дајадиш
...
—
Опет
куварица
,
—
рекох
у
себи
а
за
тим
гласно
,
—
хвала
,
—
и
одох
у
кујну
.
Фес
сам
још
држао
у
руци
.
Чим
ступих
унутра
приђем
Ани
и
хтедох
да
је
пољубим
у
руку
,
мислећи
да
неће
бити
с
горег
,
и
,
заиста
,
ово
јој
поласка
.
—
Жив
био
мали
,
жив
био
,
—
рече
она
некако
достојанствено
—
а
где
си
до
сад
био
?
Ја
јој
у
кратко
казах
,
а
при
том
очију
са
шерпења
нисам
скидао
.
—
Сирото
дете
!
...
А
јеси
ли
гладан
?
упита
она
благо
.
—
Јесам
много
;
цео
дан
нисам
ништа
јео
.
—
О
,
о
,
.
.
ево
сад
ћу
ја
теби
дати
да
једеш
,
па
после
да
ми
мало
помогнеш
у
кујни
;
момак
се
разболео
што
овде
помаже
,
па
не
могу
сама
све
да
стигнем
.
После
вечере
даде
ми
Ана
нож
да
чистим
кромпир
.
Ани
је
могло
бити
до
четрдесет
година
.
Њена
тиха
,
блага
ћуд
и
симпатичан
,
готово
примамљив
израз
лица
учинише
,
те
је
одмах
,
тек
што
је
видех
,
заволим
као
мајку
;
управо
моје
замишљање
слике
материне
,
коју
нисам
ни
запамтио
,
као
да
овде
доби
свога
живота
,
оваплоћења
.
Узгред
јој
испричам
све
што
сам
преживио
од
како
сам
дошао
у
Београд
.
Пажљиво
ме
је
слушала
и
мени
изгледаше
,
да
ме
врло
искрено
и
дубоко
сажаљева
.
Око
једанаест
сахати
били
смо
готови
с
послом
,
те
ми
Ана
рече
:
—
Е
хајде
сад
тамо
код
Ђере
те
легни
,
па
сутра
опет
дођи
овде
код
мене
да
ти
дам
доручак
пре
но
што
одеш
у
школу
.
—
Ђера
ми
направи
место
на
једној
клупи
где
сам
до
зоре
мирно
спавао
.
Сутра
дан
био
сам
пред
кујнским
вратима
пре
Ане
.
—
О
,
о
,
па
ти
си
вреднији
него
ја
,
—
рече
она
кад
дође
.
Скидох
капу
и
поздравим
је
...
Одмах
чим
уђосмо
у
кујну
,
почех
ложити
ватру
.
—
Видиш
,
то
је
лепо
од
тебе
...
Ти
већ
знаш
шта
прво
треба
урадити
...
Хајд
’
,
хајд
’
,
благо
мени
,
—
рече
Ана
љубазно
.
Око
седам
сахати
добијем
доручак
...
Осећах
се
некако
задовољан
што
сам
ову
добру
жену
могао
послужити
и
што
нисам
јео
бадава
.
Успремих
судове
и
почистих
мрве
са
стола
,
па
за
тим
упитах
Ану
имам
ли
још
што
да
је
послушам
.
—
Сад
немаш
никаква
посла
...
Можеш
ићи
у
школу
,
па
кад
изиђеш
а
ти
опет
амо
дођи
...
.
А
где
су
ти
књиге
?
—
И
немам
Бог
зна
каквих
књига
...
Мало
прошивене
хартије
у
торби
;
ено
је
тамо
у
кавани
испод
клупе
,
—
одговорих
.
—
Донеси
торбу
амо
да
је
не
би
који
сељак
однео
,
па
остави
онамо
иза
шпархерда
.
Тако
и
урадим
...
Из
торбе
узех
једну
свешчицу
чисте
хартије
и
пођем
у
школу
.
Али
,
пре
но
што
одох
свратим
код
Ђере
и
упитам
га
,
имам
ли
и
њега
што
да
послушам
,
јер
је
за
школу
било
још
рано
.
—
Немаш
,
немаш
—
рече
Ђера
,
—
иди
у
школу
.
Морао
сам
још
бити
модар
по
лицу
,
јер
сам
и
оток
осећао
,
а
и
другови
ми
у
школи
приметише
.
У
десет
сахати
изиђох
из
школе
па
све
с
ноге
на
ногу
к
Ани
...
Помагао
сам
јој
у
кујни
и
радио
на
потпуно
задовољство
њено
.
Тако
је
трајало
пуних
осам
дана
;
ја
се
лепо
одомаћих
.
Ана
ми
једног
дана
донесе
и
старе
хаљине
њеног
сина
,
а
на
њену
молбу
праља
,
која
је
ту
стално
радила
,
опра
ми
кошуље
.
Пре
но
што
сам
се
пресвукао
лепо
се
измијем
.
Сасвим
друго
дете
!
...
Ана
чисто
уживаше
гледајући
ме
...
Мојој
благодарности
не
беше
краја
.
Желео
сам
да
се
од
ове
добре
жене
никад
не
одвојим
,
али
тако
не
би
...
Дође
момак
који
је
ту
стално
служио
,
...
беше
оздравио
,
и
,
мени
ту
више
није
било
опстанка
.
Морао
сам
себи
тражити
друго
место
.
Знао
сам
,
па
сам
код
другова
распитивао
...
Другог
дана
,
по
доласку
момка
,
рече
ми
један
друг
,
да
један
господин
тражи
ђака
за
послуживање
и
да
станује
у
улици
.
Одмах
сам
отишао
тамо
и
погодим
се
.
Кажем
Ани
да
сам
нашао
место
.
—
Владај
се
добро
,
а
кад
добијеш
времена
ти
се
опет
намини
овде
...
Ја
је
пољубим
у
руку
,
а
сузе
ми
напунише
очи
.
Било
ми
је
веома
жао
што
идем
.
—
Жив
био
,
—
рече
она
па
ме
помилова
по
глави
,
—
ево
ти
па
купи
шта
хоћеш
,
—
додаде
пружајући
ми
пола
динара
у
сребру
.
Заблагодарим
јој
се
примив
новац
,
па
узмем
торбу
и
одем
да
се
и
Ђери
на
његовој
доброти
захвалим
.
—
Ти
си
добро
дете
,
ама
ћеш
мука
имаш
док
:
свршиш
школа
,
...
боље
да
си
служиш
па
да
пари
имаш
и
газда
биднеш
,
—
рече
ми
Ђера
.
В
.
Стан
новог
господина
,
који
је
случајно
био
мој
имењак
,
нећу
ти
много
описивати
...
Састајао
је
се
из
две
собе
:
једне
са
улице
а
друге
из
дворишта
,
а
обе
су
спајала
једна
врата
;
у
собу
из
дворишта
улазило
је
се
из
једног
мрачног
предсобља
,
патосаног
цигљом
.
Прозори
од
ове
собе
нису
непосредно
гледали
у
двориште
већ
у
један
стаклен
ходник
,
широк
једва
метар
,
који
је
служио
у
место
кујне
.
Из
предсобља
улазило
се
и
у
овај
ходник
.
Намештај
је
био
стар
и
неупотребљив
;
из
соба
је
изношен
само
приликом
сеобе
.
Куцнем
на
вратима
овога
стана
,
у
коме
сам
већ
раније
био
кад
сам
се
погодио
.
—
Слободно
,
—
одазва
се
потмуо
глас
.
Уђем
у
собу
.
Госпођа
седи
на
једном
кожном
канабету
;
на
носу
јој
наочари
,
а
у
рукама
раширене
новине
;
између
прстију
десне
руке
вири
јој
запаљена
цигара
,
од
које
се
дижу
колутови
дима
.
На
столу
једна
овећа
,
црно-зеленкаста
боца
а
поред
ње
чашица
и
један
тањир
у
облику
великог
купусног
листа
пун
дувана
.
Најпре
ме
погледа
право
,
али
,
чини
ми
се
,
није
ме
могла
добро
видети
,
јер
убрзо
спусти
главу
па
ме
преко
наочара
,
некако
блесасто
,
погледа
а
на
лицу
јој
израз
као
да
се
пита
:
„
Шта
ће
сад
овај
овде
?
!
“
Руке
јој
дрхтаху
и
,
чудим
се
,
како
је
могла
читати
држећи
новине
.
У
лицу
подбула
и
више
модра
;
доња
јој
усница
беше
скоро
два
прста
широка
и
слободно
је
висила
,
а
боје
бакарасте
,
сигурно
од
силног
дувана
.
—
Ко
си
ти
?
!
.
Шта
ћеш
?
!
...
упита
ме
кад
ступих
унутра
.
—
Па
ја
сам
,
...
што
сам
се
погодио
да
код
вас
послужујем
,
—
рекох
прилазећи
јој
к
руци
.
—
А
,
ти
си
,
—
рече
скидајући
наочаре
.
—
Да
.
—
А
јеси
ли
донео
ствари
?
—
Јесам
.
Ту
су
пред
вратима
.
—
Добро
,
изиђи
тамо
—
рече
и
показа
ми
врата
што
воде
у
предсобље
.
Изиђох
.
У
целој
кући
:
и
у
собама
и
у
предсобљу
и
у
ходнику
,
свуда
страшно
заудараше
на
влагу
;
само
што
вода
не
цури
из
зидова
.
У
другом
одељењу
седео
је
један
Шваба
,
а
предсобље
је
било
заједничко
.
Имао
је
жену
и
двоје
деце
...
Са
псима
је
био
и
сувише
богат
,
имао
их
је
шест
—
пола
туцета
!
а
и
у
мачкама
није
оскудевао
,
...
читава
менажерија
.
Кроз
два-три
минута
изиђе
и
госпођа
из
собе
.
Нисам
знао
шта
јој
је
:
час
се
прихвати
за
један
зид
час
за
други
...
Једва
дотетура
до
врата
од
оног
ходника
,
па
кад
их
отвори
показа
прстом
и
рече
:
—
То
је
кујна
...
Она
се
за
тим
тетурајући
врати
у
собу
,
а
ја
уђем
с
торбом
у
кујну
!
...
Кажем
ти
:
три
метра
ходник
није
дужи
,
колико
и
соба
,
а
једва
један
широк
.
У
њему
ништа
друго
не
беше
сем
једног
малог
са
свим
расклиматаног
стола
,
шпархердића
,
једне
столице
са
пропалим
седиштем
,
буренцета
за
воду
,
два
крчага
,
два-три
гарава
лонца
и
две
шерпе
од
земље
на
прозору
;
неколико
тањира
,
виљушака
,
ножева
и
кашика
на
шпархерду
,
а
то
беше
све
до
крајности
прљаво
и
масно
,
и
сваки
је
суд
био
окрњен
;
испод
шпархерда
мало
ситних
дрва
,
једне
метле
на
сред
пода
и
сувише
много
ђубрета
разбацаног
на
све
стране
...
Нико
не
би
могао
одмах
познати
од
чега
је
под
:
да
ли
од
цигле
,
даске
или
земље
.
Личило
је
више
на
свињац
него
на
кујну
!
...
У
зид
,
иза
шпархерда
,
беше
закуцан
један
повећи
ексер
о
који
обесих
целу
своју
имаовину
—
торбу
.
Поскидам
оне
прљаве
судове
са
шпархерда
и
наложим
ватру
...
Није
да
се
пушило
,
него
мислиш
да
се
све
претвори
у
дим
...
Ништа
нисам
видео
,
рекох
очи
ми
испадоше
.
Отворих
врата
на
која
покуља
густ
дим
,
као
да
си
пласт
мокре
сламе
запалио
...
Шпархерд
сигурно
није
био
очишћен
од
кад
је
купљен
.
Брзо
полијем
мало
под
и
почистим
га
,
па
за
тим
донесем
са
бунара
воде
у
једном
шафољу
који
нађох
пред
вратима
,
а
ту
нађох
и
некакву
крпетину
,
па
га
почех
прати
.
После
ваљада
петог
шафоља
воде
,
коју
сам
мењао
,
једва
распознах
да
је
под
од
цигле
.
—
Шта
је
ово
и
која
је
вера
?
!
—
питах
се
за
госпођу
,
—
каква
је
ово
мрцина
?
!
...
Нити
да
ми
што
покаже
,
нити
да
она
сама
што
ради
,
аја
!
...
А
где
јој
је
ручак
?
!
...
Било
је
скоро
дванаест
,
а
она
ни
да
мрдне
...
Да
је
била
стара
није
;
јер
,
огрешио
бих
се
ако
би
казао
да
је
имала
више
од
38
—
40
година
;
да
је
била
болестна
није
.
Дође
и
господин
а
од
ручка
ни
помена
.
—
Докле
ћу
ја
тебе
чекати
?
!
—
чух
госпођин
глас
кад
он
уђе
у
собу
.
—
Па
за
Бога
не
могу
пре
,
...
немам
ја
крила
,
...
сад
сам
изишао
из
канцеларије
,
—
одговори
господин
.
—
Нећу
ја
да
чујем
за
то
,
јеси
ли
разумео
?
!
—
Ама
немој
бити
луда
молим
те
,
Љубице
,
...
умири
се
.
—
Луд
ти
је
дека
био
,
па
си
луд
и
ти
!
...
На
поље
из
моје
куће
!
—
Љубице
!
—
На
поље
!
—
Ама
Љубице
,
молим
те
буди
паметна
.
—
На-а-а-а-а-а-поље
!
...
На
поље
лоло
,
распикућо
,
што
ме
упропасти
?
—
Дрекну
госпођа
Љубица
(
тако
јој
је
било
име
)
што
игда
може
лупив
ногом
о
под
тако
,
да
се
све
затресе
.
—
Да
није
овога
детета
овде
у
кујни
показала
би
ја
теби
,
битанго
!
—
—
Но
,
хвала
Богу
,
те
се
и
мене
сети
,
—
рекох
у
себи
,
а
међутим
чуђах
се
шта
им
је
.
—
Па
за
то
,
молим
те
,
уздржи
се
,
—
поче
господин
,
—
јер
шта
дете
о
нама
може
мислити
!
...
Први
дан
па
да
гледа
нашу
свађу
и
бруку
.
—
Томе
се
и
моли
Богу
,
иначе
...
Милане
!
викну
она
куцнувши
у
прозор
.
—
Изволте
,
—
одазвах
се
.
—
Оди
’
вамо
.
Уђем
у
собу
.
Господин
стајаше
поред
стола
држећи
руке
у
џеповима
,
блед
као
крпа
,
а
госпођа
сеђаше
на
канабету
опет
са
цигаром
у
руци
.
—
Жив
био
,
жив
био
,
—
рече
ми
господин
кад
га
хтедох
у
руку
пољубити
,
—
јеси
ли
дошао
?
—
Јесам
,
—
одговорих
.
—
Узми
шерпу
с
прозора
и
тањир
па
да
купиш
ручак
,
—
рече
госпођа
.
—
На
,
ево
ти
паре
,
—
додаде
господин
,
—
нисмо
данас
ништа
кували
,
јер
није
имао
ко
да
донесе
с
пијаце
...
Узимајући
новац
нехотично
бацим
поглед
на
боцу
која
је
стајала
на
столу
...
Беше
већ
сасвим
празна
.
—
Кад
дођеш
купићеш
вино
,
—
рече
госпођа
.
По
ручку
успремим
сто
оперем
судове
па
одем
у
школу
.
И
вечеру
смо
купили
у
гостионици
,
а
вино
смо
узимали
у
једној
малој
кавани
која
је
била
до
куће
.
Сутра
дан
смо
већ
ја
и
господин
ишли
на
пијац
,
а
госпођа
је
кувала
!
...
Поче
озбиљна
зима
...
Спавао
сам
у
кујни
;
госпођа
ми
даде
један
јорган
,
из
кога
испадаше
памук
,
и
један
сламни
јастучић
...
Пола
јоргана
прострем
на
цигле
а
другом
се
половином
покријем
,
исто
онако
као
код
првог
господина
што
сам
радио
са
ћебетом
,
али
ћебе
је
ипак
било
боље
а
није
још
била
јака
зима
,
али
овде
,
...
лепо
да
се
смрзнем
!
...
Саставим
зубе
и
колена
па
по
целу
ноћ
дрхтим
...
Нити
сам
имао
где
да
седим
нити
да
учим
...
Добијао
сам
парченце
свеће
што
се
једва
из
светњака
ножем
извади
само
колико
да
имам
светлости
док
вечерам
и
легнем
.
Тако
је
ишло
скоро
читав
месец
дана
...
У
собу
код
њих
нисам
улазио
док
ме
не
позову
...
Они
су
се
редовно
свађали
и
у
подне
и
у
вече
...
На
први
сам
се
час
скоро
редовно
задоцњавао
;
једина
је
срећа
била
што
смо
по
распореду
скоро
сваки
дан
имали
први
час
једног
професора
са
особито
добрим
срцем
;
био
нам
је
разредни
старешина
а
предавао
је
Српски
језик
...
Чим
би
ме
спазио
кроз
прозор
у
школском
дворишту
одмах
би
ме
позвао
да
се
не
мрзнем
;
осуства
ми
је
извињавао
и
без
уверења
;
да
тога
није
било
давно
би
ме
истерали
из
школе
...
Он
није
само
на
спрам
мене
био
тако
добар
већ
и
наспрам
осталих
,
нарочито
сиромашних
ђака
.
У
школу
сам
ишао
доцкан
с
тога
,
што
је
госпођа
редовно
враћала
оно
,
што
би
господин
на
пијаци
купио
...
Не
би
ми
било
ни
криво
,
да
ја
сам
купујем
,
него
господин
...
Колико
је
пута
полећела
за
мном
цела
корпа
,
или
месо
,
или
друго
што
!
!
...
Видећи
,
да
ћу
у
оној
проклетој
кујни
пропасти
од
зиме
а
и
у
школи
због
неучења
,
пожалих
се
господину
...
Он
је
био
врло
добар
и
,
после
велике
муке
и
препирке
,
успе
,
те
сам
у
вече
,
док
он
не
дође
,
седео
с
госпођом
у
соби
,
а
спавао
у
оној
другој
—
намештеној
соби
...
Кад
се
хтело
лећи
,
отворим
врата
само
колико
да
пронесем
мој
јорган
и
јастук
;
задигнем
ћилим
с
пода
и
ту
легнем
,
али
која
вајда
кад
је
опет
хладно
;
јер
врата
одмах
затворе
,
ну
ипак
је
било
боље
,
није
бар
на
мене
снег
падао
и
нисам
ветар
осећао
...
Пре
,
но
што
дође
господин
на
вечеру
,
а
долазио
је
око
осам
и
по
сахати
,
ја
сам
седео
на
једној
столичици
за
столом
иза
кога
ме
госпођа
није
могла
видети
,
јер
сам
био
мали
а
столица
сувише
ниска
.
Књигу
сам
држао
у
рукама
и
удешавао
да
видим
.
Госпођа
је
обично
до
седам
читала
новине
,
пушила
и
пила
ракију
,
а
од
седам
до
осам
пушила
и
пила
,
а
од
осам
па
док
не
дође
господин
ревносно
хркала
!
...
А
и
јест
,
брате
,
дуго
време
,
у
четири
и
по
сахата
се
већ
смркне
па
до
девет
читава
година
!
И
ја
,
чим
госпођа
задрема
,
оставим
књигу
па
почнем
на
оној
столичици
куњати
...
Господин
кад
дође
затекне
нас
обоје
где
спавамо
.
У
почетку
ме
је
за
то
грдио
,
јер
ме
је
често
пута
морао
добро
продрмусати
док
се
разбудим
,
а
колико
је
пута
госпођа
и
до
зоре
остала
онако
спавајући
ни
броја
нема
;
то
је
се
дешавало
кад
сувише
пије
што
није
било
ретко
.
Избегавао
сам
да
не
дремам
,
али
бадава
,
јер
ноћу
не
могу
од
зиме
да
спавам
,
па
чим
седнем
у
топлој
соби
и
мало
се
загрејем
заспим
као
заклан
;
капци
ми
постану
тешки
као
да
су
од
олова
!
...
Чим
би
госпођа
задремала
ја
бих
направио
цигару
и
сео
поред
пећи
па
пушио
и
дим
у
пећ
дувао
само
да
и
ја
не
заспим
,
али
која
вајда
;
јер
како
седнем
тако
и
останем
...
Том
сам
приликом
научио
пушити
.
Најзад
нађем
за
најбоље
ово
:
седнем
на
столицу
поред
врата
тако
,
да
ми
је
лакат
леве
руке
био
увек
на
ивици
врата
и
кад
се
ова
отворе
толико
ме
ударе
,
да
се
морам
пробудити
.
—
Та
који
ђаво
седиш
ту
,
да
човек
врат
скрха
преко
тебе
?
!
.
.
викнуо
би
господин
више
пута
незнајући
зашто
то
чиним
.
Вечеру
смо
грејали
на
пећи
.
Чим
би
господин
дошао
,
ја
почнем
постављати
сто
,
пошто
претходно
добро
протрљам
очи
,
а
он
узме
будити
госпођу
...
У
почетку
су
се
уздржавали
од
мене
,
али
доцније
није
могао
проћи
ни
ручак
ни
вечера
,
а
да
се
не
посвађају
и
не
потуку
.
На
то
се
убрзо
навикох
,
и
,
кад
би
се
десио
неки
ванредни
случај
да
се
не
потуку
,
мени
је
било
чудо
и
необично
.
—
Љубо
,
Љубо
!
—
почео
би
господин
кад
дође
,
—
устани
да
вечерамо
...
Хајде
,
хајде
,
благо
мени
,
устани
!
Она
би
се
мало
промешкољила
па
би
опет
захркала
,
и
он
би
имао
муку
док
је
разбуди
па
онда
тек
настану
занимљиве
сцене
.
—
Лоло
јеси
л
’
се
довукао
!
.
.
викнула
би
она
сањиво
пипајући
око
себе
и
шта
би
дохватила
гађала
би
господина
право
у
лице
;
он
је
то
знао
па
је
увек
био
обазрив
.
Једног
вечера
баци
тањир
,
другог
виљушку
,
трећег
нож
,
боцу
,
ама
шта
дохвати
,
а
једном
зграби
чак
и
хлеб
који
је
стајао
на
столу
и
баци
се
њиме
.
Ово
страшно
наљути
господина
;
шчепа
је
за
косу
па
поче
мазати
,
а
и
она
њему
није
остајала
дужна
...
У
таквим
приликама
је
моја
улога
била
мала
:
само
узмем
лампу
са
стола
,
повучем
се
у
угао
до
пећи
држећи
лампу
мало
подигнуту
и
гледам
шта
се
ради
...
Кад
буду
готови
т
.
ј
.
кад
се
добро
издеветају
и
заморе
,
ја
спустим
лампу
на
сто
,
па
за
тим
принесем
вечеру
...
Ако
је
у
боци
остало
ракије
они
је
докусуре
,
па
пошто
се
издувају
и
одморе
почну
вечерати
.
Он
ме
је
звао
„
Ћата
.
“
Кад
седну
за
сто
,
седели
су
једно
спрам
другога
и
то
за
ужом
страном
само
да
једно
од
другога
буде
што
даље
...
Тада
би
и
ја
узео
своју
столичицу
и
сео
поред
пећи
,
а
кад
сам
вечерао
или
ручао
држао
сам
тањир
на
коленима
,
хлеб
у
левој
а
виљушку
у
десној
руци
...
—
На
,
Ћато
,
донеси
један
литар
вина
,
—
рекао
би
господин
кад
почне
јести
...
Иначе
ни
једно
ништа
не
говори
.
Донесем
вино
и
спустим
на
сто
,
па
опет
заузмем
своје
место
...
Господин
наспе
себи
вина
у
чашу
и
пије
,
то
исто
учини
и
госпођа
...
Све
то
бива
ћутећки
и
по
неком
такту
...
Кад
се
вино
приближи
крају
тек
које
од
њих
процеди
коју
реч
кроз
зубе
и
почну
се
погледати
више
кришом
...
—
На
,
ти
,
деране
,
донеси
још
један
литар
,
—
рекла
би
госпођа
кад
са
свим
нестане
вина
.
Кад
се
вратим
затекнем
их
где
мало
јасније
и
више
разговарају
,
а
госпођа
би
већ
седела
за
дужом
страном
стола
,
али
опет
на
самом
крају
до
оне
стране
где
је
раније
седела
,
и
пушила
...
При
крају
другог
литра
почне
са
свим
жив
разговор
и
господин
са
своје
стране
заузме
место
као
и
госпођа
...
Сад
су
,
дакле
,
обоје
на
једној
страни
стола
!
...
Пошљу
ме
и
за
трећи
,
и
,
док
њега
пију
,
ја
успремим
судове
и
унесем
своје
хаљине
...
Што
се
вино
од
овог
трећег
литра
више
приближавало
крају
,
то
се
и
они
једно
другом
све
више
приближаваху
,
и
најзад
се
загрле
.
Били
су
доста
доброг
стања
,
и
да
су
били
паметнији
могли
су
лепо
живити
.
Није
био
редак
случај
да
узму
фијакер
и
цело
се
после
подне
возе
,
наравно
и
ја
седим
поред
кочијаша
...
Ишли
су
у
Топчидер
,
Смутековац
,
Раковицу
и
друга
околна
места
...
Тамо
би
пили
пива
,
јели
саламе
,
сира
,
виршле
и
друго
,
па
поред
свега
тога
у
вече
,
кад
дођу
кући
,
заврше
свађом
или
тучом
.
Госпођа
ни
у
шта
не
рачуна
пиво
и
вино
,
док
не
пије
ракије
,
а
кад
је
пије
одмах
је
за
све
готова
...
За
њу
је
било
врло
тешко
одвојити
се
од
боце
...
Кад
би
се
вратила
из
Топчидера
или
ког
другог
места
,
она
би
жељно
,
управо
халапљиво
зграбила
боцу
с
ракијом
,
онако
још
обучена
,
па
би
пила
док
не
сустане
.
Одмах
престану
они
добри
односи
који
су
то
после
подне
између
њих
владали
...
Примирје
се
поквари
и
прави
рат
настане
!
!
При
крају
месеца
фебруара
дође
госпођина
ћерка
,
Лепосава
,
(
тако
се
звала
)
.
То
јој
је
било
дете
од
првог
мужа
.
Дошла
је
код
њих
да
умре
;
јер
је
била
у
највећем
степену
болесна
од
јехтике
...
Млада
девојка
од
својих
17
година
;
била
је
учитељица
мислим
на
Умци
или
у
Обреновцу
...
Толико
је
била
,
сирота
,
слаба
,
да
је
изгледало
,
е
сад
ће
на
ногама
издахнути
.
Није
дуго
ни
живила
:
умрла
је
,
колико
се
сећам
,
24
.
марта
.
За
време
њеног
боловања
поврати
се
мало
ред
у
кући
и
мир
између
господина
и
госпође
,
само
што
је
ова
још
више
пила
,
а
после
смрти
кћерине
пила
је
толико
,
да
често
пута
падне
и
по
неколико
сахати
ништа
за
себе
не
зна
.
Болесницу
сам
ја
дворио
и
чувао
.
У
последње
време
скоро
није
могла
ништа
друго
јести
сем
по
мало
супе
...
Сво
јело
,
што
је
иза
ње
преостајало
,
ја
сам
докусуривао
.
Док
једе
супу
,
седећи
у
кревету
,
ја
јој
држим
тањир
,
па
чим
престане
дохватим
исту
кашику
и
пред
њом
покусам
остатак
супе
и
ако
ми
је
она
то
бранила
...
Нисам
ти
ја
разбирао
од
какве
је
она
болести
лежала
нити
сам
знао
да
се
болест
може
пренети
!
...
Око
погреба
имао
сам
и
сувише
посла
;
три
дана
нисам
ишао
у
школу
.
Госпођа
се
ужасно
прозли
;
није
прошао
дан
а
да
од
ње
не
добијем
коју
ћушку
.
Није
бирала
где
ће
ме
и
чиме
ударити
,
а
с
господином
како
је
поступала
мани
се
!
...
Поче
се
и
са
комшијом—
Швабом
и
његовом
женом
свађати
што
до
тада
није
чинила
;
јер
су
то
били
људи
врло
мирни
.
Из
њихове
се
собе
није
могла
никад
чути
ларма
и
свађа
,
једино
што
се
могло
чути
:
тра-ла-ла
,
тра-ла-ла
,
или
кад
госпођа
Швабица
зове
псе
:
мопсили
,
пубили
,
хектор
,
кастор
.
Овај
пар
људи
ишао
је
опет
у
другу
крајност
...
Сигурно
су
били
једно
у
друго
заљубљени
...
Мазили
су
се
толико
,
да
је
већ
мени
,
као
детету
,
било
бљутаво
...
У
једној
соби
пљеште
батине
,
а
у
другој
пољупци
,
у
једној
псовка
и
дрека
,
а
у
другој
песма
и
смеј
,
у
једној
се
немилостиво
чупају
за
косе
,
а
у
другој
нежно
грле
и
милују
!
...
Једног
дана
,
и
ако
је
пролеће
било
освојило
,
беше
и
сувише
,
према
томе
добу
,
хладно
и
киша
падаше
...
Био
је
Петак
.
У
једанаест
сахати
дођем
из
школе
,
па
онако
мокар
и
озебао
завучем
се
иза
шпархерда
да
се
мало
огрејем
.
Госпођа
је
била
у
кујни
.
У
левој
руци
држаше
запаљену
цигару
а
у
десној
варјачу
којом
мешаше
неку
запршку
у
шерпи
.
Кад
је
запршка
била
готова
она
подиже
земљан
лонац
са
шпархерда
да
из
њега
преручи
пасуљ
у
шерпу
,
али
,
на
моју
несрећу
,
дно
од
лонца
оста
на
шпархерду
и
пасуљ
се
сав
по
њему
расплину
;
госпођа
држаше
у
руци
лонац
без
дна
...
Диже
се
густ
облак
од
паре
,
...
наста
једно
цврчање
а
грашке
почеше
играти
по
врелом
шпархерду
...
То
ми
некако
паде
смешно
и
ја
се
гласно
насмејах
,
али
смеј
одмах
замени
плач
,
јер
госпођа
ме
оним
лонцем
што
је
држала
у
руци
поче
немилостиво
тући
по
глави
,
као
да
сам
јој
ја
нешто
био
крив
...
Тукла
ме
је
док
је
имала
парченце
у
руци
;
свега
ме
крв
обли
...
Ево
и
сад
ми
се
познају
две
белеге
на
глави
!
Дотле
сам
госпођу
и
мрзио
и
нисам
,
али
од
тога
дана
просто
нисам
могао
да
је
гледам
...
Да
сам
тада
имао
ма
где
да
се
склоним
одмах
би
изишао
.
Што
сам
год
у
кући
радно
,
радио
сам
без
воље
и
на
сваком
сам
кораку
гледао
да
јој
напакостим
и
ако
сам
знао
да
ћу
од
ње
за
то
повући
,
али
нисам
марио
...
Немајући
куда
реших
се
да
останем
до
краја
школске
године
,
па
ма
шта
трпио
,
а
знао
сам
да
ће
тада
бити
доста
празних
места
и
да
ћу
једно
моћи
лако
добити
,
пошто
се
тада
ђаци
,
који
послужују
,
махом
враћају
својим
кућама
да
проведу
школски
распут
...
Ну
ипак
,
поред
свега
напрезања
и
трпељивости
,
не
могох
издржати
ни
толико
.
Већ
,
као
што
мало
час
рекох
,
мрзео
сам
госпођу
више
но
ма
кога
на
свету
.
Што
ми
је
год
заповедила
да
урадим
,
урадио
сам
као
од
беде
,
а
и
она
мене
није
волела
а
давно
бих
ја
из
куће
излетео
да
није
било
господина
.
Она
је
по
ваздан
можда
мислила
како
ће
господина
што
више
наједити
а
мене
злостављати
.
На
дан
предпоследњег
испита
око
седам
и
по
сахати
одем
на
пијац
с
господином
да
купимо
шта
треба
за
ручак
.
На
пијацу
смо
се
задржали
четврт
сахата
...
Што
смо
купили
донесем
кући
,
а
већ
је
било
десет
минута
до
осам
;
мислио
сам
да
ћу
на
време
стићи
у
школу
ако
се
пожурим
...
Испит
је
.
Док
ја
спремах
књиге
госпођа
претураше
по
корпи
...
Таман
заустих
да
кажем
:
„
збогом
“
,
а
она
ће
тек
:
—
Шта
си
ово
донео
,
зар
је
ово
месо
,
а
?
!
.
.
—
Па
месо
,
ето
,
...
господин
је
купио
,
—
одговорих
држећи
руком
за
кваку
од
врата
.
—
Даћу
ја
и
теби
и
господину
,
битанге
и
распикуће
једне
,
да
си
ово
с
места
носно
натраг
па
друго
донео
...
На
,
једи
ти
ове
кошчурине
заједно
са
твојим
господином
,
за
вас
и
јесте
да
глођете
кости
као
пси
!
—
Па
мора
за
Бога
бити
мало
костију
,
—
усудих
се
да
приметим
.
—
Носи
кад
ти
кажем
јер
ћу
те
по
глави
с
њим
!
—
продера
се
она
подигнув
месо
у
вис
а
доња
јој
усна
поче
дрхтати
,
што
је
био
знак
да
се
с
њом
више
није
шалити
нити
ма
што
говорити
.
Шта
сам
знао
...
Узмем
корпу
и
вратим
месо
.
При
поласку
довикну
ми
госпођа
:
—
Нећу
ни
кошчице
,
јеси
ли
чуо
?
!
...
Замолим
касапина
да
ми
промени
месо
,
пошто
му
претходно
објасних
како
стојим
код
госпође
,
што
овај
и
учини
.
Све
трчећи
дођем
кући
потпуно
уверен
,
да
ће
госпођа
са
месом
бити
задовољна
,
али
не
би
тако
.
—
Ја
сам
теби
казала
да
нећу
ни
кошчице
да
видим
.
Носи
,
носи
ово
,
док
те
ђаво
са
њим
није
без
трага
однео
!
—
О
,
луде
жене
,
—
рекох
у
себи
,
па
опет
упртим
корпу
и
вратим
се
натраг
.
Кажем
касапину
шта
је
.
Он
нешто
крупно
опсова
па
зграби
оно
месо
и
тресну
га
у
један
крај
тезге
,
за
тим
извади
новац
и
даде
ми
са
речима
:
—
Ево
ти
паре
па
купи
где
знаш
.
Ја
сам
знао
да
не
могу
нигде
боље
месо
добити
,
јер
смо
овоме
били
сталне
муштерије
.
Узмем
паре
и
пођем
...
Застанем
на
прагу
и
упитам
касапина
колико
има
сахати
.
—
Пола
девет
,
—
одговори
.
Ја
му
се
захвалим
и
пођем
,
ну
при
изласку
ми
се
зауставише
очи
на
једној
великој
говеђој
џигерици
која
с
поља
висаше
на
једном
крилу
дућанских
врата
.
Поново
се
вратим
унутра
и
упитам
касапина
:
били
ми
дао
џигерице
за
сав
онај
новац
али
без
икаквих
других
додатака
.
Касапин
се
насмеја
,
јер
виде
шта
сам
намеравао
,
па
узе
џигерицу
и
осече
,
мислим
,
само
душник
и
остави
на
тезгу
,
а
оно
остало
све
стрпа
у
корпу
која
се
напуни
...
Навучем
на
корпу
заклопац
,
платим
касапину
па
све
у
трку
кући
...
Како
су
ми
биле
спремљене
књиге
,
ја
их
са
стола
,
чим
уђох
,
зграбим
левом
руком
,
а
десном
спустим
корпу
па
дохватим
врата
.
У
томе
изиђе
госпођа
.
Ја
већ
бејах
у
дворишту
.
—
Чекај
да
видимо
шта
си
донео
!
—
викну
она
.
—
Можеш
гледати
,
вала
,
цео
дан
,
—
рекох
у
себи
а
за
тим
гласно
:
—
Нема
,
госпођо
,
ни
једне
кошчице
,
сама
кртина
!
...
па
одјурих
као
ветар
.
У
школи
су
знали
да
ја
никад
нисам
могао
на
време
доћи
па
ни
на
испит
,
те
с
тога
ме
нико
није
ни
питао
што
сам
доцкан
дошао
.
Испит
је
био
у
велико
почео
.
Ја
се
увукох
на
врата
као
миш
и
седнем
на
своје
место
.
Другови
ме
погледаху
смешећи
се
,
јер
сигурно
изгледах
смешан
,
пошто
сам
био
усплахирен
и
збуњен
.
Нисам
ни
четврт
сахата
седео
па
ме
прозваше
...
Са
испитом
сретно
прођох
...
Чим
се
пустисмо
на
одмор
одмах
одем
у
канцеларију
код
господина
.
—
Шта
је
,
Ћато
,
—
упита
ме
он
кад
уђох
,
—
одкуда
ти
овде
?
!
—
Ето
,
ја
дођох
,
овај
...
почех
муцати
.
—
Да
те
није
госпођа
за
шта
послала
?
...
—
Није
.
—
Па
онда
шта
хоћеш
?
—
Ја
сам
дошао
да
вам
јавим
...
—
Шта
?
—
Да
сам
од
вас
изишао
.
—
Е
!
А
за
што
?
Ја
му
испричах
и
најмању
ситницу
...
Казах
му
све
шта
је
госпођа
са
мном
радила
и
ја
с
њом
.
—
Луда
жена
,
...
јес
’
тако
ми
Бога
,
сасвим
је
полудела
,
—
рече
господин
љутито
кад
му
доврших
причање
,
—
ићи
ћеш
ти
са
мном
кући
...
—
Не
смем
—
прекидох
га
готово
шапатом
.
—
Немој
да
будеш
луд
!
...
—
Ја
не
смем
,
...
убиће
ме
!
—
Не
бој
се
...
Са
мном
ћеш
ићи
.
Не
одговорих
ништа
,
али
сам
у
памети
закључио
,
да
би
добро
било
отићи
бар
те
узети
оно
мало
дроњака
што
сам
имао
.
—
Хајде
иди
сад
на
Калемегдан
продужи
он
—
те
се
играј
,
па
ме
тачно
у
12
сахати
чекај
пред
вратима
нашег
дворишта
.
У
дванаест
сам
сачекао
господина
на
капији
као
што
ми
је
казао
...
Уђосмо
у
двориште
;
ја
сам
на
три
корака
ишао
за
њим
.
Госпођа
ме
не
примети
одмах
јер
сам
се
био
заклонио
за
господина
...
—
Напоље
и
ти
!
—
викну
она
господину
с
кућних
врата
,
—
напоље
несрећо
једна
,
...
ти
си
човек
!
...
Ха
,
зар
си
и
ти
ту
?
!
...
Продера
се
поново
што
игда
може
кад
мене
спази
,
па
јурну
као
помамна
да
ме
ухвати
;
ја
облетах
око
господина
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
—
Љубице
,
Љубице
!
...
Молим
те
остави
се
,
немој
правити
довека
лудорије
!
...
Говораше
господин
задржавајући
је
.
—
Зар
имаш
образа
још
да
говориш
,
ниткове
један
?
!
—
дере
се
она
све
јаче
са
подигнутим
рукама
у
вис
.
—
Немој
да
ме
брукаш
,
Бог
те
убио
,
него
улази
унутра
док
сад
није
било
...
—
Ти
ми
још
претиш
,
вуцибатино
једна
,
и
то
у
мојој
рођеној
кући
...
Зар
мислиш
да
ћу
ја
више
трпети
да
ми
...
Немаде
кад
довршити
реченицу
;
јер
је
господин
као
помаман
од
љутине
зграби
преко
средине
и
понесе
унутра
...
Она
је
млатарала
и
ногама
и
рукама
,
гребла
га
по
лицу
,
пљувала
и
псовала
најпогрднијим
речима
.
Одистине
достиже
врхунац
лудила
.
Лепо
је
унесе
у
собу
.
—
Сад
можеш
да
се
дереш
,
—
чујем
где
говори
господин
.
—
Твога
је
доста
било
,
нека
те
трпи
ко
хоће
,
а
ја
више
нећу
.
Почеше
пуцати
шамари
!
...
Лупали
су
судове
по
соби
и
претурали
столице
...
Ја
улучим
ту
прилику
и
уђем
у
кујну
.
На
брзу
руку
покупим
оно
мало
мојих
стварчица
у
торбу
па
изиђем
у
двориште
.
Изиђе
и
господин
из
собе
сав
изгребан
по
лицу
.
—
На
,
—
рече
он
пружајући
ми
два
динара
,
—
па
одмах
иди
,
...
овде
нема
више
опстанка
ни
за
мене
...
Са
свим
је
полудела
;
одмах
иди
!
...
Веома
ми
би
жао
господина
.
Узех
новац
који
ми
даде
,
пољубим
га
у
руку
и
одох
пребацив
торбу
преко
рамена
...
Ишао
сам
улицом
а
нисам
знао
куда
идем
...
Опет
дођох
на
Теразије
код
чесме
,
...
ни
сам
нисам
знао
зашто
.
Спустим
торбу
на
један
велики
камен
који
беше
прислоњен
уз
један
кестен
,
а
на
коме
су
обично
седели
носачи
.
Тек
што
сам
,
тако
рећи
,
сео
,
приђе
ми
један
жандарм
и
набусито
викну
:
—
Што
стојиш
ту
,
бре
?
—
Хоћу
мало
да
се
одморим
и
да
пијем
воде
,
врућина
је
па
сам
ожеднео
,
—
одговорих
му
.
—
Одмах
да
си
ишао
одатле
!
...
-
Хајд
’
хајд
’
!
...
—
Сад
ћу
,
само
да
пијем
воде
...
—
Немој
ја
теби
сад
одмах
да
дам
и
воде
и
ладовине
,
...
одлази
!
...
Подвикну
гурну
ме
у
леђа
.
Нисам
смео
чекати
да
ми
то
и
по
други
пут
каже
,
већ
узмем
торбу
па
пређем
мало
ниже
код
пекара
,
који
је
поред
пекарнице
држао
и
неку
врсту
ашчинице
...
Ту
узмем
пола
хлеба
и
неке
пржене
кобасице
те
ручам
;
онај
ме
је
жандарм
,
међу
тим
,
посматрао
од
чесме
.
Мени
то
није
било
по
вољи
и
гледао
сам
да
се
што
пре
очистим
испред
његових
очију
...
Таман
да
изиђем
а
он
пред
врата
.
Сигурно
је
начисто
био
да
сам
без
службе
кад
једем
у
ашчиници
и
носим
торбу
.
—
Код
кога
си
ти
,
бре
,
а
?
—
упита
некако
строго
ухвативши
ме
за
руку
.
—
Ја
сам
,
овај
...
почех
муцати
.
—
Шта
си
ти
:
овај
.
.
говори
!
—
Ђак
.
—
Какав
ђак
?
—
Јесам
.
—
Код
кога
си
био
и
где
си
сад
?
...
—
До
мало
пре
био
сам
код
господина
Милана
Н
...
—
А
сад
ниси
нигде
?
—
Нисам
.
_
—
Сигурно
си
из
куће
што
и
придигао
?
Дај
ту
торбу
овамо
!
...
викну
узимајући
ми
торбу
.
Да
ми
није
било
жао
оно
мало
књижица
и
оних
дроњака
,
хтео
сам
да
загребем
низ
улицу
,
али
се
од
тога
не
могох
одвојити
.
—
Какав
ђак
,
какви
бакрачи
,
хајде
ти
са
мном
у
кварт
,
—
рече
жандарм
пружајући
ми
торбу
.
—
Какав
кварт
?
!
...
Нећу
ја
тамо
,
—
одговорих
уплашено
.
—
Напред
,
напред
!
—
Не
могу
ја
тамо
да
идем
.
—
Напред
кад
ти
кажем
,
док
те
није
сад
ђаво
однео
!
—
викну
овај
дивљак
и
тако
ме
гурну
,
да
у
мало
не
забодох
нос
у
калдрму
.
—
Па
за
Бога
видите
да
имам
књиге
...
Ја
сам
ђак
!
...
—
Марш
!
...
Напред
!
Почех
га
кроз
плач
молити
да
ме
пусти
;
а
да
нисам
мангуп
позвах
се
и
на
Ђеру
и
на
Ану
,
али
све
за
бадава
,
...
морадох
видети
кварт
и
то
први
пут
.
У
кварту
,
сем
једног
жандарма
никога
,
па
ни
дежурног
чиновника
...
—
Ево
ти
,
притвори
овога
мангупа
,
јер
је
без
занимања
,
—
рече
онај
што
ме
дотера
ономе
другом
жандарму
који
сеђаше
на
клупи
у
ходнику
,
—
па
кад
дође
дежурни
писар
ти
му
јави
...
—
Добро
,
добро
,
—
одговори
овај
лено
,
теглећи
се
и
зевајући
.
Онај
се
врати
на
„
линију
“
.
—
Шта
си
ти
?
—
поче
ме
сад
овај
други
испитивати
.
—
Ђак
,
—
одговорих
му
плашљиво
.
—
Имаш
ли
ђачку
карту
?
—
Немам
,
нисам
је
ни
добио
.
—
У
који
разред
идеш
?
—
Сад
свршавам
први
,
прекосутра
имам
последњи
испит
.
—
Па
што
си
напустио
послуживање
док
не
свршиш
испите
?
Што
се
ниси
мало
притрпео
?
—
опет
ће
овај
кроз
зевање
да
га
готово
једва
разабрах
,
а
по
изразу
његову
изгледаше
,
да
ово
говори
,
тек
колико
да
се
отме
од
силна
дремежа
што
га
обузео
.
—
И
ја
сам
мислио
да
на
сваки
начин
останем
до
свршетка
испита
па
да
идем
у
село
и
проведем
распуст
,
—
рекох
,
јер
ми
се
тада
појави
жеља
за
селом
,
—
али
се
није
могло
даље
.
—
За
тим
му
укратко
испричам
узрок
са
кога
сам
морао
изићи
.
—
А
одакле
си
?
—
упита
ме
кад
заврших
причање
,
које
он
,
како
ми
се
чинило
,
није
ни
слушао
.
Ја
му
казах
одакле
сам
и
чији
сам
.
—
Е
!
...
Знам
,
знам
,
...
промрмља
тромо
и
протрља
очи
дебелим
прстима
својим
,
али
по
свему
судећи
он
бејаше
задовољан
мојим
присуством
,
јер
му
послужих
као
средство
да
не
заспи
,
те
ваљда
то
изазва
у
неколико
његову
наклоност
према
мени
,
па
мало
раздремам
поче
благо
:
—
Ја
не
знам
што
те
је
овај
и
дотерао
’
вамо
,
кад
се
види
да
си
ђак
!
—
Не
знам
ни
ја
.
—
Ништа
,
причекај
сад
ће
ваљада
доћи
дежурни
писар
,
...
отишао
је
овде
у
кавану
да
руча
па
ћу
га
молити
да
те
пусти
,
али
да
се
добро
владаш
и
да
будеш
поштен
;
јер
је
и
иначе
на
наше
(
!
)
земљаке
повика
.
—
Дакле
,
ово
ми
је
земљак
,
—
рекох
у
себи
чудећи
се
:
каква
повика
,
а
за
тим
гласно
.
—
За
то
не
треба
да
се
бринете
и
ја
ћу
вас
покорно
молити
да
ме
пустите
,
па
ћу
ово
кратко
време
провести
у
школи
и
спремати
се
за
испит
и
одмах
ћу
чим
будем
готов
,
ићи
у
село
.
—
Кад
одеш
кући
у
село
поздравићеш
Марка
Живковића
из
Ш
...
,
сигурно
ћеш
га
видети
,
познајеш
ли
га
?
—
Врло
добро
.
—
Е
,
лепо
,
кажи
му
:
поздравио
те
побратим
Мика
Шевић
,
жандар
из
Београда
,
па
ће
он
знати
.
Тек
што
он
заврши
реченицу
уђе
и
дежурни
писар
.
—
Седи
ти
ту
сад
ћу
ја
,
—
рече
ми
Мика
улазећи
за
писаром
у
канцеларију
.
Не
потраја
дуго
и
он
ме
позва
унутра
.
Уђем
...
Ноге
су
ми
клецале
,
јер
први
пут
излазим
пред
власт
.
Мика
је
већ
писару
све
казао
шта
је
са
мном
.
—
Иди
па
гледај
да
нађеш
место
,
—
рече
ми
писар
благо
.
—
Имам
преко
сутра
још
један
испит
,
па
чим
га
свршим
одмах
ћу
ићи
кући
у
село
,
те
да
тамо
проведем
распуст
,
—
одговорих
му
.
—
Лепо
лепо
,
само
немој
да
врљаш
по
улицама
.
—
Нећу
...
Збогом
!
—
Збогом
!
Ја
изиђох
радостан
,
а
и
Мика
за
мном
...
Поздравих
се
с
њим
и
одох
са
пребаченом
торбом
преко
рамена
право
на
Калемегдан
.
Торбу
завукох
испод
живе
ограде
,
па
се
за
тим
извалим
на
ледину
где
сам
до
шест
сахати
спавао
.
Пред
вече
одем
у
варош
...
Ишао
сам
из
улице
у
улицу
без
икаквог
циља
.
Торба
ми
је
остала
под
живом
оградом
где
сам
је
оставио
,
јер
је
нисам
смео
носити
,
...
био
би
с
њом
одмах
затворен
.
—
Где
да
ноћим
?
—
питах
се
,
...
нисам
имао
код
кога
,
а
затвора
сам
се
плашио
као
живе
ватре
.
Ваљало
ми
је
ма
шта
предузети
за
преноћиште
.
Прво
ми
на
памет
паде
Ђера
и
Ана
,
али
,
на
моју
жалост
,
беху
обоје
изишли
...
Њихови
заступници
ни
опепелити
...
Опет
се
нађем
на
улици
.
Одем
у
једну
бакалницу
и
купим
један
крчажић
за
15
п
.
д
.
,
а
код
пекара
узех
пола
хлеба
.
Натучем
крчаг
на
леву
руку
и
у
исту
узмем
хлеб
,
па
десном
почнем
кидати
и
једући
одем
на
Теразијску
чесму
...
Света
као
обично
пуно
;
било
је
се
међутим
одавно
смркло
...
Навлаш
сам
пролазио
испред
онога
жандарма
са
комадом
у
руци
,
и
он
ме
познаде
.
—
Откуда
ти
,
бре
,
ту
а
?
викну
ми
.
—
Ето
,
дошао
сам
на
чесму
—
одговорих
.
—
Па
ко
те
је
пустио
из
кварта
и
кад
пре
нађе
службу
?
—
Пустио
ме
је
дежурни
писар
,
пошто
нисам
крив
а
место
сам
нашао
код
„
Два
бела
голуба
“
,
—
одговорих
му
слободно
.
—
Код
кога
,
бре
?
Казах
му
неко
измишљено
име
,
чиме
се
он
задовољи
па
одшета
даље
држећи
руке
на
леђима
...
Ја
се
нисам
отимао
да
што
пре
наточим
воде
,
већ
сам
пропуштао
све
и
ако
ми
је
ред
одавно
био
прошао
,
али
,
кад
већ
и
жандарму
паде
у
очи
од
кад
чекам
,
наточим
воде
у
крчаг
па
хајд
’
полако
улицом
.
Кад
стигох
код
„
Два
бела
голуба
“
обазрех
се
на
све
стране
да
нема
којег
патролџије
у
близини
,
па
проспем
воду
из
крчага
мућкајући
као
да
испирам
...
Одатле
се
упутим
на
чесму
у
Милетиној
улици
,
где
сам
такође
дуго
чекао
за
воду
.
Од
те
чесме
пођем
на
Скадарску
и
уз
пут
опет
проспем
воду
и
т
.
д
.
с
чесме
на
чесму
до
осам
сахати
изјутра
...
У
осам
сахати
сам
био
већ
на
Калемегдану
.
Полако
се
и
кришом
провучем
кроз
живу
ограду
на
мали
Калемегдан
који
је
иначе
био
у
великом
корову
.
Сакријем
крчажић
у
траву
,
па
се
онда
слободно
појавим
тамо
где
смо
се
обично
скупљали
и
играли
.
Преко
дан
сам
с
друговима
учио
и
до
миле
воље
спавао
,
а
целу
сам
се
ноћ
шетао
по
улицама
од
чесме
до
чесме
са
крчажићем
у
руци
.
Тако
је
трајало
пуних
пет
дана
.
За
све
то
време
нисам
ништа
друго
јео
сем
сувог
хлеба
,
а
куповао
сам
га
од
оних
два
динара
што
их
од
господина
добих
.
Један
сам
динар
потрошио
а
други
сачувао
за
путни
трошак
.
Прочиташе
нам
у
школи
оцене
,
—
био
сам
пао
из
једног
предмета
,
—
па
нас
после
распустише
.
Из
раније
сам
се
већ
спремао
за
пут
,
а
тако
исто
и
моји
другови
који
су
морали
истим
путем
својим
кућама
ићи
.
Тога
истог
дана
у
шест
сахати
по
подне
,
били
смо
се
већ
сви
искупили
код
споменика
на
Врачару
.
Сви
смо
били
пука
сиротиња
,
јер
богатији
нису
ишли
пешке
већ
на
колима
.
Сваки
је
од
нас
имао
торбу
на
леђима
.
У
седам
сахати
се
кренусмо
друмом
у
највећем
расположењу
и
радости
:
неки
пева
,
неки
трчи
низ
брдо
,
неки
се
опет
дозивају
,
а
било
нас
је
,
брате
,
и
много
:
преко
тридесет
.
Многи
нису
знали
шта
смо
и
ко
смо
,
па
са
чуђењем
гледаху
масу
подрпане
дечурлије
са
торбама
о
раменима
,
која
се
кренула
некуд
на
пут
.
Поред
тога
изгледали
смо
врло
смешни
.
Неки
је
имао
велики
сламни
шешир
,
(
или
какав
други
)
,
који
му
пада
на
уши
;
неки
опет
капут
у
коме
би
стала
још
троја
плећа
као
што
су
његова
;
неки
ципеле
женске
с
великим
штиклама
,
па
се
спотиче
;
неки
мушке
,
али
дуге
,
па
се
савиле
у
врху
као
врхови
на
саоницама
.
К
томе
треба
додати
да
је
све
,
што
је
на
нама
било
,
било
исцепано
и
прљаво
,
а
већ
ретко
таман
...
Да
је
човек
просто
хтео
да
нас
онакве
састави
не
би
могао
!
...
Како
смо
путовали
нећу
ти
причати
.
Могу
ти
рећи
само
то
,
да
смо
преко
дан
,
кад
припече
сунце
,
у
каквој
дебелој
хладовини
поред
извора
спавали
,
а
целу
ноћ
путовали
у
највећој
ларми
коју
су
и
сеоски
пси
својим
лавежом
увећавали
.
Четвртог
дана
стигнем
кући
,
и
,
наравно
,
чим
сам
се
одморио
одредише
ме
да
чувам
овце
,
а
тај
посао
је
целог
распуста
трајао
.
ВИ
.
Једва
сам
чекао
да
распуст
прође
и
да
се
вратим
у
Београд
и
ако
сам
се
у
њему
толико
патио
;
беше
ми
досадна
она
сеоска
тишина
и
оно
трчање
са
овцама
,
па
после
тога
и
слаба
храна
...
Истина
и
у
Београду
сам
гладовао
,
али
кад
сам
имао
шта
да
једем
,
ма
и
сувог
хлеба
,
или
најгоре
јело
било
,
било
је
боље
и
од
најбољег
сеоског
јела
,
—
мени
је
се
тако
чинило
;
јер
у
селу
се
боља
храна
добијала
само
о
великим
празницима
!
...
Дође
и
тај
дан
,
...
свршетак
распуста
и
ја
се
вратим
у
Београд
,
разуме
се
пешке
.
У
вече
,
кад
сам
дошао
примише
ме
код
„
Пандила
“
на
преноћиште
као
путника
.
Најпреча
ми
је
брига
била
да
се
упишем
у
школу
и
да
нађем
место
...
Тако
је
и
било
;
одмах
,
сутра
дан
по
доласку
,
пријавих
се
за
испит
.
Из
школе
одем
на
Калемегдан
,
где
нађем
неколико
својих
другова
са
којима
се
поздравим
...
Они
лежаху
на
трави
потпуно
безбрижни
и
задовољни
,
као
да
им
ничега
није
недостајало
...
Наспрам
њих
изгледах
црн
као
чавка
,
тако
ми
бар
они
приметише
...
Наравно
је
сам
по
сунцу
трчао
за
овцама
,
а
они
су
лежали
у
хладовини
.
Том
приликом
,
разуме
се
кришом
,
потражим
свој
крчажић
,
у
корову
и
,
збиља
,
нађем
га
не
повређеног
где
сам
га
и
оставио
,
што
ме
обрадова
.
Истог
дана
,
после
подне
,
нађем
послуживање
код
једне
госпође
опет
у
Савамали
,
која
је
имала
три
одрасла
сина
...
У
кући
сам
радио
као
роб
...
Од
раног
јутра
па
до
позно
у
ноћ
нисам
могао
стати
;
једини
ми
је
одмор
преко
дан
био
кад
ручам
...
Једва
сам
чекао
да
пођем
у
школу
,
те
да
се
тамо
одморим
...
Одређеног
дана
положим
испит
и
упишем
се
у
други
разред
...
Ускоро
пођемо
и
у
школу
.
Мало
одахнух
душом
,
али
брате
што
је
много
,
много
!
Служио
сам
четири
господара
:
госпођу
и
њена
три
сина
;
свакоје
је
за
свој
рачун
заповедало
...
Госпођа
вели
:
„
Одмах
ћеш
опрати
судове
да
се
не
окоре
и
муве
не
купе
,
и
почистити
кујну
и
трпезарију
,
...
јеси
ли
разумео
,
одмах
?
!
“
А
најстарији
син
:
„
Ево
ти
ово
писмо
,
...
одмах
га
однеси
г
.
Н
.
Н
.
у
улицу
бр
...
,
и
чекај
одговор
,
разумеш
,
одмах
?
!
Све
друго
остави
“
!
...
Други
син
вели
:
„
Узми
ове
моје
ципеле
и
однеси
код
Матијевића
,
обућара
,
знаш
на
Теразијама
,
и
кажи
му
да
их
одмах
оправи
,
јер
не
могу
ићи
у
школу
пошто
других
немам
,
...
и
то
одмах
,
разумеш
ли
“
?
!
А
трећи
,
опет
:
„
Иди
,
Милане
,
часком
код
П
...
.
,
ту
код
Академије
,
знаш
где
је
,
и
кажи
му
да
ти
да
оне
задатке
,
он
већ
зна
које
,
...
али
брзо
,
иди
одмах
,
све
друго
остави
“
?
!
После
овога
станем
на
сред
кујне
и
почнем
се
мислити
:
кога
пре
да
послушам
,
и
,
најзад
почнем
прати
судове
;
јер
је
госпођа
најстарија
,
а
и
други
их
неће
нико
опрати
него
ја
,
али
тек
што
сам
умочио
руке
у
воду
,
ето
ти
најстаријег
сина
:
—
Зар
ти
ниси
отишао
?
!
.
.
продере
се
као
луд
.
—
Па
док
оперем
судове
...
—
Док
шчепам
ту
карлицу
ђаво
ћете
однети
...
Одмах
се
вуци
мангупе
један
!
!
.
.
Ја
напустим
судове
и
почнем
брисати
руке
да
идем
,
јер
шта
сам
знао
да
радим
,
ал
’
ево
ти
другог
:
—
Шта
радиш
ти
,
море
,
зар
још
ниси
отишао
?
!
...
за
тим
ево
трећег
:
—
А
што
не
идеш
,
бре
,
куд
сам
те
послао
,
животињо
једна
,
знаш
ли
да
ја
без
задатка
не
могу
ићи
у
школу
?
!
...
После
тога
изиђе
и
госпођа
,
па
између
њих
настаје
лом
!
...
У
мени
се
,
што
’
но
кажу
:
све
преврће
,
и
,
на
послетку
све
се
сврши
преко
мојих
леђа
...
Тако
је
,
ето
,
непрестано
трајало
,
није
се
знало
ко
је
старији
а
ко
млађи
...
Шта
сам
знао
?
.
.
Морао
сам
трпити
и
све
сносити
у
овој
кући
без
реда
,
...
све
до
21
.
новембра
,
,
кад
с
њима
пречистих
.
Најмлађи
је
син
свирао
у
флауту
због
које
видех
и
кварт
.
Тога
дана
,
21
.
новембра
,
узрујаше
се
по
кући
:
„
Где
је
флаута
?
!
Где
је
флаута
?
!
“
.
.
—
Од
куда
ја
знам
где
је
!
...
одговорих
.
—
Ти
знаш
,
говори
где
је
,
ти
си
је
украо
!
.
.
—
Нисам
,
Бога
ми
,
—
правдам
се
,
али
узаман
,
...
они
се
сагласише
:
да
сам
ја
флауту
украо
.
Ни
моје
сузе
ништа
не
помогоше
...
Било
ми
је
криво
па
сам
плакао
...
Све
,
све
,
али
лопов
бити
,
за
мене
је
било
ужасно
!
Онај
најмлађи
,
чија
је
флаута
била
,
наљути
се
кад
се
ја
правдах
,
шчепа
ме
за
рамена
и
гурну
низ
степенице
...
За
часак
се
нађох
на
улици
...
Била
је
у
велико
ноћ
(
зимње
доба
па
се
рано
смркне
)
.
Киша
помешана
са
снегом
падаше
...
За
часак
покисох
до
голе
коже
,
а
ветар
продираше
до
костију
...
Почех
дрхтати
,
управо
цвокотати
од
хладноће
у
мом
бедном
оделу
.
Непрестано
сам
плакао
тако
,
да
је
суза
сузу
стизала
.
Упутим
се
навише
поред
Државне
Штампарије
и
дођем
на
„
Варош
Капију
.
“
Код
Валожићеве
књижаре
се
зауставим
,
да
се
разберем
где
сам
и
куда
ми
ваља
даље
поћи
и
шта
да
предузмем
.
Најзад
решим
се
да
идем
у
школу
и
тамо
у
ходнику
да
преноћим
;
али
,
на
моју
жалост
,
врата
беху
затворена
!
...
Одатле
пођем
у
правцу
Калемегдана
,
ну
До
самог
угла
Велике
Школе
приметим
подрумски
прозор
који
се
затвараше
са
два
гвоздена
капка
од
којих
један
беше
отворен
.
—
Како
би
било
да
се
увучем
у
подрум
,
—
рекох
па
се
и
нехотично
зауставим
пред
прозором
,
—
али
ко
зна
колико
је
подрум
дубок
и
како
ћу
после
из
њега
изићи
,
а
може
бити
да
је
и
пун
воде
.
Нека
ме
језа
подиђе
готово
више
од
страха
него
од
хладноће
.
Помрчина
је
била
таква
да
сам
једва
прозор
назирао
...
Приђем
ближе
и
отворим
и
други
капак
,
обазрем
се
око
себе
да
ме
ко
не
гледа
,
па
онда
завучем
руку
у
прозор
и
напипам
гвоздену
решетку
која
је
била
положена
као
какав
роштиљ
...
_
Нисам
се
дуго
мислио
,
већ
се
још
једаред
обазрем
на
све
стране
и
увучем
у
прозор
као
у
какав
сандук
...
Чисто
ми
се
дисање
заустави
...
Тако
шћућурен
на
оној
решетци
ћутах
два-три
минута
ослушкујући
иде
ли
ко
!
...
Кад
сам
био
сигуран
да
никога
у
близини
нема
,
провучем
руку
и
полако
притворим
капке
,
најпре
један
па
после
једне
паузе
други
.
.
Ту
сам
целу
ноћ
,
до
пред
саму
зору
,
остао
.
Нисам
дуго
смео
заспати
,
бојећи
се
да
се
у
сну
не
накашљем
или
не
хрчем
,
јер
би
ме
то
изложило
опасности
ако
би
чуо
ноћни
стражар
,
чији
кораци
заклопарају
с
времена
на
време
поред
мене
,
улицом
,
аја
чисто
уставим
дисање
и
све
ми
се
чини
као
да
он
зна
да
сам
ја
ту
скривен
,
те
и
поред
хладноће
на
оној
решетци
осетим
како
ме
зној
пробије
од
стра
.
Али
,
сан
беше
јачи
од
снега
и
у
пркос
свему
савлада
ме
те
заспах
.
Заспао
сам
,
како
се
сећам
са
најстрашнијом
мишљу
:
„
Шта
би
било
да
се
заспавам
док
сване
,
те
не
могаднем
изићи
?
“
Да
ли
та
мисао
или
хладноћа
учини
те
се
на
срећу
пробудим
пре
зоре
—
не
знам
.
Кад
сам
из
прозора
изишао
био
је
још
мрак
...
Са
источне
стране
једва
се
примећаваху
знаци
зоре
...
Изишав
на
поље
једва
сам
корачао
придржавајући
се
за
зид
јер
ми
се
беху
укочиле
ноге
од
хладноће
а
и
цело
тело
...
Упутим
се
полако
,
ногу
пред
ногу
,
управо
одвучем
се
к
Теразијској
чесми
.
Био
ми
је
циљ
да
се
помешам
са
онима
што
су
дошли
за
воду
те
да
не
паднем
у
очи
што
се
тако
рано
шуњам
по
улицама
...
На
чесми
их
је
као
обично
,
било
доста
,
нарочито
пекара
.
Полако
се
привучем
оној
гомили
и
нико
ме
не
примети
да
сам
дошао
без
судова
;
чудио
сам
се
како
да
то
нико
не
примети
,
а
у
ствари
сигурно
нико
није
ни
мене
приметио
нити
обратио
неку
нарочиту
пажњу
,
а
камо
ли
што
немам
судова
...
Имао
сам
један
једини
маријаш
и
за
њега
попијем
салеп
те
се
мало
угрејах
.
Ту
сам
остао
до
седам
сахати
обилазећи
око
чесме
,
а
одатле
одем
у
школу
где
сам
чекао
док
врата
на
учионицама
не
отворише
...
У
школи
сам
,
за
све
време
док
су
часови
трајали
,
спавао
...
Ваљало
ми
је
отићи
да
узмем
оно
мало
дроњака
и
књижица
што
сам
имао
;
јер
,
кад
су
ме
избацили
,
са
собом
нисам
ништа
понео
,
а
без
тога
нисам
могао
...
У
једанаест
сахати
,
кад
изиђосмо
из
школе
,
одем
мислећи
да
ћу
наћи
саму
госпођу
,
али
,
за
моју
несрећу
,
нађем
код
куће
и
најмлађег
сина
,
баш
чије
је
флауте
нестало
.
Како
су
ме
предусрели
...
мани
се
!
.
.
Нека
Бог
сачува
свакога
онаквих
људи
!
.
.
За
тренут
ока
поново
се
нађем
на
улици
...
Избацише
ме
као
какав
дроњак
!
...
За
мном
изиђе
и
тај
господичић
,
који
од
беснила
није
знао
шта
да
ради
...
—
Хеј
,
позорниче
!
—
викну
он
једног
жандарма
,
који
стајаше
на
углу
оне
тесне
улице
којом
се
силази
са
Зеленог
Венца
у
улицу
,
—
оди
овамо
?
Жандарм
дође
доста
брзим
корацима
...
—
Терај
овога
у
кварт
,
а
ја
ћу
за
вама
,
...
учинио
нам
је
покрађу
!
...
Ја
се
опет
правдах
да
нисам
никада
ништа
у
животу
украо
,
па
ни
сада
...
Жандарм
оклеваше
,
али
,
најзад
,
кад
му
овај
поново
викну
он
рече
:
—
Па
хајдемоте
у
кварт
,
...
па
ћемо
,
овај
,
тамо
видети
у
чему
је
ствар
.
Пођосмо
:
ја
напред
,
за
мном
жандарм
,
а
за
овим
млади
господин
(
који
је
доцније
тек
узгред
буди
речено
био
прави
гамен
)
.
—
Ето
,
господине
,
овај
ми
је
мангуп
,
—
рече
господин
Заре
(
тако
се
звао
)
писару
кад
изиђосмо
пред
њега
показујући
руком
на
мене
,
—
украо
,
и
сигурно
продао
,
флауту
коју
сам
платио
60
динара
...
—
Баш
он
,
—
рече
писар
немарно
читајући
један
акт
...
—
Да
,
да
,
он
и
нико
други
...
—
А
од
куда
ви
то
знате
да
је
баш
он
,
зар
није
могао
и
ко
други
?
—
упита
писар
и
погледа
нас
,
чини
ми
се
,
први
пут
...
Ја
сам
плакао
и
непрестано
сам
се
правдао
.
—
Кад
вам
кажем
нико
други
него
он
,
.
.
заклећу
се
!
...
—
Мени
не
изгледа
да
је
ово
дете
тако
неваљало
.
—
Молим
вас
,
нема
ту
изгледа
и
не
изгледа
,
него
кад
вам
ја
кажем
да
ја
он
...
—
Охо
,
пријашко
,
лакше
мало
,
лакше
...
—
...
.
Да
је
он
лопов
и
да
ми
је
украо
флауту
,
ви
треба
да
ми
верујете
и
са
њим
као
таквим
даље
поступите
,
а
мени
моју
ствар
повратите
...
—
А
ко
мени
јамчи
за
вас
?
—
Шта
кажете
?
!
—
Ко
ми
јамчи
,
велим
,
да
ви
нисте
сами
флауту
продали
или
где
заложили
?
!
—
Господине
,
пазите
шта
говорите
,
знате
ли
ко
сам
ја
.
—
То
ме
се
најмање
тиче
ко
сте
и
чији
сте
ви
,
јер
ви
нисте
позвати
да
мени
овде
дајете
упуства
у
моме
послу
...
У
осталом
није
ми
то
први
пут
,
да
који
господин
дође
и
оптужи
своје
млађе
за
крађу
,
а
кад
овамо
,
његов
рођени
син
дао
неку
златну
или
сребрну
ствар
у
залогу
или
продао
,
те
да
може
по
каванама
банчити
.
Дакле
,
драги
мој
,
не
треба
да
се
жестите
!
...
Полако
,
ствар
ће
се
извидети
...
При
овим
речима
писар
зазвони
и
жандарм
,
са
којим
смо
дошли
,
уђе
...
—
