говора,
који
служи
за
међусобно
упознавање
,
Јованка
рече
:
—
Нека
ми
колега
не
замери
,
ако
му
ставим
питање
,
да
ли
је
дошао
к
мени
каковим
послом
или
пак
једино
упознавања
ради
.
—
Послом
поштована
колегинице
,
и
то
врло
важним
послом
—
ово
је
последње
нарочито
нагласио
.
Када
је
Јованка
добила
овакав
одговор
она
претрну
.
Одједном
јој
прострујаше
кроз
главу
хиљаду
мисли
које
беху
тако
укрштене
,
да
просто
није
могла
за
дуго
време
да
дође
к
себи
.
Најзад
,
када
се
мало
прибра
,
седајући
на
столицу
тихо
и
готово
нечујно
рече
.
—
Ја
сам
спремна
чути
,
шта
жели
или
управо
какове
ми
гласе
доноси
колега
.
Милан
прво
измоли
дозволу
да
запали
цигару
,
што
му
Јованка
с
примедбом
дозволи
:
—
Ја
мислим
,
да
нема
,
куће
,
бар
овде
код
нас
где
постоји
строга
забрана
пушачима
,
да
своју
страст
не
задовоље
.
—
И
ја
сам
тога
мишљења
—
добаци
јој
Николић
и
припали
цигарету
.
—
Ви
сте
колегинице
имали
брата
Милана
,
комиту
,
—
отпоче
Николић
.
Иза
ових
речи
Јованка
пребледи
а
целим
телом
је
пређе
нека
језа
,
а
за
тим
болно
и
очајно
завапи
:
—
Зар
само
имала
!
.
.
Зар
га
више
немам
!
?
.
.
—
Изговоривши
ово
Јованки
је
било
јасно
шта
је
са
њезиним
братом
,
понова
се
горко
,
као
никад
до
сад
заплаче
.
Николић
је
овим
призором
био
јако
изненађен
,
а
и
њему
самом
беше
јасно
,
да
је
он
први
гласник
,
који
доноси
црн
глас
сестри
о
брату
,
за
чију
смрт
до
овога
тренутка
ништа
није
знала
.
Био
је
у
врло
непријатном
положају
.
У
први
је
мах
хтео
да
је
теши
,
но
,
помисао
да
утеха
у
овом
моменту
не
би
добра
и
умесна
била
,
можда
би
њоме
само
могао
нанети
увреду
колегиници
својој
,
да
јој
он
хоће
да
спречи
сузе
,
које
беху
намењене
брату
од
сестре
.
Јованка
грцаше
у
сузама
...
Николић
је
био
потрешен
.
Сузе
младе
девојке
текнуше
га
до
срца
,
те
се
и
сам
у
овом
тренутку
осећаше
дубоко
ожалошћен
.
Када
се
Јованка
мало
примирила
,
Николић
најзад
јој
рече
:
—
Утешите
се
поштована
колегинице
!
.
.
Ја
појмим
,
ја
разумем
и
осећам
Ваш
бол
за
братом
рођеним
.
Ја
управо
дођох
к
вами
,
да
Вас
утешим
у
Вашој
превеликој
тузи
за
братом
.
Уједно
вукло
ме
је
и
срце
,
да
Вас
лично
видим
и
упознам
се
са
Вами
,
о
којој
сам
много
слушао
,
као
челик
девојци
,
као
Српкињи
и
јунакињи
;
што
мени
,
као
Србину
и
колеги
служи
на
част
и
понос
.
А
уз
ове
разлоге
још
један
много
јачи
и
већи
разлог
ме
је
руководио
,
да
Вас
посетим
.
Управо
то
беше
моја
дужност
и
обећање
које
сам
Вашем
,
већ
покојном
брату
на
последњем
часу
задао
...
—
Дужност
,
обећање
!
.
.
—
ове
две
речи
Јованка
изрече
са
дубоким
уздахом
,
а
потом
управи
поглед
у
Николића
,
који
у
овај
мах
извади
из
џепа
малу
кутијицу
,
у
којој
беху
златне
минђуше
и
предаде
јој
с
речима
:
—
Ово
ми
је
предао
Ваш
брат
,
када
је
био
на
последњем
часу
,
замоливши
ме
,
ако
останем
у
животу
,
да
Вас
потражим
и
да
Вам
предам
ову
од
њега
последњу
успомену
или
аманет
,
сестри
од
брата
.
Јованка
примивши
кутијицу
од
Николића
,
загледа
се
у
њу
и
понова
се
горко
заплака
...
У
овако
незгодном
положају
,
Николић
просто
није
знао
да
се
нађе
.
Поново
запали
цигарету
,
која
се
у
току
разговора
беше
угасила
.
Кад
се
Јованка
поново
примирила
,
убриса
сузе
подиже
главу
и
погледавши
у
Николића
рече
:
—
Колега
је
био
на
оном
месту
,
где
је
мој
брат
погинуо
?
—
Да
.
—
Одговори
кратко
Николић
.
—
А
где
је
то
?
...
—
упита
га
Јованка
са
нестрпљењем
очекујући
одговор
.
—
У
близини
Дебра
...
Одмах
на
неколико
километара
северно
од
саме
вароши
у
једном
селу
.
Ако
се
не
варам
,
зове
се
Враниште
.
Арнаути
га
још
и
друкчије
зову
—
Дакле
,
тамо
је
—
изговори
Јованка
дубоко
уздахнувши
,
упревши
блудећи
поглед
у
једну
тачку
зида
.
—
Да
.
—
Одговори
Николић
.
—
Био
је
добар
,
ваљан
и
храбар
ко
ни
један
.
Мени
га
је
жао
.
Волео
сам
га
,
ценио
и
поштовао
његов
младићски
патриотски
жар
,
којим
беше
до
дна
душе
прожет
.
Од
смрти
никад
не
зазираше
.
Неустрашив
до
крајности
.
Просто
је
у
више
махова
летео
у
очигледну
смрт
.
Диван
,
красан
младић
то
беше
.
—
Рекавши
то
,
Николићу
се
две
сузе
скотрљаше
низ
образе
,
за
тим
извади
марамицу
и
убриса
влажне
очи
,
које
беху
пуне
суза
.
Иза
ових
речи
се
Јованка
трже
,
као
иза
сна
погледа
у
Николића
у
чијем
оку
виде
сузе
,
које
блистаху
као
чиста
роса
.
—
Причајте
ми
што
о
мојем
брату
,
како
је
погинуо
и
шта
је
рекао
на
последњем
часу
?
—
Рече
Јованка
Николићу
готово
молећивим
гласом
.
—
Причао
бих
Вам
—
рече
Николић
—
али
догађај
ако
ћу
изнети
верно
,
доста
је
трагичан
,
па
се
бојим
да
ће
то
на
Вас
,
као
сестру
,
доста
непријатно
утицати
.
—
Ја
Вас
молим
...
—
рече
Јованка
склопивши
руке
.
—
Али
...
—
Ја
Вас
преклињем
,
причајте
!
...
—
узвикну
Јованка
.
—
Причаћу
—
рече
Николић
—
ако
ми
дате
часну
реч
,
да
се
нећете
узрујавати
и
да
ћете
настојати
да
читав
догађај
саслушате
хладнокрвно
,
да
не
би
било
последица
по
Ваше
и
онако
трошно
здравље
.
Бар
он
ми
је
једном
приликом
рекао
,
да
Вас
је
оставио
за
собом
болну
преболну
.
—
То
је
истина
—
одврати
му
Јованка
—
али
само
Ви
причајте
.
—
Као
што
напоменух
—
рече
Николић
—
само
на
часну
реч
,
уз
већ
наведене
услове
причаћу
.
—
Часну
Вам
реч
дајем
—
рече
Јованка
—
само
причајте
.
Иза
овога
,
Николић
повуче
неколико
димова
дубоко
у
себе
а
цигарету
,
која
је
већ
била
при
крају
угаси
и
остави
у
пепоницу
која
је
била
стојала
на
столу
.
За
тим
отпоче
:
—
Дванаести
фебруар
ме
је
затекао
у
Скопљу
;
где
сам
очекивао
заповест
да
се
кренем
у
арнаутлук
.
Мој
вод
је
сачињавао
четрдесет
војника
и
четири
комита
.
А
међу
овима
је
био
и
ваш
покојни
брат
...
Јованка
дубоко
уздахну
.
Николић
је
ово
приметио
,
но
учини
се
као
да
ништа
није
приметио
те
брзо
продужи
:
—
Тринаестог
фебруара
по
подне
око
четири
часа
,
наредба
дође
да
се
крећемо
.
Командир
моје
чете
,
своју
је
чету
разделио
у
четири
правца
.
А
ја
са
мојим
водом
имао
сам
задаћу
,
да
преко
Качаничког
кланца
пређем
,
па
да
се
спустим
пут
Феризовића
,
где
ћу
се
састати
са
трећим
водом
моје
чете
,
а
одатле
ћемо
удруженом
снагом
надирати
у
Љуму
,
где
је
у
оно
доба
било
најопасније
пролазити
.
Уз
пут
смо
морали
свако
арнаутско
село
претресати
и
све
што
од
оружја
нађемо
,
да
им
одузмемо
и
да
исто
отправимо
у
Скопље
.
По
селима
нисмо
имали
бог
зна
каквих
потешкоћа
,
јер
сељаци
су
по
заповести
општинских
власти
,
доносили
оружје
у
општинску
кућу
и
сами
.
А
поред
тога
смо
имали
поверљиве
људе
,
који
су
готово
тачно
знали
,
колико
који
и
каквог
оружја
има
у
својој
кући
.
Дешавало
се
,
да
је
по
неки
Арнаутин
хтео
и
да
прикрије
оружје
,
но
када
га
ми
притегосмо
,
морао
је
да
га
донесе
и
преда
.
Било
је
врло
интересантних
сцена
,
које
сам
у
свој
дневник
прибележио
,
но
у
овај
мах
не
могу
да
их
се
тако
тачно
сетим
,
те
да
вам
и
те
појединости
испричам
.
Снег
,
помешан
кишом
,
пратио
нас
је
у
стопу
а
хладни
северац
нас
шибао
у
леђа
,
те
нас
је
чисто
гурао
напред
.
Услед
задржавања
по
селима
,
чак
трећега
дана
стигосмо
пред
Феризовић
.
Могло
је
бити
некако
пред
вече
,
када
нас
изненада
нападоше
неки
Арнаути
,
сељаци
.
Пуцали
су
из
пушака
.
Ми
брзо
заузесмо
бусију
,
те
одговоримо
паљбом
на
њих
.
Неко
је
време
трајало
међусобно
пушкарање
и
у
том
се
спусти
мрак
.
На
тој
позицији
смо
се
задржали
,
јер
узалуд
би
било
ноћу
надирати
и
узалудно
крв
проливати
.
На
томе
месту
поставим
дуплу
стражу
а
са
осталима
се
повучем
на
згоднију
позицију
да
тамо
преноћимо
.
Те
ноћи
је
владала
је
тишина
.
Сваку
смену
ја
сам
отправљао
и
дочекивао
.
Читаву
ноћ
нисам
ни
помишљао
на
спавање
.
У
саму
зору
трже
нас
пуцањ
наших
стражара
.
У
трену
ока
били
смо
опремљени
и
појуримо
на
место
где
је
била
стража
.
Кад
смо
тамо
стигли
,
стражар
ми
један
рапортира
,
да
су
Арнаути
покушали
још
у
сумраку
,
да
се
милећи
по
земљи
,
нами
прикраду
,
да
нам
зађу
с
леђа
и
да
нас
изненада
нападну
.
Но
,
он
их
је
приметио
и
пуцао
,
услед
чега
су
се
повукли
у
своје
пређашње
позиције
.
Још
нисам
војнике
распоредио
,
кад
од
оне
стране
чуо
се
пуцањ
пушака
.
У
први
мах
сам
мислио
да
то
Арнаути
на
нас
пуцају
,
али
убрзо
сам
увидео
,
да
Арнаути
воде
борбу
са
противником
који
им
с
леђа
долази
.
Одмах
сам
помислио
,
да
ће
то
бити
наш
трећи
вод
,
који
је
већ
стигао
у
Феризовић
,
па
видећи
да
не
долазимо
,
пошао
нам
у
сусрет
.
Узмем
двоглед
,
и
на
моје
велико
задовољство
^
,
уверих
се
,
да
се
у
своме
мишљењу
овога
пута
,
нисам
преварио
.
Ни
часа
нисам
часио
,
извучем
сабљу
и
командујем
:
Напред
!
...
Војници
потекоше
за
мном
као
један
и
за
непуних
десет
минута
ми
се
приближисмо
Арнаутима
на
нешто
више
од
педесет
метара
.
Ту
застадосмо
.
Ја
наредих
да
се
испале
два
плотуна
,
што
војници
и
учинише
.
Арнаути
се
том
колачу
нису
надали
.
Тек
после
испаљених
наших
плотуна
,
беху
просто
поражени
видећи
да
су
пали
у
унакрсну
ватру
.
Њихови
се
редови
после
наших
плотуна
очевидно
проредише
.
Кад
видеше
,
да
су
запали
у
клопку
,
остатак
баци
оружје
од
себе
и
дигоше
руке
у
вис
,
у
знак
предаје
.
Један
Арнаутин
покушао
је
да
побегне
а
за
њим
се
спусти
један
комита
Чех
,
да
га
жива
ухвати
.
Арнаутин
видећи
,
да
ће
га
овај
врхом
бајонета
пробости
,
окрете
се
и
опали
из
револвера
и
смртно
рани
свога
гониоца
...
-
—
Сиромах
брат
Чех
!
...
—
уздахну
Јованка
.
—
Красан
беше
то
дечко
!
—
Настави
Николић
—
Свуд
и
на
сваком
се
месту
истицао
као
прави
јунак
.
Мени
га
је
из
да
душе
жао
.
—
А
шта
би
с
тим
Арнаутином
?
—
Прекиде
га
Јованка
.
—
Њему
смо
,
што
веле
наши
,
отпојали
за
душу
.
Брат
Чех
је
још
дотле
био
у
животу
и
лепо
видео
,
када
су
наша
два
војника
његовог
убицу
отправили
на
онај
свет
.
Ово
је
на
њега
сигурно
утицало
,
јер
када
је
издисао
,
на
лицу
сам
му
приметио
лак
и
блажен
осмејак
.
Када
смо
се
састали
са
нашим
трећим
водом
,
брату
Чеху
одадосмо
достојну
пошту
и
на
том
месту
смо
га
сахранили
,
обележивши
му
хумку
,
која
га
је
за
вечита
времена
примила
.
—
А
зар
није
било
рањеника
?
—
Упита
га
Јованка
.
—
Па
...
и
није
.
—
Рече
Николић
отежући
—
Ситница
!
...
Мало
окрзнутих
и
прокрвављених
.
То
ми
сами
превијемо
па
крећемо
даље
.
Заробљене
Арнауте
,
отерамо
у
Феризовић
,
где
смо
се
задржали
читав
тај
дан
.
У
њему
нисмо
имали
посла
,
јер
док
ми
не
дођосмо
,
трећи
вод
је
обавио
посао
и
без
нас
.
Ту
смо
се
одмарали
,
а
уједно
смо
морали
остати
због
оних
заробљеника
;
које
смо
тога
дана
у
вече
отправили
у
Призрен
.
Сутра
рано
кренусмо
у
Љуму
.
Да
бог
сачува
свакога
пролазити
овим
крајем
.
Где
год
бацим
око
свуд
стрши
голо
стење
.
После
доста
напорног
путовања
,
најзад
стигосмо
у
Љуму
,
где
затекосмо
наш
један
одред
,
који
већ
своју
задаћу
извршио
.
Ту
се
толико
задржасмо
,
колико
да
се
храном
снабдемо
и
кренемо
на
југ
.
После
дугог
и
мучног
путовања
,
пролазећи
кроз
пола
спаљена
села
арнаутска
,
доспемо
у
сам
сумрак
на
неколико
километара
северно
од
Дебра
у
једно
арнаутско
село
.
Све
довде
,
не
имадосмо
нигде
препрека
и
сукоба
.
Улазећи
у
село
,
не
надајући
се
чему
,
ишли
смо
комотно
и
необзирући
се
лево
и
десно
.
Одједном
,
из
једне
мале
кућице
припуцаше
две-три
пушке
и
...
—
И
мој
брат
!
.
.
—
Узвикну
Јованка
болно
а
по
том
јој
сузе
грунуше
.
—
Да
,
Ваш
брат
и
ја
допадосмо
рана
.
Неколико
војника
опколеше
кућу
,
а
неки
нас
обојицу
пренеше
у
једну
арнаутску
кућу
у
којој
не
беше
мушке
главе
.
Мени
рану
превију
,
а
Милану
то
беше
непотребно
,
јер
након
пола
часа
је
—
издахнуо
.
Пре
него
што
је
издахнуо
,
показа
ми
руком
на
шињел
,
ја
га
пружих
њему
,
а
он
извади
из
џепа
ту
кутијицу
и
пружи
ми
је
с
речима
:
—
Потпоручниче
!
.
.
Ако
будеш
жив
,
потражи
моју
сестру
,
то
јој
однеси
...
Иза
ових
речи
је
изгубио
свест
...
Беше
у
агонији
.
Изговорио
је
још
неколико
речи
,
онако
,
неразумљивих
,
без
смисла
и
везе
.
Последња
му
реч
беше
испрекидана
али
сасвим
разумљива
а
то
је
:
Јованка
!
...
—
Добри
брат
мој
!
.
.
—
Завапи
Јованка
.
—
И
на
последњем
часу
мислио
је
о
мени
!
...
Неко
време
је
после
овога
Николић
ћутао
,
јер
и
сам
сећајући
се
онога
момента
,
био
је
узбуђен
и
потрешен
.
А
поред
тога
,
није
му
баш
мило
било
,
да
пред
сестром
описује
трагичну
смрт
њезина
брата
.
После
подуже
почивке
,
Јованка
се
примири
и
подиже
главу
:
—
А
шта
после
учинисте
с
њим
?
.
.
—
Сутра
дан
ујутру
,
војници
га
сахранише
на
крај
села
на
једном
малом
узвишењу
;
а
и
гроб
му
обележише
примитивним
крстићем
,
што
су
га
сами
бајонетима
направили
.
Мене
су
још
тога
дана
отправили
у
Охрид
,
а
одатле
у
Битољ
,
где
сам
лежао
у
болници
све
док
нисам
оздравио
.
Чим
сам
оздравио
,
упућен
сам
у
команду
,
у
Скопље
,
где
сам
добио
петнаестодневни
допуст
и
ево
ме
дођох
к
вами
да
дужности
својој
удовољим
.
—
Хвала
Вам
,
од
срца
хвала
—
рече
Јованка
пруживши
му
руку
.
Николић
је
после
овога
,
још
неко
време
седео
и
разговарао
са
Јованком
о
разним
догађајима
а
кад
на
часовнику
искуца
осам
часова
,
диже
се
и
опрости
се
са
Јованком
,
која
му
и
овог
пута
захвали
на
учињеној
услузи
.
А
при
поласку
је
напоменуо
Јованци
,
да
на
његову
помоћ
и
услугу
може
рачунати
у
свако
доба
.
Уједно
је
измолио
допуштење
,
да
би
јој
могао
писати
,
јер
вели
,
љубав
према
њеном
брату
коју
је
гајио
,
не
може
бацити
у
заборав
његову
сестру
.
Јованка
са
овом
напоменом
,
била
је
изненађена
а
нека
унутарња
јој
мисао
наговештаваше
нешто
што
и
сама
себи
у
овај
мах
није
могла
јасно
да
протумачи
.
Љубопитство
,
или
решавање
овог
загонетног
захтева
од
стране
Николића
ју
је
понукало
и
она
му
изиђе
на
сусрет
давши
му
тачну
атресу
улице
и
стана
.
Када
се
Николић
удалио
,
Јованка
је
остала
сама
дубоко
замишљена
.
С
времена
,
на
време
би
узимала
кутијицу
,
извадила
минђуше
и
загледала
их
и
одмах
иза
овога
би
се
заплакала
,
мислећи
на
свога
брата
,
који
је
од
ње
далеко
.
Који
на
усамљеном
узвишењу
,
у
дивљем
арнаутском
крају
почива
у
хладном
гробу
.
Та
мисао
ју
је
из
дна
душе
потресала
.
Сузе
су
јој
усахнуле
,
те
већ
није
могла
ни
плакати
,
а
помисао
,
да
и
ако
је
њезин
брат
тако
далеко
удаљен
од
ње
ипак
то
није
далеко
,
и
она
земља
није
више
огњиште
и
гњездо
дивљих
и
обесних
Арнаута
,
већ
је
сада
земља
,
српска
земља
,
која
ће
у
најкраћем
времену
,
када
доспу
вредне
српске
руке
,
постати
питоми
крајеви
,
где
ће
завладати
ред
и
благостање
свију
и
свакога
.
Где
ће
да
доспе
српска
демократска
култура
и
просвета
,
која
ће
од
негдашњих
разбојника
и
харамија
,
обесних
и
нерадећих
Арнаута
стварати
људе
,
који
ће
уживати
сва
људска
и
грађанска
права
,
али
ће
за
то
морати
радити
и
у
зноју
лица
свога
хлеб
зарађивати
.
Јер
само
онај
,
који
ради
,
тај
има
права
на
живот
.
Трутовима
у
лепој
кошници
Србије
,
нема
и
не
може
бити
места
.
Одједном
се
Јованка
трже
и
погледа
на
часовник
,
на
коме
беше
скоро
девет
часова
.
Брзо
се
обукла
,
лампу
угасила
и
журним
корацима
се
упутила
својој
добротворки
,
госпођи
Стојанци
,
да
је
извести
о
оном
,
што
је
тако
дуго
држало
у
неизвесности
...
На
пољу
беше
мрак
,
ветар
је
духао
а
ситна
кишица
је
сипила
.
Електричне
сијалице
су
чкиљиле
,
трепериле
као
да
и
оне
негодоваху
због
овако
ружног
времена
.
Јованка
је
по
таком
хрђавом
времену
журила
пут
куће
Госпође
Стојанке
,
успут
с
времена
на
време
спотичући
се
о
неравну
калдрму
београдску
.
Кад
стиже
пред
кућу
госпође
Стојанке
,
претиште
дугме
од
звонцета
а
одмах
за
овим
врата
се
откључаше
а
на
њима
се
укаже
Анђа
,
служавка
Стојанкина
,
која
пропусти
Јованку
унутра
...
.
Пропустивши
Јованку
,
Анђа
је
поново
закључала
врата
.
Када
је
Јованка
закуцала
на
врата
,
Стојанка
,
која
је
у
тај
мах
седела
читајући
новине
,
трже
се
и
устаде
са
свога
места
и
одазва
се
са
:
—
Слободно
!
У
тај
мах
Јованка
отвори
врата
,
а
очи
јој
беху
пуне
суза
.
Стојанка
је
одмах
из
тих
суза
закључила
,
какав
јој
глас
Јованка
доноси
...
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ПЕТА
Радостан
глас
Прошло
је
већ
равно
месец
дана
,
како
су
се
чика-Паја
и
стрина-Неранџа
вратили
из
Београда
успут
су
се
мало
споречкали
,
но
,
томе
не
треба
давати
много
важности
,
то
код
старих
људи
и
жена
је
нешто
сасвим
обично
.
Чика-Паји
беше
жао
не
само
узалудна
трошка
,
већ
и
пропуштена
времена
.
Ко
познаје
наше
ратаре
,
тај
зна
,
да
они
своју
кућу
не
воле
ни
за
тренутак
оставити
саму
.
А
нарочито
се
љуте
онда
,
када
је
напусте
услед
неког
важног
посла
,
а
у
томе
послу
не
пожњу
успеха
.
Па
тако
се
и
чика-Паја
љутио
на
свој
неуспех
и
узалудан
пут
до
Београда
.
Стрина-Неранџа
му
је
знала
нарав
,
па
је
ту
његову
љутну
кроз
прсте
гледала
.
За
читав
месец
дана
,
Ната
им
је
свега
једну
карту
писала
и
јавила
да
је
Пера
на
путу
оздрављења
и
да
је
у
великом
послу
,
пошто
нових
рањеника
има
,
који
су
донети
из
нових
крајева
.
Једно
јутро
када
устадоше
стрина-Неранџа
ће
да
ослови
чика-Пају
:
—
Е
,
да
знаш
Пајо
,
да
ћемо
данас
добити
радостан
глас
.
Чика-Паја
,
који
је
за
то
време
увијо
обојак
,
и
не
диже
главе
,
већ
онако
сагнут
јој
мало
љутито
одврати
.
—
А
одкуд
ти
можеш
знати
!
?
.
.
Ти
тако
тврдиш
баш
као
да
си
пророк
.
—
Нисам
пророк
—
настави
стрина-Неранџа
—
али
мој
сан
ме
још
никад
до
сад
није
преварио
.
—
Хо
,
мај
!
.
.
—
рече
чика-Паја
усправивши
се
и
удари
ногом
о
земљу
у
знак
да
је
назуо
опанак
и
да
га
дотера
на
нози
—
та
ти
би
могла
састављати
и
сановнике
кад
си
тако
сигурна
у
твоје
снове
.
—
Слушај
само
најпре
да
ти
исприповедам
,
шта
сам
снивала
,
па
онда
можеш
рећи
шта
хоћеш
—
прекиде
га
стрина-Неранџа
мало
опоро
,
као
да
јој
не
беше
право
она
примедба
чика-Пајина
.
—
Е
,
хајд
баш
да
чујем
!
—
рече
јој
чика-Паја
одобровољивши
се
,
видећи
је
да
се
мало
љути
,
а
потом
узе
лулу
истресе
је
и
седне
на
креветац
крај
пећи
.
—
Знаш
Пајо
,
—
отпоче
стрина-Неранџа
отежући
—
сниван
ја
,
као
да
смо
у
неком
другом
селу
.
Па
,
као
ја
и
ти
идемо
неком
широком
стазом
.
А
та
стаза
Боже
,
Боже
,
ни
да
је
лепа
и
равна
да
валда
лепша
не
може
бити
.
И
,
као
ја
и
ти
се
разговарамо
о
нашој
Нати
,
шта
ће
мо
и
како
ћемо
.
Кад
одједаред
,
пуче
пушка
и
ја
се
тргнем
и
пробудим
.
Одмах
сам
у
себи
помислила
,
да
ћемо
од
Нате
добити
глас
и
то
радостан
глас
.
—
Заврши
стрина-Ната
пљеснувши
руку
о
руку
.
—
А
по
чему
ти
то
тако
сигурно
држиш
—
запита
је
чика-Паја
.
—
Како
по
чему
?
—
зачуди
се
стрина-Неранџа
.
—
А
зар
ти
брајко
не
знаш
да
кад
усниш
пуцањ
,
значи
глас
.
—
А
одкуд
баш
од
Нате
.
—
Прекиде
је
чика-Паја
.
—
Зато
,
што
смо
се
баш
о
њој
пре
тога
разговарали
—
увераше
га
стрина-Неранџа
.
—
А
поред
тога
онај
пут
је
био
чист
и
раван
,
значи
,
радост
.
Ето
,
тако
стоји
ствар
кад
не
знаш
да
ти
ја
кажем
.
—
Е
,
ти
си
жено
баш
промућурна
—
пецну
је
чика-Паја
—
штета
што
си
се
удала
за
паора
,
та
ни
министра
не
би
постидила
.
—
Говори
ти
што
ти
драго
,
само
ја
ти
кажем
,
да
ће
тако
бити
,
жив
био
па
видио
—
рече
стрика-Неранџа
мало
љутито
и
изађе
напоље
.
Чика-Паја
после
овога
поново
напуни
лулу
,
оде
да
надгледа
марву
а
после
доручка
оде
у
варошку
кућу
неким
својим
послом
;
где
се
задржао
скоро
до
подне
.
Кад
се
вратио
кући
,
стрина-Неранџа
га
предусрете
још
на
авлијски
врати
:
—
Шта
ти
ја
реко
?
!
.
.
—
А
по
том
издиже
писмо
,
показа
окрећући
га
баш
као
оно
мало
дете
кад
добије
колач
с
вашара
,
па
се
хвали
својим
друговима
.
Чика-Паја
у
тај
мах
је
био
нешто
добре
воље
,
па
ће
да
се
нашали
са
стрина-Неранџом
:
—
Кажем
ја
жено
,
даси
паметна
,
само
нема
ко
да
те
вали
.
—
Узе
писмо
и
пошто
се
увери
како
по
марки
србијанској
,
тако
исто
и
по
Натином
рукопису
,
рече
смешећи
се
:
—
Писмо
јесте
,
а
и
од
Нате
је
,
само
још
не-знамо
да
ли
је
баш
радосно
.
—
Отвори
,
па
ћеш
одма
и
то
видити
—
добаци
му
стрина-Неранџа
успијајући
као
нова
млада
кад
мудрује
.
Чика-Паја
праћен
стрина-Неранџом
уђе
у
собу
и
пошто
се
раскомоти
,
седе
на
столицу
,
узе
писмо
и
пажљиво
га
отвори
.
Пошто
је
наочари
марамицом
убрисао
,
мете
их
и
стаде
писмо
читати
сричући
све
слово
по
слово
:
„
Драги
и
мили
моји
родитељи
,
Ја
сам
Богу
хвала
здрава
,
које
и
вама
од
Бога
желим
,
да
вас
ово
моје
писмо
у
здрављу
и
миру
затече
.
Госпођа
Стојанка
вас
је
много
поздравила
.
А
Пера
је
хвала
Богу
сасвим
оздравио
и
баш
јуче
је
изишао
из
болнице
и
сасвим
сад
добро
изгледа
.
Ја
сам
престала
одлазити
у
болницу
на
дужност
пошто
већ
више
готово
и
нема
рањеника
.
Што
је
било
то
је
прездравило
и
отишло
у
своју
команду
а
неки
опет
одоше
својим
кућама
на
потпуно
оздрављење
.
А
Пера
је
данас
добио
службу
за
писара
у
једној
канцеларији
и
неће
више
да
буде
у
позоришту
.
Па
каже
,
да
вам
пишем
да
дођете
и
да
се
већ
једном
сврши
ствар
и
да
не
оклевате
,
већ
што
пре
дођите
.
А
то
исто
каже
и
госпођа
Стојанка
.
А
и
Пера
каже
,
неће
више
да
се
повлачи
по
туђим
квартирима
.
Па
сад
драги
и
мили
моји
родитељи
,
не
би
имала
више
да
вам
пишем
,
него
и
с
моје
стране
ја
вас
позивам
да
дођете
јер
и
ја
већ
не
волем
да
будем
на
досади
госпођи
Стојанки
.
Не
могу
се
на
њу
ни
најмање
потужити
,
ал
’
опет
доста
је
било
.
Да
,
умало
нисам
заборавила
,
Пера
је
већ
наш’о
и
кума
и
старог
свата
.
А
од
девера
данас
очекује
одговор
да
ли
ће
се
примити
или
да
тражи
другог
.
Као
што
видите
,
овде
је
све
готово
,
само
на
вас
очекујемо
.
А
баба
нека
справи
што
треба
,
јер
одмах
треба
да
купимо
ствари
и
све
друго
што
треба
.
Сад
вас
много
поздравља
и
љуби
ваша
кћи
Ната
.
“
На
дну
писма
је
и
Пера
написао
:
„
Рукољуб
и
поздрав
од
вашег
сина
Пере
.
“
.
За
време
док
је
чика-Паја
писмо
читао
стрина-Неранџа
је
плакала
од
радости
.
А
кад
је
прочитао
последњу
ставку
што
је
Пера
написао
стрина-Неранџа
скочи
са
столице
и
приђе
чика-Паји
:
—
Дед
’
да
видим
јел
’
баш
тако
стоји
.
—
Баш
тако
!
.
.
Ваљда
нећу
лагати
—
љутну
се
мало
чика-Паја
,
а
уједно
јој
пружи
писмо
—
Ето
,
па
види
ако
не
верујеш
.
Стрина-Неранџа
узе
писмо
и
загледа
се
у
њега
па
како
су
јој
очи
биле
пуне
суза
,
није
могла
слова
распознати
,
јер
јој
се
иста
учинише
здраво
ситна
и
ако
беху
баш
доста
крупно
написана
.
То
после
подне
су
се
саветовали
,
шта
им
ваља
чинити
.
За
новац
нису
се
морали
бринути
,
јер
чика-Паја
,
који
је
иначе
био
штедљив
човек
,
имао
је
у
својој
кући
у
свако
доба
по
неколико
стотина
форинти
.
А
хране
,
жита
,
кукуруза
и
јечма
имао
је
изобиља
и
није
продавао
све
дотле
,
док
овима
не
буде
цена
повољна
.
Стрина-Неранџа
се
одмах
дала
на
посао
око
припреме
за
пут
а
чика-Паја
је
седећи
за
столом
узео
парче
хартије
и
оловку
па
је
нешто
рачунао
,
колико
би
му
било
потребно
да
понесе
собом
новаца
.
Наравно
,
рачунао
је
да
за
овај
мах
,
купи
што
Пери
и
Нати
буде
у
први
мах
најнужније
.
Јер
у
себи
је
овако
рачунао
.
Ако
Пера
буде
честит
и
ваљан
,
па
ако
буде
прави
домаћин
,
он
ће
се
у
почетку
и
с
малим
задовољити
.
А
ако
не
буде
,
неће
му
бити
доста
ни
читаво
имање
своје
да
му
уклопи
.
У
осталом
после
њихове
смрти
ничије
и
неће
бити
осим
њихово
.
Но
,
поред
свега
осталог
,
чика-Паја
је
напоменуо
стрина-Неранџи
,
да
би
његова
воља
била
,
када
би
се
деца
повратила
у
село
,
јер
вели
,
њих
двоје
су
већ
прилично
стари
па
би
волео
да
су
њих
двоје
млађи
поред
њих
,
за
сваки
случај
.
Напротив
,
стрина-Неранџа
и
ако
је
у
души
и
сама
то
исто
осећала
,
ипак
је
и
преко
своје
и
чика-Пајине
воље
говорила
да
нема
смисла
,
нарочито
сад
,
када
је
Пера
добио
службу
а
поред
тога
можда
би
Пера
када
би
се
повратио
натраг
био
крив
,
што
је
учествовао
у
рату
и
као
такав
могао
би
лако
и
у
тамницу
доспети
.
Ова
умесна
напомена
стрина-Неранџина
утицала
је
на
чика-Пају
тако
,
да
је
овај
од
тога
тренутка
ту
мисао
сасвим
избио
из
главе
и
више
о
томе
није
ни
речи
споменуо
.
Пред
вече
је
чика-Паја
отишао
до
његовог
кума-Лазе
,
и
саопштио
му
да
сутра
иде
у
Београд
,
а
уједно
га
је
замолио
,
да
му
надгледа
кућу
за
читаво
то
време
.
Кума-Лаза
се
одазвао
молби
свога
кума
,
уверавајући
га
да
се
не
брине
ни
о
чем
,
јер
ће
он
све
учинити
,
баш
онако
,
као
да
је
и
сам
чика-Паја
код
куће
.
Када
се
вратио
кући
,
стрина-Неранџа
је
за
то
време
била
приправила
све
за
пут
,
само
је
чекала
још
на
чика-Пају
,
да
се
још
о
којечему
договоре
.
То
вече
су
као
и
обично
легли
,
да
могу
раније
устати
јер
железница
се
рано
креће
.
Још
је
сумрак
ујутру
био
а
на
сеоској
жељезничкој
станици
беху
стрина-Неранџа
и
Чика-Паја
очекујући
полазак
воза
.
Обучени
беху
у
свечано
рухо
,
а
на
њиховим
лицима
се
могло
прочитати
неко
задовољство
.
Стрина-Неранџа
је
с
времена
на
време
из
дугог
времена
,
да
се
нађе
у
послу
,
намештала
капут
на
чика-Паји
и
марамицом
гладила
и
отирала
свој
плишани
ћурак
.
Када
је
било
време
поласка
,
они
уђоше
у
вагон
а
одмах
затим
воз
се
крену
пут
Београда
,
носећи
собом
стрина-Неранџу
и
чика-Пају
да
приведу
крају
давно
жељену
ствар
.
Да
споје
два
срца
,
да
слију
две
душе
у
једну
,
које
тако
дуго
чезнуше
једно
без
друго
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ШЕСТА
Под
Скадром
Свима
нам
је
већ
познато
,
да
је
малене
Црне
Горе
топ
,
испаљен
руком
црногорског
принца
Петра
,
најмлађег
сина
витешког
краља
Николе
,
објавио
први
рат
Турској
.
Малена
ал
’
витешка
Црна
Гора
је
била
та
,
која
је
прва
од
четири
савезника
учинила
тај
смели
и
одважни
покушај
.
Њезини
соколови
први
крочише
својом
ногом
на
земљу
негдашње
Турске
,
са
заветном
мишљу
,
да
браћу
своју
,
петвековно
робље
ослободе
.
Јаук
,
писак
,
очај
и
вапај
браће
своје
не
могоше
више
слушати
мирне
душе
а
да
им
као
браћа
не
прискоче
у
помоћ
.
Тај
смели
и
одважни
покушај
Црне
Горе
достојан
је
сваког
признања
а
сваки
Србин
мора
се
дивити
и
поносити
,
оваком
смелошћу
браће
своје
Црногораца
.
Прокламација
,
коју
је
витешки
краљ
Никола
издао
својим
храбрим
Црногорцима
,
била
је
од
великог
значаја
а
још
од
већег
утицаја
на
његове
храбре
соколове
.
Сви
као
један
,
листом
се
дигоше
на
оружје
,
пуни
одушевљења
и
пожртвовања
,
готови
умрети
за
част
и
славу
дичне
им
и
ако
малене
Црне
Горе
.
За
најкраће
време
од
прокламације
под
црногорском
бојном
заставом
беху
окупљени
тридесет
хиљада
Црногораца
,
у
потпуној
ратној
опреми
,
спремни
сваког
тренутка
да
крену
на
свога
вековног
непријатеља
и
диндушмана
рода
српскога
.
Главну
команду
над
војском
црногорском
задржао
је
у
својим
рукама
седи
јуначки
краљ
Никола
,
који
и
ако
је
стар
ал
му
је
срце
младо
,
па
и
у
тим
годинама
је
био
вољан
и
сам
лично
се
огледати
са
непријатељем
у
крвавом
боју
.
Војска
је
била
подељена
у
два
одреда
.
Једним
је
одредом
командовао
сердар
Јанко
Вукотић
а
другим
бригадир
Митар
Мартиновић
.
Онај
одред
који
је
стојао
под
командом
Вукотићевом
,
тај
је
прешавши
границу
ударио
на
прва
турска
утврђења
код
Тузи
и
Дечића
.
После
жестоких
бојева
и
чувених
и
неиздрживих
црногорских
јуриша
убрзо
савладаше
непријатеља
отевши
ова
два
утврђења
,
где
заробише
многе
турске
војнике
па
и
самог
турског
главног
заповедника
тих
утврђења
.
Поред
овога
су
запленили
већу
количину
како
оружја
,
муниције
,
тако
и
хране
.
Иза
ових
битака
,
одред
под
командом
сердара
Вукотића
,
јурио
је
напред
,
освајајући
позицију
за
позицијом
,
журећи
у
сусрет
браћи
Србима
,
који
већ
неколико
дана
успешно
воде
бој
на
свима
линијама
.
Храбри
црногорски
соколи
већ
освојише
Беране
,
Ђаковицу
,
Пљевље
,
Плав
и
Гусиње
те
успешно
и
неуморно
надираху
напред
.
Кад
дођоше
пред
Нови
Пазар
,
беху
извештени
,
да
је
овај
већ
у
рукама
храбре
српске
војске
под
командом
чувенога
ђенерала
Михајла
Живковића
.
Величанствен
,
али
и
дирљив
призор
то
беше
,
када
су
две
једнокрвне
и
братске
војске
на
овоме
месту
састаше
после
толико
векова
,
доносећи
слободу
златну
потиштеној
браћи
својој
.
Свечан
то
беше
моменат
,
када
се
браћа
сусретоше
и
братски
загрлише
,
пољубише
,
стиснувши
једни
другима
јуначке
деснице
у
знак
,
да
од
онога
момента
никакве
интриге
,
никакве
силе
неће
бити
која
ће
ова
два
братска
и
једнокрвна
народа
раздвојити
.
Многе
сузе
радоснице
се
на
овоме
светоме
месту
пролише
.
Жене
,
деца
,
старци
и
бабе
склопљених
руку
подигнутих
к
’
небу
,
благосиљаху
српску
и
црногорску
војску
,
која
им
ето
донесе
слободу
,
после
толико
вековног
робовања
.
Од
овога
места
,
црногорска
војска
је
кренула
на
југ
,
пошто
је
своју
задаћу
на
овој
страни
завршила
.
Такође
,
неуморно
је
јурила
да
притекне
у
помоћ
другом
одреду
,
који
је
био
под
командом
ђенерала
Митра
Мартиновића
,
а
који
је
имао
ту
задаћу
,
да
опседне
Скадар
,
тај
по
природи
неосвојиви
град
.
Србијанска
војска
,
такође
је
хтела
поћи
са
црногорском
војском
,
да
јој
помогне
при
заузећу
овога
тврдог
и
неосвојивога
града
.
Но
,
витешки
краљ
Никола
,
знајући
да
је
свака
србијанска
пушка
и
сваки
српски
војник
потребан
на
другој
страни
,
јер
знао
је
да
Срби
бију
бој
на
широком
фронту
,
а
поред
овога
један
значајан
део
своје
снаге
оцепише
и
послаше
Бугарима
у
помоћ
пред
Једрене
,
па
се
бојао
,
да
не
би
ослабио
српску
моћ
,
која
је
стајала
пред
надмоћном
снагом
турском
.
Ова
је
чињеница
нагнала
витешког
краља
Црне
Горе
да
не
прими
у
овај
мах
понуђену
му
помоћ
од
браће
своје
;
уздајући
се
у
сопствену
снагу
својих
соколова
,
да
ће
га
они
и
сами
моћи
заузети
...
Већ
је
више
од
два
месеца
,
како
су
црногорска
два
одреда
војске
почеле
стезати
обруч
око
Скадра
,
не
би
ли
га
принудили
на
предају
.
Сваку
стопу
који
Црногорци
освојише
испред
овога
града
,
залише
је
крвљу
,
јер
и
непријатељ
је
био
на
висини
свога
позива
и
дужности
,
бранећи
ту
једину
још
тачку
,
тај
једини
град
на
западу
,
над
којим
се
још
увек
у
пркос
вијо
полумесец
.
У
Скадру
беше
у
први
мах
главни
командант
Хасан
Риза
беј
,
а
када
је
овај
једне
ноћи
убијен
,
заступио
га
је
храбри
Есад-паша
,
који
је
јуначки
бранио
овај
град
.
Црногорски
су
одреди
јуришима
освајали
положаје
,
не
би
ли
били
на
домаку
Тарабоша
,
Бардањолта
и
Брдице
,
тих
кључева
гордога
Скадра
.
Та
три
бедема
,
гордо
се
уздизаху
,
на
којима
беше
скадарска
посада
,
пркосећи
црногорским
соколовима
,
који
се
већ
два
месеца
јуначки
боре
,
не
би
ли
бар
један
заузели
и
са
њега
делили
мегдан
.
Бардањолт
Црногорци
су
једанаест
пута
јуришима
били
заузимали
и
поново
га
уступали
,
пошто
нису
могли
да
одоле
ватри
са
Брдице
и
Тарабоша
.
Једанаести
пут
када
га
заузеше
,
беху
господари
од
њега
и
не
уступише
га
више
натраг
непријатељу
у
руке
.
Када
је
витешки
краљ
Никола
видео
,
да
јуришем
се
не
постизава
велики
успех
,
а
очевидно
се
губи
снага
његове
војске
,
наредио
је
,
да
се
више
не
јуриша
,
већ
да
се
држи
опседнут
,
да
га
оцепи
од
осталог
света
и
да
га
на
тај
начин
примора
глађу
на
предају
.
За
ово
време
,
чаркање
је
било
,
али
веће
и
значајније
битке
,
није
било
.
Но
,
захваљујући
онима
,
који
беху
непријатељи
Црној
Гори
тако
исто
и
читавој
акцији
балканских
савезника
,
Скадар
је
добио
хране
преко
Скадарског
језера
и
то
преко
Св
.
Ивана
,
који
је
још
у
то
време
био
слободан
,
јер
снага
црногорске
војске
не
беше
довољна
,
да
овај
град
потпуно
заокружи
.
У
то
време
браћа
Србијанци
свршише
и
последњу
битку
на
Битољу
,
где
потпуно
уништише
и
последњу
снагу
непријатеља
.
Одавде
не
чекајући
позив
,
пожурише
својој
браћи
Црногорцима
у
помоћ
.
Преко
Солуна
грчки
бродови
пренеше
српску
војску
преко
Санђовани
ди-Медуа
,
заједно
са
великим
опсадним
топовима
,
које
Црногорци
нису
имали
а
без
којих
се
овакова
тврђава
,
као
што
је
Скадар
,
не
може
ни
узети
без
огромних
жртава
.
А
и
сам
краљ
Никола
је
штедео
своје
соколове
,
јер
је
једном
приликом
рекао
:
Скадар
ће
бити
онда
мој
,
када
га
нећу
освојити
по
цену
10
.
000
жртава
.
Када
је
стигла
србијанска
војска
под
командом
ђенерала
Петра
Бојовића
,
Црногорци
оживеше
.
Брзо
је
учињен
распоред
,
тако
,
да
се
Скадар
има
сасвим
оделити
од
осталог
света
.
Када
је
ова
жива
верига
потпуно
опасала
Скадар
после
кратког
времена
се
осетила
малаксалост
код
непријатеља
...
Један
од
најзанимљивијих
догађаја
који
се
одиграше
пред
Скадром
,
беше
заузеће
Бардањолта
;
који
је
стао
живота
многих
црногорских
соколова
,
као
што
се
те
ниже
видети
.
Петак
је
,
25
.
јануар
.
Небо
чисто
,
сунце
топло
,
дан
не
може
бити
лепши
.
На
пространом
хоризонту
свуда
мир
.
Као
да
се
и
не
слути
,
колико
ће
живота
угасити
овај
дан
.
Један
покрет
,
само
једна
реч
,
разнесена
од
електричне
струје
по
командама
разних
војних
одељења
,
заподенуће
борбу
,
отвориће
хрвање
,
распалиће
страст
касапљења
,
којега
се
и
данас
цивилизација
лаћа
као
потоњег
средства
за
победу
.
Тачно
у
10
сати
,
артиљерија
под
командом
књаза
Петра
огласи
почетак
боја
,
т
.
ј
.
продужење
рата
са
петвековним
непријатељем
,
после
привременог
примирја
.
С
леве
стране
,
испод
Бокса
,
затресао
се
ваздух
,
носећи
звук
гранате
у
правцу
Скадра
.
У
трен
прихватише
и
остали
.
Ту
и
тамо
у
даљини
око
Бардањолта
већ
се
вију
колутови
дима
.
Краљ
и
сва
његова
пратња
,
на
положају
су
за
посматрање
.
Музика
свира
црногорску
химну
.
Свак
је
узбуђен
.
Откривене
главе
краљ
стоји
тренутак
два
непомично
,
гледајући
у
правцу
боја
.
Затим
седа
,
узима
слушалицу
од
телефона
,
тражи
извештаје
,
даје
наредбе
хладно
,
разумљиво
,
учествујући
душом
и
срцем
у
највећим
мукама
својих
војника
,
својих
официра
,
знајући
,
да
ће
и
сада
,
као
и
вазда
до
сад
,
извршити
своју
дужност
,
испунити
дуг
према
домовини
са
пожртвовањем
отаца
и
дедова
са
Граховца
и
Вучјег
Дола
.
А
они
знају
,
да
је
њихов
краљ
,
њихов
врховни
командант
за
њима
,
да
с
њима
осећа
,
с
њима
дише
,
у
њихову
животу
налазећи
свој
живот
,
у
њиховој
слави
свој
највиши
понос
.
Бардањолт
је
постао
прави
вулкан
са
много
и
безброј
кратера
.
Дим
од
граната
оставља
трагове
на
врху
,
средини
,
подножју
и
окрајцима
.
Под
унакрсном
је
нашом
топовском
ватром
.
Као
да
се
и
само
небо
запалило
на
ономе
крају
.
Артиљеријски
је
двобој
распаљен
жестином
до
очајања
.
Иза
Брдице
помаља
се
дим
српских
топова
.
Душа
од
радости
трепери
у
сваком
Црногорцу
.
Две
војске
од
једног
народа
,
двеју
братских
краљевина
,
ударају
прсима
о
силна
и
тврда
утврђења
Скадра
,
који
се
гордо
уздиже
у
пркос
непобедивим
српским
војскама
.
У
десно
преко
Скадарско
Језеро
,
високи
Тарабош
је
у
црно
завијен
.
Врх
му
се
и
не
види
.
Једна
за
другом
гађају
торпедске
гранате
од
одреде
ђенерала
Митра
Мартиновића
.
Видевши
то
црногорски
соколови
,
као
да
добише
крила
закликташе
:
—
Удри
Митра
!
.
.
Весела
ти
мајка
!
.
.
Сирена
телефонске
слушалице
у
краљевим
рукама
,
својим
нежним
звуком
даје
глас
,
да
неко
зове
из
ватре
са
далеког
бојног
фронта
.
Наследник
,
краљевић
Данило
,
главни
командант
војске
,
шаље
оцу
преко
телефона
са
фронта
први
извештај
.
Краљ
брзо
ставља
слушалицу
на
ухо
и
пажљиво
слуша
.
Лице
му
се
ведри
,
очи
задовољством
засјаше
.
Присутни
,
који
беху
око
краља
приметише
,
да
долазе
први
добри
гласи
.
Бој
је
у
пуном
јеку
.
Борба
бесни
свуда
:
око
Бардањолта
,
иза
њега
на
Шилдији
,
у
Штоју
,
поред
језера
,
за
Брдицом
,
испод
Тарабоша
.
Нема
више
места
,
на
којем
оба
противника
не
би
били
у
сукобу
.
Сунце
бије
у
зенит
.
Подне
је
.
Врућина
је
.
Али
је
жешћа
ватра
закрвављених
,
који
на
целом
фронту
деле
мегдан
помоћу
свију
родова
оружја
.
Брза
пушчана
ватра
и
митраљези
оглашују
,
да
је
пешадија
у
акцији
.
Први
резултат
:
пала
је
Муселимова
главица
,
праг
Великог
Бардањолта
;
две
непријатељске
батерије
ућуткане
српском
артиљеријом
.
Наши
бомбаши
примакли
се
већ
првим
шанчевима
Тарабоша
,
пешадија
жицама
на
Бардањолту
.
Као
човек
,
који
се
у
зноју
под
тешким
теретом
скрхан
испео
на
високу
главицу
и
учинио
први
дугачки
уздах
олакшања
,
тако
и
присутни
после
тих
вести
одахнуше
и
поседаше
око
краља
,
да
с
пуним
грудима
ваздуха
прате
даљи
ток
крваве
драме
.
У
исти
мах
приспела
је
у
главни
штаб
са
Цетиња
,
храбра
књагињица
Ксенија
,
да
се
у
првим
тренутцима
невоље
стави
на
расположење
Црвеном
Крсту
,
око
рањеника
.
Претпостављало
се
,
да
после
овакове
битке
број
рањеника
неће
бити
мали
,
јер
се
не
освајају
градови
без
жртава
,
без
крви
и
меса
,
и
то
из
руку
дивљег
непријатеља
,
који
се
упорно
брани
.
Битка
се
продужила
.
Трајала
је
и
ноћу
.
У
вече
се
вратише
у
главни
логор
наследник
и
књаз
Петар
да
поднесу
краљу
опширне
усмене
извештаје
.
Целе
ноћи
чуо
се
митраљез
,
час
од
стране
Бардањолта
,
час
из
Штоја
,
час
иза
Тарабоша
.
Ноћ
је
протекла
у
узбуђењу
,
које
је
појачано
грувањем
топова
.
Као
да
се
тресла
сва
околина
Скадарског
Језера
.
Оптични
телеграф
од
брда
до
брда
,
од
позиције
до
позиције
искрама
саопштава
разговоре
.
Непријатељ
је
на
муци
.
Други
је
дан
као
и
први
,
али
друга
ноћ
мучнија
и
тежа
од
прве
.
Средиште
је
српске
војске
према
Брдици
.
Ни
паклена
фантазија
не
би
се
могла
страшније
замислити
,
но
што
је
те
друге
ноћи
изгледао
сав
велики
простор
бојишта
.
Целе
ноћи
краљ
је
са
наследником
престола
Данилом
и
књазом
Петром
био
на
месту
за
посматрање
.
Недељу
,
трећи
дан
битке
,
поздравила
је
на
освитку
појачана
артиљеријска
ватра
.
Не
зна
се
,
на
којој
страни
жешћи
бој
.
Ипак
,
погледи
сви
беху
упрти
само
на
врх
Бардањолта
.
Отуд
се
очекује
решење
тродневне
и
двоноћне
тешке
и
крваве
битке
.
Војници
на
целом
фронту
малаксали
од
неспавања
и
умора
—
тако
гласе
извештаји
команданта
.
—
Али
се
опет
зато
држе
јуначки
.
Страст
борбе
све
их
је
захватила
.
Неће
попустити
док
започети
бој
не
крунишу
успехом
.
Прошло
је
подне
.
У
1
час
и
40
минута
ђенерал
Вукотић
,
шеф
главнога
штаба
,
телефонира
краљу
са
Нерфуша
,
да
је
наредио
,
да
се
јуриш
на
шанчеве
Баудањолта
сад
отпочне
.
Краљ
после
овога
спушта
слушалицу
,
наследник
престола
Данило
и
књаз
Петар
примакли
се
својим
великим
дурбинима
.
Наста
нема
тишина
...
Свак
као
укопан
на
своме
месту
.
Душа
је
гледаоцима
застала
у
врату
.
Велики
,
значајни
одлучни
тренутци
.
Још
само
неколико
минута
,
па
ће
се
у
оним
жицама
,
што
се
на
децималном
дурбину
једва
виде
,
заплести
кости
и
жиле
храбрих
синова
вучедолских
победитеља
.
Још
само
минут
два
па
ће
у
масама
изгинути
синови
Црне
Горе
за
свету
ствар
,
узвишену
,
за
ствар
правде
,
слободе
,
за
бољу
будућност
своје
домовине
и
с
њоме
целога
Српства
.
Још
минут
два
,
и
за
оне
витезове
,
онај
цвет
снаге
наше
државе
с
поносом
ће
се
рећи
:
благо
оном
ко
до
вијек
живи
,
имао
се
рашта
и
родити
.
Краљ
се
одмаче
од
свога
дурбина
.
Скиде
капу
.
Очи
му
засузише
.
По
његовом
великом
челу
котрљају
се
капљице
зноја
.
Своје
храбре
војнике
прати
како
јуришају
у
неминовну
смрт
.
—
Три
наша
барјака
лепршају
се
на
шанчевима
на
Врху
Бардањолта
—
рече
краљ
гледајући
на
дурбин
.
Опет
код
свих
силно
узбуђење
.
Дубоко
потресе
све
присутне
овај
усклик
краља
и
господара
малене
али
јуначке
Црне
Горе
.
Наследник
одмакнуо
главу
од
дурбина
и
за
тренутак
два
очи
покрио
дланом
деснице
.
Кнез
Петар
привија
се
уз
њега
и
са
сузама
у
очима
прати
касапљење
око
шанчева
.
По
томе
наследник
опет
посматра
и
гласно
саопштава
,
да
је
одо
свуда
на
шанчевима
навалила
наша
војска
.
Жице
су
већ
испресецане
.
У
2
и
по
часа
по
подне
телеграфски
извештај
ђенерала
Вукотића
краљу
донео
је
кратко
саопштење
:
да
је
наша
храбра
војска
Бардањолт
заузела
на
јуриш
.
—
Живео
краљ
!
.
.
Живела
војска
!
.
.
—
захори
се
са
свих
страна
у
главном
логору
.
Тек
сада
је
било
занимљиво
посматрати
бегство
непријатеља
низа
страну
Бардањолта
.
Шрапнели
наших
топова
,
који
су
веома
вешто
крчили
пут
јуришу
,
такође
су
вешто
стопу
у
стопу
непријатеља
гонили
.
Низ
Бардањолт
бежао
је
непријатељ
у
страху
метежу
,
нереду
.
Могле
се
видети
читаве
масе
,
па
коњи
,
мазге
,
карови
,
кароце
,
све
се
то
у
паничном
страху
повлачило
према
мосту
на
Киру
,
где
падају
наши
шрапнели
и
од
масе
направе
клупче
,
које
се
котрља
у
корито
реке
.
По
заузећу
Бардањолта
,
наша
артиљеријска
ватра
била
је
управљена
на
Мали
Бардањолт
,
да
отуда
непријатељ
не
би
дошао
у
помоћ
Великом
Бардањолту
.
Али
он
то
није
ни
покушао
.
Толико
је
био
сломљен
,
претучен
,
изненађен
и
деморализован
.
Ноћ
је
прекинула
битку
.
Бардањолт
,
врата
Скадра
у
нашим
је
рукама
.
Сутра
кад
освану
дан
,
слика
разбојишта
беше
страховита
,
беше
језовита
.
Лево
преко
главице
Бардањолта
,
како
су
Турци
били
сместили
топовске
широке
цеви
,
пружала
се
језовита
слика
.
Ту
је
у
једној
огромној
маси
без
форме
лежало
мноштво
лешина
између
крви
и
комада
меса
:
размрсканих
лубања
,
разлупана
прса
,
одрубљене
главе
,
одломљене
руке
и
ноге
лежале
су
разбацане
тамо
амо
по
мочвари
крви
;
свуд
унаоколо
влажно
тле
и
рушевине
натопљене
крвљу
.
То
беше
крв
оних
соколова
,
оних
витезова
,
који
не
жалећи
драгоцене
животе
своје
приносећи
их
на
олтар
и
жртвеник
отаџбине
своје
,
за
част
и
понос
рода
свога
,
за
славу
и
дику
своје
миле
и
драге
али
јуначке
отаџбине
—
Црне
Горе
.
Слава
јунацима
!
.
.
Слава
соколима
!
.
.
Крв
њихова
која
је
натопила
ову
земљу
,
биће
светиња
сваком
Црногорцу
,
сваком
Србину
,
који
ће
пролазећи
крај
Бардањолта
са
страхопоштовањем
газити
ту
земљу
,
јер
ће
знати
да
је
та
земља
натопљена
крвљу
својих
отаца
,
дедова
,
натопљена
крвљу
,
крви
своје
.
А
високи
Бардањолт
ће
бити
кроз
векове
сведок
херојских
подвига
двеју
једнородних
војсака
,
српске
и
црногорске
;
који
ће
потоњим
нараштајима
ових
,
причати
,
како
је
слога
јача
од
града
најтврђега
.
Како
удружена
браћа
,
удруженом
снагом
сломише
вековну
турску
силу
и
учинише
крај
господству
њихову
на
—
Балкану
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
СЕДМА
Нове
сметње
.
Престао
је
рад
у
болницама
.
Стојанка
,
која
је
за
то
читаво
време
неуморно
радила
,
није
водила
ни
најмање
рачуна
о
своме
здрављу
,
јер
се
беше
сва
и
душом
и
телом
заложила
за
свету
ствар
Србије
.
Од
претерана
умора
,
неспавања
и
бриге
у
разним
тренутцима
,
у
којима
се
Србија
за
време
рата
налазила
,
на
Стојанку
је
то
доста
утицало
;
те
и
ако
беше
јаког
састава
знатно
је
ослабила
.
Ту
слабост
и
малаксавање
Стојанка
у
оном
бурном
времену
,
када
још
пристизаху
рањеници
,
није
ни
осећала
.
А
сад
,
када
сав
тај
рад
и
стрепња
престаде
,
она
је
почела
осећати
,
но
у
први
мах
није
много
пажње
томе
посвећивала
.
Њезина
служавка
Анђа
,
то
је
приметила
,
па
јој
је
једном
приликом
и
рекла
:
—
Не
знам
госпођо
,
да
ли
се
то
мени
чини
,
али
ви
ми
од
неког
времена
бивате
слабији
.
На
ову
Анђину
примедбу
Стојанка
се
добродушно
насмеши
и
одврати
:
—
Чини
се
то
теби
драга
Анђо
,
увек
сам
ја
овакова
и
била
.
После
оваког
одговора
,
Анђа
је
изашла
сумњиво
окрећући
главом
,
а
у
себи
је
помислила
,
да
се
госпођа
Стојанка
у
томе
јако
вара
и
да
сама
себе
обмањује
.
Када
је
једном
приликом
стала
пред
огледало
,
Стојанка
је
овога
пута
видела
и
сама
,
да
Анђа
има
потпуно
право
,
када
јој
је
рекла
,
да
се
за
ово
време
доста
изменула
.
Та
промена
није
јој
задавала
много
бриге
,
јер
у
себи
је
овако
резоновала
:
Од
претерана
рада
и
бриге
свако
се
троши
и
умно
и
физички
,
а
када
престане
претерани
рад
и
брига
наступа
одмор
,
који
доноси
опорављење
читавом
организму
човечјем
.
Са
том
је
утехом
Стојанка
одступила
од
огледала
и
није
више
на
то
ни
помишљала
.
Истина
рад
физички
је
престао
,
али
брига
,
која
троши
душевну
снагу
човека
,
та
још
није
престала
.
Србија
је
своју
задаћу
,
са
непријатељем
већ
довршила
,
али
у
целости
још
не
.
Њезини
синови
се
још
налазе
испод
Једрена
и
Скадра
,
ова
два
најтврђа
града
,
ова
два
најмодернија
утврђења
о
која
још
имају
да
лупају
прса
јуначка
деца
,
херојски
синови
мајке
Србије
.
Та
неизвесност
задаваше
Стојанки
бриге
,
јер
је
знала
,
да
војници
који
беху
као
опсадници
ових
градова
,
много
трпе
услед
онако
хрђава
времена
и
да
су
многи
услед
тога
већ
и
пропали
због
болести
,
назеба
и
промрзлости
.
А
њезину
бригу
и
терет
удвостручило
је
писмо
које
је
добила
од
свога
вереника
,
мајора
Жарка
.
Писмо
гласи
:
„
Драга
Стојо
!
Твоје
последње
писмо
примих
,
но
позиву
се
не
могу
одазвати
.
Уреди
ствар
и
сама
а
младенцима
желим
сваку
срећу
.
На
два
сата
после
овога
писма
,
крећем
по
заповести
врховне
команде
са
једним
одредом
за
Скадар
.
Придодат
сам
штабу
ђенерала
Бојовића
,
који
се
налази
тамо
,
као
главнокомандујући
српске
помоћне
војске
под
Скадром
.
Путоваћу
преко
Солуна
грчким
бродовима
,
све
до
Шинђина
,
камо
ћемо
се
искрцати
и
продужити
за
Скадар
.
Како
сам
извештен
,
сад
ће
да
се
предузму
све
мере
,
да
се
Једрене
и
Скадар
,
ова
два
горда
града
силом
сломе
.
Па
време
је
.
Не
сме
се
чекати
,
због
политичких
прилика
и
трзавица
у
Европи
,
што
нам
наши
непријатељи
спремају
.
Парола
је
,
ове
градове
узети
ма
по
цену
највећих
жртава
.
Извештаји
са
лондонске
амбасадорске
конференције
мира
,
немило
по
нас
звуче
.
То
нас
је
још
више
очеличило
у
борби
за
наша
света
права
.
Плодове
наших
успеха
,
плаћени
проливеном
крвљу
наших
јунака
,
ето
,
сад
хоће
Европа
,
та
наметнута
туторка
малим
народима
,
да
нам
их
ускрати
.
Навукла
је
на
себе
одежду
мира
,
у
руке
је
узела
маслинову
гранчицу
а
у
души
јој
кипти
и
ври
подлаштво
и
неправда
.
Па
нека
.
Све
у
своје
време
.
Доћи
ће
време
,
када
ће
јој
народи
здерати
одежду
мира
,
истрћи
из
руке
маслинову
гранчицу
и
видети
је
у
свој
нагости
њезиној
,
па
и
учинити
крај
њезином
неправедном
и
силом
наметнутом
туторисању
.
И
опет
ти
велим
:
Све
у
своје
време
.
Кад
стигнем
на
опредељено
место
,
писаћу
ти
опширно
о
путовању
,
јер
ћу
водити
дневник
са
овога
пута
.
Поздрав
свима
а
тебе
грли
твој
Жарко
.
“
Када
је
Стојанка
прочитала
писмо
,
дубоко
уздахну
а
преко
усана
јој
и
нехотично
прелетеше
ове
четир
речи
:
—
Све
у
своје
време
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ОСМА
На
раскрсници
Већ
је
прошло
три
недеље
како
је
супруга
Оберкнежевићева
отишла
код
тетке
.
Одмах
прве
недеље
му
је
писала
писмо
,
опширне
садржине
,
у
коме
му
је
пребацила
да
он
више
пажње
посвећује
Катарини
,
него
њој
,
његовој
венчаној
жени
.
И
да
се
неће
више
повратити
све
дотле
,
док
се
не
одрече
пријатељства
с
Катарином
.
Оберкнежевић
примивши
то
писмо
,
згужвао
га
и
бацио
,
а
у
себи
је
помислио
,
бар
да
хоће
да
остане
при
својој
одлуци
,
али
се
он
Катарине
и
њезина
пријатељства
неће
одрећи
.
Друге
и
треће
недеље
стизала
су
писма
сличне
садржине
,
али
свако
доцније
писмо
,
било
је
писано
у
блажијем
тону
,
из
чега
се
могло
закључити
,
да
би
госпођа
а
уз
неке
измене
услова
,
пристала
да
се
поврати
своме
супругу
.
Но
Оберкнежевић
се
слабо
освртао
на
писма
своје
супруге
и
ни
на
једно
њезино
писмо
није
одговорио
.
Последње
писмо
примио
је
баш
око
подне
.
Када
га
је
отворио
,
ничега
новог
у
њему
није
нашао
,
осим
,
стара
пребацивања
и
претњи
да
ће
се
отровати
,
ако
јој
на
то
писмо
не
одговори
.
Оберкнежевић
се
лако
насмеши
и
кроз
зубе
прошапта
:
—
Женска
посла
...
Стара
песма
...
По
подне
је
одмах
отишао
Катарини
,
да
је
посети
и
да
јој
покаже
писмо
.
А
овога
пута
се
био
чврсто
одлучио
,
да
јој
каже
своју
намеру
,
своју
жељу
коју
већ
дуже
времена
у
своме
срцу
скрива
.
Кад
је
стигао
код
Катарине
,
затекао
је
Ержу
,
служавку
у
дворишту
,
од
које
је
чуо
да
је
госпођица
код
куће
и
да
је
још
у
трпезарији
.
Оберкнежевић
пре
но
што
ће
ступити
унутра
закуца
на
врата
,
на
што
му
се
Катарина
весело
одавна
:
—
Слободно
!
.
.
Ступајући
унутра
Оберкнежевић
је
још
веселије
поздрави
:
—
Ако
сте
ручали
,
нек
вам
је
на
здравље
...
—
А
ако
нисмо
?
—
весело
и
несташно
му
добаци
Катарина
.
—
Е
,
онда
ћу
вам
пожелети
добар
апетит
,
т
.
ј
.
кад
будете
отпочели
ручак
,
па
макар
вам
и
ја
морао
помоћи
.
—
Добаци
јој
Оберкнежевић
,
који
је
овога
пута
био
ванредно
расположен
.
—
Сажаљевам
случај
—
кокетно
му
одврати
Катарина
—
али
смо
данас
и
преко
обичаја
били
вредни
те
смо
још
око
дванаест
часова
обавили
тај
свакодневни
облигатни
посао
.
Оберкнежевић
слеже
рамени
и
седе
на
понуђену
му
столицу
;
а
уз
то
јој
добаци
акцентирајући
сваку
реч
:
—
Бога
ми
,
по
мене
веома
хрђав
знак
.
—
Како
?
.
.
У
чему
?
.
.
—
Упита
га
Катарина
а
при
овим
речима
се
мало
уозбиљи
.
—
Први
корак
,
прва
проба
,
па
не
иде
ми
за
руком
.
Другим
речима
,
на
првом
кораку
корпа
.
То
ми
се
никако
не
допада
.
—
Рече
јој
Оберкнежевић
издигнувши
обрве
на
сред
чела
,
а
по
том
се
лако
насмеши
гледајући
испитивалачки
у
Катарину
.
—
Први
корак
,
прва
проба
,
на
првом
кораку
корпа
,
просто
не
могу
да
вас
разумем
господине
Оберкнежевићу
.
—
Ове
речи
Катарина
је
пропратила
са
очевидним
чуђењем
.
—
Не
разумете
?
!
—
зачуди
се
Оберкнежевић
још
више
упиљивши
се
у
Катарину
,
тако
,
да
је
чисто
хтео
,
да
му
Катарина
из
његових
очију
сама
прочита
његову
жељу
и
намеру
,
за
коју
до
овога
тренутка
није
знала
.
—
Верујте
ми
не
!
—одговори
му
лаконски
Катарина
.
—
Е
,
кад
не
разумете
,
бићу
тако
слободан
,
па
да
вам
објасним
ту
читаву
загонетку
,
јер
као
што
видим
за
вас
и
није
ништа
друго
до
ли
загонетка
.
—
У
овај
мах
Оберкнежевићу
глас
је
почео
да
дрхће
,
а
нека
језа
прође
га
читавим
телом
,
као
оно
оптуженика
,
који
седећи
на
оптуженичкој
клупи
,
чека
,
да
му
се
прочита
пресуда
.
—
Пардон
!
.
.
Морам
вас
прекинути
,
да
не
бих
после
заборавила
—
упаде
му
у
реч
Катарина
.
—
О
,
молим
.
Је
ли
што
важно
?
—
упита
је
Оберкнежевић
а
на
лицу
му
се
могло
приметити
неко
непријатно
осећање
.
—
Врло
важно
!
—
Нагласи
Катарина
,
а
по
том
за
час
отрча
у
салон
и
након
врло
кратке
паузе
поврати
се
,
носећи
у
руци
два
писма
.
—
Писма
!
.
.
Одакле
,
ако
смем
питати
?
—
То
ћете
одмах
дознати
—
рече
Катарина
и
пружи
их
Оберкнежевићу
.
Оберкнежевић
узевши
писма
,
по
марки
и
рукопису
на
коверти
прво
писмо
познаде
и
рече
:
—
Ово
је
од
госпође
Стојанке
.
—
Тако
је
.
—
потврди
Катарина
.
—
А
ово
друго
?
.
.
—
А
то
друго
,
—
осмехујући
се
,
Катарина
га
посматраше
тврдо
верујући
,
да
неће
погодити
—
то
је
за
вас
Гордијев
чвор
...
—
И
ово
друго
је
из
Београда
...
—
Одакле
је
,
то
није
тако
тешко
погодити
,
него
од
кога
је
?
После
ових
речи
Оберкнежевић
је
напрегао
очи
и
ум
,
не
би
ли
се
сетио
од
кога
може
да
је
то
друго
писмо
из
Београда
.
Окретао
га
је
,
превртао
,
нагађао
,
али
му
све
то
беше
узалуд
.
Најзад
кад
после
дужег
испитивања
и
нагађања
није
могао
да
погоди
,
тада
хтеде
писмо
из
коверта
извадити
:
—
Е
,
кад
је
Гордијев
чвор
,
ја
ћу
га
разрешити
,
баш
као
оно
Александар
Велики
што
га
је
мачем
пресекео
.
Катарина
видећи
,
шта
хоће
Оберкнежевић
да
учини
,
она
га
једним
покретом
руке
спречи
у
томе
уз
напомену
:
—
Може
бити
,
да
је
оно
деликатне
садржине
,
за
коју
би
требала
само
ја
да
знам
.
На
ове
речи
се
Оберкнежевић
трже
;
—
Онда
молим
за
опроштење
.
Јер
нисам
тражио
дозволу
да
то
учиним
.
—
На
сваки
начин
.
—
Добаци
му
Катарина
седајући
на
столицу
,
а
по
том
се
лако
насмеши
,
јер
је
видела
,
да
се
Оберкнежевић
нашао
у
неприлици
—
У
осталом
,
нећу
да
вас
мучим
,
рећи
ћу
вам
и
сама
...
—
Дакле
?
—
Од
Боривоја
Радојковића
...
—
Ово
је
Катарина
изговорила
тако
,
да
је
сваки
слог
акцентирала
.
—
Од
Радојковића
?
!
—
зачуди
се
Оберкнежевић
.
—
Да
.
—
Па
зар
је
тај
човек
жив
?
!
—
Као
што
видите
,
на
сваки
начин
је
жив
,
јер
то
писмо
је
од
њега
и
његовом
је
руком
писано
.
—
Врло
чудновато
!
.
.
—
рече
Оберкнежевић
сумњиво
окрећући
главом
.
—
Зашто
?
—
Па
...
био
се
пронео
глас
—
отпоче
Оберкнежевић
отежући
—
да
је
у
једној
битци
погинуо
.
Ту
су
вест
и
некоји
листови
донели
.
—
Па
у
оном
бурном
времену
,
вероватно
,
да
се
пронео
такав
глас
о
њему
.
Но
с
радошћу
можемо
примити
да
се
тај
глас
није
обистинио
.
—
Радост
вашу
и
ја
делим
с
вами
—
добаци
јој
Оберкнежевић
,
правећи
се
да
му
је
овај
глас
веома
пријатан
.
Но
,
у
души
је
овога
пута
ствар
контра
осећао
.
Он
је
врло
добро
знао
,
да
је
Стојанка
још
пре
рата
радила
на
томе
,
да
се
Катарина
уда
за
Боривоја
Радојковића
,
другог
шефа
београдске
полиције
.
И
да
ствар
није
приведена
крају
,
услед
рата
.
Но
,
међутим
,
Оберкнежевић
је
био
чест
посетилац
Катаринин
,
па
се
у
њему
из
пријатељства
распали
жар
љубави
према
лепој
и
дражесној
Катарини
,
а
овоме
је
још
више
допринео
рђав
породични
живот
Оберкнежевићев
са
својом
супругом
,
која
је
била
до
крајности
љубоморна
а
овај
је
био
прави
контраст
њој
,
јер
је
волео
слободу
у
најширем
смислу
човечјег
живота
.
А
као
најглавнији
разлог
био
је
тај
,
што
је
Катарина
била
наследница
једног
огромног
имања
,
које
би
Оберкнежевићу
добро
дошло
,
