осетида
се
на
њено
срце
товари
дубока
меланхолија
пред
овим
видицима
,
сувише
лепим
и
сувише
пространим
.
Ипак
она
стеже
срце
и
успе
да
на
своје
усне
натера
један
осмех
среће
.
И
тако
се
смешила
,
не
говорећи
ништа
што
би
могло
покварити
одушевљење
њеног
драгана
.
Поветарац
их
потсети
поново
,
заголица
их
и
очеша
,
па
после
отрча
даље
у
парк
,
као
размажено
маче
.
Часовник
на
градској
кули
изби
једанаест
сати
.
Зорка
се
диже
и
рече
Милошу
:
-
Пардон
,
Мико
,
ја
треба
да
стигнем
пре
Љубице
и
да
јој
кажем
шта
ће
рећи
ако
је
мајка
успита
где
смо
били
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
НА
СВЕТЛОСТИ
ЛОЈАНИХ
СВЕЋА
Сутрадан
кад
је
ушао
у
редакцију
Препорода
,
Кремић
је
био
сасвим
заборавио
на
онај
непријатни
сусрет
са
Богданом
Васићем
пред
Балканом
.
Тако
рећи
није
био
добро
ни
прекорачио
праг
од
уредништва
кад
га
дочека
подсмешљиво
лице
администратора
Душана
,
округло
као
пун
месец
.
-
Зато
се
ми
ових
дана
не
виђамо
!
-
добаци
му
он
.
-
Све
по
хладу
да
нас
не
познаду
!
-
певуцкао
је
Паја
,
сарадник
за
женски
свет
,
још
мамуран
од
последње
пијанке
.
-
Шта
га
дирате
?
-
бранила
је
Милоша
ајнлегерка
,
вижљава
девојка
,
ђаволастих
очију
и
промуклог
грла
.
-
Млад
је
човек
!
-
Млад
је
човек
и
доликује
му
!
...
Кррр
...
-
имитира
Душан
ајнлегерку
.
-
Неће
он
више
којекакве
расходоване
...
И
администратор
избаци
једну
реч
из
свог
специјалног
речника
.
-
То
нису
исти
пољупци
;
то
нису
исти
загрљаји
;
то
није
иста
чак
ни
она
физичка
драж
,
-
на
глас
је
преводио
преводилац
.
-
То
је
сасвим
друга
ствар
...
-
Джабе
је
и
сирће
слатко
,
-
допуњавао
га
мамурни
Женски
Свет
.
Кремићу
би
јасно
да
га
је
видео
Богдан
и
у
својој
наивности
испричао
то
осталим
сарадницима
.
Што
је
најгоре
било
,
овај
репортер
,
вичан
новинарским
комбинацијама
,
довео
је
ово
виђење
са
оним
Милошевим
говором
у
Москви
,
па
онда
погодио
све
.
Младом
песнику
није
било
тешко
што
њега
дирају
,
него
се
љутио
на
себе
што
је
овим
Зорку
изнео
на
глас
.
Он
је
био
дао
себи
реч
да
је
неће
бар
унесрећити
ако
је
не
може
начинити
срећном
.
Осећао
се
сам
крив
,
руменео
се
од
стида
и
невешто
покушавао
да
се
одбрани
једном
лажју
.
Он
је
био
човек
који
није
умео
лагати
,
те
је
испадао
још
више
смешан
.
Другови
га
стадоше
још
више
пецкати
.
Читаву
недељу
дана
уредништво
Препорода
одјекивало
је
од
пошалица
на
рачун
Патриоте
и
његове
љубави
.
Најзад
се
мораде
умешати
господин
Стајић
,
власник
и
уредник
овог
листа
.
Било
је
то
у
суботу
вече
,
кад
се
у
редакцији
спремао
недељни
број
.
Уредник
је
био
добре
воље
.
Већ
се
посао
примицао
крају
.
Прва
и
четврта
страна
штампала
се
увелико
.
Стајић
је
био
поручио
криглу
пива
сваком
сараднику
.
Седело
се
по
столовима
и
ћаскало
.
Он
зареди
са
својом
табакером
,
и
кад
дође
до
Милоша
,
он
га
ослови
онако
,
уз
реч
:
-
Сад
знам
и
ја
ту
вашу
историју
.
Видео
сам
вас
заједно
јуче
пред
вече
.
Пријатна
девојка
.
Ја
је
познајем
.
Долази
неки
род
мојој
жени
.
Сарадници
се
погледаше
збуњено
и
окуњише
нос
.
Милош
се
чудио
.
Толико
је
пута
говорио
о
Препорода
са
Зорком
,
а
она
му
није
поменула
никада
да
је
какав
род
уреднику
.
-
Јесте
ли
свршили
што
имате
?
-
упита
уредник
Милоша
после
једне
почивке
.
-
Чланак
и
књижевност
дао
сам
још
јутрос
,
да
би
слагачи
што
више
одмакли
.
Ово
мало
вести
израдио
сам
већ
одавно
.
Дошле
су
само
загребачке
новине
,
-
одговори
сарадник
.
-
Онда
хајдете
да
ми
правите
друштво
.
Хтео
бих
нешто
да
омезетим
.
-
Зар
нисте
вечерали
?
Уредник
не
одговори
него
се
обрати
администратору
:
-
Господин
Душане
,
ако
ме
ко
потражи
,
ја
ћу
бити
код
Белог
Орла
.
И
њих
двојица
изиђоше
на
улицу
.
-
Та
девојка
није
ми
ни
род
ни
помози
Бог
.
А
право
да
вам
кажем
,
нисам
вас
ни
видео
.
Него
иначе
како
би
се
то
свршило
?
Мислим
да
ће
Душан
имати
одсад
више
респекта
према
мојој
рођаци
!
-
рече
уредник
Милошу
кад
седоше
у
засебно
одељење
код
Белог
Орла
.
-
Једну
криглу
,
не
?
-
Да
,
хвала
!
Не
знам
како
да
вам
захвалим
,
господин
-
Стајићу
.
Спасли
сте
ме
од
једне
невидовне
беде
.
Недељу
дана
...
-
Не
,
то
није
ништа
!
...
Него
,
ја
нисам
све
рекао
.
Видите
господин
-
Кремићу
,
мени
је
незгодно
да
се
мешам
у
ваше
личне
ствари
.
Али
,
опет
не
желим
да
моји
сарадници
имају
више
неприлика
него
што
морају
...
Имам
да
вам
дам
један
савет
.
Само
да
ми
не
кажете
:
"
Саветници
нек
иду
у
Државни
Савет
!
"
-
О
!
-
Да
,
шта
сам
оно
хтео
рећи
?
...
Не
мислите
да
је
ова
ваша
историја
сад
скривена
занавек
.
То
се
не
да
сакрити
.
-
Али
,
ја
нисам
гимназист
!
-
одговори
му
Милош
и
зачуђено
развуче
обрве
.
-
Ништа
с
тим
.
Заљубљени
су
као
пијанице
.
Пијан
човек
мисли
да
свет
не
види
кад
се
љуља
улицом
...
Колико
знам
о
тој
вашој
ствари
,
то
је
нека
девојка
?
-
Да
.
-
Тим
горе
.
У
вашим
годинама
човек
се
не
задовољава
само
слатким
речима
и
љубавним
писмима
.
Знате
ли
ви
да
ваши
вршњаци
већ
имају
читаву
породицу
?
-
Разумем
.
Али
,
има
ваздан
начина
да
се
последице
спрече
и
отклоне
,
-
убеђено
одговори
млади
човек
.
-
Да
,
има
начина
,
али
ниједног
јединог
који
је
потпуно
сигуран
...
Нисам
се
преварио
:
ви
схваћате
ову
ствар
сувише
олако
.
-
Господин
-
Стајићу
!
-
Није
ни
чудо
,
-
продужи
уредник
.
-
Ви
сте
тако
рећи
јуче
из
школе
изишли
.
Сад
сте
се
отресли
лекција
и
испита
,
али
сте
изгубили
право
на
опраштање
,
право
на
оно
:
ђак
је
!
ђаци
су
ђаволи
!
Ступили
сте
у
живот
,
где
нема
више
испита
,
али
где
и
најмања
ствар
утиче
на
вашу
срећу
,
на
вашу
даљу
будућност
.
-
Како
то
?
-
Ви
још
мислите
,
треба
сести
и
добро
загрејати
столицу
,
па
је
петица
ту
;
учинити
све
што
се
од
човека
тражи
,
па
је
успех
сигуран
.
Видите
,
то
тако
иде
у
школи
,
на
табли
,
то
је
доктрина
,
математика
,
голо
теоријско
знање
које
нам
школа
даје
.
Али
то
није
живот
.
Колико
има
људи
који
су
имали
праве
вредности
за
рад
,
који
су
дали
све
што
се
од
човека
тражи
,
па
ипак
нису
успели
и
отишли
су
бестрага
,
пропали
у
мрак
,
замакли
у
гроб
и
заборав
.
Живот
је
друго
нешто
.
Око
вас
се
разапињу
замке
.
Живот
вам
поставља
загонетке
.
На
сваком
кораку
ви
се
сусрећете
са
непознатим
лицима
и
налазите
пред
несигурним
стварима
.
Крај
вас
протиче
бујица
догађаја
које
треба
осетити
,
предухитрити
или
сустићи
,
схватити
и
употребити
.
Ви
ступате
кроз
опасан
хоризонат
магле
,
пун
кршева
од
случаја
,
пун
провалија
атавизма
.
Треба
стално
држати
руке
пред
собом
,
да
не
разбијете
чело
пред
каквом
изненадном
препреком
,
треба
корачати
опрезно
као
ухода
и
спавати
са
отвореним
очима
као
зец
.
Ако
нећете
да
будете
фаталиста
или
живинче
,
ви
морате
...
У
том
се
угасише
све
електричне
сијалице
у
кафани
.
Неко
запљеска
рукама
за
једним
удаљеним
столом
.
Момци
се
растрчаше
да
траже
свеће
.
-
Ах
,
ова
наша
електрика
,
-
прекину
уредник
своју
беседу
.
-
Ово
је
Богу
плакати
.
Мораћемо
писати
поново
о
њој
.
Келнер
донесе
једну
лојану
свећу
и
забоде
је
у
пикслу
на
столу
.
Њена
слаба
жута
светлост
паде
на
уредниково
лице
.
Независно
од
предмета
њиховог
разговора
,
Кремић
се
загледа
у
ово
лице
.
Он
је
и
раније
у
уредништву
посматрао
ово
жучно
и
јако
чело
уредниково
,
кад
је
хтео
да
по
његовом
изразу
оцени
вредност
гостију
,
чији
је
пријем
био
степенован
према
вредности
коју
је
лист
имао
од
њих
.
Стајић
је
имао
између
обрва
једну
бору
,
бору
човека
који
ради
en
gros
,
а
у
очима
један
пламен
,
који
је
још
више
истицао
ону
бору
између
обрва
и
говорио
да
је
њен
сопственик
у
великом
послу
.
Ово
лице
које
се
среће
само
у
великим
варошима
изгледало
је
сад
још
забринутије
.
-
Је
ли
она
студенткиња
?
-
упита
Кремића
уредник
,
започињући
стари
разговор
.
-
Није
,
-
суво
одговори
млади
песник
.
-
Онда
је
оно
што
сам
очекивао
:
газдарица
,
газдаричина
ћерка
или
постарија
девојка
из
авлије
,
у
сваком
случају
жена
која
није
за
вас
и
од
које
би
задрхтали
при
самој
помисли
да
вам
буде
законита
жена
.
-
Ја
нисам
толико
наиван
господин
-
Стајићу
,
како
ви
мислите
.
Између
нас
нема
ништа
друго
до
услуга
за
услугу
,
љубав
за
љубав
.
Ништа
јој
нисам
обећао
.
И
једног
дана
,
кад
осетимо
да
смо
једно
другом
на
сметњи
,
ми
ћемо
се
разићи
онако
како
смо
се
и
састали
,
стављајући
једно
другом
пуну
слободу
и
леп
спомен
на
једно
пријатељство
.
-
Бога
вам
,
зар
ви
још
мислите
да
постоји
слобода
љубави
?
Зар
може
постојати
слободног
располагања
у
осећању
које
иде
у
делиријум
?
Мој
драги
пријатељу
,
јесте
ли
ви
икад
волели
?
Није
љубав
она
слика
крилатог
детета
које
пецка
ситним
стрелицама
.
Она
је
опасан
микроб
против
кога
нема
лека
,
неодољива
страст
стара
колико
и
живот
,
тајанствена
сила
јака
као
смрт
,
која
се
не
обзире
на
добро
и
на
зло
,
не
води
рачуна
о
предрасудама
,
моралу
,
части
,
прошлости
и
будућности
,
о
животу
,
и
опет
све
то
она
садржи
у
себи
,
целу
васељену
човекових
мисли
,
нада
и
планова
.
Погледајте
око
себе
.
Ни
најопасније
заразе
ни
непогоде
у
природи
не
стварају
толико
зла
и
несреће
као
то
што
се
тако
безазлено
назива
љубав
.
Уредник
Препорода
упали
једну
цигару
,
па
настави
:
-
Хоћу
да
будем
слободан
.
Ви
се
налазите
у
најопаснијем
добу
живота
,
кад
се
човек
ствара
и
кад
крв
превире
.
Преживели
сте
неколико
сентименталних
љубавица
,
одвојених
од
света
и
тела
.
Нагон
физички
трошили
сте
по
недостојним
местима
,
која
су
вам
изазивала
одвратност
.
Сад
сте
пак
нашли
једну
девојку
чији
телесни
додир
неће
вас
више
плашити
фантомом
заразе
.
Неприметно
и
полагано
,
ви
ћете
према
њој
осетити
прво
захвалност
,
па
после
нежност
,
блискост
,
пријатељство
,
и
најзад
немогућност
да
се
од
ње
одвојите
.
Ово
последње
је
оно
што
се
назива
љубав
,
права
љубав
,
која
неминовно
води
у
брак
.
Тако
се
то
обично
дешава
у
свету
:
човек
узима
прву
жену
која
му
се
подаје
,
да
би
послушао
голу
вољу
својих
чула
,
и
,
не
надајући
се
,
усред
баханалије
своје
страсти
,
он
изненадно
открива
мистерију
нематеријалне
љубави
,
и
жену
која
му
се
подала
украшава
најсјајнијим
кристалима
свога
срца
.
Код
девојке
је
обично
обрнуто
:
тражећи
само
заједницу
две
чисте
наклоности
,
она
упозна
миловање
физичке
љубави
и
,
хипнотисана
овим
открићем
,
она
се
предаје
човеку
против
свих
разлога
беде
која
је
чека
.
-
То
вам
је
тачно
,
господин
-
Стајићу
.
Ја
сам
отпочео
онако
...
Као
од
шале
,
не
осећајући
према
тој
жени
ништа
више
од
једне
благе
симпатије
.
А
сад
,
с
дана
у
дан
,
ја
осећам
да
ми
је
она
све
ближа
.
Мени
би
било
врло
жао
да
јој
што
криво
учиним
.
Па
ипак
,
ја
не
поимам
:
откуд
то
мора
да
неминовно
води
у
брак
.
Она
сама
увиђа
да
ја
још
нисам
спреман
да
оснујем
породицу
,
и
затим
:
моје
место
,
планови
за
одлазак
на
страну
,
моја
породица
,
њених
тридесет
година
...
-
Ах
!
-
пресече
га
уредник
,
-
све
то
није
ништа
у
моменту
кад
се
брак
појави
као
природни
и
једини
закључак
обостраних
односа
.
У
вашим
годинама
које
су
,
ја
вам
понављам
,
најкритичније
у
човечјем
животу
,
маните
се
љубакања
.
Ако
пак
осећате
неизоставну
потребу
да
сте
вољени
,
нађите
једну
жену
којој
можете
без
премишљања
дати
своје
име
.
Још
није
доцкан
.
У
љубави
која
се
рађа
,
као
што
је
случај
код
вас
,
дешава
се
да
се
човечја
природа
изненадно
тргне
,
као
коњ
који
нањуши
смрт
.
Као
тај
коњ
,
природа
оклева
најпре
;
затим
се
окреће
са
ужасом
,
пропиње
се
и
скаче
у
страну
.
Мислим
да
тај
моменат
већ
наступа
код
вас
.
Пазите
на
њега
,
јер
је
тада
још
време
да
се
бежи
.
Милош
се
осмехну
на
ово
упоређење
и
загледа
се
поново
у
црте
свога
шефа
.
-
Какве
ли
су
страсти
убледиле
ове
образе
?
-
Мислио
је
он
.
-
Какве
ли
су
мисли
издубиле
ово
чело
,
какве
несанице
ожалостиле
ове
очи
?
Је
ли
то
лице
срећна
човека
,
који
је
рођен
у
богатој
кући
,
коме
су
сви
догађаји
ишли
на
руку
,
који
је
узео
жену
коју
је
волео
?
Откуд
ове
тврде
мисли
човеку
који
није
доживео
дане
без
хлеба
,
муке
од
немања
средстава
за
постигнуће
својих
амбиција
ни
увреде
претпостављених
?
Али
су
ова
велика
уста
остајала
затворена
личним
патњама
и
говорила
младом
песнику
:
-
Ви
сте
млад
,
паметан
човек
.
Скупо
сте
платили
све
што
имате
.
Заборавићете
што
сте
пропатили
,
јер
сте
сачували
здравље
,
завршили
школу
кад
и
како
треба
.
Већ
досад
сте
стекли
лепо
име
у
нашој
књижевности
.
Али
сад
,
кад
сте
избили
на
широк
колски
пут
,
где
можете
јурити
у
каријеру
,
весели
и
поносни
,
не
скрећите
слепачки
у
ћорсокак
.
Загледајте
најпре
где
идете
;
узмите
ствари
за
оно
што
су
и
људе
онакве
какви
су
...
Па
,
онда
,
нека
вам
је
срећан
пут
!
Пре
а
после
,
ви
ћете
видети
да
је
жртва
коју
вам
чини
та
девојка
огромна
.
Чиме
јој
је
можете
надокнадити
?
Задовољењем
сличне
потребе
?
Не
!
Потреба
коју
ви
осећате
код
жене
је
готово
неосетна
.
Задовољство
које
она
ту
осећа
јесте
што
ствара
задовољство
љубљеном
човеку
.
Ви
нећете
моћи
сакрити
своју
љубав
и
ви
ћете
ову
жену
компромитовати
.
И
шта
онда
долази
?
Ви
ћете
бити
или
обичан
човек
,
па
ћете
је
оставити
,
бацајући
јој
у
лице
њену
прошлост
и
утеху
да
ви
нисте
први
и
да
нећете
бити
последњи
.
Или
ћете
остати
частан
човек
,
и
...
узећете
је
за
жену
.
Ту
вам
погрешку
неће
нико
опростити
,
јер
свет
не
верује
у
часне
људе
и
опрашта
само
рђавим
.
Та
ће
жена
постати
препрека
за
све
:
породицу
,
друштво
,
каријеру
.
Цео
ваш
живот
биће
отрован
.
-
Али
,
господин
-
Стајићу
,
ви
је
не
познајете
.
Још
ми
досад
никад
није
споменула
брак
.
Што
се
пак
тиче
мене
...
-
Ах
,
ви
сте
два
бедна
створа
,
-
продужи
уредник
.
-
Ако
продужите
,
то
што
ће
се
догодити
десиће
се
независно
од
вас
.
Пресеците
накратко
ваше
лудости
...
Човек
се
не
спрда
са
љубављу
...
Ви
ћете
бити
побеђени
на
један
или
други
начин
.
Ја
вас
добро
познајем
,
Кремићу
.
Мислите
да
вас
ја
не
одвајам
од
оних
који
су
у
стању
да
за
једну
криглу
пива
протуре
у
лист
шта
ко
хоће
.
Ја
знам
да
сте
ви
частан
човек
.
И
баш
зато
,
господине
Кремићу
,
ова
проба
на
коју
вас
ставља
ваша
судбина
-
како
би
се
то
рекло
у
каквом
шаблонском
роману
-
јесте
опасна
за
вас
.
Узмите
се
на
ум
,
јер
обично
најбољи
људи
падају
најниже
.
Они
други
,
тај
велики
рестл
човечанства
,
средње
душе
и
обичног
срца
,
они
нађу
без
по
муке
компромисе
између
добра
и
зла
,
између
дужности
и
страсти
,
што
им
допушта
да
живе
без
борбе
и
пораза
.
Кад
падају
,
они
се
дочекују
на
ноге
као
мачке
.
Они
се
много
не
убијају
,
не
изненађују
никога
,
подижу
мало
ларме
око
себе
,
тако
да
могу
да
се
лече
и
да
отпочну
понова
.
Оканите
се
да
тражите
своју
срећу
по
недопуштеним
забранима
страсти
,
јер
видите
да
су
страсти
камен
спотицања
у
животу
целог
света
...
Пазите
да
тај
камен
не
буде
у
вашем
животу
катастрофа
.
У
том
тренутку
електрика
сину
поново
.
По
кафани
се
зачуше
псовке
на
рачун
Безименог
Друштва
.
Редакциски
шегрт
,
сав
црн
по
лицу
од
штампарске
боје
,
приђе
уреднику
и
запита
га
брзо
,
не
прекидајући
реченицу
,
као
да
је
научио
напамет
:
-
Послао
ме
господин
Душан
да
вас
упитам
:
хоће
ли
да
закључи
лист
.
Све
је
готово
.
Остаће
три
шифа
слога
за
понедељак
.
-
Нека
причекају
,
сад
ћу
ја
...
Хоћете
ли
још
по
један
шнит
?
Боље
ће
се
спавати
,
-
обрати
се
уредник
Кремићу
.
-
Треба
да
пустим
још
ову
вест
...
зајаукаће
белгиски
безимењаци
,
па
ће
сами
нудити
трамвајске
карте
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ИНТИМНА
БУРА
.
Ускршњи
празници
су
се
примицали
.
Договорили
су
се
да
ће
заједно
изаћи
на
Велики
Петак
да
целивају
плаштаницу
.
Били
су
тачно
заказали
време
и
место
где
ће
се
састати
,
улице
куда
ће
проћи
,
место
где
ће
се
одморити
и
све
појединости
које
заљубљени
воле
да
одређују
и
у
најситнијим
својим
плановима
.
Било
је
све
готово
,
кад
Милошу
дође
Љубица
и
јави
му
да
се
госпа
Селена
одлучила
да
и
она
изађе
са
Зорком
.
-
Онда
нема
ништа
од
нашег
састанка
,
-
рече
Кремић
љутито
и
претпостави
да
се
одрече
виђења
са
Зорком
него
да
се
претвара
пред
њеном
мајком
,
говори
ви
својој
драгани
и
да
крије
свој
заљубљени
поглед
.
Али
му
Зорка
јави
поново
да
ће
мајку
испратити
одмах
после
цркве
.
Милош
приста
.
Свет
је
био
нагрнуо
на
Саборну
Цркву
око
четири
сата
,
нарочито
онај
свет
у
Београду
који
иде
у
цркву
само
на
бденија
и
свадбе
.
Свечана
служба
одслужила
се
уз
пратњу
клепала
.
Пред
олтаром
била
је
подигнута
раскошна
гробница
Сина
Божијег
,
пуна
цвећа
,
светлости
и
злата
.
Четири
војника
с
ножем
на
пушци
чували
су
Господњи
Гроб
.
Свет
је
нагрнуо
да
пољуби
излизано
платно
,
на
којем
је
било
претстављено
измучено
тело
Галилејчево
.
Кремић
није
био
много
побожан
.
Ипак
су
му
годили
ова
свечаност
и
многобројни
народ
,
клепала
,
војници
,
пушке
и
крстови
.
Сећао
се
сличних
прилика
кад
је
био
мали
,
у
Ужицу
,
тамошње
скромне
гробнице
и
Здравка
Еркуле
,
који
је
био
почасни
клисара
и
лупао
у
клепала
.
У
цркви
није
био
откако
је
свршио
гимназију
,
те
му
је
пријао
мирис
тамјана
и
воштаних
свећа
.
Као
круна
свега
било
је
очекивање
Зорке
,
које
је
био
жељан
дан
и
ноћ
,
Зорке
бледе
и
добре
,
коју
је
његова
мисао
улепшавала
све
више
.
Она
је
стајала
до
самих
столова
,
с
леве
стране
у
цркви
,
окружена
гомилом
девојака
.
Ништа
на
њој
,
ни
држање
ни
одело
,
није
је
одвајало
од
осталог
света
,
али
Кремићу
је
било
лако
разликовати
је
у
гомили
глава
као
булку
у
пољу
пшенице
.
Зорка
је
била
на
челу
свега
,
садржавала
све
и
око
себе
расипала
зраке
као
златни
крст
на
гробу
Господњем
.
Зорка
га
је
такође
спазила
.
С
времена
на
време
,
она
би
се
окренула
и
послала
му
један
осмех
пун
љубави
,
среће
и
захвалности
.
Милош
је
остао
до
краја
службе
и
причекао
да
Зорка
пољуби
плаштаницу
.
Кад
је
виде
да
се
већ
примакла
гробници
,
Милош
се
прогура
и
стаде
на
ивицу
гомиле
куда
је
Зорка
требала
да
прође
.
Она
је
прошла
разговарајући
са
мајком
,
и
,
неопажена
ни
од
ког
,
повукла
га
за
пеш
од
капута
.
То
је
било
уместо
пољупца
.
Драгутин
је
био
остао
код
куће
и
обећао
да
ће
изаћи
кад
се
девојке
врате
кући
са
госпа
-
Селеном
,
те
остатак
времена
до
уреченог
састанка
Милош
проведе
сам
на
Калимегдану
.
По
небу
се
гонили
облаци
,
који
су
опомињали
да
ће
бити
кише
.
-
Јеси
ли
се
много
тргао
кад
сам
те
повукла
за
капут
,
-
рече
му
Зорка
врло
расположена
,
кад
се
најзад
састаше
.
-
Ти
си
био
тако
шик
,
мој
слатки
Ерице
,
и
гледао
ме
заљубљено
,
да
сам
те
усред
цркве
хтела
пољубити
...
-
Куд
ћемо
да
идемо
?
-
Запита
Драгутин
.
Љубица
предложи
да
се
иде
на
пиво
.
-
Код
Круне
?
-
Тамо
су
све
сами
Јевреји
.
-
Код
Српског
Краља
?
-
Како
хоћете
!
-
Одговори
Милош
и
уздахну
.
Зорка
га
погледа
зачуђено
и
запита
:
-
Шта
значи
тај
дубок
уздах
?
-
Ништа
!
-
насмеја
се
Кремић
.
-
Данас
сам
много
радио
,
па
сам
прилично
уморан
.
-
Хајдемо
...
Хајдемо
.
Пиво
ће
те
разгалити
.
Било
је
увелико
топло
.
Али
,
столови
нису
још
били
намештени
пред
кафаном
него
су
само
врата
и
прозори
били
широм
отворени
.
Друштво
се
посади
за
један
сто
.
Али
је
ту
дувало
од
прозора
,
те
се
они
поново
преместише
.
Зорка
,
расположена
као
дете
,
прћила
је
усне
као
да
је
хтела
да
каже
да
јој
се
ту
не
допада
.
-
Шта
ти
овде
фали
?
-
Упита
Милош
.
-
Овде
је
канабе
тако
тесно
,
-
одговори
Зорка
размажено
.
-
Пукоше
ми
леђа
.
Кремић
,
кога
је
ово
премештање
још
више
нервирало
,
изнурен
радом
тога
дана
,
плану
,
па
и
не
мислећи
шта
говори
,
рече
:
-
Тешко
ономе
коме
ти
будеш
жена
.
Зорка
га
погледа
једним
дубоким
погледом
,
као
да
је
хтела
да
испита
је
ли
то
све
шала
,
па
навикла
да
људе
сматра
за
добре
док
се
о
противном
не
увери
,
она
несташно
дохвати
чашу
,
куцну
је
о
Милошеву
,
и
рече
смејући
се
:
-
Ја
ћу
бити
само
твоја
!
-
Не
,
никада
!
-
пресече
је
Кремић
,
чудећи
се
и
сам
одлучности
свога
гласа
.
Млада
жена
,
која
је
била
већ
принела
чашу
устима
,
изненађена
овом
свирепом
одлучношћу
,
спусти
је
на
сто
недодирнуту
и
занеме
.
Драгутин
и
Љубица
су
се
били
повукли
у
један
угао
.
Комади
њиховог
разговора
допирали
су
с
часа
на
час
до
Милоша
.
Љубица
је
говорила
о
богатству
свога
оца
и
тврдила
да
је
он
одвојио
тридесет
хиљада
динара
за
њен
мираз
,
које
је
дао
на
приплод
тамошњој
штедионици
с
условом
да
му
за
ту
суму
гарантују
чланови
управе
целим
својим
имањем
.
Ранковић
је
опет
правио
планове
како
ће
убрзо
положити
испит
,
ослободити
се
војске
,
венчати
се
с
Љубицом
и
отићи
с
њом
на
југ
,
на
море
,
па
онда
у
Париз
,
да
се
усаврше
у
језику
,
и
он
да
положи
докторат
.
Песник
љубави
посматрао
је
час
овај
пар
којем
је
све
ишло
на
руку
,
а
час
своју
драгану
која
је
седела
клонуле
главе
и
мутних
очију
.
Он
се
чудио
промени
свога
друга
који
се
тако
лако
решио
на
женидбу
,
он
који
је
по
десет
пута
загледао
једну
крагну
док
је
не
купи
.
Је
ли
томе
био
разлог
новац
или
баш
ова
девојка
раскошне
и
неукусне
тоалете
,
бујне
косе
,
преласних
очију
и
леденог
лица
,
као
у
рекламе
за
миришљави
сапун
коју
је
човек
малочас
видео
на
зиду
какве
бербернице
?
Његови
живци
беху
сувише
заморени
да
разреше
овај
проблем
,
те
Кремић
хтеде
да
започне
један
лак
разговор
са
Зорком
,
као
да
се
ништа
није
десило
.
-
Погле
оног
келнера
,
-
рече
јој
он
,
-
како
слатко
пуши
,
сакривен
иза
пећи
.
Рекао
бих
да
се
сав
топи
у
цигару
!
Зорка
не
одговори
ништа
.
Кремић
се
поново
наљути
.
Он
није
схватао
како
тешко
може
пасти
једној
жени
која
је
погрешила
отказ
љубави
оног
човека
због
кога
је
загазила
у
грех
.
Јер
жена
не
одваја
љубав
од
брака
.
Она
приноси
љубави
на
жртву
све
и
сматра
је
за
вечиту
,
док
човек
,
па
макар
он
био
и
најбољи
,
види
у
својој
љубави
само
једну
епизоду
.
Он
поклања
овој
вези
само
један
моменат
,
један
део
свога
живота
,
док
жена
обухвата
целу
будућност
,
не
зауставља
се
ни
на
ивици
гроба
,
продужује
своје
мисли
чак
и
на
други
свет
и
везује
се
за
човека
једном
за
свагда
,
једном
за
целу
вечност
.
-
Ти
си
јогуница
!
-
прекори
Милош
своју
драгану
,
па
дохвати
једне
новине
,
обешене
више
себе
и
стаде
их
читати
,
не
схватајући
смисао
ни
прве
реченице
.
-
Ви
можете
располагати
вашом
женидбом
како
хоћете
,
-
одговори
му
Зорка
.
-
Али
,
немате
право
да
ме
вређате
...
Људи
су
брутални
и
свирепи
,
пфуј
!
Она
се
угризе
за
усне
да
не
заплаче
.
Милош
је
погледа
тако
невеселу
и
бледу
,
и
би
му
је
жао
.
Он
је
несвесно
упореди
са
Љубицом
,
која
је
ту
седела
поред
ње
,
здрава
,
млада
,
богата
,
бесна
,
и
безбрижно
правила
планове
за
сјајну
будућност
.
Њега
обузе
жалост
за
Зорком
,
искрена
,
несебична
жалост
.
Он
зажеле
да
и
Зорка
буде
тако
млада
,
здрава
,
богата
и
безбрижна
,
али
не
ради
њега
већ
ради
ње
саме
,
да
буде
весела
и
савршена
онако
како
мајка
жели
својој
деци
,
брат
сестри
,
сестра
брату
.
Откад
овај
чист
и
несебичан
осећај
није
затресао
његове
груди
!
Али
,
у
исто
доба
он
се
загледа
у
своју
судбину
.
Као
сва
бића
обдарена
тананим
нервима
,
он
изазва
лако
пред
собом
своје
потребе
и
будућност
;
и
цела
његова
природа
задрхта
кад
виде
колико
му
треба
још
помоћи
,
како
мало
има
да
одвоји
од
себе
за
другог
,
и
како
му
је
будућност
још
магловита
и
претећа
.
Ова
два
осећања
,
љубав
према
ближњем
и
љубав
према
себи
самом
сукобише
се
оштро
у
његовом
срцу
.
Он
осети
да
једно
мора
надјачати
.
Он
је
волео
себе
изнад
свега
,
али
је
осећао
да
не
може
бити
себичан
и
свиреп
према
својој
драгани
.
И
млади
песник
покуша
да
измири
ова
два
осећања
,
да
их
намести
један
до
другог
или
бар
одложи
за
доцније
њихову
отсудну
битку
.
Он
се
клео
Зорки
да
је
воли
као
драгану
,
као
пријатеља
,
мајку
и
сестру
,
као
себе
самога
,
као
све
најзад
,
али
да
је
не
може
узети
за
жену
због
мале
плате
,
несигурног
положаја
,
обавеза
према
породици
,
обавеза
према
њој
самој
.
-
Све
се
може
кад
се
хоће
,
-
одбијала
је
Зорка
.
-
У
почетку
би
било
тешко
,
плате
су
мале
,
али
доцније
...
Нема
чиновника
који
је
умро
од
глади
.
А
кад
се
има
хлеба
...
-
Хлеб
...
Хлеб
,
-
прекиде
је
Кремић
.
-
Мислиш
ли
да
је
све
казано
кад
се
каже
:
хлеб
.
Ваљда
у
животу
има
још
нечега
сем
хлеба
.
-
Љубав
.
-
Ти
знаш
да
те
ја
волим
,
Зорка
,
и
кад
ти
овако
морам
да
говорим
,
ја
више
жалим
него
ти
.
-
Па
кад
ме
волиш
,
што
ме
нећеш
за
жену
?
-
опирала
се
Зорка
.
-
Ти
говориш
као
дете
.
Зар
нема
људи
који
се
воле
а
не
живе
у
браку
?
Колико
пак
има
других
које
је
црква
венчала
,
а
посред
њих
нема
ни
сенке
љубави
.
Брак
није
што
и
љубав
...
Ах
,
Зорка
,
не
говори
ми
више
о
њему
,
ја
презирем
данашњи
брак
...
Он
је
пун
лажи
и
рачуна
;
не
квари
ми
визију
коју
сам
о
теби
створио
.
Ја
те
волим
баш
због
тога
што
ти
не
рачунаш
,
што
ниси
као
друге
жене
...
Иначе
,
ја
ћу
мислити
да
је
све
ово
рачун
,
да
је
твоја
љубав
једна
лажна
маска
...
-
Милошу
!
...
Ох
,
не
,
Милошу
,
не
говори
тако
,
не
мисли
то
.
Ја
те
нисам
заволела
да
бих
те
преварила
.
Ја
желим
твоју
срећу
.
Ја
нисам
мислила
на
брак
;
без
престанка
ја
сам
мислила
на
љубав
;
управо
,
они
су
нераздвојно
везани
за
моју
душу
;
то
су
две
речи
које
значе
једно
исто
.
Ах
,
како
бих
волела
изаћи
с
тобом
,
овако
заједно
,
руку
под
руку
,
у
свет
,
међу
познате
,
и
ведра
чела
показати
свакоме
:
ово
је
човек
који
ми
је
драг
;
јест
,
видите
сви
,
нас
двоје
се
волимо
и
живимо
заједно
.
-
Шта
нам
овако
недостаје
,
Зорка
?
Шта
нас
се
тиче
свет
?
Шта
маримо
хоће
ли
он
знати
да
се
волимо
или
не
.
-
Не
,
Мико
.
Ти
се
вараш
.
Свет
значи
много
.
Ми
у
њему
радимо
,
зависимо
од
њега
.
Он
је
кадар
да
нас
скрши
и
уздигне
.
-
Али
,
Зорка
,
што
се
ми
више
кријемо
,
све
ће
наша
љубав
бити
слађа
,
и
милији
они
тренуци
овако
уграбљени
,
украдени
...
-
Не
...
не
...
Срећа
се
не
граби
и
не
краде
,
-
јецала
је
Зорка
.
-
Не
...
не
,
мој
Милошу
.
Не
говори
ми
тако
...
Остави
ми
наде
.
Реци
ми
:
не
данас
,
не
сутра
,
али
једном
зацело
!
-
То
није
могућно
!
-
одлучно
одговори
Милош
.
-
То
није
могућно
?
-
понови
Зорка
упитно
.
-
Дакле
ти
кидаш
све
што
је
између
нас
.
Како
сам
те
ја
другојачије
замишљала
!
Ах
,
колико
људи
толико
и
ћуди
,
колико
срца
толико
и
љубави
.
Зорка
окрену
главу
од
свог
драгана
и
занесе
се
гледајући
на
улицу
,
камо
је
већ
падао
мрак
.
Изненадно
,
она
се
трже
,
окрете
се
Милошу
и
рече
му
:
-
Слушај
,
Милошу
.
Ја
сам
знала
да
се
овај
брак
не
може
брзо
остварити
.
Али
сам
веровала
да
је
он
бар
твој
циљ
,
твоја
жеља
.
То
ми
је
давало
право
да
те
волим
.
Сад
видим
да
сам
се
преварила
.
Ја
више
не
могу
да
те
волим
,
јер
нећу
да
сам
ничија
наложница
.
Они
се
обоје
стресоше
од
ове
речи
која
први
пут
паде
између
њих
,
и
заћуташе
,
не
разумевајући
једно
друго
и
остајући
свако
на
својој
страни
.
Милош
се
поново
загледа
у
новине
,
а
Зорка
на
улицу
.
Из
другог
одељења
кафане
допирало
је
тупо
куцање
лопта
на
билијару
.
Ко
зна
докле
би
они
остали
тако
задубљени
,
да
их
не
трже
Љубичин
глас
:
-
Зорка
,
хоћеш
ли
с
нама
?
Ова
девојка
,
која
је
већ
увелико
била
отпочела
лов
на
мужа
,
чула
је
све
шта
су
говорили
Милош
и
Зорка
.
Она
се
побоја
да
јој
Милошеве
теорије
не
отргну
Драгутина
,
чији
су
изгледи
на
велику
будућност
обећавали
јој
оно
што
јој
очево
имање
није
давало
.
Кремић
не
примети
да
се
Љубичин
позив
односио
само
на
Зорку
,
те
он
одговори
уместо
ње
:
-
Да
,
да
,
и
ми
ћемо
сад
...
Келнер
,
плати
!
Пред
њима
је
била
широка
црна
улица
с
венцем
немоћних
електричних
сијалица
.
Са
неба
је
сијао
хладан
и
блед
месец
,
ноћ
падала
густа
и
влажна
.
Они
се
несвесно
упутише
на
Калимегдан
.
Драгутин
и
Љубица
се
изгубише
убрзо
.
Главне
стазе
биле
су
јако
осветљене
.
Неколико
шетача
ишли
су
лено
и
полако
.
Даље
по
споредним
стазама
ширила
се
црна
ноћ
и
увијала
парк
у
неку
жалосну
свечаност
.
Милош
и
Зорка
се
нису
добро
осећали
на
овој
јакој
светлости
.
Између
њих
је
била
пала
једна
тешка
реч
која
их
је
обоје
покрила
стидом
.
Стога
они
претпоставише
споредне
стазе
и
загазише
у
мрак
.
Кроз
тек
олистало
грање
видели
се
зелени
рефлекси
електричне
светлости
на
главним
стазама
.
Ноћ
је
бивала
све
гушћа
.
Дубоку
тишину
мутила
је
само
неразговетна
песма
овог
лепог
парка
.
Они
су
ишли
стопу
пред
стопу
,
обузети
овом
великом
тишином
самоће
и
тиштањем
својих
болова
.
Све
тако
,
држећи
се
градског
платна
,
они
избише
на
једно
узвишено
место
,
на
домаку
Саве
,
ограђено
гвозденом
оградицом
и
перуником
.
Они
застадоше
изненађени
призором
који
се
отвори
пред
њиховим
очима
.
Хиљаде
лампиона
и
сијалица
описивали
су
џиновски
полукруг
Београда
,
који
је
почињао
од
Калимегдана
,
пео
се
на
Славију
и
Бањицу
,
па
се
спуштао
преко
Топчидерског
Брда
на
Чукарицу
и
савску
обалу
.
Испод
вароши
текла
је
црна
Савина
вода
и
сливала
се
с
равном
обалом
на
супротној
страни
у
бескрајну
морску
пучину
.
У
пристаништу
горео
је
само
један
лампион
и
бацао
сву
светлост
на
нову
зграду
царинарнице
,
белу
и
као
изниклу
из
земље
.
Унаоколо
се
виделе
црне
силуете
лађа
и
дирека
на
шлеповима
.
Један
задоцнели
пароброд
промицао
је
поред
тајанствених
бедема
београдске
тврђаве
,
прелазио
у
Дунав
и
пловио
уз
воду
ка
Земуну
,
чији
се
правилан
кеј
назирао
у
мраку
.
Све
је
то
било
покривено
високим
пространим
небом
,
пуним
звезда
.
Испод
њих
,
на
једној
клупи
,
у
сенци
липа
седели
су
Драгутин
и
Љубица
,
и
грлили
се
без
бојазни
да
их
ко
не
опази
.
Преко
рамена
младог
човека
видела
се
глава
преплануле
студенткиње
,
затворених
очију
и
утопљена
у
задовољство
.
Милош
је
стајао
непомичан
.
Светлост
,
помешана
од
бледих
звезда
и
удаљеног
општинског
осветљења
правила
му
је
лице
још
блеђе
,
још
невеселије
.
Зорка
га
погледа
и
би
ганута
.
Она
је
била
биће
коме
је
љубав
позив
,
које
не
може
да
гледа
страдања
ближњега
.
У
несрећи
свога
драгана
,
она
заборави
своју
муку
.
Без
речи
,
она
се
пропе
на
прсте
,
положи
руку
на
Милошево
раме
,
притиште
му
на
усне
пун
и
благ
пољубац
,
и
предаде
се
будућности
онако
без
сигурности
,
као
Колумбо
кад
је
возио
ка
непознатим
земљама
,
надајући
се
у
дну
душе
награди
за
своју
љубав
.
Једна
локомотива
писну
жалосно
негде
далеко
...
даље
од
железничке
станице
.
ГЛАВА
ШЕСТА
.
УРАНАК
.
Не
треба
жалити
што
се
губе
неки
наши
обичаји
.
Место
њих
долазе
нови
,
исто
тако
лепи
,
исто
тако
свечани
и
занимљиви
.
Или
се
стари
,
као
свака
мода
,
повраћају
,
обновљени
и
подмлађени
,
те
постају
још
примамљивији
због
мириса
прошлости
и
прашине
заборава
који
су
их
покривали
.
До
пре
неколико
година
у
Београду
је
мало
ко
знао
за
Ђурђевски
уранак
.
Сад
се
он
слави
,
из
године
у
годину
,
све
више
и
интимније
.
Године
кад
се
догађа
ова
проста
драма
два
људска
срца
Ђурђев-дан
је
освануо
врло
пријатан
.
Облаци
,
који
су
уочи
празника
претили
кишом
,
растурали
су
се
одмах
по
сунчеву
заласку
.
На
земљу
се
спустила
млака
пролетња
ноћ
,
пуна
процветалог
јоргована
и
олисталих
грана
.
Многе
звезде
сијале
су
на
небу
.
Нова
топлота
лета
које
се
објављивало
и
треперење
преласне
априлске
ноћи
нису
очима
давали
да
се
склопе
.
Шум
природе
наваљивао
је
са
свију
страна
.
Груди
су
тражиле
слободног
ваздуха
,
живци
пољске
свежине
,
а
срце
је
куцало
за
пролетњим
заносом
и
пољупцима
.
Групе
народа
црнеле
су
по
београдским
улицама
,
будним
као
да
није
дубока
ноћ
,
и
јуриле
у
поља
и
шуму
.
Општина
није
штедела
светлости
.
Трамваји
су
шкрипали
на
свима
пругама
.
Дуги
шетни
возови
образовали
се
на
железничкој
станици
.
Из
варошких
паркова
допирали
су
звуци
војне
музике
.
По
брдима
се
виделе
веселе
ватре
.
Ноћна
тишина
је
звонила
од
песме
,
подврискивања
мушког
и
смеха
жена
.
Оба
заљубљена
пара
са
Дорћола
сишли
су
са
трамваја
код
Монопола
и
оставила
госпа
-
Селену
да
продужи
пут
с
комшинкама
до
Топчидера
.
Окренули
су
преко
моста
и
корачали
као
да
их
неко
јури
.
-
Зашто
трчимо
?
-
Лакше
,
лакше
.
Они
су
тако
говорили
једно
другоме
,
али
тек
што
би
успорили
ход
,
опет
би
њини
кораци
били
дужи
и
бржи
,
и
они
су
трчали
уз
Топчидерско
Брдо
,
хипнотизовани
свим
оним
црним
гомилама
народа
који
је
хитао
поред
њих
као
јато
мушица
на
светлост
.
-
Где
ћемо
их
наћи
?
-
упита
Милош
своју
драгану
,
мислећи
на
госпа
-
Селену
и
комшинке
.
-
Они
ће
бити
код
трамвајске
чекаонице
,
па
ћемо
прво
у
Кошутњак
на
кафу
и
доручак
,
-
испрекидано
одговори
млада
жена
,
сва
задувана
од
брзог
хода
и
среће
којој
није
знала
узрока
.
-
После
можемо
отићи
мало
до
Раковице
или
Кијева
.
Наврх
Топчидерског
Брда
застали
су
да
предахну
.
Зора
је
пуцала
.
Први
сунчани
зраци
избацивали
су
румено
прамење
као
ракетле
,
иза
једног
села
чије
се
куће
белиле
у
брду
даље
од
Торлака
.
Ноћ
је
скупљала
крила
,
вукући
их
полагано
преко
Булбулдера
,
Дунава
,
банатске
равнице
,
изнад
шуме
у
Кошутњаку
,
Банова
Брда
и
по
модрој
Савиној
води
,
да
их
састави
више
Земуна
,
као
да
је
ту
хтела
да
да
последњи
отпор
сунцу
,
које
је
,
уверено
у
своју
снагу
,
свечано
и
победоносно
објављивало
свој
долазак
.
Из
росних
долина
дизали
се
сиви
праменови
магле
.
Ваздух
се
белио
.
Из
тамних
сенки
долазио
је
неразговетан
шум
пробуђене
природе
и
света
.
Наједанпут
замуче
све
.
По
природи
прште
један
бисерни
сјај
.
Капљице
на
дрвећу
,
роса
по
трави
,
прозори
на
околним
вилама
и
две
велике
воде
,
које
су
квасиле
Београд
,
засветлише
као
дијамантске
ватре
и
окренуше
се
сви
ка
једној
тачки
,
ка
месту
где
се
било
појавило
сунце
.
Оно
је
било
велико
и
блиставо
.
Није
допуштало
да
се
гледа
у
њега
.
У
том
тренутку
Зорка
је
посматрала
Милоша
,
нешто
бледог
од
неспавања
,
како
упорно
гледа
у
сунце
.
Она
је
тада
упоређивала
овог
човека
,
замршене
косе
и
меланхоличног
осмеха
на
лицу
,
са
једном
сликом
коју
је
била
,
независно
од
њега
,
урезала
у
срце
,
вишу
од
реалности
и
неприродну
.
-
Чудновато
!
-
рече
му
она
.
-
Мени
изгледа
да
смо
ми
и
лане
излазили
овамо
рано
,
да
је
био
Ђурђев-дан
,
ноћ
била
исто
овако
мека
,
сунце
излазило
иза
истог
оног
дрвета
,
да
смо
ми
двоје
стајали
на
овом
истом
месту
где
је
телеграфски
дирек
чворнат
и
крив
,
и
да
си
ти
тако
био
замишљен
и
леп
.
И
још
нешто
:
мени
се
чини
данас
да
смо
се
ми
још
раније
видели
и
да
се
познајемо
одавно
.
Твој
поглед
,
твој
глас
,
очи
и
тај
невесео
осмех
који
ти
игра
око
усана
,
сећају
ме
једне
слике
коју
ја
давно
носим
у
срцу
.
Боже
мој
,
кад
смо
се
ми
први
пут
видели
?
Кад
се
спустише
у
Топчидер
,
они
приметише
читав
мравињак
од
шетача
,
кола
,
столова
и
корпи
.
Плаво
јутро
овог
ђурђевданског
дана
дрхтало
је
изнад
ове
гомиле
,
песковитих
стаза
,
росних
шумарака
и
разнобојног
цвећа
.
Голуждрава
циганчад
свирала
овде
онде
.
Са
свих
страна
одјекивала
песма
,
кикот
,
шале
,
дозивање
,
звиждање
,
њакање
,
лајање
и
сви
облици
људских
и
животињских
гласова
.
Код
трамвајске
чекаонице
Зорка
једва
нађе
госпа
-
Селену
,
те
се
сви
,
с
комшинкама
заједно
,
кренуше
у
Кошутњак
.
Милош
и
Зорка
нису
се
одвајали
једно
од
другог
.
За
доручком
су
седели
заједно
.
Милош
јој
је
помагао
да
исече
хлеб
.
Рука
је
руку
додиривала
.
Поглед
се
упијао
у
поглед
.
После
доручка
Кремић
позва
цело
друштво
у
кафану
да
их
части
.
-
Драге
воље
,
-
рече
једна
комшинка
.
-
Бога
ми
,
ја
сам
још
уморна
,
-
одговори
бабица
.
-
Могла
бих
једну
кафу
,
али
да
ми
је
овде
...
овако
да
се
не
мичем
.
Најела
сам
се
гибанице
,
па
хоћу
да
пукнем
.
-
Нађи
дрва
,
па
ће
бити
кафе
,
-
одговори
овој
бабица
.
-
Дете
,
ви
млађи
,
накупите
дрва
,
па
има
времена
и
за
кафану
,
-
готово
заповеди
госпа
Селена
.
Оба
љубавна
пара
дигоше
се
као
на
команду
и
зађоше
у
шуму
.
Али
,
тек
што
измакоше
испред
очију
познатих
,
они
се
ћутке
одвојише
једно
од
другог
и
ударише
разним
путевима
.
Милош
и
Зорка
пођоше
стазом
која
води
лево
од
Хајдучке
чесме
.
Око
њих
је
било
суварака
на
сваком
кораку
,
али
они
продужише
ићи
све
дубље
у
шуму
,
наношени
другим
мислима
.
Стаза
којом
су
ишли
била
је
сва
влажна
од
јутарње
свежине
.
Оно
велико
и
блиставо
сунце
није
могло
продрети
кроз
зелен
сплет
буковог
лишћа
,
већ
су
се
његови
зраци
примећивали
само
овде
онде
,
по
дрвећу
,
као
сјајне
тачке
.
По
земљи
је
трулило
бледо
лањско
лишће
,
наслагано
у
дебеле
слојеве
.
Ваздух
је
био
сладак
као
млеко
и
мирисао
на
загоретину
.
Једна
веверица
црна
дугачка
репа
несташно
је
скакала
испред
њих
,
с
гране
на
грану
,
и
гледала
их
упитно
својим
ситним
мишјим
очима
.
Око
њихове
главе
пролетали
су
гундељи
,
безбрижни
и
глупи
.
На
једном
глогу
стајала
је
једна
тица
,
налик
на
врапца
,
само
дужег
репа
и
са
три
жуте
пруге
на
глави
.
Она
није
мрдала
са
свог
места
,
стојећи
тако
у
пози
као
да
је
хтела
да
се
фотографише
.
Тек
их
примети
кад
јој
се
они
приближише
,
те
прну
на
други
олистали
глог
и
запева
.
Њена
песма
,
која
се
састајала
из
три
тона
:
два
кратка
,
а
трећи
врло
отегнут
,
била
је
проста
али
допадљива
.
Тици
се
одзивале
њене
друге
,
истом
песмом
,
те
цела
шума
одјекивала
од
ова
три
проста
тона
.
Заљубљени
пар
је
осећао
овде
живу
,
бесмртну
природу
,
чуо
је
њен
дах
,
видео
њено
кретање
,
треперење
,
живот
,
разумевао
њену
широку
филозофију
безбрижности
и
заборава
;
осећао
се
и
сам
један
део
тог
зеленила
које
се
рађа
,
живи
,
умире
и
обнавља
,
весело
и
безбрижно
,
покорава
се
несавладљивим
законима
нечег
општег
,
целог
,
нечег
што
измиче
човечјем
разуму
и
што
је
савршеније
од
њега
.
Уздаси
загушеног
дивљења
излазили
су
један
за
другим
из
њихових
груди
.
Њихови
погледи
прелетели
су
у
екстази
са
чаробних
сенка
дрвећа
тек
додирнутог
светлосним
тачкама
на
старо
лањско
лишће
,
суво
и
бледо
,
што
се
пресијавало
из
сребра
у
злато
;
а
њихове
уши
се
жедно
напрезале
да
чују
песму
безбрижних
гундеља
и
оних
тица
са
три
жуте
пруге
на
глави
.
Али
,
њихова
уста
су
одлучно
ћутала
,
занемела
под
утиском
јаког
живота
у
природи
.
Они
су
ступали
плашљиво
и
полагано
,
бојећи
се
да
не
наруше
ову
мирну
сагласност
и
свечаност
у
шуми
.
Идући
тако
,
они
стигоше
на
један
пропланак
,
који
се
ширио
у
шуми
као
острво
у
мору
од
буковог
лишћа
.
Сива
стабла
букова
ограђивала
су
ову
ливадицу
и
дизала
се
увис
као
стубови
неке
дивље
цркве
.
Гледајући
овај
живи
зид
,
пун
шаренила
од
букове
коре
,
млади
песник
помисли
да
су
наши
стари
право
радили
што
су
таква
места
бирали
за
храмове
својим
боговима
.
Гомила
срна
,
која
је
пасла
на
овом
пропланку
,
поплаши
се
од
њих
и
у
дивљем
бегству
сјури
се
низ
брдо
.
-
Ја
не
могу
даље
,
-
рече
Зорка
,
Они
се
посадише
на
једно
оборено
стабло
.
Милош
пребаци
руку
преко
рамена
своје
драгане
.
Он
се
занесе
у
њене
очи
и
дивљаше
јој
се
као
да
је
сваког
тренутка
откривао
у
њој
по
једно
ново
лице
.
Око
њих
је
била
дубока
тишина
,
непомућивана
ничим
што
је
људско
и
извештачено
.
Они
су
били
далеко
од
гомиле
,
људских
разговора
и
прашњивих
улица
где
јецају
трамваји
.
Сунце
се
пело
увис
.
Сиве
букве
бацале
су
тајанствене
сенке
по
ливади
.
Један
прамен
зракова
падао
је
на
Зоркину
косу
и
својом
златном
бојом
оживљавао
њено
лице
,
румено
од
јутарње
свежине
.
-
Твоје
су
очи
пуне
сенки
,
као
овај
пропланак
,
-
рече
јој
Милош
занесено
.
-
Где
си
ти
узела
те
очи
?
-
Мајка
ме
је
дирала
да
имам
очи
као
у
мачке
,
-
одговори
Зорка
обрадована
.
-
Ја
сад
први
пут
чујем
да
су
оне
лепе
.
-
Чини
ми
се
да
их
досад
нисам
никад
видео
.
Гледајући
у
њих
,
ја
видим
тамну
боју
планина
,
широке
облаке
,
талас
воде
...
Млади
песник
не
доврши
реченицу
него
наже
главу
и
пољуби
Зоркине
усне
,
црвене
као
јагоде
.
Она
затвори
очи
.
Зашто
жене
затварају
очи
кад
се
љубе
?
Зашто
оне
претпостављају
ноћ
дану
кад
одређују
часове
љубави
?
Да
ли
то
долази
код
њих
од
урођеног
стида
према
голотињи
или
што
оне
не
воле
одвише
прецизне
слике
стварности
?
-
Ах
,
мој
Мико
!
Доста
је
.
-
Понови
ми
ту
реч
.
Кажи
ми
још
једном
:
мој
Мико
!
Ти
умеш
тако
лепо
да
тепаш
.
Твој
глас
...
он
приличи
очима
,
он
је
таман
,
дубок
и
кадифаст
.
Кад
жена
хоће
да
се
занима
са
човеком
који
јој
се
допада
,
она
уме
да
ућути
тако
да
овога
натера
,
против
њега
самога
,
да
говори
,
да
отвара
уста
и
своје
срце
.
Зорка
не
понови
оно
што
је
Милош
хтео
,
него
једним
осмехом
склопи
своје
усне
,
наслони
се
на
његово
раме
и
загледа
се
у
његове
очи
.
Они
осташе
неколико
тренутака
тако
неми
и
занесени
једно
у
друго
.
То
је
била
једна
велика
љубав
,
која
се
родила
без
великог
узрока
,
као
што
су
све
велике
љубави
.
Млади
човек
није
волео
своју
драгану
због
овога
или
онога
,
због
њеног
лица
или
њених
очију
,
косе
и
стаса
,
умиљатости
или
духа
.
Он
ју
је
волео
само
због
тога
што
ју
је
волео
.
И
он
јој
је
искрено
говорио
:
-
Нисам
никад
мислио
шта
је
на
теби
лепо
.
Јесу
ли
то
твоје
очи
,
твој
глас
?
...
Ја
не
знам
,
ти
ми
се
допадаш
сва
.
Ја
на
теби
не
видим
ништа
ружно
.
Ти
си
за
мене
нешто
друго
него
остале
девојке
,
неко
друго
биће
,
један
нарочит
створ
,
рођен
и
одређен
за
мене
.
Поред
тебе
,
ја
се
сав
предајем
својим
осећајима
,
ја
их
не
одмеравам
,
не
питам
их
одакле
долазе
.
Ја
у
њима
наслућујем
твоју
душу
,
твоје
тело
,
твоју
тоалету
,
целу
тебе
...
На
свету
има
свакојако
још
лепих
жена
;
пардон
,
Зорка
,
можда
и
лепших
,
али
оно
што
ми
се
у
теби
допада
нема
ниједна
,
јер
ја
волим
тебе
такву
каква
си
.
Ја
не
знам
шта
је
савршенство
лепоте
.
Многе
жене
које
је
цео
свет
сматрао
за
праве
лепотице
мене
су
остављале
хладна
.
Кад
бих
био
сликар
и
кад
бих
хтео
да
насликам
лепу
жену
,
ја
бих
тебе
насликао
,
какву
те
видим
.
Ја
имам
неки
свој
појам
о
лепоти
.
Управо
,
ја
га
немам
никакав
,
ја
имам
тебе
,
и
ти
ме
учиш
шта
је
то
.
Ја
не
тражим
правилан
грчки
нос
,
лице
бело
као
алабастер
и
очи
небесног
плаветнила
.
То
за
мене
нема
никакве
вредности
.
Ја
бих
зајаукао
од
бола
кад
би
неки
мајстор
покушао
да
усаврши
твој
нос
према
законима
естетике
.
Наружили
би
те
кад
би
твоје
бледолико
лице
претворили
у
белину
алабастера
.
Ја
волим
да
твоје
очи
остану
твоје
,
а
сваки
твој
поглед
да
остане
твој
,
лично
твој
...
Зорка
награди
драгана
једним
љупким
осмехом
,
па
му
онда
рече
благо
и
у
шали
:
-
Ми
смо
заборавили
да
смо
пошли
у
дрва
.
Пожуримо
се
,
јер
ће
наше
комшинке
проћи
воља
за
кафом
.
ДЕО
ТРЕЋИ
.
Прави
љубавни
пару
,
на
земљу
залутали
,
Како
је
чудно
ваше
страдање
!
Уколико
су
ваша
срца
ближа
једно
другоме
,
Утолико
се
она
осећају
раздвојена
.
СИЛИ
ПРИДОМ
.
ГЛАВА
ПРВА
.
РУЖА
И
ТРН
.
-
Шта
је
госпа
-
Селени
данас
?
-
забринуто
упита
Кремић
своју
драгану
.
-
Сад
је
баш
сретнух
на
степеницама
.
Ја
је
поздравих
љубазно
,
али
она
прође
поред
мене
ћутке
и
брзо
као
бесна
.
Лице
јој
је
било
позеленило
као
жуч
.
-
Ах
,
остави
је
,
молим
те
,
-
одговори
му
Зорка
.
-
Још
јутрос
се
наљутила
на
касапина
што
јој
није
дао
парче
које
је
хтела
,
па
је
љута
цео
дан
.
Молим
те
,
склони
се
данас
од
ње
,
јер
она
мора
да
на
неком
искали
свој
гнев
.
Мене
је
већ
двапут
изгрдила
.
-
Зашто
?
-
Ех
,
зашто
!
...
Низашто
!
Њој
је
све
теже
угодити
.
Љути
се
и
грди
.
То
је
тако
узима
једном
дваш
преко
недеље
,
као
децу
,
готово
без
икаквог
повода
.
Али
,
не
мислимо
на
то
...
Где
си
купио
ову
ружу
?
Како
је
дивна
...
Њих
су
двоје
били
у
Љубичиној
соби
и
с
Љубицом
чекали
Драгутина
,
па
да
изиђу
у
поље
.
Била
је
недеља
после
подне
.
Напољу
је
било
ведро
,
свеже
,
росно
и
весело
.
Сунце
се
било
тек
помолило
иза
облака
који
га
је
дотле
заклањао
,
па
упола
преломљеним
зрацима
огрејало
кровове
с
друге
стране
улице
,
сива
пространа
дворишта
,
зидове
у
кући
и
једну
групу
дечурлије
која
се
играла
кликера
у
прашини
насред
пута
.
Милош
је
био
врло
добре
воље
.
Нестрпљиво
је
загледао
у
часовник
,
вртео
се
на
столици
и
грдио
Драгутина
што
га
још
нема
.
Овај
ведри
мајски
дан
који
је
дошао
после
једне
кишовите
ноћи
благо
му
је
испуњавао
груди
,
одушевљавао
га
и
вукао
изван
куће
.
Нека
слатка
грозница
преливала
му
се
кроз
крв
.
Обузимао
га
један
занос
за
нечим
великим
и
необичним
.
Соба
му
је
била
тесна
.
Час
је
добијао
вољу
да
пева
,
скаче
и
трчи
,
а
час
није
желео
ништа
него
је
дубоко
дисао
лак
плаветан
ваздух
што
је
долазио
кроз
прозор
,
и
губио
се
у
некој
саној
несвестици
.
-
Ранковић
мора
да
поквари
свако
уживање
тим
својим
ситним
пословима
.
Зар
то
није
могао
да
остави
за
други
пут
?
-
грдио
је
Милош
свога
пријатеља
.
-
Штета
је
да
се
губи
време
кад
је
дан
овако
леп
.
Не
знам
на
шта
ме
ово
потсећа
.
Пролеће
је
,
а
мени
се
чини
час
да
је
лето
,
а
час
да
је
зима
.
Ах
,
данас
су
сва
четири
годишња
доба
ујединила
своје
лепоте
.
Ваздух
је
млак
као
у
лето
,
небо
ведро
као
у
септембру
,
сунце
бледо
као
да
је
усред
зиме
,
а
ипак
ја
осећам
како
трава
расте
и
да
пролеће
слави
своју
победу
.
Како
је
све
нежно
и
узвишено
око
нас
...
Зорка
,
погледај
ово
сунце
,
оно
је
бледо
и
пријатељско
као
осмех
сажаљења
.
Зорка
не
одговори
ништа
.
Она
се
ћутке
наслони
на
Милошево
раме
и
занесе
се
гледајући
у
плаву
ваздушну
пучину
која
се
таласала
испред
прозора
.
-
Што
ти
је
песник
!
-
прогунђа
Љубица
,
која
се
у
дну
собе
задубила
у
читање
једног
писма
.
-
Бледо
сунце
осмехивало
се
осмехом
сажаљења
!
...
Шта
би
рекао
мој
отац
,
да
вас
чује
,
Кремићу
?
Он
би
се
доиста
осмехнуо
осмехом
сажаљења
.
A
propos
,
отац
ми
пише
да
је
по
јевтине
паре
купио
још
један
камени
мајдан
.
Сад
се
прави
железница
,
па
вели
:
паре
ће
намлатити
.
Младог
песника
не
дирну
Љубичино
потсмехивање
песничком
језику
,
али
њена
последња
фраза
о
каменом
мајдану
растера
му
занос
поезије
и
пресече
свако
одушевљење
.
Он
се
намршти
,
скиде
Зоркину
руку
са
свог
рамена
и
приђе
прозору
.
У
соби
наста
тајац
.
Кремић
је
ћутљиво
посматрао
како
се
деца
играју
кликера
.
Сунце
је
стајало
с
његове
леве
стране
и
,
спуштајући
се
са
зенита
,
обасјавало
кроз
чист
и
редак
ваздух
романтичну
панораму
дунавских
обала
.
Зорки
је
било
криво
што
Љубица
дира
Милошеву
поезију
,
па
јој
хтеде
одвратити
истом
мером
,
те
запита
свога
драгана
:
-
Је
ли
,
Милошу
...
јеси
ли
ти
кадгод
мислио
да
намлатиш
паре
?
Кремић
се
окрете
и
погледа
младу
жену
једним
дугим
упитним
погледом
.
Он
не
схвати
прави
смисао
Зоркиног
питања
,
те
одговори
после
мале
почивке
:
-
Понекад
ја
желим
да
сам
богат
...
врло
богат
,
милионер
,
милијардер
,
други
Крез
.
-
Охо
!
То
нисам
знала
,
-
насмеја
се
Зорка
.
-
Да
,
то
је
истина
,
али
ја
не
желим
новац
ради
новца
.
Ја
га
чак
презирем
.
Он
је
лажан
и
превртљив
.
И
кад
имам
новца
,
ја
хитам
да
га
се
отарасим
.
Платим
шта
сам
коме
дужан
,
а
оно
што
ми
остане
ја
се
трудим
да
потрошим
што
брже
...
што
пре
.
Он
ме
жуљи
,
несносан
ми
је
...
и
чак
измишљам
где
шта
могу
потрошити
.
-
Ехе
,
па
што
онда
волите
да
сте
богат
?
-
умеша
се
Љубица
.
-
Не
,
ја
нисам
казао
да
увек
волим
да
сам
богат
.
Већ
каткад
...
кад
осетим
потребу
за
чим
.
Ја
волим
угодност
,
слободу
,
добра
дела
,
а
то
све
кошта
.
Понекад
ми
се
јави
жеља
да
се
кренем
на
пут
око
света
,
а
ја
тада
можда
немам
ни
за
трамвај
до
Топчидера
...
Ето
тако
,
други
пут
на
пример
,
пожелим
да
сазидам
дом
за
сиромашне
студенте
,
оснујем
један
велики
књижевни
лист
или
отплатим
дугове
Краљевине
Србије
.
У
свету
би
се
могло
створити
толико
добрих
дела
,
да
се
има
новаца
...
-
Треба
их
чинити
и
кад
се
нема
...
-
примети
Зорка
као
за
себе
.
-
А
јесте
ли
мислили
кадгод
како
да
дођете
до
тог
богатства
?
-
запита
Љубица
.
-
Док
сам
био
млађи
и
читао
Хиљаду
и
једну
ноћ
,
уздисао
сам
што
немам
какво
Аладиново
кандило
,
а
доцније
...
неколико
пута
сам
се
успавао
с
мишљу
да
идем
у
Русију
...
-
У
Русију
?
-
Тамо
Црногорци
пронађу
увек
по
једну
кнегињу
!
-
Милошу
?
-
пребаци
му
Зорка
у
шали
.
Милош
се
осмехну
и
погледа
је
.
Она
је
била
обучена
у
белу
ланену
хаљину
.
Та
проста
материја
,
без
великих
украса
,
а
бела
као
снег
у
планини
,
припијала
се
уза
Зоркино
гипко
тело
и
својом
белином
оцртавала
фине
линије
њеног
струка
.
Била
је
пребацила
ногу
преко
ноге
,
склопила
руке
око
десног
колена
,
чија
се
блага
округлина
наслућивала
под
лаким
платном
,
и
држала
главу
нешто
нагнуту
унапред
.
Њена
мека
кестењаста
коса
,
забачена
устрану
,
купала
је
својом
сенком
њено
паметно
чело
.
Блага
и
удаљена
румен
ватре
избијала
је
из
њених
очију
црних
као
воде
у
хладу
од
врба
,
а
њен
поглед
,
који
се
није
видео
,
просипао
је
нежну
светлост
по
њеним
бледоликим
образима
,
заровашеним
немилостивом
руком
времена
.
Две
тамне
црте
сенчиле
су
уске
кутове
њених
уста
и
откривале
болећив
осмех
њеног
срца
.
Крупна
румена
ружа
,
од
оних
мајских
ружа
које
тако
брзо
прецветавају
,
крваво
се
пресавијала
по
њеним
још
неразвијеним
грудима
и
бацала
црвену
светлост
на
њен
врат
и
подбрадак
.
Зорка
је
била
врло
љупка
тако
изгубљена
у
плаветнило
овог
пролетњег
дана
и
очију
замишљених
пред
слутњама
које
су
је
плашиле
.
-
Љубице
,
окрен'те
се
зиду
!
-
рече
Милош
и
нежно
загрли
главу
своје
драгане
.
Тек
што
млади
човек
одвоји
усне
са
Зоркиних
уста
,
кад
се
на
вратима
зачу
куцање
и
Драгутин
уђе
.
Они
га
једва
дочекаше
.
Милош
остави
своје
грдње
за
доцније
.
Девојке
се
стадоше
гуркати
око
огледала
,
намештајући
своје
шешире
.
Младићи
су
их
журили
да
што
пре
буду
готове
.
У
том
се
нагло
отворише
врата
.
У
собу
упаде
госпа
Селена
,
зелена
као
ијед
.
-
Где
си
ми
оставила
кашичицу
за
кафу
?
-
обрати
се
она
Зорки
оштрим
,
поднаредничким
тоном
,
не
погледавши
на
остале
.
Зорка
се
збуни
и
једва
промуца
:
-
Чини
ми
се
,
на
полици
.
-
Шта
на
полици
?
На
каквој
полици
,
кад
је
нема
?
-
сиктала
је
госпа
Селена
.
-
Нисам
ја
ваљда
ћорава
...
И
ти
си
ми
некаква
девојка
...
пфуј
,
не
знаш
још
ни
где
шта
стоји
у
кући
.
Кремић
осети
једну
оштру
непријатност
у
срцу
кад
госпа
Селена
рупи
у
собу
.
Као
да
њен
дах
унесе
мраз
у
ову
одају
осветљену
благим
мајским
сунцем
.
Она
је
брисала
плаветну
боју
ваздуха
,
навлачила
сиве
облаке
снежних
иглица
и
подизала
студени
јануарски
ветар
.
А
кад
ова
жена
поче
да
грди
његову
драгану
,
ту
бледу
девојку
у
хаљини
од
ланеног
платна
и
с
две
тамне
црте
око
уста
које
су
откривале
један
болећив
осмех
,
ова
непријатност
се
претвори
у
љутину
.
Доња
вилица
поче
да
игра
у
младог
човека
.
Он
покуша
да
себе
савлада
и
стаде
посматрати
жучно
лице
старичино
.
Млади
човек
је
добро
познавао
те
црне
очи
,
мала
уста
и
уздигнуто
чело
.
То
су
биле
Зоркине
очи
,
уста
и
чело
.
Али
је
све
то
била
унаказила
некаква
пакосна
рука
:
очи
засула
водњикавим
жутилом
,
смежурала
уста
старачким
грчевима
,
избраздала
чело
дубоким
борама
и
по
свом
лицу
просула
жуч
и
пакост
.
Постепено
,
пред
Кремићевим
погледом
нестајало
је
ове
старице
.
Њену
сомотну
блузу
старинског
кроја
и
сукњу
на
карнере
облачила
је
нека
друга
жена
,
која
Зорки
није
никакав
род
,
нека
пакосна
странкиња
,
завидљива
вештица
,
која
није
хтела
на
њега
ни
да
се
осврне
,
а
рушила
му
и
кварила
оно
што
му
је
најмилије
:
његову
Зорку
,
обучену
у
бело
,
са
мајском
ружом
на
грудима
,
обрвама
танким
и
црним
као
крило
од
ластавице
,
болећиво
насмејаним
уснама
,
паметним
челом
и
питомим
срцем
.
Један
јак
грч
стезао
му
срце
.
Нестајало
му
ваздуха
.
У
ушима
му
звонило
.
Хладан
зној
пробијао
му
чело
.
Он
је
осећао
да
се
примиче
нешто
неочекивано
,
да
ће
се
десити
страшно
што
није
могао
да
спречи
.
-
Наместила
си
се
као
грофица
,
и
остављаш
сироту
мајку
саму
код
куће
,
да
се
сама
брине
за
тебе
...
јесте
,
да
се
пржим
око
ватре
и
да
гледам
како
сунце
залази
,
док
се
моје
друге
шетају
по
Калемегдану
,
-
грмела
је
госпа
Селена
.
Кремић
осети
сву
неправду
коју
је
мајка
чинила
кћерци
.
Падоше
му
на
ум
Зоркине
речи
:
"
Зар
се
и
ја
нисам
могла
удати
као
друге
