видеона
лицу
његовом
,
то
сам
осетио
у
души
својој
...
Ја
у
храм
нисам
могао
.
Десница
ми
је
пала
на
мач
.
Издајника
је
и
опет
спасла
риза
,
али
и
на
њој
мораде
нестати
милости
Божје
,
кад
је
огрнула
издају
.
И
на
нашим
је
мачевима
клетва
преткосовска
.
Заверимо
се
да
ћемо
је
само
крвљу
турском
спрати
.
Смрт
њима
!
У
руци
се
Радичевој
заблиста
извучен
из
корица
мач
.
Већина
од
већника
укрсти
с
њим
пред
престолом
своје
мачеве
,
сви
усташе
,
а
архијепископ
диже
руке
горе
:
—
Господе
,
благослови
војинство
благовернога
господара
.
Кнегиња
Милица
ухвати
Стевана
и
Вука
за
руке
па
им
рече
:
—
Ето
жеље
вашега
народа
.
Заложите
се
за
њу
,
тако
вам
Господ
помогао
!
—
Верни
моји
,
проговори
за
тим
деспот
,
оставите
у
корице
своје
оштре
мачеве
.
Даће
Бог
да
их
ускоро
за
добро
наше
земље
потегнете
.
Знао
сам
да
ће
се
тако
ово
саборисање
довршити
;
знао
сам
,
јер
сам
вас
гледао
на
послу
који
се
тиче
земље
наше
.
Хвала
вам
!
Ја
ћу
учинити
завет
с
моћним
суседом
нашим
и
углавићу
га
тако
како
нећете
моћи
на
мене
зажалити
.
—
Живео
деспот
!
заори
се
опет
двораном
.
Али
је
међу
већницима
било
и
који
нису
попустили
.
Такви
бејаху
сви
који
су
се
заветовали
бити
противни
новом
кораку
деспотову
.
Мрка
лица
остављаху
они
лагано
дворану
,
кад
деспот
даде
знак
да
је
зборисање
закључено
.
Мећу
њима
је
било
људи
двојаких
мисли
.
Једни
су
мислили
да
им
се
ваља
уклонити
и
не
помоћи
промену
рада
.
Други
су
држали
да
им
је
,
преко
тога
,
дужност
кварити
што
би
деспот
постигао
.
ОСМО
ПОГЛАВЉЕ
Шта
још
бива
у
Београду
.
Још
деспот
не
бејаше
дахнуо
од
умора
,
а
већ
му
ваљаше
одмах
после
саборисања
примити
посланике
града
Дубровника
,
властелу
Градића
и
Растића
.
Дубровник
хиташе
да
поздрави
српског
господара
после
повратка
његовог
у
земљу
му
,
и
да
му
честита
ново
достојанство
деспотско
.
Дубровачки
посланици
,
примљени
од
деспотових
људи
и
смештени
у
високом
двору
деспотову
у
доњем
граду
,
опремише
се
сјајно
и
упутише
,
праћени
деспотовим
високим
достојницима
у
горњи
град
.
Обојица
у
годинама
,
и
Градић
и
Растић
,
бејаху
поуздани
синови
срећног
Дубровника
,
који
су
%
досада
у
толико
прилика
вршили
часне
дужности
своје
на
част
себи
и
на
корист
Дубровнику
.
Градић
ношаше
на
пергаменту
исписан
поздрав
кнеза
и
већа
дубровачког
.
Пергаменат
је
,
савијен
у
колут
и
увезан
свиленом
врпцом
,
држао
посланик
у
руци
,
подигнутој
до
висине
груди
,
а
лево
је
од
њега
ишао
његов
друг
Растић
.
Они
узиђоше
навише
у
горњи
град
и
замакоше
мало
после
у
двор
деспотов
.
Деспот
их
је
примио
колико
свечано
толико
и
срдачно
,
а
на
поздрав
је
племенитог
града
одговорио
,
да
он
и
сада
,
као
деспот
,
потврђује
оне
повластице
које
је
дао
Дубровнику
кнезом
.
А
то
су
посланици
само
и
желели
.
Посланици
су
се
бавили
у
Београду
неколико
дана
,
и
да
се
одморе
и
да
виде
нову
престоницу
деспотову
и
да
познају
трг
београдски
...
Кад
су
,
идући
деспоту
,
посланици
корачали
лагано
путем
што
из
доњег
града
води
горе
,
спази
их
из
једног
од
оних
властеоских
домова
што
су
ту
на
ударцу
Вук
,
деспотов
брат
,
па
се
љутито
открете
неколицини
који
су
замишљено
ходали
горе
доле
по
соби
:
—
Ено
рече
и
руком
показа
посланике
,
прве
последице
њихове
малопрешње
одлуке
.
Веће
дубровачко
шаље
посланике
да
се
новоме
деспоту
поклоне
.
До
сада
их
не
примаше
без
мене
,
данас
већ
почиње
да
ради
сам
.
Али
знајте
он
мене
не
може
у
као
бацити
,
а
ако
сте
јунаци
неће
ни
вас
.
Чујте
ме
.
Данас
је
мој
брат
знао
лепо
причати
и
хвастати
се
саветом
који
је
од
Турчина
чуо
,
али
прећута
нити
вам
хтеде
казати
оно
што
је
понајпре
од
тога
савета
усвојио
.
Гледај
—
рече
му
тада
Бајазит
—
да
властелу
сву
покориш
својој
једној
и
моћној
вољи
,
и
то
гледај
што
пре
,
јер
ћеш
кад
се
они
осиле
хтети
али
нећеш
моћи
.
То
ми
је
најрадије
понављао
кад
год
ме
позиваше
да
заједно
радимо
.
—
Ти
је
напаст
!
утаче
се
у
реч
војвода
ваљевски
.
—
Јесте
,
и
то
за
вас
,
војводе
и
главаре
наше
земље
.
Али
ја
нећу
много
чекати
.
—
Само
не
пренагљено
!
рече
ћесар
Угљеша
.
Ја
нећу
скрштених
руку
седети
чим
опазим
да
се
смера
ослабити
снага
наша
.
У
доба
највеће
силе
и
господства
цара
Стевана
цветала
је
ружа
прешевска
,
нити
је
сада
време
да
прецвета
.
Заплање
сам
,
до
душе
,
добио
од
деспота
.
Али
је
тако
захтевала
потреба
—
да
се
турска
сила
крши
о
ћесарство
пре
но
што
наиђе
на
кнежевину
.
Ми
смо
данас
своје
свршили
,
и
ваља
нам
се
разилазити
.
Ћесарства
свога
не
дам
,
али
бих
данас
радо
положио
с
онима
мач
пред
престо
да
први
не
бејаше
мач
Радичев
.
Овако
—
један
је
од
нас
двојице
морао
изостати
!
Вук
непрестано
осећаше
да
му
ваља
што
год
рећи
и
започети
,
али
ни
њему
самом
не
би
ништа
јасно
и
одређено
.
Војводе
се
и
већници
разиђоше
одатле
и
одоше
се
спремати
за
путовање
.
Ћесар
Угљеша
и
сам
оде
своме
зету
и
домаћину
војводи
колубарском
,
а
кад
уђе
у
одају
затече
тамо
Злату
и
деспотовог
војводу
Синишу
.
Опазивши
данас
у
храму
девојку
која
га
онако
брижљиво
понегова
за
један
часак
његова
живота
и
то
у
тренутку
кад
му
је
онако
добро
било
најпотребније
,
Синиши
тешко
паде
што
јој
онде
и
оног
трена
не
могаше
баш
на
томе
светом
месту
захвалити
и
—
опет
јој
наблизо
погледати
у
очи
које
му
толико
пута
на
ум
падаху
.
Али
је
он
морао
у
стопу
ићи
за
својом
дужношћу
.
Био
је
на
збору
,
и
морао
је
бити
готов
да
на
прву
реч
деспотову
уседне
на
коња
и
оде
на
крај
бела
света
,
тамо
куд
му
деспот
и
дужност
наложе
.
Времена
би
имао
тада
тек
толико
колико
траје
верног
војводе
поклон
пред
господарем
.
И
тада
би
опет
с
очију
изгубио
њу
,
и
Бог
зна
да
ли
би
се
икада
више
срели
.
Али
тога
,
Богу
хвала
,
није
било
.
Кад
га
по
свршеном
збору
деспот
отпусти
да
се
одмори
од
ноћашњег
путовања
,
Синиша
се
одмах
журно
упути
да
што
више
сазна
о
кћери
ћесара
Угљеше
.
Није
му
било
тешко
то
сазнати
,
и
после
кратког
времена
Синиша
закуца
на
врата
дома
колубарског
војводе
,
а
наскоро
за
тим
млади
деспотов
војвода
уместо
одмора
поново
се
замараше
хватајући
махове
среће
своје
.
—
Владико
племенита
!
говораше
Синиша
збуњеној
али
веселој
девојци
.
Сад
ти
тек
могу
рећи
:
хвала
!
Ја
сам
проучио
многе
књиге
и
видео
доста
света
,
знам
многе
тајне
високих
наука
о
којима
се
дан
ноћ
баве
слуге
Господње
,
знам
и
верујем
да
свака
душа
има
свог
анђела
који
је
храни
и
који
над
њом
бди
и
онда
кад
му
се
она
и
не
нада
.
Ја
нисам
запамтио
родитеља
својих
ни
милоште
мајчине
ни
старања
очева
,
нити
видех
да
се
ко
год
растужио
болима
мојим
ни
обрадовао
радости
мојој
.
Много
је
мојих
витешких
другова
и
пријатеља
!
Много
је
живота
који
би
се
у
свакој
погибли
за
мене
заложили
.
Али
то
није
још
све
.
Они
чине
витешки
оно
што
бих
и
ја
за
сваког
од
њих
учинио
.
Ја
падох
у
боју
,
у
крв
огрезох
и
онесвестих
се
.
И
ја
тамо
не
остадох
.
Витешки
ме
спасоше
витезови
и
ја
бих
држао
да
они
не
чине
своје
кад
бих
помислио
да
је
могло
друкчије
бити
.
Али
дође
у
моме
животу
један
час
кад
се
више
моје
постеље
на
којој
издисах
указа
анђео
који
је
крило
чистог
плавог
неба
,
бескрајне
неизвесности
и
болећиве
наде
,
узео
да
му
буду
очи
у
лепој
глави
његовој
.
Од
тог
ме
часа
прати
срећа
обилатија
.
Ја
не
могах
задуго
сагледати
те
очи
.
Анђела
тражах
,
али
се
он
јавља
сам
а
не
кад
га
ми
самртни
желимо
.
Одох
,
следујући
дужности
својој
,
са
надом
кнежева
војинства
,
са
цветом
снаге
наше
,
и
пређох
море
да
у
туђој
земљи
копља
укрстимо
.
Ниједан
од
снаге
кнежеве
не
познаваше
шта
је
то
страх
,
али
многи
се
и
нехотице
окретоше
овамо
,
овим
нашим
странама
,
и
још
једном
,
многи
и
последњи
пут
,
погледом
потражише
наше
горе
наше
небо
,
кад
пређосмо
на
ону
страну
мора
.
Мени
бејаше
тешко
,
као
што
је
младом
срцу
кад
се
без
благослова
материног
крене
у
туђ
свет
.
Мишљах
да
идем
сада
даље
без
својега
анђела
хранитеља
.
Не
жељах
умрети
,
али
ја
ношах
са
собом
дуг
,
а
дуг
неплаћен
грех
неопроштен
.
У
очи
самог
боја
,
крвавог
и
страховитог
,
јер
се
бораше
арслан
са
тигром
,
сведох
очи
код
чадора
деспотовог
и
за
тренут-два
снивах
.
Снивах
анђела
који
без
крила
лети
и
прелеће
реке
и
поља
,
мора
и
горе
.
Он
тражаше
мене
и
његове
ме
очи
сагледаше
у
мору
света
свих
језика
и
свих
вера
.
Он
се
благо
на
ме
осмехну
и
ја
бејах
блажен
.
У
блаженству
се
пробудих
и
питах
се
,
да
ли
ме
он
тиме
опомиње
на
обавезу
да
не
смем
умрети
док
не
станем
пред
лице
његово
.
Ево
ме
сада
где
стојим
,
јер
то
бејаше
ти
,
племенита
владико
!
Злату
бејаше
тај
говор
занео
,
и
она
лагано
одговори
:
—
Ја
не
смем
рећи
да
је
то
било
доброчинство
.
То
је
била
само
дужност
моја
.
Тако
ми
рече
и
отац
кад
му
се
исповедих
.
—
Зар
високи
ћесар
зна
то
?
—
Ја
му
се
,
кажем
%
,
исповедих
.
—
Ја
не
јер
не
знађах
погодити
час
кад
ће
храбром
ћесару
бити
угодно
чути
то
.
Реч
ми
је
на
уснама
застајала
и
ја
гледах
да
се
другим
услугама
одужим
,
јер
мени
бејаше
угодно
ма
само
и
мислити
на
ове
тренутке
.
—
И
мени
,
врли
витеже
,
чисто
слободније
прозбори
Злата
.
Клекла
сам
пред
нашу
домаћу
икону
,
кад
сам
стигла
дома
и
молила
се
за
оног
витеза
који
болан
оста
у
манастиру
.
А
кад
год
се
после
мољах
Богу
да
заштити
и
здраво
нам
врати
оца
,
мисао
ме
одвођаше
на
разбојиште
не
бих
ли
на
њему
нашла
још
кога
за
кога
бих
се
скромно
Господу
помолила
.
И
ја
тада
припадах
молитвама
за
брата
и
све
,
све
,
и
за
—
једног
још
јунака
...
У
тај
мах
у
одају
%
стући
ћесар
Угљеша
.
Злата
приђе
и
пољуби
руку
оцу
па
се
стидљиво
повуче
даље
у
дно
одаје
.
Синиша
се
дубоко
поклони
,
а
ћесар
му
пружи
руку
:
—
Здраво
,
витеже
!
—
Дођох
,
светли
ћесаре
,
поче
после
поздрава
Синиша
,
да
се
захвално
поклоним
племенитој
кћери
твојој
.
Твој
суседни
велики
властелин
и
војвода
у
Липовцу
стари
Чреп
,
умр’о
је
—
Угљеши
се
смрачи
чело
,
и
он
потресено
рече
:
—
Порушио
се
бедем
Лазареве
славе
!
Стари
друже
и
пријатељу
мој
!
Бог
нек
те
прости
!
Чреп
је
умр’о
!
—
Тако
гласи
писмо
којим
се
деспоту
јавља
о
томе
и
које
је
он
добио
мало
пре
.
За
другом
и
јуначким
сувремеником
кнеза
Лазара
и
узвишени
деспот
не
мање
зажали
.
Угљеша
се
прибра
и
скинувши
капу
погледа
горе
:
—
Бог
нек
га
прости
!
Синиша
гологлав
стаде
мирно
и
приклони
главу
.
—
Још
ми
рече
деспот
,
да
се
спремим
и
прихватим
управу
над
баштином
Чреповом
који
умре
без
икога
свога
.
—
После
жалосног
гласа
тај
ми
долази
као
утеха
.
Томе
се
од
срца
радујем
!
рече
Угљеша
,
на
онда
седе
са
Синишом
и
продужи
разговор
,
док
се
Злата
прибираше
од
силних
утисака
које
учини
виђење
са
Синишом
и
сада
гласови
што
их
Синиша
ћесару
саопшти
...
Многе
се
војводе
још
истога
дана
кренуше
натраг
својим
градовима
,
а
свет
београдски
опет
се
узруја
колико
с
поласка
појединих
толико
и
с
нагађања
и
различита
тумачења
данашњега
збора
властеоског
.
Таке
мисли
дођоше
и
до
болнице
и
гостопријемнице
које
деспот
основа
и
богато
снабде
свима
потребама
.
Ту
вршаху
дужност
милосрдних
неговалаца
монахиње
и
други
помоћници
њихови
уз
многе
враче
и
видаре
.
Старешина
свима
бејаше
монахиња
Јефимија
,
негда
деспотица
и
љуба
струмског
деспота
Угљеше
Мрњавчевића
,
о
чијој
се
доброти
и
учености
читаве
бајке
проношаху
.
Из
високе
одаје
у
гостопријемници
гледаше
тога
дана
око
заласка
сунчева
Јефимија
дуж
пута
који
почиње
од
источних
великих
врата
и
иде
низ
Дунав
залазећи
мало
даље
у
брда
која
међе
Дунав
с
десне
стране
његове
.
Путем
одлажаше
са
својом
свитом
неко
од
војвода
%
,
а
крај
Јефимије
стајаше
једна
млада
монахиња
.
То
је
била
Драгиња
,
%
најстарија
кћи
ранијег
војводе
и
по
том
за
невољу
калуђера
Николе
Зојића
а
сада
монахиња
Григорија
.
Јефимија
се
осврте
и
погледа
Григорију
која
погледом
својим
оста
на
путу
којим
одлажаху
копљаници
са
својим
војводом
.
Јефимија
виде
како
се
младој
монахињи
очи
замутише
сузама
,
али
се
чињаше
невешта
,
а
кад
се
сузе
стадоше
више
у
очима
скупљати
и
ронити
се
,
незадржаване
,
низ
образе
,
Јефемија
јој
проговори
:
—
Сестро
,
теби
је
зло
?
—
Није
,
одговори
Григорија
,
или
јесте
.
Не
знам
шта
да
ти
кажем
.
На
погледу
ових
људи
с
којима
деспот
наш
гледа
да
васкрсне
стару
славу
нашу
,
мисао
ми
се
отима
и
преко
воље
моје
,
јер
је
не
могу
уздржати
,
залази
у
дане
кад
се
отац
мој
,
пун
бриге
,
враћао
с
оваквих
сабора
.
О
сестро
,
ал
’
је
та
брига
била
света
!
Силна
је
туга
за
изгубљеним
завичајем
;
драго
је
паштење
за
срећу
његову
.
Али
једнога
дана
демон
разруши
спокојство
и
понос
нашег
дома
.
И
шта
је
било
даље
знаш
.
Онога
дана
,
када
се
одрекосмо
света
и
ја
и
сестре
ми
и
отац
и
мајка
,
заветовах
се
на
службу
земљи
овој
и
узех
из
храма
стару
једну
црну
гривну
на
којој
је
жигосана
Јудина
издаја
и
ставих
је
на
нагу
десну
руку
,
ево
испод
ризе
,
да
је
носим
дотле
докле
ми
у
души
не
сване
и
не
одјекне
да
је
искупљен
грех
дома
нашег
.
Кћи
ћесара
Војихне
и
љуба
деспота
Угљеше
прими
на
своје
груди
кћер
војводе
Николе
Зојића
,
па
је
,
и
сама
тронута
,
пусти
да
се
исплаче
докле
јој
души
не
лакне
...
А
у
само
вече
тога
дана
деспот
се
Стеван
поздрави
и
опрости
с
палатином
угарским
и
зетом
својим
Николом
Горанским
који
се
,
задовољан
свршетком
саборисања
,
крену
за
Будим
да
се
завет
с
деспотом
доврши
.
Било
је
већ
неко
доба
ноћи
;
многи
су
у
сну
тражили
одмора
;
а
стражари
удвајаху
пажњу
своју
—
кад
се
деспот
разговараше
с
једним
од
најмилијих
саветника
својих
,
човеком
коме
не
бејаше
место
на
зборовима
као
што
је
био
јутрошњи
али
коме
деспот
не
затајиваше
кадшто
садржину
и
таких
већања
.
То
је
био
Костантин
Костенски
кога
с
учености
,
мудрости
и
књижевног
рада
на
двору
деспотову
назваше
философом
.
—
Дошао
је
ред
да
и
с
тобом
водим
данас
говор
,
и
ако
бих
кад
би
све
било
мирно
и
срећно
с
тобом
почињао
а
не
довршивао
дневне
послове
,
говораше
Стеван
Константину
,
човеку
одевену
у
ризу
монашку
,
велика
чела
,
замишљена
лика
на
коме
се
светле
очи
,
нешто
мало
упале
али
пуне
одлучности
.
—
Превисоки
деспоте
и
господару
,
ти
од
разриканог
звера
отрже
из
чељусти
душу
моју
,
спасе
мене
од
освете
агаранске
.
Тако
ћеш
благоразумним
радом
својим
спасти
душе
толиких
од
таме
и
мрачности
.
—
Ако
Бог
хоће
,
прихвати
деспот
,
ја
данас
доконах
један
важан
посао
.
Мени
је
писано
још
много
паштење
док
се
подигне
порабоћени
род
наш
.
Али
и
теби
тек
настаје
делање
.
Сад
можемо
учинити
оно
што
толико
желесмо
.
Уз
један
посао
везаћемо
и
други
.
Подићи
ћу
нов
и
велики
град
,
у
њему
храм
и
дворове
где
ће
се
учене
књиге
преписивати
и
нове
писати
.
Ти
ћеш
бити
глава
и
учитељ
свих
преводника
.
—
Створићу
правила
за
писање
а
ти
заповеди
да
се
по
њима
пише
,
па
ће
по
једном
образу
процветати
слово
наше
.
—
Тако
ће
и
бити
!
—
Радост
наша
,
слава
твоја
,
господару
!
Дубоко
у
ноћ
још
остадоше
у
разговору
деспот
и
његов
учени
дворанин
а
иза
овог
њиховог
саветовања
дође
доцније
величанствени
манастир
и
град
Ресава
са
чувеном
школом
ресавских
преводника
.
ДЕВЕТО
ПОГЛАВЉЕ
Кобна
виђења
.
На
свршетку
велике
клисуре
кроз
коју
се
пробија
пуна
два
часа
Моравица
,
на
вису
с
леве
стране
њене
,
одакле
се
отвара
поглед
на
моравску
раван
,
био
је
град
Бован
чувен
и
славан
са
богатсва
својих
становника
и
силе
свога
господара
.
Водећи
од
Дунава
ка
староме
Нишу
и
даље
Цариграду
и
на
југ
мору
,
главни
је
пут
ударао
управо
на
Бован
.
Он
и
учини
те
се
уз
град
заснова
и
разви
трг
који
се
могаше
мерити
с
првим
трговима
својега
доба
,
тако
да
је
био
чувен
и
тамо
где
за
град
,
више
њега
,
и
не
знађаху
.
Држећи
и
велику
клисуру
бованску
,
војвода
је
и
властелин
овог
краја
био
врло
знатан
и
са
њим
је
некада
вођена
прва
реч
на
двору
северних
српских
господара
.
Али
је
пређашњи
војвода
његов
такво
поверење
заслуживао
и
честитошћу
својом
,
јуначким
држањем
у
бојевима
и
поштеним
радом
за
мирно
доба
.
То
је
био
војвода
Влатковић
који
је
служио
свога
господара
све
до
похода
на
Босну
,
а
тада
се
,
стар
и
изнурен
,
на
смрт
поболео
.
Кад
по
томе
опет
насташе
бурни
дани
,
кнез
предаде
своме
војводи
Михаилу
Ђурђевићу
Бован
на
управу
,
јер
стари
Влатковић
не
имађаше
у
свом
роду
заменика
.
Још
се
говорило
о
богатству
и
благу
које
је
имао
Влатковић
.
А
о
новоме
се
властелину
знало
да
се
на
њега
много
полагало
,
док
је
био
у
околини
кнежевој
.
Међу
тим
,
дошавши
овамо
,
војвода
Михаило
као
да
се
не
стараше
оправдати
наде
које
се
на
њ
полагаху
.
Његова
војска
с
којом
одлажаше
на
позив
господарев
нити
издвајаше
бројем
ни
опремом
,
нити
се
војвода
жураше
да
међу
првима
стигне
на
збориште
.
Изгледаше
да
је
постигао
сврху
тиме
што
је
постао
моћан
властелин
,
и
да
му
се
ваља
одмарати
.
Шта
више
о
њему
се
и
ово
знађаше
.
Кад
су
Никола
Зојић
и
Новак
Белоцрквић
устали
против
кнеза
Стевана
и
осумњичили
га
Бајазиту
,
пошље
кнез
одмах
војводу
Михаила
да
оправда
кнеза
код
цара
.
Михаило
оде
али
не
успе
ни
у
колико
.
С
тога
је
морао
сам
кнез
ићи
и
бити
у
погибли
.
Али
по
ономе
што
кнез
тада
виде
и
нађе
на
двору
цареву
чињаше
се
као
да
се
војвода
Михаило
није
много
ни
трудио
о
свом
посланству
.
То
је
кнез
сазнао
,
а
од
њега
чуше
неколике
најверније
кнежеве
војводе
.
Извршујући
можда
и
саму
наредбу
%
деспотову
,
Синиша
је
првих
дана
,
кад
је
у
Липовцу
примио
властелинство
своје
,
отишао
у
Бован
у
походе
војводи
Михаилу
.
Са
њим
дође
и
Јанко
Угљешић
који
управљаше
крајњим
северним
градом
ћесарства
Угљешина
Нишем
.
А
ту
се
стече
и
Марина
у
гостима
код
војводе
бованског
кога
је
Маринин
муж
Бан
Крајиновић
венчао
још
кад
Бан
бејаше
моћни
протовистијар
кнежев
.
Кобно
бејаше
то
Маринино
гостовање
!
У
лепо
намештеној
соби
у
двору
бованскога
града
стајаше
пред
Марином
Синиша
и
говораше
лепој
младој
удовици
чија
га
судбина
бејаше
ражалостила
.
Марина
изишавши
из
свога
замка
после
дугог
времена
самовања
,
премишљања
о
својим
прошлим
данима
и
о
ономе
шта
јој
је
судбина
уделила
а
чему
се
она
у
сновима
своје
младе
и
бујне
душе
надала
—
стајаше
сада
пред
животом
вољним
,
веселим
,
и
вођаше
говор
с
витезом
чију
слику
непрестано
сада
дозиваше
да
јој
се
у
успомени
јави
.
Али
се
лик
не
обнављаше
у
сећању
њеном
као
нешто
што
је
знала
и
видела
.
Она
је
у
ведрим
данима
онога
доба
које
граничи
с
детињством
с
једне
и
младошћу
с
друге
стране
многе
слике
сновала
па
их
у
жељама
и
мислима
оживљавала
.
А
сад
стајаше
пред
њом
једна
таква
појава
.
После
толико
времена
самовања
у
лепим
али
ипак
хладним
зидинама
њене
Врмџе
,
Марина
слушаше
говор
тако
мио
,
тако
срдачан
!
—
Ја
се
радујем
,
рече
она
Синиши
,
што
нам
је
за
суседа
дошао
такав
витез
.
Синиша
се
поклони
,
а
Марина
још
мекшим
гласом
настави
:
—
Ја
се
ипак
морам
сматрати
срећном
,
што
ми
се
после
толике
зиме
и
студи
у
животу
моме
указује
зрачак
топлога
сунца
у
искреном
пријему
који
у
свога
рођака
овде
налазим
и
у
готовости
којом
се
болећиво
одазивате
о
мојој
судбини
.
Синиша
прихвати
:
—
Лепа
владико
,
отупише
речи
моје
у
крвавим
бојевима
јер
им
се
ваљало
надметати
са
грмљавом
топова
,
писком
и
фијуком
стрела
,
тутњавом
убојном
и
мешати
се
с
јауком
оних
који
испуштаху
душе
своје
у
болу
несавладном
не
с
дубине
рана
које
стрела
,
мач
и
копље
задају
већ
са
туге
за
остављеним
,
далеко
остављеним
,
милим
и
драгим
.
—
Али
су
твоје
речи
,
витеже
,
опет
најслађе
које
је
душа
моја
икада
чула
,
рече
Марина
с
прилично
стрепње
па
се
онда
ослободи
и
пође
да
јуришем
освоји
драгог
јој
непријатеља
,
погледа
га
смишљеним
погледом
крупних
својих
плавих
очију
.
Синиша
се
мало
збуни
и
као
да
би
хтео
ограничити
говор
који
тако
брзо
и
смело
пође
напред
,
те
рече
:
—
И
ја
се
радујем
што
ме
,
непозната
,
предусрећу
таке
хвале
и
витешко
гостопримство
племенитог
господара
бованског
.
—
У
нашим
моравичким
тврђавама
наћи
ће
,
надам
се
,
наш
сусед
и
такав
витез
и
више
задовољства
и
топлога
кута
за
одмор
после
тешких
послова
које
задаје
верна
служба
господару
земље
.
У
тај
мах
звук
трубе
огласи
нечији
улазак
у
град
.
Синиша
се
поклони
Марини
:
—
Време
је
,
племенита
владико
,
да
ови
звуци
огласе
и
мој
одлазак
.
—
Зар
тако
брзо
?
И
ја
сам
,
истина
,
тек
само
гост
овде
,
али
имам
права
запитати
:
зар
тако
брзо
?
Зар
нећете
и
даље
бити
у
драгог
ми
рођака
радо
гледани
гост
.
—
Данас
више
не
.
Али
је
ово
тек
само
почетак
.
Ја
ћу
имати
још
доста
тренутака
да
проводим
и
овде
и
у
својих
других
суседа
.
Мене
чекају
већ
пратиоци
и
други
ми
сусед
,
нишки
војвода
Јанко
Угљешић
...
Мало
после
из
града
изиђоше
Синиша
и
Јанко
с
пратњом
својом
,
а
кад
труба
огласи
њихов
излазак
,
у
истој
соби
у
којој
мало
пре
говораше
са
Синишом
Марина
бејаше
сама
.
Склопи
очи
и
чињаше
да
у
њима
остане
слика
Синишина
,
па
у
тренутку
смело
устаде
и
на
малом
прозору
тражаше
коњанике
које
већ
кријаше
брег
око
кога
пут
у
лево
савија
.
Али
о
њима
не
мишљаше
у
овај
мах
само
Марина
.
На
тргу
бованском
бејаше
одавно
%
цариник
старац
Марко
који
је
још
под
војводом
Влатковићем
,
и
то
од
првих
дана
његовога
управљања
,
вршио
ту
службу
.
Цариник
сеђаше
у
кући
првој
испод
бедема
маленог
града
бованског
,
и
од
њега
се
почињаше
низ
домова
трговачких
па
и
сокаљничких
,
људи
који
рађаху
различите
занате
па
с
алатима
иђаху
кадшто
од
града
до
града
и
од
трга
до
трга
.
Старац
Марко
бејаше
без
жене
и
без
породице
.
Али
од
пре
неколико
година
у
његову
дому
поче
се
виђати
једно
девојче
од
својих
четрнаест
,
петнаест
година
које
старац
особито
пажаше
.
Људи
нагађаху
ко
ће
то
бити
,
и
свашта
се
рече
,
а
Марко
на
питања
вазда
одговараше
само
једно
и
исто
:
—
Сирота
!
Од
смерног
и
благог
погледа
те
сироте
,
именом
Бранке
%
,
сада
девојке
од
осамнаест
лета
не
умаче
долазак
Јанка
Угљешића
ни
пре
када
Јанко
дође
и
када
наскоро
опет
са
Синишом
оде
.
Само
—
ко
ће
још
знати
и
шта
сироте
девојке
мисле
!
Бован
не
заборавише
одмах
по
изласку
из
њега
ни
они
о
којима
се
у
граду
тако
замислише
Марина
и
Бранка
.
Синиша
је
сређивао
своје
осећаје
и
разбираше
се
у
многим
новим
утисцима
које
из
Бовна
а
о
његовој
гошћи
понесе
.
Јанко
је
такође
мислио
и
—
сећао
се
.
Није
било
тако
одавно
,
тек
пре
пет
година
.
Први
сусед
новобрдски
био
је
и
онда
,
као
и
сад
,
прешевски
господар
Угљеша
,
а
Јанко
,
вежбајући
се
још
у
витешким
забавама
веселога
друштва
,
бејаше
често
гост
новобрдских
младих
витезова
који
се
често
и
у
Прешево
стицаху
богату
двору
моћнога
ћесара
.
Јанко
је
био
момче
у
двадесетој
години
,
а
Марина
,
лепо
дете
богатога
кнеза
рупничког
,
за
које
лето
млађа
.
У
двору
образованога
кнеза
бејаше
често
одабранога
и
веселога
друштва
,
младих
витеза
и
госпођа
.
Дом
његов
поста
на
далеко
чувен
и
знан
са
свога
сјаја
,
гостољубља
и
весела
живота
.
Да
ли
услужно
гостољубље
бејаше
мамац
за
младе
јунаке
?
Или
је
он
лежао
у
веселу
животу
којим
је
сваки
кут
његов
живео
?
Или
у
вину
које
се
из
близа
и
далека
пробираше
за
ту
кућу
?
Или
можда
—
у
лепоти
кнежеве
јединице
?
Можда
је
,
како
за
кога
,
повода
било
у
свему
томе
,
али
се
ни
онда
не
могаше
скрити
да
многи
од
младих
витезова
у
осами
уздишу
а
у
сукобу
крв
лију
за
кнежевом
Марином
.
Они
бејаху
један
другоме
супарници
,
а
и
не
слућаху
кога
им
се
са
стране
ваља
прибојавати
.
У
томе
друштву
бејаше
и
Јанко
.
Ако
је
по
бојној
вештини
—
било
је
старијих
ратника
;
ако
је
по
снази
момачкој
—
било
је
развијених
;
ако
је
по
знању
света
и
живота
—
било
је
мудријих
.
Али
не
бејаше
у
томе
друштву
никога
од
племенитијег
рода
.
А
то
Јанку
даваше
доста
изгледа
за
успех
онога
дана
када
узваља
потрчати
девојци
.
Тако
мишљаху
и
његови
супарници
.
А
један
је
,
с
тога
,
с
Јанком
и
мач
укрстио
.
Тада
се
Јанко
,
у
осами
,
у
шуми
недалеко
од
манастира
Светог
Прохора
,
јуначки
понео
али
и
рану
на
десној
руци
задобио
.
Видали
су
га
,
тајно
,
ту
у
манастиру
вешти
видари
,
а
глас
оде
па
тако
сазнаде
и
дом
прешевског
ћесара
да
је
Јанко
злим
удесом
с
коња
пао
и
руку
повредио
.
Лепа
се
Марина
опет
подједнако
смешила
на
све
који
јој
хвалом
прилажаху
.
Тек
ни
сама
није
слутила
свога
суђеника
.
А
он
је
ипак
дошао
брзо
и
ненадно
,
и
ту
је
био
свему
крај
.
Сад
у
Бовну
Јанко
опет
утону
у
оне
очи
које
и
сад
блистаху
онаким
,
само
прекаљеним
,
сјајем
.
Залуд
се
у
путу
отимаше
мислима
,
оне
га
непрестано
у
оно
доба
одношаху
,
па
му
везиваху
прошлост
,
преко
данашњег
виђења
,
за
будућност
.
У
тим
мислима
стигоше
у
Липовац
доста
доцне
.
—
Марина
се
сутра
дан
вратила
у
Врмџу
и
ту
затекла
Лобојевића
.
Први
пут
који
је
по
повратку
из
Београда
Лобојевић
предузео
из
Сокоца
била
му
је
похода
у
Врмџу
.
Кад
се
кренуо
из
Београда
са
сином
,
кћерју
и
својом
свитом
ћесар
Угљеша
,
пошао
је
с
њима
и
Лобојевић
и
отпратио
их
до
Ниша
.
Ту
му
ћесар
пружи
руку
и
рече
:
—
До
виђења
,
пријатељу
!
Мени
ваља
бити
на
стражи
српског
деспотства
увек
а
особито
сада
кад
ће
београдски
збор
раздражити
Турке
против
нас
.
Здраво
стигао
своме
Сокоцу
и
буди
нам
крило
на
крајини
!
Лобојевић
се
тада
врати
у
Соколац
.
Али
су
његове
нејасне
жеље
сада
добиле
одређенији
облик
.
Он
се
на
сабору
београдском
јасно
истакао
.
То
му
је
признао
и
ћесар
Угљеша
.
У
путу
његова
мисао
о
женидби
постаде
жељом
—
и
он
је
сада
имао
јасан
смер
.
Марина
бејаше
час
весела
и
расположена
а
час
замишљена
и
расејана
,
а
Лобојевић
јој
рече
:
—
После
саборисања
остаје
ми
чистије
земљиште
за
рад
.
Ми
се
издвојисмо
од
деспота
.
Ћесар
Угљеша
сверова
и
остаде
за
онда
сталан
.
Али
је
он
још
непрестано
неодлучан
,
а
његова
би
нам
одлучност
била
потребна
.
Па
и
опет
,
ако
није
он
одлучан
бићу
ја
.
—
Како
?
упита
га
Марина
,
неразумевајући
га
.
—
У
ћесара
је
кћи
;
не
,
то
је
анђео
.
Али
на
страну
што
је
лепа
,
а
о
такој
ми
лепоти
говораше
и
једна
млада
врачара
.
На
страну
и
што
је
богата
,
а
и
о
богатству
ми
збораше
и
та
врачара
.
Али
се
не
може
одбацити
што
случај
наводи
на
помисао
:
моја
је
баштина
у
близини
његовог
ћесарства
,
буде
ли
%
соколачки
властелин
зет
ћесарев
биће
му
и
наследник
,
јер
његов
син
и
не
мари
,
изгледа
,
да
се
о
том
мучи
и
размишља
.
Тада
бисмо
друкчије
стајали
према
деспоту
.
Прво
би
дошло
наше
ћесарство
па
онда
његово
деспотство
.
Хај
,
да
је
нешто
жив
твој
господар
,
да
види
како
се
ствари
окрећу
!
Ти
ћеш
ми
,
госпођо
,
бити
на
помоћи
?
—
Ја
?
Чиме
?
—
Хм
,
можеш
ако
хоћеш
.
А
ако
нећеш
,
кршиш
вољу
свога
доброг
покојног
господара
.
—
А
у
чему
је
његова
воља
?
расејано
упита
Марина
.
—
У
освети
,
у
томе
што
деспот
,
онда
кнез
,
немаше
мира
докле
га
не
уклони
с
моћног
положаја
његовог
.
—
Моја
је
помоћ
слаба
,
одговори
Марина
гласом
који
и
Лобојевић
добро
%
разумеде
да
је
за
данас
доста
.
—
Нека
ми
се
само
обећа
,
и
то
језа
сад
доста
!
одговори
Лобојевић
па
се
мало
после
удали
.
Оставши
сама
,
Марина
баци
поглед
на
зидове
собе
у
којој
бејаше
,
приђе
прозору
и
стаде
поред
њега
па
посматраше
дољу
и
даљину
.
У
ње
све
још
бејаше
нејасно
,
неодређено
,
али
јој
се
причињаваше
да
у
магли
види
зрак
с
куле
светиље
којој
јој
ваља
управити
корабаљ
њене
поремећене
судбине
.
Долине
ове
,
пуне
дражи
и
лепоте
%
,
не
бејаху
јој
ни
досада
особито
драге
и
миле
,
а
сада
јој
се
учинише
гробље
у
коме
је
,
на
ивици
његовој
,
узвишена
рака
за
њену
младост
.
Па
опет
као
да
су
дани
неизвесности
и
суморног
очаја
прошли
и
да
се
гласи
дан
леп
и
сунчан
,
на
чијој
ће
јави
све
ово
досада
изгледати
тек
као
сан
,
ружан
и
досадан
дугачак
сан
,
који
%
,
хвала
срећном
удесу
,
пролази
.
Можда
би
требало
да
штогод
учини
,
јер
је
сваки
своје
среће
ковач
.
А
она
то
до
сада
не
бејаше
.
Није
њена
судбина
била
таква
да
је
она
у
њеном
опредељивању
могла
имати
ма
каквог
учешћа
.
Слике
се
из
прошлости
почеше
низати
једна
за
другом
,
и
оне
јој
то
потврђиваху
...
Њена
одлука
бејаше
готова
.
Она
мора
делати
,
јер
сад
настаје
њен
живот
.
Али
шта
?
ДЕСЕТО
ПОГЛАВЉЕ
Уста
говоре
што
срце
осећа
.
Прошло
је
после
ових
догађаја
неко
време
,
а
кад
грану
премалеће
Синиша
се
крену
једнога
дана
у
Ниш
,
у
походе
војводи
Јанку
Угљешићу
.
Слободном
од
сваких
других
веза
и
брига
,
Синиша
је
сада
знао
само
непрекорну
верност
према
деспоту
,
готовост
да
пред
својим
ратницима
у
боју
падне
јуначки
,
и
за
—
љубав
према
Злати
.
То
га
осећање
гоњаше
да
иде
у
Ниш
где
је
она
била
,
а
оно
га
и
задржаваше
од
тога
корака
.
Гонила
га
је
жеља
да
приђе
ближе
Злати
,
и
задржавала
га
је
бојазан
да
му
тако
приближавање
не
одузме
слободу
сновати
о
лепшој
будућности
живота
његова
.
Па
ипак
се
кренуо
и
отишао
тамо
.
Војвода
Јанко
бејаше
у
лову
а
дворани
његови
прихватише
Синишу
и
одведоше
у
најлепшу
одају
високе
куле
Јанкове
у
пространом
граду
нишком
.
Синиша
се
осећао
необично
и
слутња
са
страхом
који
дотле
мало
познаваше
испуни
душу
његову
.
Кад
за
тим
сиђе
с
куле
да
се
забави
разгледањем
града
сачека
га
пред
кулом
Злата
са
својом
пратиљом
,
и
поздрави
госта
у
име
брата
свога
.
Синиша
прихвати
њену
руку
и
прозбори
:
—
Војвода
није
дома
,
али
мене
срећа
опет
не
оставља
,
кад
ме
овде
тако
дочекују
.
У
очекивању
да
се
врати
Јанко
пођоше
мало
и
наиђоше
на
велики
врт
који
се
подигао
иза
куле
где
станује
војвода
.
Небо
је
било
чисто
и
ведро
,
а
на
њему
у
пуном
сјају
светљаше
сунце
.
Његова
је
топлота
настала
будити
изнемогли
живот
земљин
и
свега
живога
на
њој
,
а
то
се
буђење
споро
помицаше
.
Гране
и
дрвеће
бејаху
још
доста
обнажени
;
на
њима
нема
више
снега
,
али
се
младо
лишће
разређено
и
бојажљиво
јављаше
као
слаб
накит
који
још
није
поуздан
са
својим
животом
.
Стазама
које
кроз
врт
кривудају
и
укрштају
се
црни
се
лишће
што
је
под
снегом
претурило
студен
и
дочекало
да
га
ново
сунце
огреје
.
Али
у
њему
не
бејаше
више
живота
,
оно
је
било
и
више
га
није
,
а
место
њега
се
јавља
нов
живот
младих
листова
.
Синиша
и
Злата
говораху
о
томе
што
се
пред
очи
њихове
јављаше
,
о
доживљајима
и
животу
,
о
земљама
где
је
сунце
топлије
и
небо
вечно
плаво
.
—
Тамо
је
ваљада
и
живот
друкчији
,
рече
Злата
Синиши
.
—
Ко
зна
,
одговори
јој
он
.
Биће
да
је
много
што
шта
друкчије
%
,
али
људи
,
не
,
срце
у
грудима
,
биће
да
је
свуда
једнако
.
—
А
како
то
?
срдачним
га
гласом
упита
Злата
%
.
—
Младост
је
без
сумње
свуда
лепша
,
милија
и
живља
од
старости
;
а
старост
је
ваљада
опет
за
то
увек
мудрија
од
младости
.
—
Биће
да
је
то
непоречна
истина
,
али
зар
је
свуда
живот
овакав
исти
као
у
нас
?
То
не
верујем
.
—
И
није
.
Видео
сам
једно
и
друго
море
,
био
сам
на
Јадранима
и
пловио
сам
за
азиске
стране
,
кад
смо
војевали
уз
Турке
а
против
азиског
цара
Демира
.
Све
је
свуда
друкчије
,
ал
’
срце
је
,
рекох
,
свуда
срце
.
Младост
можда
греши
али
и
љуби
.
Старост
можда
иде
својим
путем
право
али
је
хладна
.
Она
је
без
љубави
,
или
бар
њена
љубав
није
онака
као
младоснога
доба
.
—
То
све
схватам
,
мало
%
збунена
рече
Злата
с
лаким
осмејком
из
кога
би
Синиша
могао
видети
и
милину
те
забуне
,
да
не
бејаше
и
сам
узбуђен
.
—
Кад
смо
били
у
азиским
странама
љуто
нас
мучаше
више
пута
жеђ
.
Кажу
да
то
тамо
често
бива
,
и
да
туђини
и
путници
који
туда
наиђу
покадшто
и
животом
плате
.
Сада
се
туда
кретала
и
крстарила
многа
војска
турскога
цара
,
спремајући
се
да
дочека
силу
цара
Демира
.
Људи
,
становници
тих
крајева
,
у
свему
томе
гледаху
Божју
казну
за
себе
и
нерадо
отвараху
своја
врата
.
Воде
је
било
омалило
,
а
још
нам
се
ваљаше
и
причувати
,
јер
се
гласало
да
је
цар
Демир
,
знајући
за
ту
оскудицу
,
просуо
силно
злато
те
преко
својих
поузданих
отровао
многе
студенце
и
источнике
.
—
Безбожник
!
рече
Злата
с
пуно
саучешћа
слушајући
Синишу
.
—
Једнога
дана
и
нас
скоби
та
јуначка
невоља
.
Чинисмо
што
се
могло
чинити
и
подносисмо
дивски
муке
.
Али
зло
постајаше
све
веће
.
—
Боже
,
господе
!
узвикну
Злата
,
и
Синиша
већ
и
сам
виде
њену
живу
пажњу
.
—
Моји
се
копљаници
држаху
јуначки
.
Сунце
жеже
,
до
ноћи
је
далеко
,
а
до
источника
—
ко
зна
да
ли
га
и
има
и
да
ли
није
отрован
!
Најпосле
и
моји
људи
почеше
губити
снагу
и
стадоше
се
разређивати
,
падати
.
Тренутак
бејаше
очајан
.
Тада
ударисмо
на
једну
колибу
и
ја
се
издвојих
с
једним
турским
војником
.
У
колиби
нађох
једну
стару
жену
и
девојче
.
Они
се
престравише
и
унезверено
гледаху
у
нас
,
а
можда
их
и
моја
опрема
,
њима
необична
и
невиђена
,
плашаше
.
Рекох
своме
турском
пратиоцу
,
да
их
замоли
неће
ли
она
знати
гдегод
у
близини
извор
,
и
откуда
они
воде
захватају
.
Он
им
проговори
али
оне
ћутаху
.
„
Не
разумеју
ваљда
?
“
упитах
пратиоца
.
„
Разумеју
али
је
сада
тешко
од
њих
речи
чути
“
,
одговори
ми
он
,
па
их
стаде
опет
молити
и
најпосле
претити
.
Оне
се
не
јавише
једном
речју
.
Све
бејаше
у
залуд
.
У
недоумици
шта
да
радим
и
задржавајући
оштром
заповешћу
пратиоца
да
их
у
срџби
не
исече
,
премишљах
.
У
једанпут
девојче
проговори
својим
звонким
гласом
нешто
старој
оној
жени
.
Баба
се
још
јаче
намршти
и
прекорно
погледа
девојче
,
а
оно
јој
опет
нешто
рече
и
устаде
брзо
,
па
позва
мога
пратиоца
.
Кренусмо
се
за
њом
и
за
мало
сиђосмо
низа
страну
.
%
Девојче
стаде
и
подиже
на
једном
месту
чисту
камену
плочу
и
пред
нама
се
указа
читаво
врело
.
—
Хвала
Господу
!
весело
кликну
Злата
,
а
Синиша
се
пожури
:
—
Пустисмо
коње
које
водисмо
за
собом
и
похитасмо
те
се
запојисмо
хладном
водом
.
Али
у
томе
нестаде
добре
девојке
.
Она
се
или
скрила
или
брзо
вратила
колиби
.
Нађосмо
и
куда
отиче
врело
.
На
дваестину
корачаји
оно
опет
увире
у
понор
а
и
поток
и
увор
су
му
лепо
поплочани
и
озго
заравњени
.
Тиме
је
врело
од
нас
било
скривено
.
Али
оно
сад
врати
душу
и
снагу
мојим
копљаницима
,
кад
их
ту
доведох
.
—
О
,
да
добре
девојке
!
И
међу
њима
има
благе
душе
?
—
Одох
с
пратиоцем
опет
колиби
и
бацих
девојци
златан
новац
.
Али
га
она
одбаци
и
рече
нешто
моме
пратиоцу
.
Баба
узе
новац
и
стеже
га
,
чисто
се
бојећи
да
јој
га
натраг
не
узмемо
.
Одосмо
,
а
пратилац
ми
стаде
казивати
њихове
разговоре
.
„
Ја
се
не
бојим
ничега
,
али
хоћу
да
му
кажем
,
рекла
је
девојка
баби
,
за
његовом
младошћу
плаче
негде
далеко
срце
какве
лепе
девојке
.
“
А
кад
је
вратила
новац
рекла
је
:
„
Ја
знам
што
сам
тако
чинила
,
али
за
новац
нисам
.
“
—
Добра
душо
!
—
Али
да
је
она
знала
,
да
ја
немам
овде
никога
који
би
за
мном
зажалио
и
сузу
пролио
,
да
је
знала
—
—
Она
је
истину
знала
и
истину
рекла
!
јако
узбуђена
,
савлађујући
бурно
дихање
,
прозбори
Злата
.
—
То
онда
могаше
бити
само
моја
ранија
избавитељка
!
Девојко
,
ти
ме
и
по
други
пут
спасе
...
ја
само
тебе
имам
!
Измолићу
те
у
оца
твога
,
да
будеш
животу
моме
вечни
анђео
хранитељ
а
ја
ћу
ти
бити
све
и
отац
и
мајка
и
брат
и
сестра
.
Ти
нећеш
бити
постидна
с
мене
!
Буди
моја
,
Бог
те
мени
даје
!
Злата
дрхташе
,
у
силном
заносу
клону
,
а
Синиша
је
придржа
на
своје
груди
и
пољупцем
овлажи
мекане
власи
лепе
јој
косе
која
лаким
праменом
паде
и
преко
чела
.
Из
тога
их
заноса
трже
глас
рога
који
се
градом
разлегаше
.
Војвода
Јанко
долажаше
из
лова
са
својом
пратњом
ловачком
.
Синиша
и
Злата
пођоше
му
на
сусрет
и
поздравише
се
са
њим
.
У
том
стиже
у
град
и
Лобојевић
који
се
,
враћајући
се
из
Топлице
дома
,
сустигао
с
Јанком
и
сада
свратио
у
Ниш
.
Кад
дође
горе
у
собу
на
кули
,
где
су
већ
у
веселом
разговору
седели
Синиша
и
Јанко
,
Лобојевићу
не
би
право
што
ту
затече
Синишу
.
Он
се
стаде
досећати
појединих
прилика
за
краткога
бављења
у
Београду
када
му
пониче
сумња
.
Ко
се
боји
тај
је
вазда
готов
на
сумњу
.
И
само
један
поглед
или
једна
,
друкчије
схваћена
реч
,
довољна
је
у
такој
прилици
да
се
употреби
као
разлог
који
доказује
сумњу
.
У
осталом
љубав
је
Лобојевићу
више
изазивала
државничка
смишљеност
и
рачуни
његови
него
срце
.
С
тога
се
могаше
и
сад
вешто
прикрити
.
Лобојевић
се
чињаше
весео
и
расположен
,
као
што
су
и
они
,
и
разговараше
са
њима
о
свему
и
свачему
.
Причаше
о
своме
садашњем
путовању
,
згодама
и
незгодама
које
је
кад
проживео
и
о
пређашњем
свом
бављењу
у
Новом
Брду
,
па
дође
реч
и
о
госпођи
врмџанској
.
Јанку
нешто
таче
срце
то
спомињање
и
упусти
се
у
живљи
разговор
са
њиме
.
Синиша
,
заузет
својим
мислима
,
кад
њих
двојица
почеше
о
томе
говорити
,
тек
се
у
неколико
дотицаше
њиховог
разговора
.
Па
и
толико
би
довољно
да
запази
како
се
његов
пријатељ
Јанко
чудно
заузима
да
разбере
још
штогод
о
Марини
.
А
ни
Лобојевићу
не
остаде
све
то
са
свим
сакривено
.
—
Ти
често
свраћаш
њеном
дому
?
запита
Јанко
Лобојевића
.
—
Како
се
узме
,
одговори
Лобојевић
,
не
знајући
ни
сам
шта
би
боље
било
да
каже
.
Али
госпођа
не
иде
.
Тек
се
кадшто
крене
,
а
то
је
штета
.
Њен
живот
није
за
ону
самоћу
.
—
То
право
велиш
,
војводо
,
прихвати
Јанко
с
неким
одушевљењем
.
Зар
ни
у
цркву
не
иде
никада
?
—
Иде
.
Али
она
има
капелу
и
у
својој
Врмџи
.
Често
ми
нада
на
памет
:
је
ли
ова
земља
проклета
—
—
А
од
куд
те
мисли
?
—
Је
ли
ова
земља
проклета
кад
на
њој
не
може
да
се
расцвета
пупољак
који
тако
рано
Бан
протовистијар
узабра
у
градини
коју
чуваху
толики
млади
витезови
?
—
И
опет
:
право
збориш
!
викну
Јанко
и
лупи
се
руком
по
колену
,
па
се
онда
као
трже
и
мало
пометено
додаде
:
—
Ја
лако
планем
,
кад
помислим
на
неправду
која
се
чини
невинима
,
или
кад
чујем
за
страдање
добре
душе
.
Али
се
он
већ
бејаше
издао
.
Не
имајући
за
овај
мах
шта
више
ишчекивати
,
Лобојевић
се
диже
и
опрости
па
отпутова
даље
,
незадовољан
што
се
сумња
његова
јаче
потврђује
,
и
опет
у
добити
толико
што
му
Јанкова
неуздржљивост
открива
жеље
и
мисли
око
њега
.
—
Те
вечери
сеђаху
Синиша
и
Јанко
уз
пехар
вина
,
а
Јанко
откри
Синиши
тајну
своје
љубави
.
—
Ја
ћу
ти
исповедити
што
ми
је
на
души
а
ти
ми
суди
.
Био
сам
момче
које
је
тек
ступило
у
живот
,
кад
сам
ушао
у
дом
кнеза
рупничког
у
Новом
Брду
.
Мој
отац
не
мараше
много
за
њ
,
а
мене
само
случај
тамо
одведе
.
У
двору
је
његовом
била
његова
једина
кћи
.
Лепота
се
њена
није
могла
спорити
.
Она
је
била
нада
многим
младим
јунацима
.
Други
сам
пут
отишао
у
Ново
Брдо
радије
и
забавио
сам
се
дуже
.
Кад
сам
се
растајао
с
кнежевом
кћерју
Марином
,
позвала
ме
је
да
их
опет
и
то
што
скорије
походим
.
Мени
се
чињаше
да
ме
радије
гледа
но
друге
.
Можда
сам
се
и
варао
.
Тек
у
једној
прилици
ја
однех
победу
.
То
је
било
овако
.
Али
куцнимо
се
!
Испише
по
пехар
,
па
Јанко
настави
:
—
Син
војводе
Новога
Брда
бејаше
момче
на
коме
се
имало
шта
похвалити
,
али
не
бејаше
ипак
без
мане
.
Држао
је
да
све
што
је
у
Новом
Брду
ваља
да
припада
прво
њему
па
онда
другима
.
До
душе
,
није
баш
ни
часно
пустити
да
онака
девојка
—
ал
’
и
јесте
била
девојка
,
зар
не
?
да
,
ти
и
не
знаш
!
Куцнимо
се
!
Искапише
опет
пехаре
,
а
Јанко
живље
настави
:
—
Упустити
да
други
одведе
девојку
која
је
пред
тобом
,
није
баш
похвално
.
Ја
му
то
,
ето
,
данас
признајем
.
А
ни
онда
му
нисам
баш
тако
замерао
.
Једног
дана
у
градском
%
пољу—паде
с
оцем
Марина
међу
нас
,
па
весело
показујући
од
лавора
венчић
који
у
руци
држаше
рече
као
Александар
Велики
:
„
Најдостојнијему
!
“
Ваљало
је
за
ту
сврху
прескакати
с
коњем
дубок
и
доста
широк
ров
под
градским
бедемом
.
Ми
се
одлучисмо
да
кушамо
срећу
.
А
то
је
,
у
оној
прилици
,
било
што
и
кушати
Бога
.
Али
—
ко
то
пита
?
Испијмо
!
Опет
се
куцнуше
и
Јанко
се
разгреја
:
—
Имао
сам
у
свога
мркова
велико
поуздање
.
Чеках
ред
.
Прво
се
пусти
тај
—
јесте
баш
тај
мазни
дечко
.
Он
не
бејаше
честито
ни
изишао
из
школе
витешког
живота
.
Али
првенство
уступисмо
њему
.
Залуд
је
он
свога
коња
двапут
догонио
до
рова
.
Коњ
се
заустављише
и
помамно
удараше
натраг
.
„
Велику
жртву
тражиш
од
њих
.
Погибаона
је
твоја
шала
!
“
рече
кнез
Марини
.
Ми
чусмо
то
,
али
не
знам
баш
да
ли
је
и
он
чуо
.
Тек
он
заповеднички
викну
:
„
Ово
жив
човек
никада
није
прескакао
.
Ја
забрањујем
даље
!
“
Рекох
да
баш
и
не
бејаше
обична
забава
.
Али
ми
плану
искра
поноса
у
души
.
И
док
остали
гледаху
да
и
сами
признавањем
загладе
срамоту
његову
,
ја
ободох
коња
,
у
тренутку
стигох
до
мете
и
окретох
га
назад
па
се
стадох
на
њему
прикупљати
.
„
Шта
?
“
викнуше
они
.
„
Погинућеш
,
ја
забрањујем
!
“
викну
и
кнез
.
Доцне
!
Све
је
стављено
на
коцку
.
Пустих
мркова
,
међ
’
њима
запрепашћење
,
чух
још
како
Марина
цикну
:
„
О
,
Боже
!
“
ветар
ми
звизну
око
ушију
,
смрче
ми
се
пред
очима
—
и
мрков
се
дограби
срећно
друге
стране
.
„
Јуначки
!
“
повикаше
они
,
а
Марина
ми
,
узбуђена
,
приђе
и
погледа
%
,
смешећи
се
—
ах
,
те
очи
!
Испијмо
!
А
после
мало
заморено
продужи
:
—
Био
сам
блажен
.
За
тим
сам
се
морао
тући
са
њим
.
Био
сам
поносит
,
он
очајан
.
Али
смо
обојица
пролили
крв
.
И
после
су
дошле
ружне
прилике
.
Она
се
удала
.
А
ја
сам
њу
волео
.
Ја
је
и
данас
волим
.
Била
је
у
души
мојој
слика
њена
превучена
танком
маглом
намерна
заборава
.
Али
ко
може
срцу
заповедати
?
Кад
је
први
зрачак
сунца
очију
њених
после
тога
грануо
разгонио
је
ту
маглу
,
и
лик
је
њен
засјао
јаче
и
светлије
.
Куцнимо
се
!
А
срцу
је
тешко
заповедати
!
—
Тешко
,
одиста
тешко
!
и
сам
раздраган
одобри
му
Синиша
.
ЈЕДАНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Крчма
у
Трговишту
.
Трговиште
је
,
као
што
је
казано
,
припадало
Врмџи
.
То
је
леп
и
прилично
насељен
трг
који
би
могао
красити
и
ма
који
град
и
бити
му
достојно
подграђе
.
У
њему
је
низ
засебних
кућа
које
су
доста
високо
изведене
од
камена
,
па
су
врх
тога
подигнута
од
дрвене
грађе
,
лепо
срезане
и
жућкасто
обојене
,
одељења
за
становање
.
Сваки
је
дом
у
врту
,
ограђеним
добрим
и
јаким
зидом
,
а
међу
домовима
се
браздају
утрвене
стазе
које
им
одржавају
везу
.
Тек
с
једне
стране
иде
,
с
истока
западу
,
према
току
Моравице
,
широк
и
шљунком
посут
пут
који
на
свом
крају
ка
Врмџи
скреће
мало
навише
у
брдо
и
залази
у
шуму
која
ту
почиње
и
траје
до
Врмџе
.
Други
се
,
такав
исти
само
доста
краћи
,
пут
спушта
с
брда
доле
и
средином
пресеца
онај
прави
,
те
је
на
раскршћу
њихову
остављено
веће
место
са
кога
се
може
на
све
четири
стране
Трговиште
прегледати
и
око
кога
су
главне
продавнице
.
Ту
је
и
повиша
кула
у
којој
станује
трговишки
ћефалија
Богдан
који
у
име
деспотово
расправља
спорове
међу
купцима
и
продавцима
.
Око
свега
је
Трговишта
велики
ров
који
брани
улаз
на
трг
,
куда
се
може
једино
ући
и
отуда
изићи
путевима
што
са
све
четири
стране
воде
на
трг
.
А
на
њима
су
,
при
уласку
,
стражари
који
заустављају
свакога
и
наплаћују
за
купљу
што
се
носи
на
трг
.
Њихов
је
пак
старешина
тржник
који
ту
станује
и
који
се
у
свему
стара
да
се
право
госпође
од
Врмџе
не
крњи
.
У
Трговиште
се
стицао
свет
из
моравичке
долине
и
све
околине
северно
и
јужно
од
брда
и
планинских
венаца
који
је
окружују
,
па
не
бејаше
оно
никада
жељно
ни
Тимочана
а
по
највише
сврљишких
трговаца
.
—
Било
је
једног
лепог
тржног
дана
с
почетка
пролећа
,
кад
вечерња
хладноћа
прекиде
живи
жагор
купаца
и
продаваца
у
Трговишту
,
те
се
они
почеше
склањати
и
тражити
места
за
преноћиште
,
а
који
су
састављали
појачу
дружину
те
се
смедоше
кренути
да
и
по
помрчини
стигну
дома
,
ти
се
и
упутише
тамо
.
Тада
и
три
човека
,
мало
боље
обучена
,
свратише
у
малу
крчму
што
је
на
доњој
страни
трга
,
дубоко
повучена
у
дно
дворишта
ограђеног
високим
зидом
.
У
крчми
јако
озиданој
каменом
,
на
којој
се
са
две
стране
лево
и
десно
од
врата
укрштају
прозори
,
узани
и
високо
подигнути
до
таванице
тако
да
могу
лако
одговорити
и
потреби
отвора
за
битку
—
горела
је
на
средини
,
на
уздигнуту
огњишту
ватра
која
је
и
светлела
и
грејала
у
малом
котлу
воду
,
без
сумње
за
направу
вечере
самом
крчмару
.
Лево
се
од
ње
пружао
повећи
дрвени
сто
с
клупама
око
њега
поређаним
,
а
десно
је
стајало
посуђе
.
Још
је
око
огњишта
било
ниских
троножних
столичица
,
а
са
све
три
стране
су
се
уза
зидове
пружале
широке
,
по
три
поређане
,
тренице
на
ниским
ногама
од
трупаца
.
Оне
бејаху
намењене
сну
и
одмору
,
али
сада
,
као
и
обично
,
стајаху
незастрвене
.
Кад
она
тројица
уђоше
унутра
,
брзо
се
дигоше
са
својих
седишта
друга
двојица
што
су
били
код
ватре
.
Један
је
од
њих
био
човек
осредњег
доба
,
омален
и
живахан
с
кратком
косом
и
живим
очима
на
опаљеном
жгољавом
лицу
,
са
запрегачом
сивом
и
доста
крутом
,
ваљада
са
дебљине
.
Он
брзо
скиде
своју
малу
шубару
па
се
,
мало
смешно
али
хитро
,
поклони
гостима
.
Други
је
у
крчми
био
Циганин
Ариз
.
Као
да
му
нимало
не
бејаше
угодан
долазак
ових
,
јер
се
он
,
погледавши
их
тек
преко
рамена
,
брзо
склони
у
онај
крај
који
светлост
ватре
готово
и
не
дохваташе
и
на
коме
су
била
врата
што
воде
у
двориште
.
Ту
у
крају
заста
Ариз
и
остаде
,
на
зид
наслоњен
,
дуго
,
можда
и
неопажен
од
гостију
који
седоше
уза
средину
стола
најближе
ватри
и
њеној
светлости
.
Један
од
њих
бејаше
ћефалија
Богдан
млад
човек
добродушна
изгледа
приличних
бркова
и
мале
браде
коју
руком
глађаше
кад
год
би
његови
другови
стали
испредати
дуже
говоре
.
Његово
лепо
одело
које
се
слабо
могло
разликовати
од
војводског
и
калпак
са
богатим
первазом
казиваху
као
да
није
сиромах
човек
.
Други
је
био
тржник
Радослав
мало
старији
од
ћефалије
,
светла
лика
с
плавим
очима
,
пљосната
и
пошира
црвенкаста
носа
коме
таман
доликоваху
риђи
брци
и
мешовита
риђа
и
црнкаста
брада
.
На
њему
се
тако
исто
светлела
одећа
којој
је
главни
представник
била
дугачка
кожна
горња
хаљина
с
крупним
везовима
жутим
и
црвеним
.
Трећи
је
био
—
војвода
Јанко
.
Али
се
он
бејаше
знатно
прерушио
у
великој
кабаници
добро
прикопчаној
и
топлој
шубари
од
меке
црне
јагњетине
.
Кад
крчмар
стави
пред
њих
велики
земљани
суд
,
на
лик
котлајке
,
с
добрим
црним
вином
и
три
купе
,
они
продужише
разговор
који
бејаху
при
уласку
прекинули
.
—
А
зар
никад
не
свраћа
овамо
ваша
госпођа
из
Врмџе
?
упита
Јанко
са
живом
вољом
да
о
томе
настави
говор
.
—
Долази
,
али
одавно
није
била
,
одговори
тржник
.
А
и
шта
ће
овде
?
Оно
,
Богу
хвала
,
није
ни
овде
ружно
,
може
се
живети
,
али
није
ово
за
њу
.
Ја
водим
о
свему
рачуна
и
кад
прође
време
згрне
Врмџа
гомилу
новаца
свакојаке
врсте
.
А
могла
би
живети
и
без
овога
.
Јеси
ли
,
пријатељу
Београђанине
,
био
кад
у
Врмџи
?
—
Нисам
никада
,
%
оговори
Јанко
све
вољнији
.
—
Хе
,
онда
незнаш
,
дабогме
!
Прича
се
чудо
за
Београд
.
Не
знам
,
нисам
видео
ал
’
ја
не
бих
пожелео
другог
раја
од
Врмџе
.
—
Истину
велиш
?
—
Душе
ми
!
Тржник
много
још
хваљаше
Врмџу
,
кад
га
Јанко
остављајући
испијену
купу
,
запита
:
—
А
има
ли
у
томе
рају
и
анђела
?
па
се
чисто
прену
што
додирује
и
то
.
—
Те
још
каквих
!
похита
тржник
с
одговором
загрејан
и
вином
и
говором
.
Зар
не
виде
?
А
где
ти
очи
бејаху
,
болан
брајко
!
—
Видех
,
силом
се
савлађиваше
Јанко
.
Видех
мало
пре
кад
се
госпођа
враћаше
из
тих
ваших
бања
.
И
јест
хвале
вредна
!
Никад
је
нисам
тако
лепу
...
никад
,
хоћу
рећи
,
нисам
тако
лепу
владику
видео
!
—
Е
,
то
ти
верујем
!
%
умеш
се
ћефалија
.
У
здравље
њено
!
Куцнуше
се
и
искапише
,
па
ћефалија
продужи
:
—
Кад
је
на
коњу
гледаш
онако
гиздаву
са
танким
велом
и
оном
њеном
косом
и
још
,
чуј
,
бедом
руком
што
тако
вешто
гони
немирна
коња
,
рекао
би
да
се
у
идола
слила
најдража
небеска
лепота
.
Али
кад
спазиш
очи
,
онда
видиш
да
није
хладни
идол
већ
живот
—
живот
—
хеј
!
Испише
опет
,
па
се
Јанко
не
могаше
савладати
:
—
Ја
волим
—
ја
ценим
таку
владику
.
Ах
!
—
али
му
тај
уздах
не
бејаше
горак
.
Тада
се
тржник
пожури
да
прихвати
реч
:
%
—
Али
тамо
има
и
ђавола
—
буди
Бог
с
нама
!
—
те
још
каквих
ђаволчића
.
Е
,
ту
баш
могу
слободно
рећи
.
Не
знаш
ко
је
бољи
:
анђео
или
ђаволчић
!
То
јест
,
знам
ко
је
бољи
али
ко
је
лепши
!
Па
,
право
да
речем
,
знам
и
то
.
Ево
,
ја
бих
пре
био
ђаво
,
ако
ћу
се
с
онаким
ђаволчићима
у
паклу
мучити
!
Весео
скиде
капу
и
баци
је
на
сто
,
а
на
глави
му
се
указа
прилична
ћела
.
—
Па
реци
штогод
још
о
томе
,
кад
већ
тако
слатко
причаш
,
позва
га
ћефалија
а
тржник
узе
:
—
Да
речем
?
А
што
и
не
?
Ал
’
можда
ни
ти
,
деспотов
ћефалијо
,
не
знаш
оно
црнпурасто
девојче
што
је
било
узбунило
наш
свет
својим
гатањем
.
То
је
неко
чудно
чељаде
од
оних
црних
људи
којих
некад
не
бејаше
у
нашим
крајевима
.
Седела
је
та
девојка
у
једној
колиби
ту
више
где
се
Бањица
спаја
с
Моравицом
под
кршевима
што
настају
десно
од
Превалца
,
кад
идеш
у
Соколац
.
Много
сам
о
њој
слушао
па
сам
и
сам
хтео
ићи
њојзи
,
ал
’
тако
...
Одем
ти
пре
десетак
дана
да
носим
царину
у
Врмџу
.
Кад
тамо
,
а
једно
живо
звере
—
да
не
макнеш
очију
!
Душе
ми
!
Та
је
црнпурка
од
скора
код
наше
госпође
.
Дошла
је
,
кажу
,
као
да
је
позвана
.
А
тако
ће
и
бити
,
јер
она
зна
сваког
ђавола
.
Али
,
истину
вам
зборим
,
окром
свега
лепа
је
.
—
Па
онда
смемо
и
у
њено
здравље
!
рече
ћефалија
па
се
куцнуше
.
У
мрачном
куту
крчме
нешто
лупи
као
да
паде
на
земљу
,
а
одмах
се
за
тим
лагано
ошкринуше
врата
и
неко
изиђе
,
затворивши
их
за
собом
.
То
је
био
Ариз
.
Они
га
и
не
опазише
,
нити
би
их
што
кренуло
за
њим
и
да
су
га
смотрили
.
У
веселом
разговору
који
водише
живо
и
од
срца
они
,
поред
вина
које
им
поново
донесе
крчмар
кад
уђе
унутра
,
осташе
још
дуго
орни
и
весели
.
Тржник
оде
даље
приповедати
све
што
зна
о
Врмџи
и
животу
у
њој
,
па
помену
и
Лобојевића
који
тамо
често
свраћа
.
Јанку
то
не
би
право
и
осети
како
му
црв
љубоморе
подгриза
веселу
биљку
која
је
никла
на
земљишту
његове
ведре
прошлости
и
сјајне
наде
у
будућности
.
Тада
и
ћефалија
поче
о
Лобојевићу
:
—
Чудан
је
то
човек
.
Ја
за
њега
не
марим
,
нити
кога
чух
који
би
га
од
срца
пожелео
,
и
ако
му
је
и
отац
био
властелин
соколачки
.
Ко
није
задовољан
с
оним
што
му
Бог
да
,
није
ни
за
то
што
има
.
Ја
тако
судим
,
али
не
суди
тако
и
он
,
и
ако
би
му
се
ваљало
чешће
тога
сећати
.
„
Ко
је
твој
пријатељ
?
“
да
га
запиташ
он
ти
не
би
знао
ништа
рећи
,
јер
не
знам
коме
би
могао
до
краја
веровати
.
Долазио
ми
је
једном
у
дом
.
Хм
,
чудно
ми
је
што
шта
говорио
.
Заклео
ме
да
нећу
ништа
чинити
сам
,
ако
не
бих
пристао
да
у
друштву
са
њим
радим
што
ће
ми
казати
.
И
тада
ми
рече
,
како
ће
учинити
све
што
се
може
да
нађе
неко
закопано
благо
.
Позва
ме
да
ја
нагоним
овде
свет
,
да
копа
где
се
буде
одредило
.
Хм
!
Благо
је
лепа
,
ваистину
,
ствар
,
али
јурити
и
под
земљу
за
њим
кад
је
оно
туђе
,
то
ми
се
не
свиди
часно
.
Нисам
му
могао
помоћи
,
и
он
је
сам
неке
јаде
радио
.
Богме
и
јесу
јади
!
Доста
дубоко
у
Озрену
богомоља
је
,
манастир
Светог
Аранђела
.
То
је
,
брате
,
светиња
,
Божје
је
.
Ал
’
њега
као
да
је
понео
ђаво
,
па
се
све
туда
најмио
да
тражи
благо
.
Тешко
пада
то
овом
свету
а
није
,
брате
,
ни
шала
.
Црква
је
кућа
Божја
,
а
он
би
хтео
да
је
издвоји
од
света
и
да
забрани
у
њу
долазити
.
Весели
игуман
Макарије
хоће
да
свисне
од
жалости
.
„
Није
ми
,
вели
,
ничега
жао
,
ал
’
ми
душа
плаче
што
крштен
човек
таку
силу
чини
.
Што
не
чека
кад
манастир
опусти
,
кад
Турци
у
њ
дођу
,
ако
Бог
хоће
да
нас
са
свим
остави
,
већ
хоће
да
га
и
опусти
и
зарони
!
Плаче
свети
отац
као
мало
дете
,
а
ја
му
велим
:
„
Жали
се
деспоту
.
“
„
И
хоћу
,
ма
ме
главе
стало
,
хоћу
,
јер
ће
на
мене
проклество
пасти
,
да
нисам
хтео
ни
умео
чувати
куће
Божје
!
Хоћу
.
“
И
хоће
,
Бога
ми
,
јер
је
то
слуга
Божји
каквих
ћеш
заман
тражити
до
Свете
