штовас
воли
моја
Ариф
;
и
ви
нисте
туђинка
:
ви
сте
наша
.
“
А
она
јој
захваљиваше
на
љубазности
црвенећи
.
Око
поноћи
изведоше
невесту
.
У
бледо
ружичастој
свиленој
хаљини
из
Париза
,
превученој
најскупоценијом
чипком
,
дубоко
изрезаној
,
с
врло
дугачким
скутом
који
за
њом
носе
две
црне
робиње
обучене
у
црвено
,
накићена
бисером
и
силним
драгим
камењем
по
врату
,
грудима
и
глави
,
новомодној
европској
фризури
,
она
,
Европљанка
,
доведена
је
двема
младицама
срећним
у
браку
пред
нене
и
мајку
,
да
их
по
азиски
поздрави
:
и
саже
се
те
им
направи
од
земље
темена
и
пољуби
их
у
скут
и
у
руку
.
У
зеленој
антерији
,
с
каик
отосом
,
нене
зајеца
кад
угледа
унуку
сасвим
измењену
,
врло
румену
,
с
лицем
раширеним
у
један
бескрајан
осмех
.
После
је
водиље
поведоше
од
рођаке
до
рођаке
,
редом
,
да
се
са
свима
поздрави
.
С
тетком
,
с
три
нове
,
с
Мадам
Аристид
и
с
Мадмоазел
Дарно
пољуби
се
у
један
образ
па
у
други
,
па
је
поведоше
натрашке
и
наместише
у
једном
куту
на
углед
,
„
као
у
златарском
излогу
дијадему
или
у
обућарском
обућу
,
“
како
примети
на
енглеском
језику
Мадмоазел
Дарно
.
А
нове
,
уместо
да
се
на
ово
насмеју
,
уозбиљише
се
,
гледајући
у
ствар
,
у
аутомат
,
у
ону
иначе
живу
и
интелигентну
Емир-Фатму
,
и
од
њеног
бескрајног
осмеха
трзаху
се
.
„
Она
није
свесна
свога
расположења
;
иначе
,
она
би
молила
Бога
да
се
никад
не
расвести
,
да
се
никад
не
пробуди
из
овога
лепога
сна
:
она
је
срећнија
од
свих
нас
,
удаје
се
за
човека
кога
је
видела
и
кога
воли
,
“
мислила
је
најстарија
и
дубоко
уздисала
.
Њих
три
сву
ноћ
ћутаху
,
као
да
им
се
пред
овом
њима
страшном
збиљом
језик
узео
;
нико
им
не
приђе
осим
Ариф-хануме
и
Мадмозел
Дарно
,
па
и
оне
их
не
дирају
,
само
се
на
њих
значајно
насмеше
,
и
остављају
их
да
ћуте
,
да
мисле
...
Поред
Фатме
стоје
,
хладећи
је
лепезама
,
Зехра
,
једна
Фатмина
другарица
,
која
зна
само
турски
,
и
Мерсије
.
Мерсије
је
вечерас
бледа
,
бела
као
снег
,
обучена
у
врло
загасито
зелено
као
кипарис
,
символ
жалости
.
И
замишљена
је
,
уплакана
.
„
О
,
нека
плаче
,
нека
се
никад
не
утеши
!
Растаје
се
с
другарицом
,
остаје
сама
у
друштву
где
нико
ником
не
верује
.
У
њему
је
тешко
и
старијим
пробуђеним
муслиманкама
,
а
камо
ли
младој
девојци
која
није
ни
пошла
к
животу
,
а
камо
ли
у
њ
ушла
и
познала
сву
збиљу
његову
,
“
тако
мисли
Фахрије-ханум
,
најстарија
нова
,
и
буни
се
гледајући
„
изложену
“
Фатму
,
дијадему
,
обућу
...
После
је
Мерсије
одведе
у
другу
собу
,
али
и
тамо
су
ћутале
:
Фатма
није
умела
говорити
,
Мерсије
није
могла
.
Ариф
,
с
оне
три
нове
,
проведе
кроз
лавиринт
што
се
зове
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
Мадмоазел
Дарно
и
ону
Енглескињу
.
Она
је
тобоже
хтела
да
Мис
Пирсон
види
унутрашњост
,
распоред
и
намештај
једне
велике
турске
куће
,
и
одвела
је
до
једне
велике
собе
где
су
на
миндерлуцима
,
на
шиљтетима
лежале
,
мртве
уморне
,
жене
.
Спавале
су
.
Енглескиња
од
ове
слике
трже
се
.
Свака
је
у
положају
како
ју
је
сан
затекао
,
гдегде
смешном
,
раскопчане
,
с
косама
по
јастуцима
.
Ариф
је
прошаптала
најтишим
шапатом
:
„
Да
их
не
будимо
:
нек
спавају
,
нек
сањају
чаробни
сан
Истока
.
Колико
ми
пута
дође
да
прокунем
онога
који
ме
је
пробудио
.
И
проклела
бих
га
да
га
не
волим
.
“
—
„
Мадам
Арстид
,
јелте
?
“
питаху
у
један
глас
нове
,
а
она
одобри
главом
:
у
то
је
тврдо
веровала
.
Мадмоазел
Дарно
поче
на
енглеском
језику
бунтовнички
говор
:
—
Мис
Пирсон
!
Ви
сте
видели
ове
жене
!
Оне
се
веселе
саме
,
оне
спавају
саме
.
Ова
силна
ноћна
харемска
весеља
измислили
су
људи
,
не
жене
,
—
да
би
били
они
слободни
.
Док
оне
овде
пиште
и
вршите
саме
,
они
су
с
чочекињама
и
кафешантанским
девојкама
,
где
им
се
у
буновној
глави
порађа
срећна
мисао
да
доведу
жени
—
ортака
.
Мис
Пирсон
!
Ове
жене
имена
немају
.
Њих
зову
једним
општим
именом
:
жене
,
као
ово
около
на
клупама
:
јастуци
.
Ово
,
од
свиле
,
напуњено
памуком
,
без
душе
,
својина
је
Ибрахим-Хасан-бејева
,
а
ово
,
од
крви
и
меса
,
с
душом
,
својина
је
својих
мужева
.
Људи
им
се
зову
Шемси
,
Арслан
,
то
јест
сунце
,
лав
,
јер
целој
кући
„
светле
“
,
јер
цела
кућа
дршће
од
њих
;
а
жене
:
Зумбрит
,
Јакут
,
Ђул
,
Замбак
,
то
јест
смарагд
,
рубин
,
ружа
,
крин
:
да
њини
мужеви
драго
камење
употребе
за
прстење
или
за
дугмета
на
кошуљи
,
и
кад
им
изиђе
из
воље
да
га
замене
другим
;
да
цвеће
метну
за
појас
или
у
рупицу
од
капута
,
па
кад
увене
да
га
баце
попуњавајући
његово
место
свежим
.
Мис
Пирсон
!
Немојте
мислити
да
се
турској
женској
деци
имена
драгога
камења
и
цвећа
дају
случајно
!
У
њих
ништа
није
случајно
:
о
свему
су
мислили
,
размишљали
њини
људи
,
брутални
егоисти
!
Енглескиња
записиваше
Францускињин
говор
,
а
Ариф
и
нове
,
врло
узбуђене
,
са
сузама
у
очима
,
загрлише
је
.
После
све
пођоше
Фатми
...
Она
је
опет
била
тамо
у
куту
„
на
углед
“
;
око
ње
су
се
скупиле
друге
странкиње
.
Све
је
гледаху
дуго
,
ћутећи
,
а
после
се
опростише
с
њом
и
пођоше
да
се
код
куће
одморе
и
припреме
за
јенђе
.
Она
их
одгледа
с
оним
осмехом
што
јој
је
раширио
румено
лице
:
први
пут
не
осети
за
странкињама
празнине
,
не
учини
јој
се
да
је
остала
сама
,
—
он
је
заузео
сваки
кут
њене
душе
,
он
је
с
њом
...
Ариф-ханум
испрати
странкиње
чак
до
прве
капије
,
и
одгледавши
их
,
кроз
свитање
,
за
једним
старим
Турчином
што
ношаше
пред
њима
фењер
,
уздахну
.
Мадмоазел
Дарно
ушла
је
у
суштину
свега
што
је
око
њих
,
с
њима
и
у
њима
.
Зашто
ли
дају
женској
деци
име
Ариф
?
„
У
њих
ништа
није
случајно
.
“
И
кад
се
Мадам
Аристид
и
Мадмоазел
Дарно
окретоше
да
њу
још
једном
виде
,
она
им
направи
дубока
темена
и
ишчезе
иза
капије
.
.
Освану
четвртак
,
дан
кад
се
води
младожењи
невеста
.
Турске
жене
разишле
су
се
кад
се
добро
свануло
,
и
пошто
су
одспавале
сахат
,
два
,
обукле
су
се
у
саму
свилу
,
у
саму
кадифу
,
накитиле
се
,
силно
се
намирисале
и
дошле
:
да
дочекају
јенђе
.
У
кући-Ибрахим
Хасан-бејовој
,
и
ако
се
сву
ноћ
није
спавало
,
настала
је
журба
од
ранога
јутра
,
спрема
,
врачање
,
као
и
ноћу
,
ко
ће
да
обуче
невесту
,
ко
ће
да
је
уведе
,
ко
ће
да
је
изведе
:
све
да
би
била
срећна
у
брачном
животу
,
збиљи
коју
младе
девојке
узимају
за
шалу
и
једва
је
чекају
.
Око
подне
чу
се
зврјање
кола
,
уши
да
заглухну
:
пред
капијом
Ибрахим-Хасан-бејова
харема
заустављали
су
се
богати
екипажи
турских
богаташа
,
и
из
њих
излазиле
жене
увијене
у
чаршафе
црне
и
свих
на
свету
боја
,
које
су
трепериле
,
преливале
се
,
долазиле
једна
с
другом
у
склад
према
сунцу
што
је
бацало
зраке
читавим
великим
сноповима
:
то
су
били
сватови
с
момачке
стране
,
јенђе
.
У
двориште
су
улазиле
поред
великог
ћилима
разапетог
на
два
дирека
уз
прву
капију
,
да
онај
силан
свет
са
улице
,
људи
не
виде
жене
развијене
поређане
крај
путање
до
средње
капије
широм
отворене
,
што
су
изишле
да
свирком
и
песмом
дочекају
јенђе
,
пред
којима
је
ишла
свекрва
.
И
наједанпут
,
у
дворишту
пред
харемом
тушта
и
тама
!
Све
су
развијене
:
развијају
их
робиње
,
невестин
род
,
и
пребацују
чаршафе
преко
рамена
невестине
стрине
,
тетке
и
неких
рођака
из
Цариграда
:
све
су
само
у
хаљинама
,
разне
боје
,
кроја
и
укуса
,
с
драгим
камењем
као
да
су
га
купиле
у
Солунском
пољу
,
с
бисером
као
да
су
га
вадиле
из
Солунског
залива
.
Свекрва
,
у
љубичастој
свиленој
антерији
с
дугачким
скутом
,
с
аврапама
,
и
много
накићена
,
од
свих
је
лепша
,
стаситија
,
и
млада
,
као
да
Мурад-Джемал-беју
није
мајка
него
старија
сестра
.
Поред
ње
,
врло
озбиљне
,
готово
брижне
,
корача
њена
сестра
,
у
љубичастој
свиленој
европској
хаљини
,
насмејана
,
весела
,
и
обе
одговарају
,
у
пролазу
,
на
дубока
темена
дубоким
теменима
,
и
,
праћене
свирачицама
и
певачицама
и
оном
туштом
и
тамом
,
пролазе
мимо
црнкиње
и
црнчиће
с
цвећем
,
воћем
и
халвама
кроз
шпалир
дивно
обучених
жена
,
улазе
у
кућу
,
где
их
једна
стара
Нишлика
,
рођака
Хасан-бејова
,
по
нишком
обичају
,
кади
амбром
и
прска
ђулсуом
,
ступају
у
једну
врло
велику
собу
с
обућом
(
јер
се
у
оваквим
приликама
диже
с
пода
простирка
)
,
где
их
дочекују
невестина
мајка
и
нене
,
и
после
поздрава
седају
по
ниским
миндерлуцима
.
Свекрва
је
у
челу
,
до
ње
с
десне
стране
њена
сестра
,
с
леве
њена
рођака
дошла
из
Цариграда
за
свадбу
њена
јединца
.
И
опет
:
темена
,
темена
,
темена
!
Готово
ниједна
ништа
не
говори
,
само
се
разлеже
,
далеко
,
деф
и
песма
.
Најпосле
невестин
род
изиђе
...
А
невеста
?
Она
је
у
конаку
,
да
се
опрости
с
родом
.
У
очеву
селамлику
,
турски
намештеном
,
на
једној
црвеној
плишаној
Мондије-хануминој
наслоњачи
,
између
два
велика
огледала
,
седи
Емир-Фатма
,
у
белој
свиленој
хаљини
из
Париза
добивеној
од
младожење
и
драгог
,
шивеној
по
укусу
њене
Госпођице
,
у
белим
ципелама
,
у
белим
рукавицама
,
с
много
бисера
око
врата
,
али
не
с
европском
фризуром
,
него
расплетена
,
да
јој
у
брачном
животу
ништа
није
сплетено
,
с
дувком
од
тела
,
с
велом
,
али
не
и
с
венцем
од
мирте
или
неранџина
цвета
,
него
с
дијадемом
од
драгог
камења
.
Дијадему
јој
је
намештала
Мерсије
,
а
она
је
плакала
за
Госпођицом
и
мирисала
сестрине
руке
уместо
руку
Госпођичиних
.
Никад
није
ни
помислила
да
јој
ову
дивну
скупоцену
дијадему
,
коју
је
на
свадби
имала
још
очева
јој
прабаба
,
неће
први
пут
метнути
на
главу
њена
Госпођица
;
али
њој
је
умрла
мајка
,
те
се
није
могла
вратити
у
Солун
,
да
,
по
уговору
,
остане
у
Ибрахим-Хасан-бејовој
кући
док
му
се
кћи
не
уда
...
Према
њој
,
на
миндерлуку
,
седи
нене
,
опет
у
зеленој
свили
,
отац
и
мајка
,
стриц
и
стрина
,
тетка
и
теча
,
неке
блиске
материне
јој
рођаке
,
Цариграђанке
,
и
њен
брат
од
тетке
,
дошао
из
Цариграда
за
њену
свадбу
.
У
једном
куту
су
две
њине
старе
суседе
,
у
другом
једна
од
нових
,
она
што
изгледа
јектичава
,
Мадам
Аристид
,
Мадмоазел
Дарно
и
она
ноћашња
Енглескиња
.
Око
ње
су
Мерсије
,
црна
Ђулренги
и
бела
Ђулбејаз
(
она
страсна
бивша
робиња
коју
су
они
,
пошто
им
је
одробовала
седам
година
,
удали
за
њену
неприлику
,
једнога
богатог
старог
агу
)
.
У
дну
су
седеле
свирачице
и
чочеци
.
Она
,
малопре
изведена
,
пољубила
је
у
скут
и
у
руку
нене
и
родитеље
,
поздравила
се
с
родом
,
и
сад
седи
оборених
очију
,
бледа
и
тужна
,
јер
се
пева
тужна
песма
Растанак
,
те
су
сви
бледи
и
тужни
:
сви
плачу
осим
оца
.
Он
,
блед
,
скупио
обрве
и
подигао
главу
,
више
се
чини
да
је
љут
него
тужан
.
Она
нова
загледа
се
у
њ
.
„
Нигде
сузе
!
“
мисли
,
па
му
се
чуди
,
и
боји
га
се
.
И
ако
је
млада
,
она
је
била
код
небројено
невеста
и
мртваца
,
и
видела
је
оца
где
пољубив
мртву
кћер
не
заплака
,
па
се
није
чудила
:
умрла
„
отишла
у
Зелене
Баште
“
;
али
није
видела
оца
да
не
заплаче
кад
кћер
удаје
,
кад
се
с
њом
прашта
,
испраћа
је
мужу
.
И
једна
стара
комшика
чуди
се
.
„
О
,
сваки
плаче
,
и
најтврђа
срца
отац
,
јер
њу
,
мажену
,
не
даје
другу
него
господару
,
а
господара
има
милостивих
,
али
их
има
и
немилостивих
,
кога
данас
може
дворити
сама
,
сутра
с
ортаком
,
а
где
су
у
кући
ортаци
,
ту
се
не
пева
,
“
мисли
стара
и
брише
сузе
белим
јашмаком
са
своје
главе
.
„
Њу
,
чисту
даје
човеку
.
А
човек
слободан
и
пре
женидбе
,
и
после
,
с
упрљаним
телом
и
осакаћеном
душом
,
кад
је
љуби
испитиваће
је
,
је
ли
покривала
лице
кад
се
на
улици
срела
с
човеком
,
па
,
ако
му
се
учини
да
од
мушких
погледа
није
сачувана
,
биће
љубоморан
.
Она
ће
уздисати
крадом
,
да
он
не
чује
,
да
не
посумња
да
уздише
за
неким
који
ју
је
у
пролазу
видео
,
“
мисли
нова
и
утире
очи
белим
муслином
са
своје
косе
.
Њу
,
нову
,
од
Ибрахим-бејове
старе
комшике
раздвајају
читава
столећа
,
а
у
овоме
је
она
с
њом
једна
мисао
и
једно
осећање
.
Сви
плачу
,
па
и
невеста
.
Она
је
у
овом
интимном
и
светом
тренутку
само
нежна
кћи
и
унука
,
осетљива
женска
душа
што
се
одваја
од
оних
које
воли
и
који
је
воле
.
Плаче
,
а
крај
ње
стоји
уплакана
Мерсије
с
белим
муслином
на
глави
,
јер
у
соби
су
два
човека
пред
које
она
„
не
излази
“
,
Фатмин
теча
и
брат
од
тетке
,
па
јој
час
брише
очи
,
час
намешта
тел
,
час
подиже
какав
пали
прамен
косе
с
њенога
лепог
чела
.
Послуживање
ратлокумом
и
водом
.
Нене
и
родитеље
послужи
Фатме
остале
Ђулбејаз
.
После
,
чочеци
узеше
играти
Ибрахим-Хасан-беју
;
али
он
их
и
не
гледа
,
и
ако
му
се
врте
као
чигре
и
лете
као
пера
зовући
га
у
загрљај
...
О
,
колико
је
интиман
и
свет
овај
тренутак
,
овај
кратак
чин
из
дуге
комедије
што
се
зове
Турска
Свадба
!
Ту
није
место
онима
који
нису
невести
род
;
то
осећају
и
оне
три
хануме
и
странкиње
,
али
ниједна
не
излази
,
да
не
устају
кад
се
пева
,
да
не
прелазе
преко
собе
кад
се
плаче
.
Енглескиња
је
час-по
нешто
бележила
,
али
Ариф
јој
даде
знак
да
то
не
чини
.
Фатмина
мајка
хтеде
да
јој
окрене
леђа
,
али
се
уздржа
због
Мадам
Аристид
.
Францускињама
би
најнепријатније
,
сасвим
видеше
да
није
требало
да
су
овде
,
кад
устаде
мати
,
метну
уста
на
кћерино
ухо
и
гласним
шапатом
поче
да
је
учи
,
да
је
светује
,
да
се
потчињава
мужу
,
да
га
испраћа
,
да
му
се
обуче
и
накити
кад
зна
да
ће
кући
доћи
,
па
макар
јој
увек
и
не
било
до
тога
,
те
да
му
омили
кућа
и
она
,
како
не
би
имао
узрока
да
гледа
другу
,
или
да
јој
доведе
ортака
;
да
поштује
ону
што
јој
је
мужа
родила
и
снагу
му
дала
,
да
јој
устаје
кад
у
собу
уђе
,
да
никад
пред
њом
не
запали
цигару
...
Она
нова
разумеде
само
ово
:
„
Да
му
се
обучеш
и
накитиш
,
кћери
,
кад
знаш
да
ће
кући
доћи
,
па
макар
ти
увек
и
не
било
до
тога
...
да
не
би
имао
узрока
да
гледа
у
другу
“
.
„
Као
да
не
иде
да
му
буде
жена
,
већ
милосница
!
Срамота
!
“
помисли
и
скочи
;
па
и
остале
туђе
скочише
несвесно
и
пођоше
за
њом
јенђама
.
А
робиње
хлађаху
кјучук-хануму
лепезама
.
Ђулренги
узе
јецати
присећајући
се
:
„
О
да
остави
све
па
да
иде
за
навек
!
Ово
ми
је
јутро
било
последње
да
јој
донесем
воде
да
се
умије
и
да
с
њом
попушим
цигару
.
Истина
,
ја
ћу
ићи
с
њом
,
али
она
неће
бити
девојка
.
Како
је
то
тужно
:
сутра
жена
!
Да
је
као
у
Цариграду
да
нам
момак
у
кућу
дође
,
да
с
нама
седе
,
па
опет
тужно
:
жена
!
“
И
још
плач
,
и
песма
,
и
шаптање
,
и
световање
,
па
пољупци
,
загрљаји
,
мољење
за
опроштај
,
праштање
,
љубљење
по
челу
,
по
расплетеној
коси
,
мирисање
,
стезање
,
тапкање
и
благосиљање
.
Најпосле
,
сврши
се
:
сви
устадоше
,
а
отац
је
ухвати
благо
за
мишицу
и
поведе
је
јенђама
;
робиње
јој
носе
скут
необично
дугачак
,
Мерсије
јој
придржава
тел
,
дувак
којим
јој
је
покривено
лице
,
чочеци
полазе
испред
њих
,
звецкају
зиловима
и
певају
...
На
харемским
прозорима
из
авлије
спуштене
су
завесе
да
људи
не
би
видели
жене
.
А
жене
гурају
се
уз
прозоре
,
подижу
по
крајичак
завесе
,
једне
их
крадом
буше
и
намештају
око
:
да
виде
извођење
невесте
,
да
виде
људе
,
да
виде
тога
лепог
младића
Цариграђанина
,
брата
од
тетке
Емир-Фатми
,
и
видевши
га
,
погуркују
се
,
стежу
се
,
уздишу
,
румене
,
као
да
никада
досад
нису
виделе
нешто
што
толико
желе
да
виде
,
човека
!
...
Исправљен
као
кипарис
,
уздигнуте
главе
,
али
врло
блед
,
отац
доведе
кћер
до
улазних
врата
бацајући
преко
себе
новаца
за
који
се
узеше
грабити
црнкиње
и
црнчићи
и
турски
мушкарци
којима
се
још
допушта
да
иду
у
женски
хамам
...
Људи
се
вратише
у
селамлик
,
а
невесту
уведоше
у
харем
две
младице
с
једним
венчањем
,
с
оцем
и
мајком
.
Робиње
јој
и
даље
носе
скут
,
Мерсије
јој
придржава
дувак
,
и
,
уз
свирку
и
песму
,
одведоше
је
горе
у
ону
велику
собу
пуну
јенђа
;
приведоше
је
свекрви
.
Свекрва
,
цариградска
пашиница
,
дочека
снаху
на
ногама
с
јенђама
:
снаха
јој
направи
„
од
земље
темена
“
,
с
дувком
на
лицу
,
па
се
усправи
и
стаде
пред
њом
с
прекрштеним
рукама
.
Свекрва
извади
„
бакшиш
“
,
много
низа
крупнога
бисера
,
а
водиље
подигоше
невести
дувак
...
Лепа
пашиница
заплака
кад
виде
снаху
—
први
пут
је
виде
,
па
је
стеже
и
метну
своје
уздрхтале
усне
на
њено
мирно
чело
.
После
је
ижљуби
њена
сута
,
плачући
од
радости
и
вичући
:
„
Алла
’
1
Алла
’
!
Алла
’
!
“
,
чему
су
се
хануме
чудиле
смешећи
се
:
Мондије
да
виче
:
Алла
’
!
За
овим
је
посадише
,
опет
на
Мондије-ханумину
наслоњачу
,
метнуту
на
миндерлук
према
свекрви
.
Мало
,
па
јој
Мерсије
донесе
сребрн
послужавничић
с
ратлокумом
и
водом
,
да
послужи
свекрву
...
Кад
је
понова
села
,
свекрва
ју
је
гледала
и
плакала
.
Друге
се
свекрве
смеју
,
а
ова
плаче
.
Новима
и
Арифи
нико
није
био
ближи
од
свекрве
.
И
ако
у
антерији
,
у
аврапама
,
оне
су
у
њеној
озбиљности
,
у
њеном
бледилу
,
у
њеним
уздрхталим
уснама
,
у
њеним
сузама
,
у
њеним
тужним
и
нежним
погледима
што
почивају
на
лицу
њене
лепе
снахе
осетиле
нову
муслиманку
,
пробуђену
турску
жену
,
и
све
три
су
заплакале
кад
је
она
узела
цигару
,
не
да
пуши
,
него
да
с
димом
гута
своје
сузе
.
Тишина
.
Само
се
чују
песме
певачица
.
Хануме
,
оне
бесне
раскалашне
ноћашње
хануме
,
сад
су
озбиљне
,
горде
,
хануме
су
и
жене
,
ни
речи
не
проговарају
,
само
пуше
.
Тако
је
увек
дању
.
Оне
ноћу
полуде
,
опију
се
ноћном
тишином
,
мирисом
влажне
земље
и
месечином
...
Оне
две
водиље
одведоше
невесту
доле
у
једно
велико
предсобље
сасвим
празно
,
па
је
попеше
на
један
велики
сто
у
куту
испод
степеница
,
где
беше
опет
једна
Мондије-ханумина
наслоњача
,
и
посадише
је
.
Нагрну
силан
свет
,
разуме
се
жене
,
све
незване
,
да
је
гледају
:
буле
у
чаршафима
с
подигнутим
печима
,
Јеврејке
у
шареним
антеријама
подбрађене
зеленим
газом
,
странкиње
што
живе
у
Солуну
и
путнице
,
Енглескиње
:
платиле
једној
Јеврејки
да
их
доведе
.
Од
странкиња
што
у
Солуну
живе
,
неке
се
погуркују
,
кикоћу
гледајући
невесту
у
наслоњачи
на
столу
,
откривена
лица
,
оборених
очију
,
нему
,
с
робињама
крај
себе
које
је
хладе
грдно
великим
лепезама
.
Да
се
удаје
за
недраго
или
за
непозната
човека
,
француска
васпитаница
би
се
зацело
бунила
што
су
је
изложили
на
углед
као
робу
;
али
,
она
се
удаје
за
онога
кога
јој
је
њено
срце
изабрало
,
па
јој
се
и
најружнији
свадбени
обичај
чини
леп
,
и
воли
да
је
цео
свет
види
,
гледа
срећну
,
не
би
ли
и
сам
био
срећан
.
Тако
је
седела
скоро
до
вечерње
,
до
турске
икиндије
.
.
Лето
је
умирало
,
то
јест
премирало
,
али
није
умрло
.
Они
златни
снопови
са
сунца
падају
на
богате
екипаже
солунских
богаташа
поређане
у
дугачак
ред
дуж
Ибрахим-Хасан-бејове
куће
и
ограде
,
и
још
даље
,
далеко
,
позлаћују
сребрну
коњску
оправу
,
а
према
њима
се
сијају
коњи
сасвим
врани
,
танких
ногу
и
мале
главе
,
дугачких
репова
,
што
осећају
да
ће
скоро
поћи
и
фрчу
.
У
дворишту
се
ускомешало
,
чује
се
жагор
и
кикот
,
пригушен
смех
.
С
минара
Алаџа-Имарета
разлеже
се
„
Аллах
екбер
“
и
губи
се
у
висину
под
плавим
небом
.
Уска
улица
,
дугачка
,
закрчена
је
колима
и
светином
:
чалме
се
беле
као
висибабе
,
фесови
се
црвене
као
булке
.
И
богато
и
сирото
,
и
муслиманско
и
хришћанско
,
јеврејско
,
циганско
,
све
што
није
звато
на
свадбу
,
скупило
се
око
Ибрахим-Хасан-бејове
куће
да
гледа
сватове
.
А
шта
ће
да
види
?
Хануме
се
завиле
још
у
авлији
,
чак
и
лице
покриле
,
и
излазе
,
пењу
се
у
затворена
кола
.
Невеста
истина
развијена
,
али
кола
,
притерана
уз
капију
,
заградише
се
дебелим
дамаском
,
и
нико
је
не
виде
кад
изиђе
и
кад
се
увуче
с
тетком
,
Ариф-ханумом
и
робињом
Ђулренгијом
у
затворена
кола
с
вратаоцима
на
којима
су
поврх
стакла
шарене
дашчице
.
Једна
кола
одјурише
:
у
њима
је
свекрва
са
сестром
;
остала
пођоше
ходом
,
и
застајкиваху
,
јер
не
могаху
даље
од
силног
света
.
Врева
је
заглушивала
уши
сватовима
;
с
времена
на
време
чуло
се
понеко
промукло
„
јашас'н
“
.
И
пролазиле
се
улице
,
уличице
,
лево
,
десно
,
узбрдо
,
низбрдо
док
се
није
сишло
у
чаршију
,
да
се
застане
,
да
се
одгуши
,
па
да
се
продужи
пут
преко
Хамидије
,
и
дуж
целог
Молоса
,
закрченог
светом
,
где
је
море
ударало
снажно
и
ритмично
,
и
запљускивало
пеном
кола
,
као
да
поздравља
сватове
;
па
скренуше
поред
Олимпос-Паласа
и
Хотела
д
’
Англетер
,
па
потераше
у
другу
чаршију
,
у
чаршије
откривене
и
покривене
,
па
зађоше
према
Ћемер-Капији
:
свет
,
трговци
дућанџије
и
они
с
коњима
и
магарцима
,
и
улични
продавци
свега
и
свачега
,
све
је
застајало
,
заустављао
се
саобраћај
:
гледало
се
солунско
турско
богатство
на
искићеним
колима
,
на
богатој
коњској
оправи
,
на
кочијашима
,
на
робовима
дилаверима
,
и
захорило
се
,
наједанпут
,
изненада
,
из
стотине
грла
као
из
једног
:
„
Јашас’н
!
“
,
а
опали
дућани
тресли
су
се
од
силних
кола
која
су
зврјала
,
шкрипала
,
пуцала
по
крупној
неравној
чаршиској
калдрми
,
и
најпосле
се
зашло
за
угао
једне
старе
џамије
с
чијим
се
минаретом
пео
у
небо
један
кипарис
,
и
пошло
се
уз
брдо
,
уз
велико
брдо
,
ишло
кроз
Стари
Солун
,
начичкан
трошним
зградама
са
софама
и
кафезима
...
А
кад
се
стиже
до
близу
Алаџа-Имарета
,
застаде
се
...
Коњи
су
нестрпљиво
фркали
и
лупали
новим
потковицама
,
а
дилавери
,
у
крутим
огрлицама
,
рединготу
и
фесу
,
отварали
су
вратаоца
с
кола
,
и
пружали
ханумама
уместо
руку
мишице
:
оне
су
ослањајући
се
на
те
мишице
излазиле
из
кола
покривена
лица
,
нечујно
,
и
улазиле
у
Нурије-ханумино
двориште
поред
ћилима
на
капији
разапетог
на
дирецима
.
„
Mon
Dieu
!
“
узвикиваше
срећна
Нурије
кад
јој
уђе
Емир-Фатма
у
двориште
.
где
насташе
силне
враџбине
,
да
би
она
с
њеним
сестрићем
била
срећна
.
И
не
хтевши
јој
открити
лица
,
љубљаше
јој
дувак
с
њега
,
узимаше
крајеве
с
њене
дугачке
тешке
косе
,
па
их
меташе
себи
на
лице
и
тепаше
им
.
Свекрва
је
од
узбуђења
јецала
а
нити
је
додирнула
снахи
дувак
ни
косу
,
као
да
је
била
нека
грешница
,
па
да
не
обесвети
свето
...
„
Mon
Dieu
!
“
узвикну
још
срећнија
Нурије
кад
се
међу
женама
,
сасвим
развијеним
,
виде
човек
,
мушко
,
диван
младић
,
израстао
као
кипарис
,
у
црним
хаљинама
,
фраку
,
с
дубоко
изрезаним
прсником
,
и
белом
машном
,
у
белим
рукавицама
...
Рукавица
му
је
само
на
десној
руци
,
гологлав
је
.
Зар
је
то
Турчин
?
Леп
!
Очи
су
му
данас
јасно
плаве
,
од
задовољства
.
Он
нема
очију
за
развијене
жене
,
него
за
ону
с
дувком
...
Њој
потрча
.
Она
га
не
виде
,
али
га
осети
,
па
задрхта
,
и
прво
јој
дође
да
се
гласно
насмеје
,
после
да
заплаче
.
Он
јој
ухвати
левом
руком
десну
руку
,
пољуби
је
.
Кроз
жене
забруја
нешто
као
звоно
.
То
су
њини
гласови
,
гласови
чуђења
и
радости
,
глас
њине
душе
.
Да
муж
жену
пољуби
у
руку
!
А
француска
васпитаница
Туркиња
Фатма
,
какву
већу
срећу
тражи
од
брачног
живота
!
Она
је
о
овоме
сањала
и
ноћу
и
дању
.
Он
јој
за
виђење
даде
једну
златну
кутију
пуну
„
просута
"
бисера
,
и
брзо
јој
диже
дувак
:
очи
им
се
сретоше
,
душе
им
се
пољубише
:
и
њој
и
њему
душа
је
била
на
уснама
...
Он
хтеде
нешто
да
јој
говори
,
да
је
поздрави
ваљда
добродошлицом
,
па
,
чудно
узбуђен
,
не
мога
,
само
промуца
:
„
Oh
ma
mie
!
“
...
=
=
=
=
=
=
=
=
Сутрадан
је
Фатма
преседела
између
два
велика
огледала
,
у
Нурије-ханумином
салону
искићеном
од
горе
до
доле
спремом
,
даровима
.
Лепота
!
То
су
Фатмини
дарови
.
Жене
су
долазиле
,
седеле
,
гледале
дарове
,
и
њу
,
изложену
као
њени
дарови
,
као
њена
богата
спрема
,
као
њено
одело
.
А
она
,
опет
с
оним
осмехом
што
јој
је
раширио
зарумењено
лице
,
мислила
је
:
„
Гледајте
ме
,
и
будите
срећне
као
што
сам
ја
срећна
!
“
XИ
Емир-Фатма
шета
као
голубица
по
кући
Мурад-Джемалове
тетке
а
своје
сут-ане
,
па
јој
се
чини
да
није
у
граду
где
се
родила
и
одрасла
,
него
негде
далеко
,
у
једном
од
њој
непознатих
градова
,
где
су
жене
,
по
њеном
мњењу
,
овако
срећне
.
Нарочито
јој
се
чини
да
је
у
неком
француском
граду
,
што
непрестано
говоре
француски
.
Мондије-ханум
започиње
(
и
осећа
се
задовољна
како
није
скоро
)
.
Час-по
па
се
Фатми
учини
да
је
у
земљи
где
су
од
љубави
умрли
Ромео
и
Јулија
.
Али
њој
није
потребан
нож
ни
отров
,
јер
онај
кога
она
воли
,
муж
јој
је
.
Он
јој
прича
,
откад
је
воли
а
никад
је
не
помену
пред
друговима
,
бојећи
се
да
се
не
насмеју
,
да
нешто
не
рекну
„
као
људи
“
и
обесвете
његова
најсветија
осећања
...
Прича
јој
да
му
религиозна
осећања
нису
била
будна
,
јер
је
дуго
био
у
Европи
,
и
да
му
их
није
могла
пробудити
ни
најдужа
молитва
у
џамији
,
а
пробудила
их
је
љубав
.
—
Ја
ћу
те
звати
„
Фатма
"
,
јер
то
је
име
носила
кћи
нашега
Пророка
,
слободна
:
разговарала
се
с
људима
.
—
Зар
би
ти
волео
да
говорим
с
људима
?
Он
на
ово
питање
не
хте
одговорити
,
већ
поче
,
врло
узбуђено
:
—
Фатма
,
кад
сам
пролазио
мимо
вашу
кућу
,
клецала
су
ми
колена
,
и
појурила
би
ми
у
лице
сва
крв
,
кад
бих
год
бацио
очи
у
ваше
кафезе
...
Гледам
их
и
мислим
:
„
Боже
,
кроз
њих
гледају
њене
очи
!
“
Па
праг
од
ваше
капије
.
.
„
На
њега
стаје
њена
нога
!
“
У
свему
вашем
волео
сам
тебе
,
у
кући
,
у
оградном
зиду
,
у
капији
,
у
халки
на
капији
...
„
Ову
халку
хватала
је
њена
рука
!
“
...
у
кипарису
над
вашим
кровом
,
у
смокви
с
гранама
преко
тејзиног
зида
,
у
твом
оцу
,
у
вашем
дилаверу
,
у
робињи
,
и
у
једној
сиротој
кадуни
што
је
од
вас
долазила
нама
редовно
,
у
вашим
колима
,
у
коњима
и
,
опрости
,
—
у
оном
вашем
великом
псу
...
У
свему
вашем
,
у
сваком
из
ваше
куће
волео
сам
тебе
,
или
све
то
волео
сам
због
тебе
.
Фатма
,
ми
муслимани
можемо
волети
.
И
пошто
је
сву
ижљуби
,
рече
:
—
Зашто
само
ћутиш
?
А
она
проговори
:
—
Кад
бих
говорила
,
ја
бих
муцала
.
Мени
срећа
затвара
уста
.
—
А
ја
у
две
прилике
много
говорим
:
кад
сам
срећан
и
кад
сам
...
поче
он
,
па
не
доврши
.
—
И
кад
си
?
упита
она
радознало
,
а
он
јој
на
то
питање
не
одговори
,
већ
јој
поче
причати
како
му
је
било
кад
су
се
оно
једанпут
срели
на
улици
.
—
Ромео
је
говорио
Јулији
,
кад
је
наслонила
своје
бело
лице
на
руку
:
O
,
that
I
were
a
glove
upon
that
hand
That
I
might
touch
that
cheek
.
А
ја
сам
помислио
,
кад
ти
спусти
вео
сревши
се
са
мном
:
„
О
,
да
сам
ја
тај
вео
на
тој
глави
,
да
бих
могао
додирнути
то
чело
и
то
лице
и
та
уста
!
“
Па
пошто
је
пољуби
у
чело
,
у
лице
,
у
уста
,
нежно
рече
:
”
—
Је
ли
,
душо
,
шта
си
ти
онда
мислила
?
—
Ја
нисам
мислила
ништа
.
Ја
сам
само
осећала
.
—
Како
сам
видео
тебе
,
ја
друге
жене
нисам
ни
погледао
.
Гонџеђули
и
Ђулренги
,
то
нису
жене
него
робиње
,
а
тетка
је
тетка
,
мајка
је
мајка
...
Ах
,
моја
несрећна
мајка
!
Њу
то
врло
изненади
,
и
уозбиљивши
се
упита
:
—
Зашто
је
она
несрећна
,
кад
си
јој
ти
срећан
?
Али
он
избеже
да
одговори
,
љубљењем
.
Ниједно
место
на
лицу
,
на
рукама
,
на
грлу
,
у
коси
,
не
остаде
јој
непољубљено
,
и
она
се
збуни
и
више
га
не
упита
,
зашто
му
је
мајка
несрећна
.
Он
се
из
куће
не
миче
,
из
собе
не
излази
,
те
цела
кућа
осећа
да
овде
има
муж
и
жена
што
се
воле
,
и
што
су
се
узели
пре
неки
дан
.
Робиње
мисле
:
„
Благо
њој
!
Како
је
срећна
она
жена
којој
је
муж
и
драги
један
исти
човек
!
Не
крије
се
кад
га
дочекује
и
испраћа
,
не
стиди
се
кад
из
собе
изиђе
сва
малаксала
од
његова
миловања
,
на
лицу
и
грлу
с
трагом
од
његових
пољубаца
...
Благо
њој
!
“
Па
се
грабе
која
ће
је
послушати
,
и
,
додајући
јој
оно
што
је
затражила
,
додирнути
руком
њену
срећну
руку
,
или
,
у
хитњи
,
дотаћи
се
телом
њеног
срећног
тела
...
Како
су
њих
двоје
заједно
,
робињама
се
непрестано
чини
празник
,
и
сваки
час
се
издвајају
и
нешто
шапћу
,
а
на
лицу
им
се
огледа
некакво
необично
задовољство
...
Понекад
,
њих
двоје
ништа
не
говоре
,
а
разумеју
се
:
она
хоће
да
помирише
цвет
он
јој
поднесе
своје
лице
;
он
појми
да
омилује
Памука
,
она
му
пружа
своју
руку
.
Она
још
не
погледа
кроз
одшкринуте
шалоне
,
не
сети
се
да
погледа
,
јер
за
њу
улица
не
постоји
:
што
год
постоји
на
свету
,
то
је
у
овој
кући
,
у
њој
.
А
он
не
помишља
на
кафану
,
где
му
је
толико
друштво
,
и
ако
је
од
њине
свадбе
прошло
месец
дана
...
Али
данас
,
он
осети
нешто
као
умор
,
као
досаду
...
Кад
би
мало
изишао
?
...
И
наједанпут
,
он
се
окрете
тетки
и
рече
:
—
Да
изиђем
...
с
Фатмом
,
тејзе
?
Тетка
му
се
зграну
:
—
О
Фатмом
?
!
Шта
би
рекао
свет
!
...
Као
ђаури
,
или
Јевреји
...
И
Донме
,
што
се
готово
развиле
,
још
нису
почеле
улицом
с
људима
.
И
шта
би
рекли
старотурци
?
—
Па
зар
никад
с
њом
да
пе
пођем
!
?
—
Можеш
.
.
њеним
родитељима
,
кроз
капиџик
...
—
Као
милосник
с
милосницом
.
.
да
нас
нико
не
види
!
...
Да
изиђемо
па
затвореним
колима
,
у
поље
,
не
по
вароши
?
—
По
мени
,
чедо
,
и
на
отвореним
,
и
пешице
,
по
чаршији
,
испод
руке
ти
њу
да
ухватиш
;
и
у
вече
да
идете
у
башту
код
Бејаз-Куле
,
да
слушате
музику
и
гледате
биоскоп
;
али
по
оним
затуцаним
,
нарочито
старотуркињама
,
што
би
вас
пљунуле
усред
очију
,
или
би
вас
лупиле
сунцобраном
по
глави
...
Па
бар
да
сте
на
Јалијама
,
у
Новом
Солуну
,
где
су
толике
Донме
,
и
пуно
нових
,
наше
вредне
жепе
;
али
у
старом
...
У
гору
и
камен
!
Он
се
буни
:
—
У
Европи
се
сме
с
љубазницом
,
овде
се
не
сме
са
женом
!
Саме
иду
као
.
.
У
Цариграду
свуд
иду
,
па
све
саме
,
а
безочници
из
овога
гадног
режима
дирају
их
,
штипају
их
,
намигују
им
.
.
Кад
сам
дошао
из
Европе
па
ово
видео
,
ја
сам
мислио
да
то
нису
жене
„
цомме
ил
фаулт
“
,
већ
.
.
пуштене
из
неке
рђаве
куће
...
И
оне
продужују
пут
ћутећи
!
...
Па
и
људи
ћуте
,
они
који
су
протеривани
у
Европу
.
Нурије
узвикну
:
—
За
Божју
љубав
,
махни
се
политике
?
Мајка
га
утишаваше
,
говорећи
му
:
—
Седи
с
Емиром
,
сине
,
читај
јој
,
причај
јој
;
ти
си
свет
прошао
и
много
видео
.
—
Читај
,
причај
,
данас
,
сутра
,
прексутра
:
једно
те
једно
,
говораше
он
љутито
,
па
оде
у
њину
собу
.
—
Да
никад
с
тобом
не
изиђем
!
Глупост
!
Лудост
!
„
Да
изиђу
!
"
...
Њој
то
ни
на
намет
није
пало
.
Али
он
се
брзо
умири
;
чим
осети
њу
,
метну
своју
главу
на
њене
груди
.
Кад
му
је
глава
на
њеним
грудима
,
он
ћути
,
жмури
,
те
је
и
осећа
и
гледа
је
духовним
очима
,
и
жели
да
се
из
овога
слаткога
сна
никад
не
пробуди
;
држи
њену
руку
у
својој
,
и
чини
му
се
да
је
у
тој
малој
ручици
он
,
његова
душа
.
Он
је
нежан
,
питом
,
воли
да
се
мази
као
дете
око
жене
што
за
њ
има
нежности
и
љубави
...
„
Боже
,
ја
не
бих
могао
без
ових
груди
,
без
ове
топлине
и
мириса
!
“
мисли
и
јаче
се
уз
њу
припија
,
диже
јој
ручицу
и
меће
је
на
своја
уста
,
и
наједанпут
,
нити
осећа
њену
руку
ни
своја
уста
:
у
свему
је
он
,
његова
душа
...
Цео
свет
ни
воли
подједнако
ни
жали
;
друкчије
исказују
љубав
и
нежност
једни
,
друкчије
други
.
Једни
срећни
мисле
да
је
срећа
станац
камен
,
други
да
је
крилата
жена
.
И
Джемал
је
замишља
као
крилату
жену
,
те
кад
је
најзадовољнији
,
кад
се
осећа
и
сувише
срећан
,
он
се
сети
њених
крила
,
па
му
кроз
срце
пројури
нешто
као
нож
.
Колико
је
воли
,
чак
не
да
да
је
послушају
робиње
.
Он
јој
завије
цигару
,
он
запали
и
повуче
два
три
дима
,
па
је
пружи
њој
,
молећи
је
:
кад
мало
попуши
да
му
је
врати
...
послужи
је
кафом
:
из
једног
филџана
пију
обоје
...
дању
је
облачи
,
кити
;
у
вече
јој
узима
цвеће
из
косе
,
па
га
затвара
у
једну
ваздан
кићену
кутију
,
где
су
му
друге
реликвије
од
ње
,
жене
му
и
драге
,
па
је
расплете
,
раскопча
јој
гривне
и
хаљину
...
Не
слуша
је
што
зна
ово
:
„
колико
гора
висока
да
је
,
преко
ње
пут
бива
;
а
човек
везир
нек
је
,
својој
драгој
роб
бива
,
“
него
је
слуша
што
га
тера
нешто
из
њега
,
чему
он
не
зна
имена
.
Поред
овога
још
је
слуша
:
ако
јој
падне
махрама
,
он
јој
је
дохвати
;
ако
хоће
да
обуче
ћурак
,
он
јој
га
придржи
.
Она
се
овоме
радује
као
оном
поздраву
на
Јалијама
,
и
што
је
пољубио
у
руку
„
на
виђењу
“
:
и
с
тога
јој
се
чини
да
је
он
диже
над
собом
.
Али
њој
је
у
крв
ушло
:
човек
је
старији
и
муж
је
господар
,
те
кад
год
он
у
собу
уђе
,
она
му
устане
;
он
,
да
би
јој
доказао
да
у
том
њеном
устајању
види
нежност
а
не
потчињеност
,
притрчава
јој
и
љуби
је
у
руку
.
Што
јој
дохвата
махраму
,
што
јој
придржава
ћурак
,
све
то
њој
ништа
није
према
ономе
што
јој
свашта
прича
као
другу
,
као
човеку
...
Прича
јој
о
Европи
много
штошта
што
она
у
романима
није
читала
,
казује
јој
о
школи
,
ређа
јој
шта
је
све
читао
...
„
Боже
,
са
мном
као
с
другом
!
Не
сматра
ме
за
нижу
од
себе
,
и
не
мисли
:
зар
ће
то
она
разумети
—жена
?
“
Никад
јој
не
рече
:
„
То
није
за
жене
“
,
или
:
„
Е
,
жене
,
шта
оне
знају
!
“
Ово
му
је
све
из
Европе
;
а
да
ли
има
што
из
Азије
,
из
своје
отаџбине
,
Турске
?
„
Нема
ништа
:
ја
бих
то
досад
опазила
.
“
И
сва
срећна
окрене
му
се
,
слуша
га
,
а
после
му
казује
шта
је
она
учила
и
читала
.
Кад
засити
чула
,
он
потражи
хране
души
:
музику
,
књиге
нарочито
књиге
.
Она
би
њега
слушала
не
проговоривши
задуго
о
љубави
;
али
он
,
засићен
књигама
,
враћа
се
на
љубав
,
почињући
разговором
,
завршујући
пољупцима
...
—
Душо
,
јеси
ли
видела
ону
шарену
кутију
?
...
У
њој
је
све
твоје
,
цвеће
...
и
чини
ми
се
да
би
то
свето
обесветиле
чак
и
очи
моје
мајке
,
зато
сам
затворио
.
Она
осети
да
говори
искрено
,
па
од
радости
заплака
.
—
А
где
су
,
душо
,
моја
писма
?
Она
поцрвене
,
збуни
се
,
па
рече
:
—
Прво
их
саших
...
у
јастук
,
па
после
...
бојала
сам
се
да
.
.
спалила
сам
их
,
и
пепео
сам
ушила
У
хамајлију
.
Не
каза
где
јој
је
хамајлија
;
али
,
њему
то
каза
љубав
,
те
је
раскопча
,
нађе
свилену
хамајлицу
емир-боје
на
њеним
грудима
,
па
је
подиже
,
и
то
место
где
је
била
она
,
прво
пољуби
,
после
додирну
челом
.
—
Никад
се
нисам
осетио
толики
муслиманин
кад
сам
прошао
поред
џамије
,
као
кад
сам
прошао
поред
ваше
куће
.
Кад
је
неко
изустио
:
„
љубав
“
,
ја
сам
видео
тебе
.
.
И
после
је
испитује
кад
га
се
највише
сећала
,
кад
је
била
сама
или
с
другарицама
.
Она
му
прича
како
јој
је
било
кад
га
је
срела
,
и
да
је
увек
желела
изићи
,
само
не
једанпут
,
кад
је
чула
да
он
није
у
Солуну
.
„
Годину
дана
да
ниси
дошао
,
годину
дана
не
бих
изишла
:
што
да
изиђем
кад
се
не
надам
да
ћу
видети
тебе
?
!
“
...
И
он
тај
слатки
разговор
завршава
,
затварајући
јој
уста
устима
.
.
О
свачему
говорише
,
само
не
о
њеној
првој
прошевини
:
ни
једно
ни
друго
не
смедоше
ни
сетити
се
тога
.
Отац
јој
долази
петком
,
нене
и
мајка
сваки
дан
,
а
њу
виде
у
три
дана
једанпут
.
„
Ах
,
Mon
Dieu
,
да
их
не
дирамо
.
.
млади
,
“
вели
тетка
.
—
„
Да
Бог
да
им
довека
било
овако
“
,
прихвата
Джемалова
мајка
и
уздише
.
А
њене
прије
не
питају
је
зашто
уздише
.
Зашто
да
је
питају
?
Погубила
децу
,
остала
с
једним
...
Сафет
говори
Нурији
:
„
Мој
пријатељу
,
усрећила
си
ми
јединицу
—хвала
ти
!
“
Тад
иде
у
комшилук
,
па
се
хвали
као
ниједна
мајка
:
„
Зет
ми
још
није
у
кафану
отишао
и
не
зна
шта
је
кафана
;
од
жене
се
не
одваја
;
по
кући
се
ори
песма
од
јутра
до
мрака
,
само
певају
као
тице
“
.
Жене
се
погледају
,
и
подсмевају
...
А
кад
дође
Мерсије
,
Фатми
јаве
;
кад
се
састану
,
Фатма
је
загрли
али
не
пољуби
,
и
не
помирише
:
како
да
је
пољуби
кад
су
јој
на
уснама
његови
пољупци
,
и
како
да
мирише
њено
лице
кад
је
мирисала
његово
!
Мерсије
је
млада
,
али
је
Туркиња
,
те
свега
се
сећа
и
не
замера
својој
другарици
,
само
је
лукаво
испитује
:
шта
све
има
.
—
О
,
много
!
.
.
о
чему
ни
појма
нисам
имала
,
кад
сам
седела
с
тобом
загрљена
с
лицем
на
лицу
.
И
та
једна
реч
много
,
Мерсији
је
више
од
бог
зна
коликог
причања
.
—
О
,
Емир
,
кад
само
помислим
:
„
Она
је
жена
,
“
говори
,
а
у
томе
се
зачује
његов
ход
.
—
Ето
га
!
узвикне
Фатма
радосно
и
скочи
:
кроз
отшкринута
врата
гледа
га
целом
душом
а
не
пушта
га
унутра
,
док
Мерсије
не
покрије
косу
...
Лепа
девојка
запламти
се
у
лицу
,
а
ни
речи
не
проговара
,
не
уме
пред
човеком
.
.
А
кад
је
сестра
испраћа
,
она
вели
:
—
Душо
Емир
,
ја
ти
се
нећу
удавати
;
јер
,
колико
је
год
љубави
на
свету
,
све
је
код
тебе
,
ништа
није
остало
за
другога
.
Емир
је
тада
пољуби
и
каже
:
—
Пољубила
сам
те
устима
где
су
пољупци
љубави
.
Мерсију
ово
силно
узбуди
,
и
иде
кући
,
да
тамо
мисли
на
пољубац
младе
женице
...
Један
дан
,
она
се
изгуби
кад
Джемал
своју
жену
пред
њом
пољуби
.
Пољубац
млада
и
лепа
човека
,
Европљанина
,
каквог
и
она
жели
за
мужа
,
опече
је
као
да
је
пао
на
њена
уста
;
али
од
тога
дана
она
не
отиде
сестри
,
и
ако
ју
је
звала
,
и
ако
за
њу
,
за
њену
душу
,
више
није
постојало
друго
место
до
ово
где
су
Джемал
и
Фатма
.
Од
оних
које
Фатма
врло
воли
најређе
се
виђа
у
Нурије-хануминој
кући
Ариф-ханум
.
Дође
свега
трипут
,
и
ако
је
од
свадбе
толико
прошло
;
само
једанпут
виде
Фатму
,
и
то
случајно
;
све
неће
да
је
узнемирује
,
да
је
буди
из
спа
,
толико
лепог
,
а
који
траје
тако
кратко
,
и
не
снива
се
двапут
.
Данас
је
петак
.
У
Нурије-хануминој
кући
је
пуно
жена
,
старих
али
и
младих
,
које
су
дошле
ради
Фатме
.
Али
Фатме
нема
међу
њима
;
она
се
још
не
одваја
од
Джемала
.
Нурије
само
ћути
,
уозбиљила
се
;
а
кад
кроз
прозор
спази
Арифу
,
она
похита
пред
њу
и
у
предсобљу
јој
нешто
шапташе
на
ухо
.
Ариф
скиде
чаршаф
и
пече
,
а
преко
косе
пребаци
Нуријин
башјорти
,
и
оде
у
собу
младенцима
.
Они
су
обично
у
соби
где
је
Мондије-ханумин
bureau
,
књиге
,
слике
,
Фатмина
библиотека
и
клавир
.
Свираху
у
четири
руке
Reproche
d'Amour
,
срећни
што
они
један
другог
немају
за
шта
прекорети
и
у
томе
уђе
Ариф
по
турски
—
без
куцања
.
Джемал
похита
у
другу
собу
да
обуче
капут
,
а
гошћа
рече
:
„
Ето
Европљанин
!
Наши
би
нас
дочекали
и
у
гаћама
“
.
Кад
се
Джемал
врати
,
она
седе
,
пита
се
с
њим
и
рече
:
—
Аман
,
децо
,
где
сте
?
Они
се
погледаше
и
поцрвенеше
.
—
Другима
месец
има
четири
недеље
;
вама
шест
...
Оно
истина
,
меден
и
треба
да
је
мало
дужи
,
али
овако
дуг
...
Они
се
понова
погледаше
и
поцрвенеше
.
—
Јагње
Джемал-беј
,
ти
треба
да
изиђеш
...
у
чаршију
,
с
друговима
...
Иди
на
ваздух
...
Све
у
соби
,
толико
време
,
па
си
побледео
...
и
ослабео
си
...
—
Али
,
ханум-тејзе
,
без
Фатме
,
ја
...
узе
он
муцати
.
—
Ако
мислиш
с
њом
,
ти
никад
нећеш
изићи
,
или
бар
не
скоро
.
Па
како
би
да
си
у
служби
,
да
имаш
какав
посао
?
Са
женом
се
не
може
ни
у
Европи
у
суд
,
школу
...
А
кад
се
састанете
после
једног
сата
или
два
,
милост
.
.
још
већа
.
Он
само
чује
:
„
Па
како
би
да
си
у
служби
,
да
имаш
какав
посао
?
“
и
би
му
веома
тешко
,
застиде
се
...
највише
од
Фатме
,
и
на
њено
велико
изненађење
,
одмах
се
спреми
да
изиђе
...
Она
му
устаде
,
и
не
рекавши
ни
речи
,
испрати
га
само
до
собних
врата
:
даље
је
ноге
нису
носиле
.
И
учини
јој
се
као
да
се
нешто
свршило
,
дође
јој
да
се
поклопи
на
диван
па
да
закука
.
Ариф
то
опази
и
рече
:
—
Емир
,
очи
моје
,
хајде
гостима
.
Нурије-ханум
каже
:
смеју
ти
се
,
и
,
наравно
,
криво
јој
је
.
И
после
,
све
с
њим
,
досадиће
му
се
,
заситиће
се
.
—
Ах
,
слатка
тејзе
,
он
мени
никад
не
би
...
нити
бих
ја
...
—
Он
теби
не
би
,
јер
ти
си
жена
.
Човек
је
...
друкчији
је
он
.
И
после
,
не
заборави
да
си
у
Турској
,
да
си
Туркиња
.
Ту
су
и
младе
жене
,
дошле
због
тебе
,
па
што
се
кроз
прсте
гледало
невести
,
то
се
замера
жени
.
—
Па
нисмо
непрестано
сами
...
госпођа
мајка
,
сута
,
нене
,
моја
мајка
,
Мерсије
.
—
Мерсије
?
—
Слатка
Мерсије
!
Она
као
с
братом
.
—
Ааа
!
Ми
не
можемо
као
с
братом
с
туђим
човеком
.
Зато
нам
није
крива
вера
,
него
друштвено
уређење
.
—
Зар
мој
муж
мојој
сестри
туђ
?
!
—
Зет
,
што
и
ништа
.
Млад
,
леп
,
мушко
:
она
га
није
познавала
,
и
није
с
човеком
седела
,
осећала
да
је
гледа
.
И
после
,
то
је
човек
—
ваш
сан
,
идеал
,
Европљанин
,
Француз
;
она
слуша
кад
он
говори
француски
.
—
Тејзе
,
ти
си
заборавила
њену
тајну
!
Седела
је
с
оним
што
говори
к-к
,
тако
тврдо
.
—
Једанпут
само
,
и
више
га
није
ни
видела
:
отишао
...
то
јест
протеран
у
Европу
.
Кад
јој
није
туђ
,
што
пред
њим
меће
башјорти
?
Наши
обичаји
:
забрањено
.
А
што
је
забрањено
...
Може
бити
те
пред
њом
љубио
?
—
Па
...
једанпут
.
.
—
То
је
лудост
од
њега
.
А
ти
...
Пред
младом
муслиманском
девојком
да
се
љуби
мушко
и
женско
!
...
—
О
,
Боже
,
па
...
узе
она
збуњено
,
постиђена
.
Сад
ње
више
нема
,
а
ја
не
знам
,
је
ли
паметна
.
—
Паметна
је
.
Други
пут
о
томе
.
А
сад
,
Емир
,
изићи
да
ти
се
не
смеју
.
—
Кад
помислим
,
слатка
тејзе
:
ово
је
јава
!
—
То
је
сан
,
и
проћи
ће
брзо
као
сваки
сан
.
—
Тејзе
,
онда
ти
никад
никога
ниси
волела
!
.
.
Зар
да
прође
?
!
Ооо
!
Никад
,
никад
!
Вечност
није
нешто
што
пролази
.
Увек
ће
ми
бити
овако
:
ја
то
осећам
.
—
Неће
тако
,
душо
;
али
ипак
добро
.
Сад
се
волите
,
и
волећете
се
;
биће
деце
,
волећете
децу
;
нестаће
страсти
,
настаће
навика
:
ви
нећете
моћи
један
без
другога
;
и
најпосле
,
кад
остарите
,
од
мужа
и
жене
биће
два
друга
,
од
драгог
и
драге
два
пријатеља
.
—
Тејзе
!
И
ја
га
пустих
,
оде
!
рече
с
пуно
бола
и
поче
плакати
.
—
Не
!
поцрвенеће
ти
очи
,
па
ће
наше
жене
помислити
да
си
се
с
њим
свађала
.
Ти
знаш
наше
жене
.
А
овде
су
све
женски
конзервативци
и
реакционари
,
чланови
срамног
режима
.
Али
да
оставим
политику
:
од
ње
нас
већ
заболела
глава
.
Лудост
!
Па
то
мора
једанпут
бити
.
И
после
,
ти
треба
да
се
навикаваш
без
њега
:
иде
Рамазан
.
Рамазан
!
...
Она
га
се
није
ниједанпут
сетила
,
а
тек
што
није
дошао
!
...
Уз
Рамазан
досад
није
била
жена
.
Јако
побледе
,
усне
јој
поплавеше
;
учини
јој
се
као
да
се
сасвим
сврши
нешто
бескрајно
пријатно
,
мило
.
—
Душо
,
јагње
,
хајде
одмах
гостима
,
обучена
си
.
Ту
су
и
Зехра
и
Несиме
,
твоје
другарице
:
ред
је
да
изиђеш
.
Она
с
разбијеним
срцем
пође
;
не
погледа
се
у
огледалу
,
а
и
за
кога
?
.
.
С
другарицама
је
седела
,
и
разговарала
се
,
на
Нурије-ханумину
клавиру
одсвирала
је
две
стране
романсе
без
речи
:
Свршило
се
и
Први
Бол
.
Од
кога
је
то
,
чије
је
,
ни
на
шта
није
мислила
,
већ
је
свирала
,
сва
унесена
у
лепе
арије
:
тонови
су
се
преливали
,
звуци
час
дрхтали
час
жуборили
,
разумеле
се
речи
,
јецање
,
сузе
,
прсти
су
јој
преко
дирака
летели
.
Чак
и
они
фанатици
,
„
женски
конзервативци
“
,
у
овој
силно
нежној
,
страној
арији
Први
Бол
,
осетиле
су
душу
не
онога
чија
је
она
,
већ
ове
младе
лепе
жене
,
па
су
плакале
.
Свршило
се
!
.
.
Први
бол
!
...
Гости
се
разиђоше
пре
сунчева
захода
.
—
Емир
,
рече
јој
сута
,
обуци
другу
хаљину
,
накити
се
:
сад
ће
ти
доћи
муж
.
И
не
заборави
,
Емир
,
да
никад
пе
треба
да
га
дочекаш
у
оној
хаљини
у
којој
си
га
испратила
.
Јер
и
ако
си
иста
,
изгледаћеш
му
као
друга
.
Ми
морамо
да
им
се
гиздамо
,
да
их
дочекујемо
насмејана
лица
,
да
их
испраћамо
.
Ти
си
видела
старотуркиње
,
чак
и
твоја
мајка
:
понекад
,
кад
је
у
послу
,
или
кад
јој
нешто
није
добро
,
или
није
расположена
,
ваздан
неочешљана
,
а
у
вече
:
чешља
се
,
гизда
се
,
—
доћи
ће
јој
„
Бујукбурунлија
“
...
да
му
је
увек
лепа
,
насмејана
,
да
јој
не
доведе
ортака
.
Код
ових
речи
Ариф
пљуну
,
а
Фатма
се
весело
насмеја
и
одскакута
да
се
преобуче
,
и
да
се
намирише
.
Кад
се
он
врати
,
узеше
се
здравити
грљењем
и
љубљењем
...
—
Као
да
си
дошао
с
Ћабе
,
рече
Ариф
смејући
се
,
улазећи
да
им
каже
збогом
.
Они
се
застидеше
и
пустише
се
;
Фатма
похита
да
испрати
тетку
.
—
Како
је
кратак
мој
бол
,
тејзе
,
и
како
ми
је
дугачка
радост
!
рече
и
загрли
тетку
.
—
Обично
је
обратно
.
Али
код
младих
жена
,
заљубљених
...
—
И
ништа
се
није
свршило
.
Чини
ми
се
да
је
почетак
без
свршетка
.
—
Емир
,
срце
моје
,
упамти
:
што
мање
илузија
,
то
слабије
разочарање
,
рече
Ариф
,
па
измириса
своје
сестричине
лице
,
истапка
је
и
оде
.
XИИ
Рамазан
дође
.
Први
су
дани
новембра
месеца
а
време
је
као
с
пролећа
:
зеленило
траве
је
свеже
,
киша
падне
преко
ноћ
,
а
ујутру
је
сасвим
суво
,
јер
огреје
топло
сунце
,
понеки
дан
велико
као
у
лето
.
Па
ипак
,
много
је
пријатније
него
у
лето
,
нема
несносне
летње
врућине
,
ни
прекодан
прашине
ни
у
вече
и
ноћу
комараца
.
Сад
би
хануме
шетале
поваздан
,
да
није
пост
,
Рамазан
.
По
турским
махалама
,
нарочито
у
Старом
Солуну
дању
је
пусто
,
као
да
је
све
живо
помрло
;
а
пред
вече
ври
као
у
котлу
:
размилели
се
продавци
и
слушкиње
,
настаје
спремање
за
ифтар
.
После
се
иде
на
молитву
;
са
свих
минара
окићених
кандилима
као
звездама
,
разлеже
се
„
Алла
’
екбер
“
,
и
чудно
утиче
на
оне
који
су
очекивали
„
позивање
“
с
нестрпљењем
и
много
побожности
.
То
није
пост
пред
Мухамедово
рођење
или
пред
његову
смрт
,
већ
за
испаштање
грехова
у
минулој
години
.
Уз
Рамазан
,
дању
,
ни
хлеб
,
ни
вода
,
ни
дуван
,
ни
кафа
,
чак
ни
мирисање
цвећа
а
толи
лица
;
жене
неочешљане
,
необучене
,
ненавучених
обрва
,
без
белила
,
сурме
и
бојадисања
ноката
;
прављење
од
дана
ноћ
с
фереџама
и
ћилимима
на
прозорима
,
где
није
шалона
или
капака
,
и
спавање
до
само
подне
,
да
би
дан
био
,
учинио
се
краћи
;
хамами
се
зажеле
ханума
(
истина
млађим
женама
и
девојкама
догађа
се
да
га
и
уз
пост
походе
)
;
узимање
абдеста
и
клањање
по
пет
пута
на
дан
,
а
тада
клањају
и
млади
,
па
чак
и
деца
.
Улице
су
пусте
до
вечерње
,
а
тада
оживе
као
и
куће
и
дворишта
.
Напољу
вика
продаваца
,
граја
;
по
авлијама
клепет
папуча
,
клопарање
нанула
,
лупа
сатара
:
свуд
се
спрема
за
ифтар
.
А
што
се
није
окусило
преко
целе
године
,
уз
Рамазан
се
окуси
,
једе
;
сиротнија
класа
сву
уштеду
потроши
за
јела
:
зато
су
и
штедели
.
Јела
највише
од
сецканог
меса
,
па
баклаве
па
разне
татлије
,
па
мухалебије
од
туцана
пиринча
,
па
свакојаки
ошав
,
то
јест
кувано
воће
,
па
зерде
и
пилав
.
Чује
ли
се
с
минара
језан
или
с
града
топ
,
муслимани
се
развеселе
,
па
оног
тренутка
шербет
или
коју
кап
земзема
,
ако
га
има
:
„
Агара
је
њим
угасила
жеђ
сину
Исмајилу
"
.
.
а
за
овим
цигаре
,
ко
пуши
.
После
,
клањање
па
ифтар
,
или
ифтар
па
клањање
,
ко
не
може
клањати
гладан
.
После
ифтара
прање
руку
и
уста
,
па
људи
с
фењерима
иду
у
кафану
;
жене
,
пошто
су
се
очешљале
и
обукле
,
с
фењерима
иду
у
комшилук
,
а
свака
носи
бошчицу
—
с
радом
!
Највеће
нераднице
рамазанских
ноћи
раде
:
шију
за
Бајрам
кошуљу
,
антерију
,
хаљину
себи
и
својима
,
мужу
,
деци
...
Па
песма
,
по
сву
ноћ
,
весеље
,
шала
,
облачење
у
мушке
хаљине
:
све
што
је
прекодан
забрањено
,
премда
има
кућа
где
се
рамазанских
ноћи
једе
и
ради
,
али
не
весели
,
јер
,
Рамазан
је
Рамазан
,
било
дању
или
ноћу
.
По
поноћи
топ
,
објављује
суфур
,
па
опет
седање
за
пуну
софру
.
Али
пре
тога
Цигани
,
од
прозора
до
прозора
,
с
бубњем
и
песмом
,
певају
:
Кристал
прозори
отвориће
се
,
И
нама
бакшиш
пружиће
се
;
О
,
ако
ханум
има
добро
срце
:
Њезина
кеса
одрешиће
се
...
Бакшиш
за
песму
и
свирку
добијају
петнаестог
дана
поста
и
на
Бајрам
.
Оне
с
кратком
косом
око
Касумије
и
оне
лепе
девојке
што
се
неће
удавати
,
Солуњанке
,
чак
озго
од
Муса-Бабина
Турбета
,
суседе
напуштених
турских
гробља
,
од
срца
се
обрадоваше
Рамазану
,
ноћним
поселима
,
харемским
весељима
;
али
младе
жене
,
невесте
у
меденим
месецима
,
беху
тужне
и
забринуте
:
и
оне
су
муслиманке
,
и
од
њих
ће
многе
постити
,
и
оне
треба
по
сву
ноћ
да
седе
и
да
се
веселе
са
женама
...
а
мужеви
,
њини
млади
мужеви
,
младожење
...
Оне
нису
могле
довршити
мисао
,
јер
им
се
срце
стезало
,
и
ледило
.
Фатма
је
увек
постила
,
па
и
сад
хоће
,
а
свекрва
јој
забринуто
говори
:
—
Хоћеш
да
постиш
,
чедо
.
Остави
се
,
ти
си
млада
,
скоро
доведена
,
муж
ти
је
млад
као
капља
росе
:
Бог
ће
вам
опростити
.
И
како
ће
он
толико
дана
без
тебе
?
...
Млада
си
,
неискусна
си
...
не
знаш
шта
је
човек
...
Она
слуша
свекрву
и
мења
се
у
лицу
:
како
сад
да
не
пости
,
кад
је
постила
дететом
;
спавала
у
једној
соби
с
хришћанком
,
а
постила
!
...
Она
на
серџадету
клања
;
њена
госпођица
за
столом
чита
Свето
Писмо
.
И
тихо
рече
:
—
Не
могу
да
не
постим
,
госпођо
мајко
,
није
да
нећу
.
—
Е
,
кад
не
можеш
,
чедо
,
ти
пости
;
али
...
ноћу
буди
с
мужем
.
Прође
први
дан
поста
.
Сестре
променише
нарав
,
због
дувана
Нурије
,
иначе
говорљива
,
сад
по
ваздан
ћути
,
све
је
вређа
,
и
за
сваку
ситницу
плаче
,
зашта
би
се
други
пут
смејала
.
Њена
сестра
,
напротив
,
сад
је
говорљива
,
и
страшно
расејана
:
пође
по
башјорти
,
а
узме
папуче
.
До
подне
су
спавале
;
од
подне
,
гладне
и
нерасположене
,
читале
су
Коран
,
седећи
на
шиљтетима
с
башјорти
.
Фатма
ваздан
није
видела
мужа
,
избегавала
га
.
Пред
вече
,
чу
његове
кораке
,
па
отрча
тетки
да
не
буде
с
њим
сама
...
А
кад
се
чу
језан
и
она
попи
земзем
из
једне
црвене
чашице
као
напрстак
нарочито
за
