штогођ!
А
ја
мислим
,
да
сте
се
тукли
,
јер
то
је
сад
,
знате
,
ушло
у
моду
и
код
самог
ноблеса
!
Па
реко
’
:
кад
можеду
попови
да
се
тучеду
—
—
Ју
,
а
који
попови
?
!
—
трже
се
Пела
мајсторица
.
—
Па
попови
,
...
ови
...
наши
.
—
А
кога
су
,
рекосте
,
тукли
?
—
Хе
,
кога
!
Тога
који
се
неће
сигурно
пофалити
.
Бајаги
,
не
знате
!
Ви
не
знате
!
—
А
откуд
и
да
знам
!
Од
како
ми
је
човек
от’ш
’
о
по
вашарима
,
слабо
вам
и
излазим
...
па
тако
ништа
и
не
знам
.
—
Верујем
,
верујем
...
бо’ме
поп
Ћира
вам
и
неће
доћи
да
се
пофали
...
Молим
вас
за
једну
чашу
воде
с
бунара
;
са
свим
сам
промукла
од
узбуђење
и
потреса
.
—
С
драге
воље
!
Извол’те
унутра
,
—
рече
Пела
и
пођоше
обе
.
—
Јуф
!
—
дрекну
гђа
Габриела
уплашена
од
звекета
ланца
.
—
Иди
,
Мило
,
отерај
зељова
под
амбар
,
—
викну
Пела
шегрту
,
—
знаш
да
не
трпи
капуташе
и
обувене
људе
.
Одма
’
мисли
да
је
неки
вандрокаш
.
И
доиста
то
је
било
нужно
,
јер
Лекин
зељов
мање
је
лајао
на
босе
паоре
,
ал
’
кад
види
господина
или
само
обувена
човека
,
а
он
се
помами
и
све
за
штикле
хвата
зубима
.
—
Прошћавајте
,
—
вели
Пела
кабаничарка
,
—
мој
Лека
већ
три
недеље
како
је
по
вашарима
,
а
ја
се
опет
бојим
,
да
се
когођ
,
кад
је
овако
сама
кућа
брез
мушког
,
не
ушуња
па
пуштим
зељова
с
ланца
.
—
Баш
вам
фала
!
Лепа
вода
.
Боже
кад
рекоше
„
воде
“
,
паде
ми
на
памет
,
што
кажу
,
опију
се
људи
па
се
потучеду
;
е
ал
’
кад
је
некима
суђено
,
а
они
се
потучеду
и
брез
вина
и
брез
воде
.
К’о
сад
с
поп
Ћиром
што
се
—
—
Ју
,
ја
и
заборавила
да
вас
питам
.
А
ко
га
је
напаствовао
?
—
Па
поп
Спира
!
—
Поп
Спира
!
Ју
,
жалосна
,
а
зашто
?
!
—
Па
због
младожење
...
господина
Пере
.
—
Па
ми
у
овом
сокаку
чули
да
је
то
сас
Јулом
и
господином
било
свршено
још
док
је
овај
богословац
био
...
кажу
,
да
је
одма
’
сутра
дан
—
кад
је
дошао
—
био
и
прстен
.
—
Е
,
било
ђавола
!
И
ви
то
,
Боже
,
слатка
снаш’-Пело
,
одма
’
тако
верујете
?
!
То
је
само
тако
изнето
,
поп
Спира
је
’
тео
до
душе
,
и
Бог
зна
како
рад
био
,
али
стег’о
се
к’о
какав
Грк
,
на
није
’
тео
ни
крајцаре
да
да
нуз
девојку
.
А
поп
Ћира
,
Бога
ми
,
паметнији
—
па
привук’о
младића
!
Јер
,
бо’ме
,
кад
ко
има
девојку
на
удају
,
па
још
под
фелером
—
тај
не
треба
,
Бога
ми
,
да
џимрија
?
—
Фелер
!
А
зар
је
Јуца
попина
под
фелером
?
—
А
да
шта
ви
мислите
?
—
Та
здрава
је
к’о
тресак
,
за
Бога
!
—
Е
,
чини
вам
се
то
само
,
слатка
.
—
Ју
,
страсна
и
велика
!
А
какав
то
фелер
има
?
—
пита
Пела
зачуђена
.
—
Та
зар
је
један
,
слатка
.
Не
знам
ни
с
кога
краја
већ
да
почнем
!
—
Ју
,
рођена
,
—
чуди
се
Пела
,
а
ко
би
то
рек’о
?
!
—
Ето
,
прво
,
не
зна
немецки
!
Зар
то
није
фелер
за
једну
младу
девојку
!
!
Ето
,
кажите
сами
!
А
Пела
се
замисли
па
ћути
;
и
њој
изгледа
да
је
то
доиста
један
фелер
.
—
...
Те
још
какав
фелер
...
још
какав
,
слатка
!
Вама
к’о
мајсторици
,
немојте
се
наћи
увређени
,
наравно
,
да
бо’ме
...
и
не
треба
,
али
њој
,
њој
...
—
Па
се
потукли
?
!
...
—
Мал
’
га
није
пробо
„
кључем
“
чим
се
чупа
слама
...
Срећом
се
стрефили
ту
господа
тутори
и
Аркадија
црквењак
,
па
му
отели
„
кључ
“
.
—
Ју
,
жалосна
,
а
откуд
му
кључ
?
!
—
Па
у
порти
било
то
...
у
црквењаковој
авлији
...
А
он
онда
дочеп’о
цигљу
па
га
ударио
по
глави
и
све
му
зубе
избије
...
Ено
,
конзилијум
од
Бечкеречких
доктора
скупио
се
у
болесничкој
кући
,
па
кажеду
:
доња
вилица
,
Бог
да
прости
!
...
Бог
зна
’
оће
л
’
и
жив
остати
!
—
О
,
о
,
за
Бога
,
шта
чујем
!
—
Е
,
а
сад
збогом
,
снаш’-Пело
.
Журим
се
!
Збогом
!
Збогом
!
—
рече
па
се
пожури
,
ал
’
се
наједаред
саплете
на
вратима
авлијским
.
—
Ју
!
—
викну
изненађено
.
—
Ју
та
шта
вам
је
;
умал
’
нисте
љоснули
!
—
Ју
,
„
хозле
“
,
гром
их
спалио
!
И
баш
сад
кад
сам
у
највећем
послу
!
Молим
вас
,
слатка
снаш’-Пело
,
—
немам
кад
сад
да
се
тоалетирам
кад
имам
ето
других
послова
!
—
нека
преноћи
код
вас
,
а
ја
ћу
већ
у
јутру
послати
...
Ево
вам
...
—
рече
и
предаде
их
хитајући
Пели
.
—
Ју
,
несретна
Габриела
,
та
ти
како
си
почела
,
ако
овако
фурт
устраје
нећеш
ништа
ни
однети
до
куће
!
!
—
О
,
жено
,
жено
,
часни
те
!
...
А
како
...
ха
ха
ха
!
—
Срећа
,
те
ми
тај
малер
није
дигођ
у
другој
кући
...
или
на
сокаку
пасир’о
...
Ди
би
од
срамоте
,
да
су
ме
какви
мушкарци
!
...
Но
,
лепа
парада
!
—
Бо’ме
!
Какви
су
обешењаци
,
—
било
би
вам
сутра
—
—
Јуф
,
снаш’-Пело
,
немојте
ми
ни
спомињати
.
Боље
у
земљу
да
сам
пропала
!
Убио
их
Бог
,
свуд
се
они
мораду
да
стрефиду
.
Мушкарци
!
Јуф
,
само
кад
помислиш
...
Па
још
они
паорски
мушкарци
чим
видиду
а
они
спеваду
шором
.
О
,
о
,
мог
малера
нема
нигди
,
слатка
снаш’-Пело
!
—
Убио
их
Бог
.
—
Само
молим
ни
речи
.
Ни
речи
.
Знате
чула
сам
од
фрау-Цвечкенмајерке
.
Она
ми
сваки
дан
долази
на
јаузн
,
па
ме
тако
салети
да
напослетку
попустим
па
морам
’
тела
—
не
’
тела
,
да
је
слушам
...
А
она
мора
да
исакати
...
Ја
јој
за
то
ни
десету
не
верујем
.
—
Та
нећу
,
слатка
,
знам
ја
шта
је
тајна
,
—
вели
испраћајући
гђу
Габриелу
која
се
изгуби
у
мраку
проклињући
ту
„
свађу
“
због
које
се
губе
сукње
и
хозлице
.
Одмах
за
њом
крену
се
и
снаш’-Пела
па
зареди
по
комшилуку
.
Она
није
ни
улазила
у
куће
,
него
је
с
авлијских
врата
викала
и
дозивала
домаћице
и
женску
чељад
,
да
им
каже
шта
је
чула
.
На
прва
три
места
рекла
је
да
је
увреда
нанета
гвозденим
кључем
,
а
на
друга
два
је
у
хитњи
погрешила
и
рекла
,
да
је
то
било
гвозденим
вилама
.
Гђа
Габриела
је
полетела
лака
и
чила
кроз
сокаке
,
и
у
четвртом
се
сокаку
опет
срела
са
Цвечкенмајерком
,
у
петом
са
гђом
Соком
гркињом
,
у
шестом
са
гђом
натарошевицом
и
гђом
касирком
а
у
седмом
са
гђом
апотекарицом
.
И
тих
пет
мобилисаних
добрих
жена
,
разнеле
су
као
оно
„
жене
мироносице
“
—
брже
него
да
је
цело
село
испреплетано
било
телефоном
—
глас
о
јутрошњем
страшном
догађају
.
А
баш
им
је
и
згодно
било
,
јер
је
тога
дана
био
неки
женски
празник
„
Киријак
Отшелник
“
,
који
пада
29
.
септембра
,
па
се
тога
дана
и
не
ради
у
том
селу
од
како
је
пре
двадесет
и
неколико
година
ударио
шлог
једну
жену
за
коритом
баш
на
сам
дан
Светога
Киријака
Отшелника
.
Све
су
тога
дана
формално
спале
с
ногу
јурећи
из
сокака
у
сокак
.
И
сама
гђа
апотекарица
—
која
се
с
почетка
устезала
да
се
крене
,
јер
је
смешно
говорила
српски
,
и
она
се
напослетку
дала
најревносније
на
посао
.
Као
мала
груда
снега
кад
се
отисне
,
мала
и
незнатна
,
с
врха
брега
,
па
на
подножје
стигне
као
огромна
лавина
,
која
затрпа
читаве
куће
—
тако
је
и
тај
глас
од
јутра
до
у
вече
нарастао
и
формално
затрпао
поп-Ћирину
и
поп-Спирину
кућу
!
...
У
вече
у
крајњем
шору
,
где
се
продаје
кришом
дуван
и
где
обично
не
сматрају
да
је
грехота
испребијати
или
чак
и
убити
финанца
;
тамо
где
се
крадене
ствари
из
села
обично
прво
траже
и
најчешће
ту
и
налазе
,
—
у
том
,
дакле
,
крају
су
се
тога
дана
у
вече
приповедале
не
вероватне
приповетке
већ
читаве
басне
са
свима
појединостима
.
За
то
је
писац
и
принуђен
,
да
се
служи
подацима
малочас
споменутих
поштованих
госпођа
а
ове
са
крај
села
само
да
нотира
,
—
јер
најверодостојнији
извор
за
тај
догађај
,
то
јест
Аркадија
црквењак
,
тај
извор
врло
је
штур
и
издао
је
писца
врло
рано
.
Он
(
т
.
ј
.
Аркадија
)
био
је
тамо
пред
вратима
и
чуо
и
присуствовао
само
док
су
се
свађали
,
а
чим
је
чуо
неку
лупу
у
соби
,
он
је
побегао
на
звонару
,
да
не
би
био
у
неприлици
,
уз
кога
да
пристане
и
да
сведочи
.
„
Фама
“
је
по
селу
кружила
,
фама
са
свима
украсима
својим
;
једра
,
гојазна
фама
,
дебела
фама
,
дебља
него
обе
попадије
уједно
.
За
то
је
дакле
на
крајеве
села
и
стигла
та
вест
тако
јако
претерана
.
Тамо
се
приповедало
,
да
су
се
попови
још
у
Темишвару
потукли
,
али
да
су
их
тамо
брзо
развадили
,
и
они
се
,
веле
,
притајали
,
јер
су
увидели
,
да
,
доиста
,
нису
у
туђем
свету
комотни
као
код
своје
куће
,
у
свом
селу
.
Па
за
то
чим
су
се
нашли
код
куће
,
одмах
су
се
сутра
дан
и
дохватили
.
И
један
и
други
,
веле
,
сакрио
је
левчу
под
мантију
,
и
тако
отишли
на
разговор
,
да
се
,
к’о
људи
и
њихови
стари
,
обавесте
.
Реч
по
реч
,
приповедао
је
даље
Рада
Чилашев
,
па
је
,
бо’ме
,
дошло
и
до
густог
.
Поп
Спира
измакне
некако
ударцу
,
избије
поп-Ћири
левчу
из
руку
,
па
га
дохвати
својом
тако
несретно
да
му
је
окренуо
доњу
вилицу
чак
на
леђа
!
Једва
је
Софра
брица
наместио
на
старо
њено
место
,
али
зубе
,
Бог
да
прости
.
Ако
остане
поп
Пира
у
животу
,
неће
се
,
зарек’о
се
,
смирити
,
док
поп
Спира
не
скине
и
браду
и
бркове
да
изгледа
к’о
шокачки
плебанош
!
!
Већ
је
два
ланца
најбоље
своје
земље
понудио
да
прода
,
и
фишкала
нашао
;
а
тераће
,
кажу
,
процес
док
траје
фишкала
и
ланаца
.
А
,
кажу
,
да
су
му
већ
поручили
и
од
господина
Владике
,
да
се
не
брине
;
узеће
,
веле
,
од
поп-Спире
толико
сокака
парокијана
,
кол’ко
поп-Ћири
зуба
у
глави
фали
.
Шта
је
од
свега
овога
истина
,
дознаће
читалац
из
следећих
Глава
,
које
ће
краће
али
не
мање
интересантне
бити
.
ГЛАВА
ПЕТНАЕСТА
Из
које
ће
читаоци
видети
,
да
је
и
у
овој
прилици
потврђена
она
стара
пословица
која
вели
:
„
Где
има
ватре
мора
и
дима
бити
“
;
дакле
,
да
ту
ипак
има
неког
ђавола
где
се
толико
много
приповеда
.
Сем
тога
,
видеће
,
шта
је
било
и
у
једној
и
у
другој
кући
после
оног
догађаја
„
Свако
чудо
за
три
дана
,
“
вели
наша
пословица
;
па
тако
је
било
и
са
овим
догађајем
.
Село
је
два
три
дана
говорило
па
се
и
уморило
,
жељно
,
наравно
,
новијих
новости
.
Знало
је
,
да
је
поп
Ћира
у
завади
са
поп-Спиром
,
па
је
то
нотирало
и
почело
сматрати
као
стару
и
већ
обичну
ствар
.
Али
је
село
к’о
свако
село
;
свој
хлеб
једе
а
туђу
бригу
води
.
Није
тако
стајала
ствар
с
поповима
.
Код
њих
није
важило
то
правило
да
:
свако
чудо
за
три
дана
траје
.
Они
су
тек
сад
отпочели
право
непријатељство
.
Поп
Ћира
се
одмах
сутра
дан
посаветовао
са
својим
пријатељима
о
томе
,
какве
кораке
ваља
да
предузме
.
Сви
су
били
сагласни
,
да
треба
да
тужи
поп-Спиру
не
Проти
или
коме
другом
него
самом
Његовом
Преосвештенству
Владици
.
И
он
седе
и
написа
тужбу
.
Нећемо
је
наводити
целу
,
него
само
понеко
место
из
ње
испричаћемо
.
У
тужби
се
поп
Ћира
бави
прво
самим
собом
.
Спомиње
неких
тридесет
година
беспрекорне
службе
цркви
и
олтару
;
тридесет
година
трудног
апостолског
рада
у
вртограду
господњем
гајећи
и
усађујући
у
срца
поверене
му
пастве
разне
добродетељи
.
Спомиње
колико
је
њих
„
супружески
али
невјенчано
живећих
“
приволео
да
приме
св
.
тајну
брака
;
колико
је
Швабица
и
Мађарица
извео
из
јеретичких
заблуда
и
привео
(
заједно
с
безлобивом
им
дечицом
)
у
крило
православља
и
привенчао
за
православне
Србе
;
спомиње
низ
придика
које
је
држао
и
њима
истребио
силан
кукољ
и
коров
и
раздувао
плеву
греха
и
злих
навика
међу
својим
парохијанима
...
И
тек
за
тим
прелази
на
сукоб
који
је
имао
са
поп-Спиром
и
увреду
коју
је
претрпео
од
истога
.
Тужи
поп-Спиру
,
а
додаје
,
да
доказе
о
свему
,
што
се
односи
на
сукоб
и
следеће
,
чува
при
себи
,
и
да
ће
исте
на
суду
показати
.
—
Тужба
је
била
концептована
и
руком
самога
поп-Ћире
,
који
је
имао
врло
леп
рукопис
,
написана
.
Тога
дана
,
кад
је
преписивао
начисто
тужбу
,
послао
је
све
од
куће
,
да
му
не
сметају
,
а
он
остао
сам
код
куће
и
преписао
је
и
поштом
послао
.
После
овога
,
после
послате
тужбе
,
отворила
се
грдна
провала
између
једнога
и
другога
попа
.
Никад
више
од
то
доба
нису
заједно
били
.
Ако
је
једнога
„
чреда
“
била
,
други
није
ни
привирио
у
цркву
,
ни
он
ни
његова
породица
.
А
како
код
велике
господе
иде
све
полако
,
то
се
и
са
том
тужбом
није
хитало
.
Стајала
је
подуже
без
икаква
поступка
по
њој
,
а
за
то
време
хладноћа
и
мрзост
између
њих
расле
су
све
више
и
падале
сваком
све
више
у
очи
.
Ако
је
,
на
пример
,
какав
богатији
умро
,
и
породица
му
захтевала
,
да
га
огласе
сва
звона
и
опоје
оба
попа
;
то
су
га
,
истина
,
огласила
сва
звона
,
али
оба
попа
нису
хтела
да
буду
заједно
;
једнога
је
од
њих
обично
увек
замењивао
поп
из
суседна
села
.
А
шта
су
радили
њихови
укућани
;
шта
попадије
и
ћерке
им
,
шта
г
.
Пера
и
Шаца
?
Запитаћете
радознали
читаоци
.
Г
.
Пера
се
одмах
други
трећи
дан
по
доласку
у
село
нашао
у
чуду
,
па
не
уме
младић
да
се
нађе
никако
.
Нема
он
ништа
ни
против
кога
.
Мила
му
и
Јула
и
Меланија
,
добар
му
и
поп
Ћира
и
поп
Спира
подједнако
био
до
овога
немилог
случаја
.
Допала
му
се
била
и
Јула
доста
;
нашао
је
на
њој
доста
чега
за
вољење
.
Њено
здравље
,
па
бујна
плава
коса
,
па
њени
румени
образи
,
румени
као
брескве
дуранцлије
(
и
доцније
кад
год
су
га
послужили
код
поп-Ћириних
бресквама
дуранцлијама
,
њему
одмах
падну
на
ум
Јулини
румени
образи
)
;
па
њен
миран
и
доброћудан
,
њен
детињаст
поглед
—
све
му
се
то
допало
и
падало
му
на
памет
,
како
би
то
лепо
било
кад
би
свега
тога
било
и
код
Меланије
коју
је
,
наравно
,
јако
волео
.
Јест
,
тако
је
осећао
и
мислио
г
.
Пера
до
овога
несретног
случаја
.
Али
сада
као
частан
човек
,
пређе
са
свим
на
страну
поп-Ћирину
и
одсудно
и
скоро
отворено
стане
против
поп-Спире
.
А
није
ни
чудо
.
Та
већ
су
га
у
поп-Ћириној
кући
звали
просто
:
„
Сине
Перо
“
или
„
Синко
“
,
а
он
њих
„
отац
“
,
„
мати
“
,
или
„
родитељи
“
.
Исповедио
је
већ
и
он
Меланији
и
ова
њену
најпре
симпатије
и
напослетку
и
саму
љубав
;
а
то
су
исто
и
обоје
признали
пред
родитељима
и
већ
онако
приватно
,
и
као
кришом
,
измењали
и
прстење
.
И
сад
,
као
будући
зет
те
куће
,
наравно
да
је
узео
доста
учешћа
у
непријатељству
које
је
тако
озбиљан
вид
узело
.
А
Шаца
и
Јула
?
...
И
њихова
је
ствар
напредовала
,
онако
у
потаји
.
Састајали
су
се
и
даље
у
башти
,
наравно
мало
ређе
,
јер
је
било
скопчано
с
опасностима
од
како
је
настала
јесен
.
Башта
се
проредила
.
Нема
више
оног
густог
зеленила
,
које
је
ишло
на
руку
заљубљенима
и
крило
их
од
оне
несносне
контроле
коју
је
Бог
сваком
младом
заљубљеном
створу
,
у
лицу
његових
родитеља
,
натоварио
на
врат
.
Лишће
винове
лозе
опада
па
се
проредило
,
макова
цвећа
давно
нема
,
само
стрче
у
висину
сухе
главе
пуне
мака
и
дају
повода
Шаци
да
се
баци
у
сањарије
и
да
ствара
слатке
слике
како
ће
му
скорим
,
ако
Бог
да
,
као
зету
у
тој
кући
,
говети
и
чинити
по
вољи
од
сваке
руке
па
између
осталога
почешће
месити
савијачу
с
маком
коју
он
,
као
сваки
Бачванин
,
од
свију
теста
најрадије
и
једе
.
Метла
давно
почупана
и
повезана
и
у
шупу
однета
и
дуж
тарабе
,
која
се
пређе
у
лето
сва
зеленила
и
шаренила
од
ладолежа
и
вреже
која
се
уз
њу
пузала
,
и
од
зелене
метле
сунцокрета
и
родина
кљуна
—
дуж
те
тарабе
не
види
се
више
ништа
од
свега
тога
до
гола
тараба
,
са
овде
онде
осушеном
врежом
,
која
сад
не
може
никога
да
прикрије
и
да
тако
помаже
безазленом
ашиковању
.
За
то
су
сада
и
састанци
били
у
присуству
тетка-Макре
што
кажу
„
под
видом
честности
“
,
тако
да
би
им
то
увек
био
згодан
изговор
да
су
се
„
случајно
“
ту
нашли
.
За
те
,
дакле
,
симпатије
између
двоје
младих
,
није
задуго
нико
више
знао
,
да
њих
двоје
и
још
Бог
на
небу
и
баба
Макра
на
земљи
,
с
том
само
разликом
што
је
Бог
све
и
видео
и
чуо
а
баба
Макра
по
мало
видела
а
слабо
што
чула
од
свега
разговора
њиховог
.
И
тако
је
то
трајало
све
до
оног
фаталног
и
немилог
догађаја
.
Али
после
тога
,
почело
се
из
куће
поп-Ћирине
строжије
мотрити
на
све
,
што
се
у
поп-Спириној
кући
догађа
.
И
напослетку
се
и
прокљуви
.
Није
неоснована
сумња
,
коју
су
изражавали
поп-Спирини
,
да
ту
има
и
фрау-Габриелина
масла
.
И
тако
,
и
ако
су
Шаца
и
Јула
,
као
сви
заљубљени
,
најрадије
волели
самоћу
—
ипак
су
били
те
худе
среће
да
буду
не
само
опажени
него
чак
и
спевани
.
Ко
их
је
спевао
,
то
се
никад
није
могло
дознати
,
али
је
врло
јака
сумња
остала
на
Тими
„
шрајберу
“
(
управо
„
шлајберу
“
,
како
су
га
паори
називали
)
,
који
је
са
Шацом
—
као
што
вам
је
већ
познато
—
врло
рђаво
живео
,
као
,
што
казали
,
два
петла
на
буњишту
.
Још
од
оне
песме
,
ако
је
се
сећају
читаоци
,
у
којој
се
спомињу
неки
пулгери
и
паорски
момци
,
и
неке
виле
и
неко
дрекање
,
а
за
коју
се
(
песму
)
држало
,
да
ју
је
спевао
и
послао
у
календар
(
Велико-Бечкеречки
)
Шаца
брица
,
а
да
је
,
кад
ју
је
спевао
,
мислио
на
Тиму
„
шлајбера
“
—
још
од
тога
доба
мрзили
су
се
њих
двојица
.
И
сада
,
кад
се
почело
зуцкати
по
селу
,
да
се
Јула
попина
и
Шаца
радо
гледају
—
омрзнуо
га
је
Тима
још
страшније
,
јер
се
и
њему
јако
допала
Јула
попина
.
И
док
је
он
њу
сматрао
као
недостижени
идеал
,
којега
је
само
издалека
смео
посматрати
и
мислио
да
је
и
самим
тим
већ
срећан
и
пресрећан
—
дотле
се
,
као
што
се
већ
увелико
приповедало
,
он
,
Шаца
,
с
њом
чак
и
састајао
у
башти
и
курисао
кроз
тарабу
,
и
„
ероберунг
“
направио
,
па
чак
и
дотле
дотерао
,
да
се
дрзнуо
понадати
да
ће
му
женом
постати
!
!
Па
кога
то
не
би
наљутило
,
рец’те
,
по
души
,
драги
читаоци
!
Јер
ако
ћемо
право
и
објективно
,
у
чему
је
Шаца
умакао
Тими
;
обојица
су
били
школски
другови
,
обојица
учили
латинску
школу
,
обојица
истерани
из
школе
;
Шаца
из
четврте
а
Тима
из
пете
латинске
.
Шацу
је
истерао
катихета
а
Тиму
професор
латинског
језика
кад
га
је
овај
(
Тима
)
једном
у
врло
учтивој
форми
запитао
како
се
латински
каже
„
шалај
!
“
И
врло
је
природно
,
да
је
Тима
сматрао
себе
за
бољег
од
Шаце
из
два
узрока
;
прво
,
што
је
Шаца
истеран
из
четвртог
а
он
из
петог
разреда
,
и
друго
,
што
је
Шаца
отишао
у
мајсторе
а
он
(
Тима
)
у
беамтере
.
А
то
је
,
мислим
,
прилична
разлика
.
И
за
то
је
,
дакле
,
он
себе
сматрао
за
бољу
прилику
и
партију
једној
свештеничкој
кћери
,
каква
је
Јула
била
,
него
Шаца
који
је
,
истина
,
врло
леп
био
,
али
увек
кратке
рукаве
носио
и
зими
ишао
без
зимског
капута
.
Али
,
што
би
,
би
!
Јула
је
била
Шацина
и
Шаца
њен
.
И
Тима
кол’ко
је
пре
волео
Јулу
,
толеко
је
сад
више
омрзну
.
Па
како
је
био
даровит
за
стихове
(
они
многи
лепи
стихови
на
срцима
,
то
јест
на
лецедерским
меденим
колачима
,
најбољи
су
доказ
јаке
песничке
жице
Тиме
шрајбера
)
а
наљућен
и
увређен
до
срца
,
није
чудо
што
је
сео
и
саставио
једну
песму
,
коју
,
истина
,
није
хтео
а
ни
смео
,
никако
да
призна
за
своју
,
али
за
коју
је
цело
село
знало
да
је
његова
и
ничија
више
,
јер
се
он
сам
најчешће
поред
ње
пратио
сокаком
и
Циганин
му
је
пред
зору
свирао
а
он
је
певао
из
дешперата
ту
песмицу
,
која
је
гласила
:
„
Јургет
и
две
лудаје
!
Јуца
нам
се
удаје
;
Удаје
се
за
бербера
Момка
брез
федера
,
еј
!
“
То
је
та
песма
коју
је
Тима
шрајбер
спевао
а
коју
је
и
поп
Спира
једне
вечери
чуо
,
и
разабравши
кога
се
тиче
,
као
помаман
кући
дошао
и
викнуо
Жужи
:
—
Ди
су
те
две
лудаје
?
!
—
Које
„
лудаје
“
милостиви
?
—
запита
га
зачуђена
и
преплашена
Жужа
видећи
га
онако
јаросна
.
—
Зови
ми
одма
’
госпоју
и
госпојицу
!
—
рече
и
тресну
ногом
љутито
.
Оне
дођоше
а
поп
Спира
их
узе
преда
се
.
Нико
дотле
у
кући
није
знао
ни
слутио
,
шта
се
иза
брда
ваља
,
ни
поп
Спира
,
ни
попадија
му
,
—
за
то
је
све
изненадила
,
као
гром
из
ведра
неба
,
та
новост
.
Одмах
на
прво
питање
Јула
је
ударила
у
горак
плач
,
а
госпоја
Сида
се
само
крстила
и
погледале
час
на
попа
час
на
ћерку
.
Поп
Спира
је
викао
да
се
сва
кућа
тресла
,
а
попадија
га
је
једнако
утишавала
,
док
се
напослетку
није
мало
смирио
и
оставио
јој
одрешене
руке
,
да
она
сама
својом
женском
вештином
извиди
ту
ствар
и
да
му
јави
.
И
доиста
,
Јула
се
исповедила
мами
.
Казала
јој
је
све
.
Није
заборавила
ни
богат
род
Шацин
,
ни
његову
намеру
да
иде
у
Беч
да
тамо
сврши
хирургију
.
Гђа
Сида
била
је
најпре
к’о
да
ју
је
човек
хладном
водом
полио
.
Стала
је
као
окамењена
,
па
није
знала
ни
речи
да
каже
.
Било
јој
је
то
чудно
,
неочекивано
,
што
је
чула
из
уста
Јулиних
;
није
веровала
својим
рођеним
ушима
,
па
се
зато
и
замислила
.
Јула
је
у
ћошку
плакала
,
потоком
лила-сузе
и
брисала
их
кецељицом
,
а
гђа
Сида
се
шетала
по
соби
,
застајкивала
код
прозора
и
гледала
без
икаква
интересовања
и
израза
кроз
прозор
на
улицу
,
и
једнако
мислила
,
али
се
ипак
никако
није
могла
да
сети
,
да
је
кадгод
чула
,
да
се
нека
тако
из
поповске
куће
удала
за
берберина
.
У
том
јој
паде
на
памет
и
Меланија
и
Пера
и
гђа
Перса
.
—
Нема
од
тог
ништа
!
—
рече
одлучно
гђа
Сида
.
—
Но
,
још
би
нам
то
требало
!
—
рече
и
остави
сву
уплакану
несретну
Јулу
којој
те
мамине
речи
угасише
и
последњи
зрачак
надежде
.
Јула
је
жалосно
проводила
дане
после
овога
разговора
с
оцем
.
Нико
јој
није
био
наклоњен
;
ни
отац
па
ни
мати
.
Обоје
беху
противни
њеним
симпатијама
Шаци
,
и
састанци
престадоше
,
јер
се
на
Јулу
оштрим
оком
мотрило
као
на
сваког
кривца
.
За
то
је
и
заволела
самоћу
.
У
самоћи
је
кол’ко
тол’ко
утехе
налазила
.
У
самоћи
је
могла
мислити
на
кога
је
хтела
,
то
јој
нико
није
могао
забранити
!
Како
је
мислила
,
да
је
свака
нада
пропала
,
најрадије
је
мислила
о
својој
смрти
,
и
праштала
је
и
оцу
и
матери
,
и
ако
су
они
могли
учинити
да
не
дође
до
тога
.
И
мисли
њене
,
и
песме
које
је
најрадије
тада
певала
,
и
књиге
које
је
читала
—
све
је
то
показивало
,
да
је
Јули
тежак
живот
;
да
јој
нема
живота
,
и
да
јој
је
смрт
била
једина
срећа
.
Отац
,
као
сваки
отац
,
није
на
то
ни
обраћао
пажњу
,
па
није
ни
приметио
;
(
чак
је
повео
једном
реч
и
то
пред
Јулом
о
једној
доброј
партији
која
јој
се
јавља
)
,
али
гђа
Сида
,
као
свака
мати
,
којој
је
ћерка
вазда
на
очима
те
и
срцу
ближа
,
—
она
је
приметила
и
није
јој
се
то
никако
допадало
.
Најпре
је
разумела
из
певаних
песама
Јулино
расположење
.
За
то
је
оштро
мотрила
на
сваку
Јулину
песму
и
све
се
више
и
више
с
болом
у
срцу
уверавала
,
да
је
њена
Јула
несретна
.
Гђа
Сида
слуша
;
слуша
песму
коју
Јула
пева
уз
гитар
.
А
Јула
пева
ону
красну
Бачку
романсу
,
која
се
некад
радо
и
много
певала
а
која
је
сад
давно
већ
заборављена
у
нас
као
и
многа
друга
добра
и
красна
старија
ствар
,
и
нико
је
више
не
пева
као
некад
.
Пева
Јула
:
Пошла
Јуца
у
Бечеј
код
ујца
,
Пошла
млада
како
ће
да
страда
!
Кад
је
била
близу
Феудвара
,
Сусрела
је
три
млада
дротара
:
„
Ди
си
пошла
,
Маџарова
Јуло
?
Ди
да
идеш
,
наша
бити
мораш
!
“
...
Један
скида
златне
белензуке
,
Други
скида
дукате
са
врата
,
Трећи
вели
:
„
Пољуби
ме
,
Јуло
!
“
—
Ал
’
говори
Маџарова
Јула
:
„
Мене
ј
’
нана
увек
заклињала
,
Да
не
љубим
ког
ми
срце
неће
!
Волем
бити
Тиској
риби
’
рана
,
Нег
’
љубити
три
млада
дротара
!
“
То
изрече
у
Тису
утече
,
Па
отуда
млада
проговара
:
А
гђа
Сида
оставила
давно
плетиво
,
па
је
пажљиво
слуша
;
и
трља
већ
очи
и
брижно
врти
главом
.
А
Јула
наставља
још
тужније
:
„
Ој
,
Бога
вам
три
млада
дротара
!
Поздрав’те
ми
мога
доброг
бабу
:
Да
не
коси
украј
Тисе
траву
:
Покосиће
моју
косу
плаву
!
И
поздрав’те
моју
слатку
нану
:
Да
не
пије
Тису
воду
’
ладну
,
Попиће
ми
моје
очи
чарне
!
И
поздрав’те
мога
милог
дику
:
Да
не
броди
Тисом
водом
’
ладном
;
Поломиће
моје
беле
руке
,
Натруниће
моје
очи
чарне
!
“
—
То
изрече
,
у
Тису
утече
!
И
гђа
Сида
осети
као
да
су
јој
већ
„
натруњене
очи
“
и
почела
их
брисати
марамом
,
али
се
савлада
и
диже
и
уђе
у
Јулину
собу
.
Па
и
ако
јој
се
срце
цепало
,
намршти
се
,
и
запита
је
озбиљно
:
—
А
каква
ти
је
то
песма
?
—
Па
песма
,
мамо
...
из
Бачке
песма
,
певали
су
је
одономад
Бачки
рисари
!
—
Та
знам
,
знам
;
ал
’
откуд
нађе
да
певаш
баш
њу
?
—
Па
још
од
вас
сам
је
,
слатка
мамо
,
и
научила
—
па
одономад
ме
подсетили
на
њу
.
—
Ту
песму
више
да
нисам
чула
!
Јеси
л
’
ме
разумела
?
Ви’ш
ти
то
ње
!
!
викну
гђа
Сида
,
а
стегло
јој
се
у
грлу
од
силне
жалости
.
—
Да
ми
више
ниси
запевала
!
Гледај
ти
то
ње
само
!
—
Кад
не
умеш
паметнију
какву
да
нађеш
,
боље
немој
ни
певати
!
—
Нећу
,
слатка
мамо
!
—
вели
Јула
.
—
Зар
је
мени
до
песме
и
до
певања
!
—
рече
и
убриса
нос
шпицем
од
мараме
којом
јој
беше
повезана
глава
,
па
удари
у
плач
и
покри
лице
кецељицом
.
Заплака
се
гђа
Сида
;
не
могаше
ништа
рећи
него
остави
собу
.
После
тога
је
гђа
Сида
никако
није
саму
остављала
.
Једнако
је
или
ишла
к
њој
или
је
дозивала
к
себи
;
тек
да
јој
је
увек
на
очима
и
да
је
разговара
и
разгали
.
Али
је
то
слабо
помогло
;
Јула
је
туговала
,
не
смем
рећи
венула
,
јер
,
као
за
пакост
,
ма
да
је
била
заљубљена
,
остала
је
једнако
(
противно
свима
правилима
поетике
)
онако
исто
пуначка
и
округла
као
и
негда
још
кад
још
није
знала
за
ту
,
тако
рећи
,
паклену
,
али
ипак
тако
слатку
,
страст
.
Гђа
Сида
се
довијала
од
сваке
руке
да
јој
избије
из
главе
те
жеље
и
мисли
,
али
се
,
некако
,
увек
свршавало
Јулиним
плачем
и
гђа-Сидиним
неуспехом
.
Јула
је
остала
стална
,
а
гђа
Сида
све
мекша
и
попустљивија
.
Чешће
су
и
читали
по
нешто
.
Јула
чита
,
а
мама
ради
крај
ње
и
ћути
,
кад
она
у
себи
чита
;
или
је
слуша
,
кад
Јула
чита
на
глас
.
Једнога
дана
тако
седе
и
Јула
и
мама
и
раде
неки
женски
рад
и
једна
и
друга
,
а
Јула
покрај
тога
и
чита
и
почешће
брише
сузе
.
Гледа
је
гђа
Сида
испод
ока
и
није
јој
право
.
—
Ти
си
опет
дочепала
какву
жалостиву
ствар
.
Што
не
узмеш
нешто
весело
и
за
смејање
?
Шта
ти
је
то
?
—
„
Преодница
“
господин-Перина
,
остала
још
од
онда
.
Читам
Карловачког
ђака
,
мамо
.
—
Остави
то
одмах
!
—
Та
тек
што
нисам
свршила
.
—
Таки
,
кад
ти
кажем
!
—
викну
строго
на
њу
гђа
Сида
.
—
То
ваљда
већ
по
трећи
пут
читаш
!
—
Ал
’
само
још
пола
стране
па
сам
готова
.
Слушајте
,
слатка
мамо
!
И
Јула
поче
гласно
,
дршћући
гласом
,
читати
:
„
Љубинкове
кости
леже
сад
у
јуначкој
земљи
херцеговачкој
,
ал
’
гроба
му
нико
не
може
наћи
;
но
баш
да
се
и
знаде
за
њега
,
ко
би
му
дошао
у
походе
,
ко
би
над
њим
наричући
сузу
пролио
,
кад
никога
и
нема
од
свога
?
„
Проливајте
барем
ви
,
драге
сестре
Српкиње
,
сузу
жалости
над
несрећним
удесом
нашега
Љубинка
;
покажите
тиме
да
цените
и
уважавате
пожртвовање
за
род
,
а
српска
вила
уписаће
му
име
у
читуљу
српских
мученика
,
и
сачуваће
му
спомен
и
за
потоњи
свет
.
„
Но
ако
вам
је
одвећ
жао
,
нежне
душе
српске
,
што
се
Шац
...
овај
...
Љубинку
...
гроб
не
зна
,
те
што
му
тако
и
нико
не
може
на
њ
отићи
и
сузама
га
својим
залити
,
а
ви
отидите
до
„
господар
Јове
“
;
ту
ћете
се
довољно
утешити
.
„
Господар
Јова
“
ће
вас
одвести
на
Карловачко
гробље
и
показаће
вам
гроб
,
у
коме
половина
Љубинкова
живота
вечити
санак
борави
...
„
Ту
на
гробу
Јул—
Драгињином
приповедиће
вам
тужни
отац
,
како
му
је
мила
јединица
после
удаје
све
већма
и
већма
венула
,
док
није
и
увенула
.
Кроз
плач
ће
вам
признати
,
да
је
убијца
детета
свога
,
да
је
убијца
жене
своје
,
и
она
је
наскоро
после
смрти
Драгињине
свисла
од
жалости
:
а
ви
ћете
гледајући
горко
ал
’
касно
кајање
самовољна
оца
и
сећајући
се
ти
невини
жртава
самовољини
,
узданути
те
рећи
:
Самовољо
,
нигде
те
не
било
!
“
—
доврши
Јула
гушећи
се
у
сузама
и
испусти
књигу
а
гђа
Сида
плетиво
,
па
се
и
она
заплака
.
—
Е
,
кад
би
то
било
истина
!
Него
,
тек
тако
,
ма
ко
—
А
ко
је
спис’о
то
?
—
рече
гђа
Сида
бришући
сузе
.
—
Написао
је
Коста
Руварац
...
—
Коста
!
Та
...
та
то
је
поп-Васин
Коста
...
поп
Васа
из
Саса
.
Ех
,
ето
шта
велим
ја
!
Откуд
он
зна
то
?
Ја
познајем
три
господар-Јове
у
Карловци
’
,
и
ни
један
није
им’о
ћер
Даринку
.
Све
којешта
!
Макар
није
им’о
друга
посла
.
Ет
’
тако
!
Поп
Васа
га
шиље
и
,
што
кажу
,
откида
од
своји
’
уста
,
да
му
син
штудира
,
па
да
временом
буде
од
њега
човек
,
а
он
—
измишљава
све
којшта
.
Та
да
је
сто
пути
труковано
—
па
не
верујем
ја
то
!
—
вели
гђа
Сида
претварајући
се
да
није
потресена
.
—
Мамо
,
јел’те
да
је
жалостивно
написано
!
?
—
Злато
моје
,
та
неће
дотле
доћи
!
—
рече
потресена
гђа
Сида
.
—
Не
дај
Боже
!
Није
тата
твој
бездушан
к’о
тај
господар
Јова
.
—
Мамо
,
слатка
мамо
,
мени
је
здраво
тешко
!
—
А
зар
је
мени
лако
,
рано
моја
...
Ал
’
гледаћу
што
год
могу
;
мораће
попустити
,
није
он
,
рано
,
тако
јогунаст
!
—
теши
је
гђа
Сида
,
а
после
наставља
мирнијим
гласом
:
—
А
,
кажеш
,
...
он
је
богате
фамилије
...
може
да
сврши
и
хирургију
?
—
Може
,
каже
,
врло
лако
,
—
вели
Јула
умирујући
се
мало
по
мало
.
—
Тхе
,
—
рече
гђа
Сида
у
себи
.
—
„
Не
липши
магаре
?
“
А
после
се
опет
замисли
.
—
Но
,
за
хируга
већ
иде
,
—
рече
гласно
,
па
се
опет
замисли
.
Познавала
је
она
више
господе
хирурга
.
Све
су
то
били
фини
људи
,
који
су
се
дружили
опет
с
финим
људ’ма
,
као
с
г
.
презесом
,
апотекаром
,
ритмајстором
,
а
и
сами
се
звали
докторима
и
друге
докторе
звали
„
колегама
“
.
Па
и
други
их
друкчије
и
не
зове
него
„
господин-доктор
“
.
Господин
хирург
иде
после
подне
у
касину
,
тамо
игра
шаха
,
или
пије
пунч
и
чита
новине
,
зна
како
ће
овај
цар
онога
фино
преварити
и
разговарати
се
о
томе
,
а
кад
једе
грожђе
,
а
он
га
опере
у
чаши
,
и
не
једе
љуске
,
него
их
оставља
у
тањир
,
па
кад
поједе
и
он
опере
руке
у
истој
чаши
као
што
сем
велике
господе
и
Чивути
још
раде
.
Једном
речи
,
резонује
гђа
Сида
,
сваки
се
хирург
влада
сасвим
господски
,
и
онда
,
наравно
,
вредно
је
мало
и
поразмислити
,
јер
прилика
није
рђава
.
Јула
је
упутила
на
тетка-Макру
,
да
се
од
ње
још
боље
о
свему
извести
.
И
гђа
Сида
се
реши
,
да
се
и
не
разговара
пре
са
поп-Спиром
,
док
се
најпре
не
разговори
с
тетком
„
тога
момка
“
.
А
мора
се
признати
и
то
да
је
гђа
Сида
,
као
и
свака
мати
,
омекшала
јако
гледајући
своје
дете
како
јој
из
дан
у
дан
чезне
,
и
увелико
се
помирила
тим
мишљу
,
да
је
Шаца
доктор
,
или
још
боље
„
Александар
доктор
“
,
добра
партија
за
њену
Јулу
.
Одмах
сутра
дан
се
два
пут
нашла
са
баба-Макром
у
башти
.
Тако
и
прексутра
.
Известила
се
о
свему
и
од
баба-Макре
,
а
и
иначе
;
и
била
је
потпуно
задовољна
са
добивеним
подацима
.
„
Боже
,
—
говорила
је
у
себи
гђа
Сида
,
—
што
је
судбина
!
Ту
нам
срећа
под
носом
,
—
и
ми
да
је
не
видимо
!
!
“
Разговара
се
и
са
попом
,
и
разложила
му
све
,
и
додала
,
да
она
,
као
мати
,
не
би
имала
ништа
против
тога
,
шта
више
,
она
би
оберучка
дочекала
таквог
зета
.
—
Момак
је
добар
;
ништа
се
за
њега
тако
нешто
не
чује
,
а
од
добре
је
и
богате
фамилије
!
Има
већ
сад
лепо
имање
којим
рукују
тутори
.
Учио
нешто
латинске
школе
;
дакле
није
,
онако
,
неки
...
А
после
тога
,
има
неке
старе
тетке
и
стрине
,
све
без
деце
,
а
тек
што
су
живе
!
...
Још
који
дан
...
сваки
час
очекују
вест
...
Спиро
,
Спиро
,
не
испуштај
„
терно
“
,
—
завршује
гђа
Сида
,
—
такав
„
хауптрефер
“
неће
ти
се
скоро
трефити
!
А
поп
Спира
је
само
слуша
.
Дува
на
нос
,
окреће
стиву
лулу
око
камиша
и
шета
се
по
соби
и
застајкује
сваки
час
;
размишљава
,
гледа
у
штукатор
или
кроз
прозор
,
па
најпосле
,
слеже
раменима
,
па
рече
:
—
Та
,
сад
,
шта
је
ту
је
!
Ти
к’о
мати
,
ниси
требала
да
допустиш
,
да
дотле
дође
.
И
сад
ми
не
помаже
сва
моја
памет
и
све
школовање
.
Шта
му
сад
знам
!
А
,
баш
кад
се
радо
имају
,
а
шта
им
ја
друго
знам
радити
!
...
Па
...
нека
им
је
—
срећно
!
Само
тек
...
никад
ми
није
то
падало
на
памет
!
Друкчије
сам
мислио
!
Но
,
па
—
нека
их
...
—
Боже
,
Спиро
,
—
вели
радосна
и
задовољна
гђа
Сида
,
—
а
ја
све
велим
:
то
је
ваљда
тако
судбина
—
—
Па
можда
ће
бити
срећна
!
Ето
,
да
ми
је
ко
у
Карловци
’
рек’о
:
„
Узећеш
Сиду
!
“
„
Какву
Сиду
!
?
“
рек’о
би
’
му
ја
...
Е
,
а
ви’ш
,
сад
како
лепо
живимо
—
—
Е
,
па
да
бо’ме
!
Узму
се
,
што
кажу
,
...
и
који
се
никад
ни
вид’ли
нису
,
нит
’
волели
,
што
кажу
,
...
па
лепо
људи
живиду
сретно
и
задовољно
,
а
камо
л
’
кад
се
овако
стрефило
!
...
Ја
опет
,
Спиро
,
велим
:
то
је
така
судбина
...
—
Та
ово
,
фала
Богу
,
скинули
смо
којекако
с
врата
...
Него
она
...
она
комендија
само
да
прође
,
да
ми
се
скине
с
врата
;
да’но
би
’
душом
...
чисто
би
’
се
наново
родио
!
—
А
...
како
стоји
,
Бога
ти
?
—
запита
га
и
погледе
забринуто
гђа
Сида
.
—
Та
...
мало
рђаво
...
онако
,
свакојак
.
.
—
Па
ти
кажи
,
—
учи
га
гђа
Сида
,
—
да
га
тога
дана
ниси
ни
вид’о
,
а
камо
л
’
повредио
.
—
Е
,
врага
!
Кад
је
узео
зуб
,
па
га
чува
код
себе
к’о
очи
у
глави
.
—
Ју
!
Па
шта
ће
бити
?
—
пита
преплашено
гђа
Сида
.
—
Тхе
,
биће
,
шта
буде
!
Ја
ти
сад
из
ове
коже
не
изиђо
’
!
...
Него
,
док
се
та
комедија
не
сврши
,
кажи
,
Бога
ти
,
момку
,
да
се
и
он
повуче
мало
...
нек
’
чува
дућан
...
Види
,
ваљда
,
фала
Богу
,
и
он
сам
,
какав
је
данас
свет
.
—
Добро
,
казаћу
му
!
—
вели
гђа
Сида
задовољна
и
похита
да
јави
радосну
вест
Јули
,
том
најнесрећнијем
створењу
под
овом
Божјом
капом
,
која
је
сва
уплакана
и
неутешна
седела
у
кујни
и
пробадала
виљушком
паприке
спремајући
их
за
зиму
.
ГЛАВА
ШЕСНАЕСТА
У
којој
је
описано
јесење
време
у
селу
.
Ко
је
сит
сплетака
из
прошлих
Глава
,
препоручује
му
се
да
прочита
,
одмора
ради
,
ову
Главу
која
нема
никакве
јаче
везе
с
главним
догађајем
,
и
која
не
би
требала
ни
да
дође
,
да
се
писац
,
као
друга
сретна
браћа
његова
,
обзирао
на
замерке
критичара
и
држао
строго
правила
„
Поетике
“
Прођоше
лепи
летњи
дани
,
дани
несносне
дневне
жеге
и
врућине
али
и
пријатне
вечерње
и
ноћне
хладовине
.
Дан
је
за
даном
све
краћи
бивао
.
Најпре
неосетно
краћи
,
„
за
један
кокошији
корак
“
,
што
рекле
искусне
бабе
,
а
после
осетно
краћи
.
„
Прође
лето
,
“
рекла
би
тек
вредна
домаћица
,
„
окрач’о
дан
.
Таман
опереш
судове
,
а
оно
се
већ
и
смркло
;
таман
си
устао
од
ручка
,
ајде
седај
опет
за
вечеру
.
Не
зна
човек
кад
му
прође
дан
,
а
оно
се
тек
смркне
!
“
Прошло
и
„
сиротињско
лето
“
и
настаде
позна
,
влажна
и
мочарна
јесен
.
И
Митров
дан
је
ту
,
тек
што
није
сван’о
.
Нестало
оног
ведрог
и
насмејаног
плавог
неба
,
покрили
га
сиви
облаци
који
се
по
ваздан
гоне
,
стижу
и
престижу
.
Осећа
се
човек
под
њим
као
војник
под
прокислим
мокрим
шатором
.
Ситна
киша
сипи
,
сипи
по
ваздан
од
јутра
до
мрака
,
и
целу
ноћ
бије
монотоно
у
прозоре
,
и
ујутру
опет
осване
облачно
небо
,
киша
и
блато
;
и
видиш
само
покисле
кокоши
пред
кућом
и
чавке
на
грању
и
врапце
чујеш
под
стрехом
како
џакају
.
Сипи
ситна
,
киша
,
па
пробија
и
сиротињски
дороц
и
газдинску
кабаницу
;
пада
једнако
и
прави
по
путу
блато
преко
чланака
.
Упадају
кола
до
главчина
и
јунаку
чизме
до
чланака
па
чак
и
до
штруфли
.
Треба
да
су
,
што
кажу
,
„
пасент
“
чизме
и
дебели
фланерски
обојци
,
па
да
се
човек
усуди
преко
сокака
и
његовог
дебелог
блата
.
За
то
се
на
такав
пут
у
ово
доба
и
шаљу
само
старији
и
јачи
,
а
малишани
у
то
доба
остају
код
кућа
,
па
се
џавељају
и
претурају
по
ћилимцу
у
топлој
соби
,
или
се
са
дедом
,
који
такођер
чува
запећак
,
боду
и
туцају
главама
к’о
овнови
и
челиче
своје
темена
на
тај
начин
,
да
временом
постану
тврдоглави
,
и
да
се
не
даду
свакој
шуши
пулгерској
!
Тако
их
спремају
за
доцнији
живот
,
али
их
ипак
не
пуштају
напоље
преко
сокака
.
Јер
кад
се
један
такав
малишан
крене
преко
таквог
блата
,
деси
му
се
то
,
да
се
формално
углиби
у
блату
са
батиним
чизмама
(
на
чије
саре
може
комотно
да
седне
кад
год
хоће
)
,
па
не
може
да
макне
оданде
,
него
га
стане
дрека
и
дерњава
и
запомагање
оданде
.
Виче
за
помоћ
,
а
на
вику
његову
лете
у
помоћ
усплахирени
укућани
;
ухвате
га
за
уши
,
па
извуку
најпре
њега
из
чизама
а
после
чизме
из
блата
.
С
тога
чак
и
комшија
комшији
ређе
долази
,
нарочито
ако
нису
један
уз
другога
него
преко
пута
један
од
другог
.
Изгледа
као
да
се
успавао
,
као
да
изумире
живот
у
селу
;
ућутало
се
све
,
по
сокацима
и
свирке
и
песме
и
жагор
и
разговор
.
Лишће
опало
и
црни
се
оголићено
и
покисло
грање
на
дрвећу
;
опао
креч
и
леп
са
кућа
од
силне
кише
,
па
ти
изгледају
куће
издрпане
као
ред
просјака
пред
црквом
.
Роде
се
селе
и
остављају
гнезда
празна
на
димњацима
,
а
ноћу
чујеш
кроз
мокар
ваздух
са
далеке
висине
над
тобом
тужно
кликтање
ждралова
,
—
и
они
нас
остављају
као
лажни
пријатељи
у
несрећи
и
бегају
од
ових
суморних
дана
,
и
траже
ведрије
небо
и
блажије
поднебље
.
Само
ће
несташни
и
безобразни
врапци
остати
и
после
Митрова
дана
у
својим
,
летошњим
,
квартирима
.
Цвркутаће
испод
стрехе
,
гложиће
се
и
кавџиће
са
корисним
кокошкама
ови
незвани
гости
,
кад
онима
вредна
домаћица
баци
зрна
пред
кућу
;
и
остаће
и
преко
зиме
,
и
дочекаће
своје
старе
знанце
и
роде
и
ласте
.
Све
је
село
заједно
са
сељацима
променило
физиогномију
своју
.
Не
видиш
више
босе
ноге
,
ни
кратке
рукаве
,
ни
папучица
,
ни
цицаних
сукњица
;
све
се
то
,
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
фатирало
и
убантурало
добро
.
На
глави
шубаре
јагњеће
или
астраганске
,
на
плећи
изврнут
кожух
или
дороц
и
шарена
кабаница
,
а
на
ногама
не
видиш
више
опанке
—
које
какав
гурман
шаров
иди
зељов
хоће
у
сласт
да
поједе
кад
се
раскиселе
—
него
чизме
до
колена
,
намазане
лојем
или
машћу
,
свињском
или
рибљом
,
која
се
преко
ноћ
добро
упила
у
кожу
да
не
пропушта
воду
и
да
не
убија
ногу
.
После
бабе
и
свекра
,
никога
,
ваљда
,
не
негују
и
не
поштују
тако
зими
у
кући
к’о
чизме
.
Па
и
сама
животиња
и
живина
,
није
она
летошња
.
И
шарови
се
повукли
под
амбар
,
па
ређе
лају
.
По
вазда
спавају
под
амбарем
,
а
лану
тек
у
сну
кад
им
,
то
јест
,
што
непријатно
и
страшно
дође
у
снивању
.
По
авлији
видиш
дању
само
брбљаве
и
прождрљиве
патке
,
убрљаних
кљунова
како
се
,
вечито
гладне
,
устумарале
по
авлији
и
једнако
брбљају
и
брљају
кљуном
по
житком
јесењем
блату
;
видиш
и
глупе
покисле
кокошке
и
још
глупље
и
мизерније
ћурке
(
који
ти
изгледају
као
каква
стара
кокета
сутра
дан
после
бурнога
бала
)
,
како
су
се
скупиле
и
ћуте
,
ћућоре
по
каткад
или
пућну
од
времена
на
време
.
Све
,
све
се
променило
;
само
домаћи
пето
посред
њих
остао
још
онај
лепи
стари
,
летошњи
петао
.
Покисао
,
истина
,
мало
и
он
,
и
креста
му
,
к’о
рек’о
би
,
помодрила
,
али
је
ипак
поносит
;
не
да
познати
да
му
је
зима
,
отима
се
.
Што
ти
је
,
Боже
,
левента
и
старо
господство
!
Тако
мора
сваки
помислити
,
кад
га
види
и
покисла
и
ипак
поносита
.
Укућани
се
повукли
у
кућу
па
ретко
и
излазе
у
авлију
.
Кујна
им
је
сад
најмилије
место
.
Ту
се
у
велико
спрема
зимница
.
Дошло
је
доба
и
„
свињских
даћа
“
(
тако
звани
„
диснотора
“
)
.
Кољу
се
свиње
,
спрема
се
украс
оџаку
.
Деца
се
радују
бешикама
од
које
ће
гајде
направити
,
а
старији
кожурици
и
свима
већ
оним
ђаконијама
које
се
обично
добијају
од
једног
тако
добро
угојеног
а
после
закланог
и
спремљеног
свинчета
.
Из
авлије
се
диже
густ
дим
и
лиже
пламен
од
запаљене
сламе
у
висину
.
То
се
прљи
заклано
свинче
и
греју
задовољни
укућани
око
ватре
.
Букти
слама
посута
по
свинчету
које
се
прљи
по
свима
правилима
,
а
домаћин
га
струже
кресачком
којом
се
лети
креше
трава
по
баштенским
стазама
,
а
у
исто
време
бодрим
оком
пази
,
да
ко
од
облапорне
кућне
чељади
,
или
из
комшилука
ко
,
не
одсече
крадом
свинчету
опрљено
ухо
или
реп
,
јер
то
и
јесте
највећа
деликатеса
на
једном
тако
опрљеном
свинчету
,
и
с
тога
ће
са
њом
,
по
стародавном
и
лепом
обичају
,
омастити
брке
сам
домаћин
.
После
ће
свинче
разудити
на
триста
делова
,
и
од
њих
триста
неких
ствари
начинити
,
од
којих
је
све
једна
од
друге
боља
за
јело
;
а
њима
ће
после
прекраћивати
укућани
време
у
доба
кратких
дана
и
дугих
ноћи
.
Домаћица
ће
једна
другој
слати
по
пун
тањир
од
заклана
свинчета
и
кобасица
и
џигерњача
и
крвавица
и
кожурица
,
и
причаће
једна
другој
колико
је
која
добила
од
заклана
свинчета
масти
и
чварака
и
сала
.
Читава
чуда
причаће
једна
другој
и
слушаће
пажљиво
једна
другу
,
али
ни
једна
ни
једној
неће
ни
речи
веровати
.
И
све
ће
се
то
повешати
у
оџаку
и
по
осталој
кујни
тако
високо
,
да
домаћи
мачак
може
само
видети
све
то
и
зазубице
добити
,
али
се
неће
хаснити
!
Заболеће
га
врат
гледајући
поваздан
тако
у
висину
,
али
неће
моћи
свога
брка
омастити
.
То
је
остављено
за
укућане
а
по
некад
и
за
вертепаше
који
зими
од
Светог
Николе
па
до
Богојављења
иду
сваку
ноћ
по
кућама
и
који
се
—
узгред
буди
речено
—
умеју
већ
и
сами
понудити
.
Јер
док
Ирод
и
Мелхиор
и
Валтазар
и
Кашпар
представљају
у
соби
с
голим
мачевима
чудесно
рођење
Христово
пред
забленутим
домаћима
,
и
док
их
онај
пети
иза
врата
,
стари
Пера
из
Старога
села
Кера
,
забавља
својим
стародревним
хумором
и
шалом
,
—
дотле
често
онај
шести
и
прекобројни
,
који
обично
није
ни
представљен
домаћима
,
скида
кобасице
,
суве
језике
,
шваргле
и
друго
јестиво
из
оџака
,
а
у
томе
му
иде
на
руку
омирски
смех
укућана
изазван
шалама
и
досеткама
свуда
омиљенога
старога
Пере
из
Старога
села
Кера
.
И
позна
јесен
име
своје
поезије
и
своје
топлине
,
—
бар
око
огњишта
и
око
банка
и
запећка
;
јер
сво
ћеретање
и
кикотање
концентрисало
се
око
огњишта
,
а
кашљање
и
зевање
,
гунђање
и
саветовање
око
запећка
и
банка
.
Омладина
у
кујни
а
остарина
на
банку
или
иза
запећка
прича
и
сећа
се
лепших
дана
и
друкчијега
,
бољега
света
.
По
ваздан
стоји
крај
ватре
лонац
с
кукурузом
који
се
онако
окруњен
,
у
зрну
,
кува
,
и
шакама
га
једу
укућани
целога
дана
,
али
за
то
и
изгледа
све
по
кући
задовољно
и
округло
и
дебело
само
што
не
грокће
од
дебљине
.
Већ
се
ноћу
чешља
перје
,
да
се
кол’ко
тол’ко
прекрати
ноћ
.
Поседају
у
топлој
соби
па
чешљају
перје
.
Све
сама
женскадија
,
све
од
баке
иза
запећка
па
до
мале
унуке
са
курјуком
од
педља
,
дугачким
као
мишији
реп
—
све
се
то
дало
на
посао
,
ревносно
ради
и
пажљиво
слуша
бабије
приповетке
.
А
бака
прича
о
старим
временима
,
кад
су
још
солдати
носили
курјуке
,
кад
је
она
била
девојка
,
па
је
певали
по
шору
тамо
с
неким
који
је
давно
умро
(
пре
но
што
се
од
укућана
ико
и
родио
)
и
кад
су
се
још
перишани
носили
.
Или
приповеда
још
давније
ствари
,
из
времена
кад
није
било
ни
порције
ни
екзекуције
,
ни
трукованих
новаца
од
папира
,
ни
аренде
,
ни
перзекутора
,
—
него
је
свет
живео
срећно
и
цареви
синови
узимали
паорске
ћери
.
А
млађа
је
женскадија
пита
:
је
су
ли
и
њу
спевали
у
шору
са
царевим
сином
,
па
се
смеју
,
а
баба
се
љути
и
кија
,
а
перје
лети
чак
под
гредицу
и
по
соби
чак
до
бабиних
чизама
које
се
,
непуњене
сламом
и
намазане
машћу
,
суше
иа
банку
поред
вруће
пећи
,
а
ова
захватила
пола
собе
па
изгледа
као
чивуцка
арендаторска
канцеларија
.
Иде
смех
и
кикот
.
Баба
се
љути
а
смех
све
јачи
;
једва
се
стиша
кад
се
чује
каква
лупа
из
кујне
.
Онда
се
тргну
сви
и
ослушкују
окренути
кујни
,
а
баба
вели
:
—
Иди
види
,
да
се
опет
није
онај
лопов
мачак
дочеп’о
жишка
,
па
ће
да
полоче
сву
маст
к’о
и
одономадне
што
се
почастио
!
Али
то
није
био
мачак
,
који
је
на
правди
Бога
данас
обеђен
,
него
је
то
био
познати
нам
Нића
боктер
.
Чуо
и
он
жагор
и
кикот
и
песму
,
па
пролазећи
каљавим
сокаком
и
гацајући
по
блату
,
свратио
је
,
као
власт
,
да
види
шта
је
и
како
је
и
кући
газда-Пере
Тоцилова
(
јер
о
његовој
кући
и
јесте
реч
у
овој
Глави
)
.
—
Та
гле
Ниће
!
—
викну
ће
сви
весело
,
јер
ча-Нићу
је
свак
волео
.
—
А
зар
тако
ви
пазите
на
кућу
!
Ви
се
задиванили
и
узанђарали
тунакара
унутра
,
а
ја
да
сам
неки
к’о
што
ме
беде
,
та
мог’о
сам
вас
до
голе
душе
поарати
—
вели
Нића
улазећи
.
Па
и
он
се
заједно
са
природом
и
селом
променио
.
На
ногама
му
чизме
,
на
плећима
дороц
,
а
преко
њега
дуга
кабаница
,
испод
кабанице
рог
у
који
дува
и
оглашује
сате
и
буди
село
и
дуга
дренова
буџа
коју
вуче
по
земљи
кад
иде
.
—
Добро
дош’о
,
Нићо
,
—
дочекују
радосно
укућани
и
скидају
му
и
кабаницу
и
дороц
.
—
Ала
да
пасје
ноћи
,
тане
му
госино
!
—
вели
Нића
.
—
Таман
за
лопове
!
—
Неће
,
неће
,
Нићо
,
—
веле
му
они
,
—
а
и
ко
би
се
усудио
,
кад
ти
чуваш
село
.
—
Ето
,
ја
сврн
о
мало
!
Видим
свећу
,
па
к’о
велим
,
дај
да
к’о
власт
видим
,
шта
ти
тамокана
раде
,
да
откуд
,
не
трукуједу
и
не
правиду
какве
фаличне
банке
—
смеје
се
Нића
.
—
Па
ако
ме
добро
подмажу
и
подмите
,
можда
их
нећу
издати
и
приказати
,
како
ми
ја
и
’
нако
мала
плаћа
спрама
велике
бриге
и
главобоље
и
секирације
моје
!
—
С
драге
воље
,
Нићо
!
Е
,
фала
,
фала
.
Па
’
оће
л
’
ти
доста
бити
тако
једна
иљадарка
,
а
,
Нићо
?
—
пита
га
домаћин
Пера
Тоцилов
с
кревеца
.
—
Ама
не
волем
ти
ништа
,
што
је
фалично
;
а
ти
би
ми
,
знам
,
дао
!
Него
дад
’
ти
меникана
мало
оног
твог
вина
,
јербо
то
сам
цигуран
да
ти
није
фалично
Ха
,
ха
!
Ај
,
шта
велиш
;
је
л
’
добро
диваним
?
!
—
заџакао
Ника
,
па
све
јечи
кућа
,
па
се
смеје
и
оставља
буџу
и
рог
у
буџак
.
—
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
,
тане
му
госино
!
Вина
ти
меникана
дај
,
да
ча-Нића
огреје
мало
своју
беамтерску
душицу
,
кад
је
овако
пасја
ноћ
напољу
.
—
’
Оћу
,
’
оћу
,
Нићо
!
’
Оћу
,
роде
,
само
кад
не
тражиш
штогођ
више
као
мито
.
Ајде
,
гуцни
мало
!
—
вели
Пера
Тоцилов
и
пружи
му
пун
бокал
вина
.
—
Та
...
своји
смо
,
—
вели
му
Нића
,
па
једном
руком
диже
бокал
а
другом
капу
с
главе
—
А
,
па
,
спас
’
Бог
,
газда-Петре
!
—
вели
Нића
,
па
отпи
добро
,
а
за
тим
узе
позитуру
,
па
настави
:
—
Е
,
па
,
засад
нек
ти
се
на
овом
прође
;
што
си
натруков’о
банки
,
натруко’во
—
нек
ђаво
носи
;
нећу
да
се
после
каже
и
да
ми
се
прибацује
да
сам
ти
ја
напакостио
и
метнуо
црн
комад
у
торбу
.
И
онако
је
велика
повика
од
вас
паора
на
нас
„
беамтере
“
!
Ал
’
други
пут
,
Бога
ми
,
брез
повећег
комада
сланине
,
ил
’
печене
кожурице
,
ил
’
мало
суви
’
ребара
свињски
’
,
неће
ти
се
,
Бога
ми
,
проћи
.
Па
и
мало
сува
језика
свињећа
из
оџака
не
би
Нићи
шкодило
.
Знаш
,
кад
ми
се
овај
мој
језик
одузме
и
изда
ме
од
пића
—
нек
ми
се
,
велим
,
онај
свињећи
у
торби
нађе
као
цигурација
!
Ај
,
шта
велиш
,
ха
ха
ха
,
—
дере
се
Нића
да
га
сви
чују
,
—
је
л
’
добро
диваним
!
?
Ај
?
—
А
зар
још
ниси
вечер’о
,
Нићо
?
—
пита
га
домаћин
.
—
Та
знаш
,
ми
„
беамтери
“
к’о
и
сва
господа
,
вечерамо
много
доцније
нег
ви
павори
...
па
по
никад
,
што
кажу
,
тако
доцкан
,
да
скоро
и
не
вечерамо
од
силног
беамтерског
господства
.
—
Хе
хе
,
—
смеје
се
домаћин
,
—
па
што
онда
пијеш
вина
,
кад
још
ниси
ни
вечер’о
!
—
Па
ја
,
знаш
,
ово
толкујем
,
—
вели
Нића
,
—
да
је
ово
још
к’о
после
ручка
;
а
после
ручка
може
вино
,
је
л
’
,
газда
?
—
А
би
л
’
се
приватио
малко
?
—
пита
га
домаћин
.
—
А
има
л
’
штогођ
?
—
пита
Нића
.
—
Та
биће
,
Нићо
,
к’о
за
тебе
.
—
И
треба
,
и
треба
!
—
вели
Нића
.
—
Знаш
што
кажу
:
„
Весело
срце
кудељу
преде
“
.
Е
,
па
тако
ти
је
и
са
мном
садакана
,
кад
ми
је
празна
глава
...
овај
...
тедо
’
рећи
,
празан
трбу
’
,
па
и
не
мили
ми
се
ондак
ни
да
дувам
у
дужност
...
овај
у
рог
.
—
Па
што
се
не
„
фатираш
,
“
што
кажу
,
изнутра
к’о
ја
?
—
пита
га
домаћин
.
—
Е
,
„
лако
је
ђаволу
,
што
кажу
,
у
риту
свирати
“
,
па
и
теби
,
газди
човеку
,
прдачити
се
са
мном
.
—
Е
,
е
,
господи
никад
није
доста
.
Све
они
мислиду
,
да
ми
паори
имамо
Бог
зна
колико
.
—
Та
...
кол’ко
вам
треба
,
и
кол’ко
вам
је
Бог
дао
.
Знамо
ми
то
.
Намирис’о
је
Нића
још
са
сокака
.
Све
му
голица
нос
ова
твоја
силна
саламура
.
Зар
ја
не
знам
,
зар
не
знам
—
к’о
једна
власт
,
—
да
си
пре
три
недеље
закл’о
два
,
па
к’о
Енглези
дебели
.
Да
си
и
’
посл’о
у
Беч
,
добио
би
цигурно
колајну
к’о
један
на
прилику
,
добар
,
што
каже
Шваба
,
виршофтер
!
—
А
зар
си
осетио
,
Нићо
!
—
вели
комплиментом
задовољни
домаћин
.
—
Ала
имаш
фајн
нос
,
тане
му
госино
!
—
Па
зато
га
и
негујем
и
тимарим
к’о
госпођа
перзекуторовица
оно
њено
маторо
лице
