сјајњезиних
очију
,
осетим
милину
у
срцу
—
и
за
тренут
ока
,
па
свега
тога
нестане
.
Али
нашто
сећање
на
оног
Алексу
?
!
Тихо
,
незвано
,
ето
његове
слике
:
Гила
стоји
крај
њега
,
оборила
главу
,
он
јој
збори
нешто
,
и
смеши
се
...
Па
она
шала
данас
између
њега
и
ње
,
кад
се
ја
оно
уклоних
.
„
Кога
ли
више
воли
?
“
дође
ми
нешто
сад
да
се
упитам
.
Тако
,
у
мислима
,
дуго
не
заспах
.
Окренуо
сам
се
те
ноћи
сто
пута
.
Све
ме
као
нешто
жуљи
,
све
некако
незгодно
лежим
.
Легнем
на
једну
страну
—
не
ваља
...
Окренем
се
на
другу
,
па
поћутим
мало
,
поћутим
...
;
још
горе
.
.
-
Разби
ми
се
сан
...
Исправих
се
и
погледах
тамо
преко
села
...
Тиха
,
ведра
,
свежа
ноћ
.
Безброј
звезда
однета
се
небом
.
Месец
већ
високо
одскочно
.
Дрвета
,
на
оној
страни
што
је
осветљена
,
изгледају
као
да
су
тананом
белом
свилом
покривена
.
Тамо
доле
чује
се
где
поточић
жубори
.
Све
тихо
,
мирно
.
Само
што
ћук
на
старом
гранатом
ораху
,
што
је
онде
одмах
испод
куће
,
тихо
пева
,
као
да
би
рад
био
и
мене
да
успава
.
ИИИ
Сутрадан
,
када
сам
устао
,
осећах
се
,
ни
сам
не
знам
зашто
,
нешто
туробан
,
невесео
,
као
уморан
,
и
с
тугом
погледах
у
ведро
плаво
небо
...
Сви
беху
отишли
по
послу
.
Само
мајка
остала
,
те
послује
нешто
тамо
по
кући
.
Упитах
је
да
ли
и
данас
има
радника
,
а
она
ми
одговори
да
има
само
два
и
Сима
трећи
.
Дену
оно
што
је
од
јуче
остало
неподенуто
.
„
Кад
би
могао
и
ти
да
сиђеш
тамо
до
њих
?
рече
ми
мајка
.
Боље
би
радили
.
Он
(
отац
)
опет
има
нека
посла
,
у
судници
.
“
Нисам
имао
ни
најмање
воље
да
идем
тамо
к
радницима
.
Шта
ћу
?
Мени
би
требало
некога
да
ме
развесели
,
а
они
—
ти
радници
што
дену
сено
—
шта
ми
они
могу
!
Боље
да
останем
овде
.
Тако
премишљах
сам
у
себи
,
корачајући
онде
испред
куће
,
онако
као
што
би
то
радио
човек
који
нема
никаква
посла
,
и
који
уопште
не
зна
шта
ће
да
ради
.
Велики
стари
пас
извалио
се
онде
испред
куће
колики
је
дуг
.
Понека
мува
падне
му
на
њушку
,
а
он
љутито
дигне
главу
,
шкљоцне
зубима
на
њу
,
а
затим
опет
спусти
главу
.
Одатле
одох
под
липу
,
те
стадох
посматрати
пчеле
.
Имали
смо
онда
много
кошница
поређаних
ту
у
два
реда
,
један
ред
више
а
један
доле
ниже
,
тако
да
би
улаз
,
и
овима
што
су
више
,
био
отворен
.
Оне
се
размилеле
,
разлетеле
,
—
читави
ројеви
.
Кад
погледам
тамо
,
врх
дрвећа
,
откуда
највише
долећу
,
изгледа
као
да
се
пустио
рој
.
Једне
одлазе
,
друге
долазе
,
те
се
оно
њихово
зујање
слило
у
велико
,
потмуло
хучање
.
Свака
гледа
свој
посао
.
Наједном
наиђоше
од
некуда
теоци
.
Били
их
још
јутрос
одвојили
од
крава
,
да
не
иду
за
њима
и
да
не
доје
,
па
заборавили
да
их
пропусте
у
шљивак
,
где
их
обично
дању
држимо
,
те
остали
у
овом
простору
што
је
непосредно
до
куће
.
Шњурају
овамо
онамо
,
док
не
дођоше
до
испред
кошница
,
па
стадоше
и
они
загледати
и
чудити
се
како
то
пчеле
улећу
у
кошницу
и
опет
излећу
.
Но
то
као
да
им
не
беше
доста
;
хоће
своје
њушке
да
забрче
у
само
лето
,
онај
отвор
на
кошници
,
па
се
још
око
тога
њих
два
—
беше
их
свега
четири
—
и
погураше
,
и
то
озбиљно
погураше
,
саставивши
леђа
,
а
све
тежећи
да
су
њушком
што
близе
оном
отвору
на
кошници
,
—
док
тек
једно
,
па
онда
друго
,
стаде
отресати
главом
,
а
онда
надигоше
репиће
па
као
помамни
појурише
двориштем
,
отресајући
главом
непрестано
.
Она
друга
два
зачуђено
донекле
посматраху
за
њима
,
па
се
онда
и
они
одједанпут
нададоше
попут
она
прва
два
.
Из
тога
посматрања
трже
ме
глас
мајкин
.
—
Хоћеш
ли
да
однесеш
ручак
радницима
?
упита
ме
она
.
Иначе
морам
ја
.
—
Па
и
онако
немам
другог
посла
,
промуцах
више
онако
за
свој
рачун
.
Боље
ми
је
напослетку
,
мишљах
даље
у
себи
,
да
идем
тамо
.
Можда
ћу
се
у
друштву
покрај
Симе
мало
отргнути
од
ове
туге
и
сете
што
ме
од
јутрос
не
знам
зашто
напала
.
У
исто
време
помислих
—
али
плашећи
се
чисто
од
самог
себе
,
страшећи
се
да
самом
себи
поверим
ту
тајну
скривену
на
дну
срца
—
можда
ћу
гдегод
срести
њу
,
или
је
видети
тамо
гдегод
у
пољу
.
Сима
беше
јутрос
одјахао
коња
,
те
морадох
пешице
.
Метнух
преко
рамена
костретне
бисаге
,
у
којима
беше
хлеб
,
со
,
паприка
,
сир
,
кашике
,
и
остало
што
је
могло
стати
,
а
у
руке
понех
два
лонца
,
један
пун
пасуља
са
сланином
,
а
други
пун
пресна
млека
.
Сва
она
места
поред
којих
јуче
пролазих
и
која
ми
јуче
све
трептаху
од
миља
и
среће
,
изгледаху
ми
сада
тужно
;
нарочито
ми
дође
тужно
на
оном
месту
где
оно
синоћ
стадох
с
коњем
и
слушах
ону
песму
у
којој
помињаху
моје
и
њено
име
...
Где
ли
је
она
сада
?
Целим
путем
никога
не
сретох
осим
једне
девојчице
.
Кука
из
гласа
,
и
бије
се
рукама
у
прси
,
и
трчи
сва
престрављена
.
Чувала
говеда
,
па
се
говеда
разобадала
и
одјурила
некуд
по
њивама
и
ливадама
.
Бог
свети
зна
где
су
сад
!
Стадох
је
тешити
,
али
узалуд
.
„
Јао
,
куку
,
не
смем
кући
.
-Јао
,
убиће
ме
!
“
кукаше
она
,
и
запе
уз
пут
.
Ја
јој
онда
казах
да
нисам
срео
никаква
говеда
,
а
она
се
заустави
,
па
их
стаде
вабити
.
„
Ејс
,
кав
!
...
кав
!
...
Кавице
!
Кавице
!
...
Јао
,
до
Бога
мени
,
шта
ћу
сад
!
...
“
Паде
ми
и
смешно
и
жалосно
.
Али
јој
помоћи
нисам
могао
...
На
ливади
затекох
раднике
где
седе
.
Рекоше
ми
да
су
баш
сад
сели
.
Сима
сам
превукиваше
пластове
.
После
ручка
помагао
сам
му
ја
.
У
послу
,
шали
и
причи
као
да
се
мало
разведрих
;
али
ипак
бејах
у
ствари
тужан
и
сетан
.
Чињаше
ми
се
да
се
могу
коме
исповедити
да
би
ми
мало
лакнуло
;
али
коме
да
се
исповедим
?
Коме
да
кажем
тајну
?
Почех
издалека
да
наврћем
разговор
на
оно
о
чему
се
разговарасмо
када
ме
је
довезао
из
вароши
,
али
без
успеха
.
Он
као
да
сада
нарочито
избегаваше
разговор
о
томе
.
Након
дужег
времена
упитаће
ме
што
сам
се
синоћ
био
наљутио
на
њега
.
Одговорих
да
нисам
био
љут
на
њега
,
већ
онако
нешто
.
—
Да
није
што
су
те
припевали
с
Гилом
?
—
Ко
кога
с
ким
припевао
?
почех
се
ја
правити
као
да
ништа
о
томе
не
знам
.
—
Па
синоћ
кад
оде
одавде
...
И
он
ми
исприча
оно
што
ја
боље
знађах
од
њега
.
—
Да
није
чуо
и
отац
кад
су
оне
то
певале
?
текну
ме
сад
нешто
.
—
Како
да
није
!
Чули
смо
сви
.
—
Па
шта
каже
?
Бојах
се
оца
за
те
ствари
као
ватре
живе
.
Вођаше
он
рачуна
и
о
најмањим
ситницама
у
мом
владању
и
беше
у
том
погледу
и
сувише
строг
.
А
камо
ли
за
овако
што
кад
је
чуо
!
—
Шта
каже
?
понових
.
—
Ништа
.
Смеје
се
и
псује
.
Вели
:
„
Оне
мисле
да
је
моје
дете
као
и
ови
момци
овде
по
селу
“
.
Ето
,
шта
вели
...
Текну
ме
ово
што
чух
од
Симе
да
је
казао
отац
и
замислих
се
дубоко
.
„
Еј
,
мој
оче
!
помислих
и
узданух
,
како
ти
мислиш
о
мени
,
а
како
је
у
ствари
!
“
А
шта
беше
то
у
ствари
,
шта
?
Да
ли
се
осрамотих
ма
у
чему
?
да
ли
рекох
што
непристојно
?
да
ли
радници
видеше
у
мени
једног
раскалашног
младића
?
Па
ипак
...
ова
туга
,
дотле
непозната
,
што
ми
притисла
срце
,
те
ми
чисто
не
да
дисати
као
пре
,
ова
мисао
свакотренутна
,
на
њу
—
Гилу
!
—
ова
жеља
да
је
видим
,
да
је
гледам
,
да
слушам
реч
са
њених
усана
непрестано
,
непрестано
,
—
све
то
кад
упоредих
с
оним
каквим
ме
отац
замишљаше
,
чињаше
ми
се
да
сам
учинио
један
грех
,
да
не
само
нисам
онакав
каквог
ме
је
отац
замишљао
,
но
што
је
најгоре
,
да
не
могу
такав
ни
да
будем
...
Ох
,
лепи
,
безазлени
дани
моје
ране
младости
!
Много
је
од
тада
прохујало
година
,
оном
ливадом
много
се
пута
косила
трава
и
пластили
откоси
,
орио
смех
и
водила
шала
,
и
сијало
озго
сунце
са
ведра
неба
,
а
на
јасици
,
онде
на
огради
,
треперило
лисје
сребрнасто
...
,
али
те
се
ја
живо
сећам
,
лепо
доба
тужно
и
весело
!
И
како
си
ми
сада
слатко
,
како
се
радо
сећам
тих
дана
,
тих
лепих
првих
дана
моје
прве
љубави
!
...
—
Истина
,
не
питах
те
како
ти
се
свиди
Гила
?
упита
ме
Сима
наједном
после
кратког
ћутања
мог
и
његовог
.
Ово
питање
доведе
ме
у
забуну
.
„
Па
...
рекох
,
ништа
особито
.
Ја
сам
мислио
Бо
’
зна
шта
“
...
Осетих
да
се
мењам
у
лицу
...
„
А
оно
“
...
хтедох
да
наставим
усиљено
...
—
...
Ништа
!
промрмља
он
оборене
главе
.
Такве
су
ти
девојке
у
селу
,
додаде
мало
после
,
као
мало
сневесељено
као
да
му
беше
криво
што
му
тиме
посредно
казах
да
нема
укуса
...
Сутра
ће
их
опет
бити
.
И
она
,
и
још
ваздан
девојака
.
Хоћемо
да
жњемо
пшеницу
,
рече
,
али
таквим
гласом
као
да
то
мене
ни
најмање
не
занима
.
Али
,
као
оно
што
би
сунце
пробило
кроз
облачину
,
те
обасјало
земљу
и
огрејало
њену
хладну
кору
,
тако
ова
вест
огреја
и
раскрави
,
овесели
срце
и
душу
моју
.
Хтедох
да
га
загрлим
од
радости
,
али
ме
уздржа
страх
да
тиме
не
одам
тајну
своју
.
Биће
дакле
и
она
,
и
ја
ћу
опет
бити
крај
ње
,
и
опет
се
шалити
и
разговарати
с
њом
!
...
То
ми
сад
поста
највећа
,
и
управо
једина
жеља
тога
дана
.
—
Знаш
извесно
да
ће
и
она
бити
?
.
.
упитах
.
Хтедох
да
чујем
још
једном
ту
радосну
вест
из
његових
уста
.
Бојах
се
да
се
он
не
шали
,
да
није
случајно
погодио
моју
тајну
,
те
ме
сада
само
задиркује
.
—
Биће
извесно
!
понови
он
.
Рашћеретах
се
као
ретко
кад
,
говорих
о
свему
и
свачему
са
пуно
воље
,
одговарах
на
најглупља
питања
радника
тако
ревносно
,
тако
опширно
,
и
смејах
се
,
—
о
!
смејах
се
буд
зашта
,
из
пуна
грла
,
из
пуне
душе
.
Бејах
весео
,
расположен
како
само
може
бити
.
И
тако
у
шали
и
разговору
остадох
ту
на
ливади
с
радницима
све
до
мрака
,
све
док
се
сена
не
поденуше
и
не
оградише
;
а
онда
дођосмо
кући
.
Успут
стигосмо
неколико
радника
што
су
радили
једном
нашем
суседу
.
Међу
њима
беше
и
жена
и
девојака
.
Она
наша
два
радника
,
жењени
људи
,
задиркиваху
жене
,
а
Сима
стаде
да
се
надшаљује
с
девојкама
.
Оне
преко
Симе
задиркиваху
и
мене
.
Ја
одједном
ућутах
и
не
одговарах
ништа
.
Био
сам
уопште
врло
стидљив
у
женском
друштву
.
Требало
ми
је
увек
прво
упознати
се
добро
па
тек
бих
онда
могао
и
ја
проговорити
коју
.
—
Ама
,
уме
ли
тај
твој
млади
газда
да
говори
?
упитаће
једна
од
њих
Симу
.
—
Погосподио
се
нешто
много
,
приметиће
друга
.
—
Поноси
се
,
додаде
трећа
.
И
то
све
тако
гласно
,
у
присуству
моме
.
Беху
ми
то
све
другарице
из
детињства
,
све
некад
дрљава
деца
,
испуцана
лица
и
руку
,
отворених
прсију
,
прљавих
ногу
са
надувеним
прљавим
трбусима
под
њиховим
прашињавим
дугачким
тежаним
кошуљама
.
Сећам
се
да
ми
их
је
често
било
одвратно
гледати
.
А
сада
,
та
деца
,
то
беху
ове
одрасле
девојке
,
са
белим
марамама
око
главе
,
са
јелечићима
изрезаним
на
једрим
прсима
,
враголаста
погледа
,
што
ме
задиркују
и
збуњују
,
те
не
знам
шта
да
им
одговорим
.
Чим
стигосмо
кући
,
Сима
оде
да
зове
раднике
.
Кад
се
врати
,
он
ме
изведе
на
страну
и
шану
полако
:
„
Као
што
сам
ти
рекао
—
биће
и
она
.
Пита
за
тебе
.
Пита
хоћеш
ли
и
ти
доћи
на
њиву
?
“
Весео
и
расположен
легао
сам
тога
вечера
,
са
слатком
мишљу
да
ће
се
сутра
жети
пшеница
,
да
ће
међу
осталим
радницима
и
она
бити
,
да
ћу
је
видети
и
гледати
цео
дан
...
Помислих
и
на
Алексу
,
али
без
немира
.
Мисли
се
одмах
опет
вратише
њој
...
„
Пита
хоћеш
ли
и
ти
доћи
на
њиву
?
...
“
„
Доћи
ћу
,
доћи
ћу
!
“
прошапутах
уздрхтало
,
и
уздахнух
,
и
тргох
се
од
тога
свог
уздаха
.
ИВ
С
каквом
сам
зебњом
,
с
каквим
слатким
ишчекивањем
пошао
сутра
дан
на
њиву
,
то
није
тешко
погодити
.
Спазих
је
одмах
међу
осталима
.
Али
,
кад
је
сагледах
,
видех
—
и
готово
се
зачудих
томе
—
да
није
баш
онако
лепа
како
ми
се
првог
дана
учини
,
или
боље
,
како
је
јуче
целог
дана
замишљах
.
Не
стојаше
више
преда
мном
она
замишљена
,
улепшана
слика
моје
маште
:
стојаше
ту
Гила
.
Одмерих
је
од
главе
до
пете
:
око
главе
бела
марама
,
као
угљен
црне
очи
,
црнпурасто
лице
,
једре
меснате
усне
,
сукнено
јелече
исечено
напред
,
танка
бела
кошуља
са
широким
рукавима
,
стара
вунена
црна
сукња
но
дну
мало
окрзана
,
а
на
ногама
опанци
.
Погледах
јој
у
очи
,
и
поглед
ми
се
сусрете
с
њеним
...
Збуних
се
и
погледах
преда
се
.
—
Где
си
био
јуче
?
упита
ме
.
—
Код
куће
.
А
ти
?
—
И
ја
.
Што
ниси
изашао
мало
да
обиђеш
шљивар
?
...
—
...
Е
,
а
би
ли
ти
?
чух
где
јој
примети
Сара
,
Симина
мајка
,
жена
већ
у
годинама
,
са
испуцаним
,
исперутаним
образима
и
црвеним
носом
.
И
она
је
тога
дана
радила
нама
.
—
Шта
,
би
ли
?
трже
се
Гила
.
—
Оно
што
ја
знам
...
,
озбиљно
рече
Сара
и
продужи
жети
.
Хоћеш
да
вараш
и
њега
.
Је
ли
?
Гила
се
засмеја
,
али
се
виђаше
да
јој
смех
не
иде
од
срца
.
Ја
се
зачудих
.
Нисам
могао
разумети
ове
њихове
речи
,
које
сад
овако
изненадно
измењаше
,
нарочито
ово
усиљено
смејање
Гилино
.
Разумедох
само
да
се
нешто
крије
иза
овога
што
чух
и
видех
.
Беше
више
од
двадесет
радника
,
које
мушких
које
женских
.
Девојке
и
жене
,
и
неколико
мушких
,
жањаху
,
а
неколико
момака
и
људи
везиваху
пожњевено
класје
у
снопове
.
Ја
обилазих
све
раднике
редом
;
али
као
да
се
крај
Гиле
највише
задржавах
.
Беше
дошла
да
жње
и
Стана
,
која
непрестано
ћаскаше
и
задиркиваше
све
момке
редом
,
а
нарочито
мене
.
—
Баш
никако
да
се
одвоји
,
чух
завршетак
једног
разговора
између
ње
и
друге
једне
девојке
.
Погледах
је
,
и
она
у
мене
.
Гледајући
ме
у
очи
,
она
ми
понови
:
—
Јес
’
,
јес
’
,
живота
ми
!
Баш
не
умеш
да
се
одвојиш
.
Она
девојка
до
ње
гурну
је
руком
,
да
ћути
.
—
Што
да
му
не
кажем
?
рече
она
уздрхталим
гласом
...
Баш
смем
да
му
кажем
.
Зар
није
?
...
Лице
јој
имађаше
неки
напрегнут
,
дивљачан
изглед
.
Виђаше
се
да
сва
цепти
од
љутине
.
У
то
Гила
,
и
још
једна
девојка
до
ње
,
исправише
се
и
стадоше
једна
уз
другу
,
са
руковетима
пшенице
у
левој
руци
и
срповима
у
десној
,
па
запеваше
једну
од
оних
отегнутих
жетелачких
песама
.
Звоњаше
им
чист
глас
као
да
је
од
метала
,
и
разлегаше
се
на
далеко
.
Њива
на
којој
бесмо
,
дошла
по
врху
једног
брежуљка
с
дивним
изгледом
на
све
стране
.
Лево
,
тамо
далеко
,
дигла
се
чивитаста
планина
.
У
долинама
,
под
нама
,
пружиле
се
покошене
ливаде
,
а
врбаци
,
густи
,
зелени
,
отегли
се
даље
низ
поље
.
На
понеком
брежуљку
у
страни
зелени
се
луг
,
или
се
жуте
зрела
стрмна
жита
,
доле
у
низини
зелене
се
кукурузи
.
Тамо
опет
у
селу
модре
се
шљиваци
,
а
иза
њих
се
виде
куће
,
понеке
беле
као
лабудови
,
а
неке
опет
тамне
,
жуте
,
неокречене
.
Горе
под
нама
ведро
лазурно
небо
,
сија
сунце
,
и
препелица
тамо
накрај
њиве
пућпуриче
...
Гила
и
она
друга
девојка
испеваше
по
један
стих
,
па
онда
престадоше
,
и
наставише
жети
.
Тек
што
оне
престадоше
,
Стана
Којина
,
и
она
друга
девојка
до
ње
,
исправише
се
и
запеваше
.
Певаху
и
оне
лепо
,
и
отезаху
,
извијаху
некако
још
жалосније
,
сетније
.
Колико
сам
дотле
,
и
још
много
више
,
доцније
,
слушао
песама
и
наших
и
страних
,
ни
у
једној
не
нађох
толико
бескрајне
туге
,
толико
чежње
,
као
у
тим
жетелачким
песмама
!
То
су
запевке
роба
земљиног
,
за
нечим
што
се
никад
не
може
добити
,
за
нечим
за
навек
изгубљеним
.
—
Ој
,
Гиле
!
позва
је
један
момак
.
—
Ој
!
...
одазва
се
она
.
—
Ништа
од
вас
!
—
Е
?
...
И
она
опет
запева
са
оном
другом
девојком
до
ње
.
—
Бога
ми
,
лепо
!
Најлепше
тако
!
...
Онда
’
ајде
сви
да
певамо
,
приметиће
Сара
.
—
Што
,
нека
певају
!
одговорих
ја
уместо
Гиле
...
То
није
ништа
ружно
.
—
Шта
ћу
ти
!
рече
ми
Сара
,
као
с
неким
сажаљењем
...
Алал
јој
вера
,
кад
уме
сваком
да
заврти
памет
—
Ама
,
шта
говориш
ти
то
,
Бога
ти
?
упита
је
Гила
.
Сара
се
љутито
набрецну
на
њу
:
—
Ништа
!
...
Гледам
како
неко
ову
јадну
децу
вуче
за
нос
.
Ја
се
уклоних
нагло
;
одох
даље
,
и
за
дуго
после
не
прилазих
Гили
.
Стадох
мислити
о
речима
Сариним
,
и
трудих
се
да
разберем
шта
она
то
има
против
Гиле
.
Мало
доцније
постаде
ми
све
јасно
.
После
ужине
,
не
знам
куда
оно
одох
са
Симом
,
а
радници
остадоше
онде
насред
њиве
под
једним
брестом
,
да
се
мало
одморе
.
Кад
се
вратих
,
затекох
Симину
мајку
Сару
,
где
се
свађа
са
Светом
,
својим
сином
а
Симиним
старијим
братом
,
младићем
мало
јачим
,
развијенијим
у
снази
од
мене
и
од
Симе
.
Обоје
сеђаху
са
осталим
радницима
онде
под
брестом
,
само
мало
даље
једно
од
другог
.
Неки
радници
поизваљивали
су
се
по
трави
и
спавају
.
Сара
,
љута
,
и
злобно
,
говораше
Стеви
:
—
Лудаче
један
!
Ухватила
те
она
за
нос
,
па
те
сеца
и
тамо
и
амо
...
Ниси
се
сетио
да
купиш
мајки
која
те
је
одранила
и
однеговала
,
но
купујеш
којекаквим
...
,
—
рече
једну
ружну
реч
.
Па
онда
настави
:
—
Марамче
!
...
(
Ову
реч
изговори
хуњкајући
кроз
нос
,
јер
Гила
иначе
помало
говораше
кроз
нос
,
што
јој
,
уосталом
,
није
ружно
стајало
...
)
.
Јес
’
марамче
;
—
она
се
сада
обрати
Гили
-—
ал
’
запни
леђима
па
заради
сама
марамче
,
а
немој
да
ти
други
купује
.
Он
,
јадник
,
нема
обуће
на
ногама
,
а
да
купује
теби
...
—
Ово
је
марамче
моје
!
одговори
јој
Гила
озбиљним
гласом
...
Ја
сам
га
сама
купила
кад
сам
оно
ишла
у
варош
.
Ако
хоћеш
,
могу
и
дућан
да
ти
кажем
...
—
И
дућан
да
ти
кажем
...
опет
оде
Сара
да
јој
се
подсмева
...
Ти
мени
дућан
да
кажеш
?
Не
знам
ја
,
мислиш
,
ништа
!
...
Онда
се
окрете
од
ње
,
па
ће
више
осталима
:
—
Вала
,
ако
га
не
исцепам
све
на
парампарче
,
да
нисам
жива
...
—
Јес
’
,
да
смеш
да
цепаш
туђе
!
промуца
Гила
.
—
Шта
?
Не
смем
?
цикну
Сара
и
наједном
скочи
.
—
Јес
’
,
не
смеш
.
Не
смеш
да
цепаш
моје
марамче
.
То
велим
,
рече
Гила
,
—
Вала
,
да
видиш
!
...
И
Сара
полете
к
њој
.
Оне
остале
жене
скочише
,
те
пред
њу
,
и
стадоше
је
задржавати
.
—
Јао
,
пустите
ме
,
да
јој
се
насладим
!
мољаше
им
се
Сара
...
Пустите
ме
,
да
удавим
...
Она
понови
ону
ружну
реч
.
—
Дее
,
славу
ви
женску
!
повика
неко
од
људи
.
Онда
се
сви
умешаше
,
савладаше
Сару
и
задржаше
је
.
—
И
она
има
још
образа
!
...
настављаше
Сара
,
али
долазећи
к
себи
и
умирујући
се
,
и
најзад
опет
седе
на
своје
старо
место
.
За
све
то
време
Гила
само
ћуташе
,
и
гледаше
мирно
преда
се
;
а
тако
исто
и
Стева
...
Ја
сам
стајао
и
пратио
целу
свађу
зачуђен
,
незадовољан
,
не
знајући
шта
да
мислим
о
свему
.
Какво
је
то
толико
непријатељство
према
Гили
?
Беше
ми
криво
што
се
ово
десило
с
њом
.
Нарочито
ми
беше
криво
што
ја
бејах
ту
.
„
Њој
је
сад
најтеже
што
сам
баш
ја
ту
“
,
помислих
још
,
и
погледах
је
.
Поред
свега
тога
што
је
Сара
онако
изгрди
,
ипак
не
осетих
ничега
одвратног
према
њој
.
Напротив
,
гледајући
је
онако
снуждену
,
оборених
очију
,
беше
ми
је
жао
,
и
дође
ми
скоро
милија
.
Она
диже
очи
и
погледа
ме
—
с
осмехом
,
с
оним
вечитим
осмехом
што
јој
,
кад
ми
ма
и
једну
реч
каже
,
кад
ме
само
погледа
,
затрепери
на
лицу
и
задрхти
на
крајевима
усана
.
С
тим
осмехом
,
али
сада
мало
као
помућеним
,
она
одмахну
главом
,
као
да
ми
тиме
хтеде
рећи
:
„
Немој
да
слушаш
ову
жену
!
“
Али
ја
и
нехотице
одох
мерити
Стеву
,
хтео
сам
да
видим
какав
изгледа
онај
што
њој
купује
марамчиће
,
и
од
кога
их
—
што
ме
највише
занима
—
она
прима
.
Он
беше
оборио
главу
и
гледаше
преда
се
.
На
њему
прљаве
тежане
гаће
и
кошуља
;
на
глави
алев
вес
,
по
крајевима
сав
мастан
;
напред
на
чело
пустио
прамен
смеђе
косе
;
лице
округло
,
румено
,
овде
онде
по
мало
као
лишаво
,
испуцано
.
Диже
главу
и
погледа
ми
у
очи
,
и
некако
се
стидљиво
осмехну
.
Беше
нечег
примамљивог
у
том
осмеху
;
збиља
,
с
тим
осмехом
и
он
ми
се
учини
леп
,
таман
толико
леп
,
да
сам
поверовао
да
Гила
њега
сасвим
може
волети
.
Не
би
ми
право
...
Далеко
ми
одоше
мисли
...
У
том
чух
опет
Стану
где
некако
подсмешљиво
упита
Гилу
:
—
Ама
,
је
ли
то
,
то
црвено
марамче
,
што
ти
је
око
врата
?
—
О
,
шта
ме
јадну
снађе
!
рече
Гила
обративши
се
нама
,
а
у
Стану
не
хте
ни
да
погледа
.
Морам
сада
да
дајем
рачуна
где
сам
шта
за
своје
рођене
паре
купила
.
Да
Бог
сачува
!
Мене
је
копкало
да
дознам
од
ње
шта
она
мисли
о
Стеви
,
и
да
ли
му
је
ма
колико
наклоњена
.
Учини
ми
се
да
је
најбоље
да
је
и
ја
задиркујем
за
то
марамче
.
Она
примаше
,
међутим
,
то
моје
задиркивање
за
шалу
,
па
ми
шалом
,
али
усиљено
одшаљиваше
;
задиркиваше
и
она
мене
како
ја
то
судим
по
себи
,
и
како
сам
ја
мора
бити
куповао
којешта
девојкама
по
вароши
па
мислим
да
је
такав
обичај
и
у
селу
.
—
Није
,
здравља
ми
,
заврши
озбиљно
;
није
ми
купио
он
.
И
зар
бих
ја
,
мислиш
,
примила
од
њега
?
Зар
ја
немам
својих
пара
да
купим
себи
шта
ми
треба
,
већ
да
ми
купује
њен
Стеван
?
Оо
,
јадна
она
,
шта
је
мислила
!
Мисли
,
неко
је
спао
на
њеног
Стевана
!
Ја
је
упитах
:
—
Зар
ти
имаш
пара
?
—
Што
да
немам
!
Имам
у
маси
,
код
суда
,
око
сто
дуката
.
—
Охо
!
...
Па
ти
ћеш
онда
да
се
удаш
у
варош
?
—
Па
где
буде
судбина
.
—
Зар
и
за
онога
за
кога
нећеш
кога
не
волиш
?
—
Ако
је
судбина
.
—
А
за
кога
би
ти
волела
да
се
удаш
?
усудих
се
ја
да
је
упитам
.
—
Како
,
за
кога
?
—
Да
ли
волиш
за
неког
у
вароши
или
у
селу
?
—
Свеједно
,
одговори
она
.
Не
беше
расположена
за
разговор
и
шалу
као
дотле
.
Кад
има
да
одговори
,
она
прво
поћути
,
и
пази
шта
ће
да
одговори
.
Кад
хоће
нешто
да
се
с
неким
нашали
,
а
она
се
,
лепо
се
види
,
усиљава
да
је
весела
.
Беше
ми
криво
на
Сару
;
разумедох
да
је
Гила
сад
овако
нерасположена
због
онога
што
се
мало
пре
између
њих
деси
;
беше
ми
криво
,
јер
кад
је
Гила
невесела
,
ни
мени
не
беше
до
шале
.
Но
као
да
не
беше
само
са
мном
тако
.
Као
да
се
и
остали
момци
престадоше
шалити
с
њом
.
Наиђе
за
нас
на
све
њих
нека
озбиљност
,
и
тек
понеки
само
што
би
се
више
ради
обичаја
нашалио
с
њом
.
Али
Стана
сад
стаде
ћеретати
још
више
него
ли
дотле
,
и
око
ње
се
стаде
кретати
све
.
Она
чисто
пркошаше
Гили
.
Неколико
пута
погледа
пркосно
овамо
ка
њој
,
где
бејах
и
ја
,
па
бацаше
задевку
за
задевком
.
Правих
се
невешт
,
трудећи
се
да
јој
покажем
како
јој
не
обраћам
ни
најмање
пажње
.
Разговарах
се
озбиљно
с
Гилом
.
У
разговору
,
скренем
јој
пажњу
на
Станино
разметање
.
—
Море
,
остави
је
!
Све
је
она
ово
данас
начинила
,
рече
ми
Гила
полако
.
—
Мислиш
?
...
—
Мислим
,
но
како
.
Умре
лепо
од
муке
неког
врага
на
мене
!
Све
сам
јој
на
путу
...
Гила
остаде
озбиљна
целога
дана
.
Дође
вече
,
и
спусти
се
лепи
вечерња
сутон
за
којим
толико
жудех
,
да
могу
с
њом
прозборити
бар
једну
реч
,
а
да
знам
на
извесно
да
ме
неће
нико
чути
.
На
западном
небу
блисташе
се
вечерња
румен
.
Радници
се
кретоше
кући
,
и
ја
и
Гила
некако
се
случајно
издвојисмо
,
те
иђасмо
сами
заједно
.
Међутим
,
сада
не
знадох
како
да
почнем
.
После
кратког
тражења
задирнух
је
опет
за
оно
марамче
.
Она
и
сада
прими
озбиљно
ту
моју
шалу
,
па
ме
стаде
уверавати
и
клети
се
како
није
истина
оно
што
Сара
говори
.
—
Никад
ништа
ни
од
кога
нисам
примила
,
рече
.
—
Баш
ништа
ни
од
кога
?
Она
стаде
,
па
се
замисли
:
—
Нећу
да
те
лажем
.
Јесам
.
Дао
ми
ту
пре
један
шећерлеме
,
бонбоне
,
како
их
зову
тамо
у
вароши
...
—
Ко
ти
дао
?
—
То
не
могу
да
ти
кажем
.
Узалуд
ја
навалих
с
питањима
:
ко
је
?
какав
је
?
одакле
је
?
...
Ни
да
чује
.
Упитах
је
да
ли
је
леп
?
...
Не
хтеде
ништа
да
одговори
.
Ја
онда
:
—
Мора
бити
да
те
пољубио
кад
ти
је
дао
,
рекох
.
Усудих
се
и
сам
попут
осталих
момака
да
будем
мало
дрскији
у
изражавању
.
—
Зар
ти
тако
радиш
тамо
у
вароши
?
одврати
ми
она
.
Даш
шећерлеме
,
па
онда
љубиш
...
—
Но
шта
ти
мислиш
!
Тргох
се
у
страну
;
уплаших
се
,
или
боље
,
беше
ме
стид
од
мојих
сопствених
речи
.
Али
,
храбрећи
се
,
одмах
затим
опет
приђох
к
њој
.
—
Море
,
ви
двоје
,
еј
!
Шта
гундуришете
то
?
чух
за
нама
један
мушки
глас
.
—
Па
нема
кога
другог
,
па
сад
нашла
њега
,
чух
Сару
.
Гила
као
да
не
чу
ово
.
—
Је
ли
?
упита
ме
шапућући
,
али
тако
некако
тихо
и
мило
...
па
ти
си
баш
љубио
девојке
?
А
?
...
Осетих
је
врло
близу
крај
себе
,
осетих
јој
образе
,
очи
,
уста
,
рамена
,
целу
снагу
,
близу
,
врло
близу
мене
,
и
нека
дрхтавица
обузе
ме
свега
.
—
Имаш
ли
неку
,
да
се
волите
?
опет
ме
упита
,
опет
шапућући
.
Не
знадох
,
не
могох
ништа
да
одговорим
...
Газили
смо
преко
једне
њиве
засејане
овсом
,
који
не
беше
још
зрео
.
Пред
нама
и
за
нама
иђаху
радници
у
групи
,
смејаху
се
и
шаљаху
.
Један
од
момака
духнуо
у
свирајку
што
игда
може
,
те
се
све
разлеже
долином
у
коју
силажасмо
...
На
западу
тамна
,
загасито
модра
брда
,
а
иза
њих
сија
се
румено
небо
...
—
Чујеш
!
рече
ми
Гила
,
шапућући
тако
тихо
,
да
се
једва
чује
...
Хоћеш
ли
и
мени
да
купиш
бонбоне
?
—
Хоћу
,
одговорих
јој
одмах
,
не
мислећи
,
и
осећајући
само
неку
пријатну
и
чудну
узнемиреност
.
Да
ли
случајно
или
сам
баш
хтео
,
не
знам
;
тек
ја
се
некако
примакох
к
њој
,
и
моје
се
раме
додирну
с
њеним
...
Шта
то
би
?
...
Ја
претрнух
,
тргох
се
,
па
се
онда
плаховито
,
скупив
сву
снагу
своју
,
отех
од
ње
,
и
тужан
,
збуњен
,
нађох
се
наједном
у
групи
радника
што
иђаху
за
нама
.
—
Шта
ти
прича
Гила
?
чух
где
ме
Стана
одмах
упита
.
—
Ништа
,
рекох
.
Немађах
ни
најмање
воље
ма
за
какав
разговор
,
а
нарочито
да
одговарам
на
њена
питања
.
—
Јес
’
,
ништа
.
Шта
не
кажеш
?
Мислиш
,
да
нисам
чула
?
—
Ако
си
!
Шта
ме
се
тиче
!
осекох
се
љутито
.
...
И
те
вечери
не
заспах
дуго
;
дуго
.
Мишљах
о
Гили
,
и
о
томе
кад
ћу
и
где
ћу
моћи
да
се
нађем
на
само
с
њом
,
да
се
нађемо
нас
двоје
сами
,
скривени
од
света
,
од
Саре
,
од
Стане
,
од
свију
...
В
И
опет
настадоше
дани
тешке
самоће
и
туговања
,
опет
бејах
код
своје
куће
сам
,
с
мислима
о
њој
.
Туговах
озбиљно
,
туговах
истински
,
с
дубоким
уздасима
за
лепим
успоменама
од
минулих
дана
,
и
страдах
од
жудње
да
је
опет
видим
.
Седим
у
соби
са
сниским
таваном
од
старих
,
тамно
жутих
шашаваца
.
Преда
мном
сто
орахов
;
на
њему
неколико
чаша
,
мало
даље
хартија
за
писање
,
стакло
с
мастилом
и
пером
,
неколико
свезака
„
Отаџбине
“
и
„
Рада
“
,
„
Париз
у
Америци
“
,
и
још
две
три
друге
књиге
.
Покушах
да
читам
,
али
не
иде
;
покушах
да
пишем
нешто
,
причу
,
песму
,
шта
буде
,
покушах
да
радим
ма
што
,
—
бејах
запазио
да
кад
год
сам
због
нечега
тужан
или
забринут
,
на
узмем
да
радим
шта
било
,
одмах
ме
туга
прође
и
на
све
заборавим
;
али
сада
видех
да
не
могу
ништа
да
радим
,
да
нисам
уопште
способан
ма
за
какав
рад
.
Све
ми
беше
мрско
,
или
,
боље
,
ни
зашта
немађах
воље
;
обузела
ме
нека
тромост
,
мрзовоља
,
шта
ли
,
те
ми
ни
до
чега
не
беше
.
Осећах
само
како
ми
се
из
груди
,
из
сред
срца
као
нека
тужна
жица
испреда
у
висину
,
у
ведар
дан
,
са
плавим
,
лазурним
небом
,
високо
горе
,
и
јасном
светлошћу
у
целом
простору
...
Изађем
на
доксат
.
Преда
мном
моје
лепо
село
са
својим
раштрканим
кућама
и
густим
воћњацима
.
Гледам
тамо
где
је
њена
кућа
;
али
од
густих
шљива
не
могу
да
видим
ништа
...
Из
даљине
,
с
њива
,
допире
отегнута
жетелачка
песма
;
звони
чиста
и
јасна
,
па
онда
престане
...
На
махове
тек
чујем
живахан
глас
вуге
доле
у
потоку
,
у
густом
грању
,
или
запева
понеки
петао
тамо
у
селу
...
Потом
опет
завлада
тишина
,
она
летња
сеоска
тишина
у
подне
,
кад
сунце
пене
с
ведрог
неба
,
а
поветарца
ни
откуда
...
Пођем
на
једну
,
пођем
на
другу
страну
,
па
се
вратим
,
не
знајући
ни
куда
ћу
ни
шта
ћу
...
Најзад
обух
ципеле
,
навукох
капут
врх
кошуље
,
и
метнух
шешир
на
главу
,
на
се
онда
спустих
низа
страну
у
поток
,
прескочих
ограду
од
врљика
,
и
пређох
на
другу
страну
потока
.
Сунце
пече
,
нигде
никога
...
Полако
и
опрезно
станем
се
красти
уз
шљивар
док
не
изађох
горе
,
у
врх
,
близу
њене
куће
.
Бела
,
лепа
кућа
,
мало
као
грањем
од
шљива
заклоњена
,
али
се
опет
лепо
види
.
Пред
њом
и
око
ње
нигде
живе
душе
.
Све
се
то
,
мора
бити
,
разишло
по
раду
.
Стајах
ту
неколико
тренутака
,
и
гледах
ту
кућу
,
пажљиво
и
расејано
у
исто
време
.
Онда
дубоко
уздахнух
.
Где
ли
је
,
шта
ли
ради
?
Да
ми
Је
да
је
видим
само
,
да
видим
само
да
промакне
,
да
видим
крај
од
оне
њене
икрзане
црне
сукње
,
крајичак
од
опанка
на
нози
њеној
,
крајичак
од
мараме
на
њеној
глави
...
Да
ми
је
да
само
то
видим
!
...
Али
се
вратих
кући
,
не
видевши
је
.
А
кад
би
увече
,
кад
се
сунце
спусти
тамо
за
брдо
,
и
паде
хладовина
,
ја
стајах
на
доксату
и
,
гледајући
румено
небо
на
западу
,
гледајући
сјајне
златне
облаке
кроз
густо
,
лиснато
,
скоро
црно
грање
,
слушах
жагор
што
обично
увече
узавре
селом
,
обраћах
пажњу
на
најмањи
шум
,
на
најслабији
глас
,
не
бих
ли
само
сазнао
где
је
она
...
Лепо
је
и
весело
у
селу
кад
наступи
вече
.
Дању
се
разиђе
све
по
раду
,
и
људи
и
жене
,
чобани
отерају
/
отера
ју
стоку
да
пасе
,
те
нигде
живе
душе
.
Међутим
,
увече
,
сокаци
оживе
.
Једни
чобани
дотерују
овце
,
други
говеда
,
радници
долазе
из
поља
,
те
се
,
које
од
блејања
оваца
,
које
од
рике
говеди
и
узвика
чобана
,
које
опет
од
песме
радника
,
диже
таква
галама
да
изгледа
као
да
село
ври
...
Ја
слушах
цео
тај
жагор
,
обраћах
пажњу
на
најмањи
шум
,
на
најслабији
глас
,
не
бих
ли
сазнао
где
је
она
...
Тако
проведох
,
колико
се
сећам
/
сећа
м
,
пуна
три
дана
.
Трећег
дана
увече
отад
ми
рече
да
сутрадан
идем
с
колима
у
варош
,
тамо
где
сам
учио
школу
,
те
да
покупујем
неке
ствари
за
кућу
.
Пораним
зором
,
и
стигнем
у
варош
доста
рано
;
и
покупујем
све
што
ми
отац
поручи
.
Купих
осим
тога
једну
повећу
кесу
бонбона
.
Ма
да
ме
нико
пе
питаше
шта
ће
ми
толики
бонбони
,
ма
да
сам
и
дотле
куповао
за
млађу
браћу
,
ипак
ми
се
учини
да
је
потребно
да
кажем
човеку
који
ми
измери
бонбоне
да
купујем
за
дечурлију
код
куће
.
Чим
одем
,
рекох
,
одмах
ће
да
траже
,
па
ако
не
купим
,
онда
боље
да
се
не
враћам
.
„
Тако
је
“
,
рече
ми
човек
,
и
не
обраћајући
,
по
свој
прилици
,
пажње
ономе
што
му
ја
испричах
.
На
улици
сретох
једног
од
својих
другова
,
неког
Николу
,
с
којим
сам
врло
лепо
живео
.
Беше
то
један
врло
жив
,
срчан
младић
,
крупних
плавих
очију
,
фина
,
нежна
лица
,
—
беше
господско
дете
,
—
лепо
се
носио
увек
,
и
брбљао
и
сувише
.
Свратимо
у
једну
кафану
да
попијемо
чашу
пива
,
и
брзо
зађосмо
у
врло
жив
разговор
.
Он
ми
стаде
причати
неке
своје
љубавне
доживљаје
,
а
онда
ме
одједном
запита
:
—
Да
се
ниси
и
ти
заљубио
у
коју
тамо
у
селу
?
Мора
бити
да
сам
на
то
сав
поруменео
у
лицу
,
јер
ме
он
сад
стаде
испитивати
каква
је
,
да
ли
је
лепа
,
црноока
,
и
тако
даље
.
Кад
му
испричах
све
,
али
само
праву
истину
,
без
икаквих
уметака
,
он
ме
стаде
корети
и
називати
ме
плашљивцем
.
—
Да
сам
ја
на
твоме
месту
,
ја
бих
до
сад
...
Он
изусти
неке
речи
,
које
ме
увредише
до
дна
срца
;
он
упрља
икону
срца
мога
!
—
Више
тако
што
нећу
да
чујем
од
тебе
!
рекох
...
Не
мислим
ја
тако
о
њој
.
Ја
мислим
...
ја
мислим
о
њој
друкчије
,
ја
мислим
...
Хтедох
још
нешто
да
кажем
;
хтедох
да
му
одам
тајну
коју
на
дну
срца
чувах
,
али
он
ме
прекиде
даљим
говором
.
И
тако
се
ја
и
он
,
дечурлија
још
голих
наусница
,
разговарасмо
о
томе
прилично
дуго
,
као
какви
зрели
момци
.
При
растанку
он
ми
још
једном
изјави
да
жали
што
није
на
месту
моме
.
—
Уосталом
могу
ти
врло
лако
доћи
,
рече
,
пружајући
ми
руку
.
—
Па
оно
...
почех
се
снебивати
,
не
знајући
шта
да
му
кажем
.
Намах
осетих
још
унапред
да
би
ми
његов
долазак
мојој
кући
био
непријатан
.
—
Збогом
!
рече
и
рукова
се
са
мном
...
Видим
колико
је
сати
.
Не
бој
се
!
Нећу
ти
је
отети
.
Чувај
је
само
од
другог
,
ако
већ
...
Штрецну
ме
у
срце
ова
његова
последња
реч
.
После
ручка
,
не
часећи
ни
часа
,
седох
на
кола
,
и
одјурих
кући
.
Бич
је
чешће
пуцкао
преко
коњских
леђа
.
Путем
мишљах
о
њој
,
мишљах
много
,
и
час
по
час
пипнуо
бих
се
руком
споља
по
џепу
,
да
видим
да
ли
ми
стоје
бонбони
.
Кад
стигох
кући
,
чим
се
скидох
с
кола
,
одох
те
сакрих
кесу
с
бонбонама
у
једној
малој
собици
што
је
одмах
до
оне
где
обично
седим
и
радим
;
сакрих
је
дубоко
међу
неке
старе
књижурине
и
испретуране
новине
,
да
је
не
би
могао
нико
приметити
.
Кад
се
вратих
отуда
,
најмлађи
брат
стаде
се
вртети
око
мене
,
ишчекујући
да
му
дам
„
боне
“
;
бејах
га
навикао
да
из
вароши
никад
не
долазим
празне
руке
.
—
Јеси
ли
му
купио
?
упита
ме
мајка
,
не
могавши
већ
више
да
гледа
братића
како
облеће
око
мене
.
—
Нисам
,
рекох
...
Заборавио
сам
.
Бејах
одиста
на
њ
заборавио
,
и
беше
ми
криво
што
се
не
сетих
да
бар
из
оне
кесе
одвојим
мало
.
Могао
сам
то
и
сад
учинити
,
али
се
бојах
,
да
не
будем
у
намерама
својим
ухваћен
,
и
тако
братић
оста
без
бонбона
.
Кад
мајка
виде
да
братићу
не
могу
ништа
дати
,
она
оде
у
собу
и
донесе
неколико
груменова
од
раније
купљеног
шећера
,
па
ми
их
кришом
спусти
у
џеп
.
—
Подај
му
!
рече
ми
;
знаш
како
си
,
кад
си
био
мали
,
волео
кад
ти
неко
донесе
из
вароши
?
Узех
те
му
дадох
,
а
он
стаде
све
да
подиграва
од
радости
.
Осетих
у
души
грижу
савести
,
неки
тежак
прекор
,
али
замало
.
То
ме
прође
,
и
ја
упитах
мајку
да
ли
данас
имамо
радника
.
Одговори
ми
да
немамо
,
али
да
ћемо
сутра
имати
:
једни
ће
денути
пожњевено
жито
у
стогове
,
а
једни
опет
,
бар
њих
двоје
,
требаће
да
дожњу
оно
мало
пшенице
,
што
је
још
остало
непожњевено
.
Мене
ова
вест
не
обрадова
нимало
,
јер
процених
одмах
да
Гила
сутра
неће
бити
.
Они
што
ће
денути
биће
све
људи
,
пошто
жене
не
раде
тај
посао
;
а
оно
двоје
што
ће
жети
вероватно
да
ће
бити
жене
тих
људи
;
а
ако
и
не
буду
,
ипак
је
врло
мало
било
вероватно
да
ће
бити
и
Гила
.
Међутим
испаде
онако
како
сам
ја
могао
желети
.
Једна
жена
за
коју
је
отац
мислио
да
ће
доћи
да
жње
,
одговорила
је
но
Сими
да
не
може
доћи
.
Отац
се
вајкаше
,
шта
ће
да
ради
.
—
Па
да
зовнем
Гилу
,
промуца
Сима
.
—
А
да
ли
ће
хтети
она
?
упита
отац
.
—
Па
да
видим
.
Ако
не
хтедне
,
ништа
и
није
.
И
оде
да
је
зовне
.
Ја
одједном
осетих
неку
нежност
према
Сими
;
тако
ми
дође
мио
тада
!
С
највећим
нестрпљењем
очекивах
да
се
Сима
врати
.
И
не
постоја
много
,
и
он
се
врати
.
—
Хоће
ли
?
пита
отац
.
—
Хоће
,
одговори
Сима
,
—
Што
да
неће
,
кад
јој
се
плаћа
,
приметих
ја
,
трудећи
се
да
ме
глас
не
изда
.
—
Море
,
дете
,
тешко
је
сад
наћи
радника
,
одговори
отац
.
—
Чудо
да
она
ради
под
надницу
,
примети
мајка
.
Настаде
кратко
ћутање
после
ових
речи
мајкиних
.
Да
ли
што
нас
те
речи
нагнаше
да
мислимо
о
томе
што
она
рече
.
Али
тек
онако
случајно
,
нисам
могао
знати
;
али
мени
у
души
нешто
задрхта
,
осетих
неко
страховање
у
дуни
да
мајка
не
назире
оно
што
сам
ја
тако
опрезно
крио
.
ВИ
Сутрадан
мени
паде
у
део
да
однесем
ручак
Гили
и
оној
другој
жени
,
што
ће
с
њом
жњети
,
и
према
наредби
очевој
да
тамо
код
њих
део
дан
останем
,
те
да
пазим
да
раде
,
како
би
се
пожеле
све
оно
што
је
заостало
.
Разуме
се
да
сам
једва
дочекао
да
стигне
време
ручку
.
Кришом
одох
у
ону
собицу
,
и
отуда
извадих
пуну
шаку
бонбона
из
оне
кесе
,
па
онда
узех
што
је
мајка
за
ручак
спремила
,
и
одох
.
Дан
не
беше
тако
ведар
.
Дувао
је
доста
јак
јужни
ветар
и
носио
неку
сумаглицу
,
те
небо
изгледаше
некако
магловито
,
а
сунце
сијаше
само
као
сјајан
колут
.
Но
ја
сам
био
весео
и
расположен
како
само
може
бити
.
Успут
смишљах
шта
ћу
да
кажем
кад
стигнем
тамо
,
њима
,
на
њиву
;
требало
би
,
мишљах
,
да
је
задирнем
за
нешто
,
да
је
мало
збуним
.
И
бејах
смислио
;
али
кад
стигох
,
заборавих
.
Не
испаде
онако
како
сам
мислио
.
—
Зар
тебе
нађоше
да
носиш
ручак
?
пресрете
ме
Гила
.
—
Што
?
.
.
-
Зар
би
волела
да
је
ко
други
?
одвеза
ми
се
језик
намах
.
—
Па
и
да
волим
баш
...
Што
?
рече
она
и
упре
своје
црне
очи
у
мене
,
па
ме
неколико
тренутака
,
тако
не
трепћући
,
гледаше
,
а
осмех
јој
ђаволски
трепташе
на
лицу
.
Спустих
оно
што
бејах
донео
;
дође
ми
то
некако
згодно
у
оној
забуни
од
њена
погледа
.
—
Право
велиш
,
рече
она
жена
што
је
заједно
са
Гилом
жела
,
и
погледа
ме
некако
милостиво
.
Беше
то
жена
неког
Вукића
,
по
имену
Милица
,
онде
из
нашег
села
,
—
што
се
удала
још
кад
сам
ја
пошао
у
школу
,
те
имађаше
сада
већ
четворо
деце
.
Беше
она
нарави
тихе
и
благе
,
и
иначе
пуна
милоште
,
те
се
осећах
код
ње
као
крај
рода
свога
.
Из
бисага
извадих
и
пљоску
с
ракијом
.
Сунце
је
пекло
са
осмељеног
неба
,
ветар
јужни
нихао
је
високу
клонулу
траву
на
међи
и
још
оно
мало
заостале
,
непожњевене
пшенице
,
а
ми
смо
полако
јели
и
обређивали
се
пљоском
.
Пошто
ручасмо
,
Гила
прибра
кашике
и
остало
,
и
остави
у
бисаге
,
а
лонце
с
јелом
обеси
о
грану
.
Ја
сам
је
пратио
погледом
.
Пошто
све
површи
,
она
леже
на
траву
,
као
оно
пре
у
ливади
,
и
уздахну
.
—
Шта
ти
је
!
рекох
,
ишчуђавајући
се
.
—
Ала
би
се
слатко
спавало
!
рече
,
и
погледа
ме
.
—
Па
да
сниваш
о
коме
ти
је
мило
,
примети
Милица
,
и
враголасто
се
осмехну
,
погледавши
у
мене
.
—
Да
је
о
једном
што
га
ја
знам
,
рекох
ја
.
Помислих
на
Алексу
.
Гила
се
исправи
и
седе
,
па
ме
стаде
запиткивати
за
кога
мислим
.
Али
ја
јој
не
хтедох
одмах
казати
;
налазио
сам
некакво
уживање
у
томе
да
се
она
мучи
погађајући
за
кога
мислим
.
Она
стаде
ређати
све
момке
једног
по
једног
,
помену
и
Стеву
,
Симиног
брата
,
али
њега
,
Алексу
,
не
помену
.
А
онда
,
као
мазећи
се
:
—
Што
ми
не
кажеш
?
рече
.
И
,
како
сеђасмо
близу
једно
до
другог
обисну
ми
се
обема
рукама
о
лево
раме
,
упре
своје
очи
у
моје
очи
,
чекајући
на
одговор
.
Очи
јој
црне
просто
гораху
;
усне
поруменеле
,
а
једру
јој
снагу
осећам
испод
танке
беле
кошуље
,
коју
као
да
за
тај
дан
беше
нарочито
обукла
.
Посматрајући
је
,
одговорих
јој
више
несвесно
:
—
Шта
да
ти
кажем
?
—
Па
то
што
те
питам
,
рече
након
кратког
ћутања
,
гледајући
ми
непрестано
у
очи
.
—
Не
знам
,
рекох
.
И
,
збиља
,
ја
не
знађах
у
том
тренутку
о
чему
беше
говор
,
не
знађах
ништа
!
И
само
осећах
,
неодређено
,
нејасно
,
неки
метеж
у
себи
.
Милица
прсну
у
смех
,
а
Гила
се
одвоји
од
мене
,
и
седе
мирно
.
—
Што
ми
не
кажеш
,
истина
?
—
Зар
ја
знам
?
рекох
,
сетивши
се
о
чему
беше
реч
...
Зар
ти
волиш
само
једног
момка
?
—
Баш
никог
,
одговори
она
озбиљно
после
мале
почивке
.
—
Ни
мене
?
помислих
у
себи
и
погледах
у
њу
...
—
Ни
мене
?
упитах
погледом
.
Она
обори
очи
.
—
А
онога
?
упитах
је
гласно
;
онога
—
знаш
га
добро
;
—
онога
што
си
пре
оно
вече
играла
до
њега
?
Она
се
замисли
и
уозбиљи
,
а
преко
лица
јој
пређе
лака
румен
.
—
Знам
сад
,
рече
гледајући
преда
се
и
чупкајући
јелече
напред
на
прсима
.
Не
смеде
да
ми
погледа
у
очи
...
Али
се
вараш
,
поче
наједном
најозбиљније
.
Зар
њега
да
волим
ја
?
—
Што
?
Он
је
леп
момак
.
—
Ако
је
леп
за
себе
је
,
рече
озбиљно
и
стаде
тражити
очима
срп
;
па
кад
га
спази
,
она
се
пружи
те
га
узе
,
и
скочи
на
ноге
.
Устаде
и
Милица
и
узе
срп
,
па
одоше
да
жњу
.
Зачас
ми
око
срца
постаде
некако
пусто
.
Шта
ли
јој
би
?
Да
ли
се
не
наљути
на
мене
?
Да
ли
јој
није
криво
што
виде
да
знам
оно
што
она
није
рада
била
да
знам
,
па
сад
утече
,
остави
ме
,
да
је
само
што
даље
од
мене
,
да
не
говори
више
о
томе
са
мном
,
бојећи
се
да
се
не
изда
сасвим
.
—
И
он
све
то
видео
,
молим
те
!
рече
,
удаљивши
се
прилично
од
мене
,
и
припрети
ми
прстом
;
а
на
лицу
јој
опет
се
указа
осмех
.
Мени
се
намах
раскрави
она
кора
што
ми
беше
почела
око
срца
да
се
хвата
.
Али
ко
ће
да
зна
шта
се
у
њеној
души
збивало
!
Још
се
у
тим
стварима
нисам
тада
разумевао
;
а
и
да
сам
се
разумевао
баш
као
и
сада
.
—
опет
би
то
исто
било
!
Куд
сам
могао
да
завирим
у
њено
срде
,
куд
сам
могао
,
према
ономе
само
што
сам
дотле
о
њој
знао
,
бити
начисто
с
осећајима
њеним
према
мени
,
с
осећајима
девојке
која
,
у
колико
сам
приметио
,
немађаше
лепе
речи
и
осмеха
само
за
мене
,
већ
и
за
друге
момке
.
Одох
за
њима
,
па
кад
им
приђох
ближе
,
маших
се
руком
у
џеп
,
и
узех
отуда
неколико
бонбона
.
Кришом
метнух
један
у
уста
и
стадох
га
котрљати
језиком
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
—
Шта
ти
је
то
?
упита
ме
Гила
.
—
Ја
знам
!
одговорих
кратко
.
Нешто
се
правих
,
а
нешто
у
истини
бејах
љут
.
—
Што
си
љут
?
—
Није
истина
.
—
Мислиш
не
познаје
се
то
.
Истина
,
шта
ти
је
то
у
устима
.
Не
могах
даље
да
издржим
већ
попустих
.
—
Хоћеш
ли
?
упитах
је
,
и
извадих
пуну
шаку
из
џепа
.
Дадох
нешто
њој
,
а
нешто
Милици
.
Оне
престадоше
радити
,
па
узеше
бонбоне
и
стадоше
их
загледати
и
чудити
се
како
су
лепо
шарене
.
Милица
узе
један
,
отвори
усне
јако
,
и
загризе
га
мало
зубима
,
држећи
усне
још
онако
отворене
.
—
На
шта
ово
мирише
?
упита
.
Но
ја
по
нужди
само
обраћах
пажњу
Милици
,
и
чињах
се
да
слушам
оно
што
ми
она
говори
,
а
у
ствари
бејах
сав
предан
Гили
.
Гила
и
опет
као
да
не
обраћаше
толико
пажње
бонбонима
;
узимаше
их
и
меташе
један
за
другим
у
уста
,
али
очи
не
скидаше
с
мене
.
И
ја
сам
гледао
њу
.
Изгледало
је
као
да
хтедосмо
једно
другом
завирити
на
дно
душе
.
Задирнем
је
међутим
за
понешто
,
нашалим
се
мало
незграпније
по
угледу
на
остале
сеоске
момке
,
а
она
се
као
застиди
,
ућути
,
па
крене
послу
,
замахује
српом
,
под
којим
се
класје
повијаше
,
жње
,
и
то
брзо
жње
,
прича
понешто
,
шали
се
,
па
се
тек
исправи
,
па
опет
упре
поглед
у
мене
.
Тако
смо
се
тога
дана
много
погледали
,
а
љубавне
шале
и
разговора
беше
и
сувише
.
Па
ипак
мало
!
Кад
беше
око
малих
заранака
,
ја
и
Гила
већ
се
бесмо
једно
другом
у
толикој
мери
приближили
—
да
се
почесмо
,
шалећи
се
,
јурити
онуда
стрњиком
.
И
сада
као
да
гледам
како
бежи
преда
мном
—
задирнула
ме
нешто
,
а
ја
је
појурио
—
сукња
јој
закачиње
за
стрњику
,
њена
вунена
црна
сукња
по
дну
окрзана
,
испод
које
се
час
по
час
укажу
ноге
са
дугачким
вуненим
чарапама
до
колена
;
онда
стане
,
окрене
се
,
насмејана
,
изазивачки
,
на
се
загледамо
једно
у
друго
и
дуго
гледамо
,
а
Милица
—
чујем
—
где
нешто
говори
,
кара
нас
бајаги
и
смеје
се
.
—
Истина
,
волиш
ли
кога
момка
?
запитах
Гилу
у
једном
од
тих
тренутака
.
—
Не
волим
.
—
Не
волиш
оног
Алексу
?
—
Јок
!
вели
и
обори
очи
.
—
Погледај
ми
право
у
очи
.
Она
погледа
;
али
ми
се
све
чини
да
она
то
чини
с
великим
напрезањем
.
Док
наједном
,
на
међи
,
указа
се
отац
,
са
пребаченим
гуњем
преко
рамена
.
Кад
стиже
,
упита
љутито
и
зачуђено
:
—
Шта
,
зар
још
нисте
пожњели
?
—
Сад
ћемо
,
одговори
брзо
Милица
.
Ја
се
повукох
даље
од
Гиле
и
Милице
,
премишљајући
да
ли
отац
није
видео
код
сам
се
ја
с
Гилом
јурио
.
Отац
ме
љутито
позва
да
му
помогнем
везивати
пожњевено
класје
,
и
стаде
викати
што
већ
до
сада
није
пожњевено
.
—
Шта
сте
то
радили
,
за
Бога
,
дете
!
Ја
сам
мислио
да
ће
то
најдаље
до
ужине
бити
свршено
,
рече
ми
са
пуно
љутине
и
прекора
.
Ћутах
,
и
не
смедох
ни
да
покушам
да
се
правдам
.
Мало
после
дођоше
у
помоћ
и
они
што
су
денули
.
Беху
поденули
све
,
само
још
остало
ово
што
је
данас
пожњевено
.
Помогоше
пожњети
,
а
онда
повезаше
и
потоварише
све
.
Отац
затим
оде
са
дениоцима
.
Занет
у
разговор
и
шалу
с
Гилом
,
не
бејах
мало
пре
ни
приметио
густ
,
црн
облак
,
што
се
ваљаше
отуда
с
јужне
стране
.
Сунце
се
беше
изгубило
у
магли
,
али
се
ипак
виђаше
да
ће
скоро
да
зађе
.
Пуста
гола
коса
што
се
издигла
на
истој
страни
према
облаку
,
као
да
се
нарочито
испречила
пред
облак
,
и
као
да
га
чека
.
На
њој
се
ништа
не
види
,
осим
овде
онде
по
које
дрво
;
али
и
то
ишчезава
,
као
губи
се
.
Иза
ње
нигде
ничега
,
нигде
планине
,
нигде
поглед
да
се
заустави
,
осим
на
густом
,
црном
облаку
.
Сама
,
пуста
и
гола
,
стоји
она
и
чека
мирна
,
нема
у
тами
од
облака
,
који
се
већ
наднео
над
њом
.
Ветар
,
не
више
топал
као
дотле
,
већ
одједном
хладан
,
подухну
јаче
;
на
дрвећу
лисје
зашушти
некако
друкчије
;
захучаше
забрани
и
поче
нагло
да
се
смркњава
.
Ја
,
Гила
и
Милица
покуписмо
оно
ствари
у
којима
ја
бејах
донео
јело
за
ручак
и
ужину
,
па
се
и
ми
кретосмо
одмах
за
осталима
.
Милица
као
мало
заостаде
иза
мене
и
Гиле
(
да
ли
случајно
,
или
навлаш
,
не
знам
)
,
те
ја
и
Гила
могасмо
се
сити
наразговарати
,
а
да
нас
нико
не
чује
.
Али
,
гле
чуда
,
где
не
умем
просто
да
прозборим
ни
једне
речи
;
само
осећам
како
ми
се
срце
узнемирило
,
као
да
ме
од
нечега
страх
.
Идемо
брзо
ћутећи
.
Видим
где
прегазисмо
све
већи
и
већи
део
пута
,
и
разумем
да
ћемо
напослетку
стићи
и
кући
,
и
растати
се
,
или
да
нас
може
стићи
Милица
,
те
ће
ови
толико
жељени
тренуци
проћи
,
а
ја
нећу
стићи
ништа
да
јој
кажем
...
Иђасмо
брзо
као
да
од
нечега
бежасмо
.
Мрак
се
већ
беше
ухватио
,
и
пут
се
пред
нама
распознаваше
само
по
белој
прашини
која
га
покриваше
и
густом
,
тамном
дрвећу
с
једне
и
друге
стране
.
Наједном
муња
силно
севну
,
и
грмљавина
затутњи
изнад
нас
.
Застадосмо
за
тренут
обоје
.
Она
се
приљуби
уза
ме
.
—
Је
л
’
те
страх
?
упитах
је
.
—
Што
да
ме
страх
!
Ако
је
рекао
Бог
...
рече
;
и
одвоји
се
од
мене
.
Пођосмо
брже
.
Ја
поново
осетих
да
ћемо
стићи
кући
,
а
ја
јој
нећу
рећи
оно
што
сам
толико
желео
да
јој
кажем
.
—
Хоћеш
бонбоне
?
упитах
је
тек
наједном
,
не
знам
ни
сам
којим
поводом
.
—
Дај
ми
!
рече
полако
.
Маших
се
руком
у
џеп
и
дадох
јој
све
.
—
Је
ли
?
рекох
најзад
,
и
накашљах
се
,
ма
да
ми
се
не
кашљаше
.
—
Шта
?
—
Где
ћеш
бити
сутра
?
...
Али
не
смедох
да
јој
окренем
лица
,
иако
беше
мрак
,
већ
гледах
на
сасвим
противну
страну
.
—
Што
?
упита
она
.
Учини
ми
се
,
по
самом
тону
којим
ову
реч
изговори
,
као
да
ми
се
у
души
смеје
,
као
да
унапред
зна
шта
ћу
да
јој
кажем
.
Зачас
се
тргох
;
али
што
би
,
би
;
натраг
се
није
смело
.
Учиних
се
као
да
ништа
нисам
приметио
.
—
Имао
бих
нешто
да
ти
кажем
,
рекох
и
приметих
како
ми
глас
дршће
.
—
Па
кажи
ми
сад
!
—
Не
могу
сад
.
Стићи
ће
нас
Милица
,
а
ја
имам
много
да
ти
казујем
.
Боље
да
се
нађемо
сутра
негде
насамо
.
—
Па
где
хоћеш
да
се
нађемо
,
дед
’
кажи
!
—
Ако
можеш
да
дођеш
горе
на
врх
нашег
шљивара
.
Тамо
има
једна
локва
,
а
около
свуда
врбе
.
Нико
нас
неће
видети
.
Она
прсну
у
смех
.
Постидех
се
и
осетих
где
ми
образи
запламтеше
.
Изговорих
,
помислих
,
и
оно
што
није
требало
.
—
Шта
се
смејеш
?
упитах
је
.
—
Ништа
.
Смешно
ми
нешто
.
—
Ти
се
смејеш
мени
?
—
Није
,
здравља
ми
.
Дође
ми
онако
нешто
,
не
знам
ни
сама
шта
ми
би
.
—
Хоћеш
ли
да
дођеш
?
поново
је
упитах
.
—
А
у
које
доба
?
—
Ја
ћу
те
чекати
све
до
подне
.
—
Добро
;
да
видим
.
Ако
могу
,
ја
ћу
доћи
.
—
Али
ја
хоћу
да
знам
,
да
не
чекам
узалуд
,
рекох
најозбиљније
.
Она
се
обазре
око
себе
,
по
свој
прилици
да
види
да
није
близу
Милица
,
те
да
не
чује
оно
што
ће
да
ми
каже
.
—
Добро
,
рече
полако
;
доћи
ћу
баш
кад
ме
зовеш
,
да
видим
шта
имаш
то
да
ми
кажеш
.
И
опет
севну
муња
,
и
опет
загрме
,
а
ветар
духну
јако
савијајући
лиснате
гране
на
дрвећу
.
Бесмо
већ
пред
нашом
кућом
.
Сачекасмо
Милицу
,
па
их
онда
обе
позвах
да
вечерају
,
али
оне
не
хтедоше
.
Морале
су
журити
се
кући
,
да
их
киша
не
ухвати
.
Те
ноћи
трзах
се
неколико
пута
иза
сна
.
Сањах
је
.
Сањах
њу
и
оног
Алексу
.
Као
седе
на
мом
кревету
,
у
мојој
ђачкој
соби
,
тамо
у
вароши
;
он
је
ухватио
руком
око
паса
,
па
хоће
да
је
пољуби
,
а
она
гледа
у
мене
,
па
се
смеје
,
а
једном
руком
га
одбија
од
себе
.
Ја
почех
да
вичем
и
да
грдим
Алексу
,
пођох
да
га
одгурнем
,
а
он
се
окрену
к
мени
и
чисто
исмевајући
ме
рече
ми
:
„
Шта
ћеш
ти
,
бре
?
Шта
се
тебе
тиче
што
се
ја
с
