом
празна
коња
-
радим
за
другога
.
Ко
ће
онолики
дуг
подмирити
?
-
И
први
пут
у
животу
из
душе
прекори
покојнога
оца
са
непамети
.
И
сине
му
лијепо
пред
очима
,
за
чим
је
газда
Јово
кренуо
...
Ено
комшији
Војкану
узе
све
.
Бјеше
се
с
њиме
нагодио
да
на
„
рате
“
плаћа
,
јер
му
синови
пођоше
у
свијет
на
рад
.
Два
сина
,
као
два
града
,
донијели
јесенас
лијепих
пара
.
Мишљаху
са
оним
платити
и
камату
и
„
рату
“
и
годишње
дућанске
потркушице
,
а
кад
тамо
—
не
достиже
ни
за
камате
.
Војкан
се
вратио
онога
дана
пијанији
но
игда
,
као
вели
човјек
:
бадава
је
мучити
се
,
бездану
јаму
нико
не
затрпа
,
па
бар
да
се
пије
док
тече
!
...
А
два
сина
му
пођоше
опет
у
свијет
,
веле
,
да
су
се
укрцали
за
Америку
...
Јесенас
узе
газда
све
себи
и
кућу
,
и
земље
.
Војкан
оде
у
свијет
,
да
потражи
дјецу
...
Бог
зна
куд
,
и
живе
ли
још
?
...
Стрица
Петра
чека
што
и
Војкана
.
За
њ
је
срећа
што
му
синови
зарађују
и
носе
новац
из
свијета
-
али
која
вајда
,
кад
од
главнога
дуга
никад
не
можеш
паре
откинути
?
-
тако
бар
Петар
вели
.
Давно
би
газда
био
и
њему
узео
све
за
дуг
,
али
синови
носе
из
свијета
и
дају
газди
на
рачун
више
двојструко
но
би
земља
му
давала
,
па
као
вели
газда
:
док
су
синови
снажни
,
млади
,
па
могу
да
зараде
,
ено
му
земље
...
-
А
већ
је
један
син
Петров
настрадао
у
свијету
,
на
радњи
,
динамит
однесе
му
око
.
-
Како
се
момче
стидило
-
помисли
Раде
—
кад
оно
кући
дође
.
Никако
да
кога
пусти
,
да
му
у
очи
завири
,
већ
главом
једнако
креће
тамо
и
амо
...
Раде
,
има
неколико
времена
,
и
опажа
,
премишља
,
али
како
да
се
опре
злу
што
га
слути
?
Ради
и
штеди
колико
гођ
може
;
из
штедње
не
коље
ни
крмка
за
зиму
,
толико
да
је
пуром
сит
.
Али
,
ето
,
сада
ни
ње
нема
,
код
толике
Божје
и
његове
земље
!
А
када
га
неко
сретне
или
стигне
у
путу
,
чисто
га
стид
када
мимо
њ
прође
;
ваљда
ће
се
онај
досјетити
да
је
у
варош
по
жито
пошао
,
а
празан
кући
се
враћа
.
—
Тешко
је
—
помисли
—
док
у
вароши
давају
,
а
кад
престану
давати
,
да
Бог
учува
!
Жене
ишчекавају
жито
,
па
док
чуше
бактање
изиђоше
пред
кућу
.
—
Зар
нема
ништа
у
господара
?
—
упита
стара
својим
сухим
гласом
.
—
Сигурно
да
нема
—
одговори
мјесто
Раде
жена
му
.
Раде
ћути
и
не
помишља
,
као
обично
,
на
свога
старијега
синчића
,
што
му
се
веруга
између
ноге
,
мислећи
да
му
је
отац
штогођ
из
вароши
донио
,
и
намиривши
коња
,
каза
жени
да
улије
у
скленицу
литру
цијеле
варенике
,
стави
је
у
торбу
и
пође
низ
село
.
Бијаше
му
пало
на
памет
,
да
позајми
неколико
талијера
у
Машина
човјека
Марка
;
некима
он
даје
на
поштење
,
али
уз
тешке
камате
.
А
каматар
је
Марко
у
свему
,
никада
у
вароши
нису
га
видјели
,
као
друге
људе
,
попити
са
човјеком
чашу
вина
,
а
и
суд
бијаше
га
осудио
због
каматарства
на
мјесец
дана
затвора
и
на
губитак
камата
од
више
година
.
—
Суд
ми
одсјече
главу
!
—
рече
зажагреним
очима
онога
дана
,
кад
из
суда
изиђе
у
чаршију
,
и
преко
свога
обичаја
сврне
у
крчму
.
—
Одсјече
ми
главу
!
А
да
би
зашто
?
—
вели
крчмару
,
док
је
сио
за
сто
.
—
Дао
комшији
Јовану
двадесет
талијера
,
у
невољи
да
му
поможем
,
а
он
мени
у
залог
ораницу
,
ја
уживао
ораницу
,
а
он
талијере
...
А
да
не
би
мене
,
газда
Јово
однесе
му
је
за
оно
двадесет
талијера
,
као
је
ли
Бог
на
небу
...
Ето
,
па
помози
кога
!
Говори
и
лијева
у
се
вино
као
у
празну
мјешину
,
и
нуди
људе
да
пију
;
неки
прихваћају
,
само
да
трошка
има
,
и
не
могу
да
се
начуде
,
како
је
он
тако
данас
податан
и
разговоран
,
он
,
што
би
иглу
оглођао
,
и
коме
уста
обично
ћуте
,
а
само
очи
говоре
.
—
Мене
су
осудили
!
—
удара
пијан
шаком
у
сто
—
и
још
судац
вели
:
за
углед
другима
...
Чине
рачун
он
и
писар
и
бајаги
пренемажу
се
од
чуда
...
Великога
ли
ми
чуда
!
А
што
не
осуде
газда—Јову
?
Што
не
осудише
покојнога
газда—Стјепана
,
што
дође
однекуда
из
Босне
,
у
горим
беневрецима
од
мојих
,
па
у
мало
година
подиже
млиницу
,
покупова
куће
,
и
пусто
поље
остаде
за
њега
.
Раскући
их
неколицину
,
а
сада
дјеца
му
настављају
и
иду
за
његовим
стопама
!
...
Што
не
осуде
газда—Николу
?
Сви
се
они
обогатише
,
а
чиме
трговаху
?
Кукурузом
,
брате
,
за
гладних
година
понајвише
и
...
нешто
са
сељачким
потркушицама
...
Па
они
мирни
,
почитани
,
судац
с
њима
као
са
браћом
.
Е
,
нијесу
стари
били
будале
,
давна
се
вели
:
„
богат
поштен
,
а
дебео
лијеп
“
!
Тако
ти
је
,
Бога
ми
!
Марко
оде
из
вароши
,
широк
,
простран
,
и
одлучи
тога
дана
да
неће
више
новац
на
камате
давати
,
али
првом
пригодом
попусти
.
—
Не
будали
!
—
вељаше
жени
Маши
,
кад
га
од
тога
одвраћаше
—
Што
ћу
са
ово
пара
?
,
а
ако
су
накастили
однијети
ми
их
...
фала
Богу
!
-
нека
носе
!
Раде
нађе
Марка
пред
кућом
гдје
седи
;
он
тако
љети
,
кад
није
у
вароши
,
сједи
по
цијели
Божји
дан
,
гледа
преда
се
и
пуши
лулу
;
духаном
га
намире
сељаци
за
цијелу
годину
,
па
ипак
свугдје
,
и
у
путу
,
и
у
пољу
,
и
на
прелу
,
тражи
да
му
други
лулу
напуни
.
Раде
извади
скленицу
варенике
и
вели
му
:
—
Метни
,
Марко
,
у
кућу
,
а
другом
згодом
биће
боље
...
нијесмо
сада
у
земану
...
Марко
се
диже
дохвати
скленицу
и
пита
:
—
А
што
си
хтјео
,
Раде
?
—
Мале
ствари
,
мало
пара
...
Марко
га
погледа
својим
свијетлим
зеленкастим
очима
и
вели
:
—
Знаш
,
одредио
сам
више
никоме
не
давати
...
Суд
ми
,
болан
,
одсјече
главу
,
а
да
би
за
што
?
...
Нема
од
тога
већ
користи
!
—
За
кратко
,
до
свете
Кате
,
само
неколико
талијера
,
да
ми
позајмиш
,
па
као
да
си
ми
их
даровао
...
потреба
ми
је
!
Претргне
им
разговор
Маша
,
спрти
са
себе
бреме
дрва
и
пита
се
с
Радом
.
—
Пођи
,
Машо
,
види
куд
је
крава
,
да
не
би
у
штету
—
каза
јој
Марко
.
А
кад
жена
оде
,
погледавши
кришом
на
Раду
,
настави
Марко
:
—
Скуп
је
сада
новац
,
Раде
брате
...
људи
двовјерни
...
Али
да
,
—
као
присјети
се
—
ти
си
од
поштена
пања
...
А
колико
би
ти
требало
?
—
Десетак
талијера
...
—
Добро
,
а
велиш
,
вратити
их
о
светој
Кати
?
...
Даћу
ти
их
,
ма
да
знаш
,
плета
ти
је
на
талијер
.
—
Како
хоћеш
...
потреба
ми
је
!
...
—
Причекај
!
Марко
уђе
у
кућу
и
за
собом
затвори
врата
.
Разгледа
се
по
кући
,
па
извади
један
камен
из
зида
при
земљи
и
узе
из
рупице
добро
увезану
навлакачу
,
у
којој
новац
држаше
.
Извади
колико
је
требао
у
сребру
и
злату
,
јер
банке
није
држао
,
од
када
му
их
бијаху
неколике
мишеви
нагризли
—
и
опет
постави
камен
,
како
је
прије
био
.
—
Ево
пара
,
Раде
!
—
изашавши
пред
кућу
,
вели
му
,
и
бројећи
их
помњиво
полаже
их
на
Радину
руку
,
а
давши
му
их
,
погледа
га
својим
свијетлим
очима
чисто
у
очи
:
—
Ето
ти
их
...
А
Бог
ти
и
душа
!
А
кад
Раде
,
примивши
новац
,
оде
,
као
досјети
се
,
па
повика
за
њим
и
каза
му
:
—
Узораћеш
ми
,
болан
,
оно
неколико
бразда
оранице
испод
куће
:
лако
је
то
теби
!
Маша
пазијаше
на
Раду
,
и
док
га
виђе
да
оде
,
упопријечи
и
сачека
га
на
путу
.
Прекиде
га
у
мислима
што
га
салијећаху
:
био
је
замишљен
,
невесео
.
—
Раде
,
болан
...
што
је
с
тобом
?
Од
када
се
не
видјесмо
!
—
Та
видјели
смо
се
овај
час
!
—
одговори
мирно
Раде
.
—
Не
бројим
ја
онакова
виђења
,
већ
овакова
...
и
чисто
дрхтећи
од
узбуђења
принесе
свој
образ
к
његовим
уснама
.
—
Раде
,
пољуби
ме
!
—
моли
га
...
Нећеш
,
није
те
брига
за
ме
—
одговара
жена
за
њ
...
А
имаш
и
право
...
Убиј
ме
,
Раде
!
Безмало
што
ти
се
изневјерих
!
—
И
навријеше
јој
сузе
на
очи
,
и
јецање
закрчи
ријеч
у
грлу
.
—
Што
плачеш
?
—
упита
Раде
обзирући
се
око
себе
.
—
Убиј
ме
!
—
Кажи
што
је
?
—
Стид
ме
,
а
друкчије
све
ми
једно
...
Али
кад
сам
код
тебе
,
пече
ме
...
—
Кажи
!
—
Без
мало
,
те
ме
не
превари
поп
Вране
...
обвладао
ме
бесједама
...
Мало
,
што
му
се
не
пустих
...
—
Па
?
—
рече
Раде
.
—
И
он
је
човјек
!
Жена
диже
главу
и
погледа
га
сузним
очима
,
што
у
сунцу
засијаше
:
—
Зар
је
теби
све
једно
,
Раде
?
—
једва
изговори
...
И
,
окренувши
се
од
њега
,
гушећи
се
у
сузама
,
пође
натраг
.
Учини
неколико
корачаја
,
