,остатке
покварена
лоја
,
ужежене
масти
и
смрдљива
зејтина
.
Све
ове
лако
запаљиве
ствари
имале
су
да
послуже
као
видни
и
несумњиви
докази
орловачке
привржености
.
Јер
у
колико
више
лоја
и
катрана
који
грађанин
спали
пред
својом
кућом
,
у
толико
је
топлија
његова
оданост
престолу
.
А
по
чему
би
се
најпосле
и
мерила
„
жарка
приврженост
,
“
ако
не
по
ширини
и
висини
пламена
,
који
лиже
од
упаљених
катранских
тулумина
?
Али
није
Орловац
палио
само
катран
и
лој
у
почаст
кнезу
Мутимиру
;
спаљено
је
ту
још
и
стотине
других
ствари
.
Том
приликом
много
је
куче
остало
без
своје
кочине
,
многа
квочка
без
свог
гнезда
,
а
поремећени
су
доста
и
сами
мишеви
и
пацови
.
Стари
сандуци
,
разобручана
чамова
бурад
и
многе
друге
ствари
,
које
су
служиле
као
станови
овим
добрим
животињама
—
све
то
изношено
је
на
улицу
да
ту
у
вече
буде
спаљено
,
а
све
у
славу
кнеза
Мутимира
.
Неки
домаћини
орловачки
пали
су
чак
у
такав
севдах
због
кнежева
доласка
,
да
су
попалили
гомиле
ђубрета
што
су
годинама
стојале
у
њиној
авлији
.
И
иначе
је
Орловац
због
овога
кнежевог
доласка
претрпио
многе
и
многе
промене
.
Неке
од
тих
промена
имале
су
утицаја
чак
и
ван
Орловца
.
Пре
свега
нестало
је
једне
баре
,
која
је
била
читава
знаменитост
у
Орловцу
.
Та
бара
бала
је
на
самом
уласку
у
град
,
а
имала
је
неке
чудне
особине
.
Никад
није
пресушивала
,
никад
се
није
мрзла
,
избијала
је
некако
из
дубине
и
имала
је
чудан
мирис
,
од
кога
се
морао
затварати
нос
.
Била
је
црвенкаста
.
О
овој
бари
веровало
се
у
околини
да
је
постала
од
суза
и
крви
некаква
мученика
и
праведника
,
коме
су
Турци
одсекли
главу
,
па
та
одсечена
глава
утекла
и
овде
се
сакрила
,
а
од
њиних
суза
после
постала
цела
ова
бара
.
С
тога
је
блато
из
ове
баре
сматрано
као
лековито
.
Свет
је
долазио
,
односио
блато
кући
парио
се
њиме
,
и
,
вели
,
да
му
је
помагало
.
Онај
несносни
„
мирис
“
свет
је
тумачио
овако
.
Пре
је
блато
лепо
мирисало
,
сад
се
народ
искварио
,
светитељска
се
глава
на
то
наљутила
и
почела
трунути
.
А
кад
нешто
трули
оно
мора
мало
заударати
,
па
ма
то
била
и
светитељска
глава
.
Истина
,
два
млада
безбожника
,
г
.
варошки
лекар
и
г
.
окружни
енжењер
били
су
пустили
глас
да
та
бара
није
ништа
друго
до
излив
из
некаква
старинска
канала
,
у
који
се
стиче
нечистота
из
свију
варошких
нужника
,
али
за
то
своје
„
хуљење
“
млади
мудраци
мал
нису
кожом
платили
.
Притеран
у
тескобу
,
г
.
енжењер
је
чак
нудио
да
се
откопа
земља
,
па
да
сви
виде
како
је
тој
„
светој
бари
“
врело
управо
у
нужнику
,
али
свет
није
хтео
то
ни
чути
,
и
ни
пошто
није
дао
да
се
ова
„
света
бара
“
затрпава
.
Али
сад
,
при
доласку
кнежевом
,
гунђање
народно
није
помогло
—
„
света
бара
“
насута
је
и
Орловац
се
тако
морао
лишити
једне
знаменитости
своје
.
Иста
је
судбина
постигла
и
други
један
споменик
орловачки
.
То
је
био
наерени
дрвени
мост
,
који
је
већ
пуних
20
година
тако
стојао
,
накривљен
на
једну
страну
као
какав
богаљ
.
Ко
год
је
први
пут
видео
овај
мост
,
морао
је
стати
и
гледати
и
дивити
се
чуду
—
како
ди
то
не
падне
!
Пиза
има
свој
криви
тороњ
;
Орловац
је
имао
свој
криви
мост
.
И
то
је
тако
трајало
скоро
четврт
века
,
а
сад
се
и
то
морало
дићи
.
Осечени
су
и
набијени
нови
шипови
,
мост
је
исправљен
и
у
Орловцу
је
једна
знаменитост
мање
.
Извршене
су
и
друге
знамените
реформе
.
Тако
је
отесано
и
побијено
двадесет
нових
дирека
,
а
на
њих
натакнуто
20
нових
вењера
.
Правдајући
овај
издатак
,
општински
одбор
уписао
је
поред
тога
свог
решења
о
набавци
вењера
и
ове
знамените
речи
:
„
Те
нека
се
зна
,
и
нека
с
колена
на
колено
слава
наша
оде
и
до
најдаљих
потомака
,
да
је
славни
град
Орловац
био
тако
осветљен
,
да
није
знао
шта
је
ноћ
и
мрак
,
но
му
је
дан
био
као
и
ноћ
,
а
ноћ
као
и
дан
,
јер
је
у
свакој
улици
без
изузетка
имао
по
један
вењер
,
а
у
сваком
вењеру
по
једну
лампу
,
која
хвата
по
100
драма
петролеа
,
и
сав
тај
петролеј
изгоре
за
једну
ноћ
,
те
сија
и
трепери
као
звезда
даница
.
“
Око
намештања
ових
вењера
било
је
и
дуге
препирке
и
оштре
борбе
.
Сваки
отменији
грађанин
орловачки
хтео
је
да
та
„
звезда
даница
сија
и
трепери
“
пред
његовом
капијом
.
Развиле
су
се
дуге
и
занимљиве
дебате
,
у
којима
је
свак
доказивао
да
је
пред
његовом
капијом
већа
бара
и
покваренија
калдрма
но
код
његовог
комшије
,
те
с
тога
и
има
веће
право
за
вењер
,
пошто
је
и
опасност
већа
да
при
уласку
у
свој
дом
може
главу
разбити
.
Сем
свију
других
припрема
било
је
решено
још
и
„
онако
у
опште
“
да
се
Орловац
„
мало
очисти
.
“
Читаву
недељу
дана
владала
је
та
лозинка
„
да
се
мало
очистимо
.
“
И
за
ту
недељу
дана
сама
општина
из
својих
зграда
и
авлија
и
са
општинских
имања
извукла
је
155
кола
ђубрета
,
као
што
је
то
јасно
сведочио
општински
рабош
.
Колико
ли
је
ђубрета
извезено
из
других
књажевско-балканиских
надлештава
и
приватних
домова
не
зна
се
поуздано
,
али
се
даје
лако
замислити
према
ономе
како
је
било
у
општини
.
Пошто
се
тако
читаву
недељу
дана
само
чистио
,
а
скоро
читав
месец
дана
журно
спремао
Орловац
се
најпосле
„
успособио
“
да
прими
свога
љубљенога
господара
,
и
љубљени
господар
био
је
доиста
најсвечаније
примљен
.
И
кнез
и
његова
свита
одсели
су
у
староме
дворцу
,
где
је
било
места
за
све
.
Сутрадан
била
је
свечана
аудијенција
,
где
су
кнезу
престављене
све
месне
власти
и
одлични
грађани
из
места
и
околине
.
Још
од
рана
јутра
,
ужурбане
гомилице
свечано
обучена
света
тискале
су
се
у
околини
дворца
.
Официри
у
парадним
униформама
,
цивилни
чиновници
у
салонском
оделу
и
грађани
у
најразличнијем
руху
,
све
се
то
мешало
,
тискало
и
некуда
журило
.
Капија
на
дворској
авлији
изгледала
је
као
лето
у
кошници
.
Отмене
особе
свију
звања
и
положаја
сновале
су
туда
непрестано
,
неко
у
авлију
,
а
неко
из
авлије
.
Гомилице
радознала
света
стојале
су
са
стране
и
посматрале
ово
сновање
.
Око
8
часова
изјутра
почеле
су
долазити
депутације
.
Ту
су
били
попови
,
кметови
и
командири
по
некад
је
депутацију
предводио
капетан
.
Отмене
преставнике
орловачког
грађанства
предводио
је
орловачки
кмет
,
а
орловачки
окружни
начелник
морао
је
узети
на
се
улогу
домаћина
,
њему
је
пало
у
део
да
представи
младоме
кнезу
и
његовом
намеснику
све
ове
депутације
и
одлично
грађанство
,
које
је
дошло
да
их
поздрави
.
У
9½
часова
велика
дворана
у
староме
дворцу
била
је
већ
пуна
света
.
Парадни
официрски
мундири
,
нове
поповске
мантије
с
црвеном
поставом
,
нова
трговачка
ћурчета
,
с
лисичином
и
без
лисичине
,
нови
сури
и
црни
,
јако
гајтанисани
,
сељачки
гуњчићи
и
углађени
,
тек
јутрос
од
кројача
донесени
црни
капути
,
све
се
то
сливало
у
једноставну
шарену
гомилу
,
из
које
се
дизао
неодређен
,
мало
накисео
задах
и
уздржан
неразговетан
жубор
.
Ордена
тада
још
није
било
,
као
ово
сад
,
и
тек
си
овде
онде
из
ретка
могао
видети
по
какав
стран
орден
.
Све
је
ово
било
и
важно
и
значајно
,
али
начелник
орловачки
,
он
сам
за
себе
,
представљао
је
читаву
знаменитост
.
То
је
био
висок
,
средовечан
човек
,
избријане
браде
,
а
бркова
као
у
Краљевића
Марка
.
Није
био
никакав
школован
човек
,
а
до
овако
висока
звања
дошао
је
,
како
је
сам
говорио
,
„
трудом
и
приљежањем
“
,
поглавито
умешношћу
,
-
„
коме
свецу
треба
какав
тропар
.
“
Народу
се
допадао
што
са
сваким
уме
лепо
,
народски
,
а
претпостављенима
се
допадао
што
„
не
зна
бог
зна
шта
,
али
добро
слуша
и
никад
не
адвоцира
.
“
Цело
своје
образовање
стекао
је
„
по
чувењу
“
,
т
.
ј
.
слушајући
како
о
чему
мисле
и
суде
други
учевнији
људи
.
По
некад
је
та
своја
искуства
и
скупо
плаћао
.
Тако
му
се
једном
приликом
деси
ова
неприлика
.
Тада
је
био
још
тек
срески
начелник
,
управо
био
је
писар
,
па
само
заступао
среског
начелника
.
У
том
истом
месту
био
је
некакав
учитељ
црвењак
,
опасан
човек
и
усијава
глава
.
Између
њега
и
тога
учитеља
развије
се
подмукла
,
али
врло
очајна
борба
.
Учитељ
је
био
вештији
књизи
и
свима
књижевним
стварима
,
па
је
гледао
сваком
приликом
да
закачи
г
.
среског
за
његову
простоту
.
Тако
једног
дана
дође
тај
учитељ
у
кавану
,
где
је
било
много
света
,
па
и
г
.
срески
.
Реч
по
реч
док
ти
се
њих
двоје
дохвате
.
Нису
се
свађали
,
али
су
се
онако
„
мало
фино
“
пецкали
.
Дед
овако
,
дед
овако
,
док
ће
тек
на
један
пут
рећи
учитељ
:
-
Добро
,
добро
,
г
.
капетане
,
кад
ти
тако
то
велиш
,
онда
кажи
ти
мени
,
бога
ти
,
верујеш
ли
ти
у
екватор
.
Капетан
се
нађе
у
чуду
.
Увек
му
је
најгоре
било
с
тим
проклетим
страним
речима
Свакоме
би
се
јаду
могао
досетити
,
али
шта
ли
му
сад
ово
значи
екватор
?
!
Да
л
ће
бити
какав
човек
,
или
некаква
књига
,
а
и
бог
би
га
знао
шта
све
може
бити
.
С
тога
,
пошто
се
подобро
размислио
,
г
.
капетан
рече
:
-
Е
,
не
верујем
,
господине
учо
,
ето
,
не
верујем
у
екватор
,
па
шта
ћеш
ми
сад
!
Не
верујем
!
Учитељ
прсну
грохотом
у
смех
и
рече
:
-
Е
,
мој
,
господине
капетане
,
кад
ви
као
ви
као
власт
ни
у
екватор
верујете
,
онда
ћемо
далеко
отићи
.
Екватор
признају
најбољи
људи
на
свету
из
свију
земаља
,
из
свију
народа
,
а
то
се
нашао
да
не
верујеш
!
И
шта
смо
ми
,
од
најмањег
до
највећег
,
спрам
екватора
.
И
ту
ти
онда
мој
уча
разврзе
хвалити
екватор
,
и
цело
вече
само
је
о
томе
говорио
.
Најпосле
,
полазећи
кући
,
он
се
још
једном
грохотом
насмеја
и
подругљиво
рече
капетану
:
-
И
ти
г
.
капетане
,
баш
не
верујеш
у
екватор
,
па
то
ти
је
!
-
и
кикоћући
се
он
оде
кући
.
Увређен
оваким
понашањем
учитељевим
,
капетан
оде
и
одмах
још
те
исте
вечери
напише
г
.
министру
опширан
извештај
,
управо
тужбу
на
учитеља
,
у
којој
је
,
између
осталога
,
стојало
и
ово
:
„
И
тако
је
наш
учитељ
цело
боговетно
вече
хвалио
само
екватор
и
доказивао
да
смо
сви
ми
,
па
и
сам
наш
владалац
управо
ништа
спрам
тог
екватора
.
“
„
Оно
истина
,
тај
екватор
може
бити
и
највећи
мислилац
на
свету
,
али
свакојако
ја
опет
за
то
мислим
,
да
је
то
велеиздајство
хвалити
туђега
владаоца
екватора
у
нашој
рођеног
земљи
,
код
нашега
живога
господара
,
па
још
говорити
,
да
сви
ми
,
па
и
наш
господар
,
нисмо
ништа
према
том
његовом
хваљеном
екватору
.
“
„
С
тога
молим
,
да
се
против
реченог
учитеља
предузму
најстрожије
мере
.
“
За
ову
доставу
тадашњи
капетан
,
а
садашња
начелник
,
Вујадин
повукао
је
грдну
вуру
и
у
мало
није
чак
и
службу
изгубио
.
Од
то
доба
решио
се
да
увек
пита
,
кад
чује
какву
страну
реч
којој
не
зна
крсна
имена
.
Било
је
у
животу
г
.
Вујадина
још
и
много
других
занимљивих
прича
и
причица
,
али
ко
би
се
сад
сећао
свега
тога
.
И
,
ето
,
томе
истоме
г
.
Вујадину
,
пало
је
сад
у
део
да
игра
улогу
домаћина
при
дочеку
његове
светлости
младога
кнеза
.
Кад
је
било
четврт
до
10
часова
кнежев
млађи
ађутант
упаде
у
дворану
и
упита
г
.
начелника
,
је
ли
све
у
реду
,
јер
ће
господар
одмах
доћи
.
—
У
реду
је
,
молим
покорно
,
—
рече
начелник
и
рашири
обадве
руке
,
показујући
збор
.
—
Ето
,
молим
покорно
,
онако
што
се
тиче
,
као
што
и
сами
видите
,
људи
су
мирни
,
слушају
,
чекају
.
Нема
ништа
,
молим
покорно
,
што
би
онако
ишло
куд
год
у
страну
.
Собу
смо
,
велимо
,
окадили
.
Окадили
измирном
,
молим
покорно
.
Послужење
смо
спремили
!
А
шта
би
још
друго
,
ја
не
знам
.
Народ
је
ту
;
провизори
,
свештеници
,
све
је
ту
,
и
ђаци
ће
певати
,
па
ја
,
као
велим
,
спремни
смо
.
Млађи
ађутант
баци
још
један
поглед
по
дворани
,
сам
помаче
напред
столицу
за
коју
је
имао
сести
кнез
,
ако
већ
хтедне
седати
,
па
онда
оде
.
Кад
је
било
тачно
10
часова
,
врата
на
дворани
широм
се
отворише
и
кнез
уђе
.
Одмах
за
њим
ишао
је
г
.
Растислав
,
а
за
овим
остала
свита
.
Чим
се
кнез
указа
,
начелник
Вујадин
окрете
се
свету
,
и
,
машући
обадвема
рукама
,
викну
:
„
вичите
ура
!
живео
!
вичите
ура
!
“
А
да
би
овима
дао
пример
он
и
сам
разглави
вилице
и
што
игда
може
викну
:
„
Живео
!
Ура
!
Живео
!
“
Тек
пошто
је
тако
издао
наредбу
,
која
се
чак
у
ходнику
могла
чути
,
начелник
се
једва
сети
,
да
се
окрене
кнезу
лицем
,
а
дотле
је
једнако
стајао
окренут
леђима
.
Међу
тим
кнез
.
како
уђе
,
он
оштро
и
гласно
узвикну
;
„
Помози
бог
,
браћо
!
“
У
томе
се
направи
читава
збрка
.
На
кнежево
„
помози
бог
,
браћо
,
“
неки
сељаци
заустише
да
одговоре
:
„
Бог
ти
помогао
,
господару
!
“
,
али
у
тај
исти
мах
они
угледаше
пред
собом
свога
витешкога
начелника
како
из
све
снаге
измахује
обадвема
рукама
и
оштро
заповеда
:
„
вичите
ура
живео
!
“
—
Кога
сад
да
послушају
.
Људи
се
побркаше
.
Из
гомиле
се
зачу
збуњено
:
„
Бог
ти
...
.
ура
!
живео
!
“
Тек
у
зло
доба
ствар
се
мало
стиша
.
Вујадин
осети
где
га
неко
гурну
у
леђа
и
прошапута
му
на
ухо
:
—
Поклони
се
кнезу
и
представи
се
ко
си
.
Вујадин
крочи
незграпно
пред
кнеза
и
поче
:
—
Господару
,
ја
сам
,
молим
покорно
,
овде
началник
...
.
Вујадин
немаде
кад
довршити
,
неко
га
снажно
повуче
за
капут
и
опет
му
прошапута
:
—
Чекај
сад
.
У
томе
кнез
отпоче
своју
кратку
беседу
,
како
он
,
као
потомак
династије
Косанића
и
т
.
д
.
долази
у
стару
престоницу
Косанића
и
т
.
д
.
,
иде
стопама
својих
предака
и
т
.
д
.
,
нада
се
да
ће
наћи
код
народа
потпоре
,
одушевљења
и
т
.
д
.
,
и
т
.
д
...
Кнез
ућута
,
а
дворана
се
поче
разлегати
од
громовитих
:
„
Ура
!
Живео
!
“
Кад
се
и
то
сврши
наста
кратко
ћутање
.
Оно
би
се
јамачно
претворило
и
у
дуго
ћутање
,
јер
збуњени
Вујадин
беше
већ
заборавио
шта
му
је
ваљало
рећи
кнезу
,
—
али
сам
кнез
поправи
ситуацију
.
Он
се
окрете
начелнику
и
упита
га
:
—
Ви
сте
овде
начелник
?
и
љубазно
проговори
с
њим
неколико
речи
.
У
томе
приђе
и
Растислав
.
—
Ово
је
све
,
г
.
начелниче
,
из
вашега
подручја
.
—
Јесте
,
г
.
намесник
,
благодарим
покорно
,
све
је
из
мог
подручја
.
Све
отмјен
свет
,
благодарим
покорно
,
и
све
дошло
добровољно
,
од
срца
,
да
поздрави
господара
,
а
и
вас
,
молим
покорно
.
Само
доњи
крај
Лепетнице
,
молим
покорно
,
није
заступљен
.
Није
разумео
кмет
,
молим
покорно
.
Вели
„
ако
је
под
морање
,
ми
ћемо
сви
с
драге
воље
доћи
“
а
ја
нисам
хтео
,
молим
покорно
,
под
морање
...
Растислав
пресече
начелника
,
бојећи
се
да
овај
не
исприча
још
вешто
лепше
,
и
примети
му
:
—
Добро
би
било
,
г
.
начелниче
,
да
нам
представите
мало
ове
људе
,
да
знамо
ко
су
и
одакле
су
.
—
Јес
,
јес
,
молим
покорно
,
добро
би
било
,
врло
би
добро
било
,
само
,
молим
покорно
,
бојим
се
нећу
ја
то
умети
.
—
Та
шта
не
ћете
умети
,
то
је
проста
ствар
,
казаћете
нам
ко
су
господа
и
одакле
,
—
рече
Растислав
.
—
Ама
,
јес
,
јес
,
молим
покорно
,
оно
,
јео
,
ствар
је
врло
проста
,
само
,
молим
покорно
,
опет
ја
то
не
ћу
умети
.
Растислав
повуче
начелника
за
рукав
.
—
Ево
,
почните
одавде
—
Он
показа
руком
на
гомилу
свештеника
,
што
је
стојала
у
једном
крају
.
—
Бога
ми
нећу
ја
то
умети
.
Баш
да
је
то
узео
ко
други
,
молим
покорно
.
.
Али
излаза
није
било
и
наш
бедни
г
.
Вујадин
отпоче
своју
улогу
.
Он
подиже
обадве
руке
,
показа
на
гомилу
свештеника
,
па
,
погледајући
час
у
кнеза
,
час
у
Растислава
,
отпоче
овако
:
-
Ево
,
ово
су
,
молим
покорно
,
господа
попови
,
свештеници
,
све
су
ово
свештеници
,
молим
покорно
,
попови
!
—
Да
су
господа
попови
то
се
на
први
поглед
опазити
може
,
—
рече
Растислав
подругљиво
.
Али
ми
би
желели
,
г
.
начелниче
,
да
нам
кажете
што
изближе
о
овој
господи
,
одакле
је
који
и
како
је
коме
име
.
—
Име
,
име
,
молим
покорно
,
јес
,
ево
,
ово
је
поп
Стево
,
поп
Стево
Джиброња
,
из
Свињарице
.
А
ово
је
поп
из
Лојана
,
поп
...
поп
...
поп
Шиља
.
Тако
га
зову
.
Оно
му
то
није
име
,
молим
покорно
,
али
га
тако
зову
!
А
овај
овде
ово
је
поп
Ристо
из
Заглавића
.
А
ови
овде
млади
попић
,
ово
је
поп
Бумбар
из
Преклада
...
.
И
њега
тако
зову
,
а
не
личи
,
молим
покорно
,
не
личи
ни
мало
на
бумбара
.
Пошто
је
овако
достојно
преставио
свештенички
чин
,
г
.
начелник
пређе
на
просветну
струку
:
—
Оно
је
г
.
Ђуро
,
директор
,
старешина
,
он
заповеда
.
А
ови
овде
,
ово
је
г
.
Стојко
провизор
старији
,
провизор
старији
!
А
ови
с
брадицом
,
ово
је
провизор
млађи
.
А
онај
на
крају
риђи
,
високи
,
оно
је
господин
...
како
га
оно
зову
?
...
.
Оно
и
он
је
,
молим
покорно
,
провизор
,
али
,
опет
,
њега
некако
друкчије
зову
...
јес
,
оно
је
г
.
цртало
.
А
они
седи
,
мали
,
ено
они
што
се
крије
ономе
иза
леђа
,
он
и
не
зна
ваш
језик
,
он
мрнџа
само
швапски
—
и
он
учи
децу
вранцуски
...
.
Растислав
махну
руком
и
климну
главом
:
—
Доста
,
доста
,
хвала
,
г
.
начелниче
—
рече
он
.
—
Ама
,
ја
рекох
,
нећу
ја
то
умети
!
Баш
да
беше
то
узео
ко
други
—
вајкао
се
начелник
,
—
Ништа
,
ништа
,
—
рече
Растислав
и
окрете
се
кнезу
,
који
му
беше
почео
нешто
говорити
француски
,
а
на
лицу
му
се
сијао
подругљив
осмех
.
Кнез
се
узе
сам
обраћати
,
то
једном
,
то
другом
човеку
;
питао
их
је
за
име
и
одакле
су
;
разбирао
је
за
старе
породице
,
чији
су
претци
били
у
ближим
односима
с
његовим
дедом
,
и
с
многима
је
проговорио
доста
пријатних
речи
.
И
Растислав
се
с
многима
разговарао
.
За
тим
је
кнез
био
послужен
;
послужена
је
и
цела
свита
.
Кнез
је
највише
разговарао
с
командантом
меснога
гарнизона
.
Најпосле
су
ђаци
из
побочне
собе
отпевали
кнежеву
химну
,
а
око
11
часова
кнез
се
опростио
и
удалио
из
дворане
,
праћен
својом
свитом
и
громовитим
узвиком
присутних
гостију
:
„
Ура
!
Живео
!
Ура
!
Ура
!
“
Од
свију
гласова
најјаче
се
чула
силна
,
крупна
гласина
начелникова
,
која
се
орила
као
труба
на
страшном
суду
:
—
Ура
!
Живео
!
Тако
је
срећно
окончан
и
овај
кнежев
састанак
с
народом
.
Па
ипак
Растислав
је
изашао
из
дворане
незадовољан
,
љут
.
Пред
сам
излазак
кнежев
десило
се
нешто
што
је
државника
Растислава
веома
немило
дирнуло
.
Кнез
је
на
растанку
изговорио
депутацији
ове
речи
:
-
Браћо
!
Ја
држим
да
сте
и
до
сада
били
задовољни
делима
владиним
и
очинском
бригом
коју
књажевско
намесништво
води
о
народу
.
У
будуће
надајмо
се
и
бољем
.
У
сваком
пак
случају
не
треба
заборављати
,
да
је
ваш
књаз
до
сада
био
малолетан
.
Но
и
томе
ће
скоро
бити
крај
.
За
који
месец
ја
ћу
постати
пунолетан
и
примити
пуну
књажевску
власт
у
рођене
руке
.
Мислим
да
ће
народ
то
радосно
дочекати
!
Моја
је
жеља
,
а
и
моје
је
поуздање
у
бога
,
да
ће
балканиски
народ
имати
разлога
да
тај
дан
запише
у
ред
најсрећнијих
дана
својих
.
“
Ове
речи
кнежеве
увредиле
су
Растислава
,
и
он
је
одмах
дао
и
видљива
знака
својој
срдњи
.
После
подне
ваљало
је
изаћи
мало
у
чаршију
и
проћи
се
пешке
кроз
Орловац
.
Кад
је
кнез
поручио
Растиславу
да
буде
за
3
часа
по
подне
готов
,
он
одговори
да
је
слаб
и
да
никако
не
може
излазити
ни
сад
,
ни
довече
.
Ма
да
га
је
ађутант
уверавао
да
је
Растислав
доиста
нешто
мало
слаб
и
да
с
тога
не
може
изаћи
,
кнез
је
разумео
да
Растислав
не
излази
с
тога
што
је
срдит
.
По
повратку
из
шетње
но
граду
,
кнез
око
6
часова
оде
Растиславу
.
Између
њих
двојице
развије
се
овај
разговор
:
-
Ви
сте
нешто
срдити
,
господине
намесниче
?
—
Јесам
—
одговори
Растислав
сухо
.
-
Бих
ли
могао
знати
за
узрок
?
—
Држим
да
га
већ
знате
.
Ваш
поступак
није
био
случајан
;
свака
ваша
реч
била
је
нарочито
одмерена
и
спремљена
с
извесном
намером
.
—
Вас
је
,
дакле
,
увредио
мој
опроштај
с
народом
?
—
Увредило
ме
није
ништа
.
Овде
није
у
питању
ничије
самољубље
,
но
један
велики
државни
принцип
.
—
Државни
принцип
?
!
—
упита
кнез
зачуђено
.
—
Да
,
ваша
светлости
,
државни
принцип
.
Ви
позивате
народ
за
судију
,
признајете
му
надлежност
да
он
процењује
дела
ваше
владе
и
ваша
рођења
.
Наглашујете
му
да
памти
разлику
,
како
владалачка
власт
није
данас
у
вашим
рукама
,
већ
у
рукама
књажевског
намесништва
.
Другим
речима
то
значи
:
„
Знам
да
сте
незадовољни
данашњом
владавином
,
али
,
верујте
,
кривица
није
до
мене
,
но
до
оних
у
чијим
је
рукама
данас
власт
.
“
Кнез
се
извињује
пред
народом
.
Какав
опасан
пример
!
То
је
мажење
масе
,
која
,
кад
пође
једном
тим
правцем
,
не
зна
више
мере
у
томе
.
Сам
народ
добро
је
карактерисао
ту
своју
особину
пословицом
:
„
пусти
петла
на
буњиште
он
ће
скочит
,
на
огњиште
.
“
И
какве
сте
нужде
имали
за
то
!
И
за
што
да
ми
то
раније
не
наговестите
?
Растислав
ућута
.
Продужи
само
корачати
крупним
корацима
.
—
Ја
не
разумем
вашу
срџбу
.
Ја
сам
рекао
само
оно
што
у
истини
постоји
.
Јес
,
књажевска
власт
је
данас
у
вашим
рукама
.
Ви
делате
,
па
је
право
да
за
та
дела
и
одговорност
носите
,
као
што
ће
и
слава
за
њих
вама
припасти
.
Понављам
,
ја
не
знам
како
да
разумем
вашу
срџбу
.
Ваљда
не
би
хтели
то
,
да
други
приме
одговорност
за
ваша
дела
?
И
ако
се
поносите
својим
радом
,
као
што
сте
мм
увек
говорили
,
онда
,
баш
на
против
,
мој
јутрошњи
говор
треба
да
вам
се
допао
,
јер
се
у
њему
наглашује
да
народ
за
добра
,
која
данас
има
,
треба
искључиво
вама
,
намесништву
,
да
благодари
.
—
Ах
народ
!
Оставите
,
молим
вас
,
ту
демагошку
реч
.
Она
тако
ружно
звучи
у
устима
једног
владара
!
Бар
преда
ме
немате
потребе
излазити
с
тим
парадама
.
„
Народ
!
“
Шта
та
реч
значи
у
устима
владара
,
то
бар
за
нас
,
њине
доглавнике
,
не
може
бити
никаква
тајна
.
С
тога
немојте
бар
преда
мном
!
—
рече
Растислав
,
одмахнув
руком
срдито
!
—
Ви
заборављате
да
сам
ја
унук
човека
који
је
узвикнуо
—
„
Народе
,
снаго
моја
!
“
и
постао
чувен
са
те
своје
изреке
—
примети
кнез
кратко
.
—
Не
стоји
тако
—
прихвати
Растислав
одсечно
.
—
Ваш
деда
није
постао
чувен
са
те
изреке
.
„
Народе
снаго
моја
“
—
обична
је
фраза
,
без
икаква
даља
значаја
Она
нити
је
коме
што
помогла
,
ни
одмогла
.
Рђав
сте
пример
узели
!
Бар
то
није
више
никаква
тајна
,
шта
је
реч
„
народ
“
значила
у
устима
старога
кнеза
.
Јес
,
„
народе
,
снаго
моја
“
говорио
је
он
док
је
та
снага
била
уз
њега
.
А
кад
се
народ
поведе
за
другим
вођама
,
онда
ваш
деда
,
без
предомишљања
,
издаје
заповести
да
се
тај
народ
и
та
„
снага
његова
“
дочека
топовским
метцима
.
Као
мудар
владар
,
он
је
тако
и
требао
и
морао
радити
.
„
Народе
снаго
моја
!
“
—
говорила
су
уста
,
а
памет
је
налагала
:
„
држи
се
моћних
великаша
око
себе
,
њих
привезуј
за
се
,
и
кад
имаш
њих
,
онда
имаш
све
.
“
И
ако
је
био
прост
,
ваш
је
дед
знао
ово
мудро
правило
.
С
тога
се
и
држао
Курјачића
и
других
великаша
.
И
док
је
тако
радио
—
добро
му
је
и
било
.
Чим
је
окренуо
друкчије
—
изгубио
је
престо
.
Узбудио
је
против
себе
великаше
,
и
они
су
га
сломили
,
а
„
народ
“
та
„
снага
његова
“
није
му
могла
ништа
помоћи
.
—
Па
ипак
,
реч
„
популарност
“
није
празан
звук
—
примети
кнез
.
—
Популарност
једнога
владара
почиње
на
његовом
прагу
.
Он
прво
мора
бити
„
популаран
“
код
своје
околине
,
код
најближих
људи
:
који
га
окружавају
,
који
су
сваки
час
с
њим
,
и
око
њега
,
који
му
дају
савете
и
упутства
,
који
му
стављају
на
расположење
своју
мудрост
и
своје
искуство
.
Тешко
сваком
оном
владару
који
,
да
би
се
удобрио
варљивој
сенци
која
се
зове
„
народ
,
“
вређа
и
одбија
од
себе
људе
,
који
су
ту
око
њега
и
који
му
сваки
час
требају
.
Јер
,
најпосле
,
ко
је
и
шта
је
тај
народ
?
У
крајњој
линији
то
је
она
несхватљива
и
нестална
маса
,
коју
води
за
собом
како
ко
дочепа
.
И
ради
некаквих
далеких
људи
,
који
вас
и
не
познају
,
ви
хоћете
да
одбијете
од
себе
блиске
људе
,
који
вам
сваки
дан
требају
,
и
без
којих
маћи
не
можете
.
—
Онда
да
се
удварам
моме
Антону
,
мојим
слугама
и
лакејима
;
они
су
најчешће
са
мном
и
највише
ми
требају
—
рече
кнез
подругљиво
.
—
Ваши
саветници
и
заступници
нису
ваши
лакеји
.
И
шта
ви
управо
хоћете
!
Да
докажете
како
сте
већи
пријатељ
народу
но
што
сам
му
ја
.
Да
ме
уверите
како
је
вама
јако
стало
до
народних
интереса
.
И
то
све
ви
истичете
преда
мном
!
Буди
бог
с
нама
!
Волете
народ
!
Па
лепо
,
одреците
се
своје
књажевске
плате
!
На
вас
једнога
ова
земља
троши
толико
колико
би
било
доста
да
се
у
потлаченим
крајевима
нашим
издржава
неколико
стотина
народних
школа
.
Одреците
се
тих
привилегија
.
Задовољите
се
приходима
обична
балканиска
грађанина
.
Покажите
на
делу
колико
вам
је
народ
мио
.
Ето
,
покушајте
!
—
то
је
први
корак
на
путу
народњаштва
—
заврши
Растислав
подругљиво
,
а
очи
су
му
севале
од
љутине
.
—
То
није
начин
!
Тим
средствима
није
ни
један
владар
помогао
своме
народу
—
поче
кнез
,
но
Растислав
га
пресече
.
—
Да
!
„
то
није
начин
.
“
А
шта
ја
друго
говорим
!
Дужности
једнога
владара
друкчије
су
но
дужности
обична
грађанина
.
Грађанину
може
и
требати
популаритет
,
али
једном
владару
треба
само
ауторитет
.
У
току
овог
разговора
кнез
као
да
се
одобровољи
.
—
То
су
питања
која
ћемо
расправљати
кад
се
вратимо
у
Звониград
—
рече
он
благо
-
а
сада
на
путу
молио
бих
вас
,
да
се
не
одвајате
од
мене
због
ситница
и
да
ме
не
остављате
сама
.
-
Али
ја
бих
вас
молио
да
се
јутрошња
појава
више
не
понови
,
да
то
буде
први
и
последњи
пут
.
Ако
игде
,
а
оно
у
говору
с
народом
један
владар
мора
мерити
сваку
реч
своју
,
пошто
се
такве
речи
у
народу
годинама
памте
и
годинама
се
претресају
и
тумаче
шта
ли
што
значи
.
Тако
је
између
кнеза
и
Растислава
опет
повраћено
оно
добро
расположење
,
што
за
тренутак
беше
поремећено
.
Што
се
више
примицао
мрак
Орловац
је
бивао
све
живљи
.
Гомиле
света
извирале
су
из
свију
улица
.
Овде
,
онде
већ
се
чула
свирка
и
песма
.
Уз
радосне
усклике
и
довикивања
,
прљави
шегрти
већ
су
промицали
улицама
,
с
упаљеним
буктињама
у
руци
,
палећи
спремљене
ватре
по
уличким
угловима
.
За
мало
,
па
се
чаршија
претвори
у
читав
пожар
.
Дуж
целе
главне
улице
,
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
биле
су
понамештане
катрањаве
тулумине
и
гомилице
луча
.
Све
се
то
сад
палило
.
Прозори
се
почеше
китити
свећама
.
Врева
је
одјекивала
као
да
из
земље
извире
.
Орловац
је
личио
на
град
из
ког
је
кренуло
све
живо
да
се
сели
.
Око
9
часова
чу
се
из
даљине
војна
музика
.
Свет
гурну
на
ту
страну
.
Банда
је
непрестано
свирала
кнежеву
химну
.
Музика
је
ишла
напред
,
а
за
њом
четири
дуга
реда
с
буктињама
.
Две
певачке
дружине
ишле
су
са
стране
,
а
около
налегла
непрегледна
гомила
света
.
Цело
ово
море
од
људи
сли
се
најпосле
у
пространу
удољицу
пред
старим
конаком
.
Та
је
удољица
обично
празна
,
но
сад
је
била
засађена
зеленим
гранама
,
окићеним
безбројним
,
шареним
лампионима
.
Ова
чаробна
шума
,
осветљена
у
стотини
боја
,
личила
је
на
какву
вилинску
башту
,
из
хиљаду
и
једне
ноћи
,
а
посред
тога
сјаја
и
зеленила
гамизало
је
хиљадама
људи
,
обојега
пола
,
свакога
стања
и
доба
.
Ту
је
било
добре
две
трећине
цела
Орловца
.
За
тим
је
настало
оно
што
у
таквим
приликама
обично
бива
.
Музика
је
свирала
,
певачи
су
певали
,
свет
је
викао
„
ура
,
живео
!
“
,
кмет
је
поздравио
кнеза
беседом
;
кнез
се
захвалио
с
балкона
другом
беседом
;
обадве
су
беседе
биле
китњасте
;
било
је
ваздан
узајамних
хваљења
.
Кнез
хвали
„
свој
драги
народ
“
;
народ
хвали
„
свога
мила
господара
“
;
достојно
је
похваљена
садашњост
,
с
обадве
стране
исказане
су
још
лепше
наде
на
будућност
.
Кад
један
другом
нису
имали
више
шта
рећи
—
растали
су
се
:
кнез
се
повукао
у
своје
одаје
,
а
свет
се
повратио
у
град
,
расплинуо
се
по
механама
,
где
се
пило
,
певало
и
банчило
до
зоре
,
„
све
у
здравље
светла
господара
.
“
Те
знамените
ноћи
усахнуло
је
много
буре
,
истресене
су
многе
оканице
;
поједено
је
много
,
попијено
још
више
,
а
певало
се
и
викало
највише
.
Кад
је
румена
зора
прошетала
у
јутру
крај
Орловца
,
видела
је
како
се
над
овим
градом
диже
чудан
облак
—
то
је
био
облак
винског
и
ракиског
испарења
.
Орловчани
су
дуго
памтили
ово
весеље
.
Створила
се
чак
и
нека
изрека
:
„
Пило
се
као
оно
кад
је
кнез
долазио
.
“
После
сјајна
дочека
у
Орловцу
,
за
сутра
дан
био
је
спремљен
излет
у
околину
.
На
запад
од
Орловца
,
на
5—6
часова
растојања
,
налазио
се
старински
манастир
Повратница
.
Овај
је
манастир
из
15
.
века
,
зидао
га
је
велики
челник
Радич
Поступовић
,
а
играо
је
неку
улогу
и
у
новој
историји
балканиској
.
У
њему
је
била
сахрањена
и
прабаба
кнеза
Мутимира
.
Ради
лепа
предела
,
а
и
да
би
се
кнез
Мутимир
поклонио
гробу
своје
прабабе
,
решено
је
било
још
у
напред
да
се
посети
Повратница
,
и
тај
излет
одређен
је
за
данас
.
Још
од
ране
зоре
у
кнежевом
двору
све
је
било
на
ногама
.
Спремана
су
кола
,
коњи
,
пртљаг
—
јер
је
тамо
требало
и
преноћити
.
—
Око
8
часова
кренула
се
цела
свита
.
Сем
обичне
пратње
кнежеве
,
сад
се
беше
придружило
још
и
много
друга
света
.
Преко
двеста
грађана
,
махом
сељака
,
јахало
је
далеко
напред
.
Остраг
се
нанизало
преко
тридесет
кола
Орловчана
и
сељака
из
околине
.
Све
се
то
добровољно
кренуло
да
прати
кнеза
.
—
Је
ли
ово
истинско
одушевљење
?
-
упита
кнез
свога
доктора
,
показујући
руком
на
огромну
масу
света
,
која
се
беше
кренула
да
га
прати
.
—
Јесте
,
височанство
;
ово
је
доиста
истинско
одушевљење
.
—
Да
,
да
,
одушевљење
јесте
,
а
и
истинско
јесте
,
само
не
знам
да
ли
за
мене
,
или
ради
згодне
прилике
,
која
се
дала
,
да
се
људи
,
под
изговором
патриотске
службе
,
лепо
провеселе
—
рече
кнез
пењући
се
у
кола
.
Доктор
се
дубоко
поклони
и
рече
с
осмехом
:
—
Ваше
је
височанство
неумитан
и
ненадмашан
критичар
.
Кнежево
путовање
личило
је
на
веселу
свадбу
.
Целим
путем
ориле
су
се
песме
и
одјекивала
пуцњава
.
Извештен
о
проласку
кнеза
,
народ
је
гомилама
излазио
на
пут
да
га
види
и
поздрави
.
Дочекивали
су
га
песмама
и
пуцњавом
из
прангија
,
а
тако
исто
и
испраћали
.
Кнез
се
заустављао
овде
онде
,
излазио
пред
народ
,
и
,
после
кратка
љубазна
разговора
,
кретао
се
даље
.
Пред
подне
кнез
и
главно
језгро
његове
пратње
били
су
у
Повратници
.
Остали
су
полако
приспевали
један
за
другим
.
Неки
су
стигли
тек
око
2
часа
по
подне
.
У
манастиру
је
био
спремљен
диван
ручак
.
Постављено
је
било
на
пољу
под
ладњаком
.
Кнежев
млађи
кувар
био
је
изаслан
у
Повратници
још
у
очи
тога
дана
,
и
он
се
доиста
постарао
да
„
обели
образ
.
“
Ручак
је
био
више
но
изврсан
,
„
прави
царски
ручак
“
,
као
што
се
изразио
сам
кнез
.
За
столом
се
остало
до
3
часа
;
здравицама
није
било
краја
;
весеље
је
доиста
било
срдачно
—
почињући
од
кнеза
,
па
до
последњег
слуге
—
све
је
било
весело
и
расположено
,
и
то
не
тек
онако
весело
,
но
ако
хоћеш
да
ти
скаче
с
врх
куће
.
За
столом
се
седело
по
старешинству
.
У
зачељу
био
је
кнез
;
с
десна
намесник
Растислав
,
а
с
лева
,
по
нарочитој
жељи
кнежевој
,
био
је
посађен
манастирски
старешина
.
Даље
се
низала
свита
кнежева
,
прешарана
овде
онде
угледнијим
личностима
из
чиновништва
и
грађанства
.
С
десне
стране
,
на
другом
месту
до
Растислава
,
седео
је
кнежев
доктор
.
Гостију
је
било
много
.
Сем
кнежеве
свите
било
је
још
преко
50
одличних
грађана
и
чиновника
.
Ту
је
био
и
орловачки
начелник
Вујадин
.
Он
је
седео
у
средини
совре
и
својим
орловским
погледом
мерио
лево
и
десно
своје
„
подручно
грађанство
“
,
а
његове
начелничке
груди
високо
су
се
надимале
под
утегнутом
начелничком
униформом
.
—
Сав
овај
свет
,
што
се
видео
тамо
на
пољани
,
све
ове
гомиле
народа
,
сви
ови
људи
,
жене
,
деца
,
све
је
то
спадало
у
његову
подручност
,
све
је
то
био
његов
народ
,
свима
је
њима
он
заповедао
.
Поглед
му
се
оте
далеко
низ
поље
и
он
угледа
чак
тамо
далеко
низ
коња
,
повезаних
за
школску
ограду
.
И
на
један
пут
њему
прође
кроз
главу
мисао
:
„
Јес
,
и
они
коњи
спадају
у
моју
подручност
.
“
После
као
да
наиђе
на
њега
нека
сумња
,
да
л
’
баш
и
они
спадају
.
—
Спадају
,
спадају
,
охрабри
се
он
,
а
и
како
би
могло
бити
друкчије
.
Но
шта
се
оно
окреће
?
Шта
ли
се
оно
окреће
?
Начелнику
Вујадину
учини
се
као
да
се
на
један
пут
поче
окретати
и
онај
низ
везаних
коња
,
и
онај
плот
за
који
су
коњи
били
везани
,
и
она
школска
зграда
коју
је
заграђивао
овај
плот
,
—
једном
речи
цео
тај
крај
као
да
се
на
једаред
помаче
у
лево
и
поче
се
окретати
све
на
лево
,
све
на
лево
.
А
начелнику
Вујадину
од
некуда
изненада
паде
на
памет
некаква
старинска
,
већ
заборављена
песма
:
„
Хајд
на
лево
,
браца
Стево
!
“
Начелнику
узеше
мрдати
усне
и
он
би
јамачно
и
продекламовао
ову
песму
,
да
га
не
помете
у
томе
громовито
„
многаја
љета
,
“
у
чему
је
и
он
морао
учествовати
.
„
Многаја
...
.
могаја
...
многаја
...
“
пође
у
почетку
и
које
како
сложно
,
на
половини
се
замрси
,
а
на
свршетку
се
сасвим
збрка
и
растроји
.
Али
како
тако
одјекну
и
последњи
глас
„
љета
“
,
а
за
тим
продужи
се
куцање
,
које
још
раније
бејаху
отпочели
они
који
су
раније
били
песму
свршили
.
Куцну
се
и
наш
начелник
Вујадин
и
истресе
двадесету
чашу
.
Бар
он
рече
да
је
већ
двадесета
,
а
што
рекла
песма
„
да
ко
броји
и
више
би
било
.
“
Кад
поново
седоше
,
начелник
Вујадин
опет
баци
поглед
у
даљину
;
редови
коња
мирно
су
стојали
везани
за
школски
плот
,
само
су
реповима
високо
одмахивали
,
бранећи
се
од
муха
.
Сад
се
ништа
више
није
окретало
и
нашега
начелника
опет
поче
обузимати
некакав
сладуњав
осећај
,
он
се
дичио
и
поносио
самим
собом
и
јасно
је
чуо
како
му
некакав
унутрашњи
глас
говори
.
„
Бравос
,
Вујадине
!
Алал
ти
вера
,
јуначки
сине
,
кад
си
умео
дотерати
до
толике
славе
да
ти
будеш
глава
и
старешина
оволиком
свету
!
Округ
!
помисли
болан
колики
је
један
округ
;
и
то
је
све
под
твојом
влашћу
!
Баш
си
човек
,
Вујадине
!
“
Међу
тим
г
.
прота
,
што
је
седео
с
десне
стране
до
начелника
Вујадина
,
као
да
је
неким
„
наитијем
“
прозрео
мисли
начелникове
(
а
ко
зна
,
можда
је
начелник
и
гласно
изговорио
ово
што
мисли
)
окрете
се
на
једаред
Вујадину
:
—
Начелник
,
тешка
дужност
!
—
рече
г
.
прота
.
—
И
велика
дужност
,
прихвати
Вујадин
.
Велика
,
велика
г
.
прото
!
И
света
дужност
!
Јес
,
света
дужност
.
Ја
одговарам
.
Јес
,
молим
покорно
,
одговарам
и
богу
,
и
господару
,
и
људима
за
овај
народ
.
—
Вујадин
махну
руком
поносно
,
показујући
безбројне
шарене
гомиле
света
,
што
се
беше
расуо
по
пољу
.
—
А
све
ја
ово
моје
,
све
је
пода
мном
,
свима
ја
заповедам
и
за
све
ја
одговарам
.
Ето
јуче
,
дошао
господар
,
па
никога
не
тражи
,
никога
не
пита
,
нити
од
кога
захтева
какав
рачун
,
само
сам
ја
на
плацу
.
Извео
ме
па
„
г
.
начелник
,
шта
вам
је
ово
?
па
,
г
.
начелник
,
како
вам
је
оно
!
па
г
.
начелник
,
има
те
ли
то
и
то
?
па
г
.
начелник
...
Море
!
шта
ме
није
питао
.
А
ја
све
по
реду
,
па
ово
је
овако
,
господару
;
па
ово
има
,
господару
;
па
све
лепо
једно
по
једно
отаљавај
,
отаљавај
,
док
даде
Бог
те
се
све
добро
сврши
и
господар
оста
задовољан
и
вели
ми
:
„
врло
добро
,
г
.
начелник
,
томе
сам
се
од
вас
и
надао
.
“
Истина
,
ми
смо
напред
видели
какав
је
био
кнежев
састанак
с
начелником
,
и
,
колико
се
сећамо
,
међу
њима
нија
се
ништа
десило
што
би
било
ма
и
налик
на
ово
што
г
.
Вујадин
прича
.
Али
он
је
толико
желео
да
се
све
то
баш
тако
деси
,
да
је
доиста
и
веровао
све
оно
што
је
испричао
проти
.
Бар
њему
се
чинило
да
је
све
то
тако
било
,
а
најпосле
ко
зна
—
можда
је
и
бало
.
Г
.
прота
саслушао
је
начелников
говор
с
пажњом
,
потврђујући
да
је
све
то
тако
,
и
да
он
по
себи
зна
како
је
то
тешко
кад
човек
мора
водити
бригу
о
толиком
народу
.
Док
су
се
начелник
и
прота
бавили
оваквим
филозофским
разговорима
,
у
горњем
челу
наста
читав
урнебес
.
Кнез
беше
устао
с
чашом
у
руци
да
некоме
наздрави
.
Са
свију
страна
диже
се
жагор
.
Усклици
се
укрстише
:
„
Пст
!
ћутите
,
господар
говори
“
,
„
не
вичи
ти
,
што
си
разглавио
вилице1
.
.
„
Хајд
пашол
,
ти
хоћеш
да
ме
учиш
“
.
—
„
Ама
господар
говори
,
бог
те
убио
“
—
„
Море
,
циганин
те
убио
,
што
да
трудим
бога
,
што
се
дереш
,
зар
сам
ја
слеп
те
не
видим
ко
је
устао
да
говори
“
—
„
Бре
,
не
гурај
,
обалићеш
столицу
“
—
„
Чекај
,
молим
те
,
да
трчим
горе
да
чујем
шта
говора
књаз
.
“
—
„
Нека
говори
ко
шта
хоће
,
ја
што
знам
,
знам
.
Од
наше
Повратнице
нема
лепша
намастира
па
иди
куд
ти
драго
.
“
—
„
Еј
,
ти
,
чича
,
ћути
сад
.
Видиш
ли
ко
наздравља
?
“
—
„
Е
,
па
живео
господар
!
Вичите
,
бре
децо
,
живео
господар
.
“
—
„
Ала
се
онај
попа
ољољао
;
“
гле
како
се
поводи
.
“
—
„
Ћут
,
бре
,
ти
си
ми
бољи
.
“
—
„
Шта
рече
,
шта
рече
господар
?
“
—
„
Бог
га
живео
,
он
бог
ме
лепо
вели
.
“
—
„
Ама
шта
,
шта
вели
?
“
—
„
Вели
:
ја
ћу
,
браћо
,
све
с
народом
.
“
—
„
Ама
ћути
да
чујем
даље
.
“
—
„
Ене
,
ене
,
куца
се
.
“
Оваке
и
стотину
других
речи
прелетале
су
преко
стола
,
сретале
се
,
одјекивале
и
губиле
се
у
општем
брујању
,
које
је
владало
у
доњем
крају
стола
,
док
је
у
зачељу
кнез
говорио
.
За
столом
нико
не
беше
већ
на
своме
месту
.
Највише
их
се
беше
скупило
око
кнеза
да
чују
шта
говори
.
Кнез
је
напијао
овоме
крају
,
називајући
га
„
гнездом
из
кога
су
излетели
први
соколови
у
величанственој
борби
за
ослобођење
.
“
Кнез
је
говорио
с
таким
одушевљењем
и
тако
је
узвикивао
да
је
Растислав
у
два
три
маха
морао
вадити
мараму
и
брисати
се
по
лицу
,
јер
од
кнеза
не
само
да
је
сипала
жива
ватра
,
но
је
,
простићете
,
прскало
и
подоста
пљувачке
.
Ала
,
како
се
цело
друштво
налазило
у
оном
стању
када
„
винце
улегне
у
лице
,
а
ракија
почне
беседити
,
“
то
нико
никоме
није
замерао
ни
за
речи
ни
за
дела
.
_
Кнез
заврши
говор
и
громовито
,
дуготрајно
„
ура
!
живео
!
“
проломи
ваздух
.
Кнез
устаде
иза
стола
а
за
њим
и
сви
остали
.
За
столом
их
остаде
само
пет
шест
:
двојица
су
спавала
,
један
је
два
пут
покушавао
да
устане
,
али
га
је
клупа
нешто
вукла
к
себи
,
и
он
је
обадва
пута
понова
седао
на
њу
.
Најпосле
реши
се
да
и
не
покушава
устајати
Други
један
опет
,
наслоњен
на
руку
,
с
одупртим
лактом
о
сто
,
гледао
је
шта
се
ради
у
зачељу
стола
,
час
је
нешто
мрдао
устима
,
час
се
кељио
и
покушавао
да
се
и
сам
насмеје
,
кад
чује
како
се
други
горе
у
зачељу
гласно
смеју
.
Али
једно
никако
није
могао
да
појми
:
где
се
управо
ово
он
налази
,
и
да
ли
му
ваља
куд
год
ићи
или
остати
где
је
?
Час
му
се
учини
да
је
у
свом
кревету
,
да
лепо
лежи
полеђушке
на
везеном
јастуку
,
што
му
га
о
имендану
даде
на
„
презент
“
госпођа
Митра
,
и
све
му
се
чини
као
да
му
неко
иза
леђа
шапуће
:
„
А
,
лоло
једна
,
лежиш
ли
,
лежиш
на
том
јастуку
?
А
Митра
...
а
?
“
А
он
као
одговара
:
„
Није
,
бога
ми
,
није
,
здравља
ми
.
Она
мене
поштује
онако
...
као
брата
.
А
и
ја
њу
.
Шта
ћу
,
нашла
ми
се
жена
и
у
нужди
.
Није
,
здравља
,
ми
,
што
ви
мислите
.
Баш
сте
лоле
!
“
А
његов
кревет
као
све
се
љуља
,
све
се
љуља
.
А
Митра
,
ђаво
,
подвлачи
му
као
руку
под
леђа
и
шапуће
:
„
Чек
’
овако
!
“
Час
му
се
опет
учини
као
да
лежи
у
некаквом
чуну
.
Чун
се
љуља
а
он
се
све
боји
да
се
не
изврне
.
Види
тамо
на
обали
некакве
људе
и
хтео
би
да
им
што
довикне
.
Али
таман
он
заусти
а
неко
му
метне
шаку
на
уста
.
И
ако
су
гости
поустајали
,
још
се
нису
одмицали
од
стола
.
Ту
у
близини
,
разбијени
у
гомилице
,
они
су
разговарали
.
Највећа
се
гомила
тискала
око
кнеза
.
Слуге
су
се
провлачиле
кроз
гомиле
с
пуним
бокалима
и
прилетали
на
помоћ
чим
виде
да
се
негде
чаше
испразне
.
Сад
је
кнезу
наздрављао
здравицу
некакав
стогодишњи
чича
,
ратни
друг
још
деде
кнежевог
.
И
ако
је
био
веома
стар
,
чичица
је
жестоко
подвикивао
,
а
његове
старачке
очи
бејаху
се
упалиле
и
сијале
су
као
два
жишка
.
Уз
своју
здравицу
чича
је
казивао
занимљиву
причу
,
како
су
једном
,
баш
ту
код
манастира
,
побили
неке
Турке
.
„
Била
је
преслава
,
света
подолазило
,
боже
,
са
свију
страна
,
као
ово
сад
.
Јело
се
,
пило
и
веселило
,
као
ово
сад
.
Младеж
је
већ
почела
била
да
окреће
коло
.
Ја
сам
био
однео
гибаницу
и
тикву
вина
на
трпезу
где
су
седели
старији
људи
,
кад
тек
на
један
пут
кроз
цео
сабор
пуче
глас
:
„
одведоше
Турци
Арсенијеву
Јаглику
.
“
То
је
била
кршна
млада
из
чувене
Арсенијеве
куће
,
а
доведена
тек
то
дана
.
Све
се
узруја
као
оно
челе
кад
треснеш
празник
.
Што
би
боље
,
одмах
потрча
за
Турцима
.
После
се
чу
где
припуцаше
пушке
,
а
мало
после
доведоше
људи
отету
младу
.
Сва
је
,
јадна
,
била
бледа
као
дувар
,
а
леви
јој
рукав
сав
крвав
,
окрзнуо
је
пурак
по
више
лакта
.
Арсенијева
вамилија
одведе
жену
кући
,
свирајке
престадоше
,
цело
се
весеље
поквари
и
свет
се
поче
брзо
разилазити
.
Убијено
је
било
четири
Турчина
.
После
су
Турци
дуго
трагали
и
тражили
ко
поби
ону
четворицу
.
И
од
целога
сабора
нико
се
не
нађе
да
што
прокаже
.
Тако
се
спасла
Арсенијева
кућа
.
А
она
четири
умлаћена
Турчина
као
да
су
у
земљу
пропала
,
нигде
им
трага
не
могоше
Турци
наћи
.
Многи
су
од
њих
тако
пролазили
.
Тако
смо
се
,
мој
господару
,
ми
с
твојим
дедом
тада
злопатили
и
у
невољи
се
сваком
јаду
довијали
.
Старац
је
говорио
дуго
.
Кнез
је
стајао
пред
њим
и
држао
чашу
у
руци
.
Да
ли
с
тога
што
је
чаша
била
препуна
,
да
ли
с
тога
што
је
кнезу
дрхтала
рука
—
јамачно
од
узбуђења
,
—
да
ли
са
чега
другог
,
тек
кнежева
се
чаша
пљускала
,
румене
винске
капље
цедиле
су
се
низ
његову
кнежевску
униформу
.
Старији
ађутант
услужно
приђе
кнезу
несигурним
корацима
и
извади
из
џепа
своју
белу
намирисану
мараму
да
убрише
кнежеву
униформу
.
Но
кнез
није
био
спреман
на
ову
услугу
,
његова
рука
судари
се
с
руком
старијег
ађутанта
,
чаша
се
сад
озбиљно
пљусну
,
ађутантов
десни
рукав
и
краљева
лева
половина
груди
огрезоше
у
црвеној
течности
.
(
Он
није
пио
шампањ
)
.
Ађутант
поново
приђе
и
хтеде
поновити
своју
услугу
,
али
кнез
одлучно
махну
руком
:
—
„
Не
дирај
!
“
а
испљускану
чашу
баци
.
Растислав
даде
прстом
знак
кнежевом
доктору
.
Сав
зајапурен
,
весела
лица
и
жива
раздрагана
погледа
,
млади
доктор
гипко
прискочи
,
и
пун
страхопоштовања
стаде
по
војнички
пред
намесника
и
покорно
саже
главу
.
Растислав
му
нешто
шапну
на
ухо
,
доктор
баци
брзо
поглед
на
кнеза
,
рече
:
„
имате
пуно
право
,
г
.
намесник
,
“
опет
се
поклони
и
у
једном
скоку
окрете
се
,
дохвати
за
мишку
кнежева
млађа
ађутанта
,
рече
му
нешто
живо
и
оштро
,
два
три
пут
махну
руком
,
и
млађи
ађутант
журно
некуд
отрча
.
Не
потраја
дуго
,
а
млађи
ађутант
опет
се
врати
,
носећи
преко
руке
шињел
кнежев
.
Он
приђе
кнезу
и
понуди
га
да
га
огрне
,
но
кнез
то
одби
једним
покретом
руке
.
Сад
прискочи
кнезу
доктор
.
И
он
га
поче
салетати
и
молити
да
се
огрне
.
Кнез
је
доказивао
да
му
није
хладно
,
а
доктор
га
је
салетао
да
су
лични
осећаји
варљиви
,
а
пролетњи
дани
најлакше
преваре
човека
да
озебе
.
Кнез
је
био
тврдоглав
и
доктор
је
морао
призвати
у
помоћ
и
сунце
,
које
већ
нагиње
заранцима
,
и
хладан
ветрић
,
који
је
мало
час
почео
дувати
,
и
загрејаност
за
време
седења
за
столом
,
и
капљице
зноја
,
које
су
се
једва
опажале
на
кнежевом
челу
.
Најпосле
је
узвикнуо
:
„
Господару
,
учините
ми
ту
милост
,
узмите
огртач
,
ваш
доктор
вас
моли
,
ваш
доктор
господару
!
Зар
добри
господар
неће
ништа
да
учини
своме
верном
доктору
.
“
Богорадећи
тако
,
доктор
је
с
раширеним
шињелом
обигравао
око
кнеза
док
једва
уграби
тренутак
и
набаци
му
шињел
на
рамена
.
Још
се
пило
.
Око
кнеза
тискала
се
читава
гомила
,
сваки
је
грабио
да
се
с
господаром
куцне
.
Некакав
добро
ћевлеисан
газда
у
чоханом
руху
гурао
се
кроз
гомилу
да
се
протисне
до
кнеза
.
То
је
био
кмет
из
оближњег
села
.
Тешким
трудом
он
се
већ
беше
примакао
својој
мети
,
још
мало
,
и
он
би
већ
поднео
чашу
кнезу
са
свим
под
нос
,
да
га
у
тај
мах
неко
не
ухвати
за
тур
и
тако
га
повуче
,
да
кмет
љосну
колико
је
дуг
.
Чаша
се
проли
,
оближњи
му
пружише
руку
да
га
подигну
.
Црвен
као
паприка
,
а
љут
као
гуја
,
кмет
се
окрете
.
Он
је
видео
како
се
кнез
грохотом
насмејао
његовом
паду
.
Кмет
је
сматрао
да
после
ове
срамоте
,
„
не
вреди
му
више
ни
живети
.
“
Окренув
се
,
си
прво
угледа
иза
себе
омалена
господина
с
великим
цилиндром
на
глави
.
Био
је
љут
као
рис
,
од
љутине
није
могао
ни
говорити
.
Он
једва
промуца
:
„
ш
...
ш
...
ш
...
шта
то
учини
?
“
По
несрећи
кмет
је
и
иначе
јако
личио
на
гусана
.
Његов
дугачки
црвени
нос
био
је
прави
гусански
кљун
,
па
још
кад
узе
сад
шиштати
,
сви
около
опет
прскоше
у
смех
.
Кмет
већ
није
знао
шта
ради
,
он
оберучке
удари
малена
господина
по
цилиндру
,
и
натуче
му
га
до
ушију
.
Кнез
се
грохотом
смејао
.
Људи
се
умешаше
те
ову
двојицу
раздвојеше
.
Кмет
је
још
шиштао
:
„
ш
...
ш
...
ш
...
што
ме
дира
?
“
Међу
тим
мали
господин
у
цилиндру
није
ни
помишљао
да
вуче
кмета
за
тур
.
То
је
учинио
жандармски
поручик
,
који
се
ту
случајно
десио
кад
се
кмет
гурао
кроз
гомилу
.
На
три
четири
корака
иза
кнеза
,
један
гост
беше
сео
на
земљу
,
изуо
десну
чизму
па
је
истреса
.
Притрча
му
млађи
ађутант
и
узе
га
карати
:
„
Шта
то
радиш
,
море
!
Зар
се
туна
изуваш
?
Брже
бежи
,
брже
бежи
одатле
!
“
Но
газда
је
безбрижно
тресао
и
даље
своју
чизму
:
„
Ете
,
господине
,
запао
ми
камен
па
ме
жуљи
.
Хоће
ногу
да
ми
осакати
Морам
да
га
истресем
.
“
И
он
је
полако
засукивао
рукав
,
завлачио
руку
у
чизму
,
пипао
и
тражио
камичак
.
—
Боже
,
господине
,
па
овде
смо
сви
своји
!
-
примети
он
кад
га
ађутант
окрупни
крупним
речима
.
Мање
више
гости
су
били
сви
у
једнаком
стању
.
Чак
и
сам
доктор
није
био
ни
мало
изостао
од
осталих
.
Седајућ
за
сто
,
он
је
мислио
у
себи
:
„
Овде
ће
данас
бити
пијаних
,
морам
пазити
на
се
.
“
Па
ипак
на
крају
крајева
доктор
је
био
као
и
остали
.
Ништа
му
није
помогло
што
се
чувао
.
Но
најгоре
су
прошли
сељаци
,
у
опште
сви
што
нису
спадали
у
свиту
кнежеву
.
Обед
је
завршен
шампањцем
,
а
људи
из
народа
нису
знали
меру
овом
пићу
.
Ту
се
преварио
чак
и
сам
г
.
прота
,
па
чак
и
наш
г
.
Вујадин
.
А
што
се
већ
тиче
кметова
,
трговаца
и
других
људи
из
народа
,
они
су
се
само
погуркивали
лактовима
,
један
другом
шапутали
„
море
,
ово
слатко
;
“
и
говорили
слузи
што
налива
шампањац
:
„
сун
’
дер
и
овде
,
господине
,
још
малко
.
“
Једини
од
целе
дружине
недирнут
и
неприкоснован
остао
је
Растислав
.
И
он
се
тако
одржао
без
икаква
усиљавања
,
просто
је
рекао
у
себи
:
„
Намесник
не
сме
данас
ни
у
чем
претерати
“
,
и
г
.
намесник
заиста
није
ни
у
чему
претерао
.
Пошто
се
овако
стојећки
још
читав
сахат
пило
,
Растислав
примети
кнезу
да
ће
јамачно
бити
уморан
и
да
би
добро
било
да
се
одмори
.
Но
кнез
то
одби
најодсудније
.
На
против
,
рече
да
ће
сад
ићи
да
гледа
како
игра
народно
коло
и
да
чује
народне
поскочице
уз
игру
,
о
којима
је
слушао
да
их
има
врло
лепих
,
али
и
врло
масних
.
Растислав
покуша
да
одврати
кнеза
од
тога
,
али
кнез
га
дочепа
под
руку
и
енергично
повуче
за
собом
.
У
исти
мах
осврте
се
и
викну
:
—
Господин
докторе
!
Доктор
притрча
и
у
пристојној
даљини
узео
обигравати
око
кнеза
и
намесника
.
—
Да
видимо
игру
,
да
чујемо
подскочице
,
Је
л
те
господин
,
докторе
?
А
има
их
веле
дивотних
.
Мој
професор
књижевности
говорио
ми
је
да
ни
један
народ
на
свету
нема
толико
духа
,
појезије
,
досетљивости
,
хумора
и
дивне
шале
у
својим
песмама
и
изрекама
,
као
што
има
наш
народ
.
Ја
хоћу
да
чујем
све
.
Наредите
,
господин
докторе
,
да
младићи
певају
све
слободно
,
као
што
то
обично
раде
.
Све
,
све
!
Нећу
ништа
да
прикрију
.
Безобразно
,
не
брезобразно
,
оно
што
могу
да
слушају
свакога
празника
све
сеоске
девојке
,
могу
да
чујем
и
ја
.
Доктор
је
с
једне
стране
услужно
одобравао
кнезу
,
а
с
друге
бојажљиво
погледао
на
Растислава
.
Растислав
се
намршти
,
кашљуцну
и
поче
:
-
Неће
бити
подесио
,
господару
,
да
сељаци
баш
тако
пред
вама
...
Но
кнез
не
даде
чедноме
намеснику
да
продужи
.
Он
затиште
уши
обадвема
рукама
:
-
Немојте
,
молим
вас
,
господин
Растиславе
.
Оставите
ваш
морал
за
друге
трезније
прилике
.
Сад
просто
немогу
то
да
чујем
,
па
љутили
се
,
не
љутили
се
.
—
Е
није
тако
—
поче
Растислав
.
Но
кнез
га
опет
пресече
:
-
Е
,
није
,
није
,
него
ћу
ја
бити
као
калуђер
.
Доктор
с
осмехом
примети
:
—
Па
калуђери
то
најчешће
и
слушају
.
Кнез
прихвати
:
—
Ево
,
господин
доктор
лепо
каже
,
то
чак
и
калуђери
слушају
,
а
што
да
не
чујем
ја
;
то
је
народни
обичај
.
А
ви
,
господин
Растиславе
,
ако
нећете
,
ви
се
можете
удалити
кад
то
почне
,
а
ми
ћемо
се
чинити
невешти
.
У
томе
стигоше
већ
и
до
кола
.
На
пољани
је
било
управо
три
кола
:
једноме
свирала
свирајка
,
другоме
цигани
,
а
у
трећем
је
дрњокао
гајдаш
.
Кнез
се
упути
овом
последњем
колу
;
оно
је
било
највеће
.
Чим
угледаше
кнеза
,
цигани
умукоше
,
умуче
и
онај
са
свирајком
и
њихна
кола
престадоше
,
само
је
још
гајдаш
својски
дувао
—
Сав
црвен
,
с
погнутом
главом
—
кићанка
га
је
куцкала
по
рамену
—
с
набреклом
мешином
,
он
је
крупним
корацима
корачао
унаоколо
,
по
колу
,
гајде
су
бректале
,
а
коло
тресло
,
цела
је
пољана
одјекивала
.
—
Дивно
,
рече
кнез
—
ови
разуму
своја
права
:
они
се
не
даду
прекинути
.
По
кнежевој
наредби
,
доктор
махну
руком
да
и
она
друга
два
кола
продуже
игру
.
Међу
тим
кнез
с
целом
булументом
,
што
беше
пошла
с
њим
,
стаде
крај
гајдашког
кола
.
Пун
сахат
остао
је
кнез
код
кола
.
Обилазили
су
редом
и
стајали
сасвим
близу
.
Кнез
је
све
видео
и
све
чуо
.
Момчадија
,
која
се
у
почетку
мало
снебивала
,
после
се
тако
ослободила
да
је
већ
прелазило
у
раскалашност
.
Један
по
један
сеоски
Дон
Жуан
поче
износити
целу
болту
своје
љубавне
поезије
,
и
ту
си
могао
чути
подскочица
,
које
од
учевних
људи
још
нико
није
чуо
,
које
нигде
још
нису
записане
и
које
ће
се
тешко
кад
и
записати
.
Мало
по
мало
,
момчадија
се
поче
надметати
у
томе
.
А
кад
кнез
једноме
,
који
је
највише
и
најбоље
бројао
,
даде
преко
ађутанта
пет
дуката
,
момчадија
се
управо
упали
.
Таква
прилика
не
јавља
се
често
;
