!«
»
Бог
и
душа
,
сврнуо
је
с
памети
!
«
повикаше
неки
из
гомиле
.
»
Шта
сврнуо
с
памети
!
«
привикаше
други
;
»
има
тога
мој
брајко
,
те
још
како
!
«
»
Пустите
човека
,
коме
се
суди
,
да
се
исприча
до
миле
воље
!
«
рече
озбиљно
кнез
са
зачеља
.
»
Сврнуо
с
памети
,
велите
?
«
настави
Гавран
.
»
Тада
још
нисам
био
сврнуо
с
памети
.
Пробудих
се
и
најпре
рекох
себи
:
»
море
,
шта
човек
не
снива
?
Слушао
сам
хиљаду
гатки
о
оставама
па
сам
себи
у
сну
испричах
једну
такву
гатку
.
«
Него
опет
копкало
ме
да
видим
има
ли
плоча
на
седамнаестом
кораку
.
Одмерих
и
нађох
густу
маховину
,
а
под
њом
плочу
од
камена
.
Почупах
маховину
рукама
,
ножем
опсекох
плочу
са
свих
страна
,
подигох
је
не
без
муке
.
Испод
ње
беху
две
ћерамиде
,
испод
ћерамида
лонац
;
у
лонцу
сребрне
аспре
!
«
»
Ама
истину
ли
»
говориш
?
«
повикаше
сељани
са
више
страна
.
»
Протрех
очи
;
уштинух
се
десном
руком
за
леву
мишицу
.
Јест
,
бејах
будан
и
то
су
аспре
што
се
беле
!
Заграбих
руком
и
сасух
две
три
прегрши
у
недра
!
Почех
да
се
тресем
као
да
ме
грозница
ухвати
;
учини
ми
се
да
ми
се
по
недрима
размилише
хладне
гује
и
акрепи
;
утекох
из
пећине
на
поље
.
Сунце
већ
беше
огрануло
.
Огрејах
се
и
дођох
себи
;
охрабрих
се
и
обвеселих
видев
пуна
недра
сребра
.
Вратих
се
у
пећину
,
подигох
све
до
последње
аспре
и
одох
кући
пун
радости
,
Да
вам
не
дужим
!
Ђаво
ми
рече
:
»
ниси
ваљада
луд
да
носиш
калуђерима
,
који
и
онако
имају
свачега
доста
?
«
Не
однесох
новце
цркви
,
него
подигох
кућу
и
купих
земље
.
Жена
ми
говораше
:
»
Море
однеси
бар
пола
цркви
,
да
ти
се
не
освети
Бог
!
«
Не
послушах
је
.
Како
знате
она
умре
на
пречац
,
а
ја
остах
сам
.
Понех
се
и
побеснех
мало
,
али
још
не
сврнух
с
памети
.
Једнога
дана
случајно
ударих
на
поток
Липавицу
,
и
видех
Иконију
како
с
још
неким
женама
бели
платно
.
Склоних
се
мало
иза
једне
тополе
,
и
гледах
је
:
Што
је
дуже
гледах
,
све
се
више
губих
.
Рекох
себи
:
»
ову
жену
као
да
није
сељанка
родила
;
Бога
ми
је
ево
сад
лепша
од
сваке
девојке
у
свој
Топлици
;
а
вредна
је
и
паметна
је
;
удовица
је
,
удовац
сам
што
да
се
не
узмемо
?
!
«
Од
тога
часа
померих
памећу
!
Врзох
се
око
ње
као
сенка
њена
.
Слах
јој
и
моју
и
њену
женску
родбину
.
Слах
јој
и
друге
умољенице
.
Замолих
и
оца
Никодија
,
и
хтедох
цркви
да
повратим
половину
од
оставе
.
Али
све
узаман
!
Дочеках
је
с
ову
страну
Липавице
;
видох
је
како
гази
поток
;
заклињах
је
да
ме
не
убија
.
Она
ме
одгурну
,
и
ја
падох
сотони
у
наруч
.
Колико
ми
је
дотле
мила
била
,
толико
је
од
тога
часа
омрзнух
.
Мишљах
да
је
предсретнем
,
па
да
јој
бело
грло
зубма
прекољем
и
да
се
крви
њене
напијем
.
Али
ми
сотона
шапну
»
Море
то
није
ништа
!
та
сласт
за
кратко
траје
Слађе
је
да
је
из
дана
у
дан
гледаш
како
се
вије
као
кукавица
!
«
И
онда
ме
нечастиви
научи
шта
да
радим
!
«
Ту
се
Гавран
заустави
.
Загледа
се
преда
се
у
земљу
и
поћута
.
Цео
збор
ћуташе
муком
као
да
је
у
цркви
.
»
Казуј
све
право
по
истини
,
о
мање
ти
је
!
«
ободраваше
кнез
Гаврана
.
»
И
хоћу
кнеже
!
«
рече
Гавран
.
»
Знам
да
умрети
морам
,
нека
вам
се
исповедим
као
на
последњем
часу
!
«
И
онда
,
истина
овде
и
онде
запињући
и
с
натегом
,
исприча
овако
:
»
Отидох
санџак-
бегу
у
Прокупље
.
»
У
нашем
селу
,
«
рекох
му
,
»
има
једна
млада
удовица
тобож
сељанка
,
а
није
него
од
старога
властелинскога
рода
;
ми
сељаци
који
то
знамо
,
кријемо
ту
народну
тајну
;
али
бадава
крити
,
да
је
само
видиш
одмах
би
познао
.
А
да
јој
видиш
синчића
од
седам
година
,
твоје
соколове
очи
,
честити
беже
,
прозреле
би
одмах
Оџаковића
,
који
је
рођен
да
буде
велики
човек
.
Ја
сам
твој
човек
,
и
што
имам
хлеба
једем
га
у
царево
и
у
твоје
здравље
.
Слушам
шта
сељани
о
том
детету
говоре
,
и
видим
да
се
за
њ
везују
пусти
снови
луде
раје
.
Знам
да
нема
силе
која
би
кадра
била
царевину
да
уздрма
;
али
је
грехота
да
луда
раја
једнога
дана
узаман
гине
и
да
ти
с
њоме
муку
мучиш
.
Буди
отац
сиротињи
,
и
веран
слуга
царев
:
пошљи
малог
Оџаковића
у
Стамбул
,
нека
се
за
рана
научи
да
служи
цару
и
царевини
!
«
—
»
У
добри
час
,
верна
рајо
!
«
рече
ми
санџак-
бег
;
»
неће
ти
на
јалово
бити
.
Валах
и
онако
има
по
више
година
како
не
дизасмо
децу
у
овом
вилајету
.
Време
је
да
проберемо
јуначко
семе
за
царску
ордију
!
«
Препадох
се
и
рекох
:
»
Немој
тога
чинити
,
честити
беже
,
уцвелићеш
рају
,
а
велика
ти
фајда
бити
неће
,
јер
су
махом
крџава
деца
у
сиротиње
од
последњих
година
.
Него
пошљи
по
ово
једно
!
Ако
уцвелиш
кога
,
биће
само
једну
жену
.
Плакаће
,
па
ће
се
окренути
,
наћи
мужа
и
утешити
се
!
«
»
Ето
!
«
настави
Гавран
уздахнув
тешко
;
»
Ето
,
овако
је
било
.
Не
смем
да
призивљем
Бога
и
Св
.
Јована
за
јемце
,
али
ми
верујте
,
да
нисам
ни
помишљао
да
може
да
изађе
на
ово
како
је
изашло
!
да
ће
робље
да
се
одводи
,
да
ће
крв
да
се
пролије
и
да
ће
света
црква
да
изгоре
.
У
зао
час
хтедох
да
се
осветим
Иконији
,
за
коју
мишљах
негда
да
ми
дом
као
сунце
греје
.
Али
ето
,
у
место
једне
грудве
снега
,
пала
је
на
мене
планина
од
леда
и
претисла
ме
грешника
.
Ето
шта
учиних
и
од
себе
и
од
вас
.
Право
је
да
ме
уморите
!
«
Гавран
паде
на
колена
и
поче
да
целива
земљу
вичући
:
»
Опрости
ми
,
земљо
!
Опрости
ми
!
«
Светина
око
њега
и
око
суда
,
која
је
дотле
била
мирна
да
је
једва
дихала
,
сада
се
уздрма
као
тежак
талас
,
па
с
виком
писком
и
псовком
навали
на
Гаврана
да
га
жива
раскине
.
Изгруваше
га
,
и
крвава
у
лицу
дигоше
га
на
руке
,
да
га
изнесу
на
чистину
.
Харамбаша
Стојан
скочи
,
те
са
својим
хајдуцима
ишчупа
несрећника
из
руку
разјарених
сељака
.
Стојан
им
викну
љутито
својим
громким
гласом
:
»
Ако
ћете
тако
,
што
ће
вам
суд
?
А
кад
нећете
суд
где
ће
да
се
нађе
правда
?
«
Светина
се
стиша
и
суд
узе
да
суди
.
У
брзо
се
свих
дванајест
најстаријих
домаћина
сложише
да
за
овако
страшну
кривицу
Гавран
треба
главом
да
плати
.
Кнез
устаде
и
каза
Гаврану
како
суд
нађе
.
»
Право
је
«
викну
Гавран
;
»
само
вас
молим
за
брзу
смрт
.
Мозак
ми
је
узаврео
од
вриске
жена
и
прштања
манастирског
пожара
.
Спасите
ме
од
ових
мука
!
«
Сад
настаде
питање
каквом
смрћу
да
се
несрећник
умори
.
Да
се
убије
из
пушке
,
или
закоље
ножем
,
или
умлати
мотком
,
или
обеси
,
не
бејаше
доста
светини
.
То
би
таман
било
да
му
се
учини
милост
за
коју
он
и
моли
.
Него
њега
треба
на
лаганим
мукама
уморити
.
Неко
из
гомиле
,
и
то
једна
жена
помену
најпре
двојици
тројици
око
себе
,
а
ови
изнеше
пред
суд
,
уз
одобравање
светине
,
те
и
суд
пресуди
овако
:
Да
се
Гаврану
,
за
његов
грозни
злочин
,
испеку
најпре
жиле
под
коленима
и
то
усијаним
камењем
из
потока
,
на
коме
је
Иконију
из
прикривка
гледао
;
да
се
онда
као
богаљ
баци
у
пећину
где
је
оставку
предигао
,
па
да
се
ту
остави
да
од
глади
и
жеђи
полагано
скапље
или
да
га
горски
вуци
жива
поједу
.
Кућа
да
му
се
до
темеља
спали
;
земљу
да
нико
не
прихвата
за
седам
година
,
нека
у
трње
зарасте
,
а
после
нека
је
село
предузме
и
сиротињи
подели
.
Ова
се
казна
истога
дана
над
несрећником
извршила
.
Пред
вече
тога
дана
дођоше
жене
,
те
причаше
Иконији
и
Чича
Сими
све
шта
је
и
како
је
било
:
како
је
Гавран
из
гласа
кумио
да
му
жиле
потколенице
не
пеку
,
како
је
запомагао
и
од
бола
рикао
кад
су
му
усијано
камење
под
колена
метали
,
како
је
најпосле
обамр’о
,
и
како
су
га
ваља
да
већ
мртва
,
однели
на
мртвачким
носилима
у
планину
,
да
га
у
пећину
баце
.
»
Нека
га
,
скотина
једна
,
нека
цркне
!
«
рече
Иконија
горко
.
»
Мене
је
он
на
црње
муке
метнуо
;
он
је
видео
муку
за
неколико
часова
па
свршио
,
а
ја
остах
да
кукам
без
гроба
а
до
мога
гроба
!
Нека
га
,
скотина
једна
!
»
Из
свога
кута
до
огњишта
,
стари
чича
Симо
,
који
је
ретко
кад
шта
говорио
,
на
велико
чудо
Иконије
и
њених
комшијница
,
промешкољи
се
,
кашљуцне
два
три
пута
,
па
тиха
али
и
прекорно
рече
:
»
Не
ваља
то
тако
,
снахо
!
Не
ваља
се
светити
јер
Бог
је
казао
:
освета
је
моја
!
«
»
Па
то
му
се
Бог
ето
и
осветио
!
На
мукама
ће
липсати
као
бесно
псето
,
а
зверад
ће
му
кости
глодати
!
«
рече
једна
комшијница
.
»
Не
знамо
ми
то
!
«
прихвати
чича
.
»
Пре
ће
бити
да
му
се
сотона
,
коме
је
он
душу
за
аспре
продао
,
осветио
.
Бог
се
друкчије
свети
.
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
Богме
бих
вам
о
томе
могао
много
причати
;
али
нека
не
вреди
!
«
И
онда
чича
Сима
ућута
,
и
ништа
га
више
не
могаше
покренути
да
са
женама
говори
.
Те
ноћи
Иконија
не
могаше
за
дуго
оком
тренути
.
Мишљаше
о
свом
детету
;
премишљаше
шта
ли
ће
од
њега
бити
;
ко
зна
,
можда
су
га
Турци
већ
и
заклали
,
а
ако
нису
,
потурчиће
га
!
»
Еј
,
кукавици
мени
сињој
!
А
моји
снови
,
а
моја
надања
?
!
«
Па
онда
би
јој
се
горка
туга
свом
горчином
својом
окренула
на
оног
несрећника
,
који
је
сву
ту
беду
причинио
.
»
Нека
га
,
нека
још
на
овоме
свету
осети
шта
су
паклене
муке
,
он
,
који
ми
је
живој
срце
ишчупао
,
сунце
ми
помрчао
и
живот
ми
загорчао
!
«
У
том
јој
зазвонише
речи
чича
Симине
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
Мишљаше
о
томе
.
Ако
је
истина
да
је
Бог
казао
,
онда
је
грешно
што
људи
отимљу
од
њега
освету
његову
!
Пред
прве
певце
малко
је
заспала
.
Али
се
брзо
тргла
,
јер
јој
се
приснило
да
види
Гаврана
како
као
корњача
четвороношке
пузи
,
и
да
га
чује
:
како
је
куми
Богом
и
Св
.
Јованом
да
му
да
кап
воде
,
јер
сав
гори
од
жеђи
.
Сутра
дан
Иконија
је
радила
своје
домаће
послове
невесела
и
замишљена
.
Цео
низ
њезиних
горких
осећања
и
црних
мисли
тек
би
се
овда
и
онда
пресецао
речима
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
које
би
јој
громко
зазвечале
.
И
сад
јој
се
чинило
,
да
те
речи
више
не
говори
чича
него
да
јој
их
ветар
доноси
из
оне
пећине
у
планини
.
Опет
сама
себи
говораше
:
»
Ако
је
тако
,
онда
не
ваља
оно
што
село
учини
!
«
И
другу
ноћ
не
могаше
Иконија
да
заспи
дуго
и
дуго
.
Преврташе
се
немирно
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
Комарац
један
облеташе
њено
милокрвно
лице
и
зујаше
јој
некакву
дугу
а
жалостиву
песму
.
»
Шта
ли
ми
ти
тако
тужно
причаш
?
«
питаше
га
Иконија
склапајући
своје
дуге
трепавице
,
па
,
слушајући
пажљиво
његово
танко
извијање
,
заспа
.
И
опет
у
сну
чу
како
Гавран
изнемоглим
гласом
виче
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
!
«
Пође
к
пећини
,
кад
тамо
седи
на
камену
старац
,
бео
као
овца
,
па
чита
велику
једну
књигу
оковану
у
злато
као
евангеље
.
Кад
је
опази
,
он
поче
да
чита
гласно
,
реч
по
реч
:
»
Освета
...
је
...
моја
!
рече
Господ
!
«
Сваку
реч
старац
изговараше
све
то
јачим
гласом
,
планина
прихваташе
сваку
реч
громкијим
одзивима
,
док
се
ови
не
сложише
у
праву
грмљавину
.
Кад
и
последњи
јек
у
даљини
издахну
,
онда
Иконија
опет
зачу
самртнички
шапат
Гавранов
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
...
за
живот
и
здравље
твога
Ивана
!
«
Иконија
се
пробуди
и
устаде
.
Насу
уља
у
кандиоце
пред
Иконом
Св
.
Петке
,
запали
га
и
помоли
се
Богу
да
јој
помогне
.
Изађе
на
двор
и
виде
да
је
близу
свитање
.
Узе
у
торбицу
једну
погачу
,
црна
лука
и
сира
,
привеза
је
себи
на
плећа
;
у
једну
руку
узе
чутурицу
с
вином
,
а
у
другу
крчаг
и
—
пође
право
у
планину
к
пећини
Гаврановој
.
Имало
је
скоро
сахат
хода
до
пећине
.
Док
на
једном
извору
у
шуми
наточи
крчаг
водом
и
док
стиже
пред
пећину
,
беше
већ
лепо
свануло
.
Застаде
мало
и
прислушкиваше
.
Заиста
,
сад
ово
већ
није
био
сан
,
него
на
јави
чу
како
Гавран
јечи
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
!
«
Иконија
се
прекрсти
па
уђе
унутра
.
Гавран
се
у
једном
куту
савио
беше
у
клупче
па
тешко
дихаше
.
Ватра
му
беше
подузела
образе
;
сув
језик
беше
исплазио
.
Иконија
извади
из
шаренице
један
убрус
,
добро
га
покваси
водом
из
крчага
,
положи
га
несрећнику
на
главу
и
суну
му
кап
вина
у
отворена
уста
.
Он
се
устави
у
јечању
;
с
муком
и
полагано
отвори
очи
,
гледаше
је
дуго
и
дуго
,
и
очевидно
не
могаше
је
познати
.
.
Кад
му
она
после
кратког
времена
опет
суну
мало
вина
у
уста
,
он
облизну
своје
суве
усне
,
па
с
муком
и
с
промуклим
гласом
промуца
:
»
Ти
си
...
божји
...
анђео
!
«
Иконији
је
срце
било
пуно
тегобе
,
па
ни
једне
речи
не
проговори
.
Остави
поред
њега
крчаг
с
водом
,
чутуру
с
вином
,
и
све
друго
што
беше
донела
и
изађе
из
пећине
.
Кад
дахну
мирисом
,
којим
шума
у
зору
дише
,
срце
јој
живље
закуца
.
Осети
како
је
обузе
нека
нежна
раздраганост
.
Чињаше
јој
се
ова
шума
као
нека
велика
,
тамјаном
окађена
црква
,
и
као
да
озго
са
небеског
плавог
кубета
мајка
божја
на
њу
гледа
.
»
О
мајко
божја
«
,
шапуташе
Иконија
;
»
о
Мајко
божја
,
која
си
и
сама
на
овоме
свету
уцвељена
била
,
ако
је
добро
ово
што
учиних
,
нека
је
за
здравље
моме
Иви
ако
је
у
животу
,
а
нека
му
је
за
душу
ако
у
животу
није
!
«
Сутра
дан
,
опет
пред
зору
,
Иконија
је
однела
у
пећину
стару
једну
поњаву
од
кострети
,
и
нешто
крпа
и
тканица
.
Све
је
то
оставила
поред
невољника
,
заједно
с
крчагом
тазе
воде
,
коју
је
у
планини
захитила
.
И
сада
је
Гавран
не
могаше
познати
,
јер
још
трајаше
ватра
у
његовој
глави
и
магла
у
његовим
очима
.
Полазећи
Иконија
,
навали
на
улаз
од
пећине
нешто
камења
и
пањева
,
да
не
би
зверад
унутра
улазила
.
И
трећи
дан
зором
отиде
Иконија
да
обиђе
богаља
.
Кад
му
донесе
крчаг
воде
са
извора
,
Гавран
је
замоли
,
да
му
га
дода
да
се
напије
.
Кад
се
добро
напи
,
лакну
му
и
разведри
се
,
и
онда
упре
своје
погледе
у
њу
.
Не
могаше
да
верује
,
да
је
то
она
.
»
Јеси
ли
ти
то
,
Иконијо
,
или
ме
очи
моје
варају
?
«
рече
.
Она
му
ништа
не
одговори
,
него
га
само
гледаше
.
Гавран
се
с
муком
и
с
јауком
подиже
на
колена
и
паде
на
руке
,
па
четвороношке
полагано
домиле
до
ње
.
Она
се
одмаче
један
корак
натраг
.
Гавран
пољуби
земљу
,
где
је
мало
час
њена
нога
стајала
,
па
зајеча
:
»
Иконијо
,
Бог
ти
дао
и
овога
и
онога
света
,
опрости
ми
кад
си
ми
живот
повратила
,
реци
и
да
ми
прашташ
!
«
»
Ја
те
жедна
напојити
могу
,
ја
те
гладна
нахранити
могу
,
ал
’
ти
,
Гавране
,
никад
опростити
не
могу
!
Него
кажу
,
који
знају
,
да
је
Бог
рекао
:
»
освета
је
моја
!
«
Моли
му
се
,
да
ти
се
он
не
свети
!
«
говораше
Иконија
озбиљно
и
тужно
.
.
»
Теби
сам
,
жено
,
згрешио
више
него
Богу
!
Али
јесте
,
ево
видим
,
Бог
ми
се
свети
.
Његова
освета
није
као
људска
.
Ево
ме
да
се
патим
у
пећини
,
одакле
је
моја
грешност
као
поток
потекла
.
И
ево
ми
се
он
кроз
тебе
свети
,
јер
ми
кроз
тебе
добра
чини
.
Нека
је
слава
Богу
,
који
је
дао
да
има
доброта
женска
!
«
ИВ
РИЗВАН
-
БЕГ
И
ХУСЕЈИН
-
АГА
Међу
дивним
дворовима
на
Боспору
,
има
-
један
који
се
зове
:
Аденистан
.
Чувен
је
био
са
лепоте
многих
својих
ћошака
растурених
по
луговима
од
најлепших
дрва
,
што
их
Анадолија
и
Румелија
имају
.
У
пространоме
парку
његовом
било
је
грмова
са
Балкана
,
четинара
с
Дурмитора
,
јасенова
с
Копаоника
,
липа
из
Македоније
,
кестенова
из
Руменлије
,
кедрова
са
Ливана
,
кипреса
из
Анадолије
.
Цветне
баште
попрскиване
водоскоцима
и
напајане
поточићима
,
који
из
мраморних
чесама
потицаху
,
беху
прошаране
шумицама
од
поморанџи
,
лимунова
и
неранџи
.
Међу
дрвљем
било
је
намештено
хиљаду
великих
кавезова
са
птицама
свакојаким
,
од
малог
царића
па
до
орла
камењара
;
док
се
јата
голубова
и
грлица
лепршаху
у
сунчевом
зраку
под
плавим
небом
,
а
славуји
у
слободи
певаху
,
како
је
слатко
ропсто
љубави
.
На
једној
од
главних
стаза
,
које
су
од
великог
дворца
водиле
к
обали
морској
,
између
свака
два
поморанџина
дрвета
,
стојало
је
привезано
златним
ланчићима
а
на
сребрним
пречагама
стотине
папагаја
шаренога
перја
,
који
су
шетаоце
поздрављали
персијским
стиховима
,
арапским
наводима
из
корана
и
турским
пословицама
.
О
самом
великом
дворцу
причало
се
да
му
по
лепоти
и
по
богаштини
мало
равних
има
.
Зидао
га
је
још
Махмуд
-
паша
Михал
-оглу
,
песник
,
велики
везир
и
зет
султана
Мехмеда
,
који
је
Цариград
освојио
.
Сазидао
га
је
благом
,
које
му
је
дошло
као
његов
део
од
богате
плени
цариградске
.
У
томе
је
двору
он
искупљао
око
себе
и
частио
песнике
из
Перзије
,
Мисира
и
Анадолије
,
и
учене
хоџе
и
улеме
из
све
турске
царевине
.
Како
је
Махмуд
-
паша
,
као
песник
носио
име
»
Адени
«
,
то
се
и
његов
овај
дворац
прозвао
»
Аденистан
«
.
Султан
Ибраим
поклонио
је
Аденистан
своме
зету
Ризван
-
бегу
,
кад
му
је
кћер
Мејриму
за
жену
дао
.
Ризван
-
бег
се
,
као
врло
млад
јаничар
при
освајању
Багдада
од
Перзијанаца
у
толикој
мери
одликовао
,
да
је
велики
везир
Ахмед
-
паша
јавно
признавао
да
се
само
његовом
личном
јунаштву
и
његовој
окретности
има
захвалити
што
је
турско
оружје
победило
.
По
повратку
с
војне
,
султан
га
узме
у
сарај
за
свог
Силиктар-
агу
.
То
се
високо
дворско
достојанство
свагда
давало
најлепшем
међу
младим
јунацима
турске
војске
.
И
сви
су
Турци
признавали
,
да
никоме
није
лепше
приличило
,
да
на
своме
рамену
,
а
испред
цара
носи
сјајну
сабљу
цареву
,
која
се
на
сунцу
од
силног
драгог
камења
гледати
није
дала
,
него
што
је
то
приличило
новоме
Силиктар-
аги
,
сиво-оком
Ризван
-
бегу
,
крока
господскога
,
витког
струка
а
високог
раста
.
Како
је
и
где
је
најмлађа
кћи
царева
видела
младог
Силиктара
,
то
само
она
и
Ризван
-
бег
знају
.
Али
тек
Мејрима
,
коју
је
Султан
као
најлепше
и
најбистрије
своје
дете
мазио
,
једнога
дана
кад
јој
цар
помену
о
удадби
,
просто
и
јасно
рече
цару
,
да
је
о
јунаштву
и
о
доброти
Ризван
-
бега
толико
слушала
,
да
већ
не
може
срећна
бити
,
ако
јој
га
султан
не
поклони
.
Тако
је
Ризван
-
бег
постао
зет
царев
,
везир
царев
и
господар
од
дивнога
Аденистана
.
Свадба
се
његова
обавила
са
свечаностима
и
раскоштвом
,
о
којима
се
на
широко
и
на
далеко
по
свој
царевини
чуда
причаху
,
и
о
којима
су
јелчије
читаве
књиге
у
Франкистан
писале
.
Но
једно
месец
дана
после
те
свадбе
,
јави
се
у
конаку
новога
везира
стари
један
Јаничар
.
Каза
капуџи-баши
да
се
зове
Хусејин
,
да
је
чорбаџија
Доганџија
које
чувају
стари
Сарај
у
Једрену
,
и
да
је
дошао
у
Стамбол
само
зато
,
да
са
царевим
везиром
Ризван
-
бегом
проговори
две
три
речи
у
четири
ока
.
Кад
капуџи-
баша
поднесе
овакав
извештај
Ризван
-
бегу
,
овај
заповеди
да
му
Јаничара
одмах
у
селамлик
доведе
.
Кад
стари
Јаничар
,
у
жутим
мествама
,
смерно
и
скрушено
наиђе
на
праг
од
селамлика
,
млади
се
везир
диже
са
свога
перзијског
сиџадета
,
пружи
према
старцу
обе
руке
,
притрча
му
,
не
даде
да
темена
,
него
му
по
турски
паде
на
једно
па
на
друго
раме
,
и
рече
:
»
Од
толиких
радости
којима
ме
је
Алах
(
нека
му
је
слава
!
)
обасуо
,
ова
данас
није
најмања
!
О
,
мој
добри
Лала
,
о
мој
стриче
и
први
учитељу
,
добро
си
ми
дошао
!
«
И
поведе
га
за
руку
и
посади
поред
себе
на
сиџаде
.
Старац
са
учтивошћу
правог
Турчина
,
даде
се
водити
и
посадити
као
да
је
дете
;
али
чим
му
везир
пусти
руку
он
се
диже
на
ноге
,
одмаче
се
са
сиџадета
и
са
највећим
страхопоштовањем
удараше
темена
младоме
везиру
,
и
стаде
као
кип
с
рукама
на
прса
прекрштеним
.
»
Не
,
не
,
није
друге
,
мој
добри
Лала
,
већ
да
поред
мене
седнеш
!
Ово
је
твоја
кућа
.
Пре
него
ме
је
цар
(
коме
нека
се
слава
без
краја
множи
!
)
обасуо
милостима
,
ја
сам
прву
милост
у
тебе
нашао
.
Од
тебе
сам
научио
да
пушком
бијем
,
сабљом
да
сечем
и
копљем
да
погађам
.
Без
тебе
Ризван
данас
не
би
био
царев
везир
!
«
«
Био
би
ти
царев
везир
и
кад
цар
не
би
хтео
,
јер
то
тако
стоји
у
твојој
звезди
записано
!
«
рече
Хусејин
мирно
и
поуздано
.
Кад
чусмо
у
Једрену
,
рекох
орта-баши
:
Знао
сам
да
ће
да
буде
.
Пусти
ме
да
идем
да
га
видим
;
и
ако
сам
позни
и
последњи
,
опет
да
му
срећу
зажелим
!
Имам
за
њ
и
поклон
,
малечак
и
сиротињски
,
али
је
у
мога
везира
срце
велико
и
господско
,
па
ће
да
га
прими
од
Хусејина
!
«
Хусејин
се
опет
подиже
на
ноге
.
Извади
иза
црвеног
кожног
силава
нешто
у
зелену
шамију
завијено
;
размота
ту
шамију
,
извади
из
ње
један
румени
јаглук
посут
шљокицама
сребрним
и
златним
;
разви
и
јаглук
и
извади
из
њега
нешто
у
саде
свилу
,
танку
као
паучина
,
завијено
.
Кад
поче
и
то
великим
и
грубим
својим
прстима
да
развија
,
руке
му
задркташе
,
виде
да
не
може
да
развије
,
па
са
најдубљим
поштовањем
ниско
погнут
приђе
младом
везиру
,
положи
му
на
колено
ону
танку
свилену
тканицу
,
и
опет
се
натрашке
узмаче
неколико
корачаја
,
па
с
прекрштеним
рукама
ћуташе
и
гледаше
пред-а-се
.
Ризван
-
бег
зачуђен
погледа
на
старог
Јаничара
,
па
на
ону
тканицу
.
Размота
саде-свилу
и
из
ње
извади
једно
парче
врло
танког
платна
.
На
једном
крају
то
парче
беше
опточено
шареним
везом
,
у
коме
се
плаве
звезде
и
црвени
крстићи
везиваху
у
ланац
златним
гранама
од
рузмарина
.
Златан
конац
беше
поцрнео
и
позеленио
,
али
плави
и
црвени
конци
беху
још
једнако
живе
боје
Једна
страна
ове
крпе
не
беше
порубљена
;
из
ње
вишаху
конци
неправилно
,
као
да
је
цело
парче
било
оцепљено
.
»
Шта
је
ово
,
Лала
?
«
питаше
везир
подигнув
у
вис
онај
комадић
платна
и
не
скидајући
ока
с
њега
.
Кад
смо
те
отимали
од
твоје
мајке
,
ухватио
си
се
обема
рукама
за
њен
десни
рукав
;
тргох
те
од
ње
и
однесох
те
у
моме
наручју
,
а
ти
стегао
у
ручицама
ово
парче
од
рукава
њеног
.
Не
могох
дуго
и
дуго
да
заборавим
поглед
,
којим
ме
је
твоја
мати
погледала
кад
на
земљу
паде
.
Ево
и
сад
(
па
Јаничар
састави
трепавице
)
кад
очи
склопим
видим
њене
очи
!
Узех
од
тебе
ово
парче
и
чувах
га
као
амајлију
.
Сиромах
сам
да
ти
радост
моју
богатим
поклоном
покажем
.
Рекох
да
ти
носим
ову
амајлију
!
«
Ризван
скочи
на
ноге
.
Уздрктаним
рукама
беше
раширио
оно
парче
од
рукава
своје
матере
.
Гледаше
га
раширеним
зеницама
,
као
да
полагано
сриче
тајне
реченице
у
ономе
везу
.
Па
онда
га
подиже
у
вис
,
са
поштовањем
,
у
које
се
мешала
љубав
и
побожни
страх
,
претисну
га
на
своје
чело
,
па
на
своја
уста
,
па
на
своје
срце
,
и
опет
на
своја
уста
.
Приђе
опет
к
старцу
,
загрли
га
,
извади
иза
свога
свиленога
паса
па
у
његов
силав
задену
танак
један
черкески
нож
,
којега
златне
корице
беху
посуте
смарагдима
,
а
којега
дршка
од
слонове
кости
беше
упрскана
туркизима
,
рубинима
и
брилијантима
.
Поведе
старца
за
обе
руке
и
посади
га
на
своје
место
,
а
сам
се
спусти
поред
њега
.
Старцу
се
наводнише
очи
,
и
гладећи
седу
своју
браду
руком
,
понављаше
тихо
по
неколико
пута
:
»
Алах
акбар
!
...
Алах
акбар
!
...
Велики
је
Бог
!
«
Ризван
метну
оно
парче
рукава
у
своја
недра
па
рече
;
»
Ти
памтиш
све
како
је
било
!
?
Док
си
био
наш
уста
у
Сарају
,
никад
ми
ништа
помињао
ниси
!
«
»
Таква
је
стара
царска
заповест
.
Ич-оглани
не
треба
да
знају
за
завичај
и
за
родбину
.
Цар
је
њихов
родитељ
,
шатор
је
њихов
завичај
а
јунаку
је
доста
да
у
сабљи
својој
има
сестру
.
Ти
си
царев
везир
.
Великаш
треба
да
има
и
велико
срце
.
Ти
си
га
имао
и
пре
него
си
великаш
царев
постао
.
Сад
не
квари
ништа
да
знаш
:
да
ти
је
завичај
Сирф-вилајет
и
да
ти
је
мати
кауркиња
.
Али
каква
кауркиња
?
Сељанка
са
очима
једне
хасеки-
кадуне
!
Кад
те
очупах
од
ње
,
она
паде
,
погледа
ме
крупним
очима
испод
дугих
трепавица
,
пресече
ми
срце
на
двоје
као
нека
оштра
сабља
.
Из
таких
очију
посла
за
мном
прекор
као
зрно
које
не
промаша
.
Чисто
ми
онда
рече
:
Зар
не
знаш
да
сам
везирова
мајка
?
!
«
Млади
се
везир
замисли
дубоко
.
Изгледаше
снужден
и
по
дуго
ћуташе
,
па
ће
онда
рећи
:
»
Мислим
се
нешто
,
да
л
’
је
моја
мати
жива
«
,
Ако
је
жива
,
па
се
мучи
у
сиротињи
док
ја
газим
по
свили
и
кадифи
,
како
ће
то
да
изгледа
пред
Богом
који
све
види
и
све
зна
?
!
«
»
Пре
је
давно
умрла
него
да
је
жива
«
,
прихвати
Хусејин
.
»
Кауркиња
слабо
кад
преболе
кад
јој
царева
рука
срце
ишчупа
!
«
»
Али
ти
не
знаш
да
је
умрла
!
Добри
мој
Лала
,
ево
сад
царевом
везиру
добро
да
учиниш
!
Пођи
у
Сирф-вилајет
,
отиди
у
село
које
знаш
,
распитај
за
њу
.
Ако
је
жива
,
доведи
је
амо
;
ако
је
умрла
,
подај
сиротињи
хиљаду
аспри
и
сагради
чесму
уз
друм
,
нек
жедан
путник
жеђ
гаси
и
нек
каже
:
Бог
да
прости
!
Ево
ти
пет
кеса
за
пут
одовуд
и
одонуд
!
«
Стари
се
Јаничар
диже
,
десном
руком
живо
откуца
темена
и
рече
:
»
Да
идем
!
«
И
одмах
пође
.
Хусејин
-
ага
је
предао
своме
орта-баши
писмену
заповест
Румили-Беглер-
бега
,
да
старог
Јаничара
пусти
да
иде
,
а
да
га
не
пита
куда
.
Пред
полазак
из
Једрена
,
Хусејин
је
имао
дуг
разговор
са
својом
кадуном
,
која
је
била
једна
од
оних
девојака
,
што
их
Турци
на
сабору
код
манастира
Св
.
Јована
узгред
запленише
.
И
пре
је
од
ње
слушао
да
се
мајка
Ризванова
звала
Иконија
,
и
да
је
из
села
Лежимира
у
Топлици
.
Сад
је
све
то
искао
да
му
се
опет
разговетно
каже
,
и
онда
се
крене
пут
Топлице
са
пратњом
од
десет
коњаника
,
и
са
царским
бурунтијама
на
све
санџак-
бегове
и
на
све
паше
.
У
Прокупљу
је
већ
сазнао
да
је
Иконија
жива
.
Једнога
дана
он
са
својом
четом
и
са
још
десетак
коњаника
,
које
му
је
санџак-
бег
од
Топлице
дао
,
и
са
једном
арабом
,
покривеном
зеленим
шаторским
платном
,
падне
пред
судницу
у
Лежимир
.
У
Лежимиру
се
много
шта
изменило
.
Чича
Сима
је
давно
умро
,
умро
је
и
стари
кнез
и
већи
део
оних
домаћина
што
судише
Гаврану
.
Али
Гавран
бејаше
још
жив
.
Био
је
оседио
,
у
лицу
поцрнио
и
вукао
би
се
четвороношке
од
пећине
до
једне
колибе
,
коју
му
на
једном
брежуљку
а
у
сувоти
подигоше
сељаци
.
У
томе
,
што
после
онаквих
мука
,
и
остављен
у
пећини
зверовима
,
оста
жив
,
сељани
гледаше
као
неко
чудо
од
Бога
.
Сам
Гавран
причаше
народу
озбиљно
:
да
му
је
Бог
послао
анђела
,
који
га
је
бистром
водом
расхладио
и
вином
напојио
,
и
који
му
је
проговорио
само
ове
неколике
речи
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
У
самој
ствари
Иконија
му
је
сваке
Суботе
обилазила
његову
живу
гробницу
и
односила
му
нешто
хране
и
вина
.
Сваке
године
на
Ивањдан
,
ишла
је
она
да
се
на
развалинама
цркве
исплаче
и
искука
.
Још
јој
није
било
ни
педесет
година
,
али
је
од
туге
и
од
невоље
пре
времена
оседила
.
Према
густој
а
седој
коси
чудновато
пристајаху
њене
крупне
и
још
једнако
живе
очи
.
На
лицу
,
које
је
сад
вазда
бледо
било
,
владаше
сад
мирна
збиља
,
а
испод
ње
један
тихи
али
тек
видљив
нанос
дубоке
туге
.
И
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
предусретало
је
»
стрину
Иконију
с
љубављу
и
поштовањем
.
На
весеља
није
никад
ишла
,
али
где
год
би
се
десила
болест
или
смрт
у
кући
,
ту
је
Иконија
била
прва
да
помогне
и
саветом
и
радом
,
и
да
одлакша
речима
од
утехе
и
својим
сузама
.
Сад
се
све
село
било
узбунило
доласком
турских
коњаника
и
шарене
арабе
.
Искупише
се
сељани
пред
судницу
,
те
чуше
од
кнеза
да
је
дошла
од
Санџак
-
бега
заповест
:
да
Хусејин
-
аги
без
разговора
предаду
Иконију
да
је
води
у
Стамбол
.
»
И
још
поручује
Санџак
-
бег
«
,
понављаше
кнез
,
—
»
без
разговора
,
вели
,
ако
хоћете
да
вам
глеве
на
раменима
а
слемена
над
главама
остану
!
«
»
А
што
ће
стрина
Иконија
у
Стамболу
?
«
повикаше
сељани
.
»
Ваља
да
треба
цару
!
«
прихвати
Хусејин
-
ага
,
који
је
као
сваки
Јаничар
српски
говорио
.
»
Биће
да
треба
цару
,
кад
царску
заповест
имам
да
је
царевом
везиру
водим
!
«
»
А
што
ће
стрина
Иконија
цару
и
царевом
везиру
?
«
опет
питаху
сељани
.
»
Биће
да
је
цару
жао
«
,
рече
Хусејин
озбиљно
,
»
биће
да
је
цару
жао
да
храни
рибе
морске
девојкама
из
харема
,
па
ће
да
проба
да
их
храни
бабама
кауркињама
!
«
»
Вољан
си
,
аго
,
да
с
нама
шалу
збијаш
!
А
ко
зна
?
Свашта
може
да
буде
у
вас
Турака
!
«
—
одговорише
му
неки
из
гомиле
.
У
том
навалише
и
жене
,
па
с
њима
дође
и
Иконија
,
по
коју
је
кнез
већ
послао
био
.
Казаше
јој
шта
је
и
како
је
.
Иконији
се
стеже
срце
и
за
један
тренут
поста
беља
од
креча
на
дувару
од
суднице
.
Него
се
брзо
прибра
.
»
Немојте
,
народе
,
браћо
и
сестре
моје
,
да
се
бринете
и
буните
,
те
ново
какво
зло
на
село
навлачите
.
Царској
треба
да
се
покоримо
.
Није
ме
страх
да
пред
цара
изидем
,
јер
знам
у
цара
је
правда
.
Њему
ћу
слободно
да
признам
да
сам
хранила
и
вином
појила
горске
хајдуке
,
јер
нас
сиротињу
од
силеџија
,
царевих
одметника
,
бране
.
Ето
од
цара
ме
није
страх
.
Него
се
друго
бојим
,
друго
нешто
,
друго
!
«
и
иконији
грчевито
задркташе
углови
од
усана
и
очи
јој
се
наводнише
.
Привикаше
јој
са
више
страна
да
каже
шта
је
то
друго
.
»
Ево
шта
је
«
,
предузе
Иконија
;
»
бојим
се
да
је
мој
син
,
кога
ми
цар
пре
двадесет
и
толико
година
отео
,
жив
;
ако
је
жив
,
биће
да
је
,
као
и
отац
што
му
беше
,
јуначког
срца
и
плаховит
на
неправду
;
биће
да
се
царевим
везирима
замерио
,
те
су
га
осудили
да
погине
,
а
он
замолио
цара
да
бар
пред
смрт
види
своју
мајку
;
а
цар
,
као
милостив
цар
,
посла
да
се
сужњем
последња
жеља
за
последње
виђење
испуни
!
«
.
Заплака
се
Иконија
,
закукаше
жене
,
диже
се
граја
,
и
кнез
и
Хусејин
-
ага
имађаху
муке
да
је
утишају
.
»
Знаш
,
ага
«
,
рече
кнез
као
да
извини
ову
олујину
,
»
у
нашега
народа
има
пословица
:
не
дао
Бог
детету
што
му
га
мати
зажели
!
«
»
Жена
и
није
свуда
жена
,
али
је
мати
свуда
мати
!
«
рече
Хусејин
благо
.
»
Није
то
друкчије
ни
у
нас
,
који
смо
турске
вере
.
Него
кнеже
и
царева
рајо
има
мени
петнајест
конака
до
Стамбола
.
Ето
нека
се
Иконија
ноћас
спреми
,
па
да
се
сутра
ако
Бог
да
зором
крећемо
!
«
Хусејин
-
ага
,
као
искусан
војник
,
постави
страже
око
села
,
а
кнезу
каза
да
ће
му
главу
својом
сабљом
одрубити
,
ако
би
Иконије
преко
ноћ
нестало
.
Сељани
се
искупише
на
тајни
договор
шта
да
раде
.
Мишљаху
да
пошљу
брзохотце
да
потраже
Милету
,
синовца
Стојана
харамбаше
који
погинуо
беше
,
и
да
га
позову
да
са
својом
четом
одмах
к
Лежимиру
похита
.
Али
им
дође
порука
од
Иконије
,
да
тога
не
чине
.
Не
вреди
да
због
ње
икога
ма
само
глава
заболе
.
У
јутру
дође
Хусејин
-
ага
са
својим
Турцима
и
с
арабом
пред
њену
кућу
.
Иконија
се
ижљуби
са
Макреном
,
на
којој
имаовину
своју
остави
,
са
сељанкама
и
старим
и
младим
,
поклони
се
кнезу
и
домаћинима
,
мољаше
све
да
јој
опросте
ако
се
на
овом
свету
видели
не
би
прекрсти
се
и
седе
у
арабу
.
Кад
већ
изађоше
из
села
,
Иконија
викну
:
»
Аман
,
ага
,
стани
мало
!
Заборавих
нешто
да
мојима
на
аманет
оставим
!
«
Хусејин
устави
своју
чету
и
арабу
.
Викну
сељанима
,
који
издалека
жалостиво
гледаху
за
њима
.
Дотрча
неколико
момака
.
Иконија
подиже
један
крај
платна
,
којим
арњеви
беху
покривени
,
па
викну
:
»
О
,
Ристифоре
и
ти
Миловане
,
душе
вам
кажите
мојој
Макрени
и
кума
Марти
,
а
Бога
ми
реците
и
кнезу
и
свему
селу
:
аманет
вам
онај
невољник
у
планини
;
немојте
да
огрешите
душе
те
да
скапље
од
глади
без
мене
!
Збогом
сад
,
и
нека
вам
је
Бог
и
Свети
Јован
свима
на
помоћи
!
«
В
ИКОНИЈА
У
СТАМБОЛУ
У
главним
улицама
стамболским
,
које
од
старога
сараја
воде
к
џамији
Сулејманији
,
искупила
се
била
светина
у
густим
шареним
гомилама
.
Живи
ланац
од
Јаничара
с
муком
је
издржавао
ове
таласе
од
људи
,
да
не
запљусну
онај
отворени
пут
средином
улице
,
који
се
чувао
слободан
,
да
њиме
султан
са
свитом
својом
у
џамију
прође
.
На
горњем
спрату
у
једној
двокатној
кући
,
седела
је
иза
шимширове
решетке
на
прозору
једна
постара
српска
сељанка
и
једна
још
млада
и
прилично
угојена
жена
по
турски
одевена
.
Сељанка
је
била
Иконија
,
а
пуначка
Туркиња
била
је
кадуна
Хусејин
-
аге
,
која
је
као
Српкиња
девојка
носила
име
Марица
.
Као
робињицу
заплењену
на
сабору
код
Св
.
Јована
,
Санџак
-
бег
од
Прокупља
даде
је
на
поклон
Хусејин
-
аги
.
Хусејин
,
јуначан
Јаничар
а
пуки
сиромах
,
одмах
је
узе
себи
за
жену
и
од
милости
прозва
је
»
Шекер-Мара
«
.
По
годинама
могла
је
бити
кћи
Хусејину
.
Али
она
се
не
могаше
довољно
да
нахвали
Иконији
,
колико
јој
је
стари
Јаничар
добар
.
»
Бога
ми
«
,
рече
,
»
носи
ме
као
мало
воде
на
длану
,
радим
с
њиме
што
хоћу
,
заповедам
му
како
хоћу
,
молим
се
Богу
по
српски
,
чак
ми
је
донео
од
некуд
стару
икону
богородице
;
живим
ти
без
бриге
као
бубрег
у
лоју
!
Ја
га
не
зовем
друкчије
него
»
Караконџул-
ефендија
«
,
а
он
мени
опет
за
то
тепа
:
»
џанум
«
и
»
кузум
«
,
срце
моје
и
јагње
моје
!
«
Сад
су
њих
две
седеле
на
софи
једној
под
прозором
,
па
вириле
кроз
решетку
доле
на
улицу
.
Иза
њих
је
стајао
стари
Јаничар
озбиљан
и
смеран
.
»
Ево
Асас-баше
и
Алај-чауши
,
трче
да
јаве
да
иде
Падишах
.
Отвори
добро
очи
кад
ти
покажем
везира
,
да
га
добро
видиш
,
да
се
не
препаднеш
кад
те
после
пред
њега
изведем
!
«
рече
Хусејин
Иконији
.
»
Баш
се
не
бих
препала
па
да
је
како
страшан
!
«
одговори
Иконија
мирно
;
али
опет
ти
само
мени
њега
покажи
!
«
У
том
прође
једна
чета
чауша
са
шиљастим
црвеним
капама
од
сукна
,
загасито
зеленим
кафтанима
,
без
оружја
и
само
са
дугачким
зеленим
доламама
,
којих
скутови
беху
подигнути
па
за
појас
придевени
,
са
жутим
шалварама
и
црвеним
јеменијама
.
Носили
су
ханџаре
за
црвеним
силавима
,
дуге
пушке
на
раменима
,
а
за
калпаком
по
једну
дрвену
кашику
.
Хусејину
мило
беше
да
их
гледа
.
Срце
му
се
раздрага
па
викну
:
»
А
,
бре
,
синови
цареви
,
аферим
!
«
За
њима
иђаше
једна
чета
»
Бостанџија
«
одевених
и
наоружаних
онако
као
што
су
Јаничари
,
само
што
им
високи
калпаци
беху
од
црвеног
сукна
.
Иза
бостанџија
корачаху
сложно
»
Балтаџије
«
са
скрлетним
доламама
и
белим
турбанима
,
носећи
у
рукама
сребрне
наџаке
.
Па
онда
проведоше
дванајест
доратастих
хатова
из
Курдистана
,
са
позлаћеним
рахтовима
и
седлима
покривеним
међедином
;
двадесет
и
четири
коњушара
,
који
их
водише
,
беху
сви
обучени
у
жуту
чоху
,
а
опасани
стамболским
пасима
од
жуте
свиле
.
Иза
овог
царског
првог
јелека
корачаху
у
ногу
Хербаџије
,
у
скрлетним
доламама
,
а
са
тигровом
кожом
о
левом
рамену
;
у
рукама
ношаху
пушке
са
сребрним
пафтама
,
а
у
силаву
ханџаре
и
пиштоље
све
у
сребро
заливене
.
Па
онда
удари
једна
кита
Спахија
коњаника
.
Не
зна
човек
шта
пре
да
погледа
,
да
л
’
људе
да
л
’
коње
.
Спахије
све
по
лепоти
и
јунаштву
пробрани
,
носили
су
црвене
шалваре
,
зелене
доламе
,
на
прсима
панцире
и
токе
сребрне
;
а
са
десног
рамена
висаше
низ
плећа
стреоник
од
црвене
кадифе
,
златом
извезен
,
пун
стрела
са
левог
рамена
опет
сам
лук
с
тетивом
,
завијен
у
зелену
кадифу
опет
златом
извезену
.
На
глави
ношаху
позлаћене
шлемове
са
белим
ниским
турбаном
око
чела
.
У
десној
руци
држаху
копља
,
а
о
бедрима
ношаху
криве
димискије
.
И
опрема
коњска
била
је
богата
,
све
од
самог
црвеног
ибришима
и
сребра
,
а
седла
им
покривена
у
једних
жутом
,
а
у
других
љубичастом
чохом
,
по
којој
се
пружаху
шаре
од
сребрне
жице
.
Иза
њих
јахаше
Спахи-
баша
на
дивном
арапском
коњу
.
Био
је
одевен
као
и
друге
спахије
само
што
је
се
из
његовог
белог
турбана
,
уз
златни
шлем
,
извијала
висока
бела
перјаница
,
што
му
накит
на
коњу
беше
од
злата
,
и
што
поред
коња
његова
корачаху
по
шест
дечака
са
црним
малим
шубарицама
,
црвеним
доламама
и
жутим
шалварама
.
Удари
други
царски
јелек
:
дванајест
вранаца
са
сребрним
рахтовима
;
о
седла
од
црвене
кадифе
беху
и
с
једне
и
с
друге
стране
обешени
округли
сребрни
штитови
рубинима
искићени
.
Коњушари
,
све
по
два
на
једнога
коња
,
беху
одевени
у
црвену
чоху
са
високим
црвеним
калпацима
са
дугим
кићанкама
а
од
плавог
ибришима
.
Одмах
иза
овога
проведоше
и
трећи
царски
јелек
:
дванајест
као
млеко
белих
арапских
хатова
,
с
густим
и
до
земље
црним
реповима
.
Њихови
рахтови
беху
од
сувог
злата
;
а
о
седла
од
плаве
кадифе
беху
притврђени
златни
штитови
искићени
плавим
сафирима
,
а
коњушари
ношаху
на
глави
беле
калпаке
,
а
поврх
белих
шалвара
плаве
доламе
.
Па
онда
наиђе
Једна
чета
Јаничара
на
коњима
,
са
црвеним
доламама
поврх
зелених
шалвара
,
са
златним
токама
на
прсима
,
са
белим
сарколима
са
златним
первазом
и
златним
челенкама
на
глави
.
Иза
њих
јахаше
на
високом
вранцу
Ага
јаничарски
.
Носио
је
кунтуш
од
зеленог
атлаза
опточен
широким
первазом
од
зибелина
,
антерију
од
истог
таквог
атлаза
с
рукавима
од
белог
атлаза
,
широке
шалваре
од
црвене
чохе
и
жуте
чизме
.
За
свиленим
пасом
имађаше
богато
искићен
ханџар
.
Рахтови
његовога
вранца
беху
све
од
самог
сребра
.
Поред
њега
корачаху
и
с
једне
и
с
друге
стране
по
шест
красних
момака
,
у
јаничарском
руву
,
са
лепо
извезеним
стреоницама
о
плећима
.
»
Гледај
нашег
агу
,
гледај
!
«
викну
Хусејин
Иконији
,
па
је
у
свом
одушевљењу
гурну
не
баш
врло
нежно
.
И
онда
сави
руке
на
прса
и
поклони
се
своме
старешини
,
и
ако
овај
чак
ни
слутити
није
могао
,
да
га
је
иза
оне
решетке
гледао
један
Јаничар
.
Наиђе
за
тим
једна
гомила
кадија
,
хоџа
и
улема
,
са
белим
турбанима
,
зеленим
кафтанима
и
меким
чизмама
од
црног
сахтијана
.
Па
онда
једна
мања
чета
шејика
потомака
Мухамедових
,
са
великим
зеленим
чалмама
.
Иза
њих
заступник
Муфтије
са
белом
чалмом
и
у
белом
кафтану
.
Иза
ових
наступише
риџали
царства
,
аге
од
Дивана
и
од
царској
Сараја
,
кади-аскери
,
беглер-
бези
паше
и
везири
,
све
то
са
сабљама
и
ханџарима
драгим
камењем
окићеним
,
са
турбанима
од
кашмирских
и
хиндустанских
танких
тканица
,
разних
боја
и
разних
облика
неко
у
ћурковима
од
црвене
млетачке
чохе
,
неко
са
кунтушима
и
са
бињишима
од
дибе-тканице
златном
и
сребрном
жицом
испреткане
,
са
зибелинима
,
самурима
и
скупоценим
лисичинама
оперваженим
.
»
Е
сад
,
отварај
очи
и
добро
гледај
!
»
викну
Хусејин
Иконији
;
»
ево
га
наш
везир
!
«
Иконија
наслони
чело
на
решетку
,
па
оштро
гледаше
на
улицу
.
А
срце
јој
поче
живље
да
куца
,
не
знађаше
ни
сама
зашто
,
мањ
ако
није
што
јој
Хусејин
оно
онако
из
ненада
викну
.
Три
млада
момка
,
лична
и
висока
,
у
панцирима
и
са
сребрним
шлемовима
иђаху
у
корак
онај
у
среди
ношаше
копље
са
три
коњска
репа
,
а
она
двојица
поред
њега
забацили
на
рамена
шестоперне
буздоване
.
Иза
њих
корачаху
сложно
дванаесторо
дечака
,
све
по
четворица
у
једној
врсти
.
Беху
обучени
они
у
првом
реду
у
жутој
,
они
у
другом
у
црвеној
,
а
они
у
трећем
у
зеленој
свили
.
Изгледаху
као
жива
башта
од
лалета
.
Иза
њих
на
високом
једном
анадолијском
хату
јабучасте
боје
,
јахаше
леп
млад
човек
.
Његова
долама
од
црвене
кадифе
била
је
тако
богато
златом
извезена
,
да
је
једва
овде
и
онде
кроз
гроздове
и
грање
од
злата
кадифа
провиривала
.
На
прсима
је
носио
златне
токе
;
иза
свиленог
паса
ханџар
,
којега
су
и
корице
и
дршка
биле
смарагдима
и
рубинима
богато
ишаране
.
На
глави
је
носио
златан
шлем
,
обавијен
танком
белом
чалмом
,
из
које
се
спреда
а
изнад
чела
узвијаху
две
челенке
од
драгог
камења
,
у
којима
беху
усађене
перјанице
од
црнога
нојевога
перја
.
Застор
његовог
седла
био
је
од
зелене
кадифе
златом
и
бисером
извезен
.
Узенгије
су
му
биле
од
злата
а
тако
и
дизгини
,
са
којих
је
висило
на
свакој
страни
по
дванајест
кита
од
дробног
бисера
и
толико
од
крупног
мерџана
.
Коњ
му
је
на
глави
носио
белу
,
у
сребрно
лале
утврђену
перјаницу
,
на
челу
између
оба
ока
амајлију
са
крупним
једним
смарагдом
,
око
кога
се
савијало
три
низа
од
алема
,
рубина
и
сафира
.
Златом
оковани
кајиши
са
дугачким
ресама
од
срме
,
држали
су
на
широким
прсима
Јабучиловим
једну
велику
звезду
од
рубина
са
полумесецом
од
алем-камена
изнад
ње
.
И
коњ
и
јахач
трептали
су
на
сунцу
од
злата
и
драгог
камења
,
Била
је
милина
погледати
их
.
Јахач
сеђаше
као
да
је
прикован
за
седло
,
и
тихо
,
благо
,
готово
смерно
погледаше
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
А
његов
Јабучило
,
као
да
се
поношаше
накитом
и
јунаком
својим
,
корачаше
усталасаним
кроком
,
крешући
праменове
од
варница
из
калдрме
,
свој
лабудовски
врат
час
савијајући
ниско
као
да
се
клања
до
земље
сиротињи
и
фукари
,
која
иза
леђа
јаничарских
запрепашћена
гледаше
све
ово
чудо
и
господство
,
а
час
опет
поносито
и
с
фрком
дижући
главу
у
вис
,
као
да
нестрпљиво
тражи
да
види
да
ли
се
крилати
Пегаз
застиђен
сакрио
за
облачке
од
сребра
на
плавоме
небу
од
азура
.
Кад
би
на
спрам
оног
прозора
са
решетком
,
млади
јахач
упре
своје
погледе
на
њ
,
као
да
је
хтео
силом
својих
очију
да
скине
решетку
.
Не
могаше
да
скине
решетку
,
али
не
скидаше
погледа
свога
са
ње
,
докле
га
поносити
коњ
његов
не
однесе
даље
низ
ову
живу
реку
која
ваљаше
,
злато
,
сребро
и
драго
камење
.
Иконија
га
је
добро
уочила
.
Њени
се
погледи
залепише
за
њ
,
и
он
их
понесе
собом
далеко
низ
улицу
.
Она
изгледаше
збуњена
,
узбуђена
,
бледа
и
замишљена
.
Гледаше
једнако
за
њим
:
срце
јој
лупаше
баш
као
да
се
нешто
препала
била
,
и
једва
дихаше
.
Као
да
јој
све
мисли
,
све
срце
,
сва
душа
одоше
низ
улицу
,
и
само
несвесно
тело
оста
челом
на
решетку
наслоњено
.
Трже
се
и
разабра
се
тек
кад
Хусејин
вихну
:
»
Ево
Падише
!
«
Јаничар
паде
на
колена
,
сави
руке
на
прса
а
главу
нави
на
лево
раме
склопив
трепавице
.
Па
кад
је
тако
,
по
јаничарском
обичају
,
показао
како
је
готов
да
за
цара
положи
главу
на
пањ
да
се
сече
,
онда
се
подиже
и
тихо
,
више
сам
у
себи
,
прозбори
:
»
Падиша
чок
јаша
!
«
(
да
живи
падиша
!
)
одјекујући
тиме
грмљавини
која
се
за
султаном
ваљаше
низ
улицу
.
Иконија
је
сад
у
ономе
,
што
јој
под
очима
промицаше
као
нека
шарена
гунгула
,
једва
спазила
између
позлаћених
клобука
Пејика
и
високих
перјаница
Солака
,
Турчина
једног
у
годинама
,
са
три
црне
перјанице
на
белој
чалми
у
бињишу
од
сребрне
жице
и
на
белом
коњу
.
Виде
још
како
неки
из
свите
цареве
бацаше
читаву
дажду
од
сребрних
аспри
у
гомиле
света
,
који
са
још
ватренијим
узвицима
за
здравље
и
срећу
падишину
поче
сад
да
се
бије
грабећи
аспре
са
калдрме
.
»
Виде
ли
цара
?
«
упита
је
стари
Хусејин
сав
радостан
и
весео
.
»
Да
ми
,
аго
,
не
замериш
,
а
и
цар
да
ми
опрости
,
једва
би
смела
рећи
да
га
видох
!
«
»
Их
,
како
јадна
да
не
видиш
цара
?
!
Па
ти
онда
ниси
видела
ни
Кизлар-
агу
са
његовим
Кара-
агама
,
ни
Капи-
агу
с
његовим
белим
евнусима
,
ни
царева
Силиктара
,
који
сабљу
цареву
носи
,
ни
његовог
Ибриктара
који
му
златни
ибрик
носи
,
па
ни
Рикабдара
који
му
узенгију
придржава
,
ни
његова
Дулбендара
који
му
чалму
завија
,
и
турбаном
царским
Муслимане
поздарвља
!
Па
ти
ниси
видела
баш
оно
што
је
најлепше
!
А
лепо
сви
они
прођоше
мимо
тебе
а
испред
Падише
!
«
»
Ја
се
,
Бога
ми
,
бејах
загледала
у
твога
везира
.
Вала
доста
је
и
њега
видети
па
да
очи
засену
!
А
право
да
кажем
,
учини
ми
се
да
сам
те
очи
и
то
чело
неге
видела
,
па
се
занесох
тражећи
по
мојој
лудој
памети
где
сам
их
видела
!
«
»
А
како
ти
се
свиди
царев
пролазак
?
«
упита
ага
да
би
повео
разговор
другим
путем
.
»
Е
,
па
није
шала
,
царевина
је
то
!
Како
гледах
оволику
силу
и
господство
,
ја
се
мишљах
:
еј
,
Боже
,
тако
је
то
и
у
нас
било
док
имадосмо
своје
цареве
!
Да
ти
мој
ага
чујеш
,
кад
наши
гуслари
стану
казивати
како
је
некада
у
нас
било
!
Вала
ако
није
и
лепше
било
,
није
мање
!
«
»
Јок
вала
!
«
рече
поуздано
стари
Јаничар
;
»
лепше
да
буде
не
може
.
Паметнији
и
од
тебе
и
од
мене
рекоше
:
»
Мал
дер
Хиндустан
,
акл
дер
Френгистан
,
хижмет
дер
али
Осман
,
«
»
преко
блага
Хиндустана
,
и
памети
Френгистана
,
а
сјајности
Османлија
,
ништа
веће
нема
!
«
»
Вољан
си
аго
да
тако
говориш
;
ама
да
могу
сада
да
прошетају
овом
чаршијом
само
три
војводе
Милош
Обилић
Иван
Косанчић
и
Милан
од
наше
Топлице
,
Бога
ми
би
ова
чаршија
од
чуди
занемила
,
а
сам
цар
и
везир
потрчали
би
да
им
посипљу
пут
аспрама
!
«
Јаничар
се
насмеја
,
па
махну
руком
као
да
каже
;
»
Море
жено
батали
ти
то
!
«
»
Да
ти
видиш
Топлицу
Милана
,
«
поче
Иконија
да
с
пуно
поноса
казује
,
као
нешто
што
је
сама
видела
,
па
јој
се
очи
разгореше
а
лице
засветли
;
—
»
Да
ти
видиш
Топлицу
Милана
,
кад
се
јунак
узме
да
облачи
,
прво
меће
,
бурунџук
кошуљу
,
нит
’
је
ткана
нити
је
предена
,
већ
од
суха
злата
исплетена
,
на
кошуљу
челик
панцијера
,
на
панцијер
румену
доламу
,
по
долами
троје
токе
сјајне
,
једне
вите
а
друге
салите
,
а
на
трећим
гује
исплетене
,
повисоко
издигнуле
главе
,
у
главама
алем
камен
драги
,
на
токамо
пуце
под
гр’оцем
,
и
у
њему
чаша
од
биљура
;
па
облачи
ковче
и
чакшире
,
на
ковчама
триста
трепетљика
,
до
колена
од
сухога
злата
,
и
обуче
чизме
цариградске
,
а
устакну
калпак
и
челенку
,
десет
пера
дванајст
челенака
,
и
тринајсто
ноја
тице
крило
,
то
се
крило
на
чекрк
окреће
,
те
казује
...
.
«
»
Аман
!
куд
си
пошла
,
шта
си
намислила
!
«
прекиде
је
Хусејин
!
»
Хајде
да
се
полази
;
далеко
је
везиров
конак
.
«
Иконија
,
Шекер-
кадуна
и
Хусејин
-
ага
довезоше
се
на
везировом
кајику
из
Стамбола
у
Аденистан
.
На
мраморноме
бајиру
дочекали
су
их
везиров
Кизлар-
ага
и
Капу-
ага
,
онај
први
с
белом
а
овај
други
с
црвеном
и
високом
камилавком
,
а
обојица
у
џубетима
од
дибе
с
навратком
и
первазима
од
зибелина
.
Иза
њих
су
стојали
поређани
с
једне
и
с
друге
стране
по
шест
црних
и
шест
белих
евнуха
,
неколико
бостанџија
и
повише
других
дворских
слугу
.
Међу
овима
је
Иконија
нарочито
запазила
Тутучи-
башу
,
надзорника
папагаја
,
са
два
шарена
крила
папагајева
на
сниском
турбану
,
а
у
руци
са
шареном
штаком
са
прапорцима
горе
на
врху
.
Поред
њега
је
стајао
и
Булбулџи-
баша
,
надзорник
славуја
,
са
крилом
јастребовим
у
челенци
и
са
сребрном
тицом
на
штапу
који
је
у
руци
држао
.
Иконија
се
јутрос
упорно
противила
наваљивањима
Хусејин
-
аге
и
његове
кадуне
да
се
фереџом
заогрне
,
па
прође
кроз
Стамбул
и
Боспором
на
кајику
онако
у
белом
зубуну
,
са
шљокицама
међу
црним
ресама
,
и
са
сниском
белом
конђом
,
коју
је
низ
образе
с
грлом
везивао
црни
као
кадифени
рубац
.
А
овде
не
рече
ни
речи
,
кад
је
Кизлар-
ага
и
Капу-
ага
заогрнуше
као
неким
кафтаном
од
загасито
зелене
тешке
кадифе
са
златним
ширитом
.
Кад
јој
је
црни
Кизлар-
ага
приступио
,
она
се
само
сва
стресе
и
побледе
.
Мало
затим
па
се
насмеја
и
рече
Хусејину
:
»
Баш
му
,
аго
,
молим
те
кажи
,
да
човек
не
мисли
да
сам
се
од
њега
препала
.
Није
,
него
ми
тако
долази
свагда
,
чим
угледам
Арапина
,
сва
се
стресем
и
најежим
а
не
знам
ни
сама
за
што
!
«
Прођоше
као
с
литијом
кроз
башту
,
мимо
неколико
кијосака
,
мимо
многе
чесме
мраморне
водоскоке
и
шарене
кавезе
с
тицама
.
Ударише
и
оним
широким
путем
између
великих
поморанџи
,
са
којих
кроз
загасито-зелено
лишће
и
кроз
ките
од
бела
мирисна
цвећа
провириваху
зреле
поморанџе
као
јабуке
од
злата
.
Иконија
не
знађаше
чему
пре
да
се
диви
,
да
ли
овом
дрвљу
са
зрелим
родом
и
цветом
у
једно
исто
време
,
или
оним
великим
и
шареним
тицама
са
кукастим
широким
кљуном
,
што
на
тачкама
и
сребрним
пречагама
међу
свака
два
поморанџина
дрвета
стојаху
.
Још
се
већма
задивила
кад
виде
како
,
само
што
Тутуџи-
баша
зазвекта
својим
прапорцима
,
свака
од
оних
тица
приклони
ниско
главу
клањајући
се
,
па
онда
,
истина
крештавим
и
нешто
мало
загушеним
глисом
,
али
тек
разговетно
,
проговори
неколико
речи
,
од
којих
је
неке
Икокија
познала
да
су
турске
.
Кад
стигоше
пред
лепо
изрезана
врата
од
једнога
двора
,
у
коме
се
низови
од
белог
и
руменог
мрамора
надметаху
својом
лепотом
,
пењући
се
под
прозоре
затворене
позлаћеним
решеткама
,
онда
се
црни
Кизлар-
ага
окрену
целој
свити
,
па
само
махну
руком
.
На
мах
се
сви
бели
евнуси
и
бостанџије
па
и
сам
Капу-
ага
,
одвојише
и
одступише
натраг
.
Хусејин
-
ага
,
једва
стиже
да
Иконији
прозбори
:
»
Иди
само
са
Шекер-
кадуном
за
Кизлар-
агом
и
не
бој
се
ништа
!
«
па
се
онда
сам
брзо
измаче
.
Оста
само
Кизлар-
ага
,
његових
шест
Арапа
,
и
Иконија
са
Шекер-
кадуном
пред
вратима
.
Кизлар-
ага
закуца
сребрном
алком
те
се
на
мах
оба
крила
расклопише
.
Иза
врата
стојао
је
и
с
једне
и
с
друге
стране
по
један
лав
од
црног
углачаног
мрамора
.
Од
њих
,
па
даље
у
ходник
,
пружали
су
се
редови
од
Арапа
,
од
којих
једни
држаху
сребрне
наџаке
,
а
други
голе
сабље
димискије
.
Било
их
је
страшно
погледати
,
а
тешко
је
било
казати
ко
је
грђи
од
кога
.
»
Нека
Бог
сачува
свакога
да
их
и
у
сну
снива
!
«
рече
Иконија
самој
себи
корачајући
полагано
,
али
без
страха
иза
Кизлар-
аге
;
»
вала
ни
ђавоља
стража
око
пакла
не
може
бити
ни
црња
ни
страшнија
!
«
Али
се
призор
овај
брзо
замену
другим
.
Уз
широке
мраморне
степене
изађоше
горе
у
пространи
и
дуги
ходник
,
патосан
звездама
од
белог
,
руменог
и
зеленог
мрамора
,
а
по
зидовима
застрвен
богатим
перзијским
ћилимовима
.
Дуж
целог
ходника
,
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
поређало
се
око
педесет
младих
и
дивно
лепих
девојака
.
У
сваке
коса
беше
оплетена
у
стотине
танких
витица
,
па
падаше
по
плећима
до
испод
појаса
;
шалваре
им
беху
од
разнобојне
свиле
,
жуте
,
црвене
,
зелене
и
беле
;
око
паса
танки
свилени
бајадери
,
по
којима
златна
и
сребрна
жица
беше
извезла
свакојако
цвеће
;
јелеци
махом
од
црвене
и
зелене
кадифе
златом
богато
извежене
,
беху
око
витког
им
струка
тесно
прикопчани
златним
пуцетима
а
на
грудма
широм
отворени
,
да
кроз
танку
маглицу
од
свилене
паучине
покажу
где
нежна
милина
девојачка
још
једнако
тихо
снева
снове
невиности
.
Између
сваке
две
девојке
стојао
је
осмоугли
сточић
од
седефа
,
а
на
сваком
од
њих
по
једна
кита
од
зумбула
или
по
једна
кита
црвеног
каранфила
.
Милина
је
била
погледати
та
два
низа
од
лепих
девојака
,
разнобојне
свиле
,
којима
су
се
јунак
зумбул
и
витез
каранфил
надметали
за
зрачне
погледе
из
девојачког
ока
.
Кизлар-
ага
проведе
Иконију
кроз
неколико
лепо
намештених
соба
,
па
је
заједно
са
Шекер-
кадуном
остави
у
једној
са
врло
богато
застрвеном
софом
.
Мало
час
па
уђе
унутра
Ћехаја-
кадуна
,
проговори
нешто
турски
са
Шекер-
кадуном
,
а
ова
онда
рече
Иконији
:
како
мора
да
је
остави
саму
у
овој
одаји
да
дочека
везира
,
који
ће
јој
кроз
који
час
доћи
.
Ту
су
обе
кадуне
на
једна
врата
изашле
,
а
на
другој
страни
Кизлар-
ага
отвори
једна
по
ниска
вратанца
од
седефа
и
пусти
унутра
младога
везира
.
Иконија
је
стајала
поред
софе
,
као
да
се
скаменила
,
и
гледаше
право
и
не
трепћући
у
везира
.
Везир
беше
очевидно
и
сам
узбуђен
.
Био
је
сав
блед
,
и
на
трећем
кораку
стаде
и
гледаше
онако
исто
немо
и
укочено
у
Иконију
,
као
и
она
у
њега
.
После
јој
приђе
узе
је
за
руку
и
рече
јој
српски
само
једну
реч
:
»
Седи
!
«
Она
седе
не
проговарајући
ни
речи
,
него
само
гледаше
непомично
у
очи
његове
.
Он
седе
поред
ње
.
Извади
оно
парче
оцепљена
рукава
,
и
показав
јој
,
упита
је
тихим
гласом
:
»
Познајеш
ли
ово
?
«
Она
погледа
у
оно
парче
рубља
,
па
онда
опет
везиру
право
у
лице
и
рече
уздркталим
гласом
:
»
Познајем
мој
рукав
!
Познајем
и
тебе
.
Ти
си
.
Он
јој
