паставши
,
осврне
се
и
гледа
.
Раде
стоји
на
мјесту
и
,
видјевши
да
она
к
њему
не
долази
,
накани
поћи
својим
путем
.
Али
жена
спазивши
гдје
одлази
,
зовну
га
:
—
Раде
!
Раде
се
осврну
,
скањива
се
,
окљева
...
А
она
похита
к
њему
и
,
страствено
обгрливши
га
,
љуби
га
,
шапће
му
:
—
Што
ме
убијаш
?
...
Куд
се
дјела
наша
љубав
и
вјера
,
Раде
,
проговори
!
...
—
Пусти
ме
,
Машо
!
...
одговори
Раде
.
—
Убила
ме
брига
и
потреба
!
Код
куће
дјеца
ме
гладна
чекају
.
Не
знаш
ти
,
Машо
,
што
је
то
,
кад
су
дјеца
здрава
а
гладна
...
прође
те
воља
од
свега
—
...
Са
Богом
,
Машо
!
—
и
насмијавши
се
на
њу
,
оте
јој
се
из
загрљаја
.
—
Са
Богом
,
Раде
!
—
зајеца
жена
,
и
стоји
као
прикована
на
мјесту
,
гледајући
за
Радом
,
како
се
у
сунцу
жури
,
висок
,
витак
,
рекао
би
безбрижан
:
—
док
га
с
вида
не
изгуби
.
Газда
Јово
,
око
десет
сати
у
јутро
,
сишао
је
из
куће
у
дућанску
писарницу
.
Ознојен
,
сједе
за
сто
,
отпучи
оковратник
и
дохвати
новине
.
Помњиво
читаше
превод
једнога
сентименталнога
романа
,
што
излажаше
у
подлиску
новина
;
у
доконици
радо
чита
романтичне
и
криминалне
ствари
и
лијепи
број
такових
књига
лежи
у
ормарићу
до
„
вртајмовице
“
,
редом
поређаних
.
На
пољу
је
силно
вруће
,
јер
одбљесак
сунца
чак
кроз
застрти
прозор
продире
и
газди
очи
засјењује
.
У
читању
прекиде
га
листоноша
:
у
хитњи
предаде
му
јутрошњу
пошту
:
новине
,
трговачка
и
приватна
писма
и
замашитији
омот
дјетињега
„
Забавника
“
,
што
их
газда
из
доброте
даваше
свакога
мјесеца
мјесноме
учитељу
,
да
их
пораздијели
школској
сиромашној
дјеци
.
И
престаде
да
чита
,
јер
дође
опћински
писар
са
службеним
списима
,
да
их
господин
начелник
потпише
.
Тек
што
он
изиђе
,
дошуња
се
опћински
лугар
са
службеним
биљегом
на
капи
,
вели
:
—
Поручили
сте
по
ме
...
—
А
,
да
!
—
сјети
се
газда
.
—
Чуј
,
Глишо
!
Што
је
од
онога
одгојка
у
планини
,
што
га
покојни
Илија
Смиљанић
држаше
?
...
—
Ондје
је
,
господару
...
држи
га
син
му
Раде
...
—
Знам
,
али
неки
дан
рече
ми
један
сељак
,
да
Раде
поткресава
и
сијече
шуму
као
да
је
његова
...
а
ти
о
томе
ни
мукает
!
—
И
Илија
се
служио
шумом
и
бранио
од
другога
,
таман
као
да
му
је
дједовина
...
Та
,
знате
,
кад
је
оно
покојни
Илија
,
да
упали
клачину
,
посјекао
силу
дрва
,
тужио
сам
га
на
опћини
,
баш
тревили
се
и
ви
...
А
не
знам
што
би
од
тужбе
?
...
—
Не
брини
се
ти
за
то
-
пресјече
му
ријеч
газда
—
већ
,
слушај
,
тужи
Раду
за
прихвату
опћинске
муше
...
Јеси
ли
разумио
?
—
Јесам
,
господару
!
Лугар
оде
чудећи
се
,
што
господар
наређује
;
зна
да
је
с
покојним
Илијом
био
као
душа
,
залуду
га
бијаше
тужио
неколико
пута
за
шумски
прекршај
,
Илија
није
нигда
пред
комесара
дошао
,
а
био
је
велики
шумски
потрлац
.
Погађао
је
Глишо
,
рашта
га
господар
штеди
,
али
ко
господару
што
може
?
-
Ма
,
рекао
бих
,
уврну
се
и
Радина
срећа
!
Сигурно
-
помисли
—
штетио
му
Раде
,
господару
,
хатор
,
друго
не
може
да
буде
!
—
А
газда
премишља
да
ће
и
ово
помоћи
,
да
Раду
примора
на
признање
дућанскога
дуга
и
оних
парбених
трошкова
,
а
тражба
по
одвјетнику
из
града
већ
је
учињена
.
И
све
суче
се
,
онако
,
по
његовој
замисли
у
реду
...
Петрово
имање
доћи
ће
за
који
дан
на
дражбу
,
већ
је
судбено
установљен
и
дан
.
Није
,
од
када
му
два
сина
узеше
у
војнике
,
плаћао
редовито
»
рате
«
и
пропио
се
чоек
,
а
остала
дјеца
нејака
...
...
А
у
варош
дошао
Јовица
—
тако
су
газду
тада
звали
и
многи
се
тога
сјећају
-
у
уским
гаћама
на
кајиш
и
с
црвеном
капом
на
глави
,
чије
дуге
ките
по
ушима
га
биле
;
примио
га
у
дућанску
службу
газда
Стјепан
,
богат
трговац
.
Био
ситан
,
мршав
,
шиљасте
главе
,
са
дугим
ушесима
изгледаше
,
по
казивању
сељака
,
као
умрли
дан
,
само
што
су
му
очи
биле
необично
свијетле
,
сјале
се
.
Држало
се
да
вјерно
служи
господару
,
умиљат
као
јање
;
а
првих
година
нигдје
га
по
вароши
ниси
могао
видјети
,
само
погдјекад
излажаше
пред
дућан
и
шеташе
поред
куће
.
Служио
старога
господара
седам
осам
година
,
а
једном
изнебуха
одлучи
ићи
кући
;
вељаше
да
му
је
отац
на
умору
;
узе
најам
и
оде
.
Поврати
се
након
неколико
мјесеци
и
по
себи
намјести
трговину
;
понајвише
продаваше
ситнеж
и
сељачке
потркушице
,
али
постепено
дућан
напредоваше
такмичући
се
са
најбољом
газдинском
трговином
.
Умиљат
,
питоме
бесједе
,
свраћаху
к
њему
сељаци
радо
,
са
кршћанима
говораше
икавштином
,
а
са
хришћанима
ијекавштином
.
—
Тражиш
ли
крумпира
?
—
вељаше
једнима
,
а
другима
:
—
Тражиш
ли
крумпијера
?
и
оно
„
ије
“
растезаше
.
И
сељаци
новоме
господару
не
налажаху
мане
,
оно
јест
,
погдјекад
,
очи
му
запну
на
којој
жени
...
А
и
право
је
,
млад
је
,
бикује
...
па
је
и
добро
да
му
која
женетина
закине
по
штогођ
,
другдје
и
за
друго
шта
и
онако
не
троши
.
Упозна
у
брзо
нарав
сељака
,
а
и
сељаци
сјећаху
гу
се
кад
је
био
дућански
момак
.
Кад
им
се
чињаше
какова
ствар
прескупа
,
кретао
би
Јовица
главом
,
и
обазрио
се
око
себе
и
казао
:
—
Тако
хоће
господар
,
а
да
је
на
моју
,
било
би
друкчије
!
А
и
јесу
стари
трговци
били
царске
бесједе
,
док
овај
млади
попушта
у
цјенама
и
неке
потркушице
код
њега
можеш
чисто
јевтиније
купити
;
и
чека
са
дугом
и
не
тражи
,
да
га
посвема
подмириш
,
већ
донеси
само
штогођ
на
рачун
.
Кад
поче
новац
давати
на
камате
,
сељаци
носијаху
дарове
,
дућан
је
цвао
и
скупљало
се
благо
;
требало
је
окућити
се
,
да
се
благо
не
стрче
,
и
намисли
оженити
се
.
Око
му
паде
на
госпу
Паву
,
дебелу
трговчеву
удовицу
,
што
је
отраг
двије
године
умро
без
порода
.
Госпа
Пава
власница
је
лијепе
,
простране
куће
,
за
трговину
најзгодније
у
мјесту
,
а
живи
од
своје
ренте
и
позајмљује
на
мало
свој
новац
,
понајвише
варошким
трговцима
,
обртницима
и
гдјекојему
сељаку
.
Вјенчаше
се
,
и
сутра
дан
обоје
освануше
у
дућану
,
а
за
неколико
дана
пређоше
са
трговином
и
уселише
се
у
своју
кућу
.
И
негдашњи
Јовица
постаде
газда
и
господар
;
и
по
мало
увуче
се
у
друштва
и
породице
;
а
од
када
по
обједу
зажели
да
пије
црну
каву
,
претплати
се
на
један
домаћи
српски
лист
,
и
,
нашавши
у
њему
имена
дароватеља
,
што
приложише
коју
круну
на
корист
тих
новина
,
пошаље
и
он
свој
допринос
.
Једне
године
,
редовитом
,
тачном
предбројбом
и
обилатим
прилогом
,
јачим
од
свих
варошких
дароватеља
,
бијаше
уредништву
упао
у
око
и
,
у
отпорукама
,
на
име
Јова
Костића
,
читаше
се
:
„
Ви
сте
један
од
наших
најтачнијих
претплатника
и
дароватеља
,
и
кад
би
сви
домољуби
били
тако
дарежљиве
руке
за
наше
аманете
,
друге
би
птице
пјевале
нашему
доброме
народу
...
Хвала
вам
!
и
хиљадили
се
такови
!
...
”
Снашао
се
и
,
кад
се
пооштрише
размирице
између
Срба
и
Хрвата
ради
заступничкога
мјеста
у
покрајинскоме
сабору
,
пристаде
уз
најљуће
радикале
и
потајно
приправљаше
се
на
борбу
проти
тадањему
начелнику
,
трговцу
газда—Стјепану
,
човјеку
већ
стару
,
негдашњем
своме
господару
.
У
вароши
и
околици
заметну
се
борба
између
кршћана
и
хришћана
,
а
у
покрајинским
листовима
одјекну
као
борба
између
Срба
и
Хрвата
.
Газда
Јово
састави
допис
за
једне
српске
новине
,
у
коме
наваљује
на
браћу—небраћу
,
који
нијећу
српско
име
а
у
исто
доба
срамоте
српске
светиње
,
за
које
сваки
патриота
мора
да
се
бори
на
живот
и
смрт
.
Присташе
начелника
,
газда—Стјепана
,
прогласе
по
новинама
,
за
инат
тога
дописа
,
опћину
,
у
којој
настајавају
већином
хришћани
,
чисто
хрватском
и
наручише
за
опћинску
дворану
голему
Старчевићеву
слику
.
И
по
новинама
насташе
препирке
у
питању
српскоме
и
хрватскоме
и
нађоше
одзива
чак
по
славенским
и
туђим
новинама
.
А
у
вароши
и
по
селима
код
опћинских
избора
,
који
наступише
после
свађе
,
раздијелише
се
противници
у
два
табора
:
с
једне
стране
хришћани
,
а
с
друге
кршћани
,
и
надјачаше
бројем
први
и
изабраше
за
начелника
газда—Јова
Костића
,
прокушанога
родољуба
,
дарежљиве
руке
за
све
што
је
Србима
мило
,
а
у
најбољој
снази
да
своме
народу
послужи
.
Примио
се
начелничке
части
с
натегом
,
и
није
постао
поноситији
но
што
је
био
.
Као
начелник
настојаше
да
угоди
и
својим
политичким
противницима
.
А
када
је
газда
Стјепан
,
свргнути
начелник
,
ставио
на
дражбу
једно
велико
имање
некога
сељака
,
није
хтјео
над
свога
негдашњега
господара
надметати
се
,
већ
пође
к
њему
,
кад
се
смрче
,
у
дућан
,
уочи
дражбе
,
и
вели
му
:
—
Не
мари
што
смо
политички
противници
;
башка
је
то
а
башка
су
наши
интереси
...
Нећу
доћи
сутра
на
дражбу
,
радите
како
знате
...
али
,
не
заборавите
да
рука
руку
пере
...
И
насмија
се
смијехом
,
који
се
посвема
разликоваше
од
негдашњега
умиљатога
осмијеха
дућанскога
момка
.
И
газда
Стјепан
опоштени
се
и
одсле
политички
противници
не
закрчиваше
пута
у
трговачким
пословима
један
другоме
.
У
послу
,
у
гладним
и
ситим
годинама
,
пролажаше
вријеме
новоме
начелнику
неприметљиво
,
и
новац
се
гомилаше
с
године
на
годину
све
више
и
више
,
а
и
у
животу
напредоваше
,
постаде
развијенији
,
и
наочитији
,
и
слободнији
на
бесједе
.
И
у
благу
,
што
даваше
на
половицу
сељацима
,
бијаше
сретне
руке
,
мложила
се
телац
наочиглед
,
-
али
од
њега
не
бијаше
порода
.
Залуд
се
госпа
Пава
молила
Богу
и
прилагала
завјете
у
цркви
-
остаде
за
навијек
штирка
,
нероткиња
!
Раније
,
тужила
се
госпа
Пава
на
њ
и
кривила
га
што
нема
порода
.
—
Расипље
своју
снагу
на
свакоме
гаду
—
вељаше
својим
бољим
пријатељицама
и
набрајаше
имена
газдиних
јараница
са
села
,
које
се
,
иза
подне
,
смуцаху
по
дућану
.
...
У
најбољој
снази
газда
Јово
разболи
се
тешко
,
залеже
се
дуго
,
па
госпа
Пава
,
под
изликом
да
двори
болесника
,
усели
у
кућу
своју
нећакињу
,
цурче
од
какових
петнаест
шеснаест
година
:
нека
је
у
кући
бар
когођ
од
њезиних
.
Девојка
настојаше
да
болеснику
угоди
,
а
кад
газда
издрави
,
лијечник
му
нареди
,
да
остане
подуже
у
кући
,
да
се
болест
не
поврати
,
те
и
Злата
,
тако
се
зваше
девојка
,
у
кући
остаде
.
Газда
Јово
цијело
пролеће
не
излажаше
из
куће
,
не
силажаше
ни
у
дућан
,
већ
један
дућански
момак
навече
доносио
би
писма
,
дужничку
књигу
и
новац
к
њему
у
собу
,
—
тако
сређиваше
трговачке
послове
.
Прве
дане
иза
болести
по
цијели
дан
сједио
би
код
прозора
и
гледао
на
поље
.
А
прољеће
непримјетљиво
наступа
и
носи
са
собом
и
сунце
,
и
зеленило
,
и
свјежину
,
и
једнога
јутра
чисто
се
зачуди
кад
погледи
даље
кроз
прозор
и
угледа
иза
поља
шуму
већ
свијетлу
,
зеленим
листом
заодјевену
.
Зажели
љубица
,
и
дјевојка
Злата
носила
би
му
свако
јутро
китицу
,
што
би
од
варошких
дјечака
куповала
.
Миришући
љубице
,
разговара
са
Златом
и
подуже
не
пушта
је
од
себе
.
А
госпа
Пава
једва
кад
завири
у
собу
;
двије
су
године
што
су
одијељени
:
живе
свако
својим
животом
.
Она
има
своју
засебну
собу
и
свој
кревет
са
десетак
меких
узглавља
,
над
којима
виси
о
зиду
сијасет
икона
и
пред
њима
дан
и
ноћ
горе
два
жишка
,
и
кад
год
газда
прође
поред
њене
собе
,
осјети
мирис
тамјана
,
као
у
цркви
светачнога
дана
.
Неки
дан
по
подне
,
дућански
момак
,
док
је
госпа
Пава
избивала
из
куће
,
пустио
је
једну
од
господаревих
јараница
к
њему
у
собу
;
вељаше
она
:
биће
господару
мило
видети
ме
,
а
и
ја
сам
га
се
зажелила
.
Али
газди
чисто
је
било
неугодно
,
што
дође
,
јер
,
од
неко
доба
иза
болести
,
није
могао
да
поднесе
оштри
воњ
,
што
избиваше
из
одијела
негдашње
његове
пријатељице
,
и
гледајући
њу
,
паде
му
на
памет
Злата
,
мирисава
цурица
,
и
не
могавши
да
издржи
даље
њенога
присуства
,
просто
је
од
себе
отјера
.
Сутра
дан
у
јутро
мешкољећи
се
остаде
дуже
у
постељи
но
обично
.
Нестрпљиво
ишчекује
Злату
,
и
кад
она
дође
,
примирисавши
донесену
китицу
љубица
,
привуче
је
и
посади
на
постељу
до
себе
.
Примирише
њену
косу
,
као
шуму
густу
,
и
посматра
јој
лице
,
што
се
испред
његова
погледа
поступце
жари
,
а
очи
бјеже
устрану
.
Дјевојка
се
стиди
,
чула
је
што
о
њему
по
вароши
говоре
и
поникну
стидом
-
сазнања
.
...
Злата
,
једнога
поподнева
,
гладећи
јој
косу
и
дирајући
је
у
њедра
,
у
сијасету
страствених
пољубаца
,
осјети
његову
пожуду
на
себи
и
,
истргнувши
му
се
из
руку
,
побјеже
из
собе
.
Други
дан
кад
дође
,
није
је
дирнуо
,
већ
јој
вели
:
—Лудо
,
што
јуче
побјеже
!
...
Ја
се
с
тобом
шалим
,
јер
си
ми
мила
,
као
да
си
ми
моје
дијете
...
и
ти
си
господарица
у
кући
...
—
А
тетка
Пава
?
—
пресјече
му
ријеч
дјевојчица
.
—
Она
је
остарјела
—
одговори
мирно
газда
и
настави
:
—
Видиш
,
ми
би
могли
проводити
нашу
шалу
,
да
нико
у
кући
не
зна
за
ништа
...
Доћи
ћу
једне
ноћи
к
теби
—
говори
јој
смијући
се
—
престрашићу
те
...
Јеси
ли
плашљива
у
ноћи
?
Дјевојчица
не
одговори
,
као
да
не
разумије
.
...
Једне
од
настајних
ноћи
газда
није
могао
да
заспи
,
мешкољи
се
неко
вријеме
у
постељи
,
а
кад
му
досади
,
дигне
се
и
отвори
прозор
.
Мјесечина
усрља
у
собу
и
простире
се
по
њој
-
а
ноћ
је
лака
,
свијетла
,
са
тамно
модрушкастим
дугим
сјенама
на
пољу
,
шапатљива
...
Стоји
прислоњен
на
прозору
,
гледа
,
а
уломци
свакојаких
мисли
одвајају
се
од
њега
и
журе
се
некамо
далеко
у
тајанствену
ноћ
...
И
стоји
тако
,
док
чаршијски
сат
не
откуца
двије
уре
по
поноћи
.
Газда
се
одмакне
са
прозора
,
отвори
собна
врата
,
и
онако
,
како
се
нашао
,
шуљајући
се
пође
ходником
.
Свака
два
корака
застајкује
,
а
устави
се
испред
пространог
трага
мјесечеве
свјетлости
,
што
је
ушла
кроз
прозор
и
пружила
се
по
поду
.
Часом
премишљаше
,
јер
се
у
мјесечеву
зраку
виде
госпа—Павина
собна
врата
,
поред
којих
треба
проћи
;
али
чувши
њено
хркање
,
одлучи
се
и
пође
даље
—
Златиној
соби
...
...
Злата
затрудње
и
,
док
се
о
томе
почело
шапорити
,
газда
једнога
дана
одведе
је
у
кочији
у
град
к
једној
градској
бабици
,
и
пошто
она
,
обашавши
је
,
увјери
газду
,
да
је
дјевојка
у
другоме
стању
,
остави
је
код
ње
.
Злата
роди
женско
дијете
и
,
прама
одредби
газдиној
,
бабица
га
предаде
заводу
за
нахочад
.
Дјевојка
не
хтједе
да
се
поврати
кући
,
ни
на
какав
начин
.
Знала
је
да
се
у
вароши
сазнало
и
да
се
о
њој
говори
,
па
остаде
у
граду
на
газдине
трошкове
.
Газда
задовољи
се
њеном
одлуком
и
не
запусти
је
,
како
су
варошани
мислили
.
Одсле
,
с
малим
сваке
суботе
,
одлазио
је
у
град
и
са
Златом
задржао
би
се
до
понедељника
,
и
тек
под
ноћ
тога
дана
-
враћао
би
се
кући
.
Године
пролазе
и
Злата
се
развила
у
здраву
,
витку
жену
,
бујне
косе
као
шума
,
са
загаситим
модрушастим
колобарима
испод
очију
,
што
газда
мимо
свега
другога
на
њој
јако
вољаше
.
И
прилагодила
се
посвема
градскоме
животу
,
и
више
пута
морао
је
газда
закратити
јој
веће
своте
новаца
,
што
јој
нису
,
по
његовоме
мишљењу
,
од
потребе
биле
...
Али
прошасте
суботе
,
кад
је
код
ње
био
,
сневеселила
се
Злата
иза
вечере
,
па
,
кад
је
упита
што
јој
је
,
милујући
му
дебелу
руку
.
вели
му
:
—
Досадило
ми
у
граду
...
Газда
се
зачуди
,
али
му
бијаху
миле
њене
бесједе
,
јер
годинама
и
њему
отешчао
живот
и
зановетно
му
и
тешко
ово
путовање
у
град
,
а
већ
без
Злате
не
може
никако
,
па
још
раније
премишљаше
како
да
је
доведе
к
себи
ближе
.
—
Дођи
на
село
,
отворићу
ти
дућан
,
па
да
тргујеш
—
рече
јој
озбиљно
.
—
Дошла
бих
гдје
год
хоћете
-
одговори
она
,
али
под
једним
условом
.
—
Да
чујем
,
кажи
!
...
—
Повела
бих
собом
оно
двоје
дјеце
...
Газда
се
насмија
и
на
први
мах
мишљаше
да
се
жена
шали
с
њиме
.
—
Што
си
побудалила
!
...
Какова
дјеца
?
Шалиш
ли
се
?
Па
што
би
ти
дјеца
?
—
Нека
их
,
наша
су
...
а
ви
и
онако
немате
другога
порода
...
—
А
куд
су
дјеца
?
—
Знам
ја
кому
су
дата
на
село
.
Газда
ућута
.
Злата
,
осокољена
његовим
ћутањем
,
настави
:
—
Тако
би
се
умирила
,
живила
бих
само
за
вас
и
за
дјецу
,
и
радила
би
,
а
било
би
и
мање
трошкова
—
били
би
сретни
.
-
А
да
видите
малога
Стевана
,
већ
је
ушао
у
шесту
годину
,
сличи
вама
,
прекојуче
била
сам
га
наћи
...
—
И
гледа
узбуђена
у
газду
.
—
Двоје
их
је
-
вели
газда
као
за
се
.
-
Је
ли
?
—
Двоје
,
знате
:
мушко
и
женско
.
—
Узми
собом
оно
мушко
—
премишљајући
одлучи
се
газда
.
—
А
малу
Милицу
?
Она
је
већ
цурица
,
пази
овце
...
зар
да
њу
запустимо
?
...
—
Нека
остане
гдје
је
!
—
одговори
газда
,
и
не
хтједе
даље
да
о
томе
с
њоме
говори
.
...
Звони
подне
,
одбљесак
сунца
у
очима
газда
Јово
јаче
осјећа
,
али
неће
да
се
са
столице
дигне
,
навикао
да
сједи
до
сата
по
падне
,
кад
на
ручак
одилази
.
Премишљајући
о
свачему
,
паде
му
на
памет
да
је
сутра
субота
,
не
осјећа
се
лагодан
у
животу
,
па
неће
ићи
у
град
.
Узе
перо
и
хартију
и
пише
Злати
,
да
га
не
ишчекује
,
а
нека
не
води
бриге
о
ономе
,
што
су
последњи
пут
уговорили
,
и
о
чему
она
му
пише
.
Побринуо
се
већ
за
њу
,
гради
се
кућа
на
селу
,
кућа
са
дућаном
,
у
коју
ће
се
,
чим
буде
готова
,
уселити
она
и
мушко
дијете
,
али
само
мушко
—
подвуче
ту
ријеч
.
-
Па
да
видимо
како
ће
ти
трговина
ићи
за
руком
!
-
заврши
писмо
газда
.
У
то
кроз
подрум
униђе
у
дућан
госпа
Пава
,
разбарушене
сједе
косе
,
кратка
врата
,
задихала
се
и
ознојила
.
Затражи
каве
и
шећера
од
дућанскога
момка
.
Док
с
њиме
говори
,
разроке
очи
бјеже
јој
на
све
стране
,
свугдје
допиру
:
рекао
би
пун
је
дућан
тих
очију
.
Момак
затражено
стави
на
вагу
и
каза
цијену
.
Госпа
Пава
плати
и
поздрави
момка
,
а
на
газду
и
не
погледа
.
—
Куга
!
—
прогунђа
газда
Јово
,
кад
је
видје
како
гегајући
се
одилази
ка
подруму
.
Усред
пољских
радња
Ради
стиже
судбени
позов
са
стране
опћине
,
за
признање
права
власништва
ограде
„
Брљача
“
у
планини
.
Након
неколико
судбених
претресања
,
суд
одлучи
поћи
на
„
лице
мјеста
“
,
тамо
свједоке
испитаће
у
присуству
обију
странака
.
Раде
пође
у
град
да
потражи
одвјетника
;
био
би
пошао
ономе
највиђенијему
,
што
му
оца
заступаше
у
парници
ради
краве
,
али
тај
заступа
опћину
.
Пође
к
другоме
,
сигуран
,
иде
с
новцем
.
Понио
је
преко
тридесет
талијера
,
што
је
за
продата
вола
ухватио
.
Али
други
одвјетник
затражи
много
више
,
колико
три
вола
вриједе
и
не
хтједе
да
почека
за
остало
,
већ
хоће
сав
новац
у
напријед
да
му
плати
.
Раде
се
поврати
мрзовољан
кући
,
чисто
сатрвен
од
пута
и
бриге
.
Предао
се
срећи
у
руке
,
у
мисли
да
је
и
онако
његов
одгојак
,
то
знаду
сви
људи
,
па
што
Бог
даде
!
Уреченога
дана
упути
се
у
планину
са
својим
свједоцима
;
у
путу
стигоше
судбену
комисију
на
коњима
,
али
са
некога
дијела
пута
морали
су
сјахати
и
пјешке
поћи
,
јер
на
мјестима
сами
је
крш
и
литица
.
Одвјетник
,
угледни
доктор
Пилић
,
једва
се
мицао
,
и
вели
већ
више
пута
:
—
Да
сам
знао
да
је
овакав
пут
,
не
бих
дошао
ни
за
хиљаду
банака
!
Кад
стигоше
на
„
лице
мјеста
“
,
људи
посједали
на
ледину
испод
одгојка
,
а
судбена
комисија
потражи
згодно
мјесто
за
држање
расправе
.
Свједоци
,
док
судац
започе
испитивање
,
разподјелише
се
на
двије
стране
.
Свака
страна
има
своју
мјешину
пуну
вина
и
двадесетак
свједока
,
понајвише
стараца
.
Свједок
са
стране
опћинске
,
стари
Ждрале
,
одговара
на
упите
судца
,
пошто
га
закле
:
—
Ја
сам
још
од
дјетињства
овдје
пасао
благо
,
гдје
и
мој
отац
,
и
служио
се
дрвима
и
нико
ми
не
бранијаше
.
И
не
би
ми
могли
бити
без
ове
драге
;
куд
би
са
благом
,
кад
је
мећава
закрха
и
вријеме
овлада
?
Кад
би
се
ова
драга
њему
досудила
,
није
него
цијело
село
требало
би
да
исели
...
а
што
друго
?
...
—
Немој
тако
,
болан
,
Ждрале
,
не
видиш
уоколо
голети
и
крш
,
а
гледај
ограду
.
Што
није
и
уоколо
овако
?
Ко
је
овај
подмладак
чувао
и
одгојио
?
—
Ми
,
брате
!
-
вели
Ждрале
—
ми
што
не
сјекосмо
а
могли
смо
!
...
па
ето
сада
—
и
насмија
се
;
а
знате
што
,
господине
судче
?
—
Ако
је
његова
,
биће
у
„
земљишнику
“
уписана
на
покојног
му
оца
.
Сви
остали
свједоци
опћинске
стране
рекоше
као
и
стари
Ждрале
и
у
говору
спрдају
се
са
Радом
,
кад
им
згодно
дође
.
А
Радин
најстарији
свједок
,
вели
:
—
И
ћорав
види
да
је
његово
,
отац
му
бранио
и
очувао
и
њему
оставио
,
па
да
је
сада
опћинско
?
Ја
му
не
браним
,
алал
му
,
нећу
да
души
хватам
гријеха
...
Један
пут
сунце
излази
и
један
пут
се
умире
!
...
Остали
свједоци
изјавише
једнако
.
Заступник
опћине
,
доктор
Пилић
,
држи
говор
као
да
је
на
суду
,
вели
,
да
је
начелник
,
подигавши
ову
парбу
не
у
корист
себи
,
већ
вама
—
и
обрну
се
Радиним
свједоцима
—
учинио
родољубно
дјело
.
Кад
би
суд
досудио
овај
одгојак
противној
странци
,
санкционисао
би
једну
очиту
отимачину
;
треба
једном
стати
на
пут
измацима
у
прихватању
опћинске
муше
;
-
а
и
свједоци
потврдише
право
опћине
.
Међутим
,
то
се
и
по
себи
види
,
овај
одгојак
сачињава
једну
честицу
,
која
је
и
у
„
земљишнику
“
уписана
као
опћинско
власништво
.
—
Ако
је
тако
како
ви
говорите
,
-
вели
Раде
одвјетнику
,
—
онда
би
требало
да
опћина
заметне
парбу
с
малим
са
свима
сељацима
.
Све
је
негда
било
опћинска
маша
,
па
стари
људи
прихваћали
и
бранили
,
па
сад
је
њихово
!
Видиш
,
тако
је
урадио
и
мој
покојни
отац
и
сачувао
мени
,
па
је
ли
право
да
ми
се
сада
одгојак
отима
?
Одвјетник
не
одговори
,
те
он
,
осоколивши
се
,
прослиједи
:
—
Зар
ви
мислите
,
да
би
оваква
шума
била
,
да
је
није
бранио
отац
и
ја
,
и
гледали
је
као
очи
у
глави
?
Би
,
било
би
овдје
голо
као
и
на
длану
,
као
и
на
осталој
муши
...
Па
ја
и
не
браним
,
да
поштени
људи
склоне
своје
благо
за
мећаве
и
зла
вријемена
баш
у
мојој
огради
,
нека
реку
,
ко
им
је
то
игда
бранио
?
И
је
ли
право
,
господине
судче
,
да
моје
само
општина
отме
мимо
све
друге
људе
?
—
Доћи
ће
и
на
остале
ред
,
—
вели
одвјетник
.
—
Ко
вели
?
Хоће
,
ако
се
са
господином
начелником
завади
...
не
знате
ви
како
то
иде
-
а
част
вама
!
ако
и
јесте
адвокат
...
—
Не
улази
га
овдје
господин
начелник
...
—
Да
ко
?
А
што
не
дође
он
главом
овдје
,
него
вас
посла
...
—
А
да
знате
ви
—
успали
се
Раде
—
колико
ова
ограда
дала
је
добра
господину
начелнику
.
Колико
је
мој
покојни
отац
донио
јањаца
,
пршута
,
јаребица
!
...
Али
да
,
пустимо
то
,
већ
да
ја
вас
питам
:
—
Што
господин
начелник
није
покојнога
оца
тражио
...
већ
мене
тражи
—
мене
?
...
Као
да
ја
могу
знати
за
њихове
послове
...
Али
,
да
,
мртва
уста
не
говоре
!
...
—
Молим
вас
,
господине
суче
,
обрати
се
доктор
Пилић
судцу
—
позовите
га
на
ред
!
...
Овдје
га
не
улази
господин
начелник
,
тим
више
што
је
одсутан
...
Судац
опомене
Раду
и
он
ућута
,
осјетивши
се
лакшим
,
пошто
се
бјеше
изговорио
.
Свједок
Ждрале
хтједе
да
нешто
примјети
,
али
судац
га
прекиде
,
јер
се
требало
журити
,
а
и
—
заложити
се
.
Пошто
се
расправа
доврши
,
свједоци
опет
се
раздијелише
и
посједоше
на
ледину
.
Принесоше
торбе
к
мјешини
и
залажући
се
точе
вино
из
мјешине
у
букару
и
из
ње
пију
.
А
благи
јесењи
дан
угодио
.
У
одгојку
у
прошарици
игра
сунце
и
одбљескује
се
у
претежитој
бакарастој
боји
,
и
одваја
се
од
пусте
околне
голети
.
И
нигда
досад
ћутљива
планина
не
осјети
толики
жагор
,
кикот
и
весеља
напитих
сељака
;
вична
бијаше
тек
шапорењу
потресених
грана
,
шуштању
прожутјела
лишћа
и
Радину
усамљену
разговору
са
благом
...
Па
кад
људи
,
вином
и
безбригом
разиграни
,
почеше
дерати
се
и
балегати
,
вели
им
Раде
замишљен
:
—
Што
вам
је
,
људи
,
те
бијесните
,
као
да
сте
у
крчми
!
—
и
одијели
се
од
њих
,
те
сам
крене
низбрдицом
кући
.
Путем
премишљајући
о
своме
злу
,
чињаше
му
се
да
се
налази
над
провалијом
,
коју
не
може
прескочити
,
а
газда
га
силом
преко
ње
нагони
.
Што
да
ради
?
Кроз
четрнаест
дана
мора
да
плати
,
тако
гласи
осуда
што
је
неки
дан
примио
,
око
сто
талијера
и
парбене
трошкове
за
дућанске
ствари
.
На
суду
газда
се
заклео
,
сигуран
да
га
нема
шта
да
изда
за
криву
клетву
,
кад
по
обичају
не
даје
нигда
потврду
на
примљен
новац
.
А
већ
је
давно
минуо
рок
исплате
прама
погодби
за
купљене
дијелове
земље
покојнога
братучеда
Нике
.
Покојни
отац
хтједе
тада
да
учини
погодбу
за
више
година
,
али
газда
вељаше
тада
:
—
Учинимо
за
једну
годину
,
па
кад
ти
мени
будеш
плаћао
поштено
камате
,
ко
ће
ти
главно
тражити
?
Отац
пристаде
на
то
не
слутећи
преваре
.
Сада
газда
тражи
све
и
неки
дан
поручио
му
по
надстојнику
Васи
,
да
кроз
четрнаест
дана
подмири
га
посве
,
јер
с
њиме
већ
неће
да
има
посла
;
догодиће
му
се
што
и
осталим
окорјелим
дужницима
.
У
тим
мислима
враћа
се
кући
и
,
кад
стиже
,
јесењи
сутон
већ
се
хваташе
његове
планине
.
Настајних
дана
ходаше
по
вароши
од
трговца
до
трговца
,
да
новаца
позајми
,
да
газду
плати
.
Све
своје
нуди
у
залог
,
али
у
залуд
:
трговци
неће
да
кваре
посао
један
другоме
,
а
и
зашто
да
се
сада
мразе
,
кад
су
се
иза
толиких
љутих
борба
сложили
?
Једнога
од
тих
дана
у
чаршији
предаде
му
судбени
послужник
службени
спис
.
Предајући
га
,
вели
му
:
—
Изгубио
си
парницу
за
„
Брљачу
“
у
планини
,
мораш
да
платиш
око
сто
круна
парбених
трошкова
за
одвјетника
,
заступника
опћине
.
Примивши
спис
,
Раде
тога
часа
поврати
се
кући
,
сатрвен
,
као
да
га
је
ко
кладом
по
глави
смлатио
.
Одвјетник
газда—Јове
,
доктор
Пилић
,
пожури
те
учини
на
суду
све
што
бијаше
потребно
у
послу
газде
са
Радом
.
Затражи
процјену
земљишта
и
замоли
да
се
одреди
дан
дражбе
.
Газда
позове
к
себи
судбене
вјештаке
,
људе
са
села
,
своје
дужнике
,
и
упути
их
у
посао
.
Сада
треба
бити
опрезнији
,
јер
по
новом
овршноме
закону
ипак
не
могу
се
имања
,
као
негда
,
што
вриједи
хиљаду
форинти
за
форинт
на
дражби
узети
;
с
тога
их
поучи
да
Радино
имање
не
прецјене
превише
и
да
суду
предложе
,
да
се
не
дијели
у
комаде
по
честицама
,
већ
цијелокупно
да
пође
на
дражбу
.
—
Док
се
посао
обави
—
премишљаше
газда
—
биће
и
нова
кућа
за
Злату
саграђена
.
Гради
се
на
бившем
земљишту
Војкана
Вујића
,
близу
млинова
:
лијеп
положај
на
згодноме
своднику
,
нови
дућан
правиће
такмицу
дућану
благајне
,
који
бијаше
отворио
поп
Вране
за
дружинаре
,
а
већ
давно
газди
је
трн
у
оку
.
...
Једнога
подзимњега
дана
,
кад
се
Раде
опремаше
у
планину
,
судбеном
одлуком
би
му
јављен
дан
и
сат
дражбе
.
И
ако
се
томе
надао
,
осјети
тога
часа
да
му
срце
престаде
да
куца
,
и
за
неко
вријеме
празним
погледом
,
ходајући
по
кући
,
у
нешто
празно
гледа
...
Кад
се
освијести
,
прва
мисао
бијаше
,
да
злу
што
га
снађе
на
пут
стане
,
под
коју
му
драго
цијену
,
и
намах
одлучи
да
све
распрода
,
што
се
може
продати
,
само
да
земљу
спасе
,
њу
никако
из
руке
неће
дати
!
Редом
поче
продавати
ситно
и
крупно
благо
,
не
поштеди
ни
свога
дората
,
ни
старе
кобиле
с
ждријебетом
,
ни
ухрањена
крмка
.
Ходаше
по
сајмовима
и
,
дријемован
,
сатрвен
,
не
сврћући
нигдје
,
другога
,
трећега
дана
враћаше
се
кући
,
са
добивеним
новцем
,
што
затеже
за
припашајем
,
сјећајући
га
и
у
путу
његове
големе
несреће
.
И
сваку
главу
свога
блага
оплакиваше
,
и
заболи
га
у
души
,
као
када
би
морао
да
посјече
за
љуте
потребе
стари
храст
у
проређеноме
храстику
поврх
куће
:
зна
из
старога
пања
на
прољеће
неће
младица
тргнути
.
Кад
дође
ред
на
краве
,
вели
му
жена
:
—
Не
продај
краве
музовне
ради
дјеце
!
То
бијаше
први
пут
у
животу
,
што
од
њега
нешто
тражијаше
жена
,
која
,
кад
би
јој
био
наредио
,
да
ватру
загрће
голим
рукама
,
не
би
се
била
опрла
његовој
вољи
.
И
—
оте
се
,
и
раштрка
се
по
сајмовима
пусто
Радино
благо
.
И
по
ливадама
не
сучу
се
крда
оваца
,
и
не
прелијева
се
на
њима
мека
,
руда
вуна
у
сунцу
,
и
пред
њима
не
гизда
се
ован
предводник
;
по
дрветима
не
пропињу
се
витке
козе
,
да
брсте
младице
,
а
говеда
усред
дана
не
враћају
се
с
паше
к
ријеци
на
појиште
;
и
не
ричу
краве
за
теладма
нити
телад
мече
за
мајкама
!
И
по
кући
не
хропће
угојено
крмче
што
на
мрс
сјећа
.
И
кад
све
распрода
,
броји
новац
на
огњишту
при
пламену
,
дијели
га
и
одваја
на
сребро
,
злато
и
банке
и
увезано
трпа
у
торбу
и
напрћен
иде
у
варош
,
да
њиме
умири
господара
.
Пролази
преко
газа
ријеке
,
прескачући
окретно
с
камена
на
камен
,
а
мутна
вода
око
његових
ногу
хучи
,
и
испод
њега
пјенуша
се
у
паду
;
шапатљиви
јабланови
поређани
уз
јаруге
шапоре
:
-
а
газећи
по
својој
ливади
,
сада
блатној
и
каљавој
,
помисли
,
како
је
отраг
мало
дана
била
цвјетна
и
жива
,
и
како
је
испод
косе
једнако
падао
и
цвијет
и
трава
...
У
вароши
не
сврне
нигдје
,
већ
равно
уђе
у
дућан
.
Али
газде
не
нађе
:
има
неко
вријеме
што
у
дућан
касно
силази
.
Дућански
момци
,
ни
надстојник
Васо
не
сусрећу
га
као
негда
и
не
нуде
га
ракијом
,
а
стриц
Петар
,
бацивши
са
леђа
врећу
дућанске
робе
,
већ
ракијом
накресан
,
вели
му
:
—
Дошао
је
и
на
те
ред
,
Раде
!
Раде
се
учинио
невјешт
,
не
одговори
,
али
га
стричеве
ријечи
уједоше
.
Петар
је
недавно
пао
.
Газда
на
дражби
однесе
му
све
изим
куће
,
у
којој
остаде
жена
му
са
нејаком
дјецом
.
Петар
оних
дана
пријетијаше
,
да
ће
газду
убити
,
и
збиља
једне
вечери
,
пијан
,
насрне
на
њ
,
али
му
пијану
момци
отеше
нож
,
и
,
ударивши
га
неколико
пута
,
избацише
га
из
дућана
.
Послије
,
пошто
неколико
дана
остаде
за
то
у
затвору
,
помири
се
са
газдом
,
и
сада
зарађује
код
њега
,
и
у
чаршији
,
да
—
преживе
.
Раде
чекаше
и
би
му
тешко
.
Раније
долажаше
он
у
дућан
,
испустан
,
без
бриге
,
своме
господару
.
Отац
узимаше
што
му
бијаше
потреба
на
вјеру
без
књижице
,
без
ичега
,
као
и
остали
поштени
сељаци
,
и
плаћаше
под
зиму
онолико
,
колико
господар
налажаше
да
је
право
;
и
подмиривши
дуг
узимало
се
друго
са
правом
на
то
,
тражећи
,
кад
је
било
потребно
,
а
молећи
,
по
староме
обичају
.
Па
како
се
све
изврну
,
како
силом
догађаја
последњих
година
о
свему
се
разувјерио
!
...
Тешко
му
је
у
души
...
Послије
очеве
смрти
премишљаше
често
о
томе
,
и
пуче
му
погибија
пред
очима
,
али
како
да
се
наједном
снађе
—
он
,
јединац
,
што
не
вођаше
о
ничему
рачуна
,
подложан
старим
навикама
,
у
које
вјероваше
као
у
самога
себе
!
И
он
,
што
би
у
планини
насрнуо
на
вука
голим
рукама
,
осјети
се
овога
часа
испред
дућанских
момака
биједан
,
поништен
,
-
а
за
читаву
главу
надхватио
их
је
својим
животом
!
—
Да
,
ну
,
—
вели
момку
—
да
ме
јавиш
господару
.
Момак
се
насмија
,
вели
:
—
Гле
ти
мога
господина
,
не
може
да
чека
...
Ко
смије
господара
звати
?
И
чекаше
Раде
до
десет
сати
,
јер
у
то
доба
по
навици
господар
силази
.
Јутрос
дође
намрштен
и
,
не
осврћући
се
ни
на
шта
,
уђе
у
свој
трговачки
биро
,
Раде
окупи
у
стопу
за
њим
.
—
Пусти
ме
да
капут
снимим
!
—
вели
му
,
не
обрнувши
се
к
њему
.
—
Де
,
имај
ти
свој
комод
—
одговори
Раде
,
и
са
леђа
спрти
торбу
,
држи
је
у
руци
и
чека
да
господар
упита
рашта
је
дошао
.
—
Шта
је
дакле
?
—
сјевши
упита
газда
.
—
Донио
сам
паре
...
—
Све
?
—
Што
гођ
могах
избити
...
—
Није
,
брате
,
мени
стало
,
што
могох
,
што
не
могох
;
јеси
ли
донио
да
вас
дуг
подмириш
?
—
И
погледавши
га
насмија
се
на
њ
својим
леденим
,
намјештеним
осмијехом
.
Али
као
сјети
се
и
узмакне
.
—
Да
,
брате
,
требам
паре
!
Раде
не
одговори
,
већ
приђе
к
столу
,
положи
на
њ
торбу
и
из
ње
вади
одјелито
увезани
новац
:
—
Ево
—
вели
добројивши
—
а
за
остало
ћеш
причекати
...
Није
ти
за
главу
...
Гледај
пустих
пара
!
Газда
руком
враћа
новац
:
—
Залуду
,
брате
,
зубе
тупиш
.
По
закону
тражим
што
ме
иде
...
Никако
,
већ
по
закону
!
А
знаш
,
све
сам
срачунао
,
треба
да
донесеш
са
трошковима
око
двије
хиљаде
талијера
и
посегне
за
трговачком
књигом
.
Али
предомисли
се
:
—
Чему
да
ти
тачно
кажем
,
кад
пара
немаш
!
Раде
зинуо
,
збунио
се
,
ријеч
му
у
грлу
застане
.
Па
му
паде
на
памет
:
—
Можда
ме
газда
плаши
,
да
више
истргне
?
И
гледа
у
паре
,
и
ћути
...
Из
дућана
до
њих
допире
жагор
људских
гласова
.
Ради
у
ћутању
долазе
у
памет
некакви
уломци
ситних
мисли
и
одвраћају
га
од
главнога
,
ради
чега
је
дошао
;
и
залуду
сили
се
да
их
од
себе
одагне
и
све
мисли
усредсреди
у
једну
.
Гледајући
опази
како
се
газда
постарао
,
подочнице
се
смежурале
,
отпуштена
му
доња
усница
,
као
да
је
без
крви
,
лице
набухнуло
,
блиједо
као
восак
,
и
мало
прије
,
кад
се
насмија
,
бијаше
опазио
,
да
му
фале
два
зуба
у
горњој
рилици
...
Али
што
му
то
сада
пада
на
памет
?
баш
сада
,
када
је
провалија
пред
њиме
!
—
Пустих
ли
тефтера
и
вјересије
!
пустих
ли
новаца
!
—
помисли
,
кад
му
око
паде
на
трговачке
књиге
и
на
„
вртајмовицу
.
“
—
Шта
ће
му
толика
сила
новаца
,
кад
нема
свога
порода
?
Што
ће
њему
,
оронулу
,
стару
,
толико
благо
?
А
колико
је
здравих
,
младих
,
жељних
живота
уништио
он
до
сада
!
—
И
дођоше
му
на
памет
раскућени
комшије
:
—
Куд
су
,
драги
Боже
,
синови
Војканови
?
...
гдје
ли
је
он
?
...
И
запеше
му
очи
на
паучини
што
се
ухватила
у
углу
и
пружила
до
тробојне
избљедјеле
заставе
.
Ту
му
се
поглед
устави
;
и
гледајући
у
паучини
уловљене
,
поређане
,
бескрвне
мухе
-
помисли
:
—
Многи
ли
им
је
паук
крв
испио
?
!
-
Одсјече
ми
главу
!
—
шапне
за
се
,
сврнувши
изненада
поглед
на
господареву
јаку
,
нарозану
шију
...
и
махне
руком
,
као
да
се
нечега
брани
.
—
Дакле
што
мислиш
?
—
дигнувши
главу
,
трже
га
из
мисли
господар
.
—
Чудо
тражиш
!
—
Своје
,
брате
.
—
Нека
је
и
твоје
...
али
чудо
!
—
Чудо
—
не
чудо
...
Тако
ти
је
!
—
рече
газда
и
диже
се
.
—
Али
од
куда
ћу
избити
толико
пара
у
један
мах
?
—
А
што
ћу
ти
ја
?
Ако
немаш
,
земља
ће
поћи
на
дражбу
...
—
Та
ниси
наумио
и
мене
отјерати
са
мога
?
Куд
ћу
са
својом
чељади
?
—
Није
,
болан
,
оно
већ
твоје
,
кад
је
у
рукама
суда
...
И
насмија
се
газда
и
црна
празнина
међу
зубима
показа
се
чисто
.
Па
настави
:
—
Ти
,
човјече
,
већ
ништа
немаш
...
Ко
зна
хоће
ли
имање
и
залећи
за
луг
...
Већ
,
чуј
,
да
ти
дадем
добар
савјет
—
умекша
бесједу
газда
—
имаћеш
још
од
шта
у
кући
избити
коју
пару
,
скупи
за
трошак
,
па
сели
у
Америку
...
—
У
Аме—ри—ку
?
—
понови
растежући
ту
ријеч
Раде
.
—
Са
онаких
земаља
,
срца
земље
,
да
иселим
?
...
Да
камен
проплаче
!
...
Шалиш
се
,
господару
?
Газда
не
одговори
,
већ
окрете
се
и
остави
га
.
Раде
гледа
како
се
тешко
пење
уза
уске
стубе
с
лијева
,
и
изгубивши
га
с
вида
стави
новац
у
торбу
,
упрти
се
и
оде
из
дућана
не
рекавши
никоме
ни
„
Са
Богом
“
.
Путем
тек
је
могао
да
издржи
,
а
да
се
не
расплаче
.
Не
може
да
схвати
зашто
господар
одби
толики
новац
;
зар
му
није
носио
све
што
је
имао
?
И
премишљајућу
долази
му
иста
мисао
:
—
Хоће
и
мене
да
раскући
као
Ружиће
,
Вујиће
и
друге
!
Али
која
му
корист
од
тога
,
зар
није
му
боље
,
да
му
носим
сваке
године
земљин
приход
и
мој
труд
,
као
и
покојни
отац
;
зар
мени
што
друго
треба
него
толико
,
да
кукурузовим
брашном
прехраним
себе
и
своју
чељад
преко
године
?
...
И
све
то
није
доста
...
Одумио
да
одсјече
главу
мени
и
мојима
!
Али
то
би
било
прерано
!
—
рече
за
се
,
уставивши
се
у
ходу
.
—
Прерано
,
да
!
...
та
још
покојни
отац
у
гробу
није
се
ни
распао
!
...
—
И
згрози
се
и
трга
га
велика
неисказана
бол
...
—
Драге
воље
подметнуо
бих
господару
своја
леђа
—
помисли
пролазећи
преко
својих
земаља
,
што
леже
у
суморноме
подзимњену
дану
пусте
—
да
,
подметнуо
би
их
,
па
нека
ми
с
њих
слободно
згули
кожу
.
Али
он
неће
моје
коже
,
што
ће
му
?
Земље
хоће
,
која
се
сада
тешко
стиче
...
И
јао
ономе
ко
је
из
руке
пусти
,
оде
ли
једном
,
нико
је
већ
не
поврати
!
Код
куће
Раде
нађе
Марка
,
Машина
човјека
.
Ово
задњих
дана
долази
неколико
пута
,
и
удара
му
у
очи
,
тражећи
да
му
поврати
оно
узајмљених
десет
талијера
,
премда
му
је
камате
о
светој
Кати
поштено
подмирио
и
јесенас
узорао
му
оно
оранице
испод
куће
.
Марко
сједи
код
ватре
,
замишљен
,
пуши
лулу
Радина
духана
,
што
му
га
стара
понуди
,
јер
рече
да
нема
чиме
да
напуни
.
Раде
,
кад
га
спази
код
ватре
,
чисто
се
наљути
.
Жена
подметне
сједалицу
,
да
приђе
к
ватри
.
Сједе
,
гледа
у
ватру
,
и
ћути
.
Жене
стрепе
,
језа
их
хвата
,
знаду
зашто
је
пошао
у
варош
,
па
кад
је
мрзовољан
и
опоро
ћути
,
слуте
на
зло
;
биће
да
је
господар
на
њ
још
љут
!
А
прије
одласка
у
варош
,
стара
га
опомињаше
да
буде
са
господарем
питоме
бесједе
:
„
Сине
мој
“
,
вељаше
својим
старачким
сувим
гласом
:
„
умиљато
јање
и
двије
мајке
сасне
!
“
Стара
није
ни
слутити
могла
,
да
је
господар
бацио
око
на
њихове
земље
:
није
њена
кућа
још
на
то
спала
!
И
Марко
ћути
и
премишља
како
ће
згодније
да
заподјене
разговор
,
а
кад
Божица
скиде
са
ватре
бакру
и
умијеша
пуру
,
одложи
лулу
и
прихвати
са
кућном
чељади
да
руча
.
Од
када
је
чуо
у
вароши
што
газда
Јово
смишља
да
уради
од
Раде
,
боји
се
за
својих
десет
талијера
.
Неколико
пута
био
је
на
суду
,
да
приупита
,
и
не
стиди
се
,
што
га
са
суда
чиновници
и
послужници
гоне
,
док
га
виде
.
Кад
одложи
кашику
,
затражи
дувана
да
запали
,
и
запаливши
,
гледајући
у
ватру
,
вели
:
—
Прошло
је
подне
!
—
Прошло
...
—
прогунђа
Раде
и
од
јарости
дође
му
да
се
са
Марком
гркљани
у
својој
кући
.
—
Пошао
бих
кући
!
—
Како
те
воља
!
—
уздржавши
се
на
око
миран
,
одговори
Раде
.
—
Али
,
знаш
,
радо
бих
да
ми
повратиш
оно
пара
...
потреба
ми
је
!
—
Није
ти
понестало
,
болан
,
жита
у
кући
—
опази
Раде
.
—
А
мене
сада
гони
хиљаду
потреба
...
Пусти
ме
,
док
зло
преко
главе
пређе
...
—
Потреба
ми
,
среће
ми
!
А
и
углављени
рок
минуо
...
Не
измичи
,
брате
,
поштено
ти
их
дадох
...
Поврати
ми
их
...
—
Марко
!
—
бојиш
се
зар
да
не
изгубиш
твојих
десет
талијера
?
—
Није
баш
то
...
али
...
—
Пусти
!
—
пресјече
Раде
...
Божице
,
донеси
твој
ђердан
!
Жена
ћутке
пође
до
свога
ковчега
,
отвори
га
и
извади
ђердан
.
Носећи
га
звекне
сребро
.
Раде
га
прими
из
жениних
руку
:
—
На
!
—
вели
Марку
—
узми
га
у
залог
,
па
да
је
твој
,
ако
ти
о
светој
Кати
не
повратим
новац
...
Узми
,
брате
,
па
иди
!
Маркове
очи
засјаше
и
маши
се
ђердана
.
—
Ето
,
—
вели
,
—
све
једно
,
био
код
мене
или
код
тебе
...
а
немој
,
брате
,
до
свете
Кате
,
дуго
је
,
већ
нека
стоји
до
Ружарице
...
Је
ли
право
?
—
Како
гођ
хоћеш
!
—
махне
руком
Раде
.
Марко
смота
ђердан
и
стави
га
за
припашај
.
Маши
се
ватре
,
да
припали
лулу
,
а
,
одлазећи
с
врата
,
вели
:
—
Болан
не
био
,
Раде
,
све
једно
је
,
био
ђердан
код
мене
,
или
код
тебе
!
...
На
Ради
је
још
торба
,
није
је
спртио
са
себе
,
док
је
Марко
у
кући
био
,
јер
у
новац
,
што
је
одређен
за
газду
неће
да
дира
,
а
путем
из
вароши
одлучио
је
још
из
чега
по
штогођ
избити
.
—
Што
бијаше
,
Раде
,
у
вароши
код
господара
?
—
упита
мати
забринута
,
док
је
Марко
из
куће
изишао
.
—
Зло
,
мајко
,
није
већ
оно
наш
господар
,
већ
најгрђи
душманин
!
...
—
Немој
тако
,
синко
!
Ваљао
нам
је
гдјекад
;
ја
увијек
мислим
:
довешће
до
јаме
,
али
неће
у
јаму
...
—
Хоће
,
вала
,
таман
у
бездану
—
рече
као
за
се
Раде
.
—
Али
неће
што
је
намислио
!
—
трже
се
.
—
Неће
,
Бога
ми
!
Не
дам
земље
из
руку
,
до
велике
невоље
...
Не
дам
је
,
па
макар
је
крвљу
морао
откупити
!
Није
она
моја
...
дјетиња
је
—
и
показа
кретом
главе
на
старијега
.
—
Да
,
дјетиња
!
Њима
остаје
.
-
Није
она
као
прљави
скитачки
новац
,
што
свугдје
допре
!
...
—
Умири
се
,
сине
!
—
мири
га
стара
.
—
А
што
вели
господар
?
—
Што
вели
?
Не
питај
!
...
Хоће
све
у
један
мах
...
—
А
колико
је
?
—
Што
је
вајда
да
ти
кажем
!
...
Ни
ја
толике
силе
не
могу
да
смислим
...
Ваљало
би
новац
мјерити
као
жито
на
варичаке
!
На
зло
слути
!
...
Сатјераће
нас
са
топрага
...
—
изговори
тише
и
,
часом
,
ућута
.
—
Не
нагли
,
сине
,
биће
да
плаши
,
да
што
више
избије
...
Не
нагли
!
—
Да
не
наглим
?
...
Али
неће
што
је
намислио
,
опет
ти
велим
,
макар
ја
земљу
својом
крвљу
откупио
!
Е
неће
...
И
диже
се
и
пође
по
кући
.
Жене
поплашене
гледају
за
њим
:
мора
да
му
је
догорјело
,
кад
је
онако
најарен
.
Јест
напрасите
нарави
,
али
зна
издржати
:
повратит
је
,
а
кад
љутина
не
попушта
—
зло
је
!
Божица
стиче
ватру
;
двоје
дјеце
ваде
запретане
крумпијере
из
жераве
,
котрљају
их
по
кући
да
се
охладе
,
а
кад
негдје
заметну
се
,
нашавши
их
слатко
се
смију
.
Стара
,
гледајући
у
ватру
,
кашљуца
,
и
премишљајући
о
Радиној
љутини
,
паде
јој
на
памет
њен
свекар
,
дјед
његов
,
стари
Раде
,
што
уби
свога
комшију
,
јер
пребразди
његову
ораницу
.
Уби
га
на
мјесту
,
кад
суд
не
досуди
,
како
он
мишљаше
да
је
право
.
Из
мисли
трже
се
,
јер
унук
мали
Илија
затражи
да
му
баба
ољушти
крумпијер
;
стара
узе
дијете
у
крило
и
неколико
пута
,
милујући
га
,
пољуби
га
у
сјајне
,
испитљиве
,
дјетиње
очи
.
...
И
спушта
се
зимња
дуга
ноћ
и
увлачи
се
у
кућу
.
Раде
гледа
кроз
отворена
врата
на
поље
;
осјећа
ноћ
и
,
како
она
јаче
пада
и
савлађује
сутонску
свјетлост
,
онако
и
његова
душа
чемернија
је
,
и
као
да
се
по
мало
гаси
у
њему
оно
што
толиком
ватром
пламтијаше
у
снажној
младости
живота
му
—
увијеке
,
од
када
је
за
се
сазнао
...
А
како
је
раније
такове
ноћи
слашћу
у
животу
дочекао
код
распламтјеле
ватре
;
у
бакри
вари
,
а
он
се
до
Божице
грије
и
њихови
јаки
животи
дирају
се
,
мирни
,
сигурни
што
им
дуга
зимња
ноћ
носи
...
И
сјети
се
љета
и
планине
,
и
бијесне
и
плашљиве
Маше
...
Али
сада
највише
жао
му
Божице
,
послушне
,
бескарне
,
и
старе
,
паметне
мајке
.
А
кад
му
дођоше
на
памет
дјеца
,
окрете
се
нагло
да
их
види
,
као
да
се
за
њих
од
чега
боји
,
и
сједе
уз
ватру
.
Двоје
дјеце
испред
баке
мирно
једу
крумпијер
.
Раде
поглади
старијега
по
глави
,
а
млађега
стави
преда
се
,
да
се
огрије
.
А
сваки
пут
кад
погледа
на
Божицу
заобљену
,
са
краћим
кутима
кошуље
с
приједа
—
помисли
:
-
Треће
је
дијете
на
путу
...
и
неисказано
тешко
му
је
...
Диже
се
и
пође
,
да
положи
крави
,
нека
бар
она
не
гладује
,
крави
хранитељици
дјеце
,
и
полажући
сијено
,
пожали
друго
своје
благо
распродано
:
ко
зна
што
је
од
њега
?
—
Мајко
,
бојим
се
зла
!
—
сажали
Божица
,
кад
Раде
изађе
...
—
Бог
се
расрди
на
нас
...
и
сам
он
зна
што
нас
чека
.
.
—
Уфајмо
у
Мајку
Божју
,
Божице
!
...
Неће
нас
она
запустити
...
Кад
се
Раде
поврати
,
стара
Смиљана
извади
из
хамбара
плећу
суве
овновине
,
већ
на
по
оглодану
,
и
пружи
је
Ради
да
вечера
.
—
Присмочи
се
крухом
—
вели
му
.
Али
Раде
неће
да
се
ничега
дохвати
.
Тада
стара
помњом
опипа
месо
с
кости
и
подијели
га
дјеци
,
а
Ради
пружи
очишћену
плећку
:
—
Де
,
види
,
Раде
—
замоли
—
има
ли
зла
у
њој
?
Раде
се
насмија
преко
воље
:
—
Одавно
већ
ја
не
вјерујем
у
гатке
—
одговори
замишљен
.
—
Не
ваља
тако
,
Раде
,
нису
то
гатке
-
свјетује
стара
.
—
У
свакој
ствари
,
сине
,
Бог
је
свој
знак
оставио
!
—
И
то
рекавши
очито
се
сневесели
,
што
је
Раде
не
послуша
,
и
плећку
спреми
опет
у
хамбар
.
Те
вечери
ни
Раде
ни
жене
ничега
не
окусише
,
само
два
соколића
сити
до
своје
баке
полегаше
.
Раде
сву
ноћ
није
ока
стискао
,
треба
да
се
постара
на
сваки
начин
да
газду
измири
:
све
ће
продати
из
куће
,
и
оно
што
му
је
најнужније
,
само
да
земље
спаси
.
Чврсто
одлучи
продати
:
и
жито
,
и
сијено
,
и
суву
овновину
над
огњиштем
,
једини
мрс
у
кући
;
чак
не
поштеди
ни
краве
,
дјетиње
хранитељице
.
Рачуна
у
глави
,
колико
ће
по
прилици
пара
добити
,
али
никако
да
се
задовољи
са
срачунатом
свотом
.
—
Мало
је
!
—
помислио
би
,
и
опет
стао
рачунати
.
Жена
тек
што
склопи
очи
,
изнебуха
прене
се
и
тада
прислушкиваше
да
ли
Раде
спава
.
Тако
цијеле
сатове
отворених
очију
гледају
обоје
у
тмицу
,
а
осјећају
да
их
једна
брига
бије
.
Пред
зору
Раде
не
диже
се
,
као
обично
,
да
од
старе
узме
старијега
сина
к
себи
у
кревет
,
да
с
њиме
разговара
и
шали
се
,
док
сване
,
већ
се
јави
жени
и
каза
јој
да
иде
к
дјеци
;
помешће
их
...
—
Зар
си
дријемовна
?
—
упита
је
.
—
Нијесам
,
—
одговори
жена
.
-
Диже
се
и
пође
к
огњишту
.
Отпрета
ватру
,
и
са
угарцима
испири
је
и
наложи
.
Па
леже
уз
дјецу
,
што
су
обгрљена
под
кабаницом
уз
баку
лежала
.
Раде
даље
премишљаше
...
и
тек
што
назрије
сиву
,
зимњу
јутарњу
свјетлост
кроз
пукотине
врата
,
диже
се
и
приђе
к
ватри
.
Посједавши
неко
вријеме
,
одлучи
да
пође
по
селу
да
пазари
жито
и
остале
ноћас
смишљене
ствари
.
Диже
се
и
отвори
врата
.
Јутро
освану
кишно
,
а
заваљало
југу
,
те
испод
греда
и
литица
планине
тугаљиво
хуји
и
набацује
шкропцем
.
Раде
,
заогрнут
кабаницом
,
гонећи
пред
собом
краву
,
упути
се
низа
село
.
Жена
с
врата
гледа
за
њим
,
жао
јој
краве
,
али
не
рече
ни
цигле
ријечи
.
Раде
се
устави
код
ковача
.
Ковач
је
позната
претрга
,
и
код
њега
се
људи
купе
,
па
ће
с
њиме
погодити
ствари
за
продају
,
како
право
буде
.
Неће
му
се
да
завири
у
сваку
кућу
;
и
ако
није
при
невољи
срамоте
,
ипак
га
је
стид
скитати
се
уоколо
носећи
своју
потребу
на
пазар
.
А
и
познаје
своје
сумјештане
.
Премда
он
није
ни
каматар
,
ни
правдач
,
а
поштене
је
бесједе
,
ипак
биће
их
,
који
ће
се
у
себи
наслађивати
злу
што
га
снађе
.
Привеза
краву
до
кућних
врата
,
па
уђе
.
У
кући
нађе
неколико
људи
,
што
дођоше
с
послом
,
да
им
ковач
алат
кљене
.
Помажу
ковачу
при
радњи
,
и
док
он
туче
по
усијаном
гвожђу
,
гледају
како
искре
врцају
испод
јаког
ударца
,
и
гледајући
разговарају
.
И
Раде
неко
вријеме
гледа
и
не
рече
зашто
је
дошао
,
док
један
од
сељака
,
што
бијаше
на
поље
изишао
,
не
упита
га
,
куд
ће
с
кравом
по
овоме
времену
.
—
Догнао
сам
је
,
да
је
продам
!
—
одговори
Раде
.
Ковач
престаде
тући
и
повири
на
врата
,
да
краву
види
.
—
Је
ли
збиља
на
продају
?
—
упита
.
—
Дашто
да
јест
!
—
рече
један
од
сељака
—
да
куд
ће
с
њоме
.
—
А
што
питаш
за
њу
?
—
обрати
се
к
Ради
.
Раде
рече
цијену
,
али
ковач
,
вели
:
—
Пуно
је
!
—
И
наново
удара
по
гвожђу
,
као
да
не
мари
даље
погађати
.
—
Имам
и
друге
неке
ствари
да
продам
—
вели
Раде
.
—
Што
друго
?
—
Казаћу
ти
,
само
ако
имаш
вољу
да
купиш
.
—
А
што
ти
продаваш
,
Раде
,
сада
,
кад
није
земан
?
—
опази
стари
Ждрале
...
Твој
отац
није
био
такав
!
...
—
Потреба
ми
...
—
Да
,
да
му
је
потреба
-
потврди
један
други
времешан
човјек
.
И
надода
:
—
Прикупља
човјек
паре
,
да
зајази
ону
бездану
јаму
у
вароши
...
—
Не
зајази
оно
нико
!
—
сјети
се
Ждрале
.
А
јесте
ли
чули
?
Синоћ
у
кочији
дође
нека
жена
са
дјететом
;
довео
их
надстојник
Васо
и
увео
их
у
кућу
.
За
њима
стигоше
двоја
кола
крцата
робе
.
Вели
да
је
она
жена
,
„
шињора
“
газдина
,
а
дијете
његово
копиле
...
Бог
би
га
знао
.
—
А
ми
мишљасмо
да
се
кућа
гради
за
школу
—
опази
ковач
.
—
Какова
школа
?
Има
десет
година
,
да
траже
кућу
.
Нијесу
лацмани
будале
,
болан
...
Не
даду
они
нама
да
знамо
што
и
они
...
Пропали
би
...
А
имају
и
право
!
Гдје
је
то
?
—
разлаже
Ждрале
.
Ковач
хтједе
да
још
нешто
рече
,
али
му
Раде
пресјече
бесједу
.
—
Хоћеш
ли
пазарити
?
—
упита
га
.
—
Хоћу
,
ако
ми
иде
у
рачун
...
—
Одмах
паре
,
да
знаш
,
потреба
ми
је
...
И
редом
Раде
казива
што
продаје
.
Код
сваке
ствари
ковач
цјенка
се
,
а
Раде
попушта
,
само
да
сврши
што
прије
.
—
Прави
си
Циганин
!
—
вели
ковачу
Ждрале
,
кад
виде
да
би
хтјео
краву
од
Раде
у
бесцијење
купити
,
и
набаци
талијер
преко
њега
.
—
Али
треба
бројити
одмах
паре
-
насмија
се
ковач
.
—
Је
ли
,
Раде
?
Раде
потврди
.
—
Кад
је
тако
...
ето
вас
...
па
што
урадите
,
мени
је
право
!
—
прегори
Ждрале
добар
пазар
.
Погодише
се
за
све
,
углаве
,
да
ће
ковач
вечерас
новац
донијети
и
даде
Ради
капару
.
Раде
изиђе
,
а
на
раскршћу
у
двоумици
је
где
да
окрене
.
Паде
му
на
памет
:
—
Дакле
,
дошла
је
та
жена
,
што
ће
да
загосподари
газдиним
имањем
на
селу
!
Говорило
се
о
томе
док
се
кућа
градила
,
али
није
се
вјеровало
.
Многи
мишљаху
да
газда
кућу
гради
за
школу
и
учитеља
,
и
ето
,
преварише
се
и
овога
пута
.
Скрене
ка
млиновима
.
У
по
пута
упита
се
:
-
Што
ћу
тамо
?
-
Али
ипак
иде
,
гоњен
бесвјесно
неком
неодољивом
радозналошћу
.
Устави
се
поврх
нове
куће
под
циглом
;
ред
двоструких
стакала
у
прочељу
затворен
је
,
а
кућна
врата
отворена
.
Погледавши
боље
спази
Васу
у
дворишту
у
друштву
двају
сељака
.
Надстојник
стоји
код
големих
ковчега
,
а
она
два
сељака
износе
из
њих
разну
робу
и
пренашају
у
кућу
.
У
то
појави
се
на
вратима
госпођа
,
омотана
вуненом
,
топлом
марамом
;
нешто
с
прага
рече
Васи
и
к
њему
приђе
.
За
њом
дотрча
дјечак
,
огрнут
кабаницом
.
У
шуму
пада
слапа
над
млиницама
и
у
заваљалој
јужини
губе
се
њихове
ријечи
,
не
може
да
их
разабере
,
а
желео
би
знати
о
чему
говоре
.
Жена
,
ухвативши
дјечака
за
руку
оде
од
Васе
.
Раде
гледа
,
како
хода
по
дворишту
;
витка
је
и
висока
,
а
прати
је
очима
,
док
се
у
кућу
не
поврати
.
Дакле
то
је
та
нова
господарица
!
И
већ
ето
у
кућу
се
усели
,
и
шета
се
по
дворишту
,
што
се
сучељује
са
његовим
најбољим
земљама
.
Прислоњен
уза
зид
,
премишљајући
упоређује
своју
кућу
,
потлеушицу
и
гријаницу
,
са
овом
новом
,
големом
и
згодном
кућом
.
И
овакове
—
помисли
—
раскућују
наше
сељачке
...
И
колико
наших
треба
да
пропадне
,
да
се
подигне
једна
од
ових
големих
?
Да
,
уз
оваку
кућу
треба
газда
нових
земаља
...
и
бацио
око
на
моје
земље
,
да
с
њима
загосподари
ова
његова
јараница
,
„
шињора
“
,
а
њено
копиле
,
бјеснећи
,
да
са
стијенама
с
њих
гони
моју
дјецу
!
...
-
А
неће
,
Бога
ми
!
—
откиде
се
Ради
из
душе
.
—
Неће
,
док
је
живе
главе
...
Неће
,
човјештва
ми
!
Неко
мора
да
је
крвљу
откупи
!
...
Али
одмах
паде
му
на
памет
:
-
Што
могу
да
урадим
?
“
-
и
слеже
се
у
њему
јарост
,
и
наступи
језива
стрепња
.
Још
док
се
ова
кућа
градила
,
заметаше
се
у
њему
