.—
Ко
је
год
са
Зулфагом
,
грђи
је
од
њега
!
.
.
Хасан
поврати
нож
у
корице
и
подиже
се
.
—
Доста
!
—
отсијече
кратко
,
не
узбуђујући
се
и
не
повисујући
гласа
.
—
Да
нијеси
више
ријечи
проговорио
!
.
.
Његова
хладноћа
раздражи
ме
,
распали
још
више
.
—
Један
исти
човјек
не
може
бити
и
мој
и
Зулфагин
пријатељ
—
дочеках
пјенушећи
од
бијеса
и
тапкајући
у
мјесту
.
—
Са
једним
треба
прекинути
.
Хасан
поћута
мало
,
замисли
се
.
Па
се
лагано
окрену
и
не
говорећи
ништа
поче
купити
своје
ствари
.
—
Не
бој
се
...
Нећу
ти
више
додијавати
—
рече
полушапатом
,
пошто
је
све
покупио
и
упрти
на
се
.
—
Збогом
!
.
.
Чим
је
отишао
и
измакао
ми
испред
очију
,
зажалих
за
њим
.
Почех
сам
себе
прекоравати
што
сам
био
онако
напрасит
и
онако
груб
према
њему
...
Зашто
?
Је
ли
он
крив
што
му
се
Зулфага
наметнуо
у
друштво
,
што
га
је
пратио
вазда
и
частио
?
.
.
И
је
ли
крив
што
је
о
њему
мислио
као
о
поштену
човјеку
?
.
.
Зар
га
је
познавао
боље
?
.
.
И
зар
није
било
и
других
,
паметнијих
људи
,
који
су
о
Зулфаги
такођер
лијепо
мислили
и
које
је
он
својим
претварањем
и
удварањем
знао
задобити
за
се
,
заварати
?
.
.
—
Ружно
сам
учинио
...
Ружно
—
почнем
сам
себи
пребацивати
,
ходајући
испред
дућана
и
непрестано
гледајући
у
сокаке
куд
је
Хасан
замакао
.
И
дође
ми
да
потрчим
за
њим
,
да
га
сустигнем
и
опет
вратим
,
улагујући
се
и
молећи
да
опрости
...
Ипак
се
не
помакох
с
мјеста
.
—
Доћи
ће
он
и
сам
—
као
да
ми
шапну
неко
,
те
се
опет
смирих
и
прихватих
за
посао
...
Кад
сам
,
пред
вече
,
пошао
Сулаги
да
му
све
опричам
,
мајка
,
узбуђена
и
поплашена
,
истрче
иза
каната
и
силом
ме
заустави
.
—
Шта
си
учинио
,
за
Бога
?
Шта
си
учинио
?
—
запита
шапћући
,
а
све
ме
јаче
стиска
за
руку
и
трза
њоме
.
—
Како
си
могао
оно
учинити
?
.
.
—
Шта
сам
учинио
?
—
одговорим
јој
набусито
,
покушавајући
да
се
отргнем
.
—
Ништа
!
.
.
—
Пустио
си
Хасана
...
—
Их
!
.
.
И
ја
се
грохотом
засмијах
...
—
Немој
...
немој
се
смијати
—
дочека
она
живо
и
заврти
главом
.
—
Њега
је
Зулфага
примио
...
И
сад
је
у
нашој
кући
...
—
Па
?
.
.
Мајка
се
огрну
фереџом
и
поче
се
обазирати
на
све
стране
.
—
Зулфага
ће
ти
се
осветити
,
—
прошапта
пригушено
,
—
и
...
и
раставиће
те
са
Сулагом
...
—
Мене
?
.
.
Она
ми
бржебоље
даде
знак
да
не
вичем
толико
.
—
Хасан
се
с
тобом
и
свадио
,
—
шапну
и
опет
погледа
наоколо
—
јер
...
јер
је
севдисао
Хатиџу
...
и
видила
сам
како
јој
иде
на
врата
,
на
разговор
...
—
Хатиџи
?
Читав
пошљедњи
разговор
са
Хатиџом
паде
ми
на
памет
и
—
одмах
као
да
ми
се
сасуши
грло
,
као
да
ме
неко
поче
давити
.
—
Зулфага
је
то
видио
и
зато
се
здружио
с
њим
—
настави
мајка
немилосно
.
—
Он
му
вазда
и
прича
,
о
њој
и
вазда
је
хвали
...
Ништа
даље
нисам
чуо
.
Отргнуо
сам
се
од
мајке
,
отео
се
,
окренуо
и
тркимице
пошао
према
Сулагиним
вратима
.
XXX
Иако
није
било
него
само
неколико
корачаји
до
Сулагине
куће
,
мени
се
чинило
као
да
трчим
пун
сахат
један
.
Примицао
сам
се
вратима
,
гледам
у
њих
,
у
велике
широкоглаве
клинце
којима
су
ишарана
и
у
нове
калајисане
алке
које
се
блистале
и
засјењивале
очи
и
...
и
све
ми
се
чинило
као
да
и
они
трче
,
као
да
бјеже
,
измичу
испред
мене
.
И
,
—
макар
то
сада
било
и
смијешно
,
—
морао
сам
поскочити
,
ђипнути
неколико
пута
и
нагло
прихватити
за
алку
једну
,
само
да
зауставим
ту
кућу
,
која
је
бјежала
,
да
је
ухватим
,
стегнем
.
Хатиџа
,
која
је
,
обучена
мимо
обично
,
нагиздана
,
—
сад
сам
се
тек
досјетио
да
се
она
у
новије
доба
све
више
и
више
гиздала
и
китила
,
—
сједила
на
авлији
,
на
трави
и
низала
мерџане
које
бијаше
разасула
по
крилу
,
по
новим
,
свиленим
димијама
,
кад
ме
опази
некако
поплашено
устукну
натраг
и
одиже
руке
.
—
Шта
ти
је
?
...
Да
нијеси
болестан
?
...
——
запита
зачуђено
,
а
низ
мерџана
,
опружен
низ
малу
пуначку
руку
готово
до
лакта
,
прелијевао
се
према
сунцу
као
танак
кривудаст
млаз
крви
,
која
непрестано
цури
,
пуже
,
гамиже
,
тече
.
—
Шта
је
по
Богу
?
—
Боље
би
било
да
сам
болестан
,
—
одговорим
јој
некако
пакосно
,
осорно
,
примичући
се
са
чудном
,
лудом
жељом
да
јој
све
те
мерџане
проспем
,
да
их
изгазим
,
смрвим
и
сатрем
.
—
Да
сам
болестан
,
лакше
би
ми
било
...
Она
прегризе
конац
и
настави
да
ниже
другу
половицу
.
—
Шта
?
.
.
Да
се
опет
није
што
десило
?
—
запита
као
узгред
не
дижући
главе
.
—
Ти
знаш
...
—
Ја
?
—
запита
она
тихо
и
порумени
.
Руменило
њезино
још
ме
више
наљути
.
Изгледала
ми
тога
часа
као
преступница
каква
,
дрска
,
безобзирна
преступница
,
којој
се
на
све
стране
прича
о
гријеху
,
а
ипак
се
прави
невјешта
и
неће
да
га
призна
.
Отргох
јој
конац
из
руке
и
бацих
га
у
страну
.
—
Ти
...
ти
све
знаш
—
рекох
још
пакосније
,
жешће
,
изазивачки
.
—
Знаш
а
кријеш
,
прикриваш
...
—
Ама
шта
ти
је
?
—
запита
она
дурљиво
и
напући
усне
.
——
Какав
си
то
данас
?
.
.
—
Ја
сам
онакав
какав
сам
и
био
,
—
дочекам
кезећи
зубе
и
готово
режећи
—
а
ти
...
а
ти
си
кучка
једна
!
.
.
.
Она
,
по
обичају
,
накриви
главу
и
,
држећи
мали
прст
на
устима
,
меко
,
наивно
запита
:
—
Шта
сам
ти
учинила
?
.
.
—
Не
знаш
?
—
отегнух
подругљиво
,
накривљујући
главу
као
и
она
.
—
Ти
ништа
не
знаш
?
.
.
—
Не
знам
...
Токорсе
нехотице
стадох
на
оне
мерџане
што
сам
их
одбацио
и
почех
газити
.
Необичну
насладу
неку
осјећао
сам
у
томе
да
их
мрвим
,
уништим
,
и
нешто
као
да
ме
поче
голицати
на
смијех
...
—
А
рашта
се
састајеш
са
Хасаном
?
—
запитам
након
дуже
почивке
,
гледајући
јој
у
лијепи
,
мало
погнути
врат
,
који
као
да
је
био
бјељи
од
филдиша
.
Зачудо
,
учини
ми
се
као
да
сада
први
пут
гледам
у
тај
врат
и
његова
бјелина
и
пуноћа
изненада
освоји
ме
,
замами
.
Обузе
ме
жеља
и
да
се
спустим
покрај
ње
,
да
пољубим
,
угризем
,
уштинем
.
Она
не
одговори
.
—
Шта
је
?
.
.
Што
шутиш
?
.
.
—
запитах
мекше
,
а
и
нехотице
се
сагињем
,
надносим
над
њу
.
—
Одговори
ми
.
—
А
зар
га
нијеси
ти
довео
?
—
застиђено
прошапта
она
уздижући
обрве
.
—
Зар
није
твој
јаран
?
.
.
—
Ако
је
јаран
,
не
ашикује
се
с
њиме
...
И
загледах
се
у
обрве
и
учини
ми
се
да
тако
танке
,
свилене
,
високо
повијене
обрве
нико
на
свијету
нема
.
—
Ја
нијесам
ашиковала
—
одговори
она
мирно
и
погледа
ми
право
у
очи
...
Ах
,
очи
оне
!
.
.
Збуних
се
,
спетљах
,
замуцах
...
—
Само
сам
разговарала
с
њиме
—
додаде
затим
шапћући
.
—
Само
разговарала
?
.
.
Она
устаде
и
тресну
димијама
.
Сви
конци
попадаше
по
трави
.
—
А
зар
је
зазор
разговарати
са
твојим
јараном
?
—
заштита
лукаво
.
—
Он
ми
није
јаран
...
Она
збаци
шамију
с
главе
и
коврџаста
коса
расу
јој
се
по
раменима
.
—
И
зато
се
наљутио
—
отегну
некако
ђаволасто
,
дражећи
ме
.
—
Зато
?
.
.
Узнемирен
,
сметен
,
омађијан
,
опет
почнем
муцати
:
—
Нећу
да
...
да
долази
више
...
јер
...
јер
...
—
Јер
?
...
И
унесе
ми
се
у
лице
,
а
чупи
ме
почеше
шкакљати
по
образима
.
—
Јер
?
—
отегну
изазивачки
.
—
Биће
бруке
...
кавге
...
—
И
због
мене
би
,
зар
,
могло
бити
кијамета
?
.
.
Због
мене
?
.
.
И
она
се
изви
,
искриви
,
и
удари
у
грохотан
,
обијестан
смијех
.
—
Због
мене
зар
?
.
.
Због
мене
?
.
.
—
Убићу
!
.
.
Удавићу
!
.
.
—
рикнух
ја
помамно
,
зацењујући
се
,
раздражен
њезиним
смијехом
.
—
Убићу
свакога
!
.
.
—
Хахахаха
!
.
.
Зар
сам
ти
толико
драга
?
.
.
Хахахаха
!
.
.
То
нијесам
ни
знала
...
Хахахаха
!
.
.
И
измахујући
шамијом
,
ошину
ме
по
образима
и
поче
жмиркати
.
—
Ја
сам
мислила
да
ти
...
да
ти
...
ништа
због
мене
не
би
учинио
...
Мислила
сам
...
Их
...
Кавгаџијо
један
!
.
.
—
Ђаволе
!
.
.
Све
срџба
и
сва
љутња
као
да
намах
минуше
.
Дође
ми
да
се
и
сам
засмијем
и
да
се
увијам
,
онако
да
се
увијам
као
и
она
...
—
Не
знаш
колико
ми
је
драго
што
си
ми
то
казао
——
узвикну
наслањајући
ми
се
на
раме
и
умиљавајући
се
.
—
Не
знаш
ти
...
Их
!
.
.
Због
мене
,
болан
,
направио
би
чуда
!
.
.
—
Обећај
ми
да
више
нећеш
с
њиме
говорити
—
замолих
је
,
хватајући
је
за
подвољак
.
—
Реци
ми
!
.
.
Она
се
замисли
.
—
А
и
вечерас
ће
доћи
,
—
прошапта
.
—
И
вечерас
?
—
Синоћ
је
казао
да
ће
доћи
.
—
И
ти
ћеш
га
одбити
?
.
.
Гледајући
ме
некако
постиђено
,
мазећи
се
,
обгрли
ме
око
врата
и
привуче
себи
.
—
Нећеш
се
љутити
на
ме
,
ако
ти
нешто
кажем
?
—
отегну
.
—
Шта
?
.
.
.
—
Обећај
ми
да
се
нећеш
љутити
.
—
Лијепо
...
Нећу
се
љутити
...
—
Па
...
па
...
Изгледаше
као
да
се
борила
сама
са
собом
,
као
да
се
необично
мучила
да
изрекне
.
—
Па
...
ти
си
ми
драг
...
не
знам
ти
рећи
колико
си
драг
—
изговори
брзо
,
испрекидано
,
стискајући
очи
и
све
више
приљубљујући
се
уза
ме
.
—
Ономадне
...
кад
сам
чула
да
си
погинуо
...
вриснула
сам
и
не
гледајући
шта
ће
свијет
рећи
,
па
ето
!
—
нагло
прекиде
и
одгурну
ме
.
—
Треба
ли
баш
рећи
колико
си
драг
?
.
.
—
Треба
...
Све
ми
треба
...
—
узвикнух
весела
у
жељи
да
непрестано
онако
говори
,
читав
дан
да
говори
.
—
Казуј
!
.
.
Причај
!
.
.
Све
,
све
,
све
!
.
.
Она
поче
грицкати
нокте
,
мучити
се
.
—
Па
...
па
...
кад
си
ми
драг
,
узми
ме
!
.
.
—
узвикну
готово
плачући
.
—
Што
отежеш
са
свадбом
?
.
.
Узми
ме
!
.
.
Сјутра
,
прексјутра
,
одмах
!
.
.
—
Одмах
?
.
.
—
Узми
!
.
.
Води
ме
!
.
.
—
узвикну
јаче
и
поче
чупати
шамију
,
кидати
је
,
комадати
.
—
Ја
сам
твоја
...
Ничија
више
...
Води
ме
!
.
.
Па
се
опет
приви
уза
ме
,
усиљавајући
се
да
се
кроз
сузе
осмјехне
.
—
Води
ме
,
јер
...
јер
...
—
Јер
?
.
.
Сакри
ми
главу
за
леђа
и
брзо
изговори
:
—
Јер
...
јер
и
он
долази
...
и
...
ко
зна
шта
може
бити
...
Ја
занијемих
,
скамених
се
.
—
Води
ме
!
—
опет
убрза
склапајући
руке
,
увијајући
се
,
молећи
.
—
Ти
си
мој
...
Ти
...
Ако
желиш
добра
и
себи
и
мени
,
води
ме
!
.
.
XXXИ
Нијесам
могао
отезати
ни
размишљати
више
.
Страх
да
не
изгубим
Хатиџу
,
да
ми
је
не
преотму
,
премаме
,
уграбе
,
надјачао
је
све
остале
разлоге
.
Макар
што
ми
још
није
било
до
женидбе
,
што
нијесам
прије
ни
мислио
нити
се
љуцки
припремио
за
њу
,
одлучио
сам
да
се
одмах
вјенчамо
.
Ни
сватова
нијесам
сазивао
,
ни
шенлучио
,
ни
теферичио
.
И
кућу
сам
у
брзини
узео
под
кирију
,
не
бирајући
и
не
разгледајући
је
.
Хатиџа
чим
јој
преко
прага
прешла
,
грохотом
се
засмијала
.
Ни
ћилима
,
ни
серџаде
,
ни
шилтице
какве
није
било
у
собама
и
празне
,
голе
,
без
намјештаја
,
зијале
су
оне
и
црниле
се
некако
,
као
након
навале
хајдука
,
као
након
пожара
.
Из
зидова
им
,
из
подова
,
из
таваница
силно
заударало
на
стареж
,
на
плијесан
;
око
разлупаних
пенџера
испреплела
се
паучина
и
повијала
се
попут
дима
:
по
канатима
се
нахватала
прашина
с
прста
дебела
.
—
Зар
ме
овако
дочекујеш
?
—
запита
Хатиџа
одбацујући
фереџу
и
осврћући
се
.
—-
Зар
ти
је
ово
кућа
за
миловање
?
Их
!
.
.
Па
,
смијући
се
,
ухвати
ме
за
рамена
,
изгура
пред
врата
и
затвори
канат
.
—
Не
излази
ми
сад
на
очи
—
рече
тресући
главом
и
пријетећи
прстом
.
—
Сад
ћу
имати
посла
...
—
Их
,
баш
сам
луд
што
сам
је
довео
,
а
ништа
купио
нијесам
—
почех
прекоравати
самога
себе
,
силазећи
у
чаршију
и
чешкајући
се
иза
врата
.
—
Оженио
се
,
а
не
купио
ништа
!
.
.
И
срџба
нека
поче
ме
обузимати
,
чудна
,
пакосна
срџба
,
каква
обично
избија
у
човјеку
који
је
учинио
неку
погрешку
,
па
га
почели
прекоравати
,
смијати
му
се
ради
ње
.
И
као
што
се
он
најчешће
љути
баш
на
онога
који
му
се
смијао
,
тако
се
и
ја
почех
љутити
на
Хатиџу
.
—
Рашта
се
онако
засмијала
?
.
.
Рашта
ме
почела
пецати
?
—
питао
сам
се
,
газећи
по
оштром
шљунку
који
ми
хрштао
под
ногама
и
пипајући
се
по
џеповима
у
којима
су
звецкале
паре
.
——
Је
ли
,
бива
,
хтјела
да
покаже
како
се
надала
пуној
,
богатој
кући
,
па
се
преварила
?
.
.
Или
је
хтјела
да
се
подругне
мом
„
сиромаштву
“
и
да
каже
како
је
она
,
богата
агинска
кћи
,
научена
на
љепше
живовање
?
Је
ли
хтјела
одмах
,
на
првом
кораку
,
истаћи
своје
богатство
и
показати
колико
сам
ситан
према
њој
?
.
.
Шта
је
хтјела
она
?
.
.
Шта
је
хтјела
?
.
.
И
све
више
љутећи
се
,
бјеснећи
управо
,
наумих
да
се
вратим
и
да
јој
одмах
скрешем
,
очитам
све
.
Макар
био
и
први
дан
,
дође
ми
да
се
свадим
,
поинатим
с
њоме
.
Поинатио
бих
се
чак
и
са
људима
који
су
пролазили
и
гледали
у
ме
.
Чинило
ми
се
да
се
и
они
потсмјехују
,
ругају
се
,
изазивају
ме
.
Једва
сам
се
савладао
да
не
налетим
на
неке
и
не
почнем
их
ударати
...
Погледавши
око
себе
,
на
дућане
оне
,
изненада
ми
се
оте
узвик
:
—
Сад
ћу
јој
показати
!
.
.
Па
свратих
у
прву
магазу
која
ми
се
чинила
најзгоднија
,
застадох
на
вратима
и
испрсих
се
,
искривих
,
као
да
на
мегдан
изазивам
кога
.
—
Дајте
робу
!
.
.
Хоћу
да
пазарујем
!
.
.
Трговац
стар
,
немоћан
,
погурен
човјек
,
који
је
сједио
крај
ниске
чекмеџе
једне
и
на
кољену
срачунавао
нешто
,
бржебоље
одбаци
тефтер
,
одиже
наочаре
на
чело
и
погледа
ме
.
—
Робе
хоћеш
?
.
.
Ево
!
,
.
И
стаде
преда
ме
и
поче
показивати
.
Нити
сам
пазио
много
,
ни
размишљао
:
шта
треба
,
за
кућу
и
шта
не
треба
.
Брзо
,
не
загледајући
ствари
и
не
погађајући
се
,
почео
сам
узимати
:
тенџере
,
сачеве
,
тепсије
,
јоргане
,
огледала
,
сахане
.
Готово
све
што
ми
је
под
руку
долазило
,
све
сам
узимао
.
Само
стојим
,
узимам
и
одбацујем
у
страну
,
а
трговац
,
зачуђен
,
искривио
се
,
подигао
главу
,
па
ме
само
гледа
,
премјера
ме
свега
и
трљајући
руке
шапуће
нешто
,
непрестано
шапуће
.
—
Да
ми
се
носи
кући
—
откресах
набусито
,
вадећи
кесу
и
бацајући
новце
на
шилту
—
Одмах
...
—
Одмах
—
дочека
и
трговац
наклањајући
се
,
па
намигну
једноме
хамалу
да
приступи
.
—
Носи
!
.
.
Пред
дућаном
,
на
чаршији
,
сусретох
се
са
Сулагом
.
—
Треба
ли
ти
пара
?
—
запита
полако
,
шапћући
,
старајући
се
да
нико
не
чује
.
—
Колико
?
—
Мени
не
треба
ништа
,
—
одговорих
му
поносито
и
,
држећи
да
ми
се
и
он
руга
,
додадох
пакосно
:
—
Нијесам
просјак
.
—
Бабина
крв
...
Бабино
дијете
—
осмјехну
се
Сулага
вртећи
главом
и
,
одигнувши
прст
,
удари
ме
по
носу
.
—
А
ја
знам
да
треба
...
Кад
се
кућа
кући
,
онда
и
треба
.
—
Могу
ја
кућу
закућити
и
својим
парама
...
—
Неће
ти
бити
на
одмет
ни
Хатиџине
—
додаде
он
мекше
,
једнако
се
смјешкајући
.
–
Она
је
моје
дијете
...
Она
има
...
—
Што
је
њезино
и
подај
њојзи
...
Ја
нећу
њезина
...
И
,
оставивши
га
осамљена
,
потрчах
за
хамалом
.
Кад
сам
дошао
до
врата
и
од
хамала
узео
ствари
,
био
сам
смислио
:
и
шта
ћу
рећи
и
како
ћу
изгрдити
Хатиџу
.
Али
чим
сам
ступио
у
авлију
и
угледао
је
како
,
попевши
се
на
столицу
једну
,
са
загрнутим
рукавима
и
бошчом
повијеном
главом
,
ознојена
,
зарумењена
,
весела
,
пјевајући
чисти
врата
и
пенџере
,
трља
их
крпом
некаквом
,
запе
ми
ријеч
у
грлу
.
Заборавих
на
све
.
—
Шта
је
то
?
—
викну
опазивши
ме
,
па
остави
посао
,
скочи
са
столице
и
потрча
ми
у
сусрет
.
—
Шта
је
?
—
Ево
...
Ова
привири
и
пљесну
рукама
...
—
То
?
.
.
А
шта
ће
то
?
—
Па
...
Нека
кућа
није
празна
.
—
Празна
?
.
.
Опет
се
засмија
,
закикота
и
,
узевши
ме
за
руку
,
поведе
у
собу
.
Застадох
као
укопан
кад
пређох
преко
прага
.
Велики
,
тежак
ћилим
,
—
преко
чијих
грана
разлијевао
се
демирима
рашчешљан
широк
зрак
сунчани
,
—
простирао
се
по
тлима
,
оивичен
са
три
стране
рутастим
,
меким
серџадама
и
опкољен
дебелим
,
калуфли-јастуцима
који
се
поносито
поред
зида
уздизали
;
на
зидовима
,
изнад
њих
,
висиле
свилене
махраме
и
златом
извезене
чеврме
и
готово
падале
по
јастуцима
;
испод
шише
жутиле
се
неколике
обвехле
дуње
од
којих
читава
соба
мирисала
,
а
по
пенџерима
,
поред
каната
,
поредали
се
лонци
са
феслиђеном
,
чије
се
ситне
гране
обавиле
око
мрких
,
челичних
демира
и
лако
се
пољуљују
.
—
Улази
—
рече
Хатиџа
меко
,
као
тепајући
и
лако
ме
повуче
за
собом
.
—
Зар
није
лијепо
како
сам
намјестила
?
.
.
—
Лијепо
је
...
.
Обоје
сједосмо
испод
пенџера
,
на
серџаду
.
Ухвативши
се
за
руке
,
приљубивши
се
,
дуго
смо
гледали
у
очи
једно
другоме
.
Сва
срџба
моја
бијаше
потпуно
ишчезла
,
истопила
се
пред
погледом
њезиним
,
а
,
обвијајући
јој
меко
,
топло
,
пуначко
,
тијело
и
мени
се
пријатна
топлина
нека
поче
разлијевати
по
прсима
,
по
читавом
тијелу
.
И
,
тога
часа
,
дође
ми
да
заплачем
,
да
зајецам
,
загрцам
.
Спустивши
јој
главу
на
прса
све
је
јаче
почех
притезати
себи
,
привијати
.
—
Шта
је
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
—
њежно
,
испрекидано
запита
она
,
милујући
ме
по
глави
.
—
Смајиле
!
.
.
—
Не
питај
!
.
.
Пусти
!
.
.
Остави
ме
овако
...
—
Сад
си
мој
...
мој
...
мој
...
и
ја
твоја
—
опет
прошапта
,
па
отрже
струк
феслиђена
и
поче
ме
шкакљити
по
врату
.
—
Сад
нас
нико
раставити
неће
.
И
,
као
присјетивши
се
нечега
,
саже
се
брзо
и
шапну
ми
на
ухо
:
—
А
он
,
кажу
отишао
...
—
Ко
он
?
—
Хасан
!
—
Куд
је
отишао
?
—
Отишао
на
усташе
.
.
Мало
прије
ми
рекоше
наши
кад
су
доносили
ствари
.
Ја
се
брзо
исправих
,
подигох
се
.
—
Што
си
га
сад
споменула
?
.
.
Што
ти
је
пао
на
памет
?
—
запитам
пријекорно
,
лако
је
одгурнувши
.
—
Што
...
што
си
сад
спомињала
?
.
.
—
Не
знам
,
—
покуњено
одговори
она
и
отегну
обрвама
.
—
Тако
...
Нехотице
...
Сажалих
се
кад
је
угледах
такву
.
—
Рашта
сам
је
прекорио
?
Рашта
сам
био
осоран
?
—
опет
се
почех
љутити
сам
на
се
.
—
Зар
је
крива
што
га
је
споменула
узгред
.
.
Зар
се
и
због
тога
завађати
с
њоме
?
.
.
Да
загладим
погрешку
примакох
јој
се
опет
,
узех
је
око
паса
,
и
снажно
,
у
наручју
,
одигох
са
серџаде
.
Уживајући
у
њезину
цикању
и
подврискивању
,
трчећи
понесох
је
по
соби
и
,
не
бранећи
јој
да
ме
удара
плетеницама
,
јаглуком
,
шамијом
,
да
ме
штипа
,
уједа
,
чупа
за
бркове
,
издигох
је
у
висину
и
спустих
покрај
јастука
,
на
широку
шилту
,
меку
,
кадифасту
шилту
која
као
да
је
одавно
чекала
на
нас
...
XXXИИ
Видећи
да
ме
никако
не
може
наговорити
да
примим
мираз
,
Сулага
предаде
Хатиџи
све
што
јој
мислио
дати
.
Одвојио
и
нешто
готовине
,
и
неколико
кућа
кметова
,
и
десетак
винограда
,
и
све
дао
.
Хтјела
не
хтјела
,
она
је
морала
о
свему
бригу
водити
,
сама
управљати
читавим
својим
имућем
.
Трзала
се
,
љутила
,
плакала
,
нудећи
ме
да
ја
све
узмем
у
своје
руке
,
молећи
,
преклињући
.
Узалуд
!
.
.
—
Учи
се
сама
,
па
ћеш
боље
проћи
него
ми
је
мајка
прошла
—
одговарао
сам
,
измичући
се
.
И
ништа
смјешније
није
било
него
је
испочетка
видјети
како
разговара
с
радницима
,
кметовима
и
момцима
,
како
рачуна
,
погађа
се
,
наређује
.
Кметови
распусте
уморене
мршаве
коње
по
авлији
,
разбацају
вреће
са
житом
и
мјехове
с
маслом
по
калдрми
,
засједну
на
трави
и
почну
одбијати
димове
из
кратких
,
дебелих
чибука
,
а
она
стане
међу
њих
румена
,
весела
,
насмијана
,
пита
их
о
земљи
,
о
хајвану
,
о
добрима
и
одмах
мјери
,
размјере
,
рачуна
,
записује
.
Запита
ли
који
:
шта
ће
унапријед
радити
и
шта
засађивати
,
сијати
,
она
се
збуни
,
спетља
се
и
као
почне
размишљати
.
—
Шта
ћу
казати
?
—
одмах
трчи
мени
и
пита
.
—
Смисли
,
па
нареди
како
хоћеш
.
—
Не
знам
...
не
умијем
...
—
Учи
се
!
.
.
Окренувши
се
љутито
од
мене
иде
Сулаги
и
њега
пита
.
—
Шта
ћу
радити
!
.
.
—
Ради
како
знаш
—
вели
и
он
и
звекеће
бројаницама
.
Тада
,
чупајући
шамију
,
са
очима
пуним
суза
,
поново
се
враћа
кметовима
.
—
Радите
као
и
досада
—
каже
,
а
неће
на
нас
ни
да
погледа
...
Кашње
се
ипак
навикла
,
научила
.
Увече
,
пошто
бих
дошао
из
чаршије
и
сјео
покрај
ње
,
изгледала
ми
увијек
радосна
,
срећна
,
задовољна
...
Чаврљала
је
,
причала
,
зборила
само
о
својим
пословима
,
нарочито
о
приходима
смијући
се
сама
себи
и
хвалећи
се
чак
.
Смијех
њезин
звонио
је
тада
кроз
полумрачну
собу
,
одјекивао
у
њој
и
,
чинило
ми
се
да
се
све
око
мене
смије
,
све
звони
,
пјева
и
одјекује
.
Сулага
нам
долазио
сваку
вече
.
Рано
,
одмах
по
вечери
,
зазвечала
би
алка
на
вратима
и
стари
мандал
зашкрипио
би
.
Чим
би
Хатиџа
потрчала
да
отвори
,
указивао
се
он
,
онако
ситан
,
мален
,
мршав
,
огрнут
тешким
дебелим
ћурком
,
с
дугим
јасминским
чибуком
под
пазухом
и
са
шкиљавим
прљавим
фењером
у
руци
.
Дугим
шареним
рукавом
отро
би
лагано
сузе
што
му
их
вјетар
нагонио
на
очи
;
погладио
бркове
и
прстима
рашчешљао
браду
,
па
мирно
сјео
на
шилту
,
испод
пенџера
,
спустивши
ћурак
поред
себе
а
чибук
преметнувши
преко
крила
.
—
Како
си
?
—
питала
га
Хатиџа
тада
,
меко
,
мазно
,
љубећи
му
руку
,
—
Како
мајка
?
.
.
Па
,
напунивши
лулу
духаном
,
подносила
му
ватру
да
припали
и
подметала
пепеоницу
.
Затим
је
сједила
поред
њега
,
уз
кољено
му
,
спустила
му
главу
на
прса
и
,
увијајући
се
,
умиљавајући
,
чупкала
га
за
браду
и
јаглуком
разгонила
дим
који
се
извијао
из
луле
.
—
Опет
крв
била
!
.
.
Опет
зло
!
.
.
—
шаптао
је
Сулага
након
дуже
почивке
,
милујући
Хатиму
по
коси
и
,
из
шале
,
огрћући
је
ћурком
.
—
Усташи
,
кажу
,
дочекали
наше
у
Дузи
и
све
поубијали
...
—
Опет
!
.
.
.
—
Не
слути
на
добро
!
.
.
Не
слути
на
добро
!
.
.
И
како
се
у
читаву
шехеру
ни
о
чем
толико
говорило
није
колико
о
ширењу
устанка
,
о
бојевима
,
окршајима
,
јунацима
разним
,
говорили
смо
и
ми
највише
о
томе
,
готово
једино
о
томе
.
И
како
је
свак
,
—
био
луд
или
паметан
,
—
налазио
за
потребно
и
да
прориче
понешто
,
тако
смо
и
ми
,
поводећи
се
за
осталима
,
врачали
,
гатали
,
прорицали
.
Гледали
смо
у
мјесец
,
у
звијезде
,
тражили
знакове
небеске
;
причали
и
препричавали
и
своје
и
туђе
снове
и
тумачили
их
.
Ја
,
млад
и
загријан
,
прорицао
сам
да
ће
наша
војска
све
покорити
,
уништити
,
попалити
и
још
чвршће
утврдити
нашу
силу
и
господство
наше
,
док
је
Сулага
,
напротив
,
тужно
климао
главом
и
непрестано
уздисао
.
—
Кад
сила
прекипи
и
кад
пређе
у
насиље
,
онда
јој
је
и
крај
—
тврдио
је
упорно
,
не
попуштајући
—
Па
и
наша
сила
била
...
Била
и
не
враћа
се
више
...
И
,
након
тога
,
поново
уздахнуо
и
суза
једна
заблистала
му
се
на
трепавици
.
—
Не
слути
на
добро
...
Не
слути
на
добро
...
—
Јесам
ли
кршна
овако
?
—
изненада
би
запитала
Хатиџа
,
жељна
да
га
развесели
,
сва
се
умотавајући
у
ћурак
и
од
ишараног
пешкира
правећи
турбан
око
главе
.
—
Јесам
ли
кршна
?
.
.
Па
засмијавши
се
стискала
је
очеву
руку
,
пребацивала
је
себи
преко
врата
и
опет
се
привијала
уз
њега
.
—
Реци
:
јесам
ли
кршна
?
—
Баш
си
дијете
!
—
осмјехнуо
би
се
и
он
и
пољубио
је
у
чело
.
—
Право
дијете
!
.
.
И
звекећући
бројаницама
почео
би
причати
о
дјетињству
јој
,
о
причама
,
шалама
,
поступцима
њезиним
.
Док
је
говорио
,
негдје
недалеко
,
у
комшилуку
,
разлијегала
се
пјесма
нечија
и
припуцавале
су
пушке
.
И
дуго
смо
сједили
тако
,
сами
,
одвојени
од
свакога
.
Тек
касно
,
испред
поноћи
,
лагано
би
се
дигао
он
,
огрнуо
се
ћурком
и
,
узевши
чибук
под
пазухо
а
фењер
у
руку
,
излазио
из
собе
,
одлазио
.
XXXИИИ
Враћајући
се
једне
вечери
из
дућана
,
сусретох
Хатиџу
пред
вратима
.
Застаде
пред
прагом
,
рашири
пуке
и
препријечи
ми
пут
,
тресући
чупима
,
осмјехујући
се
.
—
Погоди
ко
је
дошао
,
—
рече
весело
,
па
накриви
главу
и
поче
жмиркати
.
—
Погоди
!
—
Ко
је
?
.
.
—
Неко
,
неко
...
Погађај
!
.
.
—
Да
није
...
?
...
—
Мајка
!
—
узвикну
она
и
,
потрчавши
,
сави
ми
руке
око
врата
.
—
Она
!
.
.
Кад
сам
уљегао
у
собу
затекао
сам
мајку
како
узваљена
уз
јастуке
сједи
на
шилти
и
пуши
.
Опазивши
ме
,
отури
чибук
у
крај
,
придиже
се
и
пође
ми
у
сусрет
.
—
Нећеш
ми
,
зар
,
замјерити
што
сам
дошла
да
ти
кућу
видим
?
—
рече
покуњено
,
снебивајући
се
и
ломећи
прсте
.
—
Нијесам
могла
срцу
одољети
да
не
дођем
,
да
...
И
,
погледавши
и
мене
и
Хатиџу
,
тихо
додаде
:
—
Голубови
моји
!
.
.
—
Па
ће
она
и
ноћити
код
нас
—
брзо
дочека
Хатиџа
,
опет
је
водећи
шилти
и
намјештајући
,
уређујући
јастуке
око
ње
.
—
Наша
је
ноћас
!
.
.
—
А
Зулфага
?
.
.
—
На
селу
је
—
мирно
одговори
мајка
и
опет
узе
чибук
.
—
Зар
бих
ја
смјела
доћи
да
је
овђе
?
Па
привуче
Хатиџу
уза
се
,
пољуби
је
и
дубоко
уздахну
:
—
Камо
среће
да
сам
вазда
с
вама
...
Ех
!
.
.
Неко
вријеме
сви
смо
ћутали
.
Мајка
је
гутала
димове
враћајући
их
кроз
нос
и
,
како
јој
очи
бијаху
влажне
,
неколико
их
пута
отирала
,
а
Хатиџа
је
,
лежећи
поред
ње
,
зубима
ломила
љешнике
и
,
намигујући
и
као
дражећи
ме
,
пробирала
језгре
и
грицкала
их
.
—
А
,
чини
ми
се
,
сад
ће
и
теби
бољи
земан
доћи
—
рече
,
напошљетку
,
мајка
,
прибирајући
се
и
исправљајући
.
—
Чини
ми
се
да
ће
и
теби
добро
бити
...
—
Мени
је
и
сад
добро
—
одговорих
јој
весело
,
показујући
на
кућу
,
на
Хатиџу
.
—
Ја
сам
задовољан
.
—
Ама
теби
се
твоје
отело
и
то
треба
вратити
,
—
дочека
она
ватреније
и
,
као
кривац
какав
,
бојећи
се
да
ме
отворено
погледа
,
окрену
главу
према
мусан-дери
.
—
Отета
ти
је
бабовина
...
—
Да
није
отета
,
не
бих
се
научио
радити
...
Она
поче
истресати
пепео
и
,
токорсе
,
чистити
лулу
и
стругати
је
.
—
Јеси
ли
чуо
да
су
се
свадили
?
—
запита
отегнуто
,
чистећи
и
стружући
све
живље
.
—
Ко
?
.
.
—
Зулфага
и
Хамид
.
—
Зар
?
.
.
Сломивши
лулу
одбаци
је
у
крај
и
поче
пипати
око
себе
,
као
тражити
нешто
.
—
Ономадне
,
у
лову
,
Зулфага
га
хтио
убити
—
рече
полугласно
,
као
да
сама
са
собом
разговара
.
—
Пуцао
,
кажу
,
у
јаребицу
,
па
погодио
Хамида
у
ногу
...
Он
му
све
знао
,
све
лоповлуке
,
па
га
хтио
макнути
са
свијета
...
И
да
и
Хамид
није
имао
пушку
,
погинуо
би
...
—
Па
?
.
.
—
Па
се
Хамид
распалио
и
сад
све
почео
причати
—
настави
мајка
живље
,
окренувши
се
Хатиџи
.
—
Долазио
је
и
мени
,
па
и
мени
причао
...
Нити
је
,
каже
,
Зулфага
имао
својих
пара
кад
је
у
нас
дошао
,
нити
су
Хамиду
паре
отели
хајдуци
,
нити
је
кмете
онако
јефтино
продао
,
ни
у
грађевине
онолико
утрошио
...
Све
,
све
,
све
му
лаж
била
!
...
Ја
је
погледах
и
слегох
раменима
.
—
Па
тако
сам
и
мислио
—
одговорих
мирно
.
—
Друкчије
није
ни
могло
бити
...
—
Сад
...
сад
узми
Хамида
себи
,
изведи
га
пред
суд
и
он
ће
ти
све
потврдити
—
откреса
она
опоро
,
пакосно
,
осветнички
.
—
Ето
ти
свједока
,
болан
!
.
.
Зулфага
ће
ти
,
на
срамоту
,
све
повратити
...
У
мени
,
изненада
,
као
да
поче
копрцати
,
чепркати
нешто
.
Гледајући
је
онако
сурову
,
љутиту
и
распаљену
,
дође
ми
да
и
сам
постанем
суров
,
да
је
пецнем
,
надражим
,
да
се
осветим
мало
.
—
А
ти
?
—
запитам
тихо
,
полако
,
хотимично
отежући
и
наглашавајући
свако
слово
.
—
Ти
шта
ћеш
?
.
.
Она
се
зачуди
.
—
Ја
?
.
.
—
Ако
тужим
Зулфагу
,
оде
и
ти
под
суд
...
Зар
нијеси
и
ти
свједочила
како
је
он
хтио
?
—
па
?
.
.
—
Осудили
би
и
тебе
...
Она
се
придиже
,
исправи
се
и
,
онако
мршава
,
блиједа
,
слаба
,
ослони
се
леђима
о
зид
и
десном
руком
прихвати
се
за
чело
.
—
Па
зар
нијесам
зарадила
да
ме
осуде
?
—
рече
изнемогло
,
промукло
,
блесаво
нас
гледајући
као
да
се
буди
иза
сна
.
—
Нека
ме
убију
,
објесе
,
утуку
,
нека
муче
колико
хоће
,
све
сам
то
сама
зарадила
...
И
...
ево
...
ја
и
хоћу
освету
љуцку
и
волим
јој
него
...
него
освети
Алаховој
...
него
оваком
животу
...
Глава
јој
клону
на
раме
и
склопи
очи
.
—
Ја
...
ето
свједочила
сам
,
а
знала
сам
да
се
твоје
отима
—
настави
задихано
,
испрекидано
,
загушено
.
—
Ја
,
црна
мајка
,
устала
на
своје
дијете
,
на
крв
своју
...
Црна
мајка
гледала
како
се
мучиш
,
а
муци
ти
сама
била
крива
...
Црна
мајка
помагала
душманима
да
те
гоне
,
да
гњаве
...
Па
се
опет
исправи
,
раскиде
јечерму
на
прсима
и
указа
на
усахле
,
смјежуране
,
објешене
дојке
,
које
јој
вириле
испод
растављених
пешева
од
кошуље
.
—
И
овђе
...
овђе
—
рече
живље
,
—
оклен
сам
те
хранила
,
пече
сада
,
пече
и
гризе
и
дави
...
Храна
мајчина
црну
ти
мајку
подгриза
и
свети
јој
се
...
И
мајка
ти
сад
у
очи
не
смије
погледати
...
И
мајка
ти
не
смије
рећи
:
сине
...
И
не
смије
ти
приступити
мајка
,
јер
...
јер
...
јер
...
Мршаво
лице
њезино
изнакази
се
,
искриви
.
Уста
као
да
пређоше
на
десни
образ
,
одмах
покрај
уха
,
брада
као
да
се
сравни
са
опуштеним
подвољком
,
утону
у
њему
,
очи
се
помутише
,
заблијештише
.
—
Освети
ми
се
!
.
.
Гони
ме
!
.
.
—
протепа
молећи
,
заставши
преда
мном
са
раширеним
рукама
,
а
ипак
не
смијући
да
ми
приступи
и
да
ме
такне
.
—
Лакше
ће
ми
бити
,
ако
ме
пригњечиш
...
Уби
,
сине
!
.
.
Хатиџа
заплака
,
побјеже
из
собе
.
—
Убите
ме
,
гоните
ме
из
куће
своје
!
—
јаукну
мајка
кушајући
да
пође
према
вратима
.
–—-
Како
можете
оваку
мајку
примати
?
.
.
Бржебоље
притрчах
и
падох
јој
пред
ноге
.
—
Моја
је
кућа
као
и
твоја
,
мајко
!
.
.
И
заплакасмо
обоје
,
зајецасмо
једно
крај
другога
.
XXXИВ
Када
сам
с
мајком
разговарао
о
Хамиду
и
његовој
свађи
са
Зулфагом
,
ни
помишљао
нијесам
никако
да
ће
он
сам
,
до
неколико
дана
,
доћи
ми
у
дућан
и
сам
ми
се
јавити
.
Кад
ми
стаде
на
ћепенак
,
сав
изгребан
,
мрк
,
необријан
,
у
подераним
,
иструлим
хаљинама
,
—
ако
се
оно
неколико
крпетина
што
се
једва
држало
на
њему
могло
назвати
хаљинама
,
—
са
завезаним
оком
и
са
три
крупне
чворуге
на
глави
,
узвикнуо
сам
од
чуда
.
Погледавши
ме
,
као
да
се
и
он
застиђе
,
смете
,
па
на
силу
поче
кашљуцати
и
опљуцкивати
око
себе
.
—
Поздравио
те
Хасан
,
—
рече
комешајући
раменима
и
бирајући
гдје
ће
сјести
.
—
Рекао
ми
да
те
поздравим
.
—
Хасан
?
.
.
Хамид
се
спусти
на
ћепенак
,
одиже
ногу
и
поче
причвршћивати
опуту
на
распалим
опанцима
,
из
којих
му
провиривали
каљави
,
трули
остаци
од
чарапа
и
црни
,
испуцани
прсти
.
—
Не
чуди
се
што
сам
га
нашао
—
рече
кроз
зубе
,
не
баталећи
посла
.
—
Оставио
сам
онога
хајдука
...
Зулфагу
онога
...
па
отишао
јунаку
,
у
чету
његову
.
—
И
био
четник
?
.
.
—
Само
десет
дана
...
Затим
,
из
мокре
крпе
некакве
,
која
је
заударала
на
зној
,
истресе
нешто
духана
на
длан
,
узе
га
међу
прсте
и
поче
потпрашивати
...
—
А
сад
ће
и
Хасан
доћи
—
рече
кихајући
.
—
Наредио
ми
је
да
ти
кажем
да
ће
доћи
...
—
Оставиће
,
зар
,
чету
?
.
.
Хамид
опет
кихну
.
—
Рањен
је
мало
,
па
ће
доћи
да
се
лијечи
...
И
казао
је
да
му
припремиш
једну
собу
у
кући
...
—
Ја
?
.
.
Хамид
отре
сузе
што
му
од
кихања
налетиле
на
очи
и
опљуну
.
—
Неће
он
више
у
Зулфаге
нипошто
—
рече
суво
.
—
Чим
сам
му
ја
љуцки
опричао
какав
је
оно
чојек
,
одмах
га
и
омрзнуо
...
И
вели
:
неће
ни
у
кога
него
у
тебе
.
—
И
данас
ће
доћи
?
—
Данас
.
Тога
часа
чудно
ми
заигра
срце
.
Једва
се
савладах
да
не
узвикнем
од
весеља
.
Рањен
,
слаб
,
немоћан
јаран
и
опет
никог
другог
не
тражи
,
ни
у
кога
неће
него
у
мене
.
Макар
се
и
свађали
,
макар
се
и
љутили
један
на
другога
,
опет
не
може
да
заборави
,
да
омрзне
ни
он
на
ме
ни
ја
на
њега
.
Опет
смо
најближи
,
највјернији
,
најискренији
!
.
.
Оставивши
Хамида
у
дућану
,
потрчах
Хатиџи
.
—
Ти
кућом
управљаш
,
ти
се
питаш
,
па
хоћеш
ли
да
примимо
једног
госта
данас
—
запитах
узбуђено
,
затекавши
је
у
кухињи
,
украј
огњишта
,
како
чучи
поред
ватре
и
подстиче
је
.
—
Хоћеш
ли
?
.
.
Она
подиже
главу
,
погледа
ме
.
Пуно
,
бијело
лице
освијетљено
ватром
,
свијетлило
се
,
блистало
некако
,
очи
јој
се
пламиле
,
сијале
,
а
црвена
шамија
на
глави
као
да
је
и
сама
горјела
,
пламтјела
.
—
Госта2
?
.
.
Кога
?
.
.
——
запита
зачуђено
.
—
Оклен
?
—
Хасана
!
—
Њега
?
.
.
Па
несвјесно
испусти
жарач
и
у
забуни
голим
рукама
хтједе
гурнути
у
ватру
.
—
Враћа
се
,
па
хоће
у
нас
...
Моли
—
дочеках
ја
мекше
,
и
сам
је
молећи
.
—
А
грехота
да
га
одбијемо
...
Она
не
одговори
.
Придиже
се
и
као
да
пође
да
тражи
нешто
,
да
узме
.
Затим
брзо
поче
уклањати
некакве
сахане
са
серђена
и
редати
их
по
тлима
,
уз
огњиште
.
—
Грехота
је
,
—
опет
јој
се
јавих
,
пристајући
за
њом
.
—
Наш
је
...
—
Шта
?
.
.
И
опет
ме
погледа
зачуђено
.
—
Грехота
да
га
одбијемо
.
—
Немој
...
Нипошто
немој
у
кућу
,
—
као
досјети
се
она
,
хватајући
ме
за
руку
.
—
Нипошто
!
.
.
Мени
сад
истом
свану
пред
очима
:
зашто
је
збуњена
,
зашто
усплахирена
тако
.
Сад
се
сјетих
свега
!
И
Хасановог
првог
доласка
,
и
њезиних
састанака
с
њиме
,
и
моје
ненадне
женидбе
.
На
све
био
заборавио
као
да
ништа
ни
било
није
,
као
што
човјек
,
пробудивши
се
у
ведро
,
свијетло
јутро
,
заборави
на
ружне
снове
што
их
недавно
снивао
.
Чак
ни
Хасанова
порука
није
ме
могла
потсјетити
на
то
.
Радост
што
ћу
опет
виђети
јарана
,
што
ћу
га
рањена
примити
у
своју
кућу
и
сам
његовати
,
јача
је
била
од
свега
другог
и
у
први
мах
на
друго
нијесам
ни
помишљао
.
Сама
Хатиџа
,
ето
,
нехотице
ми
напомену
,
указа
на
све
.
Али
,
за
чудо
,
мјесто
да
се
забринем
,
наљутим
,
планем
,
поста
ми
све
смијешно
,
необично
смијешно
.
Дође
ми
да
јој
се
у
лице
наругам
,
да
је
подражим
.
И
чудна
жеља
обузе
ме
да
се
поиграм
њоме
,
да
је
намучим
.
—
А
рашта
да
га
не
примимо
?
—
запитах
као
чудећи
се
и
прождирући
је
погледом
.
—
Рашта
?
.
.
—
Немој
...
молим
те
...
—
А
јаран
ми
...
Она
заломи
рукама
,
искриви
се
.
—
Ја
га
се
бојим
—
прошапта
готово
плачући
.
—
Бојим
га
се
...
—
Их
!
.
.
—
Ако
желиш
мира
у
кући
не
примај
га
!
—
викну
.
Деси
се
,
каткад
,
да
човјек
ужива
,
осјећа
насладу
неку
и
у
мукама
својим
и
онога
ко
му
је
најдражи
...
Морам
рећи
да
сам
се
ја
,
у
истини
,
наслађивао
садашњим
мукама
Хатиџиним
,
светио
јој
се
,
и
мјесто
да
олакшам
,
још
сам
је
више
мучио
,
пецао
.
—
Зар
ти
је
сада
мрзак
,
па
га
гониш
?
—
запитах
пакосно
.
—
А
зар
га
се
ти
не
бојиш
?
—
живо
дочека
она
,
гризући
усне
.
—
Вјерујем
у
се
,
да
нијесам
грђи
од
њега
,
макар
што
је
јунак
,
—
одговорих
поносито
—
а
вјерујем
и
теби
...
Што
бих
га
се
бојао
?
.
.
Она
се
ухвати
за
серђен
и
поче
трести
њиме
.
—
Ама
ја
се
бојим
и
себе
саме
—
готово
јаукну
.
—
Бојим
се
за
се
,
за
те
,
за
срећу
коју
си
ми
само
ти
донио
,
за
слободу
оволику
...
Хоћеш
ли
,
болан
,
да
се
рвем
и
с
њим
и
са
собом
?
.
.
—
Рви
се
.
Бићеш
јача
!
.
.
—
И
да
се
играмо
ватром
?
.
.
—
Ако
је
ватра
,
баш
хоћу
да
те
окушам
у
њој
,
да
видим
каква
ћеш
ми
изаћи
...
Ето
колико
ти
вјерујем
!
.
.
—
Немој
,
Смајиле
,
—
протепа
она
меко
,
мазећи
се
.
—
Не
знаш
ти
...
—
Он
мене
здрава
пазио
у
својој
кући
,
а
ја
њега
рањена
да
гоним
...
Помисли
,
бона
...
Рањен
!
.
.
Она
се
намах
исправи
.
—
Рањен
?
.
.
Тешко
?
.
.
—
брзо
запита
.
—
Не
знам
...
—
Је
ли
стигао
?
.
.
Је
ли
овђе
?
.
.
—
Данас
ће
стићи
...
Сада
...
—
Онда
...
ево
му
куће
,
—
дочека
она
без
размишљања
и
показа
на
собу
.
—
Не
смије
га
рањена
нико
његовати
,
него
ми
.
Ја
је
пољубих
у
чело
.
—
Онда
припреми
све
и
све
уреди
—
рекох
полазећи
.
—
Ја
ћу
казати
Хамиду
да
га
примамо
.
XXXВ
Пошто
је
бербер
,
—
кога
одмах
дозвасмо
чим
смо
Хасана
скинули
с
кола
и
унијели
у
кућу
,
—
ступио
у
собу
и
почео
припасивати
дугу
,
шарену
бошчу
,
Хасан
,
блијед
,
подбухо
,
с
дебелим
мјехурима
испод
очију
,
али
снажан
и
присебан
,
откопча
прљаву
,
подерану
,
укочену
од
скорене
крви
антерију
,
раздрљи
је
мало
и
осмјехнувши
се
избаци
:
—
Ништа
!
.
.
Ситница
је
!
.
.
Затим
се
окрену
мени
и
прошапта
:
—
Не
дај
Хатиџи
да
улази
...
Препашће
се
...
Бербер
,
шапћући
нешто
у
себи
,
клекну
покрај
душека
,
загрну
рукаве
и
,
погледавши
у
широку
,
голему
рану
,
која
се
црнила
изнад
лијеве
бедре
,
зачуђено
узвикну
:
—
Охо
!
...
—
Ситница
!
—
и
опет
добаци
Хасан
,
узваливши
се
на
јастуке
.
—
Зрно
се
мало
нашалило
.
Па
одмах
стисну
зубе
и
намршти
се
.
Бербер
немилосно
забоде
прсте
у
рану
и
као
да
нешто
тражаше
.
—
Боли
ли
?
—
запитам
полако
,
примичући
се
.
—
Тхе
...
сврби
...
—
проциједи
он
кроз
зубе
све
се
више
мргодећи
.
—
Не
тражи
куршума
!
.
.
Извађен
је
!
—
викну
љутито
берберу
,
одгурнувши
га
.
Бербер
,
гунђајући
,
дохвати
ибрик
с
водом
,
очисти
рану
,
опра
и
намазавши
широку
,
танку
крпу
некаквим
жутим
,
гњецкавим
мехлемом
,
што
га
уза
се
донио
,
привије
.
—
Ништа
је
—
рече
мирно
,
утежући
бедру
платном
.
—
Зарашће
брже
...
—
Кроз
десет
дана
?
—
запита
Хасан
нестрпљиво
,
врпољећи
се
.
—
Је
ли
?
.
.
—
Кроз
двадесет
...
Превићемо
је
неколико
пута
.
Пошто
је
бербер
отишао
,
уљезе
и
Хатиџа
у
собу
.
Носила
је
велику
,
тешку
,
распаљену
мангалу
,
на
којој
између
жераве
руменио
се
трбушасти
,
крупни
кахвени
ибрик
и
бијелили
се
танки
филџани
.
Читаву
главу
бијаше
умотала
шамијом
,
повезала
је
,
те
јој
само
нос
испод
ње
провиривао
;
погледа
никако
ни
одвајала
није
од
мангале
нити
од
ибрика
.
Хасан
,
опазивши
је
,
и
сам
се
збуни
и
поче
пипати
око
себе
,
извлачити
нешто
испод
душека
.
Ни
ријечи
не
проговорише
једно
другоме
,
нити
се
за
здравље
упиташе
...
Мени
смијешна
дође
та
забуна
њихова
и
да
не
бих
ударио
у
гласан
смијех
,
морао
сам
се
уједати
за
усне
.
Бојећи
се
да
се
ипак
нећу
моћи
савладати
,
узмем
од
Хатиџе
кахву
и
,
сједајући
и
испијајући
,
сам
отпочнем
разговор
.
—
А
кад
си
рањен
?
—
запитам
меко
,
болећиво
,
сасвим
заборављајући
да
сам
га
то
исто
при
доласку
питао
.
—
Јуче
?
—
Прекјуче
—
кратко
одговори
он
,
не
гледајући
ме
.
—
У
боју
?
.
.
—
Па
...
било
је
мало
окршаја
...
Ја
се
токорсе
зачудих
.
—
Их
,
колико
ли
их
морало
погинути
док
су
тебе
ранили
!
.
.
Он
се
наслони
на
јастук
и
,
окренувши
се
од
Хатиџе
,
погледа
у
зид
.
—
Мислиш
ли
ти
да
су
усташи
жене
,
кад
тако
питаш
!
—
отегну
некако
осорно
.
—
Јунаци
су
оно
,
болан
,
а
ми
смо
нико
и
ништа
...
Једва
сам
живу
главу
изнио
између
њих
...
И
одбацивши
празан
филџан
отсијече
:
—
Немој
ме
ни
питати
о
томе
...
О
томе
се
причати
не
може
...
Хатиџа
,
бацивши
најприје
један
топао
,
њежан
поглед
на
ме
,
као
да
ме
пита
за
дозволу
,
приступи
му
:
—
Хоћеш
ли
још
кахве
?
—
запита
шапатом
.
Он
не
одговори
.
Причини
се
као
да
није
чуо
.
—
Хоћеш
ли
још
кахве
?
—
Нека
—
одговори
јој
,
не
осврћући
се
.
—
Не
могу
...
—
Шта
?
.
.
И
наднесе
се
над
њим
да
боље
чује
.
—
Шта
си
казао
?
.
.
—
Не
могу
.
Она
је
непомично
стајала
и
као
да
га
хтјела
још
нешто
питати
,
а
он
,
осјећајући
јој
близину
,
врпољио
се
и
пипао
рану
.
Тек
кад
се
измакла
од
њега
и
изишла
из
собе
,
стиште
зубе
и
покуша
да
се
исправи
.
—
Камо
среће
да
погибох
!
—
јекну
.
XXXВИ
За
све
вријеме
,
испочетка
,
док
се
Хасан
лијечио
и
док
је
имао
болова
био
сам
врло
мало
у
дућану
.
Макар
што
је
Хамид
вазда
био
поред
њега
,
макар
што
сам
и
Хатиџи
непрестано
препоручивао
да
на
њ
пази
,
опет
су
увијек
слали
некога
по
ме
,
поручивали
,
звали
ме
.
И
није
да
су
ме
звали
због
крупних
каквих
ствари
,
него
због
ситница
,
беспослица
разних
.
—
Шта
је
?
—
запитам
улазећи
у
собу
,
ознојен
и
уморан
,
и
погледам
их
обоје
.
—
Што
сте
звали
?
.
.
А
Хасан
одмах
са
душека
дочекује
:
—
Треба
ми
духана
.
—
Па
што
нијеси
Хамида
послао
да
донесе
?
—
Јок
!
.
.
Ја
хоћу
из
твоје
руке
...
Па
,
узевши
духана
из
моје
кутије
,
повуче
ме
себи
:
—
Немој
ићи
...
Остани
,
—
каже
.
—
Не
могу
...
Имам
посла
...
—
Остани
...
Слађе
ми
попушити
цигар
кад
си
ти
овђе
.
Други
пут
,
опет
,
зауставља
ме
Хатиџа
.
—
Да
се
договорим
с
тобом
због
кметова
—
вели
.
—
Нека
...
Договорићемо
се
сјутра
—
одговорим
јој
весело
.
—
Нећу
ја
сјутра
...
Хоћу
сада
...
Треба
да
им
наредим
нешто
...
—
Нареди
сама
...
Твоји
су
...
—
Нећу
без
договора
.
И
обоје
ме
тако
заустављали
,
задржавали
.
Бојали
се
,
зар
,
—
макар
што
је
Хамид
ту
био
,
–
да
остану
близу
једно
другом
,
да
се
погледају
отворено
,
да
се
сами
упусте
у
разговор
...
Кад
сам
ја
био
међу
њима
лакше
било
обојима
...
Тада
су
већ
смјели
и
причати
и
запиткивати
и
препирати
се
.
За
чудо
,
као
да
ни
о
чему
другоме
нијесу
имали
толико
говорити
,
колико
о
мени
.
Мени
у
лице
почну
причати
о
мени
,
хвалити
ме
,
надметати
се
управо
у
похвалама
.
—
Никад
нијесам
знао
да
си
оваки
—
зборио
је
Хасан
,
наслонивши
се
на
јастук
и
као
дријемајући
.
—
И
огријешио
сам
се
пред
тобом
,
и
здружио
се
твојим
душманином
и
хтио
...
Ех
,
много
сам
хтио
!
—
узвикнуо
би
,
погледавши
на
Хатиџу
.
—
А
ти
...
ево
...
опет
ме
примио
...
и
довео
...
и
...
ех
,
ех
...
Па
преврне
очима
,
стисне
зубе
и
,
изненада
,
почне
сам
себе
кудити
.
—
А
ја
...
ја
сам
најгори
чојек
на
свијету
,
—
гунђао
је
промукло
,
погледом
тражећи
Хатиџу
и
окрећући
се
према
њој
.
—
Разбојник
сам
,
зликовац
сам
,
хајдук
,
зулумћар
...
У
мене
је
и
срце
од
камена
и
нема
милости
ни
љубости
ни
према
коме
...
Не
може
,
пусто
,
никога
да
замилује
...
И
жену
и
ђецу
кад
бих
имао
,
ни
њих
не
бих
миловао
...
И
њима
бих
зликовац
био
...
Нико
се
уза
ме
усрећио
не
би
...
Нико
!
У
мени
се
тада
опет
јављала
она
чудна
жеља
:
да
мучим
,
да
пецам
,
да
уједам
подмукло
,
испотаје
:
—
Зар
се
ни
Хатиџа
не
би
усрећила
?
—
питао
сам
тихо
,
указујући
на
њу
и
као
подсмјехујући
се
.
—
Ни
она
?
.
.
Хасан
је
стискао
зубе
,
мрштио
се
и
мрко
ме
гледао
.
Одговарао
није
ништа
.
—
Ја
само
с
тобом
могу
—
брзо
се
уплетала
Хатиџа
,
пропињући
се
на
прсте
и
наслањајући
ми
главу
на
раме
.
—
Среће
своје
...
слободе
своје
...
тебе
...
нипошто
дала
не
бих
!
.
.
—
У
мене
нема
ни
поштења
правог
,
ни
благодарности
—
опет
изненада
викне
Хасан
и
заклони
главу
јорганом
да
нас
не
гледа
онако
састављене
,
приљубљене
,
срећне
.
—
Ни
према
коме
немам
благодарности
...
осим
...
осим
према
теби
...
сада
...
Теби
нипошто
не
бих
невјеру
учинио
!
.
.
Нипошто
!
.
.
—
Ти
ми
и
не
можеш
невјере
учинити
—
одговарао
сам
мирно
,
опет
га
нудећи
духаном
.
—
Никад
...
Он
зине
,
блене
у
ме
.
—
Не
могу
?
.
.
Вјерујеш
ли
?
.
.
—
Вјерујем
.
—
И
нећу
,
—
одлучно
вели
тада
и
исправи
се
.
-—
Никоме
за
љубав
не
бих
ти
невјеру
учинио
...
Никоме
!
.
.
Ево
и
крви
,
ако
треба
,
да
пролијем
за
те
...
Ево
свега
...
Чак
и
кад
бих
изишао
из
собе
и
кренуо
,
пошао
у
дућан
,
он
је
једнако
о
томе
говорио
,
једнако
ме
хвалио
и
једнако
нудио
крви
.
И
,
кад
бих
замакао
кроз
сокаке
и
приближио
се
чаршији
,
увијек
ми
се
причињавало
као
да
га
непрестано
слушам
како
виче
,
како
још
хвали
и
још
нуди
...
XXXВИИ
Хасан
што
се
више
опорављао
и
оздрављао
,
постајао
је
и
све
несношљивији
,
насртљивији
,
раздражљивији
.
Чинило
се
као
да
је
и
дјелом
хтио
показати
како
је
„
зликовац
,
хајдук
и
зулумћар
“
,
како
му
је
„
срце
од
камена
“
,
те
како
више
нема
„
милости
ни
љубости
“
ни
према
коме
.
Нарочито
према
Хатиџи
.
Сваке
вечери
,
кад
сам
се
враћао
кући
,
дочекујући
ме
на
авлији
,
имала
је
понешто
ново
да
прича
о
њему
.
Накриви
главу
према
рамену
,
извије
танке
обрве
,
напући
усне
и
некако
дурљиво
,
мазно
,
као
дијете
коме
отимају
лутку
,
ослањајући
се
раменом
о
зид
,
каже
:
—
С
њиме
се
не
може
више
...
Чудан
је
постао
...
—
Шта
ти
је
учинио
—
запитам
весело
,
гађајући
је
листићима
искиданог
,
згњеченог
шебоја
у
лице
,
који
јој
се
обично
заустављали
на
коси
,
пешевима
кошуља
,
или
падали
на
снијежне
,
обнажене
прси
,
прекривене
дугим
низама
бисера
и
дуката
,
који
су
ситно
,
ситно
позвецкивали
.
—
Шта
је
било
?
.
.
—
Па
...
па
криво
му
што
и
сад
,
увијек
,
не
могу
бити
у
соби
поред
њега
,
што
га
и
сад
сама
не
дворим
...
—
Па
?
.
.
—
А
сад
га
не
могу
вазда
дворити
—
вели
јаче
,
грицкајући
нокте
и
играјући
се
дукатима
.
—
Шта
ћу
му
ја
?
.
.
Он
је
сад
здравији
и
ено
му
Хамида
...
И
...
и
...
и
кад
га
не
дворим
,
шта
ћу
с
њиме
у
соби
?
.
.
Нећу
с
њиме
кад
немам
посла
...
Имам
ја
и
другог
,
свога
рада
...
—
И
то
је
све
?
—
запитам
болећиво
,
тужно
,
ругајући
се
и
пренемажући
.
—
Све
?
.
.
Она
ме
испод
ока
погледа
,
узвије
носом
и
љутито
се
окрене
према
зиду
.
—
Нећу
с
тобом
ни
говорити
—
каже
увријеђено
,
ударајући
прстима
по
камењу
.
—
Ругаш
ми
се
.
—
Не
ругам
ти
се
,
јање
моје
...
Јок
!
.
.
И
полако
,
пажљиво
завучем
јој
прст
под
кратку
,
затегнуту
јечерму
и
почнем
шкакљити
.
—
Не
ругам
се
.
—
Немој
!
.
.
—
готово
врисну
она
и
,
смијући
се
,
отскочи
у
страну
.
—
Не
шкакљи
!
.
.
Чудан
си
и
ти
!
.
.
—
Баш
?
.
.
—
Мјесто
да
ме
пожалиш
,
ругаш
се
.
—
А
рашта
да
те
жалим
?
—
запитам
пјевајући
,
ругајући
се
и
опет
.
—
Због
Хасана
?
.
.
Она
ђаволасто
прискочи
и
почне
ме
чупкати
за
бркове
.
—
Па
...
па
...
па
...
—
вели
њежно
,
постиђено
и
наслони
ми
главу
на
прси
,
—
вазда
ме
зове
...
Једном
иште
:
„
Дај
чашу
воде
“
...
други
пут
:
„
Дај
пешкир
“
...
трећи
пут
:
„
Дај
кахву
“
...
Хамид
ту
,
а
мене
зове
...
И
све
говори
некако
жалостиво
.
Каже
:
„
Додијао
сам
вам
,
па
ме
и
не
гледате
...
бјежите
од
мене
...
гоните
ме
“
...
Други
пут
,
опет
,
тужила
ми
се
како
јој
не
да
ни
пјевати
.
—
Изишла
ја
на
авлију
,
на
сунце
,
—
вели
—
и
гледајући
небо
,
ведрину
ону
,
запјевала
из
свега
гласа
...
А
он
одмах
почео
викати
...
„
Драго
ти
“
,
каже
,
„
што
ћу
брже
ићи
па
зато
пјеваш
...
И
нећеш
у
соби
да
пјеваш
да
те
лијепо
чујем
,
него
тамо
на
авлији
...
За
инат
!
“
...
И
тако
сваку
вече
.
Час
му
криво
било
што
трчи
,
пјева
по
авлији
и
игра
се
,
час
се
љутио
што
са
радницима
и
кметовима
више
разговара
него
с
њиме
.
Криво
му
и
што
се
смије
онолико
,
шали
,
залијевајући
цвијеће
и
хранећи
кумре
,
које
из
читава
комшилука
долијетале
,
купиле
се
око
ње
и
падале
јој
по
глави
,
по
рукама
,
по
раменима
,
весело
гугућући
,
лепршајући
крилима
и
хладећи
је
по
образима
.
Чак
се
љутио
и
што
му
не
одговара
ништа
,
што
се
не
брани
,
не
опире
,
него
само
шути
,
шути
и
смјешка
се
.
Непрестано
као
да
је
тражио
кавге
,
ината
с
њоме
и
вазда
се
жестио
што
и
она
није
била
кавгаџија
,
што
и
она
није
газила
у
инат
.
Напошљетку
,
једне
вечери
затекох
је
снуждену
,
тужну
,
уплакану
.
Двије
кривудаве
,
плавкасте
,
танке
црте
,
—
трагови
суза
,
—
спуштале
јој
се
низ
пуначке
руменкасте
образе
и
још
свјетлуцале
,
нос
при
врху
поцрвенио
и
дошао
некако
тањи
,
а
очи
,
крупне
,
влажне
очи
њезине
,
помутиле
се
мало
,
покрвавиле
.
—
Шта
је
опет
било
?
—
запитам
зачуђено
,
чим
сам
прешао
преко
прага
и
затворио
канат
за
собом
.
—
Опет
кијамет
!
.
.
Она
устукну
мало
,
заклони
лице
руком
и
некако
покуњено
,
постиђено
,
погледа
ме
једним
оком
испод
рукава
,
чије
златом
извезене
гране
као
да
јој
горјеле
на
образу
.
—
Хоћеш
ли
се
на
ме
наљутити
?
—-
запита
меко
,
плашљиво
,
тихо
,
а
глас
јој
дршће
,
трепери
као
да
ће
поново
заплакати
.
—
Хоћеш
ли
се
љутити
?
.
.
=
Љутити
?
,
.
.
На
те
?
.
.
Зашто
?
.
.
=
Крива
сам
.
—
Ти
?
.
.
—
Не
смијем
ти
ни
у
очи
погледати
када
причам
—
узвикну
изненада
и
пребаци
шамију
преко
очију
.
—
Стид
ме
...
Стао
сам
као
укопан
и
нијесам
знао
ријечи
проговорити
.
Чудна
слутња
нека
,
необичан
,
јак
страх
нагло
ме
поче
обузимати
.
—
Шта
ли
је
учинила
?
.
.
У
чему
се
огријешила
?
.
.
Гдје
?
.
.
—
Ето
,
ето
...
почео
се
љутити
!
.
.
—
узвикну
она
очајно
,
па
ломећи
прсте
,
спусти
се
испод
зида
и
удари
у
плач
.
—
Ето
...
—
Хатиџа
!
Притрчим
јој
и
прихватим
за
шамију
да
је
отргнем
,
да
је
отворено
погледам
у
очи
.
Она
то
опази
,
па
бржебоље
и
рукама
поклопи
очи
и
још
чвршће
притеже
шамију
.
—
Шта
је
било
?
.
.
Казуј
!
.
.
—
У
твојој
кући
—
замуца
она
ломећи
се
,
а
дукати
на
прсима
звекећу
,
звекећу
,
—
у
дому
...
—
Шта
?
.
.
—
Увриједила
сам
ти
госта
...
—
Хасана
?
.
.
Она
збаци
шамију
,
исправи
се
и
затресе
косом
,
густи
праменови
опустише
се
,
падоше
по
челу
и
лака
им
сјенка
прели
јој
се
преко
очију
,
које
као
да
намах
постадоше
и
крупње
,
и
црње
