причало,
како
је
Диши
још
јутрос
нека
жена
дошанула
нешто
,
те
он
као
махнит
одјурио
у
удовичину
кућу
и
затекао
је
баш
на
капиџику
,
како
се
са
неким
човеком
прашта
,
—
у
грчкој
чаршији
и
ћор-Ахметовој
кафани
причало
се
потанко
о
Дишиноме
непоштењу
.
Кир-Ламбре
је
испричао
,
како
је
мајстор
Диша
одмах
по
прстену
покушао
да
остане
у
удовичиној
кући
,
али
му
је
она
одговорила
,
да
то
никако
не
може
бити
.
„
Не
смо
ми
—
вели
—
како
српско
удовица
.
У
нас
се
знаје
за
ред
,
а
ни
адет
нам
не
је
како
у
вас
.
Него
кад
ми
бидете
муж
,
онда
—
друго
је
“
.
Тако
је
причао
Ламбре
,
но
то
није
све
.
Један
од
комшија
видео
је
и
нешто
више
.
Око
поноћи
—
прича
он
—
Диша
је
пробао
да
отвори
капиџик
своје
прошенице
,
па
када
није
могао
,
он
нареди
Бику
,
да
погне
леђа
,
а
он
му
се
попе
на
леђа
,
па
одатле
на
зид
и
таман
да
ускочи
у
њезину
башчу
,
опучи
му
се
камен
под
ногом
,
те
се
сроза
на
улицу
и
сав
изубија
.
—
Можда
би
он
и
опет
прешао
преко
зида
,
ама
кира-Анастасија
се
у
томе
часу
пробуди
и
поче
запомагати
за
патролу
.
Мајстор
Диша
се
уплаши
од
њене
вике
,
те
онако
подеран
и
изубијан
од
пада
замаче
у
сокаче
.
—
И
ето
за
тај
посао
,
што
је
она
викала
на
патролу
,
он
је
врнуо
прстен
!
Како
је
ово
казивање
било
од
свих
осталих
најоблије
и
најпотпуније
,
то
,
за
дан
два
,
оно
поче
освајати
.
Велики
део
чаршије
поче
гледати
на
мајстор-Дишу
као
на
једнога
сладострасника
.
А
кад
једно
казивање
победи
,
оно
као
стрела
пролети
кроза
свет
.
Диша
је
избегавао
,
да
од
своје
стране
даде
каквог
му
драго
објашњења
,
избегавао
је
чак
и
прве
комшије
,
само
да
га
когод
не
би
запитао
што
о
томе
;
и
у
опште
био
је
збуњен
и
сав
утучен
.
Од
како
је
вратио
прстен
,
тек
од
онда
осетио
је
,
колико
му
је
тешко
,
што
се
све
тако
десило
.
Али
како
није
никуд
излазио
и
сваки
разговор
о
томе
избегавао
,
то
он
није
ни
могао
знати
све
оно
,
што
се
око
његовога
имена
плело
.
Но
трећег
дана
догоди
се
случај
,
који
му
отвори
очи
и
у
потпуној
наготи
показа
,
какво
се
мишљење
о
њему
по
чаршији
проноси
.
Рано
у
јутру
,
пошто
је
почистио
испред
дућана
,
узе
Јанићије
Бик
крчаг
и
отиде
на
чесму
,
да
наточи
воде
.
А
чесме
по
Београду
,
у
оно
време
,
биле
су
као
нека
врста
касине
,
где
се
свет
састаје
,
да
чује
шта
има
ново
или
да
сам
исприча
,
шта
је
данас
или
јуче
чуо
.
Лепе
,
турске
чесме
,
озидане
од
тесаног
камена
,
са
две
и
три
луле
,
из
којих
је
избијао
као
рука
снажан
млаз
бистре
и
хладне
воде
,
нису
никада
биле
без
два
три
човека
или
жене
,
чије
се
већ
давно
напуњене
тестије
под
лулама
преливају
,
докле
се
они
живо
о
овоме
или
ономе
разговарају
.
А
рано
јутром
и
око
сунчева
смираја
чесменски
зид
и
не
види
се
од
гомиле
прислоњених
обрамица
,
тестија
,
бакрача
и
ибрика
.
Гомиле
жена
,
момака
и
људи
,
ко
лежећи
на
меканој
трави
,
ко
одупрвши
се
о
своју
обрамицу
,
по
цео
сат
жагоре
,
расправљају
о
каквој
домаћој
или
јавној
новости
,
и
са
тешким
срцем
дижу
на
обрамице
своје
судове
и
растају
се
од
чесме
,
тек
кад
и
сами
увиде
да
су
се
и
сувише
дуго
замајали
.
И
Јанићије
,
као
и
сваки
други
,
грабио
је
,
да
што
раније
дође
на
чесму
,
како
би
што
дуже
на
њој
остао
.
Али
овога
пута
вратио
се
необично
брзо
,
и
што
је
главно
,
врло
узбуђен
и
са
једном
огреботином
испод
очију
.
—
—
Ко
те
огреба
,
бре
?
—
запита
га
мајстор
Диша
,
кад
га
онаквога
угледа
.
—
Тукао
сам
се
,
газда
.
—
С
киме
,
море
?
—
С
оном
,
тетка-Мацином
.
—
Зашто
,
бре
?
—
Ето
ти
,
газда
,
шта
се
на
чесми
прича
.
Кад
чучнух
,
да
захитим
воду
,
а
она
ми
каже
:
„
Је
ли
бре
,
Јанићије
,
кад
те
је
мајстор
Диша
погодио
за
магаре
?
“
—
„
Ко
је
магаре
?
“
питам
ја
.
—
„
Ти
,
ето
сви
причају
,
да
се
мајстор
Диша
пео
на
твоја
леђа
.
“
И
ту
Јанићије
исприча
мајстору
све
оно
,
што
се
по
грчкој
махали
причало
,
и
како
се
сав
свет
на
чесми
смејао
и
дирао
га
за
оно
.
Јанићију
је
тада
прекипело
и
добро
је
одаламио
Лепосаву
,
а
она
,
бранећи
се
,
изгребала
га
по
лицу
.
Кад
чу
мајстор
Диша
,
шта
се
све
о
њему
прича
и
разноси
,
чисто
се
зграну
.
Очи
му
се
приковаше
,
па
ни
да
макну
са
Јанићијевога
лица
,
а
у
лицу
сав
пребледео
.
Да
су
ма
шта
друго
изнели
противу
њега
,
не
би
га
толико
запањило
као
то
,
да
је
он
,
један
угледан
мајстор
у
чаршији
,
могао
доћи
и
на
таку
мисао
,
да
ноћу
ускаче
у
кућу
једне
удовице
.
Но
мајстор
Диша
није
био
од
оних
људи
,
који
,
кад
сазнаду
шта
се
противу
њих
говори
,
пођу
у
одлучну
борбу
противу
дотичне
сплетке
.
Напротив
,
и
сама
помисао
,
да
му
ваља
ма
што
предузети
,
те
да
се
пред
светом
опере
и
своје
непријатеље
изобличи
,
доводила
га
је
у
некакав
чудноват
страх
.
Увиђао
је
свесно
,
да
му
ваља
што
енергичније
предузети
против
клевете
;
али
,
ма
шта
да
започне
,
он
ће
морати
,
пре
свега
,
изићи
међу
људе
.
А
та
сама
помисао
,
да
се
сад
,
овако
оцрњен
и
смешан
,
јави
у
свету
,
ради
своје
одбране
,
страшила
га
.
Кад
би
могао
да
се
некуд
далеко
уклони
,
или
кад
би
имао
какву
враџбину
,
те
да
се
учини
невидљивим
,
кад
кроз
чаршију
пролази
,
то
би
му
било
најмилије
.
Овако
,
није
му
остало
ништа
друго
,
него
да
се
преда
судбини
,
па
да
га
она
на
својим
леђима
изнесе
.
Но
ни
у
удовичиној
кући
није
било
друкчије
.
Кад
је
Јанићије
однео
прстен
кира-Анастасији
и
бацио
јој
га
пред
ноге
,
удовица
је
са
страхом
погледала
у
Јанићија
;
а
кад
јој
је
овај
казао
,
да
јој
то
мајстор
Диша
враћа
и
да
више
неће
да
зна
за
њу
,
она
је
бризнула
у
плач
и
стала
толико
лелекати
,
да
је
својим
лелеком
цео
комшилук
жена
сазвала
.
Нико
није
знао
зашто
је
то
мајстор
Диша
урадио
,
па
ни
сама
није
могла
погодити
,
у
толико
више
,
што
је
прстен
тек
синоћ
добила
и
што
се
мајстор
Диша
с
њоме
растао
чисто
тужан
и
плачан
,
што
не
може
још
који
часак
остати
.
Кад
је
кир-Ламбре
дознао
за
срамоту
,
коју
је
начинио
Диша
,
цикнуо
је
од
љутине
и
почео
корети
кир-Думу
,
што
је
у
опште
покушавао
да
мајстор
Дишу
уведе
у
њихово
друштво
.
Тражио
је
да
кир-Дума
одмах
иде
Диши
,
врати
удовичин
мираз
,
а
Дишу
да
туже
митрополиту
и
суду
за
срамоту
,
што
ју
је
нанео
њиховој
штићеници
.
Но
кир-Дума
је
био
човек
од
оних
разложитих
људи
,
који
је
ствари
одмеравао
по
неколико
пута
,
и
који
се
није
на
прву
мисао
залетао
у
посао
.
И
сам
је
био
страшно
озлојеђен
,
па
,
у
први
мах
,
подчинио
се
утицају
свога
кума
и
пријатеља
;
али
већ
после
треће
кафе
,
у
кир-Ламбриној
кући
,
одбацио
је
предлоге
Ламбрине
,
или
,
боље
рећи
,
одложио
је
,
да
се
на
њих
врати
као
на
последње
средство
,
ако
не
успе
да
мајстор-Дишу
обрлати
.
Осрамоћена
удовица
клела
се
на
све
начине
пред
Думом
и
Ламбром
и
њиховим
женама
,
како
јој
ништа
није
познато
,
зашто
јој
вереник
врати
прстен
,
те
тако
кир-Думи
није
остало
другога
пута
,
него
да
се
састане
са
мајстор-Дишом
и
да
од
њега
самога
чује
,
ради
чега
је
онако
поступио
.
Трећег
дана
,
по
овоме
догађају
,
седео
је
мајстор
Диша
у
своме
дућану
сам
.
Јанићија
је
отправио
у
град
,
да
однесе
један
пар
местви
,
а
он
је
искрајао
сахтијан
,
по
поруџбинама
.
Они
који
су
пре
три
дана
видели
мајстор
Дишу
,
сад
би
се
зачудили
,
шта
би
од
овога
човека
.
Истина
,
он
је
још
онако
био
пун
и
трбушат
,
али
лице
му
некако
смагло
,
а
очи
се
чисто
угасиле
и
упале
у
главу
.
Па
онда
,
он
,
који
је
умео
од
подне
до
мрака
да
седи
подавитих
ногу
на
своме
ћепенку
а
да
се
не
макне
,
сада
се
није
могао
у
дућану
ни
„
черег
“
сахата
на
једноме
месту
скрасити
.
Са
враћеним
прстеном
као
да
му
је
отишло
на
свагда
оно
спокојство
,
што
га
је
до
сада
имао
.
Није
знао
,
шта
му
је
теже
падало
:
дан
или
ноћ
.
Дању
би
по
вас
дан
одбијао
од
себе
мисли
,
које
га
и
без
његове
воље
вукоше
развалинама
порушених
идеала
;
а
ноћу
,
кад
заспи
,
долазила
би
му
лепа
удовица
на
сан
,
насмејаних
очију
,
са
оним
младешчићем
и
у
шареним
шалварицама
,
из
којих
је
несташно
извиривала
мала
ножица
.
И
ноћас
је
сањао
тако
,
као
да
јој
проба
јеменије
;
она
му
пружила
босу
ногу
,
а
он
је
целу
обухватио
у
једну
шаку
,
па
се
као
луд
смеје
од
задовољства
.
И
она
се
кикоће
;
али
кад
маши
очима
горе
,
а
то
није
удовица
,
већ
држи
кир-Ламбру
за
ногу
.
Сан
као
сваки
сан
;
али
мајстор
Диша
не
може
вас
дан
да
се
отресе
оног
двоструког
утиска
,
што
га
је
те
ноћи
осећао
.
Притиснуло
му
нешто
душу
,
па
никако
да
слегне
од
туда
,
него
га
само
гуши
и
гони
,
да
од
времена
на
време
дубоко
уздахне
,
или
тешко
,
као
боник
,
застење
.
У
таквоме
стању
затекао
га
је
у
дућану
кир-Дума
.
Диша
чисто
претрну
,
кад
угледа
танку
и
мало
повијену
фигуру
кир-Думину
,
у
ћурчету
и
антерији
и
са
дугачким
бројаницама
у
левој
руци
.
Знао
је
он
,
чега
се
ова
посета
тицала
,
па
се
већ
потпуно
збунио
,
шта
да
каже
и
како
да
оправда
своју
наглост
.
А
осем
тога
,
ова
посета
имала
је
у
његовим
очима
решавајући
тренутак
.
И
ако
је
он
удовици
вратио
прстен
,
мираз
је
био
још
у
његовим
рукама
,
те
тако
му
се
чинило
,
као
да
га
још
нека
веза
чврсто
држи
за
ону
,
коју
је
тако
брзо
напустио
.
Сад
ће
кир-Дума
затражити
мираз
,
а
он
му
га
мора
вратити
,
те
на
тај
начин
прекинути
и
последњи
кончић
,
који
га
је
опомињао
на
један
леп
сан
,
што
га
је
са
чежњом
већ
три
године
сањао
.
—
Калос
мерос
,
кир-Диса
!
—
рече
Дума
улазећи
у
дућан
и
дотакнув
се
руком
чела
.
—
Бог
добро
дао
!
—
одговори
Диша
,
а
немаче
се
са
свога
места
.
—
Еле
,
ви
тако
?
—
започе
кир-Дума
,
а
не
седа
,
него
пребраја
зрна
на
бројаницама
и
пажљиво
гледа
у
очи
Дишине
.
—
Шта
:
тако
?
—
пита
Диша
,
а
очију
не
подиже
,
само
да
се
не
сусретне
са
оним
погледом
,
што
се
упиљио
у
њега
.
—
Како
:
шта
?
—
Ми
на
вас
као
на
едног
честитог
мајстора
сас
леб
,
а
ви
на
нас
сас
поган
!
—
Засто
уцвелисте
оно
сирота
удовица
,
засто
јој
без
ноз
исцупасте
дусу
?
—
Зашто
?
—
За
оно
...
за
...
—
Е
па
сто
не
казете
?
—
утаче
се
кир-Дума
.
—
Ето
,
ја
сам
досао
као
еден
пријатељ
,
да
ме
научите
,
те
да
и
ја
разбирам
,
засто
вратисте
прстен
?
Али
мајстор
Диша
ни
сада
не
одговори
.
Ова
брза
питања
,
што
их
је
кир-Дума
тако
одлучно
и
оштро
излагао
,
сплетоше
га
за
часак
.
—
Ето
,
видите
?
—
продужи
Дума
,
кад
опази
како
се
мајстор
Диша
сплео
.
—
Кој
вас
највише
помаже
него
грцко
чаршија
;
кој
вам
је
мустерија
,
него
Грци
,
а
то
све
из
еден
љубов
на
вас
због
засто
сте
као
од
грцка
мајка
родени
.
И
рекосмо
да
вас
женимо
на
грцко
невеста
,
на
кир-Бенџина
удовица
,
па
да
постанете
сретно
човек
;
а
ви
,
ето
каква
страмота
на
грцко
образ
метнусте
!
—
Фала
,
кир-Думо
,
на
љубави
и
муштеријама
,
ама
како
да
се
оженим
удовицом
,
која
у
поноћ
стоји
на
капиџику
као
фудул-Стаменка
.
—
Молићемо
,
есте
ли
је
видели
?
—
Нисам
;
али
причају
тако
.
—
А
,
тако
:
причају
!
—
учини
кир-Дума
и
сажаљиво
поче
климати
главом
и
гледати
у
Дишу
.
—
А
ви
верујете
што
се
,
по
свет
прича
?
—
Не
прича
то
један
;
то
причају
многи
који
су
видели
.
—
А
,
е
ли
ко
видео
,
када
сте
ви
хтели
да
прескочите
код
удовице
преко
зид
и
кад
вам
је
шегрт
подметнуо
леђа
,
да
се
попнете
?
—
То
није
истина
!
—
узвикну
мајстор
Диша
и
сав
се
зацрвене
од
стида
.
—
А
,
не
је
истина
;
саг
,
не
је
истина
за
ваше
што
се
прича
,
ха
!
—
А
е
ли
истина
да
сте
пали
са
зид
и
да
вас
је
патрола
јурила
,
а
ви
побегли
?
—
Није
истина
,
то
лаже
свет
!
Куд
ја
...
—
А
:
куд
ви
!
Еле
,
кад
се
несто
за
другога
лаје
по
овај
свет
,
онда
је
истина
;
а
кад
се
казује
за
вас
,
не
је
истина
?
—
Тако
ли
је
?
—
Ама
кир-Дума
,
куд
ја
да
скачем
преко
зида
;
зар
у
ове
године
и
овако
...
—
Како
велите
?
...
—
Ето
,
овако
...
—
И
ту
газда
Диша
погледа
на
своје
темељито
тело
.
—
Ама
,
свет
каже
;
комшије
на
кира-Анастасију
казују
;
хајде
на
чаршија
,
да
чујите
.
И
збиља
,
мајстор
Диша
и
сам
поче
увиђати
,
како
често
ни
труни
истине
нема
у
ономе
што
свет
говори
.
Очигледан
пример
за
потврду
овога
био
је
он
сам
.
И
њему
дође
тешко
,
што
је
на
прво
потказивање
из
комшилука
поверовао
;
и
тако
једноме
кир-Думи
и
кир-Ламбри
одрекао
у
неку
руку
свако
уважење
и
поштовање
.
Тако
је
овога
часа
,
докле
је
кир-Дума
говорио
,
мајстор-Диша
размишљавао
.
Па
ипак
,
поред
свега
тога
,
што
га
је
ова
мисао
све
већма
освајала
и
пред
очи
му
изводила
кира-Анастасију
у
оној
јасној
и
милој
светлости
,
у
каквој
му
је
трептала
до
пре
неки
дан
,
он
опет
није
могао
да
се
потпуно
отресе
жаоке
,
која
је
већ
пецнула
заљубљено
срце
његово
.
Грашке
зноја
,
што
су
му
избијале
по
челу
,
показивале
су
,
у
томе
часу
,
сву
душевну
борбу
његову
.
—
Јазук
,
кир-Диса
,
јазук
!
—
продужује
кир
Дума
.
—
Кира-Анастасија
ћемо
ми
удати
за
Грка
;
ама
вас
жалимо
:
лепе
паре
губите
,
мустерије
ће
изгубите
и
цела
чаршија
ће
да
каже
:
јазук
на
мајстор-Диса
!
—
А
како
смо
вас
волели
,
као
да
сте
из
сама
Елада
,
као
да
не
сте
из
пожаревацко
!
И
у
такоме
правцу
говорио
је
кир-Дума
још
дуго
и
дуго
.
На
све
могуће
начине
он
му
је
показивао
,
како
са
овом
срамотом
,
што
је
нанесе
кира-Анастасији
,
не
само
да
је
изгубио
код
трговачкога
света
свако
уважење
,
него
ће
и
материјално
самога
себе
упропастити
.
Нико
од
Грка
и
Цинцара
,
а
они
су
му
били
најобилније
муштерије
,
неће
завирити
више
у
његов
дућан
,
те
тако
ће
,
мало
по
мало
,
вратити
се
на
оно
,
што
је
био
пре
десетак
и
више
година
:
постаће
сиромашни
крпа
,
неугледан
човек
.
Оваква
перспектива
,
како
ју
је
кир-Дума
живо
сликао
пред
очима
мајстор-Дишиним
,
није
остала
без
свога
утицаја
на
и
онако
пољуљано
уверење
његово
.
У
самој
ствари
то
,
чиме
је
кир-Дума
кроз
пријатељске
савете
претио
,
могло
се
врло
лако
и
обистинити
;
грчко-цинцарска
чаршија
,
у
то
време
,
држала
се
сложно
и
,
где
год
су
њезине
устабаше
прегле
,
чаршија
је
за
њима
,
као
један
човек
,
ишла
.
Али
мајстор-Диша
,
поред
свега
тога
,
што
је
и
сам
почео
увиђати
,
како
је
пренаглио
,
кад
је
прстен
вратио
само
зато
,
што
му
је
некаква
комшиница
зуцнула
једну
пакосну
сплетку
,
и
поред
свега
тога
,
што
му
никако
у
рачун
није
ишло
,
да
изгуби
пријатељство
два
тако
угледна
Грка
а
с
њима
и
све
грко-цинцарске
муштерије
,
ипак
је
видео
јасно
,
да
је
кир-Думи
и
његовима
јако
стало
до
тога
,
да
баш
он
узме
кира-Анастасију
,
те
да
се
тако
опере
она
срамота
са
грчкога
имена
,
коју
је
Диша
,
својим
неразложним
враћањем
прстена
,
набацао
.
А
када
га
већ
и
срце
и
разум
гонише
,
да
се
осврне
на
тако
убедљиве
разлоге
кир-Думине
,
њему
дође
на
ум
,
да
још
један
покушај
изврши
,
па
ако
успе
,
онда
да
не
изгледа
џабе
,
што
је
прстен
враћао
.
—
Тако
је
,
кир-Дума
.
Ја
и
сам
верујем
,
да
је
комшилук
измислио
и
за
кира-Анастасију
оно
,
као
што
је
измислио
и
за
мене
ово
,
што
се
сад
по
чаршији
говори
.
Ама
нисам
ја
баш
за
то
само
прстен
вратио
.
Ето
...
и
сам
видиш
и
чујеш
...
Цела
чаршија
говори
за
покојног
кир-Бенџу
и
поштује
га
;
па
и
ја
,
ето
,
што
поштујем
као
и
тебе
и
кир-Ламбру
,
хоћу
да
те
послушам
.
—
Златна
уста
,
мудра
реч
!
—
уситни
кир-Дума
и
потапша
Дишу
.
—
Ела
,
само
ви
говорите
;
знао
сам
ја
да
кир-Диса
не
је
човек
без
памету
.
Еле
,
за
сто
сте
јосте
вратили
прстен
?
—
Па
...
ето
,
радња
је
,
посао
се
прави
;
а
ја
би
хтео
кира-Анастасијине
паре
да
уложим
у
еспап
...
—
Е
,
кој
вам
па
за
то
смета
?
—
Чија
жена
онога
и
пари
.
Жена
је
како
едно
слушкиња
на
свој
човек
,
а
ти
си
њен
господар
.
—
Пари
су
твоје
.
—
Јесте
,
моје
;
ама
мени
се
све
чини
,
да
сам
баш
од
тебе
чуо
,
да
она
носи
четири
хиљаде
...
—
Не
је
четири
,
џанум
!
Три
хиљади
и
пет
стотине
гроси
.
—
Четири
хиљаде
!
—
Елем
,
ви
тразите
осте
500
гроси
?
Толко
неје
оставио
кир-Бенџо
;
ама
да
видите
колико
вас
постујемо
,
ја
ћу
вам
позајмим
из
еснафска
каса
пет
стотин
гроси
за
четири
године
без
фајду
.
Мајстор-Диша
је
био
потпуно
задовољан
.
Баш
да
и
није
кир-Дума
пристао
,
он
би
се
ипак
вратио
својој
вереници
;
јер
оно
,
што
већ
једаред
очима
омили
,
то
се
више
од
срца
не
очупа
.
Сутра
дан
су
кира-Думиница
и
Ламбриница
,
у
пратњи
својих
мужева
и
младожење
,
који
се
враћао
својој
напуштеној
вереници
као
блудни
син
из
Библије
своме
оцу
,
ушли
свечано
у
кућу
лепе
удовице
,
што
је
овеселило
срце
удовичино
а
јако
ожалостило
зле
језике
комшијске
,
који
беху
занемели
,
кад
угледаше
како
им
је
сплетка
краткога
века
била
.
Шта
је
мајстор-Дишу
нагонило
,
да
онако
нагло
врати
прстен
,
то
је
он
тек
из
далека
напоменуо
Думи
,
кад
је
споменуо
како
удовица
у
поноћи
стоји
на
капиџику
као
фудул-Стаменка
.
Међутим
,
баш
ова
фудул-Стаменка
,
удовица
,
за
којом
је
ишао
зао
глас
да
је
завадила
две
најбоље
комшије
:
Митра
и
Станка
,
и
изнела
је
ову
сплетку
и
покушала
да
њоме
поквари
сватове
кира-Анастасије
.
—
Мајстор
Диша
је
ову
сплетку
у
потпуности
њеној
поверио
тек
кира-Думиници
.
Некако
му
је
лакше
било
,
да
исприча
све
њојзи
него
ли
њеноме
мужу
,
према
коме
је
осећао
велики
решпект
.
—
Тако
је
он
причао
њојзи
,
како
га
је
,
сутра
дан
по
прстену
,
нашла
фудул-Стаменка
,
честитала
му
и
„
као
сестра
“
саветовала
,
да
што
пре
свршава
сватове
,
докле
му
невеста
није
„
отишла
у
буџак
“
.
Сад
ни
кира-Думиници
ни
кира-Анастасији
па
ни
осталима
није
остало
нејасно
,
чега
ради
је
фудул-Стаменка
оваку
сплетку
смислила
.
У
то
доба
њено
Канче
навршило
је
већ
петнаесту
годину
,
а
мајстор-Диша
је
добар
газда
и
човек
„
тихе
нарави
“
,
па
,
као
вели
,
ако
овде
раскварим
сватове
,
лако
ћу
после
удесити
,
да
му
омилим
моје
Канче
.
Сад
је
и
самоме
мајстор-Диши
било
чудно
,
како
је
могао
тако
лаковерно
поверовати
једној
жени
,
која
је
потпуно
праведно
заслужила
онај
надимак
што
га
носи
,
—
па
се
од
самога
себе
стидео
.
Али
лепа
удовица
опростила
му
је
,
а
дан
сватова
ближио
се
као
на
крилима
,
те
је
младожења
у
брзо
заборавио
на
ону
немилу
епизоду
,
ради
које
три
ноћи
није
спавао
.
И
тетка
Маца
,
као
прва
комшиница
мајстор-Дишина
,
а
и
као
добра
познаница
кира-Анастасијина
,
примила
се
,
да
у
младожењиној
кући
дочекује
госте
.
Диша
није
имао
никога
свога
,
те
му
је
тетка
Маца
сада
замењивала
мајку
или
бар
старију
сестру
.
Бик
и
Лепосава
начинили
примирје
и
заједно
трче
то
амо
то
тамо
,
куда
их
мајстор
Диша
и
тетка
Маца
шаљу
;
али
,
ипак
,
Бик
не
може
да
одоли
срцу
,
а
да
је
,
бар
узгред
,
кад
поред
ње
протрчи
,
не
чупне
за
курјуке
или
не
повуче
за
шалваре
,
тек
колико
да
јој
напакости
.
Ма
да
је
кира-Анастасија
,
из
обзира
према
покојном
Кир-Бенџи
,
који
се
за
живота
збринуо
,
да
му
удовица
не
остане
на
сокаку
,
желела
,
да
јој
свадба
не
буде
велика
,
њени
стараоци
,
кир-Дума
и
Ламбре
,
све
су
учинили
,
да
свадба
буде
што
већа
.
Мало
је
који
Грк
или
Цинцарин
од
бољега
угледа
изостао
а
да
није
присуствовао
макар
у
цркви
при
венчавању
младенаца
.
Да
је
Диша
био
потпуно
збуњен
од
толике
пажње
а
у
дубини
душе
ликовао
,
што
му
се
давнашњи
сан
испунио
,
о
томе
и
да
не
говоримо
.
Дан
јасан
и
пун
пролетњега
мириса
.
Дума
и
Ламбре
,
који
су
овог
дана
управљали
целим
весељем
,
наредили
,
да
се
софре
поставе
у
башти
под
оним
густим
дрвећем
,
које
не
да
сунцу
на
земљу
.
Кира-Мана
,
кума-Думиница
и
остале
жене
,
све
по
избор
Гркиње
и
Цинцарке
,
расположиле
се
,
па
,
кад
не
играју
у
колу
,
седе
око
пуних
софра
и
ударајући
дланом
о
длан
певају
оне
мелодичне
грчке
песмице
,
или
одушевљено
прате
извијање
гипких
чочека
,
који
према
њима
,
уз
пратњу
циганских
дефова
и
песме
женскога
хора
,
играју
.
Ламбре
и
Дума
чисто
помахнитали
,
заборавили
на
уважење
,
па
први
у
колу
,
први
у
песми
.
Кира-
%
Анастасија
међу
кумама
смерна
и
стидна
,
као
што
то
приличи
невести
,
а
кир-Диша
између
кумова
двори
и
додаје
час
овамо
час
онамо
,
што
ко
нареди
.
Весеље
махнито
.
Јанићије
Бик
зачинио
песмом
и
шалом
.
Овога
дана
постао
је
он
љубимцем
кир-Думе
и
Ламбре
.
Али
круна
свега
била
је
његова
вештина
,
да
пробије
врата
—
главом
.
Залети
се
,
подвије
главом
као
јунац
,
кад
закопа
земљу
рогом
,
па
тек
теменом
о
затворена
врата
.
Врата
прснуше
,
а
глави
ништа
.
А
увек
,
кад
подвије
врат
и
полети
,
мукне
тако
,
да
вам
се
чини
то
бик
муче
.
Кир-Ламбре
и
сви
остали
одушевљени
Биковом
вештином
,
само
што
га
у
недра
не
мећу
.
Дума
светује
Дишу
,
да
га
„
извади
“
за
калфу
,
а
Диша
обећава
све
,
али
,
разуме
се
,
тек
колико
да
се
не
замери
званицама
;
иначе
,
мисли
,
да
чапкуна
пропусти
добро
кроз
шаке
,
за
оно
што
му
је
разбио
врата
.
—
Можеш
ти
то
,
брајко
,
пробати
на
Думиним
вратима
а
не
на
мојим
!
—
мисли
срдито
у
себи
,
а
гласно
се
смеје
и
повлађује
гостима
,
као
да
је
и
њему
,
Бог
зна
како
,
мило
,
што
му
је
шегрт
врата
пробио
.
Но
то
је
само
тренутно
расположење
Дишино
;
после
пола
часа
,
када
је
Ламбре
позвао
младу
у
коло
и
почео
с
њоме
играти
,
кира-Мана
и
Думиница
увукоше
и
младожењу
,
узеше
га
међу
се
,
те
Диша
заборави
и
на
своја
разбијена
врата
и
на
оно
што
је
шегрту
спремао
.
Али
судбина
,
која
се
тога
дана
наднела
над
вратом
Јанићију
,
није
га
мимоишла
.
Све
до
првога
сахата
пред
акшам
Јанићије
је
забављао
госте
час
песмом
,
час
мукањем
и
другим
лакрдијама
;
где
га
нису
оставили
,
тамо
би
изникао
међу
сватовима
,
провлачио
се
са
Мацином
Лепосавом
кроз
коло
,
вијали
једно
другога
,
док
тек
Лепосава
у
један
час
отрча
мутваку
и
прстом
позва
Јанићија
.
Нешто
му
је
журно
говорила
,
а
он
је
прво
са
неверицом
слушао
,
а
после
,
поче
од
времена
на
време
да
баца
око
на
кир-Ламбру
,
који
је
сад
узео
од
чочека
деф
и
стао
пред
невесту
и
жене
около
њих
,
па
,
докле
чочеци
певаху
,
он
је
у
деф
ударао
.
Од
тога
часа
преста
Јанићије
са
својим
шалама
.
Заћута
се
и
нешто
дубоко
замисли
,
па
тек
по
који
пут
ако
обиђе
сватове
.
У
један
тренутак
,
кад
се
мајстор-Диша
мало
одмаче
од
сватова
,
Јанићије
,
који
је
стојао
код
мутвака
,
позва
га
полугласно
:
—
Газда
!
—
Шта
је
?
—
запита
Диша
и
дође
мутваку
.
—
Може
ли
да
се
поквари
свадба
?
—
Како
да
се
поквари
,
чапкуне
,
бре
?
—
Па
тако
,
пре
ђердека
(
ложнице
)
...
знаш
...
пре
,
кад
оно
...
—
муца
Бик
збуњено
и
чеше
се
за
врат
.
—
А
,
ту
ли
те
сврби
,
магаре
!
—
подвикну
Диша
,
коме
оваква
„
интимна
“
питања
од
једног
шегрта
беху
зазорна
,
а
уз
то
се
сети
оних
разбијених
врата
,
те
га
одалами
шаком
за
врат
,
да
је
Бик
одлетео
неколико
корачаји
.
—
То
ли
се
газда
пита
,
пезевенк
,
бре
!
Јанићије
немаде
кад
да
се
објашњава
више
,
већ
штуче
међу
сватове
.
А
ко
зна
,
не
би
ли
боље
било
,
да
је
мајстор
Диша
прво
саслушао
свога
шегрта
,
па
тек
онда
да
га
дарује
.
—
Но
судбина
је
ваљда
тако
хтела
,
да
Јанићије
добије
ону
ћушку
и
да
Диша
не
сазна
за
оно
,
што
му
Јанићије
хтеде
казати
.
2
.
Женидба
са
лепом
Гркињом
начинила
је
потпун
прелом
у
животу
кир-Дишином
.
Све
се
то
опажало
и
у
дућану
и
на
самоме
мајстор-Диши
.
Дућан
је
проширио
,
женин
мираз
са
оних
500
гроша
,
што
му
је
кум-Дума
дао
од
еснафских
пара
,
уложио
у
еспап
и
довео
још
два
шегрта
.
А
њега
самога
,
за
ову
годину
дана
,
кира-Анастасија
потпуно
усавршила
у
грчкоме
и
цинцарском
језику
,
тако
,
да
више
ни
у
кући
ни
у
чаршији
није
говорио
друкчије
већ
грчки
или
цинцарски
.
А
када
је
већ
морао
да
проговори
српски
са
муштеријама
,
који
нису
знали
ни
бекнути
језиком
на
коме
је
Периклес
усхићавао
древну
Јеладу
,
он
је
тек
онда
окретао
српски
,
али
тако
,
да
се
очито
опажало
,
како
с
тешком
муком
изговара
поједине
речи
некадањег
матерњег
језика
.
Једном
речи
,
постао
је
прави
Грк
;
а
да
му
се
простота
не
би
у
очи
подсмевала
и
подмигивала
,
што
се
толико
повео
за
женом
,
он
се
сасвим
отпадио
и
од
оног
малога
броја
српских
познаника
,
са
којима
је
до
своје
женидбе
какве
такве
везе
одржавао
.
И
кира-Анастасија
могла
је
рећи
,
да
јој
је
овај
живот
много
угоднији
од
трогодишњега
удовиштва
.
До
душе
,
од
дана
њезине
удаје
престало
је
оно
пријатно
убацивање
разноврсних
артикала
од
свих
еснафа
,
које
је
сваке
ноћи
од
некуда
падало
у
њезину
башту
као
мана
у
пустињи
;
али
за
то
добила
је
много
више
с
друге
стране
.
Није
више
морала
живети
онако
повучено
и
зазирати
од
најмањега
шушња
.
Некадање
пријатељице
и
познанице
,
које
су
јој
за
време
удовиштва
с
тешком
муком
прелазиле
преко
прага
и
ревносно
бацале
сумњиве
погледе
на
онај
младешчић
и
свеже
лице
,
озарено
очима
,
које
су
се
и
кроз
најтужније
сузе
пркосно
смешиле
,
—
сад
су
је
редовно
посећивале
и
она
њима
одлазила
на
посело
,
баш
као
што
је
радила
и
за
живота
покојнога
кир-Бенџе
.
Кира-Думиница
је
свакога
јутра
,
када
им
мужеви
оду
у
дућан
,
или
прелазила
кроз
баштенски
капиџик
њојзи
или
ова
кира-Думиници
на
кафу
и
разговор
.
—
И
кира-Мана
и
све
остале
жене
вратише
јој
на
ново
старо
пријатељство
,
за
киме
је
сирота
кира-Анастасија
,
као
удовица
,
тако
жељно
чезнула
.
Али
ма
да
је
кир-Диша
био
задовољан
својим
успехом
и
свом
силом
прегнуо
да
утростручи
свој
капитал
,
те
да
се
и
у
томе
изједначи
са
кума-Думом
,
ипак
је
један
,
до
душе
не
баш
толико
тежак
облак
,
али
тек
један
облачак
,
лебдео
над
његовом
душом
.
И
што
је
дубље
залазио
у
другу
годину
брачнога
живота
,
тај
је
облачак
постајао
све
гушћи
,
те
би
,
по
који
пут
,
бацио
тамну
сенку
на
кир-Дишино
спокојство
.
—
Кад
се
жениш
,
треба
да
знаш
зашто
се
жениш
;
а
када
течеш
,
за
кога
течеш
!
—
суздахнуо
би
кир-Диша
,
нарочито
онда
,
када
се
у
своме
дућану
усами
и
погледа
,
како
му
удвостручена
радња
нагло
цвета
.
—
Зашто
сам
се
оженио
,
то
знам
;
али
за
кога
течем
,
ето
,
то
је
оно
што
не
знам
;
—
одговарао
је
самоме
себи
.
А
докле
је
тако
размишљао
и
брижно
погледао
у
„
бешчедну
“
будућност
,
кира-Анастасија
ни
слутила
није
о
томе
,
шта
њезинога
кир-Дису
мучи
,
па
се
,
ваљда
зато
,
није
ни
паштила
да
разгони
онај
облачак
,
што
им
се
над
пролећем
брачнога
живота
надноси
.
А
како
који
дан
,
кир-Диша
је
све
жудније
погледао
у
насмејане
очи
своје
жене
,
очекујући
да
му
оне
прве
објаве
оно
,
чему
је
жудео
.
Чекао
је
неуморно
пуну
годину
и
по
,
па
кад
опази
да
му
од
празнога
чекања
нема
ништа
,
он
се
одлучи
на
последње
средство
.
—
Неколико
недеља
већ
,
како
је
дошао
из
Меке
неки
постарији
дервиш
и
настанио
се
у
Дервишани
испод
Синџир-џамије
.
О
овоме
дервишу
причало
се
по
турским
махалама
,
а
од
туда
и
по
целоме
хришћанлуку
београдскоме
,
да
је
то
свети
човек
,
да
односи
болести
и
недуге
као
руком
,
и
само
што
мртве
из
гроба
не
буди
.
Свет
је
толико
нагртао
њему
,
да
им
даде
какав
запис
или
амајлију
која
чува
од
урока
или
какве
му
драго
несреће
,
да
је
свети
човек
морао
узети
у
помоћ
још
једнога
младога
дервиша
,
који
му
је
у
лечењу
био
десна
рука
.
Око
текије
,
у
којој
се
свети
човек
молио
Богу
и
мучио
своје
тело
шибањем
,
забадањем
ножева
у
бутину
и
мишице
,
тискале
су
се
жене
,
било
саме
било
са
болесном
дечицом
,
а
и
по
који
човек
,
коме
ниједна
биљара
ни
гатара
није
могла
наћи
лека
нити
му
означити
болест
од
које
болује
.
—
Но
међу
свима
највиша
их
је
било
жена
нероткиња
,
којима
су
већ
дотужали
прекори
и
искосо
погледање
њихових
мужева
.
Кир-Диша
је
већ
неколико
пута
прошао
онуда
,
али
кад
год
би
угледао
текију
,
опседнуту
оноликим
светом
,
он
је
грабио
даље
.
Срамота
га
је
било
,
да
се
умеша
у
ту
гомилу
,
јер
му
се
чинило
,
да
ће
му
сваки
погодити
чега
ради
долази
.
Али
једнога
дана
,
када
је
светина
одујмила
,
он
се
одлучи
,
по
што
по
то
,
да
оде
.
Пред
текијом
није
било
никога
а
у
самој
текији
затече
дервиша
,
огрнута
вучјом
кожом
,
са
топузом
о
бедрима
и
неколико
ножева
,
оштрих
с
обе
стране
,
којима
се
,
при
општој
дервишкој
молитви
,
уз
махнито
хуктање
,
прогањање
злих
духова
и
призивање
Алаховог
имена
,
по
телу
бо
.
Раздрљених
груди
и
голих
руку
,
дервиш
,
чије
је
лице
све
у
браду
зарасло
и
под
високом
купастом
капом
,
око
које
се
омотавала
чалма
зелене
емир-боје
(
знак
да
води
порекло
од
самога
Мухамеда
)
,
седео
је
на
једној
међедини
,
чело
дугачког
мртвачкога
сандука
и
привијао
десну
мишицу
,
коју
је
на
два
места
ножем
пробо
.
Према
њему
чучнула
некаква
жена
и
држи
на
крилу
болесно
дете
.
—
Тако
да
радиш
,
снахо
—
говорио
је
дервиш
овој
жени
—
овај
запис
,
што
ти
га
дадох
,
да
метнеш
пред
зору
у
нову
зелену
чинију
;
пре
зоре
да
захватиш
воде
са
три
извора
;
а
кад
се
будеш
враћала
дома
,
никако
да
се
не
обазреш
за
собом
,
а
све
до
куће
да
говориш
:
„
Здравље
пред
кућу
,
болест
из
кућу
“
.
А
кад
дођеш
кући
,
прво
да
потражиш
зелену
жабу
,
па
ту
жабу
да
ти
дете
три
пута
обзине
,
а
ти
три
пута
да
викнеш
:
„
Његова
болест
на
тебе
,
твоје
здравље
на
њега
“
.
Онда
жабу
да
бациш
на
кров
,
а
дете
да
умијеш
и
запојиш
из
те
чиније
оном
водом
,
три
пута
.
—
Тако
да
радиш
,
снахо
,
па
ће
ти
дете
за
три
пута
три
дана
оздравити
.
—
А
од
чега
му
је
то
,
по
Богу
да
си
ми
отац
?
—
Ех
,
од
чега
?
—
проговори
дервиш
и
поглади
замишљено
замршену
дугу
браду
.
—
Сви
сте
ви
,
ђаури
,
једна
нечиста
вера
!
Имаш
ли
комшику
која
нема
деце
?
—
Имам
,
како
да
немам
;
па
још
три
.
—
Е
,
једна
му
је
набацала
!
—
А
која
ли
то
?
—
запита
брижно
жена
,
а
очи
јој
крвнички
севнуше
на
помисао
,
да
се
ма
са
којом
од
њих
разрачуна
.
—
Она
,
која
те
прво
данас
запита
:
Како
ти
је
детету
?
—
Леле
,
што
ћу
да
јој
се
наплатим
,
само
док
је
познам
.
—
Немој
,
снахо
;
него
кад
те
тако
запита
,
ти
да
јој
кажеш
:
„
Добро
је
,
шућур
Богу
!
“
—
а
полако
да
кажеш
:
„
Со
ти
у
очи
,
а
болест
у
ложичице
“
,
и
три
пута
да
хукнеш
за
њоме
.
Жена
спусти
пред
ноге
дервишеве
четири
„
карантина
“
и
сва
срећна
,
што
је
нашла
лека
детету
,
прође
поред
кир-Дише
и
не
погледавши
га
.
Кир-Диша
поздрави
дервиша
по
турском
адету
и
седе
на
једну
асуру
према
њему
.
—
Болан
ли
си
?
—
Нисам
болан
у
снази
,
ама
ми
душа
болује
.
—
Зашто
,
џанум
?
—
Деце
немам
,
свети
човече
;
желим
децу
,
ама
ето
већ
друга
година
,
а
она
и
не
мисли
!
—
Пеки
,
пеки
,
не
је
тешка
работа
!
—
прекиде
га
дервиш
—
До
године
,
кад
дођем
,
ти
да
ме
дочекаш
са
пешкешом
,
а
ја
да
ти
сада
дам
четири
записа
.
И
то
овако
да
радиш
.
У
ноћ
,
кад
буде
младина
,
жену
да
изведеш
у
бакчу
;
тамо
да
је
скинеш
,
ама
нагу
,
ни
папуче
да
нема
на
ноге
.
Е
,
па
онда
сас
њу
три
пута
да
обиђеш
бакчу
.
Први
пут
како
обиђеш
,
овај
запис
да
прилепиш
на
њојзина
недра
,
ама
под
само
грло
;
други
пут
,
овај
запис
на
чело
;
трећи
пут
,
овај
запис
на-по-за
леђа
.
Е
,
кад
све
тако
урадиш
,
ти
да
гу
одведеш
у
ђердек
и
тамо
овај
четврти
запис
да
спустиш
у
чашку
ракије
,
па
половину
да
попијеш
ти
,
а
ону
другу
да
попије
она
.
—
Оно
,
што
јој
не
да
да
рађа
,
младина
ће
да
скине
с
ње
,
а
од
овога
записа
,
родиће
ти
мушко
.
Дервиш
узе
испод
јастука
неке
хартијице
,
изабра
између
њих
четири
записа
,
па
их
пружи
кир-Диши
.
—
Колико
коштају
?
—
Грош
од
запис
.
Диша
извади
кесу
за
појасом
,
одмота
је
и
метну
пред
светога
човека
четири
гроша
;
поздрави
га
,
а
дервиш
,
коме
је
онај
млађи
припаљивао
наргиле
,
само
трепну
очима
у
знак
опраштања
и
поче
немарно
пуштати
густе
хладне
димове
.
Тако
је
кир-Диша
покушао
да
употреби
и
ово
последње
средство
,
те
да
осигура
потомство
своме
имену
.
Да
ће
младина
скинути
са
кира-Анастасије
уроке
,
који
јој
сметају
да
га
начини
оцем
,
о
томе
кир-Диша
није
ни
мало
сумњао
.
Зар
је
једна
жена
била
,
којој
су
записи
побожних
дервиша
помогли
!
Ето
му
и
куме
,
кир-Думинице
.
Пуних
једанаест
година
није
имала
деце
;
и
шта
све
није
кир-Дума
чинио
,
само
да
до
једнога
наследника
дође
,
па
ништа
.
Обишли
све
гатаре
;
за
једанаест
година
попила
је
она
бар
три
ливаде
свакојаких
трава
,
а
он
,
пуних
једанаест
година
,
није
изоставио
ни
јутрењу
ни
вечерњу
;
па
је
прве
године
обећавао
Богу
пет
ока
чистога
воска
,
и
сваке
је
године
повишавао
обећање
,
докле
га
није
попео
до
целога
товара
;
али
сва
хасна
,
што
је
од
молепствија
и
обећања
имао
,
била
је
у
томе
,
што
се
кира-Думиница
,
од
године
до
године
,
све
јаче
гојила
.
—
А
једанаесте
године
једна
комшиница
Туркиња
даде
јој
,
свој
запис
,
који
је
од
неког
дервиша
добила
,
а
који
јој
је
помогао
,
те
ти
она
тај
запис
метну
у
недра
,
носила
га
под
пасом
четири
месеца
и
—
то
јој
поможе
.
Сада
кир-Дума
има
сина
од
седамнаест
година
,
у
лицу
сушти
отац
а
по
нарави
иста
мајка
.
То
му
је
све
било
већ
одавна
познато
;
није
једаред
само
кира-Думиница
све
ово
приповедала
,
када
су
одлазили
једно
другоме
на
ручак
или
вечеру
.
Али
једно
га
је
,
у
овај
пар
,
мучило
;
како
да
помене
кира-Анастасији
,
шта
све
треба
да
уради
,
и
хоће
ли
она
на
то
пристати
.
Зебња
му
је
била
оправдана
.
Кира-Анастасија
удари
у
свој
неуздржани
смех
,
кад
зачу
шта
јој
муж
захтева
.
—
Ја
да
си
гола
бакчу
обилазим
?
—
Ич
,
не
бива
!
—
Зашто
:
не
бива
?
—
Мори
,
ни
у
хамам
без
пестемаљ
не
ходим
!
Срам
ме
фаћа
!
—
одговори
Анастасија
одлучно
.
—
Ама
,
нико
те
не
види
.
—
А
месец
,
а
звезде
?
—
Зар
нема
нешто
живо
што
гледа
?
Ето
,
ако
комшија
спава
,
није
ли
будно
комшиско
,
маче
?
И
то
је
живо
,
и
то
си
има
очи
,
Дисо
,
бре
!
Кира-Анастасија
погледа
искоса
на
темељиту
фигуру
свога
мужа
и
на
ново
прште
у
смеј
.
Сигурно
је
замишљала
,
како
би
то
изгледало
,
кад
би
она
,
у
онаком
положају
,
обилазила
по
месечини
око
башче
,
кир-Диша
потпуно
одевен
пратио
је
у
стопу
,
а
од
туда
,
преко
баштенскога
зида
,
сву
ову
„
литију
“
посматрала
која
од
комшиница
.
Но
кир-Диша
се
није
дао
онако
збунити
њезиним
смехом
.
Оно
што
је
већ
једном
увртео
у
главу
,
то
се
није
могло
избити
од
туда
ничим
па
ни
њезиним
смехом
ни
разлозима
,
без
којих
свакако
ни
кира-Анастасија
не
беше
.
Овога
пута
престао
је
да
се
са
њоме
прегони
;
до
младине
има
још
девет
дана
,
а
то
ће
му
бити
довољно
времена
да
је
обрлати
.
Кира-Анастасија
опет
сасвим
инако
.
Да
зажали
за
породом
што
га
нема
,
то
јој
ни
на
крај
памети
није
долазило
.
Напротив
,
њој
је
било
врло
пријатно
што
је
судбина
поштедела
од
једне
сувишне
бриге
без
које
се
може
бити
.
А
да
би
се
пред
Дишом
и
својом
савести
оправдала
,
увек
је
износила
оне
најцрње
могућности
које
многе
родитеље
од
деце
и
због
деце
сналазе
.
Но
,
ма
колико
јасно
и
убедљиво
да
беше
њезино
осликавање
злих
страна
и
тегоба
што
их
родитељска
срца
подносе
,
то
јој
ипак
није
помогло
.
Кир-Диша
је
упорно
тражио
наследника
,
те
кира-Анастасија
немаде
куд
,
но
да
се
покори
жељи
свога
мужа
.
Али
пре
него
што
је
пристала
,
отишла
је
кума-Думиници
и
кира-Мани
,
да
им
се
на
Дишино
тврдоглавство
пожали
.
Али
уместо
да
јој
оне
помогну
и
утичу
на
Дишу
,
да
се
махне
дервишких
записа
,
обе
,
као
из
једнога
грла
,
салетеше
је
,
да
послуша
.
—
Грехота
,
џанум
,
да
остариш
као
девојче
!
Бог
је
наредио
на
жена
,
да
не
једе
џабе
лебац
,
—
вели
кира-Мана
.
—
Ето
,
ја
—
утаче
се
кира-Думиница
—
шта
све
не
сам
радила
да
родим
!
Радос
је
то
,
кума-Анастасија
,
и
радос
и
една
сладос
!
Ено
,
мој
Алкибијадес
!
Клефта
,
право
клефта
;
патриот
како
Рига
от
Фера
!
Још
је
дете
,
ама
за
гол
сабља
да
уфати
;
клефти
да
води
,
што
је
у
срце
!
—
А
деце
не
је
никад
доста
!
То
због
старос
викам
.
Синови
,
па
ће
да
те
прифате
;
и
па
зетови
,
из
једно
поштовање
што
си
родила
тако
добра
ћерка
.
—
Ти
да
ћутиш
,
кира-Мана
!
—
осече
се
Анастасија
нестрпељиво
.
—
Зашто
,
море
?
—
Ете
,
зато
,
што
мене
караш
,
а
сама
нећеш
да
узмеш
запис
!
Зашто
не
узмеш
?
Куде
су
ти
деца
,
па
теби
?
—
Неће
Ламбре
!
Он
како
и
ти
,
ич
се
не
разбира
за
децу
.
Кад
не
даде
Бог
по
христијански
закон
—
вели
—
не
искам
ни
по
псешки
.
Ја
сам
му
зборила
,
ама
он
каже
:
Дервишин
је
погана
вера
,
а
од
поган
закон
не
искам
деца
.
Тако
је
кира-Мана
бранећи
себе
и
нехотице
дала
Анастасији
један
разлог
више
,
да
се
одупре
кир-Дишином
наваљивању
.
—
Кад
не
може
по
христијански
,
нећу
ни
по
псешки
.
Турска
вера
—
погана
вера
;
а
што
се
од
те
вере
добије
,
то
је
погано
.
Поткрепљена
тако
снажним
разлогом
,
дочекала
је
кир-Дишу
на
ручак
,
тврдо
уверена
,
да
ће
га
потпуно
саломити
.
Али
се
преварила
.
Кир-Диша
је
овога
пута
одлучио
,
да
остане
чврст
и
непомичан
као
стена
,
па
је
тако
и
урадио
.
Кира-Анастасија
,
навикнута
да
,
на
крају
крајева
,
увек
онако
буде
како
се
то
њој
свиди
,
сад
чисто
није
могла
да
позна
свога
супруга
.
Он
се
није
обазирао
ни
на
њезине
оштре
изразе
,
ни
на
њезине
молбе
,
па
чак
ни
на
онај
младешчић
и
несташно
скакутање
око
пространога
обима
,
који
је
кир-Дишина
запремина
у
соби
захватала
.
-
Једино
какав
непредвиђени
случај
,
који
не
би
зависио
ни
од
Дишине
воље
,
ако
би
је
спасао
.
А
тако
се
баш
и
десило
.
Кир-Диша
је
имао
у
Пожаревцу
једног
стрица
,
коме
под
старост
помреше
деца
и
жена
,
те
тако
остаде
самохран
без
игде
икога
.
Пуних
петнаест
година
није
се
мајстор
Диша
виђао
са
својим
стрицем
,
нити
је
икада
што
о
њему
говорио
.
Када
се
женио
,
није
нарочито
хтео
да
га
позове
у
сватове
;
чинило
му
се
да
би
га
појава
овога
простака
понизила
у
очима
Ламбриним
,
Думиним
и
осталих
нових
пријатеља
.
Но
стриц
и
ако
није
био
позван
у
сватове
,
кад
је
чуо
да
му
се
синовац
оженио
,
а
како
је
био
самохран
,
одлучи
,
да
се
досели
у
Београд
,
те
да
последње
дане
живота
проведе
код
свога
синовца
и
снахе
.
До
душе
,
није
му
најпријатније
било
,
што
му
се
синовац
оженио
Гркињом
,
па
још
удовицом
,
код
толиких
српских
девојака
.
Али
кад
већ
није
друкчије
било
,
он
се
помири
са
тим
гласом
и
пође
у
Београд
,
прво
да
се
упозна
са
снахом
,
па
после
и
да
се
сасвим
настани
.
Али
кир-Диша
и
његова
жена
примише
стрица
тако
хладно
и
без
икаквога
обзира
,
да
је
старац
одмах
опазио
,
како
ће
боље
бити
,
да
што
пре
оде
у
свој
Пожаревац
и
да
више
никада
не
помишља
на
синовца
,
који
се
на
све
начине
трудио
,
да
му
покаже
,
како
он
неће
да
зна
ни
за
какав
род
.
Сад
му
је
тај
стриц
умро
,
па
како
није
оставио
никаквог
завештања
,
ни
ближих
сродника
,
то
је
кир-Диша
постао
наследник
целе
имаовине
покојникове
.
Један
трговац
из
Пожаревца
,
Јанко
папуџија
,
који
је
од
кир-Дише
куповао
сахтијан
,
јави
му
о
стричевој
смрти
и
саветова
,
да
што
пре
дође
,
те
да
прими
наслеђе
.
—
Ти
да
пожуриш
;
немој
да
оклеваш
,
јер
знаш
какви
су
српски
судови
—
говорио
је
Ламбре
Диши
,
када
је
за
ту
новост
дознао
.
Каже
се
:
суд
;
ама
кој
држи
тај
суд
?
Има
ги
који
не
су
ни
род
,
ни
коска
од
твоја
коска
,
а
искају
исе
да
ги
даш
.
Српски
судови
кесе
секу
.
Него
,
сас
Божја
воља
,
сутра
да
си
кренеш
;
до
Дубравица
на
каик
,
а
за
тим
кола
ће
да
нађеш
.
И
тако
кира-Анастасији
поможе
овај
случај
да
на
њеној
остане
.
Весела
,
што
је
тако
испало
,
кира-Анастасија
спрема
све
што
кир-Диши
треба
на
путу
,
смеје
се
,
зачикује
га
,
пева
по
кући
,
како
одавна
није
запевала
.
Сутра
дан
испрати
мужа
до
капиџика
,
пољуби
га
у
руку
,
а
он
њу
у
чело
,
и
ту
остаде
,
гледајући
за
њим
,
докле
није
замакао
за
први
угао
.
Ламбре
га
испратио
до
обале
,
и
тек
када
се
каик
одби
низ
воду
и
изгуби
иза
градских
бедема
,
он
се
врати
натраг
,
сврати
прво
у
Дишин
дућан
,
да
обиђе
момке
,
колико
да
виде
,
како
нису
остали
без
икакве
контроле
,
а
од
туда
наврати
и
код
Дишине
куће
,
да
обиђе
и
извести
кира-Анастасију
,
како
јој
је
супруг
већ
отпутовао
.
Јанићија
Бика
,
и
ако
није
још
био
произведен
за
калфу
,
оба
су
шегрта
ипак
сматрали
као
свога
старешину
.
Мајстор
Диша
му
је
пред
шегртима
наредио
,
да
пази
на
радњу
и
што
чешће
у
дану
тркне
до
куће
,
те
да
се
кира-Анастасији
нађе
,
ако
јој
што
затреба
.
И
то
је
Јанићије
Бик
тако
савесно
вршио
,
да
му
ни
највећа
цепидлака
,
која
тражи
у
јајету
длаку
,
не
би
имала
шта
замерити
.
Чим
је
видио
кир-Ламбру
,
како
се
упутио
кући
његовог
мајстора
,
послао
је
шегрта
и
наредио
му
,
да
се
у
мутваку
нађе
и
да
остане
тамо
,
све
докле
кир-Ламбра
из
куће
не
оде
.
—
Не
треба
—
вели
—
да
мајсторица
остане
сама
без
послуге
,
кад
јој
гости
долазе
.
Од
кир-Дишиног
одласка
прошло
је
већ
неколико
дана
.
У
радњи
је
ишло
као
по
зејтину
.
Али
код
Јанићија
се
опажала
нека
промена
;
уозбиљио
се
,
не
пева
више
,
као
што
је
то
увек
уз
посао
радио
,
не
зачикује
мимопролазеће
и
врло
често
устаје
са
троножице
,
тркне
некуда
,
па
се
тек
после
извеснога
времена
врати
,
ако
је
могућно
још
замишљенији
него
што
је
из
дућана
изашао
.
Нарочито
се
мрштио
,
кад
би
у
дућан
ушао
кир-Ламбре
,
да
види
шта
раде
и
да
му
обрати
пажњу
,
да
не
оставља
дућан
на
шегртима
,
но
да
ту
седи
,
докле
год
не
буде
време
да
се
ћепенци
затварају
.
Још
од
кир-Дишиних
сватова
Јанићије
је
намрзао
на
првога
пријатеља
газдинога
и
када
год
га
је
видео
у
дућану
,
увек
је
окретао
очи
и
избегавао
да
га
погледа
.
—
Због
њега
сам
ја
појео
врућ
шамар
;
али
ће
ми
га
,
мајци
,
кад
тад
платити
!
—
издаде
се
једаред
пред
шегртима
,
кад
Ламбре
изиђе
из
дућана
.
Једнога
дана
по
ручку
пошао
Јанићије
Ламбриној
кући
и
носи
кира-Мани
сахан
кадаифа
од
кира-Анастасије
.
Газдарица
му
наредила
,
да
то
однесе
и
да
је
поздрави
,
да
не
иде
никуда
из
куће
,
јер
ће
јој
она
доћи
на
посело
,
чим
припека
мало
ублажи
.
А
дан
је
био
врло
врео
,
сунце
је
прижижало
озго
,
а
над
земљом
,
нарочито
око
чешме
,
где
је
било
увек
по
мало
блата
,
игрукала
је
провидна
јара
,
да
очи
заслепи
.
Јанићије
ступи
у
хладовиту
авлију
,
пуну
османлука
и
зеленила
,
иза
кога
је
у
дубини
извиривала
бела
кућица
са
доксатом
и
као
смиље
жутом
надстрешницом
.
Ћира-Мана
је
баш
силазила
с
доксата
и
,
кад
угледа
Јанићија
,
како
јој
долази
,
стушти
обрве
,
а
из
очију
само
што
не
севнуше
муње
.
—
Ста
искас
ти
овде
?
—
викну
му
још
из
далека
.
—
Поздравила
те
моја
газдарица
започе
Јанићије
.
—
Крси
глава
одавде
,
куче
едно
!
А
на
кира-Анастасија
поздрави
се
,
да
тој
кадаиф
једе
сас
кога
је
јела
и
до
саг
!
...
.
Јанићије
зинуо
на
овакав
дочек
;
избечио
очи
,
па
како
је
обема
рукама
пружио
сахан
,
да
јој
га
да
,
тако
је
као
окамењен
и
остао
.
—
Ама
,
кира-Мана
,
шта
то
говориш
?
Са
киме
га
је
она
јела
до
сада
?
—
Санким
не
знас
,
пезевенк-башо
?
Еле
,
за
тој
ли
те
је
твој
мајстор
оставио
?
Тако
ли
му
чуваше
кућу
,
а
бре
?
Јанићију
се
свет
обрте
,
кад
чу
каквим
га
именом
назва
.
—
Ко
је
пезевенк-баша
?
!
—
Ти
!
—
Ја
?
—
Него
је
мозе
бити
мој
деда
!
?
Белћим
ћу
ја
да
једем
њен
кадаиф
,
отров
да
је
изеде
,
ороспија
једна
!
Јанићије
не
чу
ништа
више
.
Некакве
,
час
зелене
час
као
ватра
светле
пеге
разлетеше
му
се
око
очију
;
смрачи
му
се
,
и
он
тресну
сахан
са
кадаифом
пред
ноге
кира-Манине
,
па
као
смушен
полете
капиџику
и
нестаде
га
на
улици
.
И
тако
,
оно
,
у
што
је
Јанићије
одавна
сумњао
и
пажљиво
мотрио
,
али
што
није
могао
да
лако
утврди
,
поста
му
сада
потпуно
јасно
.
Кира-Мана
је
за
цело
знала
нешто
више
,
него
ли
што
је
он
могао
и
помислити
,
када
је
почела
тако
говорити
о
пријатељици
,
од
које
се
после
сватова
није
никако
одвајала
.
Она
мржња
на
Ламбру
,
због
кога
се
о
сватовима
онако
рђаво
провео
,
дохватила
га
сада
,
па
га
чисто
гура
напред
кроз
тесну
и
кривудаву
улицу
.
Није
знао
ни
сам
,
кад
је
пре
стигао
пред
капиџик
мајсторове
куће
.
Покуша
да
уђе
,
али
капиџик
беше
изнутра
затворен
.
Јанићија
не
збуни
ово
,
он
прескочи
преко
зида
и
лагано
,
као
мачка
кад
вреба
,
довуче
се
између
дрвета
и
густога
османлука
самоме
доксату
,
из
кога
се
одмах
у
собу
улазило
.
На
собњем
прагу
опази
и
пар
мушких
јеменија
са
подвијених
врхом
и
ружом
од
сахтијана
на
врху
.
Ослушну
,
али
из
собе
ништа
није
чуо
осем
дубокога
хркања
нечијег
.
Он
нечујно
ошкрину
врата
,
провуче
главу
и
загледа
унутра
.
На
миндерлуку
је
спавао
кир-Ламбре
,
а
спавао
је
тако
тврдо
,
да
није
ни
осетио
,
када
се
Јанићије
привуче
и
лагано
покупи
ћурче
,
антерију
и
чампаре
,
што
их
је
кир-Ламбре
,
ваљда
због
силне
жеге
,
свукао
и
на
под
бацио
.
Таман
све
то
покупио
и
пошао
,
да
се
неопажено
извуче
из
собе
,
када
се
у
тај
час
указа
на
прагу
кира-Анастасија
са
џезвом
кафе
и
два
филџана
.
И
она
је
била
нешто
мало
раскомоћена
,
без
јелечета
око
снаге
и
бошче
око
шалвара
.
Није
могућно
описати
ни
изненађење
кира-Анастасијино
ни
забуну
Јанићијеву
.
Кира-Анастасија
за
цело
не
би
јаче
вриснула
,
да
јој
се
наместо
његово
јавио
у
соби
пок
.
кир-Бенџо
;
филџани
и
џезва
с
кафом
слетеше
са
послужавника
и
просуше
се
по
поду
,
застртом
шареним
ћилимом
.
Овај
врисак
трже
иза
сна
кир-Ламбру
.
Онако
бунован
,
зинуо
и
он
,
бечи
очи
,
али
никако
не
може
да
се
разабере
,
где
је
и
шта
се
то
око
њега
догађа
.
Заборавио
где
је
,
па
премислио
да
му
се
лопови
увукли
у
кућу
,
те
у
мало
што
не
поче
да
виче
за
помоћ
.
Јанићије
се
у
томе
часу
користи
забуном
,
штуче
кроз
врата
и
истрча
на
улицу
.
Анастасија
и
Ламбре
осташе
једно
спрам
другога
запањени
и
обоје
,
као
крпа
,
бледи
.
Она
укочила
поглед
у
престрављено
и
потпуно
збуњено
лице
Ламбрино
,
руке
јој
клонуле
а
у
недрима
од
страха
тако
силно
бије
,
да
јој
је
кошуља
од
танке
ћерћелије
,
кроз
коју
су
руделе
једре
контуре
,
одскакала
на
грудима
.
А
он
,
тако
исто
усплахирен
,
изгубио
сву
моћ
мишљења
,
блене
у
кира-Анастасију
питајућим
погледом
,
као
да
је
овога
часа
некакво
привиђење
пролетело
крај
њега
.
—
А
сад
?
—
промуца
кира-Анастасија
и
плашљиво
га
погледа
.
Кир-Ламбре
не
одговори
ни
речи
.
Помисао
,
да
је
затечен
у
овакоме
стању
у
туђој
кући
,
обузела
му
је
сва
остала
чула
,
да
није
ништа
чуо
шта
га
она
пита
;
а
онај
бесмислени
поглед
,
који
се
уковао
за
врата
,
куда
је
Јанићије
отишао
,
тешко
да
је
и
опажао
,
да
пред
њим
стоји
престрављена
Анастасија
.
Анастасија
гледајући
у
запрепашћено
Ламбрино
лице
,
почела
је
осећати
инстиктивно
да
јој
од
туда
нема
помоћи
,
паде
на
миндерлук
,
зарони
лице
у
јастуке
и
поче
нагло
јецати
.
Пред
очи
јој
изиђе
све
,
шта
може
сада
очекивати
.
Није
се
она
ни
мало
плашила
кир-Дише
,
за
кога
се
удала
по
туђој
вољи
и
,
само
толико
,
колико
да
покрије
главу
.
Да
је
кир-Ламбре
слободан
,
без
жене
,
лако
би
она
пркосила
целоме
свету
,
раставила
би
се
са
кир-Дишом
,
па
би
се
удала
за
Ламбру
;
али
овако
,
ствар
ће
испасти
сасвим
друкчије
:
мужа
ће
изгубити
,
а
Ламбру
не
само
да
неће
добити
,
него
ће
ради
њега
страдати
,
биће
посрамљена
,
кира-Мана
ће
је
на
свакоме
сусрету
попљувати
,
кума-Думиница
и
остале
честите
жене
заобилазиће
око
ње
са
погледом
на
страну
,
као
кад
би
ко
окретао
очи
од
ружне
ствари
;
па
ни
кроз
чаршију
неће
смети
од
белосветскога
језика
и
подмигивања
.
Једном
речи
,
о
њој
ће
се
свуда
говорити
таман
онако
,
како
се
говори
о
фудул-Стаменки
,
ради
које
је
,
баш
тих
дана
,
газда
Митар
своју
жену
избио
.
Од
прилике
слично
томе
пролетало
је
и
кроз
кир-Ламбрину
главу
,
у
колико
је
он
,
онако
смрзао
и
бесвесан
,
могао
схватати
.
Срамота
ће
се
за
цело
чути
,
те
ни
он
није
могао
замислити
,
како
ће
се
у
чаршији
окренути
и
какав
ће
у
очима
света
изгледати
,
кад
ствар
пукне
по
Београду
.
Једно
што
је
осећао
,
то
је
,
да
ће
сав
онај
углед
,
који
је
до
сада
имао
,
пасти
у
прашину
.
Једном
ваљаном
трговцу
,
који
је
у
чаршији
уживао
леп
углед
,
а
у
цркви
,
према
митрополитовом
столу
,
имао
свој
сто
,
могла
се
прогледати
кроз
прсте
свака
превара
у
трговини
,
а
да
му
морални
углед
не
пострада
.
Јер
,
најпосле
,
трговина
је
једна
вештина
,
а
људи
који
купују
нису
слепци
,
па
да
рекну
:
Нисмо
видели
шта
нам
је
дао
;
нити
је
трговац
нека
арамија
,
који
хвата
људе
за
гушу
,
па
вели
:
Плаћај
,
бре
!
Напротив
,
ти
имаш
права
да
се
ценкаш
,
па
ако
им
је
скупо
,
не
купуј
;
али
,
ово
је
сасвим
друго
,
то
већ
није
ни
дућан
ни
трговачки
посао
,
већ
свој
пријатељ
и
његова
жена
.
А
,
у
то
време
,
у
Београду
се
са
највећом
суревнивошћу
пратио
приватан
,
породички
живот
и
домаћи
праг
чувао
као
„
свјатаја
свјатих
“
од
нечистих
ногу
непосвећених
.
Јецање
кира-Анастасије
опомену
га
,
да
се
не
сме
оклевати
и
да
му
ваља
ма
шта
предузети
,
те
да
за
времена
спречи
Јанићија
у
његовом
издајничкоме
послу
.
Прва
му
мисао
паде
на
ум
,
да
оде
у
дућан
и
,
ма
на
који
начин
,
подмити
Јанићија
,
да
ћути
.
Ово
беше
једини
излаз
,
да
се
сачувају
од
срамоте
,
која
их
је
у
чаршији
чекала
.
—
Анастасија
!
—
поче
јој
шапутати
на
ухо
,
трудећи
се
,
да
је
умири
и
подигне
са
јастука
,
у
који
је
заронила
лице
и
плакала
.
Анастасија
нервозно
мрдну
раменима
,
да
је
не
тиче
руком
.
—
Ама
,
што
си
се
препала
?
Ја
ћу
да
га
потплатим
,
да
ћути
.
Дај
ми
само
дреје
да
се
обучем
.
—
Однео
...
све
...
и
дреје
.
.
и
...
јецала
је
Анастасија
.
—
Шта
велиш
?
!
—
запита
Ламбре
запрепашћено
.
—
И
...
јеменије
...
.
Кир-Ламбре
само
што
седе
на
миндерлук
и
као
претучен
занеми
.
Сада
тек
,
кад
виде
,
да
из
ове
кући
може
изаћи
само
го
и
бос
,
њему
се
учини
,
да
је
пронашао
прави
узрок
Јанићијевом
поступању
.
Он
није
ушао
случајно
,
но
намерно
.
Само
,
ко
ли
му
је
могао
тако
што
наредити
?
Да
то
није
кира-Манино
дело
,
о
томе
није
ни
мало
сумњао
,
ма
да
је
од
некога
времена
она
на
ново
започела
да
попреко
погледа
на
кућу
кира-Анастасије
и
да
потајно
плаче
и
вене
.
Кира-Мана
не
би
имала
смелости
да
га
тако
осрамоти
,
па
баш
када
би
знала
,
да
је
за
такво
дело
не
би
вратио
њезиној
фамилији
на
вилајет
;
међутим
,
није
могао
ни
помишљати
,
да
би
Јанићије
,
сам
,
без
ичије
помоћи
,
могао
доћи
на
овако
препредену
мисао
.
Такве
мисли
не
падају
на
памет
шегртима
.
—
А
да
није
то
кир-Диша
?
—
запита
престрављено
после
кратког
размишљања
.
Анастасија
диже
лице
с
јастука
и
са
неким
страхом
погледа
у
Ламбру
.
—
Како
то
?
.
—
Може
бити
он
је
нешто
