116
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
116
ХАДжИ-ДИША
РОМАН
ИЗ
ЖИВОТА
СТАРОГ
БЕОГРАДА
ОД
ДРАГ
.
Ј
.
ИЛИЈЋА
БЕОГРАД
НОВА
ШТАМПАРИЈА
-
„
ДАВИДОВИЋ
“
ЉУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋ
1908
.
ХАДжИ-ДИША
„
Сопутници
,
у
жизни
плачевној
,
Честној
жени
сеј
памјатник
движе
:
Хаџи-Диша
,
у
надежди
ревној
,
Со
тим
да
се
спасе
љуте
гриже
,
Совјест
што
му
притискала
зјело
.
Ах
,
печална
судбино
!
Всецјело
Количество
бољезни
и
јада
Смерт
попашна
вјечном
руком
руши
!
Здје
,
у
гробу
,
мир
прелестни
влада
,
А
над
гробом
у
тузи
се
гуши
Вјерни
супруг
сред
жизненог
мрака
Ко
остатак
от
земаљског
брака
!
И
тој
,
која
лежи
у
тљености
,
Сузом
горком
орошава
кости
!
“
А
одмах
,
испод
ових
суморних
и
нешто
загонетних
стихова
,
стојало
је
урезано
:
„
Здје
почивајет
Лепосава
,
папуџика
,
вјерна
супружница
мајстор-Дише
обућара
,
честију
и
љубовју
озаривши
јего
ранше
уцвјељену
душу
,
а
по
том
,
подаривши
јему
истовремено
три
отрока
мужескаго
спола
,
престависја
у
Господу
184
...
љета
от
рождества
Христова
.
—
Амин
!
Сеј
памјатник
подиже
зјело
уцвјељени
супруг
Хаџи-Диша
“
.
Па
где
је
сада
тај
„
памјатник
?
“
Зађите
у
старо
београдско
гробље
,
идите
оном
хладовитом
стазицом
,
која
међу
гробовима
кривуда
између
малене
црквице
и
звонаре
,
потражите
га
и
—
нећете
га
наћи
више
.
Зуб
времена
оглодао
је
слова
,
а
живи
трн
,
који
онако
раскошно
буја
над
старим
,
запуштеним
гробовима
,
не
допушта
да
се
приближите
гробу
,
коме
не
долази
више
нико
;
јер
сви
они
,
знани
и
незнани
,
који
искрено
тужише
за
покојницом
,
давно
су
иструнули
:
и
неутешни
супруг
,
мајстор
Диша
,
и
ожалошћени
калфа
,
Јанићије
Бик
,
и
сав
остали
комшилук
,
који
се
наслађавао
некада
,
слушајући
кад
мајстор-Дишиница
запева
ону
чувену
песму
:
„
Зашт
’
да
прећутим
ја
овога
свјета
,
Да
моја
млада
овде
труну
љета
,
Кад
сватко
очевидно
знаде
Чјем
је
сердце
оскудно
!
“
Ах
!
Старо
,
честито
време
!
Стари
честити
људи
!
Како
нам
и
ваши
,
давно
запуштени
гробови
изгледају
тајанствени
!
У
успомени
,
као
кроза
сан
,
кога
се
једва
опомињемо
,
таласају
се
ваше
спокојне
сени
у
дугим
антеријама
емир-боје
ћурчетима
,
оперваженим
жутом
лисичином
;
са
црвеним
јеменијама
и
дињаром
на
глави
.
Промичу
ваше
упокојене
сени
,
са
бројаницама
у
руци
и
дуванкесом
за
појасом
;
промичу
и
ишчезавају
као
далеки
звук
или
кукурекање
петлово
,
које
се
чак
из
другога
села
разлеже
.
А
хаџи-Дишу
,
чију
достојну
успомену
чупамо
из
заборава
,
ако
ни
за
шта
друго
,
вредно
је
поменути
по
ономе
чуду
,
које
му
се
још
у
Јерусалиму
приказало
,
наговестивши
му
,
да
ће
у
скоро
постати
„
родоначалником
“
многобројнога
потомства
,
које
ће
,
с
колена
на
колено
,
предавати
један
другоме
„
шилт
“
,
на
коме
беше
исписана
лисица
са
калпаком
на
глави
,
како
чучи
и
предњим
шапама
држи
кожу
од
неке
друге
лисице
.
По
оним
крупним
,
зеленим
сузама
што
капаху
из
очију
ове
лисице
,
а
и
по
брковима
,
што
су
са
њушке
на
одераној
кожи
стршили
,
човек
,
иоле
вешт
у
читању
хијероглифа
и
старих
шилтова
,
досећа
се
,
да
је
оно
кожа
њезиног
рано
изгубљеног
супруга
,
лисца
,
и
да
она
,
као
свака
неутешна
и
честита
удовица
,
јадикује
за
ненакнадним
губитком
.
Но
,
како
се
у
мајстор-Дишином
дому
извршило
чудо
,
и
како
је
он
постао
оцем
три
синчића
,
који
му
,
у
један
исти
час
,
испунише
кућу
детинским
плачем
,
то
је
вредно
сазнати
,
нарочито
садањем
појасу
мужева
и
жена
,
којима
су
деца
једна
тегоба
,
па
тако
и
немају
никога
свога
,
који
би
им
,
на
суђеноме
часу
,
свећу
додржао
и
паром
очи
заклопио
.
ГЛАВА
ПРВА
1
.
Мајстор
Диша
уживао
је
у
староме
Београду
добар
глас
,
не
само
међу
Србима
и
Турцима
,
него
чак
и
међу
Грко-цинцарима
,
који
,
у
оно
доба
,
беху
друштвеноме
животу
што
и
со
хлебу
,
и
чијим
трговачким
фирмама
не
могаху
одолети
ни
време
ни
оне
нове
фирме
са
чистим
српским
именима
.
Кир-Бенџо
,
Ламбре
,
Данга
,
Джанга
,
Шабакидес
,
Сакаларидес
,
Даде
,
Пијаде
,
Гуша
,
Нуша
,
и
т
.
д
.
била
су
,
у
то
доба
,
као
градски
бедеми
чврста
имена
,
која
господарише
по
Главној
Чаршији
и
Зереку
,
бацајући
у
присенак
оне
српске
сиромашне
дућанчиће
по
окрајцима
Београда
.
Колико
је
пак
мајстор
Диша
био
уважен
међу
овима
,
буди
напоменуто
,
да
га
је
првом
женом
,
Анастасијом
,
оженила
грчка
чаршија
,
и
да
му
је
проводаџија
био
главом
кир-Ламбре
,
трговац
са
Зерека
.
А
то
,
како
се
оженио
први
пут
и
како
је
са
овом
женом
прошао
,
треба
да
се
зна
,
јер
стоји
у
јакој
вези
са
оним
што
је
после
било
;
а
то
ће
нам
,
најзад
,
објаснити
и
оне
загонетне
стихове
на
гробу
друге
му
жене
,
где
вели
,
да
тај
„
памјатник
“
подиже
својој
„
честитој
“
жени
,
у
нади
,
да
ће
се
тиме
спасти
љуте
гриже
,
која
му
је
савест
притискивала
.
Иначе
,
када
то
не
би
знали
,
могли
би
још
помислити
,
да
се
за
овим
загонетним
стиховима
прикрива
какав
злочин
;
а
то
би
била
клевета
на
једног
честитог
грађанина
,
који
је
свој
непорочни
живот
освештао
још
и
хаџилуком
,
и
чија
је
молитва
најзад
успела
,
да
га
друга
жена
,
на
седам
година
по
венчању
,
обрадује
тројкама
,
једрим
и
тако
грлатим
,
да
су
својим
терцетом
,
чим
се
промолише
на
свет
,
расплашили
јато
домаћих
гушчића
,
који
,
са
својим
родитељима
,
под
кутњом
настрешницом
чупкаше
траву
.
У
то
доба
,
када
ће
кир-Ламбре
,
са
још
неколицином
својих
пријатеља
,
бацити
око
на
мајстор-Дишу
,
њему
је
могло
бити
тридесет
и
шест
година
.
Тридесет
и
шест
година
,
па
још
бити
неожењен
,
не
само
да
се
сматрало
као
велико
чудо
,
него
и
као
велики
грех
.
И
мајстор-Диши
су
замерали
,
па
су
га
дуго
и
гонили
,
да
се
ожени
,
али
он
тога
не
учини
,
можда
и
зато
,
што
му
судбина
,
у
коју
је
он
безусловно
веровао
,
беше
наменила
,
да
се
баш
Анастасијом
Бенџином
ожени
,
а
Бенџа
опет
није
могао
умрети
раније
,
него
што
је
то
било
уписано
у
књигу
.
Анастасија
је
први
пут
била
удата
за
кир-Бенџу
,
казаса
из
Главне
Чаршије
,
који
поживе
с
њоме
три
године
и
,
умревши
у
шездесетдругој
години
,
остави
уцвељену
младицу
,
којој
тада
не
беше
више
од
двадесет
година
.
Може
се
мислити
како
је
било
грчкој
чаршији
,
а
нарочито
комшијама
онога
времена
,
гледати
међу
собом
младу
,
лепу
удовицу
,
па
још
без
деце
,
са
једним
руменим
младешчићем
у
самом
куту
доње
уснице
,
и
јелечетом
,
за
које
сте
морали
страховати
,
да
ће
тај
час
пући
баш
на
ономе
месту
,
где
се
пуца
скопчавају
.
Млада
удовица
није
ватра
само
у
кући
;
њезин
пламен
лиже
и
кроз
махале
где
год
прође
,
и
онда
није
никако
чудо
,
што
су
сви
пријатељи
пок
.
кир-Бенџе
,
а
нарочито
жене
њихове
журиле
,
да
спрече
сваки
могући
пожар
,
који
би
се
могао
ма
када
јавити
.
—
Ватру
запрети
,
удовицу
удај
!
—
казао
је
кир-Дума
;
а
та
је
реч
,
као
крилата
,
пролетела
кроза
све
махале
испод
Дервишане
и
Бајрак-џамије
.
Оно
дућана
,
што
је
кир-Бенџо
оставио
за
собом
,
претворили
су
пријатељи
у
готов
новац
,
те
тако
,
после
неких
обрачуна
,
што
их
је
кир-Дума
имао
између
четири
ока
са
покојником
,
уцвељеној
удовици
,
поред
кратке
успомене
на
проживљени
брак
,
остаде
још
и
три
хиљаде
и
пет
стотина
гроша
готовине
.
Добра
прилика
у
оно
доба
,
кад
су
се
капитали
рачунали
на
грошеве
;
па
још
кад
се
има
на
уму
,
да
је
кира-Анастасији
први
комшија
био
кир-Ламбре
,
који
се
затекао
на
издисају
свога
пријатеља
Бенџе
,
те
тако
,
у
неку
руку
,
постао
природни
старалац
младе
удовице
.
Од
онога
дана
,
када
укопаше
земаљске
остатке
Бенџине
,
кир-Ламбре
не
би
отишао
у
свој
дућан
,
а
да
не
наврати
удовици
,
тек
да
види
,
не
оскудева
ли
у
чем
и
,
као
први
комшија
и
мушки
глава
,
да
јој
обрати
пажњу
то
на
ово
то
на
оно
,
тек
колико
је
било
потребно
,
да
удовица
онаквог
једног
мужа
не
би
,
ма
у
чему
било
,
изгубила
од
оног
лепог
угледа
,
којим
се
,
као
жена
кир-Бенџина
,
могла
дичити
.
И
кира-Анастасија
,
уз
пријатељску
пажњу
чаршије
и
кир-Ламбрину
,
сносила
је
стојички
свој
удовички
бол
и
,
као
под
неком
магијском
силом
,
што
је
дубље
залазила
у
удовиштво
,
све
је
лепша
бивала
,
тако
,
да
о
трогодишњем
парастосу
не
беше
у
чаршији
ни
једнога
човека
у
антерији
од
ћитајке
,
који
није
дошао
у
цркву
,
да
се
помоли
за
покој
душе
кир-Бенџине
и
,
колико
је
могућно
,
утеши
уцвељено
срце
младе
удовице
.
Кира-Анастасија
је
запалила
целу
чаршију
.
Она
крилата
реч
,
коју
,
пре
три
године
изрече
кир-Дума
,
потпуно
се
обистинила
,
те
то
нагна
целу
насеобину
,
да
што
пре
стану
на
пут
неприликама
,
које
су
већ
почеле
овде
онде
искрсавати
.
А
то
се
већ
почело
у
велико
јављати
.
Од
некога
времена
млада
удовица
,
не
знајући
ни
сама
од
куда
то
долази
,
ретко
које
јутро
да
не
нађе
у
својој
авлији
убачену
по
коју
главу
шећера
или
трубу
платна
,
а
често
и
по
неколико
аршина
свилене
материје
или
нове
новцате
јеменије
од
црвена
сахтијана
,
мајушне
као
детиња
шака
,
таман
за
њезину
ножицу
,
која
је
,
заједно
са
тим
младешчићем
у
левоме
куту
доње
уснице
,
постала
већ
предметом
једне
песмице
на
грчком
језику
.
Није
могућно
,
да
је
све
те
„
артикле
“
убацивало
једно
лице
;
јер
по
предметима
,
почињући
од
бакалског
и
болтаџијскога
па
до
бућмеџијскога
еспапа
,
изгледа
да
су
,
у
овом
невином
обожавању
и
саучешћу
,
били
заступљени
сви
еснафи
,
који
се
у
ондашњој
чаршији
налажаху
.
И
што
је
најважније
,
уза
сваки
убачени
поклон
нашла
би
и
по
једну
киту
цвећа
,
тако
сређеног
,
да
је
удовица
из
њега
могла
прочитати
и
све
жеље
онога
,
који
је
дотични
поклон
послао
.
Али
сви
ти
поклоници
,
поред
све
своје
чежње
и
толиких
жртава
,
не
имадоше
куражи
да
се
лично
јаве
;
они
су
чезнули
,
очекивали
,
да
се
сама
кира-Анастасија
досети
,
а
ова
опет
редовно
је
разбијала
главу
размишљајући
ко
јој
све
то
шаље
,
ствари
привлачила
у
кућу
као
своје
,
а
цвеће
метала
у
чашу
,
где
је
мирисало
,
докле
га
не
би
заменила
другим
,
свежијим
китицама
,
преко
зида
баченим
.
И
сам
Бог
знаде
,
докле
би
ова
идила
потрајала
,
да
је
кир-Дума
,
устабаша
бакалског
еснафа
,
не
пресече
као
на
пању
.
На
недељу
дана
,
после
трогодишњег
парастоса
,
бахну
он
у
кућу
кир-Ламбрину
,
по
обичају
изу
јеменије
пред
вратима
и
у
танким
мествама
уђе
у
собу
.
—
Кали-мера
,
кир-Ламбре
!
—
Кали-мера
!
—
одазва
се
домаћин
—
Орсе
,
изволите
кир-Дума
,
орсе
!
—
и
услужно
му
показа
место
у
чело
миндерлука
,
где
се
обично
најугледнији
гости
посађују
.
Кира-Ламбриница
,
која
је
,
за
последње
три
године
,
приметно
увела
,
па
се
,
чисто
за
неколико
недеља
,
још
више
издужила
,
озари
се
,
кад
угледа
кир-Думу
и
приступи
му
руци
.
—
Зива
била
!
Зива
била
!
—
одговори
кир-Дума
,
пруживши
јој
руку
у
којој
су
бројанице
са
педесет
и
четири
зрна
,
као
дренак
дугуљаста
и
крупна
ћилибара
.
Иза
појаса
извади
стручак
босиока
и
пружи
га
домаћици
.
—
Сутра
па
да
изволите
на
куде
моју
домакицу
,
на
еден
кадаиф
и
ратлокум
.
—
Зашто
,
кир-Дума
?
Да
ли
не
мислиш
на
сина
да
просиш
девојку
?
—
Још
му
неје
вакат
,
него
ће
сутра
моја
домакица
да
ми
наниже
оште
едно
килибар-зрно
.
—
А
колико
ли
бројиш
па
сад
?
—
Запита
га
кир-Ламбре
и
подави
ноге
поред
свога
госта
.
—
Педесет
и
четири
.
—
У
здравје
да
нанижеш
оште
педесет
и
четири
!
—
одговори
Ламбре
весело
и
даде
знак
својој
домаћици
,
да
пред
госта
донесе
распаљене
наргиле
.
—
Много
,
кир-Ламбре
,
много
бре
,
оште
педесет
и
четири
!
—
Неје
много
за
едно
мудра
и
уважена
глава
.
Разговор
се
водио
око
свакидашњих
ствари
;
по
неколико
пути
понављало
се
оно
о
чему
се
целе
недеље
разговарало
,
а
кир-Дума
никако
да
подеси
згодан
тренутак
,
те
да
започне
о
главноме
.
Кир-Ламбре
је
предосећао
већ
,
да
је
нека
друга
,
много
важнија
мисао
довела
Думу
њему
,
па
се
чак
по
мало
и
досећао
,
да
ће
се
тицати
и
удовице
,
те
му
некако
дође
тако
нелагодно
око
срца
,
као
ономе
,
који
за
леђи
осећа
наднесену
шаку
и
чека
када
ће
га
по
врату
пљеснути
.
Најпосле
,
после
кратких
ћутања
и
пребрајања
ћилибарских
зрнаца
,
кир-Дума
се
мало
искашља
и
,
окренувши
очи
у
страну
,
започе
:
—
Еле
,
просло
три
године
!
—
И
седум
дана
!
—
допуни
Ламбре
.
—
Па
,
па
,
па
!
—
учини
Дума
и
занија
главом
,
као
да
се
чуди
,
како
и
тих
седам
дана
прођоше
.
—
Сирома
кир-Бенџо
!
Онакво
памет
,
онакво
философ
!
Као
да
га
и
сад
гледам
у
оно
његово
болта
.
И
оба
пријатеља
Бенџина
оборише
главе
,
дубоко
се
замислише
и
тихо
сркаху
кафу
,
коју
им
кира-Ламбриница
мало
час
принесе
.
—
А
кира-Анастасија
,
па
сас
њу
што
ћемо
?
Сад
већ
не
беше
никакве
тешкоће
;
устава
је
пробијена
и
бујица
мисли
и
размишљања
могла
је
тећи
својим
коритом
.
На
горње
питање
кир-Ламбре
трепну
мало
очима
и
лагано
поглади
свој
образ
.
—
Та
ли
ти
је
брига
?
—
запита
тихо
,
некако
замишљено
,
више
као
да
размишљава
него
ли
да
пита
.
—
Како
,
џанум
?
Наша
кост
,
наше
месо
!
Кој
па
да
се
брине
у
ова
чаршија
за
едно
грцко
удовица
?
—
Па
,
па
,
па
!
—
учини
Ламбре
,
као
чудећи
се
кир-Думи
на
таком
разговору
.
—
Не
сум
јој
ни
татко
ни
брат
,
ни
кум
;
ако
се
разбирате
за
њено
к’смет
,
зашто
па
мене
питате
?
—
Како
,
зашто
,
Ламбро
бре
?
Не
ли
си
ти
прво
комшија
на
кира-Анастасија
?
Ако
прво
комшија
,
Грк
и
пријатељ
,
не
води
бригу
на
грцко
удовица
,
кој
да
гу
води
.
Него
знаш
шта
је
?
Кира-Анастасија
да
удамо
!
Не
може
се
рећи
да
и
сам
кир-Ламбре
није
помишљао
на
ово
,
а
нарочито
од
онда
,
кад
је
кира-Ламбриница
почела
нагло
венути
и
потајно
довлачити
у
кућу
неке
чињарице
,
које
су
јој
редовно
у
њезину
душу
увлачиле
сумњу
,
а
из
сандука
извлачиле
разне
ствари
:
шкуртељке
,
ћитајке
,
платна
,
па
,
чак
,
из
добро
набијених
душека
опрану
вуну
,
што
им
је
кира-Мана
(
тако
се
звала
Ламбрина
жена
)
„
на
белегу
“
и
„
среће
ради
“
кришом
поклањала
.
Осетио
Ламбре
одавно
,
како
му
жена
вене
а
ствари
ишчезавају
,
али
још
као
не
може
да
схвати
зашто
то
.
Али
кад
једног
јутра
,
срчући
кафу
,
у
мало
не
прогута
читав
чичак
,
који
је
кира-Мана
у
кафу
спустила
,
он
сав
побледе
.
Виде
да
му
је
жена
забраздила
далеко
,
да
се
ђаво
увукао
у
њезину
душу
,
те
окрете
да
гони
из
женина
срца
ђавола
свима
оним
средствима
,
која
,
у
оно
време
,
једном
савесном
мужу
и
домаћину
стајаху
на
расположењу
.
Ретко
који
дан
да
кира-Мана
није
примила
свој
део
„
лечења
“
,
али
онај
ђаво
што
јој
се
у
душу
увукао
,
тако
се
заквачио
ноктима
,
да
га
ни
за
реп
ни
за
уши
не
могаше
извући
одатле
.
На
против
,
што
је
Ламбре
гонио
из
ње
ђавола
усрдније
,
то
се
он
све
чвршће
усађивао
у
њој
.
И
тако
у
овој
одличној
и
од
све
грчке
махале
уваженој
кући
,
наста
такво
стање
,
да
се
већ
и
у
комшилуку
почело
о
томе
расправљати
.
Кира-Мана
је
силно
волела
свога
Ламбру
,
а
имала
је
и
ту
добру
страну
,
што
се
није
никоме
жалила
на
свога
мужа
,
па
чак
ни
кир-Думи
,
своме
венчаноме
куму
.
—
Али
што
није
језик
открио
,
то
открише
једаред
у
хамаму
неколико
модрица
,
што
их
кир-Думина
жена
спази
на
куминим
плећима
.
И
ово
је
убрзало
ствар
;
јер
ма
колико
да
је
човек
прав
,
у
очима
жена
,
докле
се
пазе
,
он
је
увек
кривац
.
А
ове
две
куме
толико
су
се
пазиле
,
да
су
једна
другој
без
икаквих
истраживања
на
голу
реч
веровале
све
.
А
бар
да
је
кира-Мана
имала
право
,
што
је
сумњичила
свога
мужа
!
Цела
чаршија
знала
је
да
један
„
старатељ
“
,
тако
рећи
,
други
отац
,
не
може
ни
помишљати
и
на
такве
ешеклуке
,
на
какве
жена
старатељева
обично
помишља
.
Али
како
му
драго
,
тек
све
ово
ускорило
је
,
да
се
овај
разговор
поведе
баш
сада
,
тако
рећи
пре
него
ли
што
је
уцвељена
удовица
била
у
стању
да
утаре
трогодишњу
сузу
над
успоменом
покојнога
супруга
.
Кир-Ламбре
би
,
можда
,
причекао
још
коју
годину
,
докле
удовица
потпуно
не
залечи
ране
,
које
јој
Бенџина
смрт
зададе
,
али
Дума
,
као
кум
,
а
после
тога
и
као
један
добар
пријатељ
како
Ламбрин
тако
и
покојника
и
његове
удовице
,
журио
је
,
да
се
што
пре
чаршија
умири
.
И
тако
,
сви
разлози
били
су
тако
снажни
,
да
им
се
није
могло
одолети
ни
с
које
стране
.
Али
,
ако
су
се
кумови
и
сложили
у
томе
,
није
било
баш
тако
лако
пронаћи
прилику
,
која
би
одговарала
положају
једне
тако
лепе
и
угледне
удовице
.
Да
је
удаду
за
каквога
Грка
или
Цинцарина
,
о
томе
није
могло
бити
разговора
,
јер
,
као
на
пакост
,
ни
једна
од
њихових
жена
,
у
ово
време
,
није
ни
помишљала
да
свога
супруга
ожалости
.
А
да
је
удаду
за
Србина
,
то
би
био
грех
према
покојнику
,
који
је
Србе
,
као
и
сви
Грко-цинцари
,
уважавао
само
као
добру
муштерију
,
али
никако
као
равне
грчко-цинцарској
нацији
.
О
томе
су
били
оба
кума
на
чисто
;
али
,
тамо
овамо
,
не
оста
им
друге
,
него
да
свој
историјски
понос
национални
ипак
умекшају
.
Међу
Србима
је
било
већ
такових
људи
,
који
,
и
ако
не
имађаху
ни
капи
крви
са
Термопила
,
ипак
својим
васпитањем
беху
толико
успели
,
да
се
отресу
варварских
особина
свога
племена
и
да
се
подражавањем
и
опхођењем
у
животу
јако
приближе
потомцима
јелинских
и
римских
философа
.
Такав
један
просвећени
српски
тип
био
је
и
мајстор
Диша
.
Од
детињства
још
служећи
у
Грко-цинцара
на
занату
,
Диша
је
постепено
примио
све
навике
и
погледе
својих
мајстора
,
па
није
ни
чудо
,
што
је
,
мало
по
мало
,
успео
дотле
,
да
су
га
у
чаршији
сви
Грко-цинцари
почели
убрајати
као
у
неки
свој
„
културни
трофеј
“
.
Свуда
,
где
год
би
му
се
дало
прилике
,
он
је
,
својим
примерним
држањем
,
успевао
да
покаже
,
колико
је
културно
одмакао
од
многих
својих
врсника
.
У
цркви
је
увек
хватао
грчку
страну
,
која
се
од
српске
одвајала
,
као
зејтин
од
воде
;
многе
црквене
песме
певао
је
по
грчки
,
а
оне
,
које
није
умео
,
удешавао
је
кроз
нос
тако
,
да
ти
се
увек
чинило
као
да
их
Грк
пева
.
Али
,
чини
ми
се
,
та
своја
погрчена
чувства
никада
боље
и
лепше
није
истицао
,
као
што
је
то
чинио
,
кад
се
у
цркви
појави
београдски
митрополит
,
Антим
,
по
народности
Грк
.
У
таквој
прилици
први
би
запевао
„
Тон
деспота
“
,
да
је
грчкој
певници
било
милина
слушати
га
како
извија
.
Побожан
као
Грк
,
љубак
и
разложит
као
Грк
,
штедљив
као
Грк
,
услужан
као
Грк
,
и
поносит
на
то
,
што
га
грчка
чаршија
у
своје
„
трофеје
“
убраја
,
он
се
трудио
да
удеси
и
ход
онако
ситно
,
као
што
се
и
грчки
ситно
говори
.
—
Ово
му
је
,
до
душе
,
већ
много
теже
ишло
због
гојазног
трбуха
,
који
се
спокојно
држао
на
кратким
,
као
ступе
дебелим
и
чврстим
ногама
.
Али
тај
недостатак
покривала
је
антерија
до
чланака
и
кратко
подшишани
бркови
,
који
,
широком
лицу
и
носу
,
сасвим
различитом
од
грчко-цинцарскога
,
ипак
придаваху
неку
нарочиту
сличност
са
културном
нацијом
,
у
коју
се
стапао
.
А
ону
националну
погрешку
својих
родитеља
трудио
се
,
да
изглади
тиме
,
што
је
од
прве
младости
своје
градио
планове
,
како
да
се
ороди
с
Грцима
,
те
кад
он
није
био
срећан
,
а
оно
да
му
бар
у
дечици
проструји
грчка
крв
.
У
овоме
можда
и
лежи
кључ
тајне
,
што
је
мајстор
Диша
одоцнио
тако
са
својом
женидбом
.
Могао
је
узети
коју
му
драго
Српкињу
,
али
то
би
био
онакав
исти
грех
према
будућој
својој
деци
,
као
што
беше
грех
његових
родитеља
према
њему
.
Међутим
грчко-цинцарске
кћери
некако
нису
још
уочиле
ову
чежњу
мајстор-Дишину
,
те
се
удаваху
за
своје
момке
и
не
слутећи
колико
туге
и
бола
остављаху
у
једном
уцвељеном
срцу
.
Као
и
сва
чаршија
,
тако
је
и
кир-Ламбре
мајстор-Дишу
уважавао
и
издвајао
од
осталих
Срба
.
Чак
му
је
помагао
и
да
радњу
отвори
и
да
му
у
чаршији
подигне
углед
као
равноправноме
члану
грчке
насеобине
.
Да
тога
није
било
,
Бог
зна
би
ли
се
мајстор
Диша
могао
одржати
међу
оноликим
грчко-цинцарским
и
јеврејским
фирмама
,
које
,
у
тадањем
Београду
,
јасно
показиваху
,
да
су
сви
угледнији
занати
и
трговине
у
туђим
рукама
.
Све
ове
питоме
особине
дизале
су
му
углед
међу
Грцима
,
али
,
у
очима
кир-Думиним
,
нарочито
његова
хришћанска
питомост
,
коју
је
показивао
не
само
према
себи
равнима
,
него
чак
и
наспрам
просјака
.
Ниједног
просјака
не
би
он
отпустио
без
благе
хришћанске
утехе
.
—
Ако
му
и
не
уделиш
пару
,
удели
му
благу
реч
!
—
била
је
његова
опомена
онима
,
који
би
просјака
,
са
прага
свога
дућана
,
сурово
најурили
.
И
он
се
тога
држао
као
стене
.
Прва
два
просјака
,
који
би
му
навратили
на
дућан
и
почели
богорадити
,
испратио
би
обично
речима
:
„
Даће
Бог
,
Божји
људи
,
даће
Бог
!
“
и
махнуо
би
им
руком
,
да
се
удале
;
а
тек
трећи
,
кад
наврати
,
био
би
задржан
са
речима
:
„
Чекај
,
чекај
!
Дао
Бог
,
брате
,
дао
Бог
!
“
И
докле
је
ове
речи
по
десет
и
дваест
пути
понављао
,
а
просјак
пред
вратима
понизно
чекао
,
он
би
се
пропео
на
прсте
,
бркао
по
једној
торбици
,
обешеној
о
дувар
,
све
дотле
,
докле
не
би
напипао
једну
аспру
(
1
/
3
од
паре
)
,
па
кад
је
напипа
,
приступи
просјаку
,
тисне
му
је
у
шаке
,
а
другом
руком
прихвати
га
благо
за
плећа
и
потискује
на
сокак
.
—
Дао
Бог
,
брате
,
дао
Бог
!
Просјак
обично
отвори
руку
,
и
кад
види
колико
му
је
дао
,
промрмља
понешто
;
а
гдекоји
од
ових
,
срдито
му
одбаце
аспру
у
блато
и
оде
.
Тада
мајстор
Диша
тужно
узвикне
:
—
Нема
сиротиње
,
нема
сиротиње
!
—
И
то
говори
све
докле
не
пронађе
одбачену
аспру
,
узме
је
међ
прсте
,
отре
јој
блато
о
антерију
,
па
је
опет
врати
на
старо
место
,
да
је
удели
оном
трећем
,
који
се
,
по
реду
,
јави
.
—
Мајстор
Диша
је
наш
човек
,
право
Грекос
.
Јазук
,
сто
га
не
роди
грцко
мајка
!
—
Море
какво
:
„
мајстор
“
?
кир
-Диса
,
кир
-Диса
!
—
поправи
кир-Думу
кир-Ламбре
.
И
тако
,
оба
кума
,
задовољни
свак
на
своју
руку
,
дигоше
се
у
чаршију
,
те
да
уз
пут
мало
боље
промозгају
и
удесе
,
а
кира-Мана
,
чим
их
отпрати
очима
,
штуче
кроз
суседне
капиџике
и
башче
до
кира-Думинице
,
да
јој
јави
за
новост
,
коју
је
,
прислушкујући
кроз
кључаницу
,
чула
.
Обе
куме
овеселише
се
.
Кира-Мана
је
предвиђала
да
ће
се
у
кући
повратити
стари
дани
,
они
,
који
цветаху
пре
Бенџине
смрти
;
а
кира-Думиница
?
А
ко
би
то
знао
,
чега
се
ради
она
радовала
!
Жене
никада
не
казују
праве
узроке
свога
расположења
,
те
тако
ни
нама
не
остаје
друго
,
већ
да
поверујемо
кира-Маниној
потајној
сумњи
,
да
се
и
кира-Думиница
помало
плашила
,
да
она
„
ватра
“
не
опече
и
њезина
супруга
.
Како
му
драго
,
тек
обе
куме
прихватише
ово
као
свршену
ствар
и
,
пре
него
ли
што
су
њихови
мужеви
успели
да
се
појаве
у
ћор-Ахметовој
кафани
на
Зереку
,
већ
су
отишле
у
посету
лепој
удовици
.
Свака
од
њих
,
руке
ради
,
понела
је
по
један
цветак
шебоја
и
замбака
.
И
тако
,
заборављајући
на
све
што
их
дотле
устручаваше
,
уђоше
једна
за
другом
у
авлију
кира-Анастасије
.
—
Ели
сте
ради
гостима
?
—
виче
још
с
капиџика
кира-Думиница
домаћици
.
Кира-Анастасија
,
која
је
,
баш
у
то
време
,
изрибала
тепсије
и
жуте
сахане
,
па
их
прислонила
уз
чардак
и
ужива
како
сунчани
зраци
одблескују
о
калаисано
посуђе
,
чисто
се
забезекну
,
кад
угледа
у
својој
авлији
ове
две
куме
.
Није
знала
како
да
се
понаша
:
да
ли
да
им
прими
Бога
или
да
утекне
у
собу
и
врата
забрави
?
Али
,
оне
су
се
тако
љубазно
смешиле
;
а
она
опет
,
као
удовица
,
раскривене
главе
и
без
мушке
заштите
,
шта
је
могла
друго
него
да
о
бошчу
,
припасану
око
шарених
шалвара
,
обрише
руке
и
смакне
засукане
рукаве
,
те
покрије
две
загрљасте
пуначке
мишице
,
које
беху
до
рамена
голе
.
—
Добро
сте
нам
досли
!
...
Орсе
!
—
нуди
их
домаћица
у
кућу
и
,
смешећи
се
,
прима
из
њихових
руку
цвеће
,
па
се
осећа
сва
блажена
,
што
јој
баш
њих
две
ово
цвеће
пружају
.
Обе
гошће
пољубише
се
на
прагу
са
домаћицом
,
а
кира-Думиница
уштину
је
још
за
обрашчић
,
па
се
онда
измаче
и
засмеја
показујући
кира-Мани
,
како
је
на
ономе
месту
зарудела
белега
.
—
Аман
,
кузун
,
што
ке
па
некој
да
узива
,
кад
загриза
у
та
јабука
!
—
смеје
се
Думиница
и
пиљи
у
вазда
насмејане
очи
лепе
удовице
.
—
Кој
па
да
гриза
?
—
пита
стидљиво
кира-Анастасија
,
а
мишицом
скрива
образ
од
њихових
очију
.
—
Кој
други
него
младожења
!
—
Какав
младожења
?
Ич
си
не
знајем
за
тај
лаф
(
разговор
)
!
—
одговара
још
стидљивије
удовица
и
уводи
гошће
у
собу
.
—
Докле
се
ова
посета
двеју
кума
вршила
,
кир-Ламбре
и
Дума
,
потпуно
споразумни
,
упутише
се
Зереком
право
,
све
докле
између
густих
ћепенака
не
завише
у
један
ћорсокак
баш
до
Синџир-џамије
.
На
самоме
углу
,
при
улазу
у
ћорсокак
,
лепо
се
видео
мајстор-Дишин
„
шилт
“
са
расплаканом
лисицом
.
Мајстор
Диши
заигра
срце
,
кад
у
своме
дућану
угледа
два
тако
уважена
госта
,
и
још
више
,
када
га
,
место
оног
простачкога
назива
:
„
мајстор
“
,
први
пут
поздравише
љубазно
са
:
калос
мерос
,
кир-Диса
!
Ово
је
било
за
њега
толико
почасти
,
да
је
сав
успламтео
,
па
од
силне
радости
није
знао
где
да
им
места
начини
.
Посадио
их
је
на
ћепенак
и
одмах
наредио
да
се
џезва
пристави
,
што
је
,
у
осталом
,
чинио
он
само
према
угледним
људима
грчке
народности
.
—
Кафа
је
за
људе
а
не
за
фукару
.
Ко
је
још
говеда
појио
кафом
?
—
Тако
је
мајстор
Диша
често
објашњавао
своје
назоре
кир-Ламбри
и
другим
грчко-цинцарским
комшијама
;
а
то
му
је
само
више
пријатеља
стицало
,
јер
су
они
знали
кога
под
„
фукаром
“
и
говедом
разуме
мајстор
Диша
.
Али
како
се
тек
изненадио
,
кад
му
оба
кума
,
после
треће
каве
,
саопштише
ради
чега
долазе
.
—
Јазук
,
кир-Диса
,
да
остарис
брез
зена
;
јазук
,
бре
!
—
Па
...
.
смеши
се
мајстор
Диша
љубазно
...
.
Шта
ћу
?
.
.
Сам
сам
,
без
родитеља
,
па
никога
немам
,
да
ме
посаветује
и
помогне
.
—
Како
никога
немате
?
А
ми
који
смо
?
Ти
,
не
ли
си
наш
,
не
ли
неси
?
Ако
си
немаш
родитељи
,
ми
смо
ту
;
него
да
се
зенис
,
ама
да
узмес
зенско
от
наше
сорта
,
—
грцко
!
И
ту
кир-Дума
,
густа
ради
,
кад
изрече
реч
:
„
грцко
“
,
поткупи
три
прста
,
па
их
пружи
према
мајстор-Диши
,
као
да
је
невеста
,
коју
му
нуди
,
цвет
,
који
је
сад
баш
узабрао
,
па
хоће
да
му
га
покаже
.
Мајстор
Диша
бледи
и
румени
;
срце
му
бије
а
душа
се
поткупила
,
па
се
и
не
показује
жива
.
Није
шале
,
оно
о
чему
је
цео
век
сањала
и
за
чим
је
кришом
чезнула
,
сад
јој
се
самој
нуди
!
—
Па
...
шта
да
кажем
—
уситнио
Диша
—
Ви
сте
ми
све
:
—
отац
и
браћа
...
па
...
—
Машала
,
кир-Диса
!
Тој
ти
је
мудро
реч
.
—
упаде
кир-Дума
и
тапше
мајстор-Дишу
по
плећима
.
—
За
тебе
ћемо
да
правимо
како
и
за
нас
.
Разложише
му
понова
како
нема
смисла
да
седи
тако
сам
,
као
„
еден
гурбетин
“
,
поменуше
му
по
десет
пута
,
како
од
њих
бољих
пријатеља
нема
,
па
му
тек
онда
,
после
толиког
околишења
,
рекоше
и
име
будуће
невесте
.
Мајстор-Диши
писнуше
уши
као
таламбаси
на
звук
невестина
имена
.
Она
удовица
,
која
је
целој
чаршији
мозак
завртела
,
да
буде
његова
жена
,
—
то
је
било
тако
мило
,
тако
неочекивано
,
да
је
од
силна
изненађења
занемио
и
пред
проводаџијама
стајао
заципљен
,
као
онај
пањ
на
коме
је
,
до
мало
час
,
седео
.
—
Мозе
бити
,
не
бегенисете
несто
?
—
пита
кир-Дума
,
коме
се
овако
мајстор-Дишино
држање
учини
сумњиво
.
Али
мајстор
Диша
не
чу
ово
питање
?
Пред
његовим
очима
лебдела
је
само
прилика
оног
набреклог
,
мало
распученог
јелечета
и
младешчића
и
неколико
пари
мајушних
јеменија
,
које
је
кришом
,
кроз
три
године
,
убацивао
у
башту
младе
удовице
.
—
Елем
,
ви
ћутите
кир-Диса
?
—
рече
Ламбре
,
коме
беше
нешто
тугаљиво
око
срца
и
чисто
криво
,
што
се
залетео
у
прводаџисање
.
—
Ако
вам
није
ствар
у
срце
,
нисто
не
бесе
;
ајде
,
кир-Дума
!
Но
кир-Дума
не
беше
од
оних
,
који
олако
напуштају
што
су
предузели
.
Место
да
устане
,
он
поче
на
широко
описивати
све
добре
стране
кира-Анастасије
,
а
што
је
за
последак
,
као
најслађу
посластицу
,
оставио
,
помену
и
оних
3500
гроша
мираза
и
кућу
удовичину
.
Али
мајстор
Диша
никако
да
се
поврати
од
првог
изненађења
.
Хтео
је
да
одговори
,
али
се
грло
запекло
,
па
реч
ни
тамо
ни
амо
.
Најпосле
,
кад
опази
да
овако
не
може
дуже
и
да
је
кир-Дума
већ
поткупио
бројанице
и
турао
их
за
појас
,
он
положи
руке
на
трбух
,
ниско
се
поклони
и
приступи
кир-Думи
,
као
најстаријем
,
да
га
у
руке
целује
.
Оба
кума
развеселише
се
;
кир-Дума
му
не
даде
руке
,
него
се
,
као
и
кир-Ламбре
,
пољубише
у
уста
,
а
за
тим
поседише
још
неко
време
,
да
се
нахвале
доброте
и
вредноће
будуће
кира-Дишинице
,
па
се
онда
дигоше
и
одоше
право
кира-Анастасији
,
да
и
с
њоме
ствар
удесе
.
А
мајстор
Диша
оста
у
дућану
још
потпуно
збуњен
од
изненадне
радости
.
Топло
задовољство
као
мекани
талас
запљускивало
га
је
са
свих
страна
и
то
му
је
долазило
тако
пријатно
,
као
од
умора
задиханоме
човеку
,
када
га
благи
ветрић
заћарлија
.
Баш
у
томе
тренутку
,
када
се
мајстор
Диша
налазио
на
врхунцу
радости
и
узбуђења
,
те
му
дође
чисто
као
нека
душевна
потреба
,
да
бар
пред
зидовима
и
јеменијама
јасно
изрекне
њезино
име
,
кад
,
у
тај
пар
уђе
у
дућан
његов
шегрт
,
Јанићије
Бик
,
и
унесе
две
ћупе
воде
.
Мајстор-Диша
му
потрча
на
сусрет
,
али
и
сам
увиде
,
да
би
то
било
неприлично
да
он
,
један
мајстор
,
своме
шегрту
исповеда
зашта
се
радује
,
те
,
у
место
да
свога
шегрта
помилује
,
приши
му
једну
ћушку
,
да
овај
у
мало
што
не
испусти
обе
ћупе
да
се
разбију
.
—
Што
се
бијеш
,
газда
?
—
зацвили
дечак
,
изненађен
оваким
дочеком
.
—
Није
за
зло
;
за
добро
је
!
—
смеје
се
мајстор
Диша
и
вади
иза
појаса
кесу
у
којој
нађе
две
аспре
.
—
Узми
,
на
!
па
да
купиш
пењерлију
,
и
да
добро
запамтиш
овај
дан
!
Јанићију
се
,
после
овакога
обрта
,
у
мах
пресушише
сузе
,
прими
две
аспре
,
(
а
то
је
био
први
поклон
што
га
је
за
пет
година
шегртовања
добио
од
свога
мајстора
)
и
,
као
врабац
из
шаке
,
шмурну
на
врата
и
весело
одјури
симиџиници
.
А
мајстор
Диша
седе
на
ћепенак
,
подави
ноге
и
са
најлепшим
задовољством
даде
се
у
маштање
о
будућем
,
брачноме
животу
.
Кад
су
кир-Ламбре
и
Дума
дошли
кира-Анастасији
,
пријатно
се
изненадише
,
кад
на
миндерлуку
опазише
своје
жене
,
како
весело
разговарају
са
кира-Анастасијом
,
као
да
нису
пуне
две
године
избегавале
чак
и
да
јој
се
јаве
,
а
камо
ли
на
њезин
праг
да
ступе
.
Необично
расположени
седоше
оба
кума
,
а
како
су
већ
били
од
својих
жена
предусретнути
као
прводаџије
,
тако
им
и
не
би
тешко
,
да
одмах
започну
са
својим
предлогом
.
Да
ли
је
кира-Анастасији
у
опште
годило
да
се
уда
за
кир-Дишу
или
не
,
то
је
тешко
одредити
;
јер
баш
и
да
јој
се
није
свиђало
,
њој
је
било
немогућно
да
и
даље
самује
,
а
да
ипак
очува
добро
име
честите
удовице
.
Знала
је
она
врло
добро
,
шта
су
све
комшијске
жене
,
па
и
ове
две
,
за
њу
износиле
и
против
њезинога
удовиштва
говориле
;
колико
ли
је
само
суза
у
потаји
пролила
у
својој
кући
,
када
би
јој
која
пакосна
пријатељица
навратила
,
бајаги
да
је
види
,
а
овамо
да
јој
узгред
исприча
и
искити
све
шта
се
за
њом
говори
.
И
то
се
све
за
њом
говорило
тако
рећи
још
док
се
није
ни
сасушио
траг
оних
суза
,
што
их
је
за
кир-Бенџом
проливала
.
Али
како
ли
би
тек
сада
било
,
сада
,
када
је
прошао
трогодишњи
парастос
,
те
тако
нестало
и
последњега
изговора
ради
чега
не
би
могла
још
да
се
уда
.
Па
онда
,
баш
када
би
и
на
све
ове
разлоге
зажмурила
и
рекла
да
јој
се
не
свиђа
ни
мало
онај
дежмекасти
папуџија
,
она
то
није
била
кадра
ни
за
живу
главу
рећи
пред
кир-Ламбром
,
чију
је
вољу
увек
сматрала
не
друкчије
већ
као
наредбу
,
коју
је
њезин
покојник
издавао
озго
.
Саслушала
је
савете
оба
проводаџије
,
а
када
они
запиташе
,
хоће
ли
,
њој
потекоше
сузе
и
место
сваког
одговора
приступи
им
руци
.
—
Е
,
нека
је
со
стрекја
;
и
у
здравје
и
весеље
да
дочекате
дечица
,
па
како
пилињи
око
кокошка
да
пијучу
у
кућа
.
Обе
куме
,
кад
угледаше
сузе
удовичине
,
и
саме
се
ражалише
и
бризнуше
у
плач
,
па
онда
онако
уплакане
почеше
грлити
и
љубити
кира-Анастасију
,
и
радосно
јој
честитати
,
што
ће
једном
на
ново
скућити
кућу
и
стећи
свога
господара
.
—
А
,
чапкун
бре
,
—
прети
јој
кира-Думиница
кроз
сузе
и
весело
—
нема
висе
да
фудулис
кроз
чаршија
,
ћепенци
да
ни
запалаш
.
А
она
,
стидљива
као
невеста
,
само
се
осмешкује
и
трчи
из
собе
у
мутвак
и
обратно
,
те
доноси
час
кафу
час
ратлокуме
и
друге
слаткише
гостима
.
Најзад
се
проводаџије
са
својим
женама
дигоше
,
да
иду
,
а
удовица
их
испрати
до
самога
капиџика
.
Кир-Дума
,
на
поласку
,
изјави
да
ће
јој
са
просиоцима
доћи
у
прву
недељу
,
те
да
дотле
,
ако
има
што
,
по
кући
спреми
и
дотера
,
како
би
младожења
све
у
реду
затекао
.
О
сунчеву
смирају
,
у
очи
недеље
,
запишташе
зурле
и
затутњише
гочеви
пред
кућом
кира-Анастасије
.
Мајстор
Диша
послао
цигане
пред
удовичину
кућу
,
да
јој
навести
сутрашњи
дан
њихова
прстена
.
Све
махале
око
Сака-чесме
,
где
се
налазила
лепа
удовичина
кућица
са
хладовитим
чардаком
и
густом
баштом
,
узрујаше
се
;
момци
и
деца
па
и
гдекоји
човек
истрча
,
да
види
шта
је
,
а
на
капиџицима
од
башта
начичкале
се
младе
жене
и
девојке
,
у
живописним
шалварама
и
јелечићима
,
што
се
преливају
јасним
шаренилом
,
те
ти
изгледа
као
да
је
из
ових
башта
живо
цвеће
поврвело
на
капиџике
.
—
Аман
!
То
пред
кира-Анастасином
кућом
?
—
Удаје
се
.
—
Зар
кира-Анастасија
?
—
За
мајстор-Дишу
,
папуџију
.
Неколико
несташних
девојака
прснуше
у
кикот
.
—
Таман
?
Па
то
за
онај
гоч
?
—
Унутра
,
сурунтије
!
Шта
сте
се
раскокотале
по
сокаку
!
—
подвикну
нека
остарија
жена
из
авлије
,
а
оне
,
кикоћући
,
прхнуше
у
башту
добацујући
једна
другој
по
коју
веселу
досетку
на
рачун
будућих
младенаца
.
Да
је
мајстор
Диша
прислушкивао
од
куда
сва
ова
пецкања
,
што
су
се
међу
девојкама
у
тај
час
чула
,
он
би
сазнао
нпр
.
да
је
округао
као
гоч
(
бубањ
)
,
да
се
не
зна
где
је
шири
,
да
ли
у
леђима
или
у
појасу
,
да
му
је
лице
као
накалаисана
тепсија
,
и
Бог
те
пита
,
још
шта
,
што
само
може
избацити
језик
удавача
,
којима
би
милије
било
,
да
су
оне
зурле
пред
њиховим
капиџицима
писнуле
.
А
за
то
време
кира-Анастасија
није
излазила
из
собе
.
Када
су
зурле
запиштале
пред
њезиним
капиџиком
,
она
је
још
гдешто
довршавала
по
кући
,
па
се
толико
око
распремања
и
дотеривања
занела
,
да
је
потпуно
заборавила
зашто
све
ово
ради
,
нити
јој
је
падало
на
ум
,
да
ће
сутра
дан
постати
испрошеница
а
до
друге
недеље
и
кира-Дишиница
.
Али
кад
бубањ
тресну
и
зурле
одјекнуше
,
она
преплашено
одскочи
,
испусти
јастук
,
што
га
понесе
,
да
га
постави
у
чело
миндерлука
и
тако
,
као
занета
,
оста
насред
собе
стојећи
.
Прво
,
што
јој
паде
на
ум
,
било
је
то
,
да
је
на
прагу
новога
живота
,
да
је
тај
човек
,
за
кога
се
удаје
,
налетео
на
њену
удовичку
идилу
као
изненадна
мећава
,
од
које
се
није
умела
одбранити
.
А
сва
ова
халабука
од
дивље
музичке
ларме
са
бубњавом
гочева
,
изгледала
јој
је
као
да
долази
од
некуд
с
другог
света
,
па
јој
се
чак
учини
од
једног
необично
танкога
писка
са
зурла
,
као
да
то
пишти
прекором
душа
њезина
покојника
.
Лепо
јој
се
учини
,
да
тај
звук
,
што
пара
ухо
те
се
уздиже
изнад
свију
,
виче
:
„
кира-Анастасија
!
кира-Анастасија
!
“
И
њој
дође
тако
тужно
;
седе
на
миндерлук
,
обухвати
шакама
једно
колено
и
поче
се
горњим
делом
тела
нијати
одмерено
и
сетно
,
те
тако
изазивати
утиске
неких
успомена
,
до
душе
не
о
кир-Бенџи
,
кога
ни
за
живота
није
могла
друкчије
сматрати
,
већ
као
свога
господара
,
коме
је
по
закону
у
својину
припадала
и
противу
чега
се
није
смела
ни
бунити
ни
протестовати
.
Те
су
успомене
припадале
њезину
удовиштву
и
,
можда
,
надама
које
је
она
управљала
сасвим
другим
странама
,
само
не
ономе
„
шилту
“
,
у
ћор-сокаку
близу
Синџир-џамије
!
А
цигани
су
ревносно
лупали
у
гочеве
,
а
она
писка
,
што
је
од
зурла
до
неба
јечала
,
разлегала
се
у
њезиним
ушима
као
писка
покојникова
,
који
је
на
последњем
часу
викнуо
:
„
кира-Анастасија
!
кира-Анастасија
!
“
И
дође
јој
да
заплаче
,
очи
се
замаглише
;
али
ко
би
знао
зашто
,
она
од
једном
скочи
,
одмахну
руком
,
скиде
са
зида
малено
дахире
,
те
докле
су
зурлаши
са
улице
изводили
арију
:
чочек
аваси
(
игра
чочека
)
она
уздиже
над
главом
деф
,
другом
руком
удари
по
њему
по
такту
мелодије
,
а
ногама
поче
поцупкивати
и
горњим
делом
тела
извијати
најпластичније
фигуре
чочечке
игре
,
која
је
тако
дражесно
пристајала
свежини
и
младости
удовичине
фигуре
.
Да
је
нешто
кир-Диша
,
у
тај
час
,
упао
у
собу
и
угледао
ове
у
вис
уздигнуте
руке
,
са
којих
су
широки
рукави
кошуље
спали
на
рамена
,
те
тако
показивали
,
можда
најлепшу
белину
и
руменило
што
се
може
видети
на
мишицама
какве
му
драго
лепотице
,
он
би
,
зацело
,
узвикнуо
од
силна
задовољства
и
,
Бог
зна
,
не
би
ли
заборавио
и
на
своју
тежину
и
на
своје
године
,
па
чак
и
на
то
,
да
мушкоме
не
приличи
оваку
игру
играти
,
те
би
се
и
сам
почео
као
чочек
извијати
и
поскакивати
.
Но
он
тога
није
видео
,
а
удовица
,
са
забаченим
дугим
курјуком
,
распученим
недрима
и
голим
до
рамена
рукама
,
све
је
живље
скакутала
по
соби
,
па
онда
одједаред
одлетела
миндерлуку
,
прућила
се
по
њему
,
зграбила
јастук
,
загрлила
га
и
стала
се
смејати
тако
јасно
,
тако
помамно
,
да
би
јој
се
смех
чак
на
улицу
разлегао
,
да
га
последњи
одјеци
зурла
и
гочева
не
заглушише
.
То
беше
последња
удовичка
игра
или
:
„
последњи
удовички
бес
“
,
како
би
се
изразио
њезин
кум
,
кир-Дума
,
да
је
нешто
од
куда
на
ово
наишао
.
Место
опроштајних
суза
успомени
на
свога
кир-Бенџу
она
је
одиграла
чочек-аваси
и
смејући
се
загрлила
дебели
јастук
.
Ваљда
,
у
томе
часу
,
није
тек
помишљала
на
мајстор-Дишу
!
Зурле
су
учиниле
своје
.
Од
махале
до
махале
и
по
чаршији
пуче
глас
,
да
се
кира-Атанасија
удаје
.
Грчка
чаршија
је
%
честитпла
кир-Диши
,
па
ако
је
,
не
тек
гдекоји
,
но
многи
од
трговаца
и
старијих
калфи
,
потајно
уздахнуо
за
лепом
удовицом
,
то
ипак
није
сметало
,
да
општи
утисак
буде
весео
и
задовољан
.
Али
друкчије
је
одјекнула
ова
вест
међу
српским
занатлијама
и
трговцима
.
Мајстор-Дишу
су
већ
инако
сматрали
као
човека
који
се
од
њих
одваја
и
кади
Грцима
,
и
то
беше
,
у
очима
њиховим
,
тежак
грех
:
издвајати
се
од
свога
соја
и
прилазити
оној
нацији
,
која
је
са
таким
презрењем
гледала
на
јучерању
рају
,
како
сада
тежи
не
само
да
се
ослободи
свега
што
је
подсећало
на
некадање
робовање
,
него
чак
да
потисне
на
свима
странама
Грке
и
Цинцаре
,
на
које
су
,
у
то
доба
,
мал
’
те
не
као
и
на
Турке
мрзели
.
—
Море
,
да
је
он
човек
на
своме
месту
,
зар
би
се
клонио
наших
девојака
па
тражио
Цинцарке
.
Или
:
да
је
она
чему
,
зар
је
не
би
узео
ко
од
њихових
,
него
је
потурили
баш
мајстор-Диши
као
кукавица
јаје
.
—
А
ко
ће
им
бити
кум
?
—
Кир-Дума
.
—
А
Ламбре
?
—
Онако
,
пустосват
.
—
Зашто
он
није
кум
?
—
Не
може
,
род
су
.
—
Какав
род
?
—
Онако
...
.
—
А
бре
,
чапкуне
,
бре
,
куда
ти
нишаниш
?
—
смеју
се
мајстори
у
Гушанчевој
кафани
;
и
тек
после
ове
пакосне
напомене
почињу
да
се
развијају
незгодне
досетке
на
рачун
мајстор-Дише
,
кира-Анастасије
и
Ламбре
.
Но
како
мајстор-Диша
,
који
је
на
сваку
пару
пазио
,
није
никада
ногом
прекорачио
кафанскога
прага
,
тако
и
није
могао
брзо
сазнати
за
ове
сплетке
,
те
да
их
за
времена
пресече
.
Тек
после
испита
,
када
су
младенци
пред
свештеником
,
законицима
и
грко-цинцарским
званицама
дали
реч
,
и
кад
је
мајстор
Диша
са
нестрпљењем
бројао
дане
,
догоди
се
оно
,
што
му
је
сву
сладост
ишчекивања
горчином
залило
.
У
истоме
ћор-сокачету
извиривао
је
за
зиданом
оградом
таман
кров
једне
малене
али
врло
спретне
кућице
са
доксатом
и
баштом
.
Ту
је
живела
Маца
удовица
,
или
тетка
Маца
,
како
су
је
по
свем
Београду
звали
.
Ова
тетка
Маца
,
није
имала
никога
свога
осем
једног
детета
,
Лепосаве
,
коме
је
тада
могло
бити
око
дванаест
година
.
Тетка
Маца
је
међу
женама
свих
редова
уживала
велико
поверење
и
била
радо
примана
у
сваку
кућу
.
Нарочито
,
када
су
се
жене
„
на
коме
добу
“
налазиле
,
она
је
била
неопходна
;
а
оне
жене
,
опет
,
које
чезнуше
за
децом
,
обично
су
се
обраћале
на
тетка-Мацу
,
да
им
она
помогне
и
око
њих
пробаје
.
А
рука
јој
је
била
тако
срећна
,
да
и
оне
жене
,
које
су
већ
сваку
наду
изгубиле
,
морадоше
врло
брзо
обрадовати
забринутога
супруга
са
по
једним
наследником
.
Ова
њезина
вештина
отварала
јој
је
врата
сваке
куће
и
донела
јој
је
породички
назив
:
тетка
Маца
.
Па
и
њезина
Лепосава
видела
је
од
туда
многе
користи
;
јер
у
који
год
би
дућан
дошла
,
да
штогод
купи
,
свуда
би
добијала
на
поклон
по
које
шећерлеме
или
други
какав
слаткиш
.
А
тетка
Маца
,
поред
свога
видарског
позива
,
била
је
и
с
друге
стране
међу
београђанкама
мио
гост
.
Зато
што
јој
је
био
отворен
приступ
по
свима
кућама
,
турским
,
грчким
,
цинцарским
и
српским
;
она
је
била
увек
пуна
домаћих
новости
,
а
умела
их
је
тако
потпуно
и
слатко
причати
,
да
је
милина
била
слушати
.
Била
је
увек
одмерена
,
горда
на
своју
вештину
,
и
када
је
о
чему
причала
,
то
је
увек
тако
лагано
и
сређено
разлагала
,
као
да
је
водила
рачуна
о
свакој
речи
коју
ће
изговорити
.
Данас
је
њена
кућа
постала
средиште
свих
комшијских
жена
,
чије
кћери
беху
већ
стасале
за
удају
,
те
се
могаху
дотле
надати
,
да
ће
мајстор
Диша
на
њихова
врата
кад
тад
закуцати
.
—
Цинцарку
,
па
још
удовицу
;
брука
!
—
Море
да
је
само
то
,
ни
по
јада
!
—
прихвати
једна
између
њих
,
забрађена
преко
феса
шамијом
калемћарком
.
—
А
ти
знаш
нешто
?
—
запиташе
је
друге
и
радознало
погледаше
у
њу
.
—
Па
,
ето
,
тетка-Маце
;
она
зна
и
више
.
—
А
шта
ја
знам
?
—
Знам
да
је
млада
,
лепа
и
вредна
...
одговори
тетка
Маца
,
али
некако
тако
неодлучно
и
с
таким
изразом
очију
,
као
кад
би
неко
хтео
да
каже
:
Хтеле
би
ви
да
ми
језик
извучете
,
ама
ја
нећу
.
—
А
оно
,
тетка-Мацо
?
...
Божем
се
не
зна
што
си
је
лањског
Божића
обилазила
онако
често
.
—
Буди
Бог
с
нама
,
жене
!
—
узвикну
тетка
Маца
чисто
запањено
—
још
ћете
ме
обедити
,
да
сам
јој
нешто
изнела
,
а
ја
ништа
о
томе
не
знам
.
—
А
оно
?
—
Које
?
—
Белћим
не
знамо
ми
шта
је
у
башти
закопала
?
Тетка
Маца
сада
већ
није
имала
израз
двомислен
и
тајанствен
;
лице
јој
је
дошло
запрепашћено
.
Она
се
од
чуда
само
прекрсти
и
поче
се
заклињати
својим
јединчетом
,
како
је
то
лаж
и
ако
се
тако
што
из
њезине
куће
изнесе
,
то
би
могло
нахудити
њезиноме
доброме
гласу
.
Тетка
Маца
је
то
таким
одлучним
гласом
исказала
,
да
су
комшинице
одмах
пресекле
разговор
у
томе
правцу
,
јер
су
осетиле
,
да
им
она
не
би
ништа
казала
,
баш
и
када
би
у
истини
што
знала
.
Али
то
није
сметало
комшилуку
ни
најмање
,
да
мало
доцније
,
из
оног
ранијег
снебивања
и
потајног
осмешкивања
тетка-Мацинога
извуку
згодан
материјал
за
читаву
историју
,
која
ће
се
за
дан
два
развити
.
Српским
женама
није
никако
у
рачун
ишло
да
једна
Цинцарка
,
па
још
удовица
,
уграби
њиховим
удавачама
прилику
,
а
како
није
било
другога
начина
да
мајстор-Дишу
изведу
на
праву
стазу
,
оне
су
се
свим
средствима
трудиле
,
да
из
прошлости
лепе
удовице
ишчачкају
макар
и
једну
трунчицу
;
а
већ
после
би
им
лако
било
да
од
те
трунчице
замесе
читаво
брдо
препреке
,
преко
које
мајстор
Диша
не
би
могао
прећи
.
А
докле
се
по
разним
комшијским
кућама
зуцало
,
додавало
или
смејало
на
рачун
будућега
младожење
и
младе
,
мајстор
Диша
је
пливао
у
дупломе
задовољству
:
ожениће
се
најлепшом
удовицом
,
која
му
носи
кућу
и
неколико
хиљада
гроша
и
ородиће
се
са
грчком
нацијом
,
те
ће
тако
,
мало
по
мало
,
раскрстити
са
погрешком
свога
оца
,
који
не
беше
те
среће
да
се
,
као
и
он
,
ожени
Гркињом
.
Но
човек
једно
мисли
,
а
судбина
друго
ради
.
Мајстор
Диша
је
већ
у
велико
припремао
,
што
му
је
било
потребно
,
да
се
у
сватовима
покаже
као
достојан
зет
нације
у
коју
се
претапао
.
Кир-Думина
жена
,
кога
је
окумио
,
била
му
је
сад
наместо
најстарије
сестре
;
она
је
по
чаршији
бирала
за
ново
ћурче
и
свилу
за
свадбену
антерију
и
леп
шарен
појас
;
а
већ
нови
ђевђелук
(
капа
„
дињара
“
)
то
је
мајстор
Диша
купио
сам
,
јер
од
младеначкога
стида
није
могао
ићи
са
својом
кумом
кроз
чаршију
,
а
глава
није
„
калуп
“
,
те
да
је
она
сама
понесе
и
по
мери
капу
избере
.
И
Јанићије
Бик
тих
дана
био
је
више
по
улицама
него
у
дућану
.
Разносио
је
„
каранфил
“
званицама
,
које
је
мајстор
Диша
,
као
младожења
,
од
своје
стране
,
позвао
на
весеље
.
Сутра
дан
,
по
прстену
,
пошао
мајстор
Диша
у
дућан
;
али
јучерање
„
гледање
“
и
осмејци
што
су
их
,
том
приликом
,
њих
двоје
кришом
измењали
,
још
га
и
сада
држаше
у
неком
заносу
,
те
је
ишао
као
по
сну
.
Све
му
се
чинило
,
као
да
га
је
јуче
нешто
замаштало
,
те
му
сада
и
они
ћепенци
и
људи
по
њима
и
све
око
њега
изгледа
ново
,
непознато
.
Осврте
се
по
дућану
,
пође
да
седне
и
да
се
прихвати
„
дикиша
“
с
којим
је
опсецао
сахтијан
за
јеменије
,
али
некакав
унутарњи
немир
,
у
коме
се
огледала
и
чежња
и
радост
и
нестрплење
,
све
у
један
мах
,
не
дадоше
му
да
се
на
једноме
месту
скраси
.
Он
отури
посао
,
одмахну
руком
весело
па
изиђе
из
дућана
.
Јанићије
Бик
притегао
кајишем
о
колено
једну
јеменију
и
прошива
ђонове
,
а
испод
очију
прати
сваки
покрет
свога
мајстора
.
Па
и
њему
дошло
мило
,
кад
виде
како
му
газда
певуши
једну
грчку
песмицу
и
како
се
час
по
час
осмешкује
.
А
чим
мајстор
Диша
одмахну
руком
и
изиђе
из
дућана
,
Јанићију
се
још
више
разведри
,
прихвати
газдину
песмицу
и
,
онако
уз
посао
,
запева
гласно
и
јасно
да
се
по
целоме
дућану
хорило
.
Јутро
необично
пријатно
.
Читав
низ
разапетих
ћепенака
кроз
криву
и
тесну
улицу
на
Зереку
и
Бит-пазару
румени
се
у
јутарњем
зраку
;
па
и
сав
послени
свет
,
који
се
око
ћепенака
тамо
и
амо
муваше
,
чинио
се
мајстор-Диши
,
да
је
баш
данас
нарочито
расположен
,
чинило
му
се
као
да
га
сваки
познаје
и
честита
му
на
тако
красном
успеху
,
што
га
је
јуче
на
„
гледању
“
и
прстену
код
своје
испрошенице
добио
.
—
Иде
ситно
,
у
колико
му
то
допушташе
његова
облина
,
избегава
да
се
са
познатима
састане
,
од
стида
,
да
му
на
улици
не
честитају
;
а
ако
га
ко
на
улици
и
заустави
,
он
се
брзо
опрашта
и
изговара
да
мора
журити
,
па
онда
још
више
уситни
,
само
да
би
што
пре
замакао
за
сокачић
,
у
коме
му
станује
кум
Дума
.
—
Јанићије
већ
довршио
један
посао
,
па
почео
да
отпасује
кајиш
с
колена
,
кад
у
дућан
завири
Лепосава
тетка-Мацина
.
—
—
Шта
ћеш
?
Запита
је
Јанићије
.
—
Је
ли
ту
чика-Диша
?
—
Шта
ће
ти
?
—
—
Зини
,
да
ти
кажем
!
—
одговори
Лепосава
,
па
како
је
дошла
ближе
Јанићију
,
ухвати
крај
од
кајиша
,
који
му
је
још
био
скопчан
око
колена
,
и
поче
га
са
смејом
вући
по
дућану
.
Јанићије
онако
на
једној
нози
скакуће
за
њом
и
виче
да
пусти
,
а
она
се
све
више
церекала
,
те
га
не
пусти
све
докле
се
Јанићије
не
саплете
и
паде
потрбушке
насред
дућана
.
—
У
том
јој
се
и
кајиш
измаче
из
руку
,
те
кад
виде
како
Јанићије
скочи
љутито
,
наже
из
дућана
и
кад
подобро
одмаче
застаде
и
поче
му
пркосити
.
Јанићије
жив
да
се
изеде
;
није
пристао
да
напусти
дућан
,
па
да
је
појури
,
ни
да
је
опет
остави
,
да
му
се
онако
смеје
.
—
Ово
девојче
,
коме
је
тада
могло
бити
дванаест
година
,
није
могло
никада
да
прође
с
миром
,
а
да
га
не
зачикне
на
ма
који
начин
.
Али
јој
ни
Јанићије
није
остајао
дужан
;
толико
пута
изненада
би
је
дохватио
шаком
,
те
је
она
често
више
од
њега
примала
,
него
ли
што
га
је
задужила
.
Да
ли
је
то
била
узајамна
мржња
или
несташлук
детињи
(
јер
ни
Јанићију
не
беше
више
од
петнаест
година
)
,
то
се
не
би
могло
утврдити
тако
на
пречац
.
Главно
је
,
да
су
једно
другоме
вазда
пакостили
;
често
би
се
пута
,
она
рашчупаних
коса
и
плачући
а
он
сав
изгребан
,
вратили
са
чесме
кућама
.
Али
се
ни
после
тога
не
остављаху
на
миру
,
него
тражише
на
ново
прилике
,
да
се
расправе
.
И
овога
часа
Јанићије
већ
беше
одмерио
оком
даљину
,
те
се
реши
да
,
бар
за
часак
,
остави
дућан
на
комшијама
,
а
он
да
тркне
за
њом
,
кад
га
одједаред
изненади
појава
мајстор-Дишина
.
Ваљда
се
Дишин
шегрт
не
би
толико
забленуо
ни
пред
голом
турском
сабљом
,
као
овога
пута
пред
појавом
мајстор-Дишином
.
Није
то
било
од
каквога
страха
,
већ
од
оне
изненадне
промене
,
што
је
угледа
на
целој
појави
.
Сав
мајстор
Диша
изгледао
му
је
чисто
као
претучен
;
једва
се
вукао
и
стењао
,
а
са
лица
сливале
се
крупне
грашке
зноја
,
што
би
за
здрава
човека
било
много
и
на
највећој
летњој
припеци
,
а
камо
ли
на
овако
благом
пролетњем
сунцу
.
Бик
стао
насред
дућана
,
па
гледа
разрогачено
у
свога
газду
.
Мајстор
Диша
стоји
према
њему
,
пипа
се
по
појасу
и
све
хоће
нешто
да
каже
своме
шегрту
,
али
,
кад
расклопи
уста
,
грло
му
се
стегне
,
па
ни
да
прослови
.
—
Јанићију
дође
тежак
овакав
положај
,
па
се
усуди
да
запита
.
—
Газда
,
да
ли
да
ти
донесем
хладне
воде
?
—
На
!
—
простења
Диша
и
иза
појаса
извади
један
прстен
,
па
га
пружи
Јанићију
.
Јанићије
узео
прстен
и
чека
,
шта
ће
мајстор
Диша
наредити
,
али
овај
сео
на
пањ
,
брише
рукавом
зној
и
по
који
пут
тако
застење
,
као
тешки
болесник
кад
га
болови
спопадну
.
Јанићије
види
да
се
нешто
страшно
десило
,
па
се
чисто
смрзао
,
држи
прстен
у
руци
,
премеће
га
и
загледа
и
очекује
,
неће
ли
му
газда
казати
,
где
и
коме
да
га
однесе
.
—
Носи
!
—
јекну
као
иза
сна
мајстор
Диша
—
Носи
,
да
га
не
гледам
више
!
Јанићије
се
окрете
вратима
и
збуњено
застаде
на
самоме
прагу
.
—
Ето
,
носим
,
газда
;
ама
,
куда
да
га
носим
?
—
Њој
!
Да
га
њој
даш
...
натраг
...
То
ми
не
треба
...
Реци
:
ево
ти
!
Мајстор
Диша
неће
да
зна
ни
за
шта
више
.
Отрча
Јанићије
,
а
Мајстор
Диша
остаде
сам
.
Тако
је
неко
време
ћутао
и
отирао
зној
,
а
мало
за
тим
устаде
,
с
муком
се
довуче
до
собичка
,
који
служаше
за
стовариште
еспапа
,
а
у
исто
време
и
као
ноћиште
Јанићијево
,
па
се
прући
по
миндерлуку
и
тек
сада
започе
наизменце
стењати
и
уздисати
.
Пуче
глас
по
комшилуку
,
да
је
Диша
вратио
прстен
.
С
почетка
се
и
веровало
и
није
:
али
када
тетка
Маца
,
која
је
тога
дана
обишла
већ
неколико
породиља
,
потврди
,
поче
се
на
све
стране
нагађати
,
шта
је
томе
узрок
.
Разуме
се
,
да
је
било
сијасет
прича
и
узрока
;
свака
жена
причала
је
,
како
је
чула
од
друге
,
а
уз
то
је
,
да
би
догађај
био
што
потпунији
,
описивала
све
појединости
које
су
,
како
је
ко
држао
страну
коме
,
бацале
у
тамну
сенку
час
Дишу
а
час
Анастасију
Бенџину
.
У
мало
воде
већи
таласи
,
у
малој
чаршији
већа
узбуна
.
Срби
,
познаници
Дишини
,
држе
страну
своме
Србину
и
бране
га
,
а
Грци
,
пуни
једа
,
што
се
њихова
удовица
тако
јавно
срамоти
,
вичу
на
сва
уста
не
само
на
мајстор-Дишу
него
и
на
кир-Думу
,
што
се
толико
заслепио
,
те
допустио
,
да
се
један
Србин
увлачи
у
њихово
друштво
.
Кир-Дума
је
муке
мучио
;
навукао
себи
беду
на
врат
,
па
сада
не
зна
ни
како
да
се
брани
у
махали
од
својих
сународника
,
ни
како
да
изведе
ствар
,
те
да
се
брука
заглади
.
Мајстор
Диша
се
затворио
у
ону
малу
собицу
,
па
се
жив
од
туда
не
јавља
.
Понеки
од
познаника
Срба
наврати
у
дућан
,
тек
колико
да
из
Дишиних
уста
чује
,
зашто
је
вратио
прстен
;
али
им
Бик
увек
одговори
,
да
газда
није
у
дућану
.
Но
докле
се
,
тога
дана
,
међу
Србима
