жене,
не
знам
!
Ну
одријеши
ланац
,
те
с
њиме
насриједу
!
Па
да
је
прав
ка
свијећа
,
само
зато
,
што
те
је
уплашио
,
кихаће
робијом
!
—
Доказивао
је
,
да
је
Југ-
Богдан
с
девет
Југовића
свирао
у
клавир
!
...
—
У
дромбуљу
,
млијеко
ли
му
!
У
гајде
!
Огубавио
,
богдице
,
ка
и
надухан
миех
!
Какви
клавир
?
Рђао
ка
потковица
липсалог
папипа
!
Зар
не
нађе
да
друго
што
говори
,
књигу
ли
му
и
ко
је
написа
!
Е
,
знади
,
учитељице
,
да
ћу
забранит
’
продају
мастила
за
читав
перковачки
округ
!
У
којој
бакалници
нађеш
макар
и
аковче
,
наћераћу
ћифту
,
да
га
наштину
испије
мјеште
препеченице
...
—
А
знате
ли
ви
,
шта
то
значи
?
—-
питала
је
стара
госпођа
,
пажљиво
посматрајући
сваку
црту
начелникова
лица
.
—
То
значи
,
да
и
наша
влада
удара
у
клавир
,
а
то
је
:
на
јавном
месту
исмејавати
владу
!
Људи
су
се
томе
досетили
,
па
су
,
богме
,
неки
псовали
,
а
неки
су
се
и
злурадо
смејали
...
Начелник
је
од
чуда
зинуо
и
није
умео
ама
баш
ништа
проговорити
.
То
,
што
је
чуо
,
беше
за
њега
страшно
!
Стара
госпођа
,
окуражена
,
пође
и
даље
.
—
А
онај
професор
!
Но
,
то
је
грозно
,
то
је
ужасно
!
Он
је
хтео
доказати
,
а
то
се
може
као
наставак
Живкове
беседе
сматрати
:
да
ће
се
људи
после
пет
стотина
милиона
година
без
ваздуха
угушити
!
...
.
—
Он
ће
се
угушити
—
рече
начелник
,
—
у
хапсу
,
на
вјешалима
ће
се
угушити
!
...
—
А
то
ће
рећи
—
настављала
је
стара
госпођа
и
даље
своја
тумачења
,
—
то
ће
рећи
,
мој
господине
,
да
је
у
Србији
ружан
ваздух
,
да
нема
доста
слободе
,
и
да
је
народ
толико
жељан
те
њине
измишљене
равноправности
и
једнакости
,
да
ће
се
за
њу
све
донде
борити
,
докле
у
борби
не
победи
,
или
не
малакше
,
као
што
је
то
и
сам
професор
у
својој
беседи
навео
:
„
Без
ваздуха
људи
не
могу
живети
;
па
кад
ваздуха
нестане
,
људи
ће
се
угушити
!
“
Јесте
ли
ме
разумели
?
Начелник
,
који
је
по
самој
природи
био
прост
,
а
школу
није
баш
много
посећивао
,
иако
није
ама
баш
ништа
од
свега
разумео
,
морао
је
тврдити
да
разуме
и
да
је
све
тако
,
као
што
стара
госпођа
вели
.
—
Вјере
ми
,
учитељице
,
ти
ми
зададе
ђавоље
бриге
!
Сад
само
не
знам
,
да
л
’
ћу
президијално
,
писмом
,
али
депешом
о
томе
да
извјестим
господина
министра
!
Депешу
морам
шифрирати
;
а
кад
ми
те
шифре
дођу
,
волио
бих
бројат
’
,
како
ми
зубе
ваде
,
но
саставит
’
дваест
ријечи
једну
до
друге
.
—
Треба
јавити
,
и
то
што
скорије
—
наговарала
је
стара
госпођа
;
—
што
брже
,
то
боље
;
нека
господин
министар
зна
,
шта
се
овамо
у
земљи
кува
.
А
знате
ли
,
ко
је
завршио
беседу
?
—
Шта
,
зар
још
има
?
Та
докле
ћеш
,
учитељице
,
побогу
?
Та
то
је
,
као
што
ми
наказива
,
до
зоре
трајало
!
—
Да
шта
ви
мислите
?
...
Кад
су
њих
двоје
изговорили
,
диже
се
она
протерана
Новосаткиња
;
она
набељена
,
отрцана
!
Она
!
.
.
Но
,
ал
’
то
је
већ
ужасно
!
Па
знате
ли
,
о
чему
је
та
протерана
вештица
говорила
?
О
љубави
!
А
шта
је
говорила
,
то
вам
не
смем
ни
казати
!
То
је
шкандал
!
Безобразлук
!
Кад
успишете
депешом
или
президијално
господину
министру
,
а
ви
наведите
само
један
ред
,
што
га
је
безобразница
у
пуној
дворани
,
пред
најотменијим
светом
,
јавно
изговорила
:
„
Обоје
се
мени
жури
“
...
—
Та
већ
и
мала
деца
знају
у
Перковцу
,
ко
су
то
двоје
,
на
које
она
нишани
!
А
после
тога
још
нешто
безобразно
рече
,
али
то
нисам
упамтила
,
само
знам
,
да
је
после
те
средње
врсте
још
безобразније
додала
:
„
Кроз
сред
мене
да
пројури
!
“
...
—
Шта
,
наопако
!
Е
,
то
већ
морам
црвенијем
плајвазом
поткријепит
’
.
.
.
Уосталом
,
дознаде
ли
још
каквијех
новости
у
нашем
Перковцу
?
Ела
ли
се
већ
једном
ови
наш
лапарави
прото
помири
са
његовом
попадијом
?
...
—
Камена
се
помирио
!
Сирота
жена
од
муке
се
и
пропила
.
А
и
то
је
све
масло
те
несрећне
Гркиње
,
и
то
,
што
чича-
Тима
удаје
онако
грешно
дете
,
све
је
то
њен
посао
.
—
Зар
оног
намолованог
костура
,
што
му
клопарају
сува
ребра
у
празној
кожи
?
Што
му
је
сав
облик
у
носу
смештен
?
Е
,
вјера
и
Бог
—
рече
начелник
,
—
голе
кости
,
као
да
су
прије
десетину
година
из
гроба
ископане
,
те
још
ударају
мртвијем
задахом
,
и
гле
,
шта
у
овоме
пијаноме
Перковцу
починише
!
Бар
да
је
на
њој
меса
колик
’
на
корњачи
!
Али
ни
драма
!
...
А
после
,
погладивши
учитељицу
по
округлој
брадици
,
додаде
,
враголасто
смешећи
се
:
—
Бар
да
јој
на
грудима
толико
сала
,
колик
’
на
твоме
подваљку
,
гријеха
ми
,
што
сам
га
овога
часа
замислио
,
дошла
би
облија
,
учитељице
,
од
јајета
...
Стара
госпођа
обори
застиђено
очи
,
рукова
се
с
њиме
и
,
задовољна
,
што
ће
и
само
министарство
још
истог
дана
о
њеном
добро
смишљеном
реферату
извештено
бити
,
оде
кући
.
То
јутро
по
беседи
чича-
Тима
се
доцне
пробудио
,
а
кад
је
устао
,
беше
некако
зловољан
и
бунован
.
Није
се
ни
умио
као
што
ваља
,
а
већ
је
натукао
шешир
на
главу
и
оде
у
чаршију
.
Кад
је
поред
своје
Милке
прошао
,
она
му
приђе
,
по
обичају
,
руци
,
али
он
је
ни
погледао
није
.
Дете
је
гледало
за
њим
тужно
,
замишљено
;
видело
је
,
сироче
,
да
је
са
мајком
и
оца
изгубило
.
Кажу
,
да
човек
за
ноћ
оседи
,
остари
.
А
сироче
постаје
човек
смишљен
,
озбиљан
;
и
саме
црте
на
лицу
изгубе
ону
безбрижну
детињу
облину
,
а
наместо
њих
скупе
се
прерано
оне
ситне
борице
,
које
би
требало
само
старца
да
украшују
.
Милка
беше
бледа
као
лимун
;
да
је
имала
кога
,
можда
би
се
,
сирота
,
и
потужила
,
можда
би
казала
:
„
Ето
,
пријатељу
,
мозак
ми
је
потресен
,
а
у
грудима
ми
је
нешто
тешко
,
боли
ме
,
а
не
знам
,
шта
.
“
—
А
,
овако
,
сама
и
остављена
,
наслонила
је
своју
малаксалу
главицу
на
суву
руку
,
па
је
замишљено
гледала
преда
се
.
На
запећку
стајао
је
хлебац
и
недодирнут
,
могли
су
га
мишеви
свега
развући
,
а
она
не
би
ни
скочила
,
да
га
од
грабљиваца
одбрани
;
чича-Тимина
је
постеља
стајала
ненамештена
,
сто
незастрт
,
а
она
,
сирота
,
неумивена
и
неочешљана
—
права
слика
занемареног
сирочета
.
Дуго
је
,
тако
,
ћутала
,
а
после
се
диже
,
узе
из
неког
сандучета
мали
један
завежљај
,
у
коме
беху
смештене
њене
одавно
забачене
играчке
.
Једна
лутка
без
руку
,
две-три
луткине
шарене
кецељице
и
хаљинице
,
а
после
неколико
згужваних
хартијица
,
на
којима
беху
нашаране
слике
неких
краљева
и
краљица
и
друге
којекакве
беспослице
.
Она
их
је
превртала
,
а
сузе
су
јој
текле
низ
увело
лице
...
Је
ли
то
прошлост
,
што
је
у
стању
била
у
детињим
грудима
толику
тугу
покренути
?
Међу
осталим
ситницама
у
завежљају
нађе
она
једно
парче
још
прљавије
и
згужваније
хартијице
од
осталих
хартија
,
размота
је
пажљиво
и
,
грчевито
притиснувши
је
на
своја
усташца
,
страсно
је
пољуби
.
То
да
је
нека
стара
београдска
инштитутка
видела
,
заклела
би
се
,
да
то
,
што
је
јадно
сироче
таком
ватром
пољубило
,
ништа
друго
не
може
бити
,
него
—
љубавно
писмо
.
А
,
уствари
,
беше
то
неки
ружно
исписан
пропис
.
Тешко
да
би
га
други
ко
и
могао
прочитати
,
осим
онога
који
га
је
писао
,
или
неког
старог
извеџбаног
учитеља
.
На
челу
тога
прописа
било
је
крупно
исписано
:
„
Бог
је
милостив
.
“
—
Јест
—
рече
Милка
,
—
то
је
мој
пропис
,
што
ми
је
још
моја
мила
мајка
поправљала
.
—
И
она
бризну
у
плач
,
а
сузе
се
слеваху
доле
на
испрљану
хартијицу
.
Кад
се
мало
утишала
,
а
она
је
продужила
жалостивим
гласом
даље
:
—
Ето
,
ово
слово
беше
рђаво
,
мајка
се
и
наљутила
на
мене
,
па
га
је
прецртала
и
написала
лепо
сама
својом
руком
друго
слово
;
па
и
оно
веди
је
она
поправљала
.
О
,
ала
је
дивно
моја
мајка
умела
писати
!
Ја
сам
видела
штампаних
прописа
,
али
баш
ниједно
слово
није
као
моје
миле
мајке
!
...
Тај
пропис
беше
јој
једина
успомена
на
мајку
,
на
сваком
писмену
те
испрљане
хартијице
беше
читав
свет
из
њезине
детињске
прошлости
;
у
свакој
цртици
тога
прописа
гледало
је
јадно
дете
своју
изгубљену
мајку
,
па
се
часом
насмешило
,
а
махом
је
бризнула
у
плач
.
У
таком
тужном
расположењу
затече
је
и
лепа
Гркиња
.
—
Но
,
Милка
,
—
продера
се
својим
крештећим
гласом
,
—
шта
је
то
?
Дванаести
је
сат
,
а
ти
још
ниси
ни
собу
спремила
!
И
ти
се
спремаш
за
удају
,
и
то
за
каква
човека
!
Но
,
лепа
невеста
!
А
кад
је
видела
на
столу
поређане
детиње
играчке
,
она
разрогачи
очи
,
а
уста
је
разглавила
скоро
до
ушију
и
,
подбочивши
обе
руке
на
суве
кукове
,
стаде
на
сав
глас
зипарати
:
—
Сад
ти
још
и
лутке
требају
!
Лутке
!
Невеста
!
Ха
,
ха
,
ха
!
Јеси
ли
се
ти
помамила
,
траго
чупава
?
Ха
?
...
Вештице
!
Милка
је
ћутала
;
поглед
јој
беше
миран
,
сталан
,
а
усне
је
јогунасто
једну
у
другу
упила
тако
,
да
је
у
тај
мах
изгледала
као
да
изазива
,
пркоси
;
а
кад
је
Гркиња
приступила
ближе
асталу
и
већ
хтеде
својом
сувом
руком
да
зграби
поређане
ствари
,
Милка
јој
приђе
корак
ближе
.
—
Госпођо
,
—
рече
уздрхталим
гласом
,
—
ово
су
моје
ствари
!
—
Шта
?
И
још
се
усуђујеш
!
Е
,
гле
ти
штенета
!
—
и
она
гурну
јадно
дете
настрану
,
зграби
оне
хартије
,
што
су
на
асталу
стојале
,
па
,
и
не
гледајући
их
,
поче
у
својој
раздражености
као
свака
пиљарица
резоновати
:
—
Лепо
!
Прекрасно
!
Но
,
то
ми
се
допада
!
Девојка
под
прстеном
,
па
чим
се
забавља
?
Прегледа
старе
лутке
и
преврће
нова
љубавна
писма
!
Лепо
!
Но
,
таке
ствари
већ
могу
једног
честитог
младожењу
обрадовати
!
Милка
је
покрила
лице
рукама
,
а
лепа
Гркиња
,
прегледајући
хартије
,
поче
из
прописа
читати
:
„
Бог
је
милостив
...
“
Кад
је
то
прочитала
,
она
тресну
и
прописе
и
намоловане
краљеве
и
краљице
о
земљу
и
већ
их
хтеде
ногама
газити
,
али
их
Милка
,
хитро
као
веверица
,
покупи
и
мету
у
своја
недра
.
У
том
тренутку
уђе
чича-
Тима
у
собу
.
Нос
му
беше
црвенији
него
обично
,
очима
је
закрљештио
и
већ
је
зинуо
,
да
,
по
обичају
,
изгрди
своју
мезимицу
,
али
кад
је
видео
обожавану
Гркињу
,
он
се
,
онако
пијано
,
осмехну
на
њу
,
а
задај
од
рума
и
ракије
куљао
је
из
њега
као
из
табарке
.
—
Е
,
баш
сам
,
касти
,
на
вас
мислио
,
чедо
моје
бело
!
Моје
јагње
,
касти
...
Мало
сам
се
,
касти
,
напио
ракије
...
Ал
’
је
шљивовица
у
тог
Маринка
,
баш
је
,
касти
,
ни
у
Срему
нема
!
Док
је
он
тако
трабуњао
,
лепа
се
Гркиња
прибрала
мало
и
,
преврћући
,
по
обичају
,
очима
,
осмејкивала
се
умиљато
на
свога
маторог
обожатеља
.
И
Милка
је
,
међутим
,
себи
дошла
,
убрисила
је
од
суза
очи
и
ишчекиваше
мирно
,
скоро
достојанствено
,
шта
ће
даље
да
буде
.
Гркиња
,
откако
је
познаје
,
није
у
њеним
цртама
приметила
толико
пркоса
,
толико
самосвести
,
могло
би
се
рећи
,
јогунства
,
колико
у
овоме
часу
.
Та
Милка
беше
свакад
мирна
,
послушна
,
као
свако
сироче
!
Радост
је
само
осећала
,
а
није
умела
спољним
знацима
исказати
је
;
тако
исто
и
туга
налазила
је
само
у
њеним
слабачким
грудима
усамљеног
склоништа
;
а
увреде
,
којима
је
после
мајчине
смрти
и
од
својих
и
од
туђинаца
често
обасипана
бивала
,
научила
се
трпљиво
сносити
...
Гркиња
је
још
једанпут
премери
својим
пепељавим
очима
,
па
кад
је
видела
да
дете
њеном
измајсторисаном
погледу
отвореним
очима
смело
пркоси
,
она
,
да
би
избегла
сваку
могућу
неприлику
,
окрете
се
,
усиљено
смејући
се
,
своме
чича-
Тими
:
—
Ви
,
откако
сте
се
упознали
са
честитим
вашим
господин
-
Папрагом
,
као
да
сте
много
веселији
...
Но
,
но
,
немојте
тајити
,
ја
вас
бар
познајем
!
—
Што
јест
,
јест
,
касти
,
баш
сам
са
тим
човеком
задовољан
;
нобл
човек
,
васпитан
човек
,
човек
,
касти
.
—
Господин
-
Тимо
,
—
прекиде
му
реч
лепа
Гркиња
,
-—
време
је
да
се
руча
.
Извол’те
,
мој
дебели
даскало
досад
је
давно
исплазио
језик
;
ви
га
,
драги
Тимо
,
познајете
,
па
не
треба
ни
да
вам
кажем
,
да
је
,
сиромах
,
већ
од
сванућа
гладан
.
—
Па
,
касти
,
нека
пије
Маринкове
ракије
,
макар
само
по
оке
до
подне
;
верујте
ми
,
да
не
би
ни
на
сам
Божић
огладнео
.
—
А
ја
сам
,
ви’те
,
чула
,
да
ракија
отвара
апетит
?
—
Оно
,
касти
,
отвара
апетит
,
те
човек
што
је
више
пије
,
све
би
је
више
пио
,
али
,
касти
,
онако
без
хлеба
.
Ха
,
ха
,
касти
,
ја
вас
обожавам
!
...
—
Хтеде
чича-
Тима
и
даље
да
трабуња
,
али
га
Гркиња
узе
под
руку
и
одведе
у
своју
собу
—
на
ручак
.
Милка
остаде
сама
,
погледала
је
жалостиво
за
њима
,
а
после
се
даде
сама
својим
мислима
.
Она
је
,
сирота
,
рано
почела
сама
о
себи
,
о
својој
судбини
,
да
мисли
...
—
Кажу
—
говорила
је
тек
онако
полугласно
,
—
да
се
девојке
морају
удати
,
да
нигде
у
свету
нема
девојачког
села
;
а
ја
бих
у
њему
хтела
живети
...
Ја
тога
човека
не
познајем
,
што
ће
да
буде
мој
муж
;
а
мужа
треба
да
волимо
!
Како
ћу
га
ја
волети
?
Леп
је
,
веле
,
али
ја
не
видим
ту
лепоту
!
Моја
мајка
беше
лепа
,
а
личи
ли
он
на
моју
милу
мајку
?
...
Она
имађаше
велике
отворене
очи
,
по
ваздан
бих
могла
гледати
у
њих
,
па
да
се
сита
не
нагледам
;
а
у
њега
су
мале
,
жмираве
,
очи
,
—
страх
ме
хвата
,
кад
их
из
далека
смотрим
!
Моја
мајка
је
лежала
мртва
,
ја
сам
на
њене
груди
наслонила
главу
и
једва
сам
се
од
њих
одвојила
,
од
тих
ледених
прсију
!
А
он
ми
ономад
приђе
,
рукова
се
са
мном
,
а
мени
се
учини
као
да
ми
је
мртвац
за
руку
стегнуо
,
—
сва
ми
се
кожа
најежила
!
Је
ли
то
младожења
,
са
којим
ћу
ја
вековати
,
кога
ћу
ја
волети
?
Теше
ме
:
навићи
ћу
се
!
Болесник
заборавља
на
шећер
,
навикава
се
на
пелен
,
и
временом
лекар
ће
,
можда
,
с
поносом
рећи
:
„
Моја
се
болесница
навикла
на
горчину
“
!
И
то
је
све
,
што
се
од
природе
изнудити
може
.
„
Учтив
је
,
васпитан
је
“
—
тврди
ова
намолована
лутка
,
што
ми
се
силом
за
старатељку
намеће
.
Васпитан
,
учтив
,
а
уствари
видим
,
да
има
нов
капут
и
да
се
толико
пута
до
земље
поклони
,
колико
коракне
;
моја
мати
није
то
умела
,
а
људи
су
и
за
њу
говорили
,
да
је
васпитана
!
Те
мисли
нису
приличиле
њеним
годинама
,
али
сирото
дете
у
нужди
и
невољи
брзо
сазрева
до
човека
:
големе
патње
,
необичне
муке
,
гажење
и
тиранија
стварају
,
често
тренутно
,
од
обичног
човека
узвишеног
мислиоца
,
филозофа
.
—
Мој
отац
хоће
,
и
ја
се
морам
удати
!
Ја
не
смем
питати
:
„
За
кога
?
“
А
и
нашто
да
питам
,
кад
су
мени
сви
људи
једнаки
?
Тај
,
што
ће
мене
узети
,
зове
се
Папраг
;
он
не
може
бити
гори
од
мог
оца
,
па
што
не
бих
пошла
за
њега
?
Ова
Гркиња
неће
имати
власти
у
кући
мога
мужа
,
па
шта
се
имам
предомишљати
?
Ја
сам
сироче
остављено
,
погажено
,
треба
да
сам
благодарна
,
ако
ме
ко
у
кућу
прими
!
...
Тужне
су
то
мисли
;
тешко
ономе
,
ко
се
у
њих
удубе
!
То
је
отрован
паук
,
што
ти
танком
пређицом
своје
паучине
све
донде
срце
стеже
,
докле
у
болу
не
препукне
.
Милка
је
,
таким
мислима
занета
,
ућутала
,
а
споља
се
чуо
притворни
глас
набељене
Гркиње
:
—
Милчице
,
а
зар
ти
и
не
мислиш
данас
ручати
?
—
А
после
тога
окрете
мало
у
шалу
:
—
Е
,
ви’те
,
господин
-
Тимо
,
шта
чини
удаја
;
ту
се
,
богме
,
у
радости
заборавља
и
ручак
и
вечера
!
-—
Бре
,
нек
’
се
не
заноси
—
грмео
је
чича-
Тима
,
—
док
је
није
ђаво
однео
!
Утом
се
отворише
врата
,
и
чича-
Тима
закрљештеним
очима
гледао
је
у
своју
уплашену
ћерку
,
која
је
онде
пред
њим
дрхтала
,
али
се
није
с
места
помицала
,
нити
је
тренула
.
Она
се
решила
да
сваком
њихову
нападају
пркоси
.
—
На
ручак
се
вуци
,
опајдаро
ниједна
!
—
викао
је
чича-
Тима
,
распаљен
Маринковом
шљивовицом
,
а
још
више
раздражен
наговором
препредене
Гркиње
.
—
На
ручак
,
док
ти
нисам
ишчупао
те
твоје
чупаве
курјуке
!
—
Оче
,
—
рече
Милка
мирно
,
—
ја
нећу
данас
ручати
,
ја
не
могу
!
—
А
после
додаде
уздрхталим
гласом
:
—
Оче
,
ја
сам
слаба
!
Чича-
Тима
,
ма
да
је
био
пијан
,
опет
није
могао
да
не
погледа
пажљивије
у
своју
мезимицу
;
па
кад
је
видео
од
плача
поцрвенеле
очи
и
кад
је
видео
оно
бледо
лице
,
он
се
окрете
Гркињи
:
—
Хајдемоте
,
госпођо
,
а
она
,
касти
,
кад
неће
,
нека
је
ђаво
носи
!
Така
јој
,
касти
,
беше
и
покојна
мати
,
неваљала
,
јогунаста
!
Њих
двоје
одоше
,
да
доручају
,
и
кад
су
већ
ручали
и
по
неколико
чаша
у
здравље
срећне
женидбе
и
младенаца
попили
,
чича-
Тима
оде
,
да
спава
;
а
лепа
Гркиња
се
најкитњастије
обукла
и
спремаше
се
,
да
се
мало
по
чаршији
прошета
.
Али
пре
него
што
ће
свога
дебелога
Шпартанца
оставити
,
морала
му
се
похвалити
:
—
Дакле
,
мој
дебели
даскало
,
знаш
ли
,
шта
ми
је
ова
пијана
будала
обећао
?
—
Шта
,
моја
Аспазијо
?
Хи
,
хи
,
хи
!
Мал
’
не
рекох
,
аспидо
!
Шта
ти
је
обећао
?
—
Да
ће
ми
купити
од
тешке
црне
свиле
хаљину
,
и
то
још
ове
јесени
!
—
Хе
,
хе
,
хе
!
Па
ти
ћеш
ми
изгледати
као
грчка
краљица
,
кад
је
ишла
на
венчање
...
—
Ја
бар
мислим
—
рече
поносито
Гркиња
.
—
А
после
сасвим
грациозно
рукова
се
са
својим
човечуљком
и
оде
у
чаршију
,
да
онде
купи
за
десет
пара
алеве
паприке
и
да
натовари
пуну
торбу
најновијих
лагарија
,
којима
је
Перковац
у
свако
доба
изобиловао
.
ИX
.
Гркиња
је
прошла
кроз
целу
чаршију
.
Кога
је
год
у
путу
или
пред
дућаном
видела
,
она
му
се
поклонила
,
погледала
га
је
својим
чезнућим
погледом
,
па
је
ишла
даље
,
као
нека
славом
увенчана
глумица
.
Па
ако
је
још
у
путу
срела
некога
од
оних
младих
зврндова
,
што
су
на
синоћној
беседи
суделовали
,
с
њиме
се
,
као
са
саучесником
сопствене
прославе
,
и
руковала
.
—
Дакле
,
млади
господине
,
јесам
ли
синоћ
моју
декламацију
као
што
ваља
одекламовала
?
—
Неописано
!
Неисказано
!
Јединствено
!
...
—
одговарао
би
зврндов
.
.
И
тако
би
,
задовољно
смешећи
се
,
ишла
даље
.
А
кад
је
прошла
главну
чаршију
,
и
већ
дућани
постајаху
ређи
,
—-
тек
на
погдекоме
ћепенку
видиш
два-три
црвена
лонца
,
једну
чинију
са
сачмом
,
другу
с
кремењем
и
са
направљеним
бокорићима
жутога
смиља
,
—
она
поче
мало
брже
корачати
;
а
кад
је
и
последњег
дућанчета
нестало
,
Гркиња
удари
налево
,
кроз
једно
тесно
сокаче
,
па
прошавши
онуда
,
упутила
се
право
горњој
мали
.
Ту
,
у
томе
усамљеноме
крају
,
ретко
је
кога
сретала
,
а
кад
би
кога
срела
,
тај
би
стао
и
гледао
,
не
што
би
на
њојзи
било
нешто
—
осим
натовареног
белила
—-
необично
,
него
,
просто
,
што
су
се
у
томе
крају
ретко
виђале
жене
„
из
бољег
сталежа
“
,
као
што
се
у
отменијем
свету
говори
;
а
и
кад
би
каква
трговкиња
или
начелниковица
својим
извесним
послом
те
ратарске
крајеве
походила
,
да
не
пада
толико
становницима
у
очи
,
узела
би
на
себе
неку
голему
стару
бунду
,
па
би
се
умотала
у
какву
црну
исхабану
шамију
,
само
да
се
,
колико
толико
,
са
онима
изравна
,
које
је
наумила
походити
.
Наравно
,
да
се
лепа
Гркиња
на
таке
маленкости
није
обзирала
.
Она
је
сасвим
безазлено
,
онако
по
новосадски
,
раширила
свој
зелени
амрел
,
пустила
дугачке
шлепове
,
да
се
по
прашини
вуку
;
а
,
овамо
,
како
би
се
беле
шлинговане
чипчице
на
паргарској
сукњи
боље
видети
могле
,
подигла
је
предњи
скут
своје
тунике
чак
до
више
колена
.
Жене
и
деца
су
се
,
истина
,
мало
бекељили
на
њу
,
али
нико
,
па
ни
сами
сељачки
пси
,
који
су
је
,
урлајући
,
облетали
,
не
смедоше
јој
на
близу
приступити
.
Већ
је
била
скоро
на
крају
горње
мале
,
откуда
се
виде
зелене
утрине
,
што
се
од
самог
Перковца
до
у
Миличево
пружају
;
али
госпођа
Гркиња
није
за
онда
наумна
била
да
се
лепом
божјом
природом
бави
,
да
се
диви
шареним
ливадама
и
загаситом
зеленилу
прастарих
лугова
.
Она
тамо
ни
погледала
није
.
На
самоме
крају
мале
,
између
неких
кошева
и
шљивика
,
пружао
се
коровом
обрастао
сокачић
;
у
њему
беше
само
једна
кућица
,
кровином
покривена
.
Око
ње
се
подизао
од
дебелих
врљика
плот
тако
велики
,
да
се
од
њега
једва
видео
искривљен
оџак
,
који
је
од
плетара
био
начињен
,
а
жутом
земљом
тек
само
површно
излепљен
.
Из
оџака
је
куљао
густ
дим
;
па
како
је
време
тихо
било
,
падао
је
доле
на
земљу
и
повлачаше
се
,
као
нека
провидљива
плава
магла
,
по
густо
засађеним
шљиварима
и
по
узаноме
сокачету
.
Гркиња
је
белом
марамом
запушила
нос
,
да
не
би
удисала
онај
смрдљиви
ваздух
,
што
се
са
димом
ширио
.
Кад
је
дошла
до
вратница
,
она
трже
за
једно
парче
конопчета
,
а
незграпна
дрвена
врата
се
,
шкрипећи
,
отворише
.
Далеко
тамо
у
шљивару
чуло
се
,
где
псето
лаје
,
а
унутра
у
кући
потмуло
је
кашљала
стара
баба
.
Кад
је
Гркиња
кућна
врата
отворила
,
једва
је
могла
бабу
и
назрети
;
онде
,
поред
ватре
,
чучала
је
та
стара
жена
,
а
дим
је
око
ње
са
тако
несносним
смрадом
куљао
,
да
се
сирота
Гркиња
једва
на
ногама
држала
.
Та
баба
,
коју
је
наша
декламаторка
походила
,
беше
у
целоме
округу
чувена
врачара
.
У
Перковцу
мало
има
жена
,
које
нису
њену
помоћ
тражиле
.
Ако
,
н
.
пр
.
,
није
која
рађала
,
она
јој
је
умела
наћи
чини
и
мађије
,
којима
ће
„
плод
чрева
својего
“
у
ред
довести
;
па
кад
је
то
све
употребљено
било
,
а
без
икакве
користи
,
баба
је
говорила
о
тешким
гресима
и
упутила
би
је
у
какав
манастир
,
у
коме
је
највише
калуђера
живело
,
да
се
онде
каје
и
да
тражи
помоћи
.
А
ако
се
нашла
каква
млада
намигуша
,
која
би
желела
да
никако
не
рађа
,
баба
је
и
од
тога
знала
чини
.
И
за
крађу
,
и
за
љубав
,
и
за
мржњу
,
од
свачега
је
она
имала
мађија
и
чини
.
—
Па
којим
си
ми
добром
дошла
,
госпођо
?
—
питаше
баба
промуклим
гласом
,
мешајући
нешто
по
тигању
,
који
је
над
ватром
држала
.
—
Да
није
опет
она
мука
?
—
И
баба
пажљиво
посматраше
јако
удубљене
црте
на
мршавоме
лицу
своје
гошће
.
—
Сад
ћу
ја
,
моја
лепа
госпођо
!
Сад
!
—
говорила
је
баба
,
—
само
док
изручим
овај
пепео
из
тигања
.
Е
,
шта
знам
!
Људи
су
људи
,
сваки
има
своју
невољу
!
Ето
,
попа
Ђока
се
,
сиромах
,
пропио
;
ко
зна
,
каква
му
је
то
вештица
учинила
!
А
попадија
,
као
свака
сирота
жена
,
куда
ће
,
него
к
мени
?
А
и
своји
смо
нешто
,
те
,
ето
,
од
јутрошње
доба
једва
сам
покупила
све
што
ми
треба
:
има
ти
ту
,
госпођо
,
да
простиш
,
и
мишјака
,
и
лево
уво
од
слепог
кучета
,
и
ко
би
ти
све
набројао
,
што
сам
пометала
;
те
ако
буде
воља
божја
,
да
пође
на
боље
...
А
како
твој
чича-
Тима
,
ха
?
—
смејала
се
баба
.
—
Иде
као
слеп
за
тобом
.
А
јесам
ли
ја
казала
?
Та
мене
никад
није
глава
од
слепог
миша
преварила
!
—
Утоме
баба
скиде
тигањ
с
ватре
,
остави
га
настрану
,
а
после
убриса
руке
и
уведе
гошћу
у
собу
.
Соба
јој
беше
мала
,
ниска
,
али
са
обичним
сеоским
намештајем
:
једна
неофарбана
клупица
,
две-три
ниске
дрвене
столице
,
а
ону
другу
половину
запремао
је
низак
кревет
,
застрт
неким
старим
ћилимима
.
Оданде
узе
један
сламњи
јастук
,
те
га
понуди
Гркињи
,
да
се
на
њега
посади
;
а
сама
је
,
с
прекрштеним
ногама
,
села
на
ћилим
.
—
Данас
је
петак
—
рече
баба
;
—
јутрос
како
сам
мало
зелених
краставаца
јела
,
више
ти
ни
окусила
нисам
.
Могу
ти
,
ако
је
по
вољи
,
у
длан
и
у
карте
гледати
,
како
је
теби
угодније
.
—
У
длан
!
—
рече
Гркиња
.
—
Мети
белегу
!
Гркиња
извади
из
џепа
једно
мало
парченце
од
оне
тешке
црвене
свиле
,
од
које
у
новије
доба
по
Србији
„
изображенији
“
свештеници
праве
себи
појасеве
,
и
даде
га
баби
.
Баба
га
прегледа
добро
са
свију
страна
,
дуну
у
њега
трипута
,
па
га
стави
Гркињи
насред
длана
.
После
је
највећом
пажњом
проматрала
испружену
руку
,
зену
мало
,
а
затим
се
весело
осмехну
:
—
Госпођо
,
благо
теби
!
Ти
да
знаш
,
да
си
се
у
срећан
дан
родила
!
Ето
,
ова
жилица
,
што
ти
се
преко
сред
длана
повлачи
,
само
што
не
проговори
,
да
ћеш
још
четрест
година
живети
!
Леп
век
!
Па
ћеш
још
,
осим
овога
,
три
мужа
променити
.
Гркињи
пређе
преко
лица
лак
осмејак
,
и
није
никако
могла
своје
унутрашње
задовољство
да
притаји
.
Три
мужа
!
Та
томе
би
се
макар
каква
секретарица
министарства
,
па
и
сама
начелниковица
,
могла
обрадовати
!
—
Три
лепа
,
млада
,
мужа
—
додаде
врачара
,
—
а
после
ћеш
остати
богата
удовица
...
Стара
врачара
пљуну
мало
на
свој
палац
и
стаде
по
Гркињину
длану
трљати
,
док
се
на
белој
кожи
не
указа
једна
модра
пругица
.
—
Неко
весеље
ћеш
имати
у
кући
...
—
Свадбу
!
—
рече
полугласно
Гркиња
.
—
Биће
!
—
додаде
баба
.
—
Мене
длан
никад
не
вара
.
А
после
ћеш
се
жестити
.
Ево
,
гледај
,
свађа
у
кући
!
Новац
из
куће
!
Неприлика
!
И
црте
на
лицу
Гркињину
дођоше
забринуте
,
а
и
врачара
постаде
мало
озбиљнија
;
десни
кажипут
је
упрла
на
своје
ниско
и
збрчкано
чело
,
а
нос
и
уста
је
искривила
,
а
затим
,
као
изненађена
неком
новом
појавом
,
повика
весело
:
—
Љубав
!
Мене
дланови
никад
не
варају
!
Неко
високо
свештено
лице
цркава
за
тобом
!
Владика
,
прота
,
ђакон
,
црквењак
?
Да
,
госпођо
,
не
знам
.
—
Прота
!
И
јуче
је
...
—
Прота
,
прота
!
—
прекиде
је
врачара
.
—
Хоће
да
умре
за
тобом
,
да
се
обеси
,
да
полуди
,
да
побесни
!
...
Благо
теби
,
госпођо
,
ти
си
се
у
срећан
дан
родила
!
...
А
имаш
ли
макар
и
мрвице
земље
са
гроба
Св
.
Петке
—
Немам
!
—
рече
,
уздишући
,
Гркиња
.
—
А
имаш
ли
лево
око
од
слепог
миша
,
што
је
ухваћен
у
пећини
...
Немаш
,
ја
!
Па
ће
ти
ту
требати
и
једно
парче
од
опанака
велико-мученика
Прокопија
,
а
добро
би
било
да
имаш
макар
и
једно
зрнце
од
оне
наворе
,
коју
су
пред
своју
смрт
поделила
у
Св
.
Гори
три
јерарха
...
Гркиња
је
дубоко
уздахнула
.
—
Љубав
је
превртљива
ствар
—
рече
баба
.
—
Прота
је
као
луд
за
тобом
!
Ја
!
Ал
’
ако
те
три-четири
ствари
не
узимаш
код
себе
,
лако
може
да
се
одбије
од
тебе
!
А
,
богме
,
то
је
лепа
прилика
!
Та
колика
му
је
само
парохија
,
хеј
,
госпођо
!
Гркиња
опет
уздахну
.
—
Ствари
су
скупе
,
али
ја
ћу
ти
их
дати
,
макар
и
за
нешто
старо
.
Па
кад
се
ти
помогнеш
,
лако
ћемо
!
Неће
ни
мени
бити
лоше
!
Гркињи
синуше
образи
.
—
Па
шта
би
да
ти
дам
,
слатка
моја
стринчице
?
—
Оно
,
што
ти
не
треба
.
Што
није
више
ни
за
шта
—
пренемагала
се
баба
,
—
изношено
,
благо
стрини
!
Та
ону
твоју
стару
бунду
,
што
сад
велике
и
младе
госпође
и
не
носе
више
...
Гркиња
се
замисли
мало
.
Није
ни
њојзи
било
ласно
растати
се
са
таком
бундом
,
ал
’
које
што
не
беше
зиме
,
а
које
што
се
надала
да
ће
до
зиме
и
две
бунде
од
новодобивеног
љубавника
очупати
,
тек
она
пристаде
да
јој
искану
бунду
за
таке
скупоцене
мађије
поклони
.
—
Још
сутра
навече
ћеш
је
добити
.
Али
мораш
ми
још
казати
,
каква
је
љутина
у
кући
и
какви
ће
новци
из
куће
?
—
Хоћу
,
благо
баби
!
Хоћу
,
лепа
моја
госпођо
,
само
душу
мало
да
одморим
.
Сутра
навече
,
кад
донесеш
бунду
,
све
ћеш
дознати
...
све
,
слатка
моја
госпођо
!
Гледаћу
ти
у
оне
карте
,
што
су
на
сам
Велики
петак
у
Туманима
на
Христову
гробу
преноћиле
.
И
тако
се
обе
,
једна
другом
задовољна
,
растадоше
.
Гркиња
је
у
бабино
казивање
била
потпуно
уверена
,
—
та
њу
баба
још
није
никад
слагала
!
И
кад
ће
се
чича-
Тима
у
њену
лепоту
загледати
,
она
јој
је
предсказала
;
и
кад
јој
је
чика-
Паја
член
купио
свилену
хаљину
,
и
то
је
од
бабе
већ
унапред
дознала
;
и
у
свему
осталом
се
по
саветима
старе
врачаре
владала
.
Та
зар
је
сиромах
њен
Никола
,
Тима
,
чика-
Паја
и
други
њени
обожатељи
,
зар
су
једанпут
у
ракији
попили
размућеног
мишјака
?
Па
и
проти
,
не
верујем
,
да
неће
заударати
брада
на
изгорелу
гриву
циганског
коња
или
на
извађено
око
каког
липсалог
шарова
,
само
ако
прими
из
њене
руке
част
!
Кад
се
Гркиња
из
горње
мале
вратила
,
чича-
Тима
се
већ
био
умио
и
очешљао
и
спремаше
се
да
иде
мало
у
чаршију
,
колико
да
се
расхлади
,
а
и
вече
по
себи
беше
дивно
.
Он
је
у
лицу
,
истина
,
од
ракије
и
дневнога
спавања
био
мало
надувен
и
туробан
;
али
кад
је
видео
Гркињу
,
трудио
се
по
могућству
да
се
весело
насмеје
.
—
Дивно
вече
,
касти
;
да
умем
стихове
правити
,
као
ваш
Никола
,
баш
бих
направио
један
стих
,
касти
,
како
сунце
залази
—
за
мој
виноград
!
Па
бих
и
вас
споменуо
,
како
седите
испод
кајсије
,
па
сте
метли
руку
на
срце
и
гледите
меланхолично
на
небо
,
па
уздишете
,
касти
,
—
за
мном
|
...
Ала
би
то
била
песма
|
...
—
Па
де
,
молим
вас
,
слатки
Тимо
,
напишите
ми
једну
таку
песму
,
а
кад
буде
ваша
слава
,
ја
ћу
је
декламовати
.
—
Сад
,
касти
,
не
могу
,
имам
важна
посла
у
чаршији
,
а
и
глава
ми
је
,
касти
,
мало
буновна
.
Сутра
,
ваљда
,
ће
и
мени
доћи
шпуријус
.
—
Да
—
рече
Гркиња
,
—
та
ја
сам
и
заборавила
питати
:
шта
мислите
са
свадбом
?
Кад
ће
бити
?
...
Не
треба
много
ни
оклевати
.
Што
’
но
реч
,
док
је
чорба
на
асталу
,
треба
је
кусати
.
—
Оно
,
касти
,
од
сутра
недељу
дана
биће
венчање
;
морам
поручити
и
Папрагу
,
да
се
још
у
четвртак
у
чаршији
нађе
;
треба
,
касти
,
и
да
се
спрема
.
—
Та
лако
је
са
спремом
—
прихвати
Гркиња
,
—
зар
ту
толико
треба
?
—
Оно
,
касти
,
опет
ће
много
којешта
и
требати
;
нећу
,
касти
,
да
ми
после
пребацују
и
да
ме
оговарају
и
бољи
и
гори
од
мене
...
После
таког
разговора
чича-
Тима
оде
у
чаршију
;
али
се
није
по
њој
ни
десет
минута
шетао
,
а
у
дивно
руменило
залазећег
сунца
није
ни
погледао
...
Трећи
дућан
у
вароши
беше
бакалница
његова
неког
побратима
;
она
је
била
чувена
са
своје
старе
шљивовице
и
љуте
горке
ракије
,
а
поред
таког
еспапа
лако
се
заборавља
и
јутрења
и
вечерња
сунчева
румен
,
па
и
„
бледа
месечина
“
;
једва
ако
се
кроз
зеленкасту
боју
бистрог
пеленаша
провиде
погдешто
пепељаве
очи
обожаване
Гркиње
.
—
Побратиме
,
—
рече
учитељ
Тима
,
улазећи
у
дућан
и
намештајући
се
,
како
ће
се
на
ћепенку
комотније
сместити
,
-—
побратиме
,
додајде
ми
једну
грку
!
Е
,
касти
,
баш
ме
угуши
ова
данашња
врућина
!
Све
ми
се
чини
,
касти
,
да
лане
у
ово
доба
не
беше
ове
припеке
.
Шта
ти
велиш
,
побратиме
?
—
Богме
је
ово
опасна
жега
;
мораћу
и
ја
једну
шљивовицу
искапити
,
колико
да
се
мало
расхладим
.
Чича-Тимин
побратим
беше
добар
човек
;
истина
,
ћифта
,
али
ни
упола
себичан
као
данашња
ћифтарија
.
Он
је
у
дућану
врло
мало
еспапа
имао
;
тек
колико
да
се
назове
трговац
.
На
једној
страни
дућана
стојале
су
наслагане
памуклије
,
које
је
он
сам
са
својом
децом
шио
,
а
по
рафовима
беше
цифрасто
понаслагано
неколико
шарених
шамија
,
цветова
,
машина
,
кремења
,
крчага
и
т
.
д
.
Осим
тога
је
имао
и
парче
винограда
,
који
је
сам
са
својом
домаћицом
одгртао
и
загртао
;
али
као
главни
производ
,
који
га
је
и
прославио
и
лепу
му
парицу
доносио
,
остаје
његова
грка
ракија
.
—
Е
,
касти
,
ова
ти
ракија
кошта
новаца
,
побратиме
!
Прави
мелем
!
Него
,
дајде
још
једну
,
касти
;
на
две
сам
ноге
и
дошао
.
Побратим
га
послужи
још
једном
грком
,
а
и
сам
је
смотао
једну
шљивовицу
,
која
се
њему
веома
допала
.
—
’
Ма
,
побратиме
,
—-
рећи
ће
чича-
Тима
,
—
чу
ли
ти
,
да
ја
удајем
моју
Милку
?
—
Чуо
сам
,
побратиме
,
’
ма
тешко
ми
је
веровати
.
Ко
велим
,
још
је
дете
.
—
Тако
је
суђено
—
говорио
је
учитељ
Тима
.
—
Него
,
касти
,
требаће
ми
нешто
мало
новаца
;
знаш
већ
,
како
;
имаш
,
фала
Богу
,
и
сам
своје
деце
!
—
Дао
је
Бог
—
рече
бакалин
.
—
Мени
би
,
касти
,
овом
приликом
баш
потребовало
,
само
ако
би
ми
хтео
позајмити
?
—
Ако
није
више
од
стотину
,
могао
бих
ти
учинити
.
Своји
смо
,
а
и
сигуран
сам
,
побратиме
,
да
ћеш
ми
вратити
;
ето
,
дао
ти
је
Бог
нешто
мало
винограда
,
а
ове
је
године
баш
добро
родио
.
А
,
после
,
имаш
и
своју
поштену
службицу
!
На
тако
јемство
дао
би
ти
ма
ко
у
Перковцу
.
Тек
велим
,
побратиме
,
боље
ја
да
ти
то
учиним
,
него
други
;
код
мене
си
бар
сигуран
да
нећеш
изићи
на
глас
.
Па
колико
ти
треба
и
кад
?
—
Требало
би
ми
,
тако
,
до
стотину
,
а
нешто
имам
и
сам
;
па
,
касти
,
ако
узмогнеш
,
а
ти
гледај
да
ми
колико
до
четвртка
набавиш
.
Деца
су
,
брига
је
,
треба
се
,
богме
,
и
спремити
.
—
Треба
,
побратиме
,
—
рече
бакалин
,
—
и
ја
ћу
ти
донде
све
што
ваља
спремити
,
само
ти
напиши
мало
рецеписа
од
руке
.
Људи
смо
!
Ко
зна
,
шта
носи
дан
,
шта
ли
ноћ
!
А
интереса
ти
,
побратиме
,
не
тражим
ни
пребијене
парице
.
Чича-Тимин
побратим
беше
одиста
поштен
човек
;
он
се
радовао
што
свом
пријатељу
може
услугу
учинити
,
и
то
баш
у
оно
време
,
кад
му
је
најнужније
.
Данас
у
такој
прилици
тешко
да
би
ма
ко
тако
олако
прошао
.
То
су
још
била
добра
,
стара
,
времена
!
—
Дакле
у
недељу
?
Лепо
,
побратиме
!
Знам
,
да
ћеш
имати
печених
јагањаца
,
то
ће
и
без
искања
ђаци
донети
;
’
ма
,
побратиме
,
гледај
да
и
у
вину
не
буде
оскудице
!
Једанпут
се
жени
и
удаје
!
А
ја
ти
,
вере
ми
,
волим
од
софре
устати
гладан
но
жедан
!
—
Тако
је
!
—
тврдио
је
учитељ
Тима
.
—
Оно
,
касти
,
колико
се
сећам
,
и
мој
покојни
деда
поред
доброг
вина
заборавио
би
на
све
слаткише
на
овоме
свету
;
а
и
ја
,
рекао
бих
,
да
сам
баш
од
чисте
његове
крви
.
Па
,
касти
,
побратиме
,
немој
заборавити
да
поздравиш
снају
,
те
да
се
она
спреми
;
млада
је
,
моћи
ће
још
коју
поиграти
у
колу
.
А
сад
,
дабогда
,
у
здрављу
да
се
видимо
и
лаку
ти
ноћ
!
То
вече
Милка
дуго
није
могла
заспати
.
Њено
уображење
јој
је
износило
тужне
слике
неизвесне
будућности
.
Човека
који
ће
је
узети
није
могла
волети
,
јер
га
ни
познавала
није
.
Његова
својта
и
рођаци
беху
далеко
од
Перковца
,
није
,
дакле
,
могла
знати
,
хоће
ли
бити
у
стању
да
их
довољно
поштује
.
Хоће
ли
им
се
смети
у
тузи
својој
или
у
радости
поверити
?
Хоће
ли
у
Папраговој
мајци
и
себи
мајку
наћи
?
А
село
?
Њено
детиње
уображење
није
могло
ниједне
пријатне
слике
пред
њу
изнети
,
која
би
је
својим
заносним
бојама
у
тузи
њеној
утешити
могла
.
Али
напослетку
,
љуљана
теретом
туге
своје
,
опет
је
заспала
.
Само
Гркиња
не
могаше
заспати
.
Она
је
била
будна
.
По
својој
мекој
постељи
превртала
се
с
лева
на
десно
,
устајала
би
,
намештала
би
и
наново
преметала
и
јастуке
и
душеке
,
али
ништа
не
поможе
;
напослетку
је
силом
заклапала
усијане
трепавице
,
да
више
не
гледа
свакојака
лица
својих
обожатеља
,
о
којима
је
цео
онај
дан
премишљала
.
Али
све
бадава
:
чича-
Тима
,
чика-
Паја
,
браца-
Трајко
црквењак
,
па
и
отац-
прота
,
са
својим
ружичастим
свиленим
појасом
,
од
кога
смо
белегу
још
код
врачаре
видели
,
баш
никако
да
одступе
од
ње
.
Најпосле
,
око
пола
ноћи
,
почеше
они
један
по
један
у
потпуноме
мраку
бледети
;
али
прота
,
као
да
се
повампирио
,
добиваше
све
јаснији
и
опредељенији
облик
.
Час
га
је
гледала
,
како
иде
,
поштапајући
се
поносито
трсковим
штапом
,
по
улици
,
а
деца
и
људи
трче
за
њим
,
скидају
капе
и
љубе
га
у
руку
;
после
га
гледа
међу
свештеницима
из
оближњих
села
,
како
седи
пред
Милошевом
механом
,
па
пије
расхлађену
ракију
,
а
попови
и
ђакони
гледају
у
њега
,
чудећи
му
се
премудрости
;
после
га
види
у
цркви
,
како
се
млати
пред
олтаром
са
кадионицом
у
руци
,
а
златна
одежда
све
трепти
на
њему
,
и
све
јој
се
чини
као
да
гледа
у
женску
препрату
,
па
би
,
чисто
,
на
њу
да
намигне
,
али
му
петрахиљ
смеће
;
а
после
јој
све
ближе
долази
и
већ
ево
га
,
где
цео
целцит
пред
њеним
креветом
стоји
,
па
тек
што
не
проговори
...
.
И
тако
гледајући
у
свога
новог
,
али
живосно
уображеног
,
обожаваоца
,
правила
је
нове
комбинације
о
својој
лепшој
будућности
.
—
У
Америци
,
веле
,
има
попова
и
од
нашег
пола
,
па
што
,
као
,
не
би
и
у
Србији
могла
бити
бар
једна
жена
капелан
!
И
то
баш
протин
капелан
!
Ако
ништа
у
томе
чину
није
лепо
,
а
оно
су
бар
приходи
,
да
лепши
бити
не
могу
!
Умре
неко
,
наплати
му
се
;
роди
се
неко
,
наплати
му
се
;
је
ли
венчање
,
наплати
се
...
А
од
свега
тога
половина
припада
капелану
,
а
често
и
сав
приход
!
А
после
част
!
...
Кад
се
мироноше
,
наравно
да
ћу
ја
прва
бити
на
реду
;
при
самоме
причешћу
такође
;
а
кад
се
навора
дели
,
ја
ћу
гледати
,
како
се
другим
којекаквим
судоперама
пружа
тек
по
једно
зрнце
,
а
мени
читава
поскурица
!
...
А
што
се
мога
даскала
,
чича-
Тиме
,
и
чика-
Паје
тиче
,
они
су
ми
за
свакад
сигурни
!
Верност
?
И
ти
списатељи
говоре
све
којешта
,
узимљу
оно
за
необично
,
што
је
баш
најобичнија
женска
врлина
!
Ја
,
на
пример
,
не
познајем
ниједну
жену
,
која
не
би
могла
бити
одмах
четворици
верна
!
Наравно
,
да
ћу
ја
од
свију
највише
одликовати
проту
,
с
њиме
ћу
и
шпацирати
,
али
само
кад
се
смркне
;
нећу
да
ме
оговарају
и
да
износе
којешта
противу
мога
имена
,
као
што
се
о
оној
шкорпији
маторој
поговара
,
као
да
живи
са
начелником
...
То
само
нећу
!
...
Тако
је
она
у
своме
меком
кревету
премишљала
и
већ
је
у
мислима
гледала
нове
поклоне
,
што
јој
је
прота
подоносио
:
пред
њоме
на
асталу
стојало
је
пуно
најскупоценијег
посуђа
,
на
другој
,
опет
,
страни
неки
штофори
за
хаљине
од
тешке
свиле
,
од
кашмира
,
персијских
шалова
и
друго
којешта
;
а
прота
је
најљубазнијим
осмејком
нуди
да
бира
,
што
јој
се
најбоље
допада
.
И
она
је
већ
жељно
отворила
уста
,
да
каже
,
како
јој
је
баш
све
од
потребе
...
Али
у
тај
мах
свега
нестаде
,
и
лепа
Гркиња
почиваше
у
најдубљем
сну
...
Х
.
Четвртак
је
освануо
,
а
у
само
свануће
дође
и
Папраг
у
чаршију
.
Отишао
је
мало
до
деда-
Спире
,
узео
је
четку
,
очеткао
своју
атилу
,
умио
се
,
загладио
косу
,
попио
је
каву
и
спокојно
очекиваше
учитељски
колегијум
,
за
који
је
,
наравно
,
добар
стојао
да
неће
изостати
,
као
што
се
ни
преварио
није
;
јер
не
прође
ни
четврт
сата
,
а
учитељи
трећег
и
четвртог
разреда
уђоше
у
деда-
Спирину
кавану
.
Били
су
у
жестокој
неког
препирци
тако
,
да
од
целе
распре
ништа
друго
ниси
могао
чути
ни
разумети
,
до
да
се
говор
водио
око
десет
учитељских
класа
.
И
учитељ
првог
и
учитељ
трећег
разреда
хвалили
су
поделу
учитеља
у
десет
класа
,
којој
је
основа
дубока
мудрост
.
—
Молим
вас
,
господо
,
—
доказивао
је
учитељ
ИИИ
разреда
,
—
то
ћете
ми
тек
допустити
,
да
у
сваком
сталежу
и
свугде
има
постепености
,
која
се
код
нас
учитеља
основних
школа
назива
класа
!
Узмите
за
пример
и
саму
православну
веру
.
Јуда
нема
те
важности
,
коју
има
Св
.
Петар
,
а
од
Св
.
Петра
је
,
опет
,
у
рангу
већи
Св
.
Илија
,
и
то
тако
иде
у
бесконачност
.
—
Е
,
баш
кад
тако
у
тим
класама
уживате
—
смејао
се
учитељ
ИВ
разреда
,
—
штета
што
није
удешено
деведесет
и
девет
класа
учитељских
,
па
макар
ниједна
класа
немала
више
него
девет
пара
чаршијских
повишице
,
колико
само
одликовања
ради
,
ради
ранга
!
—
А
кад
је
у
кавани
приметио
и
младога
Папрага
,
који
му
је
и
сувише
својим
изнутрашњим
задахом
ударао
на
црквени
тамјан
,
а
својом
углађеном
спољашњошћу
на
филистарску
помаду
,
није
могао
од
смеја
да
се
уздржи
и
у
себи
да
не
проговори
:
ево
још
једног
човека
од
ранга
;
а
после
додаде
,
иако
је
о
противноме
био
уверен
:
—
Ево
,
у
литру
ракије
и
четири
каве
,
па
нека
г
.
Папраг
реши
,
а
ми
да
пристанемо
:
да
ли
је
подела
на
десет
класа
боља
и
пробитачнија
за
учитеље
,
или
је
боље
онако
по
староме
,
без
класа
?
—
Господине
!
—
рече
најозбиљнијим
тоном
млади
богословац
.
—
Угарска
је
призната
као
најобразованија
држава
после
Француске
,
а
сама
Пешта
по
себи
са
Будимом
у
нечему
је
надмашила
и
Париз
...
—
Знам
,
у
чему
—
прекиде
га
учитељ
ИВ
разреда
.
—
У
окладу
,
да
сте
у
тој
надмашности
разумевали
маџарску
нарогушеност
...
Е
,
јесам
ли
погодио
?
—
Не
,
господине
,
то
нисте
—
рече
,
скоро
сажаљевајући
,
Папраг
;
—
напротив
,
ја
сам
у
најпростијем
смислу
казао
,
да
су
Маџари
после
Француза
најцивилизованији
народ
.
—
То
им
се
познаје
и
по
великим
мамузама
и
по
фокошу
њихову
...
Те
речи
нису
биле
гласно
изговорене
,
па
их
млади
богословац
није
ни
чуо
,
те
је
своје
аргументе
о
учитељским
класама
и
даље
својом
обичном
научењачком
мирноћом
продужио
:
—
Дакле
,
и
сама
Пешта
,
као
најобразованија
варош
у
целоме
свету
,
не
само
што
своје
биргере
,
бирократе
,
па
и
аристократе
,
на
класе
дели
и
одликује
,
него
и
сами
келнери
су
онде
,
наравно
,
према
својим
душевним
способностима
,
у
класе
подељени
,
а
то
тако
бива
и
у
Лондону
,
само
у
минијатури
.
Учитељ
ИВ
разреда
се
слатко
насмејао
:
—
Е
,
изгубио
сам
!
Деда-
Спиро
,
докотурај-де
једну
литру
старе
жабарке
и
испеци
четири
каве
!
Изгубио
сам
!
Е
,
али
ко
би
се
,
опет
,
сетио
,
да
су
за
мустру
узети
пештански
келнери
?
То
,
да
сам
јуче
умро
,
данас
не
бих
знао
!
...
Шта
би
,
Спиро
,
с
отом
жабарком
?
Ти
као
да
је
наново
препичеш
?
...
—
Сад
,
учитељу
!
Та
,
ваљда
,
нећеш
од
жеђи
скапати
?
Деда-Спира
донесе
на
служавнику
три-четири
ракијске
чашице
и
једну
литру
старе
жабарке
.
Учитељи
се
још
нису
ни
обредили
,
а
,
ево
,
дође
и
чича-
Тима
.
Био
је
мало
углађенији
но
обично
,
а
и
капут
је
обукао
нов
,
што
га
је
за
Ускрс
спремио
.
—
А
гле
,
ево
и
чича-
Тиме
!
—
рече
учитељ
ИВ
разреда
.
—
Деде
ти
,
стари
,
опробани
детонаставниче
,
деде
ти
кажи
,
да
ли
је
боље
учитељима
са
класама
или
без
класа
?
Учитељ
Тима
је
сваку
заведену
новост
,
како
у
школи
,
тако
и
у
обичном
животу
,
мрзео
;
а
откако
је
,
сиромах
,
изгубио
оне
две
класе
,
опасно
је
било
и
разговарати
се
с
њиме
о
класама
.
—
Дабогда
,
им
се
мозак
у
сто
и
десет
класа
расточио
!
...
Они
мени
да
узму
две
класе
!
Е
,
касти
,
то
им
никад
не
могу
заборавити
!
...
Две
класе
!
И
то
,
касти
,
све
за
љубав
оне
маторе
клепетуше
!
...
Да
је
учитељ
Тима
чуо
,
да
је
и
његов
будући
зет
за
поделу
на
класе
,
би
,
јамачно
,
покварио
цело
пријатељство
;
али
,
на
срећу
младенаца
,
он
то
није
чуо
,
а
Папраг
,
као
човек
од
такта
,
да
сваку
могућу
неприлику
предупреди
,
приђе
му
ближе
и
пошто
се
,
по
обичају
,
једно
пет-шест
пута
поклонио
до
земљице
црне
,
поче
и
сам
ударати
противу
класа
.
—
Оно
јест
—
рече
,
—
у
школи
међу
ђацима
могле
би
још
и
остати
оне
три
,
већ
у
целоме
цивилизованом
свету
узакоњене
,
класе
;
али
међу
учитељима
,
ту
не
би
требало
да
тако
што
постоји
!
Ја
сам
свакад
био
тога
мњења
,
да
се
учитељи
према
годинама
награђују
.
Шта
ви
на
то
велите
,
господин
-
Тимо
?
...
—
Дакако
!
—
тврдио
је
Тима
,
коме
је
,
наравно
,
таки
предлог
у
рачун
ишао
.
—
Дабогме
,
да
би
то
тако
требало
удесити
!
Оно
,
касти
,
што
је
човек
старији
,
то
је
и
искуснији
и
паметнији
!
Па
нека
каже
ко
шта
хоће
!
Ја
моје
искуство
не
дам
за
све
науке
што
се
у
школи
уче
.
Ето
,
па
питајте
само
госпођу
Гркињу
,
какво
сам
сирће
баш
сад
за
сватове
спремао
!
Таке
салате
није
ни
цар
јео
,
као
што
ћу
је
ја
мојим
сирћетом
зготовити
!
Па
учи
л
’
се
то
у
школи
...
Тако
је
то
,
касти
;
али
сад
јаја
какоћу
,
а
кокошке
ћуте
!
...
Па
нека
ми
ко
каже
:
учитељ
Тима
не
зна
ништа
!
...
Учитељ
ИВ
разреда
се
смејао
,
али
не
чича-Тимину
хвалисању
,
него
му
беше
смешно
како
Папраг
брзо
окрете
лист
;
но
пошто
није
био
у
намери
да
таста
и
зета
доводи
у
сукоб
,
то
се
само
осмехнуо
.
—
Изгубио
сам
литру
ракије
и
четири
каве
,
али
ми
није
жао
;
бар
ме
је
млади
господин
колега
уверио
,
да
су
Маџари
најцивилизанији
народ
!
—
А
после
додаде
,
скоро
заједљиво
,
окренувши
се
Папрагу
:
—
Ви
сте
,
по
свој
прилици
,
у
самој
резиденцији
маџарској
положили
основе
своме
данашњем
образовању
?
Папраг
је
осетио
жаоку
,
што
је
у
тим
речима
лежала
,
поруменео
је
,
али
није
имао
куд
,
већ
је
мудро
ћутао
.
—
Сад
је
на
мене
ред
,
да
частим
—
рећи
ће
чича-
Тима
,
брижљиво
се
удаљавајући
од
проклетих
учитељских
класа
.
—
Хоћу
и
ја
да
частим
;
оно
,
касти
,
ја
и
удајем
кћер
!
Деда-Спира
изнесе
још
једну
литру
жабарке
и
још
по
једну
црну
каву
.
Кад
су
то
попили
,
они
се
разиђоше
,
сваки
својим
послом
,
а
чича-
Тима
са
својим
зетом
упоредо
оде
управо
у
бакалницу
,
своме
побратиму
.
Папраг
се
,
по
обичају
,
и
ту
поклонио
десет-дванаест
пута
,
а
бакалин
га
је
својим
паметним
очима
,
смешећи
се
,
од
главе
до
пете
мерио
.
—
Е
,
па
срећно
,
срећно
побратиме
!
—
рече
напослетку
.
—
Да
их
Бог
поживи
,
млади
су
,
а
век
је
дуг
,
па
,
богме
,
ако
где
у
чему
и
буде
мане
,
дотераће
се
,
ујдурисаће
се
.
Има
времена
,
само
нек
’
су
деца
жива
!
Затим
понуди
Папрагу
столицу
,
а
сам
са
Тимом
оде
у
споредну
собицу
,
у
којој
ништа
не
беше
,
до
један
неофарбан
сто
и
две
дрвене
столице
;
а
остала
мрачна
просторија
те
собе
беше
запремљена
кожицама
,
памуклијама
и
са
неколико
крупица
соли
.
Кад
је
чича-
Тима
сео
,
бакалин
извади
ћутећки
кесу
иза
појаса
,
па
му
пажљиво
изброји
стотину
дуката
.
Чича-
Тима
извади
из
џепа
квиту
,
готову
потписану
,
па
је
даде
побратиму
.
—-
Хвала
,
побратиме
,
а
ово
парче
хартије
узми
,
колико
,
касти
,
сигурности
ради
.
Па
како
ти
се
допада
младожења
,
ха
?
—
Оно
,
побратиме
,
на
очима
је
доста
чист
и
угледан
,
само
што
ми
нешто
мало
по
немачки
,
маџарски
ли
,
заноси
?
Тек
,
велим
,
биће
и
то
да
је
нека
наука
?
А
право
да
ти
кажем
,
мени
је
данашњи
свет
смешан
!
Млад
човек
натакарио
наочаре
,
тамо
,
опет
,
матора
жена
навукла
на
себе
грдан
кринолин
,
па
неке
пунђе
,
пера
и
друге
којекакве
беспослице
;
друге
,
опет
,
младе
,
лепе
,
а
овамо
пустиле
чеперке
на
очи
баш
као
ждребице
.
Овај
твој
зет
био
би
красан
момак
,
само
да
се
толико
не
смеје
и
не
клања
,
а
овако
ми
долази
баш
као
да
сам
га
негде
у
комендији
гледао
.
—
Хе
,
побратиме
,
не
знаш
ти
!
А
то
је
,
касти
,
мода
,
па
шта
ћеш
ти
мимо
свет
?
Ено
,
гледам
пре
,
син
оног
Железниковића
,
што
га
је
наша
влада
у
Париз
слала
,
сигурно
зато
,
што
овде
није
могао
ништа
научити
,
па
,
касти
,
да
се
мало
у
свету
дотера
,
углади
.
Би
тамо
за
неко
време
,
па
се
направи
читаво
чудо
!
Шта
ти
није
натоварио
на
себе
,
па
какве
ти
речи
не
говори
три
сата
,
ама
баш
ниједну
да
му
не
разбереш
!
Стајао
сам
некако
пред
Трајковом
механом
,
кад
се
са
господин
-
начелником
састао
.
Што
сам
онда
видео
клањања
и
метаније
,
ја
већ
никад
у
животу
нећу
!
Начелник
се
,
касти
,
измиче
,
а
он
за
њим
;
е
,
баш
мишљах
,
да
ће
се
на
сокаку
побити
!
Кад
се
чича-
Тима
са
својим
побратимом
вратио
у
бакалницу
,
затекоше
младог
богословца
,
где
преврће
неки
ђердан
од
црвених
земљаних
ђинђувица
,
што
их
младе
сељанке
за
дваест
пара
по
чаршији
купују
.
—
Ово
је
диван
корал
—
рече
,
научењачки
проматрајући
ђердан
.
—
Да
није
сувише
скуп
,
заиста
бих
га
мојој
Милци
купио
;
ох
,
ала
би
јој
то
јасно
црвенило
према
њену
белом
лицу
доликовало
!
Оба
побратима
га
погледаше
зачуђено
;
чича-
Тима
се
мало
накашљао
,
јер
није
знао
,
шта
ће
да
му
одговори
.
—
Оно
,
касти
,
зете
,
тамо
код
вас
у
Пешти
,
можда
,
се
ово
скупо
и
продаје
,
па
га
,
ваљда
,
друкче
и
зову
;
а
овде
му
је
право
име
ђинђуве
.
А
,
касти
,
доста
су
и
јефтине
:
мој
побратим
их
купује
у
Београду
по
два
гроша
туце
.
Папраг
се
збунио
,
а
бакалин
,
који
је
у
свему
био
мудар
и
окретан
,
да
би
га
из
те
забуне
извукао
,
пређе
у
разговору
на
будућу
свадбу
.
—
Дакле
,
побратиме
,
ти
као
велиш
,
сад
у
недељу
?
—
Па
,
касти
,
шта
ћемо
и
да
оклевамо
?
Што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
!
Ја
бих
рекао
да
је
тако
најбоље
!
—
И
чича-
Тима
извади
из
џепа
кесу
,
па
је
наново
онде
на
тезги
избројао
оних
сто
дуката
,
што
је
зету
наменио
.
—
Ево
ти
,
синко
,
новци
!
—
рече
скоро
разнеженим
гласом
.
—
Иди
,
па
купуј
и
спреми
се
,
како
ти
најбоље
знаш
.
Оно
,
касти
,
шта
вам
могу
ја
?
Бог
нека
вас
учи
и
он
нека
вам
сваку
срећу
дарује
!
-—
Кад
је
то
говорио
,
глас
му
је
дрхтао
;
а
,
богме
,
и
није
,
сиромаху
,
ласно
растати
се
са
сто
дуката
и
са
својим
дететом
,
па
макар
да
је
колико
окорео
.
—
Дај
ми
,
побратиме
,
још
једну
грку
,
па
да
се
гледа
за
послом
!
Кад
је
и
ту
чашу
грке
искапио
,
да
мало
своју
унутрашњу
муку
разблажи
,
а
он
оде
право
кући
,
да
свадбарину
спрема
;
а
Папраг
,
опет
,
на
другу
страну
,
које
да
продужи
комбинације
о
својој
будућности
,
а
и
сам
да
се
за
ту
свечаност
приуготови
...
Кад
је
учитељ
Тима
дошао
кући
,
затекао
је
Милку
,
где
сасвим
озбиљно
шије
,
кроји
,
па
опет
прекраја
,
додаје
чипке
и
шепутлице
,
и
у
свему
томе
је
лепа
Гркиња
руководи
.
—
Видиш
,
Милчице
,
није
требало
да
узимаш
црвене
пантљике
;
на
белу
хаљину
свакад
се
мећу
црни
накити
,
то
тако
дивно
доликује
,
да
се
не
да
описати
!
Исто
тако
,
ако
купиш
црне
ципеле
,
а
ти
их
белим
трачицама
и
дугмићима
ишарај
,
—
то
је
по
моди
!
А
кад
пођеш
на
венчање
,
немој
у
косу
трпати
смиља
и
љубичице
,
то
је
сељачки
!
Него
,
ако
немаш
георгине
,
а
ти
узми
црвеног
божура
и
два-три
струка
сунцокрета
.
Ја
кад
сам
се
удавала
,
то
да
си
видела
!
Није
било
у
Новом
Саду
фотографа
,
који
ме
није
молио
,
да
ме
сними
;
један
ме
је
сликао
,
па
је
ориђинал
послао
чак
у
Париз
;
ја
сама
се
нисам
познала
,
така
је
то
красота
била
!
!
...
То
је
био
њен
укус
:
на
глави
много
цвећа
и
то
најдрастичније
боје
,
коса
нацмакана
помадом
,
на
лицу
товар
белила
,
а
хаљина
да
се
и
не
види
од
самих
пантљика
и
шепутала
;
тако
намештена
и
накинђурена
,
у
стању
је
била
по
два
сата
пред
огледалом
седети
.
Често
би
у
томе
усхићеном
заносу
и
заспала
,
уживајући
у
својој
лепоти
.
—
Тако
је
то
,
моја
Милка
.
Данашња
млада
и
девојка
треба
да
пада
у
очи
,
нема
ти
ту
стида
и
скромности
!
Истина
,
ја
те
слабости
