,плав
са
малим
жутим
брковима
.
Комита
се
мало
замисли
,
не
би
ли
се
могао
сетити
,
ко
би
то
могао
бити
.
После
краћег
премишљања
,
одмахну
руком
:
—
Нека
га
врагу
!
.
.
Ако
ме
треба
,
наћи
ће
ме
;
А
да
ли
вам
је
што
рекао
?
—
Па
ту
је
разговарао
са
вашим
друговима
.
Седели
су
прилично
.
Колико
сам
из
разговора
могао
схватити
,
разумео
сам
,
да
ви
имате
стару
матер
...
—
Да
,
—
потврди
комита
.
—
И
...
—
И
шта
је
с
њом
?
—
упаде
радознало
комита
,
упиљивши
се
у
кафеџију
.
—
Бог
да
је
прости
...
—
Умрла
?
!
.
.
—
упита
комита
пригушеним
гласом
,
а
очи
му
у
тај
мах
добише
неку
необичну
сјајност
.
—
Да
—
рече
стари
кафеџија
готово
нечујно
,
а
израз
лица
му
казиваше
саучешће
у
тузи
,
брата
Чеха
и
српског
хероја
.
—
Сирота
моја
мати
!
-
уздахну
комита
—
сад
се
бар
смирила
...
.
Другови
и
пријатељи
који
беху
око
стола
,
изјавише
му
саучешће
у
тузи
,
тешећи
га
како
је
ко
знао
и
умео
.
Ранко
Предраговић
,
кога
је
у
овај
мах
обузела
нека
језа
и
дрхтавица
кроз
цвокот
зуба
обрати
се
комити
.
—
Брате
немој
да
тужиш
.
Помири
се
са
судбином
,
јер
све
што
цвета
мора
увенути
,
а
ко
се
роди
мора
и
умрети
.
—
Тако
је
,
тако
је
—
потврђиваху
остали
.
—
Разлика
је
само
у
томе
—
настави
Предраговић
—
неко
раније
подлеже
а
неко
доцније
.
Али
од
кад
је
света
,
нико
још
испред
смрти
није
утекао
...
Ево
,
браћо
,
и
ја
лепо
осећам
,
видим
,
да
ми
се
ближи
крај
,
па
шта
могу
.
Овако
млад
,
жалим
умрети
овако
очигледном
смрћу
...
О
,
камо
среће
,
да
сам
тамо
,
тамо
...
—
ту
руком
показа
на
југоисток
,
и
пошто
се
дубоко
закашља
,
није
могао
да
доврши
реченицу
.
Брат
Чех
се
био
дубоко
замислио
,
а
сузе
му
саме
навираше
на
очи
,
као
видни
знак
његове
дубоке
жалости
за
мајком
својом
.
Након
неколико
третака
,
подиже
шубару
на
врх
главе
и
са
неким
немером
увукавши
већу
количину
ваздуха
у
себе
рече
:
—
Е
,
сад
,
баш
нема
никог
,
ко
би
за
мном
заплакао
.
И
не
треба
...
Сад
кад
пођемо
у
арнаутлук
,
да
купимо
оружје
,
не
марим
да
погинем
,
јер
моја
смрт
неће
никог
ожалостити
.
—
Море
,
гледај
си
посла
—
примети
други
комита
—
када
ниси
погинуо
до
сад
,
од
сад
те
ни
бриге
.
Ја
само
једно
знам
,
а
то
је
,
да
смо
доста
арнаутских
мајки
у
црно
завили
...
Ако
баш
и
оставимо
наше
коже
тамо
,
бар
смо
их
унапред
наплатити
.
На
ову
примедбу
комитину
,
друштво
прште
у
гласом
смех
,
пропративши
згодним
вицевима
на
рачун
Арнаута
.
Предраговић
,
који
се
примирио
од
кашља
,
беше
малаксао
,
те
замоли
кафеџију
,
да
се
постара
за
фијакер
,
јер
није
био
сигуран
да
ће
га
ноге
моћи
до
куће
однети
.
Након
десетак
минута
,
фијакер
је
био
пред
кафаном
.
Предраговић
пошто
исплати
рачун
,
рукова
се
са
свима
редом
,
а
очи
му
беху
пуне
суза
,
јер
овога
пута
очигледно
осећаше
да
му
се
ближи
крај
.
—
Збогом
,
браћо
!
.
.
можда
је
ово
последњи
пут
!
Уз
припомоћ
кафеџије
обуче
капут
,
понова
се
дубоко
закашља
,
седајући
у
фијакер
.
Кочијаш
швићну
бичем
,
фијакер
зазврја
и
ишчезе
испред
кафане
.
—
Сиромах
!
.
.
Тај
неће
дуго
.
—
Примети
један
од
друштва
,
затварајући
врата
од
кафане
.
ГЛАВА
ОСАМДЕСЕТ
ОСМА
Ратни
другови
Када
се
оно
бата-Лаза
растао
са
Пером
и
Натом
,
тврдо
се
решио
да
мора
пошто
по
то
наћи
његовог
ратног
друга
Приморца
.
Чуо
је
,
да
се
налази
у
једној
од
београдских
болница
.
У
којој
,
то
није
могао
докучити
,
с
тога
се
и
решио
да
га
у
свима
болницама
потражи
.
Како
је
био
огладнео
,
није
хтео
чекати
подне
,
већ
се
решио
,
да
сврати
било
у
крчму
или
ашчиницу
да
утоли
глад
.
Кад
је
био
спрам
кафане
„
Албаније
“
,
бата-Лаза
осети
мирис
ћевапчића
.
—
Ха
,
сто
му
мука
!
Сад
ћу
се
ћевапчићима
осветити
,
као
ђенерал
Живковић
Арнаутима
—
помисли
бата-Лаза
у
себи
и
уђе
у
кавану
.
Што
смислио
,
то
и
учинио
.
Бата-Лаза
је
био
баш
при
апетиту
.
Ћевапчићи
су
му
ванредно
пријали
.
Сладећи
се
ћевапчићима
овако
је
резоновао
:
—
Нећеш
Лазаре
више
натраг
.
Овде
је
живот
.
Свуд
,
где
год
се
окренеш
чујеш
само
српски
.
Сваког
разумеш
и
свако
те
разуме
.
А
шта
је
оно
код
нас
?
Зло
!
.
.
Зове
се
да
је
српска
општина
,
а
у
њој
,
овамо
сама
неверија
.
Не
мож
’
их
разумети
шта
говоре
.
Па
тек
онај
горчило
кад
ми
уђе
у
кућу
,
па
се
окери
кревељити
,
а
не
мож
’
га
разумети
,
е
,
онда
ми
је
сав
зелен
.
Још
дуго
је
седео
бата-Лаза
и
размишљао
о
приликама
у
Србији
и
у
његовој
општини
и
кад
је
упоредио
све
зле
и
добре
стране
,
дошао
је
до
закључка
,
да
је
сто
пута
боље
,
да
остане
,
тамо
где
је
,
него
да
се
враћа
натраг
.
Пошто
је
платио
ручак
,
устане
од
стола
и
упути
се
поред
Коларца
,
Македонском
улицом
,
у
болницу
,
која
је
била
смештена
у
другој
београдској
гимназији
.
Пошто
није
био
писмен
,
то
замоли
стражара
,
који
је
стајао
пред
врати
,
да
потражи
у
списку
рањеника
,
који
је
био
извешан
на
свакој
болници
,
његовог
друга
Приморца
.
—
А
како
се
зове
?
—
упита
га
стражар
,
војник
трећег
позива
.
—
Е
,
бога
ми
брате
,
ми
смо
га
сви
звали
Приморац
.
—
То
није
довољно
,
рече
му
стражар
,
на
списку
мора
стајати
његово
право
име
и
презиме
.
Бата-Лаза
чувши
ово
,
почеше
се
иза
уха
и
дубоко
замисли
.
—
Хо
,
мај
,
сад
баш
не
могу
да
се
сетим
;
а
знао
сам
и
то
.
Међутим
,
стражар
се
окрену
од
бата-Лазе
и
загледа
се
у
списак
,
у
намери
,
да
види
,
да
ли
на
списку
поред
имена
и
презимена
не
стоји
случајно
и
надимак
.
Одједном
се
окрену
бата-Лази
,
који
се
дотле
врпољио
,
чешкао
по
глави
и
једио
:
—
Овде
има
један
Приморац
,
само
не
знам
да
ли
ће
бити
то
тај
,
што
га
ти
тражиш
.
—
Како
се
зове
?
—
упита
радознало
и
усхићено
бата-Лаза
.
—
Мато
Вукасовић
...
—
Јест
’
,
јест
’
,
Матија
!
—
кликну
радосно
и
чисто
потскочи
бата-Лаза
,
као
мало
дете
кад
угледа
матер
која
се
враћа
са
вашара
.
—
То
је
Матија
,
да
,
да
,
он
је
...
—
Вукасовић
,
је
ли
?
—
упита
га
војник
.
—
Та
,
то
је
Матија
,
нема
другог
Матије
осим
њега
.
О
,
о
,
Матија
,
од
кад
га
само
тражим
!
—рече
бата-Лаза
и
уђе
у
болницу
.
Кад
је
ушао
у
ходник
,
ту
га
предусрете
једна
болничарка
са
питањем
,
кога
тражи
.
После
дужег
објашњавања
,
бата-Лазе
једва
се
сетио
имена
и
презимена
,
његовог
Приморца
.
Болничарка
га
одведе
на
први
спрат
у
број
6
.
—
Ево
,
овде
је
;
—
рече
болничарка
отворивши
врата
и
пропусти
бата-Лазу
да
уђе
.
—
Матија
!
.
.
Брате
рођени
!
.
.
—
кликну
бата-Лаза
раздраган
,
видећи
свог
ратног
друга
,
који
је
баш
у
тај
мах
стајао
крај
прозора
и
гледао
на
улицу
.
—
Лазаре
,
друже
!
—
такође
зарадова
се
Приморац
,
кад
угледа
бата-Лазу
,
и
полети
му
на
сусрет
.
Другови
се
загрлише
и
братски
пољубише
.
—
Хао
,
човече
!
—
рече
бата-Лаза
—
откад
те
тражим
,
већ
ми
ноге
отпадоше
.
А
у
тај
мах
се
бата-Лази
очи
засијаше
и
за
мало
,
па
да
му
се
суза
радосница
спусти
низ
образ
.
—
Ево
ме
брате
,
овде
,
већ
више
од
месец
дана
.
—
Месец
дана
!
—
зачуди
се
бата-Лаза
.
—
Месец
дана
,
бога
ми
,
па
живим
као
птица
у
кавезу
;
—
рече
Приморац
,
онако
,
више
у
шали
;
ухвативши
бата-Лазу
испод
руке
и
одведе
га
до
свог
кревета
.
Бата-Лаза
је
успут
купио
дувана
и
нешто
за
јело
,
као
понуду
своме
другу
.
Кад
је
сео
на
кревет
,
извади
из
џепа
мали
пакетић
и
пружи
га
Приморцу
:
—
Ево
брате
,
нек
’
ти
се
нађе
,
да
се
можеш
из
дуга
времена
чиме
занимати
.
—
То
ниси
морао
чинити
—
рече
Приморац
—
знам
,
да
и
ти
баш
не
имаш
онолико
,
колико
ти
је
потребно
.
—
Ех
,
немам
—
љутну
се
бата-Лаза
—
А
зар
ми
нисмо
другови
,
и
то
ратни
другови
.
А
зар
се
не
сећаш
,
како
смо
залогаје
делили
,
па
и
последњу
цигару
како
смо
братски
димове
делили
...
.
Да
л
’
се
сећаш
тога
?
.
.
—
Како
море
,
да
,
се
не
сећам
—
потврђиваше
Приморац
.
—
Знаш
,
оно
,
на
Преполцу
,
уочи
оног
дана
када
сам
рањен
.
-
Како
море
!
.
.
Сећам
се
свега
и
свачега
,
као
да
је
баш
јуче
било
,
—
рече
Приморац
палећи
цигару
.
—
Е
мој
брате
,
било
ти
је
свега
и
свачега
,
само
кад
се
сетим
.
Чисто
не
могу
сам
себи
да
верујем
,
да
сам
све
оно
баш
ја
издржао
,
—
рече
бата-Лаза
тако
гласно
,
да
га
је
могао
сваки
јасно
чути
.
А
при
томе
се
мало
више
испрсио
и
укочио
.
—
Е
,
мој
Лазаре
,
ти
си
још
добро
прошао
.
Ти
си
,
ако
се
не
варам
,
још
код
Преполца
рањен
.
—
Да
,
да
,
—
потврди
бата-Лаза
.
—
Е
,
тамо
још
није
било
тако
мучно
.
Али
после
,
да
те
бог
сачува
—
рече
Приморац
,
одмахнувши
руком
.
—
Па
деде
,
брате
,
приповедај
ми
,
шта
је
и
како
је
било
после
с
вама
.
—
Навали
бата-Лаза
на
Приморца
.
—
Ја
сам
одмах
у
почетку
рањен
,
па
ми
баш
није
ништа
тако
познато
.
—
Ако
се
не
журиш
,
могу
ти
причати
—
рече
доброћудно
Приморац
.
—
Какво
журење
!
.
.
Само
причај
,
слушаћу
те
ако
хоћеш
седам
дана
и
седам
ноћи
.
—
Ни
мање
,
ни
више
већ
седам
дана
и
седам
ноћи
—
рече
Приморац
више
у
шали
.
Бата-Лаза
извади
цигарете
,
те
понуди
Приморца
и
још
неколико
рањеника
,
који
се
беху
и
неприметно
створили
уз
њих
,
да
чују
причу
Приморчеву
.
Најзад
и
бата-Лаза
запали
цигарету
,
те
пошто
се
угодно
намести
на
Приморчев
кревет
рече
:
—
Е
,
дед
’
сад
можеш
.
Приморац
повуче
два
три
дима
јаче
,
затим
се
искашља
у
отпоче
:
—
После
битке
на
Преполцу
,
Турци
се
са
знатним
губитцима
повукоше
.
Искуписмо
се
у
гомилу
,
па
богами
и
од
наших
је
фалило
прилично
.
Одмах
сам
приметио
,
да
нам
фалиш
ти
и
Теодосије
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
упаде
бата-Лаза
—
он
је
био
тешко
рањен
,
и
како
сам
чуо
,
умро
је
при
операцији
у
врањској
болници
.
-
Слава
му
!
.
.
—
Прихватише
други
и
скидоше
шајкаче
с
глава
.
—
Е
,
пошто
се
мало
одморисмо
,
—
настави
Приморац
—
а
за
време
одмора
прихватисмо
се
,
ко
је
шта
имао
.
Око
четири
сахата
по
подне
,
војвода
нареди
,
да
се
креће
.
Јесења
киша
сипи
,
да
не
мож
’
ока
отворити
.
А
магла
се
почела
полако
спуштати
.
Студен
бије
...
Несрећа
браћо
...
Она
стрмина
клизава
тако
,
да
на
сваки
корак
добро
мораш
очи
отворити
,
ако
мислиш
да
се
не
оклизнеш
и
паднеш
.
Опанци
већ
издали
и
лепо
осећам
камен
,
као
да
голом
ногом
газим
.
—
Ух
,
ух
!
—
упаде
бата—Лаза
—
Баш
је
браћо
то
права
несрећа
.
—
Ноћ
се
одавно
спустила
,
—
настави
Приморац
—
а
ми
журно
крећемо
напред
.
Мрак
,
да
не
видиш
ни
прст
пред
оком
.
Идемо
све
један
за
другим
,
све
корак
уз
корак
.
Пређосмо
један
друм
а
војвода
нам
рече
,
да
скренемо
десно
у
шуму
,
јер
вели
да
је
опасно
друмом
,
могли
би
смо
се
сваког
часа
сукобити
са
турским
аскерима
.
—
Е
,
шта
вас
бриге
,
када
су
се
Турци
били
повукли
испред
вас
,
—
приметиће
један
рањеник
—
који
је
слушао
причу
Приморчеву
.
—
Е
,
мој
брате
,
на
то
ће
Приморац
.
Турци
су
се
повукли
испред
главне
српске
трупе
,
али
ми
смо
се
удалили
од
ове
за
читавих
три
четири
сахата
унапред
.
Нами
је
стављено
у
дужност
,
да
уходимо
Турке
.
Да
тачно
испитамо
положаје
,
камо
су
се
они
утврдили
и
да
о
свему
томе
известимо
главну
нашу
трупу
,
која
је
истина
доста
журно
надирала
напред
,
али
при
свем
томе
,
морала
је
бити
опрезна
,
како
је
не
би
Турци
каквим
препадом
изненадили
.
Незнам
колико
је
могло
бити
сати
,
али
сам
умор
почео
осећати
.
А
умор
сам
приметио
и
на
оном
што
је
ишао
преда
мном
.
Истина
он
је
слабији
и
по
грађи
од
мене
,
те
је
поче
већ
и
потклецивати
и
дах
умора
његова
сам
могао
јасно
чути
.
Кад
дођосмо
на
једну
честину
,
војвода
полугласно
и
заповеднички
рече
:
—
Стој
!
Стадосмо
...
—
Вољно
!
.
.
—
рече
војвода
,
а
сам
пошто
припали
кременом
цигарету
,
седе
на
један
огорели
пањ
,
који
је
стојао
на
сред
чистине
.
Поскидасмо
торбе
,
положисмо
на
тле
и
поседасмо
један
уз
другог
.
Војвода
издаде
наредбу
,
ко
ће
да
стражари
и
осталима
рече
да
могу
отпочинути
док
зора
не
заплави
.
Ја
пошто
попуших
цигарету
,
подавијем
торбу
под
главу
,
пушку
пригрлим
и
легнем
.
Камен
простирач
,
и
суро
и
кишновито
небо
покривач
.
Истина
у
почетку
ми
беше
тешко
,
ал
’
овога
ми
пута
то
је
била
сасвим
обична
,
домаћа
постеља
.
—
То
је
навика
—
упаде
бата
—
Лаза
.
—
—
Назеб
и
умор
,
савладаше
ме
—
настави
Приморац
—
те
просто
нисам
ни
осетио
да
жуљи
онај
шиљкасти
камен
,
који
је
овога
пута
заменуо
меку
постељу
.
Не
потраје
дуго
и
ја
сам
браћо
,
тако
слатко
заспао
,
као
никад
до
сад
.
Чини
ми
се
да
ни
добар
сахат
’
нисам
спавао
,
кад
одједном
трже
ме
иза
сна
снажни
заповеднички
глас
војводе
:
Устај
!
.
.
—
Ја
се
тргох
...
и
гурнух
друга
који
је
био
тик
уз
мене
.
Е
,
не
знате
браћо
,
како
ми
га
је
било
жао
пробудити
.
—
А
зашто
?
—
упиташе
слушаоци
,
тако
сложно
,
као
да
је
питање
из
једних
уста
изашло
.
—
Како
зашто
,
—
рече
Приморац
.
—
Ви
немате
појма
како
је
тај
слатко
спавао
,
да
сам
се
ја
сам
наслађивао
његовим
сном
.
А
поред
тога
знам
какве
је
све
јаде
и
несреће
претурио
преко
главе
.
Овај
се
трже
,
протегли
и
устаде
.
Када
смо
били
сви
на
ногама
,
војвода
изда
наредбу
:
—
Полази
!
И
ми
кренусмо
даље
.
Јутро
хладно
.
Студена
киша
непрестано
сипи
,
да
ти
се
,
мислиш
,
срж
у
костима
леди
.
После
једнога
сахата
хода
кроз
шуму
,
на
истоку
зора
заруди
.
Јутарње
плаветнило
беше
весник
да
се
дели
дан
од
ноћи
.
Почело
се
развиђавати
.
Прођосмо
кроз
један
честар
и
избисмо
на
један
пошири
друм
.
По
наредби
војводиној
овде
застадосмо
.
Војвода
одједном
леже
на
земљу
и
прислони
ухо
.
Не
потраја
дуго
,
он
се
диже
а
на
лицу
му
се
могло
приметити
,
да
се
нешто
озбиљно
спрема
.
Окуписмо
се
у
полукругу
око
њега
.
—
Топот
се
чује
,
—
рече
војвода
—
сигурно
је
турска
коњичка
патрола
.
Док
је
раније
,
нека
сваки
заузме
бусију
.
Пре
моје
пушке
,
ни
један
да
не
пали
.
Када
будем
ја
опалио
,
то
нека
је
знак
за
брзу
паљбу
.
А
дође
ли
до
нужде
,
она
тројица
,
који
буду
најближи
непријатељу
нек
’
употребе
бомбе
.
Јесте
ли
ме
разумели
?
—
Јесмо
!
—
одговорисмо
као
по
команди
у
један
глас
.
—
А
сад
у
име
Бога
—
ту
се
војвода
прекрсти
што
и
ми
учинисмо
—
заузимај
положај
!
.
.
У
трену
ока
размилесмо
се
по
оном
стењу
.
Не
потраја
дуго
и
ми
смо
се
били
добро
и
угодно
сместили
.
Положај
за
нас
не
може
бити
бољи
.
У
толико
за
непријатеља
гори
.
Друм
је
остао
од
нас
бар
за
тридесет
метара
доле
.
Коњски
топот
биваше
све
јаснији
...
Дан
се
забели
...
На
савијутку
друма
,
одједном
се
указа
један
турски
коњички
ескадрон
,
који
је
јурио
у
лаком
касу
.
Ја
огледах
моју
брзометку
и
спремим
„
на
готовс
“
.
Срце
ми
поче
јаче
да
куца
...
Када
се
приближише
на
двеста
метара
,
војводина
брзометка
одјекну
,
а
један
се
турски
коњаник
стропошта
из
седла
.
Одмах
за
њом
одјекнуше
и
све
наше
као
по
команди
...
Десетак
турских
оседланих
коња
осташе
празних
седала
.
Ми
осусмо
брзу
паљбу
.
Турци
беху
изненађени
и
збуњени
.
Не
потраја
дуго
и
они
сјашише
с
коња
и
у
збијеној
гомили
,
халачући
,
јурнуше
у
правцу
к
’
нами
.
Ми
употребисмо
ову
прилику
и
ванредно
брзом
паљбом
,
просто
смо
их
косили
.
Но
,
ипак
,
они
нам
се
доста
брзо
приближаваху
.
Када
беху
дошли
на
четрдесет
метара
од
наших
положаја
,
беху
преполовљени
.
На
лицима
си
им
могао
видети
неки
дивљи
страх
,
који
их
је
баш
гонио
напред
.
У
тако
критичном
моменту
,
иза
бусије
излете
Благоје
Призренац
.
Ти
га
Лазаре
познајеш
,
—
рече
Приморац
,
обраћајући
се
бата-Лази
.
—
Како
не
бих
знао
—
рече
бата-Лаза
—
онај
црни
,
са
оним
великим
обрвама
...
—
Е
,
јес
’
,
тај
!
—потврди
Приморац
.
—
Излете
Благоје
иза
бусије
и
завитла
бомбу
,
која
паде
баш
пред
највећу
гомилу
Турака
.
Бомба
одјекну
,
земља
под
нама
се
затресе
,
као
кад
је
мањи
земљотрес
.
Страхота
браћо
!
...
Тај
моменат
вам
просто
не
могу
описати
.
Само
онај
,
ко
је
видео
,
тај
може
знати
како
је
.
Сирома
Благоје
,
у
који
је
мах
завитлао
бомбу
,
у
исти
се
и
срушио
,
смртно
погођен
турским
куршумом
.
—
Алал
му
вера
!
—
узвикну
један
рањеник
који
је
лежећи
слушао
Приморца
.
—
Тај
је
свој
живот
осветио
.
—
Бога
ми
осветио
.
—
Надовеза
Приморац
.
—
Одмах
за
овом
одјекну
и
друга
бомба
,
која
тако
исто
начини
русвај
са
Турцима
.
Ови
се
збунише
и
у
самртном
страху
устукнуше
,
па
бога
ми
се
дадоше
и
у
дивље
бегство
.
Видећи
то
,
ми
припуцасмо
још
једном
,
а
војвода
искочи
иза
бусије
и
громогласно
викну
:
—
Јуриш
!
...
Оно
нешто
Турака
што
је
остало
,
уседоше
на
коње
и
не
осврћући
се
,
даде
се
у
бегство
,
на
ону
страну
од
куда
су
и
дошли
.
При
овом
јуришу
,
нисам
ни
приметио
,
једног
турског
рањеника
,
који
је
већ
издисао
,
и
када
сам
прошао
поред
њега
,
окине
из
пушке
и
рани
ме
у
десну
ногу
.
—
Овде
Приморац
засука
ногавицу
и
показа
на
десном
листу
рану
,
која
је
изгледала
као
печат
у
величини
двопарца
.
—
Истина
,
рана
је
била
лака
па
ми
баш
није
много
сметала
.
Неколико
дана
сам
се
морао
на
пушку
ослањати
и
то
је
било
све
.
Тада
Приморац
подиже
ћебе
и
леже
у
кревет
,
а
на
лицу
му
се
могло
приметити
,
да
му
није
добро
.
У
лицу
је
био
блед
а
усне
му
помодриле
као
оно
кад
је
човек
у
грозници
.
—
Па
шта
је
после
било
?
—
Запита
бата
Лаза
—
што
учинисте
са
Благојем
?
.
.
И
Турцима
што
су
остали
?
...
—
Благоја
сахранисмо
крај
друма
—
рече
Приморац
тресући
зуб
о
зуб
—
а
гроб
му
обележисмо
прекрстивши
једну
преполовљену
врљику
...
—
А
са
Турцима
?
—
упита
радознало
бата-Лаза
.
—
Па
што
је
мртво
,
мртво
,
остало
да
храни
гладне
псе
и
гавране
;
а
што
је
још
мицало
и
било
још
у
животу
;
ти
као
комита
не
треба
да
питаш
,
знаш
шта
раде
комите
с
такима
—
да
се
не
муче
.
—
Рекавши
то
,
Приморац
се
увије
у
ћебе
,
зацвокота
зуби
и
кревет
се
затресе
.
—
А
где
си
ту
тешку
рану
задобио
?
—
упита
га
бата-Лаза
.
—
Код
Ку-ма-но-ва
...
—
кроз
цвокот
зуба
Приморац
једва
изговори
јер
га
беше
јака
грозница
ухватила
.
У
том
уђе
и
болничарка
,
па
видећи
да
је
Приморац
у
јакој
грозници
,
замоли
бата-Лазу
,
да
га
остави
на
миру
,
с
примедбом
:
—
Матија
мора
бити
,
да
је
много
говорио
,
кад
га
је
грозница
ухватила
.
Што
то
чини
,
кад
зна
,
да
му
је
лекар
саветовао
,
да
избегава
уопште
да
говори
.
—
Рекавши
то
болничарка
се
удали
.
Бата-Лаза
се
диже
,
пожеливши
„
збогом
“
свима
,
неприметно
је
тутнуо
последњи
нов
дводинарац
под
Приморчев
јастук
и
са
сузним
очима
отишао
из
болнице
.
ГЛАВА
ОСАМДЕСЕТ
ДЕВЕТА
Утеха
.
После
верења
,
одмах
сутра
још
,
мајор
Жарко
Вељковић
,
Стојанчин
вереник
,
морао
се
поново
у
Скопље
повратити
.
На
поласку
своме
рекао
је
Стојанци
,
да
се
не
брине
,
јер
њему
је
тамо
добро
,
премда
би
—
рекао
је
—
волео
,
да
се
од
ње
од
оног
тренутка
не
одваја
.
Стојанка
,
кум
,
стари
сват
и
девер
испратили
су
мајора
Вељковића
на
жељезничку
станицу
пожеливши
му
срећан
пут
и
што
бржи
повратак
.
Пре
поласка
воза
,
шетали
су
по
перону
жељезничке
станице
,
саветујући
се
међусобно
кад
и
како
да
свадбу
приреде
.
Коначан
план
још
нису
ни
утврдили
,
а
жељезнички
вратар
звонцем
објави
полазак
воза
.
Срдачно
се
опростише
и
мајор
Вељковић
седе
у
вагон
друге
класе
.
Влаковођа
трудом
да
сигнал
,
жељезница
писну
,
пара
запишта
и
воз
се
полако
крену
.
Стојанка
је
још
дуго
машући
марамицом
поздрављала
свога
вереника
,
који
је
стајао
на
прозору
свога
купеа
.
Након
неколико
тренутака
воз
ишчезне
пут
Скопља
,
а
Стојанка
у
пратњи
свога
кума
,
стара
свата
и
девера
отишла
је
кући
тужна
и
уморна
.
Стојанка
стигавши
кући
,
на
вратима
се
опрости
са
својим
пратиоцима
,
који
још
рекоше
,
да
се
не
брине
јер
што
је
било
опасног
,
то
је
прошло
.
Ушавши
Стојанка
у
салон
,
раскомоти
се
и
предаде
Анђи
одело
да
га
остави
на
место
.
Потом
је
села
на
канабе
и
дубоко
се
и
тешко
замислила
,
а
у
души
јој
нешто
наговештаваше
да
неће
бити
добро
.
Тога
дана
,
пошто
се
није
,
најбоље
осећала
,
није
ни
ишла
на
дужност
у
болницу
.
По
подне
око
четири
часа
,
када
је
Стојанка
устала
—
јер
беше
прилегла
да
се
мало
одмори
и
смири
—
донео
је
писмоноша
једно
писмо
.
Када
јој
је
Анђа
предала
писмо
,
она
га
је
дуго
окретала
и
размишљала
не
би
ли
могла
по
рукопису
познати
од
кога
је
.
Рукопис
јој
беше
здраво
познат
,
али
као
у
пркос
није
могла
овога
тренутка
да
се
сети
.
Најзад
га
отвори
.
Јер
то
беше
једини
пут
и
начин
,
да
реши
ту
загонетку
.
Писмо
је
гласило
:
„
Штована
Госпођо
!
Пре
свега
Вас
молим
,
да
се
не
љутите
што
се
за
толико
време
не
јавих
.
Из
ниже
наведених
разлога
ћете
дознати
мој
узрок
моме
ћутању
.
Од
онога
дана
,
када
сам
последном
пут
био
код
Вас
,
у
моме
животу
се
много
што
шта
изменуло
са
здрављем
се
баш
не
могу
похвалити
.
А
тако
исто
и
Катарина
,
та
добра
српска
душа
,
много
је
била
на
искушењу
.
А
такође
и
сам
нисам
био
боље
среће
.
На
сваком
кораку
сам
морао
бити
обазрив
,
јер
сам
у
стопу
праћен
са
детективима
,
који
су
стекавши
о
мени
хрђаве
информације
,
мислили
,
да
вршим
шпијонажу
.
Можете
замислити
,
да
невин
и
прав
човек
,
може
да
страда
и
на
суву
путу
.
С
тога
сам
био
принуђен
да
за
извесно
време
не
прелазим
у
Београд
,
а
тако
исто
и
да
сваку
коресподенцију
прекинем
.
Ово
је
био
једини
пут
и
начин
,
да
скренем
са
себе
пажњу
детектива
,
који
овде
хвала
Богу
има
на
сваком
кораку
.
Догађаји
на
Балкану
су
ме
веома
интересовали
и
пратио
сам
их
из
овдашњим
листовима
,
у
колико
се
то
уопште
могло
.
А
за
све
је
ово
,
крив
је
онај
псеудо
Вељко
Орловић
а
у
ствари
Макс
Рихтер
.
Када
сам
тачно
о
њему
информисан
,
ко
је
и
шта
је
,
тог
човека
просто
избегавам
и
клоним
га
се
.
Господину
Лазаревићу
сам
писао
скренуо
пажњу
на
њега
,
кад
буде
долазио
у
Београд
.
И
у
Згодним
моменту
да
му
одшли
шалу
.
Могу
Вам
рећи
,
да
је
Катарина
,
под
утиском
догађаја
на
Балкану
толико
била
ослабила
,
да
сам
се
већ
био
забринуо
за
њезин
живот
.
У
осталом
,
од
Вас
нећу
да
кријем
,
да
сам
се
на
Катарину
баш
озбиљно
љутио
.
И
ко
зна
да
ли
би
до
измирења
дошло
,
да
болест
код
ње
није
узела
јачег
маха
.
О
самим
узроцима
наше
љутње
или
боље
свађе
,
за
сада
ћу
ћутке
прећи
,
јер
ствар
је
деликатне
природе
.
Иначе
,
овде
нема
ничега
новог
што
би
Вас
могло
занимати
.
Како
Ви
?
.
.
Пера
и
Ната
?
.
.
Господин
Лазаревић
,
да
ли
Вам
долази
?
...
И
у
опште
чега
имате
новог
,
уверен
сам
да
ће
те
ми
јавити
.
Од
сада
ћу
Вам
се
чешће
јављати
,
а
уједно
се
надам
,
да
и
одговори
неће
изостајати
.
Усрдно
Вам
српско
поздравље
шаље
Оберкнежевић
“
Стојанка
прочитавши
писмо
,
неко
се
време
била
дубоко
замислила
.
Жао
јој
бе
како
Оберкнежевића
тако
исто
и
Катарине
,
коју
је
она
тако
искрено
волела
и
поштовала
.
Размишљала
је
највише
о
томе
,
шта
је
баш
узрок
љутњи
,
односно
свађи
између
њих
двоје
.
И
најзад
оно
загонатно
држање
Оберкнежевићево
.
И
никако
јој
није
ишло
у
главу
,
какових
ствари
и
то
ствари
деликатне
природе
,
може
да
буде
међу
њима
а
да
о
томе
обоје
крију
од
ње
.
Он
се
не
хвали
са
здрављем
а
она
опет
болује
и
то
још
доста
опасно
болује
.
Мора
ту
да
су
много
дубљи
разлози
,
него
што
јој
је
писао
Оберкнежевић
.
Стојанка
је
размишљајући
,
чинила
разне
претпоставке
,
не
би
ли
некако
могла
доћи
до
закључка
,
до
извесности
.
Пре
свега
је
мислила
,
да
по
среди
могу
бити
прсти
некога
или
нека
треће
особе
,
којој
не
годи
њихово
међусобно
поштовање
и
пажња
.
Но
,
убрзо
је
ту
претпоставку
одбацила
,
као
немогућу
,
јер
није
познавала
никакову
трећу
особу
,
која
би
била
приступачнија
Катарини
,
од
Оберкнежевића
.
Даље
је
пак
мислила
,
да
по
среди
нису
какви
лични
рачуни
.
Но
и
то
је
убрзо
одбацила
као
немогуће
;
јер
познавајући
обоје
,
у
њима
није
увидела
карактере
подложене
материјалном
незајажљивошћу
,
већ
на
против
,
две
идеалне
српске
душе
,
које
живе
за
идеал
у
виду
српскога
имена
и
српскога
рода
.
Најзад
јој
паде
нека
нова
мисао
,
а
која
је
још
највероватнија
,
али
у
коју
такође
,
није
могла
веровати
.
Ствар
је
у
томе
:
Она
је
врло
добро
знала
,
да
Оберкнежевић
са
својом
женом
нема
деце
.
Њега
је
пак
ово
дубоко
тиштало
.
Премда
,
у
њихову
браку
,
није
било
ничега
,
што
би
нарушавало
тих
,
миран
и
спокојан
брачни
живот
.
Она
се
тога
сећала
,
јер
једном
приликом
јој
је
он
то
лично
исповедио
;
наговештавајући
јој
,
да
оно
,
што
би
он
највећма
волео
,
а
то
је
,
да
постане
оцем
,
неверује
,
да
ће
му
се
икад
та
давнашња
жеља
његова
испунити
.
Надаље
,
у
бледим
потезима
јој
изнео
,
да
кривица
,
ни
у
ком
случају
,
не
пада
на
њега
,
већ
на
његову
жену
.
Из
свега
овога
је
Стојанка
створила
себи
закључак
,
такав
,
да
је
јасно
предвиђала
,
да
у
Оберкнежевићеву
,
како
породичном
тако
друштвеном
животу
предстоје
крупне
промене
.
Из
писма
је
увидела
,
да
Оберкнежевић
за
сада
крије
и
не
сме
отворено
да
се
изјасни
.
И
сама
напомена
Оберкнежевићева
,
да
је
ствар
деликатне
природе
,
задржала
је
Стојанку
,
да
се
не
умеша
и
да
предухитри
читаву
промену
,
која
предстоји
у
животу
Оберкнежевићеву
.
Писмо
је
два
пута
прочитала
,
како
би
га
могла
што
боље
разумети
.
Најзад
је
села
за
писаћи
сто
и
после
краћег
размишљања
,
као
одговор
је
написала
Оберкнежевићу
следеће
:
„
Поштовани
пријатељу
!
Писмо
,
које
сте
мени
упутили
,
примила
сам
и
хвала
на
сећању
и
после
толико
дугог
времена
.
Немам
права
да
се
љутим
на
Вас
,
после
оних
разлога
,
које
сте
у
писму
навели
.
Морам
искрено
признати
,
да
сам
се
јако
чудила
а
не
љутила
,
да
се
за
толико
времена
нисте
јављали
.
После
овога
писма
,
које
сам
примила
од
Вас
,
одпада
свако
чуђење
,
а
љутње
,
уверавам
Вас
,
да
није
било
.
Веома
ми
је
жао
од
оног
часа
када
прочитах
да
Катарина
не
стоји
са
здрављем
најбоље
.
Такође
и
Вас
жалим
,
јер
из
писма
сам
јасно
увидела
,
да
сте
несрећни
.
У
дубље
разлоге
вашој
несрећи
,
нећу
се
за
сад
упуштати
,
јер
сам
стекла
уверења
,
да
је
претерано
рано
ту
ствар
темељно
и
свестрано
претресати
.
Господин
Лазаревић
,
такође
,
од
неког
времена
није
ме
посећивао
.
Зашто
?
И
сама
о
томе
немам
појма
.
Уједно
Вам
стављам
на
повољно
знање
,
да
сам
од
пре
три
дана
постала
вереницом
мајора
Жарка
Вељковића
.
Дан
свадбе
још
није
утаначен
,
услед
прилика
,
које
овде
владају
.
По
вестима
,
које
круже
овде
,
Арнаути
,
бар
један
део
,
још
не
мирује
.
Нарочито
они
у
Љуми
и
њезиној
околини
.
Но
,
ове
вести
не
задају
нам
богзна
какве
бриге
,
јер
наша
храбра
и
непобедима
војска
има
начина
,
има
и
снаге
да
ове
варваре
и
разбојничке
пустахије
једном
за
свагда
умири
.
Мој
вереник
,
мајор
Вељковић
,
био
је
овде
на
допусти
свега
три
дана
и
одмах
се
вратио
у
Скопље
на
дужност
.
За
то
је
време
била
прошевина
,
односно
верење
.
У
погледу
свадбе
све
је
већ
спремно
,
само
се
чека
,
као
што
већ
горе
напоменух
,
да
се
уреде
прилике
овде
код
нас
.
Молим
Вас
,
да
ми
јавите
тачну
адресу
Катаринину
,
јер
имала
бих
да
јој
пишем
о
једној
важној
ствари
,
која
се
односи
на
вас
двоје
.
А
уверена
сам
,
да
нећу
учинити
никакву
грешку
у
томе
погледу
.
Српско
поздравље
Вами
и
Катарини
од
Стојанке
“
.
Када
је
Стојанка
завршила
писмо
,
она
га
прочита
,
у
намери
да
види
,
да
није
какову
грешку
учинила
,
те
да
је
исправи
.
Пошто
се
уверила
да
је
у
своме
реду
,
превије
га
и
стави
га
у
коверат
и
предаде
га
Анђи
да
га
баци
у
оближње
поштанско
сандуче
.
Тек
што
је
Анђа
отишла
,
звонце
на
спољним
вратима
зазвони
.
Стојанка
погледа
на
прозор
.
Пред
вратима
је
стајао
млад
српски
комита
у
потпуној
ратној
спреми
.
На
први
поглед
,
Стојанка
није
га
познала
.
Но
,
када
га
је
боље
загледала
,
у
њему
је
познала
Милана
,
брата
Јованчина
.
Стојанка
отвори
прозор
и
рече
му
да
уђе
,
јер
врата
нису
закључана
.
Милан
ушавши
унутра
,
Стојанка
га
дочека
на
вратима
са
речима
:
—
Ко
је
добро
јуначе
?
.
.
—
Бога
ми
госпођо
,
баш
није
добро
.
—
Како
?
.
.
Зашто
?
.
.
—
упита
га
Стојанка
а
целим
телом
је
прође
као
нека
зима
.
Ја
вечерашњим
возом
путујем
у
Скопље
—
рече
Милан
—
а
оданде
у
Арнаутлук
,
да
умиримо
оне
пустахије
и
да
покупимо
од
њих
оружје
,
које
су
били
посакривали
.
—
Је
ли
то
све
?
—
упита
Стојанка
.
-
Да
је
то
,
ни
по
јада
!
.
—
рече
Милан
немарно
одмахнувши
руком
.
—
Него
?
-
Сестра
ми
је
болесна
.
То
је
оно
што
ми
баш
задаје
највише
бриге
.
—
Болесна
?
.
.
—
Да
.
—
Потврђиваше
Милан
.
—
Још
од
оног
дана
када
се
кретосмо
из
Скопља
са
погреба
.
Како
леже
у
кревет
,
никако
да
устане
.
—
Како
ми
то
нисте
јавили
!
—
љутну
се
на
то
Стојанка
.
—
Па
све
сам
држао
,
да
ће
јој
бити
боље
,
па
нисам
хтео
само
да
вас
узнемиравамо
.
—
Правдао
се
Милан
а
при
томе
намешташе
фишеклију
,
која
му
се
била
искривила
на
једну
страну
.
—
Ја
сад
одлазим
;
па
пошто
нема
никога
код
сестре
,
дођох
до
Вас
,
да
Вас
замолим
,
да
јој
се
нађете
при
руци
,
те
да
је
по
који
пут
обиђете
.
Надам
се
,
да
ће
те
мојој
молби
изићи
на
сусрет
.
—
Како
,
да
не
!
.
.
Жао
ми
је
што
ми
до
овог
тренутка
ниси
јавио
,
да
је
код
сестре
таково
стање
,
—
вајкаше
се
Стојанка
.
—
Пођи
драги
брате
и
јуначе
,
на
своју
дужност
,
која
те
зове
.
А
за
сестру
се
не
брини
.
Ја
ћу
јој
бити
при
руци
,
ја
ћу
је
пазити
и
надгледати
онако
исто
као
да
си
и
ти
сам
поред
ње
.
—
Госпођо
,
хвала
!
.
.
—
рече
Милан
доста
скрушен
.
—
Нека
вас
Бог
награди
за
вашу
доброту
.
Слушао
сам
да
сте
својом
руком
и
добротом
свуд
доспевали
камо
је
било
потребно
милосрђе
.
—
О
,
драги
мој
брате
,
ја
не
требам
захвале
.
Ја
сматрам
,
да
је
то
моја
дужност
.
Твоја
сестра
је
баш
она
,
која
је
у
првом
реду
а
тако
исто
и
на
првом
месту
достојна
и
заслужна
моје
помоћи
.
Њена
је
заслуга
велика
,
много
и
здраво
много
већа
од
мојих
заслуга
.
А
поред
тога
и
ти
,
брат
њезин
,
имаш
заслуга
у
овом
ослободилачком
рату
.
А
ја
која
сам
прожета
патриотским
родољубљем
,
осећањем
и
појмим
колико
сте
вас
двоје
заслужни
и
много
полажем
на
вас
двоје
.
Пођи
драги
брате
и
буди
безбрижан
,
све
што
могу
учинићу
за
твоју
сестру
.
—
Хвала
Вам
госпођо
,
од
срца
хвала
.
Остајте
збогом
—
рече
Милан
пруживши
Стојанци
руку
.
—
Буди
срећан
јуначе
!
—
отпоздрави
га
Стојанка
пратећи
га
до
спољашних
врата
.
Милан
изишавши
из
Стојанкине
куће
забаци
пушку
преко
рамена
,
шајкачу
и
упути
се
ка
жељезничкој
станици
.
Стојанка
пак
,
ушавши
у
собу
брзо
се
опреми
и
очекиваше
Анђу
да
јој
нареди
шта
има
да
ради
.
Таман
је
Стојанка
била
спремна
за
полазак
,
у
том
стиже
и
Анђа
.
Стојанка
јој
саопшти
,
да
има
врло
важна
посла
и
да
се
неће
за
дуго
вратити
.
Уједно
јој
каже
да
је
отишла
код
Јованке
,
која
је
тешко
болесна
.
А
поред
овога
јој
рече
,
да
кад
дође
Ната
из
болнице
па
ако
јој
не
буде
тешко
нека
и
она
дође
.
—
Зар
нећете
милостива
вечерати
!
—
упита
је
Анђа
пре
поласка
.
—
Нећу
,
нисам
гладна
—
рече
Стојанка
ухвативши
руком
за
кључаоницу
.
—
Немој
заборавити
да
кажеш
и
Нати
кад
буде
дошла
,
где
сам
и
ако
јој
не
буде
тешко
да
и
она
дође
.
Јеси
ли
разумела
?
—
Јесам
—
одговори
Анђа
климнувши
главом
.
—
Сад
,
лаку
ноћ
!
—
довикну
Стојанка
Анђи
затварајући
врата
.
—
Лаку
ноћ
—
одговори
Анђа
и
закључа
спољна
врата
за
Стојанком
,
која
се
брзим
корацима
упутила
Јованци
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТА
Неочекиване
сметње
Чика-Паја
и
стрина-Неранџа
стигоше
у
Београд
тачно
у
пола
осам
часова
увече
.
Чим
изиђоше
из
жељезничке
станице
,
седоше
на
трамвај
који
вози
до
Славије
.
У
ствари
,
тај
је
трамвај
возио
само
до
Војне
Академије
,
јер
од
Војне
Академије
до
Славије
пруга
на
томе
растојању
,
баш
у
оно
време
нешто
се
покварила
.
Кад
је
трамвај
стигао
до
Војне
Академије
,
трамвајски
кондуктер
скрену
пажњу
публици
,
да
не
вози
даље
,
услед
горе
наведеног
разлога
.
—
И
одкуд
баш
сад
да
се
пруга
поквари
!
—
рече
чика-Паја
пола
у
љутњи
а
пола
у
шали
,
силазећи
се
са
трамваја
.
—
То
није
добар
знак
,
Пајо
!
—
наговештаваше
стрина-Неранџа
.
—
Е
,
није
него
!
—
одбрецну
се
чика-Паја
.
—
Што
ти
је
жена
.
Одма
ти
она
нађе
да
зановета
и
врача
.
Пруга
је
покварена
те
покварена
,
па
били
ми
ту
ил
’
не
били
.
—
Само
пази
добро
,
што
ти
рекох
,
—
увераваше
га
стрина-Неранџа
—
неће
бити
добро
.
Пази
па
ћеш
се
и
сам
уверити
.
Ја
се
до
данас
још
нисам
никад
преварила
,
па
мислим
,
да
се
и
овога
пута
нећу
преварити
.
—
Та
ћути
молим
те
,
шта
трабуњаш
којешта
.
Већ
ви
сте
жене
посисале
сву
Соломунову
мудрост
.
—
Љутну
се
чика-Паја
и
отпљуцну
онако
преко
камиша
.
—
Хајд
’
добро
,
нека
буде
како
ти
кажеш
,
ал
’
пази
добро
што
ти
ја
кажем
,
да
неће
бити
добро
,
—
и
по
трећи
пут
га
увераваше
стрина-Неранџа
.
—
После
ћеш
се
и
сам
уверити
,
да
ја
имам
право
.
А
сви
су
људи
таки
као
ти
.
Неће
дати
жени
заправо
,
све
дотле
,
док
напослетку
не
ударе
главом
о
дувар
.
—
Та
,
ћути
,
кад
те
лепо
молим
!
Немој
ти
мени
ту
наслућивати
којекакве
будалаштине
.
Ја
у
врачбине
не
верујем
—
љутну
се
јаче
чика-Паја
и
опружи
веће
кораке
,
тако
,
да
је
стрина-Неранџа
морала
све
потрчкавати
за
њим
,
како
би
га
могла
сустићи
.
Кад
су
дошли
пред
Стојанчину
кућу
,
могло
је
бити
већ
око
осам
часова
.
Прозори
беху
застрти
тешким
штофаним
завесама
,
те
се
није
могло
видети
,
да
ли
је
соба
осветљена
или
је
мрак
.
Стрина-Неранџа
је
већ
измахнула
руком
,
да
куцне
у
прозор
,
но
чика-Паја
јој
задржа
руку
са
напоменом
:
—
О
,
мај
!
...
Та
немој
бити
тако
проста
.
Где
би
лупала
у
пенџер
,
кад
знаш
да
по
господским
кућама
има
звонце
и
само
прстом
притиснеш
,
а
не
на
пенџер
лупати
.
То
чине
само
простаци
,
који
не
знају
варошког
реда
.
—
Е
,
гле
ти
њега
,
од
кад
си
се
ти
тако
погосподио
,
па
да
знаш
како
се
треба
владати
и
понашати
по
великим
кућама
?
—
добаци
му
подсмешљиво
стрина-Неранџа
.
—
Та
валда
сам
био
солдат
,
па
знам
и
ја
за
варошки
ред
.
—
Одговори
јој
чика-Паја
ликујући
што
је
убедио
и
што
је
уверио
,
да
он
није
читав
свој
век
провео
само
на
селу
.
После
овога
чика-Паја
оде
до
врата
,
кресне
палидрвце
,
да
би
могао
видети
оно
дугменце
што
се
претисне
.
После
краћег
тражења
,
најзад
га
нађе
и
претиште
.
Звонце
зазвони
а
одмах
за
тим
се
чули
кораци
који
се
приближаваху
вратима
.
—
Ко
је
?
—
одјекну
глас
Анђин
.
—
Та
,
ми
смо
.
—
Одговори
чика-Паја
,
отресајући
ноге
пред
вратима
.
—
Та
,
па
,
ми
смо
...
—
понови
чика-Паја
—
Зар
нас
не
познајеш
?
—
Али
ко
сте
ви
?
!
—
узвикну
Анђа
,
овога
пута
са
мало
љутње
.
—
Та
,
па
ми
...
ја
и
моја
домаћица
—
довикиваше
чика-Паја
.
—
Али
ко
сте
?
.
.
како
се
зовете
?
—
питала
је
Анђа
са
неким
неповерењем
,
не
отварајући
врата
,
док
не
добије
тачну
информацију
.
—
О
,
мај
,
та
зар
нас
не
познајеш
!
?
—
одговори
чика-Паја
такође
са
мало
љутње
,
с
тога
,
што
га
Анђа
и
по
гласу
није
познала
.
—
Опростите
!
.
.
Сад
је
мрак
,
а
у
мраку
никога
не
познајем
,
док
ми
тачно
не
каже
своје
право
име
и
презиме
.
—
Та
,
девојко
немој
бити
луда
,
зар
не
познајеш
чика-Пају
и
стрина-Неранџу
?
!
—
Та
зар
нас
Анђо
,
душо
,
не
познајеш
—
узвикну
стрина-Неранџа
.
—
Зар
си
нас
,
девојко
тако
брзо
заборавила
?
!
.
—
Одкуд
ви
!
?
—
кликну
радосно
Анђа
откључавајући
врата
,
која
беху
закључана
.
—
Та
ми
смо
,
отварај
само
,
никог
се
просто
немаш
бојати
.
У
том
Анђа
отвори
врата
,
те
пољуби
чика-Пају
и
стрина-Неранџу
.
—
Е
,
гле
ти
ње
,
није
нас
могла
познати
—
добаци
чика-Паја
Анђи
,
прекоревајући
је
—
а
да
је
ко
други
,
познала
би
га
и
по
ходу
а
не
по
гласу
.
—
Није
бога
ми
,
верујте
чика-Пајо
нисам
вас
знала
—
правдала
се
Анђа
.
—
Ех
,
ех
,
ти
то
само
тако
кажеш
—
рече
чика-Паја
доброћудно
смејући
се
—
ал
’
ја
ти
рекох
,
да
је
какав
млађи
,
ти
би
га
и
по
корацима
познала
а
не
по
гласу
.
—
Хајде
ти
матори
!
.
.
—
одбрецну
се
стрина-Неранџа
на
чика-Пају
,
који
је
по
њезином
мишљењу
,
већ
хтео
да
пређе
границу
учтивости
.
—
Није
она
твој
вршњак
,
па
да
можеш
прид
њом
бубати
оно
,
што
теби
као
старијем
човеку
не
приличи
.
—
Ех
,
шта
мислиш
,
па
нисам
ја
баш
тако
ништа
страшно
рекао
—
бранио
се
чика-Паја
улазећи
у
собу
.
—
А
где
је
госпођа
Стојанка
?
—
упита
стрина-Неранџа
,
осврћући
се
по
соби
.
—
Баш
пре
једно
пола
сата
отишла
је
код
једне
болесне
госпођице
да
је
посети
—
одговори
Анђа
.
—
А
Ната
?
—
упита
чика-Паја
.
На
ово
питање
Анђа
погледа
на
велики
зидни
часовник
,
који
показиваше
четврт
на
девет
.
—
Тек
што
није
дошла
.
—
А
где
је
?
—
упита
стрина-Неранџа
.
—
У
болници
.
—
Зар
тако
дуго
!
?
—
примети
чика-Паја
и
заврте
сумњиво
главом
.
—
Немојте
се
чудити
.
Она
је
данас
дежурна
,
па
с
тога
,
је
данас
тако
дуже
се
задржала
.
—
Е
,
то
је
онда
шта
друго
!
—
рече
чика-Паја
одахнувши
мало
и
спусти
торбу
с
леђа
и
посади
се
на
једну
столицу
,
која
је
стојала
поред
самога
стола
.
Још
се
не
беху
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
честито
ни
издували
од
пењања
узбрдицом
,
што
свима
то
тешко
падаше
,
а
звонце
зазвони
.
—
То
је
Ната
!
.
.
—
узвикну
радосно
стрина-Неранџа
,
а
из
очију
си
јој
могао
прочитати
њену
необичну
радост
.
—
А
можда
је
и
госпођа
Стојанка
,
—
надовеза
чика-Паја
,
вадећи
лулу
и
дуванкесу
.
—
Сад
ћемо
одмах
видети
—
рече
Анђа
истрчавши
да
откључа
врата
.
—
Та
Пајо
,
човече
!
.
.
Ваљда
нећеш
тек
и
овде
пушити
тај
крџан
,
да
смраиш
собу
—
пребаци
му
стрина-Неранџа
,
видећи
га
,
да
је
извадио
лулу
и
дуванкесу
.
—
Е
,
хајд
нећу
,
та
ти
знаш
боље
реда
него
ја
,
и
ако
ниси
била
солдат
—
рече
доброћудно
чика-Паја
остављајући
лулу
и
дуванкесу
.
У
том
се
отворише
врата
,
а
на
њима
се
указа
Ната
,
која
кад
је
спазила
своје
родитеље
збунила
се
од
радости
,
па
није
знала
коме
прво
да
полети
у
загрљај
.
—
Чедо
моје
лепо
!
.
.
—
узвикну
стрина-Неранџа
полетивши
јој
на
сусрет
;
загрливши
је
обасипала
је
пољупцима
и
влажила
је
топлим
сузама
радосницама
.
И
ко
зна
докле
би
та
церемонија
љубљења
и
поздрава
трајала
,
да
није
чика-Паја
прекратио
речма
тај
призор
:
—
Та
пусти
,
дете
Неранџа
!
.
.
Шта
си
је
окупила
цмакати
.
Тек
после
ове
примедбе
стрина-Неранџа
пусти
Нату
,
која
приђе
чика
Паји
и
пољуби
га
у
руку
;
на
што
је
овај
само
поглади
по
глави
рекавши
јој
:
—
Жива
била
и
срећна
!
.
.
—
А
зар
је
нећеш
бар
једаред
пољубити
реда
ради
—
пребаци
му
стрина-Неранџа
напућивши
уста
,
а
тиме
је
хтела
да
да
видно
маха
њеном
негодовању
.
—
Та
мани
жено
,
ти
си
је
и
за
мене
изљубила
—
рече
чика-Паја
.
—
Нема
љубави
материнске
нигде
—
по
том
загрли
Нату
и
дубоко
и
горко
заплака
.
Ната
је
овим
речима
материнским
била
ганута
,
а
поред
ових
и
сузе
стрина-Неранџине
утицаху
и
на
Нату
,
која
се
разнежи
те
и
она
се
заплака
и
зајеца
:
—
Слатка
моја
мати
!
...
—
наслонивши
се
на
груди
стрина-Неранџи
.
Анђа
која
је
гледала
овај
призор
,
такође
је
била
ганута
,
очи
јој
засветлише
и
за
мало
да
и
она
пролије
сузе
,
но
да
би
ово
спречила
изашла
је
напоље
;
јер
је
било
срамота
од
чика-Паје
,
који
се
у
овом
тренутку
није
знао
наћи
.
Да
би
променуо
ситуацију
чика-Паја
,
пошто
се
искашља
,
прекиде
тишину
,
коју
испуњаваше
јецање
и
плач
матере
и
кћерке
.
—
Сад
нек
’
је
доста
!
.
.
Бар
ти
Неранџа
ниси
мала
.
На
ове
речи
чика-Пајине
,
Ната
се
подиже
са
материних
груди
,
привуче
столицу
и
седе
тик
уз
стрина-Неранџу
,
која
је
за
то
време
брисала
влажне
очи
,
које
још
беху
пуне
суза
а
које
није
могла
лако
зауставити
.
—
Та
ваљда
сам
ја
отац
,
ваљда
и
ја
има
љубави
према
свом
рођеном
детету
.
Ал
’
шта
ћеш
ми
смо
мушки
тако
тврда
срца
а
још
тврђи
на
сузама
.
А
баш
и
не
приличи
нама
као
женскима
да
плачемо
,
па
било
то
од
радости
или
жалости
—
правдаше
се
чика-Паја
,
на
онај
умор
који
је
пао
од
стране
стрина-Неранџине
.
—
Јаој
,
мати
је
мати
и
рече
стрина
Неранџа
дубоко
уздахнувши
.
—
Та
,
ћути
жено
,
шта
си
ту
ваздан
узела
уздисати
.
Ваљда
нисмо
овамо
дошли
на
погреб
,
већ
на
весеље
,
ако
Бог
да
.
—
Прекиде
је
чика-Паја
а
израз
му
лица
казиваше
неку
љутњу
и
незадовољство
према
стрина-Неранџи
.
—
Да
,
знамо
има
баба
право
—
упаде
Ната
—
говоримо
о
чему
другом
,
шта
има
ново
у
селу
?
Како
наши
?
!
—
Тхе
,
онако
,
остало
све
по
старом
дете
моје
—
одговори
јој
чика-Паја
тарући
руку
о
руку
.
—
Та
има
и
новога
—
допуњаваше
стрина-Неранџа
—
ал
’
у
овај
пар
,
дете
моје
,
не
могу
свега
ни
да
се
сетим
.
—
А
где
је
госпођа
Стојанка
?
—
упитаће
чика
Паја
после
краће
почивке
.
—
А
зар
није
она
код
куће
?
—
изненадно
погледа
Ната
око
себе-
У
тај
мах
уђе
и
Анђа
.
На
питање
Натино
,
Анђа
је
одговорила
где
је
госпођа
отишла
,
напоменувши
јој
и
оно
,
што
је
и
поласку
госпођа
рекла
.
Када
је
Ната
чула
вест
о
Јованчиној
болести
,
у
трену
ока
се
била
снуждила
и
сневеселила
,
иако
је
требала
да
буде
весела
и
расположена
,
због
доласка
њезиних
родитеља
,
који
уједно
дођоше
да
приведу
крају
давно
жељену
њезину
наду
.
Ната
је
неко
време
стајала
замишљена
.
У
себи
је
размишљала
,
да
ли
да
иде
код
Јованке
,
камо
је
отишла
и
Стојанка
,
или
пак
,
да
остане
код
куће
због
доласка
њезиних
родитеља
.
Најзад
је
и
сама
увидела
,
да
нема
смисла
да
остави
родитеље
,
можда
би
их
овим
увредила
.
—
Како
Пера
?
...
Је
ли
што
боље
са
здрављем
?
...
—
упита
чика-Паја
Нату
,
која
је
у
овом
тренутку
се
беше
нешто
дубоко
замислила
.
Ове
речи
тргоше
Нату
из
мисли
,
у
које
беше
утонула
.
—
Па
,
нешто
му
је
боље
.
Но
пре
три
дана
је
захладнио
и
лекар
је
рекао
,
да
ће
морати
лежати
најмање
још
три
недеље
у
болници
.
То
рекавши
Ната
,
дубоко
уздахну
и
отпусти
главу
забринута
и
снуждена
.
—
Још
три
недеље
!
...
—
зачуди
се
стрина-Неранџа
,
а
по
том
и
она
уздахну
и
отпусти
главу
са
изразом
незадовољства
.
—
Увек
мора
да
има
неке
сметње
—
љутну
се
чика-Паја
.
—
Само
трошак
за
трошком
.
Бар
да
смо
знали
не
би
сад
долазили
,
док
он
сасвим
не
оздрави
.
—
Ето
,
јесам
ти
казала
да
не
ће
бити
добро
—
надовеза
стрина-Неранџа
,
ликујући
што
је
свог
мужа
уверила
,
да
је
она
имала
право
,
када
је
предвидела
несрећу
силазећи
са
трамваја
код
Војне
Академије
.
—
Видим
да
имаш
право
,
на
нашу
рођену
несрећу
—
добаци
јој
чика-Паја
и
устаде
са
столице
и
приђе
једној
слици
која
је
висила
о
зиду
и
загледа
се
у
њу
са
великим
интересовањем
.
Када
је
Ната
чула
,
да
се
чика-Паја
љути
због
доласка
,
односно
због
узалудног
трошка
,
дошло
јој
тешко
и
очи
јој
се
наводнише
.
У
души
је
осећала
неки
неизмерни
терет
;
а
тај
је
терет
долазио
отуд
,
јер
је
сматрала
да
њезин
отац
нема
љубави
према
њој
,
према
јединчету
свом
.
Очито
је
бар
она
увидела
,
да
он
жали
и
незнатне
трошкове
где
је
у
питању
њезина
срећа
—
њезин
живот
и
будућност
.
То
ју
је
дубоко
увредило
.
То
јој
раздираше
душу
,
цепаше
срце
,
а
сузе
,
ти
одливи
душевне
буре
—
навалице
полетеше
...
Да
би
прикрила
сузе
окрете
главу
на
другу
страну
.
Када
осети
,
да
ће
већ
и
јецање
наступити
,
што
би
је
одало
,
она
у
тренутку
ока
изађе
напоље
,
а
у
предсобљу
добро
ухо
могло
је
чути
пригушено
,
тешко
и
горко
јецање
Натино
.
Стрина-Неранџа
је
ово
приметила
и
након
кратке
почивке
је
изашла
за
Натом
.
Чика-Паја
је
још
неко
време
стојао
гледајући
у
слику
,
а
потом
се
поврати
на
своје
место
код
стола
,
подлакти
се
на
сто
и
упре
блудећи
поглед
у
једну
тачку
зида
.
У
предсобљу
је
стрина-Неранџа
затекла
Нату
,
која
није
могла
да
заустави
сузе
.
Шта
више
,
када
је
стрина-Неранџа
почела
тешити
,
Нати
се
још
више
ражали
и
готово
гласно
завати
прислонивши
главу
на
мајчине
груди
:
—
Јаој
,
слатка
нано
!
.
.
Мене
баба
мрзи
!
.
.
—
По
том
се
још
више
припије
уз
стрина-Неранџу
,
која
овога
пута
осети
истински
терет
детета
свог
,
те
и
сама
не
могавши
уздржати
сузе
које
јој
се
низ
образ
котрљаху
,
заплака
се
и
кроз
сузе
прошапта
:
—
Не
мрзи
чедо
моје
,
не
мрзи
.
Када
су
се
примириле
,
стрина-Неранџа
на
дугачко
и
на
широко
објасни
Нати
,
да
је
отац
не
мрзи
,
већ
је
човек
штедљив
и
води
рачуна
о
свакој
крајцари
.
И
да
није
такав
од
младости
своје
не
би
стекао
онај
капитал
који
данас
имају
.
На
ове
се
речи
Ната
примирила
и
стекла
је
уверење
,
да
њен
баба
није
онакав
,
за
каквог
је
држала
.
С
тога
је
у
себи
,
сама
себе
прекоревала
што
је
и
за
часак
посумњала
у
очинску
љубав
,
свога
оца
,
према
њој
.
Још
не
беху
разговору
учиниле
крај
,
а
чика-Паја
отвори
врата
од
собе
:
—
Неранџа
!
.
.
—
Чујем
—
одазва
се
стрина-Неранџа
и
устаде
са
столице
.
—
Ја
сам
уморан
,
а
и
време
је
већ
,
ваљда
нећемо
читаву
ноћ
преседети
.
На
ове
речи
Ната
скочи
и
оде
у
спаваћу
собу
и
одмах
се
натраг
поврати
.
—
Бабо
,
Анђа
је
кревет
наместила
,
можете
се
скинути
и
лећи
.
Чика-Паја
напуни
лулу
,
са
стрина-Неранџом
проговори
још
неколико
речи
,
затим
пожеливши
им
„
лаку
ноћ
“
,
оде
у
спаваћу
собу
.
Стрина-Неранџа
и
Ната
су
још
дуго
седеле
и
разговарале
све
дотле
,
док
и
стрина-Неранџу
не
савлада
умор
и
сан
,
те
се
растадоше
око
два
сата
по
поноћи
.
Ујутру
око
пет
часове
звонце
на
капији
зазвони
.
Анђа
је
већ
била
на
ногама
.
То
беше
Стојанка
,
која
се
враћала
од
болесне
Јованке
,
код
које
је
читаву
ноћ
провела
.
Од
Анђе
је
дочула
,
да
је
дошла
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
.
Уједно
је
протумачила
себи
,
да
је
то
био
узрок
,
због
којег
Ната
није
дошла
код
Јованке
,
премда
јој
је
она
по
Анђи
то
поручила
.
Када
поустајаше
,
Стојанка
их
је
као
обично
усрдно
предусрела
.
Но
,
уједно
се
извинила
,
да
је
уморна
,
јер
читаву
ноћ
није
ока
склопила
,
те
неће
моћи
да
им
прави
друштва
до
болнице
у
којој
је
лежао
Натин
вереник
Пера
.
Око
осам
часова
Стрина-Неранџа
,
чика-Паја
и
Ната
кренуше
у
болницу
.
Стојанка
пак
,
уморна
од
неспавања
,
пошто
је
наредила
Анђи
шта
треба
да
ради
,
оде
у
спаваћу
собу
да
се
одмори
.
Кад
стигоше
у
болницу
,
затекоше
Перу
у
доста
рђавом
положају
.
Услед
болова
читаву
ноћ
није
ока
склопио
,
а
то
му
се
могло
приметити
по
црним
колутовима
испод
очију
.
Премда
се
није
добро
осећао
,
ипак
,
када
угледа
оваке
миле
госте
,
прикупи
сву
своју
снагу
,
градећи
се
,
да
му
баш
није
тако
тешко
.
—
Па
шта
би
то
с
тобом
синко
?
—
упитаће
га
чика-Паја
после
уобичајеног
поздрава
.
—
Та
,
ето
,
мало
сам
захладнио
—
рече
Пера
мало
се
осмехнувши
,
а
добро
око
могло
је
запазити
,
да
му
тај
осмех
није
ишао
од
срца
.
—
Ју
,
рано
моја
,
требао
си
да
се
чуваш
—
прихвати
стрина-Неранџа
—
са
болешћу
није
се
баш
ни
шалити
.
Па
како
,
је
ли
што
боље
?
—
За
сад
хвала
Богу
боље
је
—
одговори
Пера
а
потом
се
увије
у
губер
,
који
је
приликом
поздрава
био
одбацио
крај
себе
.
Стрина-Неранџа
извади
из
торбе
понуде
,
које
је
била
успут
купила
и
даде
Пери
.
После
тога
седели
су
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
још
добар
сат
у
разговору
са
Пером
,
а
по
том
се
дигоше
и
опростише
се
и
удалише
из
болнице
,
уз
напомену
,
да
чим
прездрави
,
да
им
јави
како
би
знали
да
се
припреме
за
сватове
.
Ната
их
је
испратила
до
жељезничке
станице
.
Успут
им
је
пребацила
,
да
није
у
реду
да
оду
тако
а
да
се
не
јаве
госпођи
Стојаници
.
Још
им
је
напоменула
да
ће
и
госпођа
Стојанка
чекати
на
ручак
и
да
се
она
нарочито
била
спремила
.
Истина
стрина-Неранџа
је
била
вољна
да
учини
Нати
по
вољи
а
уједно
и
да
не
увреди
госпођа
Стојанку
,
коју
она
воли
и
поштује
.
Но
,
чика-Паја
се
није
дао
ни
осолити
.
—
Та
је
си
ли
ти
жено
при
себи
!
—
Љутито
је
добацио
чика-Паја
стрина-Неранџи
,
која
му
је
целим
путем
од
болнице
па
до
жељезничке
станице
једнако
набијала
уши
,
како
није
ред
и
како
није
лепо
да
тако
оду
а
да
се
не
јаве
госпођи
Стојанци
.
—
Ја
мислим
да
сам
при
себи
и
знам
шта
је
ред
—
одговорила
му
је
стрина-Неранџа
.
—
Ти
знаш
шта
је
ред
!
.
.
—
Настави
чика
Паја
још
љуће
—
зар
није
доста
што
нам
дете
држи
већ
толико
времена
па
сад
још
и
ми
да
јој
сваког
часа
досађујемо
.
На
ове
се
речи
стрина-Неранџа
умири
а
и
сама
је
била
уверена
,
да
чика-Паја
има
право
и
да
су
његове
примедба
и
поступак
сасвим
умесне
.
Чика-Паја
оде
на
благајну
да
извади
карте
а
стрина-Неранџа
остаде
са
Натом
у
поверљивом
неком
разговору
.
Кад
је
чика-Паја
извадио
карте
и
још
неколико
речи
проговорио
са
Натом
у
име
опроштаја
а
вратар
зазвони
и
објави
полазак
воза
.
Настаде
уобичајено
грљење
и
љубљење
у
име
опроштаја
између
матере
и
кћерке
,
а
по
том
Ната
приђе
чика-Паји
и
пољуби
га
у
руку
,
а
овај
је
поглади
по
глави
и
рече
:
—
Жива
била
!
...
Поздрави
госпођу
и
реци
јој
да
се
не
љути
што
овако
одлазимо
,
ал
’
нас
је
већ
стид
да
јој
досађујемо
,
па
то
нас
је
и
натерало
да
не
сврћамо
код
ње
.
Иза
овог
чика-Паја
извади
из
унутрашњег
џепа
од
прслука
нову
банкноту
од
двадесет
круна
и
пружи
је
Нати
с
речима
:
—
Ево
,
нек
’
ти
се
нађе
.
Ната
после
краћег
устезања
најзад
је
прими
.
На
поновни
знак
,
да
се
воз
креће
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
се
опростише
од
Нате
и
трчећи
одоше
и
седоше
у
вагон
треће
класе
.
Не
потраја
дуго
,
жељезница
писну
и
крете
пут
Земуну
.
Ната
је
остала
на
перону
жељезничке
станице
сузних
очију
.
Удалила
се
са
перона
тек
онда
,
када
је
жељезница
протутњила
преко
савског
моста
пут
Земуна
...
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ПРВА
Под
Једреном
.
Када
су
четири
балканска
савезника
објавили
рат
Турцима
,
зарад
ослобођења
своје
потиштене
браће
испод
вековног
ропства
турског
,
у
то
доба
између
Србије
и
Бугарске
постојали
су
најпријатељскији
односи
.
Бар
Србија
са
своје
стране
,
то
своје
пријатељство
је
и
видно
је
испољила
,
када
је
своју
другу
армију
,
која
стојала
под
командом
српског
ђенерала
Степе
Степановића
послала
у
помоћ
Бугарима
.
Истина
,
у
савезничком
уговову
та
помоћ
није
предвиђена
као
и
остале
помоћи
у
храни
,
муницији
и
новцу
у
чему
је
Бугарска
била
оскудна
.
Но
,
Србија
као
искрена
савезница
,
није
хтела
свога
савезника
да
остави
у
бедном
стању
,
неспремна
за
рат
,
већ
му
је
изашла
на
сусрет
колико
год
су
јој
њене
силе
и
снага
допуштале
.
Тек
када
је
рат
објављен
,
бугарски
генералштаб
је
накнадно
и
преко
уговора
затражио
од
Србије
ту
ванредну
помоћ
,
коју
им
је
Србија
обилно
,
онако
искрено
и
братски
пружила
.
По
објави
рата
,
армија
ђенерала
Степе
Степановића
,
која
је
бројала
преко
четрдесет
хиљада
људи
другога
позива
,
имала
је
задаћу
,
да
преко
Бугарске
код
Криве
Паланке
упадне
у
Турско
земљиште
.
Одавде
да
надира
према
Овчем
Пољу
,
где
се
имала
састати
са
првом
армијом
која
стојала
под
командом
престолонаследника
Александра
.
Ратни
је
план
био
такав
,
јер
се
као
сигурно
