КАЖЊЕНО
НЕВЕРСТВО
НАЈНОВИЈИ
РОМАН
ИЗДАЊЕ
ПЕТРА
П
:
ЗОРИЋА
ШТАМПАРА
КРАГУЈЕВАЦ
ШТАМПАРИЈА
ЉУБ
.
А
.
ЈОВАНОВИЋА
1895
.
И
Једног
септембарског
јутра
седео
је
за
својим
писаћим
столом
у
својој
соби
г
.
Бер
.
Велика
гомила
књига
,
које
беху
пред
њим
и
озбиљан
његов
изглед
,
показивали
су
,
да
је
заузет
каквим
великим
књижевним
радом
.
Тога
јутра
довршивао
је
своју
дисертацију
за
титулу
доктора
философије
.
Расправљао
је
питање
о
слободној
вољи
.
Разгледавши
неколико
повећих
књига
,
замисли
се
нешто
дубоко
и
тако
је
ћутао
неколико
минути
.
Боре
на
челу
биле
су
јасан
знак
,
да
се
борио
у
мислима
,
хоће
ли
извести
закључак
,
да
човек
има
или
нема
своје
слободне
воље
.
Чело
му
се
за
часак
разведри
и
опет
замути
.
У
томе
га
прекиде
неко
лагано
куцање
на
вратима
.
Са
свим
механички
,
и
не
окрећући
се
вратима
викну
по
обичају
„
напред
!
“
На
овај
се
глас
отворише
врата
и
у
собу
уђе
,
њему
одавно
омиљени
писмоноша
.
Предаде
му
писмо
,
поклони
се
и
оде
,
добивши
већ
уобичајену
напојницу
.
Рукопис
на
адреси
био
му
је
познат
,
те
га
одмах
и
отвори
.
Прочита
писмо
пажљиво
,
а
чело
му
се
јако
замути
.
Писмо
је
гласило
:
„
Драги
Бере
,
Мој
је
опстанак
критичан
.
Господин
Петар
је
успео
у
преговорима
са
мојим
оцем
.
Похитај
и
спаси
ме
,
ако
си
при
речи
.
Похитај
,
да
не
буде
касно
,
јер
је
ово
можда
последње
писмо
које
ти
шаље
твоја
Аранка
“
.
Писмо
га
је
потресло
.
Он
беше
тронут
.
За
тренут
један
настаде
велики
обрт
у
његовим
мислима
.
Недовршена
дисертација
,
која
му
је
отварала
врата
срећној
будућности
,
и
критично
стање
Аранке
,
драге
његове
,
која
га
је
одушевљавала
на
велике
и
тешке
радове
,
борише
се
у
њему
.
За
њега
беху
прилике
врло
неповољне
,
он
не
знађаше
шта
да
ради
.
Љубав
ка
Аранци
,
помисао
на
блажену
прошлост
и
друговање
са
њом
,
протискивали
су
све
мисли
његове
.
Он
беше
збуњен
,
он
очајаваше
.
У
памети
му
се
једнако
врзле
Аранкине
речи
,
„
да
је
г
.
Петар
успео
у
преговорима
“
,
„
да
је
ово
можда
последње
њено
нисмо
“
.
Њен
опстанак
је
збиља
био
критичан
.
Мало
задоцнење
његово
значило
би
изгубити
Аранку
,
изгубити
свој
дух
,
који
га
тако
идеално
одушевљаваше
,
који
га
очараваше
.
А
изгубити
дух
свој
,
значи
не
живети
,
значи
бити
очајник
.
Зар
има
живота
где
нема
духа
,
где
нема
наде
,
где
нема
идеала
?
Идеал
ваља
сачувати
,
живот
је
повраћен
,
нада
добија
свога
полета
.
Да
,
идеал
ваља
спасти
,
то
му
је
било
последње
решење
.
Грозничавом
брзином
скупи
свој
рукопис
са
стола
,
покупи
све
књиге
,
стрпа
их
у
сандук
и
заклопи
поклопцем
,
можда
вечитог
заборава
.
„
Чамите
ту
књиге
моје
,
одмарајте
се
моје
миле
успомене
,
дао
би
Бог
,
да
вас
једног
лепшег
дана
отворим
.
А
дотле
,
збогом
и
срећно
останите
ту
моје
идеје
о
слободној
вољи
!
“
Закључа
врата
,
најми
прва
кола
,
која
је
наишао
на
улици
и
муњевитом
брзином
одјури
на
станицу
жељезничку
.
По
ходницима
и
чекаоницама
било
је
пуно
света
,
неки
су
улазили
,
неки
излазили
;
беше
обичан
жагор
,
какав
се
чује
између
путника
и
њихових
пријатеља
,
што
их
испраћују
.
На
каси
је
била
велика
навала
и
Бер
имађаше
доста
да
чека
,
док
је
добио
ред
да
узме
карту
и
добивши
је
,
шетао
је
нестрпељиво
по
ходнику
и
чекаоници
,
ишчекујући
сваког
тренутка
,
да
вратар
викне
и
означи
станице
,
куда
воз
има
да
иде
.
Сваки
тренутак
беше
му
дугачак
,
дугачак
као
вечност
.
У
томе
се
чу
први
куцањ
звона
и
вратар
,
отворивши
врата
чекаонице
,
стаде
механички
ређати
имена
стација
.
Путници
јурнуше
вратима
и
гомилама
их
је
излазило
на
поље
,
разређујући
се
по
вагонима
.
Бер
је
био
међу
првима
.
Сео
је
у
дно
једнога
купеа
И
.
класе
и
очекивао
полазак
воза
.
Мимо
њега
пролазили
су
и
други
путници
,
тражећи
места
.
У
његов
купе
уђоше
два
путника
.
По
изгледу
рекао
би
да
је
један
Енглез
,
а
други
Шпањолац
.
По
један
мали
ручни
куфер
био
им
је
цео
пртљаг
,
сместивши
га
,
седоше
и
сами
.
Шпањолац
је
био
необично
весео
,
и
прво
се
постарао
да
му
буде
при
руци
оно
мало
јестива
,
што
је
спремио
за
пут
.
Мало
после
уђоше
још
неколико
путника
.
У
том
зазвони
и
трећи
пут
.
На
знак
трубе
,
локомотива
звизну
и
воз
се
крену
.
Међу
путницима
се
водио
жив
разговор
,
коме
је
Шпањолац
канда
био
главни
редитељ
.
Претресала
се
и
спољна
и
унутрашња
политика
,
износили
поједини
догађаји
из
живота
.
Енглез
по
обичају
није
участвовао
у
разговору
,
већ
је
врло
пажљиво
посматрао
места
кроз
која
су
пролазили
и
чим
би
на
коју
станицу
наишли
,
одмах
завирује
у
путничку
књигу
,
где
су
сва
места
потанко
описана
.
Бер
се
наслонио
на
лакат
,
ћутао
је
а
разговор
,
који
се
бурно
око
њега
водио
,
није
га
занимао
,
а
и
како
би
га
интересовао
,
кад
су
ти
разговори
вођени
просто
,
без
икаквог
дубљег
значаја
и
озбиљности
.
А
он
беше
заузет
мислима
врло
високим
,
врло
тешким
и
озбиљним
.
Путници
ти
путоваху
весели
и
задовољни
;
он
путоваше
невесео
,
замишљен
и
снужден
.
Све
му
изгледаше
монотоно
,
све
излишно
.
Не
занимаху
га
ни
они
чаробни
предели
,
кроз
које
је
савијала
железница
,
ни
онај
жагор
на
појединим
станицама
које
поједини
сељаци
изнесу
што
за
продају
,
не
би
ли
што
год
зарадили
за
оно
минут-два
,
док
се
воз
ту
бави
.
Све
он
то
није
чуо
,
све
он
то
није
видео
,
о
свему
томе
он
ништа
не
зна
.
Ма
да
је
воз
ишао
муњевитом
брзином
,
њему
се
чинило
да
би
он
пешке
брже
ишао
,
ох
,
та
мисао
је
бржа
од
железнице
,
бржа
од
телеграфа
,
бржа
од
светлости
.
Два
дана
и
једну
ноћ
путовао
је
железницом
и
другога
дана
у
први
мрак
воз
је
стао
на
станицу
Линоа
.
Ту
је
сишао
и
Бер
,
имајући
да
одатле
још
читав
дан
путује
на
обичним
колима
.
Не
чекајући
да
ноћ
прође
,
још
са
станице
најми
кола
да
иде
у
правцу
,
куда
му
мисли
беху
управљене
.
На
пољу
је
време
било
мутно
и
ветровито
.
Кола
су
јурила
и
доцкан
под
ноћ
око
10
сати
стигну
у
малено
селанце
Доро
.
Кочијаш
заустави
кола
пред
једну
малу
кућицу
,
у
којој
се
видело
да
гори
лампа
,
а
кроз
замагљен
прозор
видело
се
неколико
столова
.
То
беше
путничка
крчма
у
селу
.
Кад
су
силазили
с
кола
,
почела
је
већ
и
киша
падати
.
Муње
и
громови
парали
су
и
потресали
облаке
.
Небо
је
било
страшно
узнемирено
.
На
знак
,
да
су
кола
заустављена
пред
крчмом
,
изађе
крчмарица
и
ословивши
путнике
обичном
фразом
добродошлице
,
понуди
их
да
се
склоне
.
—
Хоћемо
,
али
за
који
тренутак
само
,
јер
још
одмах
продужујемо
пут
даље
,
рече
јој
Бер
.
—
О
,
милостиви
господине
,
како
би
сте
се
одважили
на
такав
пут
по
овако
ружном
времену
,
у
ово
ноћно
доба
,
када
и
зверка
у
планини
тражи
склоништа
?
—
предусрете
га
крчмарица
.
—
Нема
препрека
,
које
би
омеле
мој
пут
,
госпођо
,
ја
сутра
до
подне
морам
бити
на
имању
Густава
Пола
испод
Пиринеја
.
—
Вама
је
немогућно
то
успети
по
овом
рђавом
времену
,
по
овој
грдној
киши
,
која
бесни
на
пољу
.
Чујете
ли
како
звижди
јак
ветар
,
чујете
ли
како
громови
и
бура
проламају
околину
?
—
Све
су
то
ситнице
,
госпођо
,
за
пут
,
који
ми
предстоји
,
ја
морам
,
апсолутно
морам
то
постићи
—
Како
год
желите
,
господине
,
моје
је
да
вам
изнесем
пред
очи
незгоду
пута
,
а
ваше
је
да
примите
или
одбијете
.
—
Да
,
тако
је
,
госпођо
.
—
А
чиме
бих
вас
могла
услужити
,
милостиви
господине
,
док
се
одморите
.
—
Желео
бих
топлога
чаја
и
ништа
више
.
—
Одмах
ћете
бити
услужени
,
рече
крчмарица
и
оде
за
камин
.
—
Бер
је
био
замишљен
.
—
Напољу
је
збиља
беснила
страшна
олујина
.
Киша
је
шибала
као
из
кабла
,
а
ветар
по
каткад
тако
јако
духне
,
да
слабе
греде
на
таваници
ове
крчме
попуцкују
.
Стари
часовник
са
дугачком
шеталицом
висио
је
о
дувару
,
дугачке
казаљке
његове
кретале
се
лагано
по
беломе
од
мува
испрљаноме
кругу
,
а
избијање
његово
прекидало
је
по
каткад
ону
чаробну
тишину
у
крчми
.
Мала
лампа
чкиљила
је
о
таваници
.
Иза
келнераја
,
светлуцала
је
ватра
,
на
којој
се
спремао
чај
.
Два
сељака
,
који
се
већ
беху
затекли
у
крчми
и
који
ћутећи
посматраше
овај
разговор
,
отпочеше
опет
,
свој
прекинути
говор
.
Говорили
су
истина
лагано
,
али
је
крчмица
била
мала
да
се
може
чути
еве
.
Њима
се
придружи
и
кочијаш
Беров
.
—
Ужасна
олуја
бесни
,
рече
један
од
њих
.
—
Непогода
је
тако
велика
,
да
ако
потраје
целу
ноћ
набујаће
оне
планинске
речице
и
брзаци
,
исквариће
путеве
,
настави
други
.
—-
Однеће
и
оне
мостове
преко
река
и
починиће
триста
белаја
,
тако
да
се
не
може
ићи
ни
тамо
,
ни
амо
.
—
Боме
,
може
бити
свашта
,
а
а
морам
још
овога
часа
на
пут
даље
,
на
пут
кроз
планину
која
долази
,
рече
кочијаш
.
—
Куда
би
човече
,
сад
на
пут
по
овоме
времену
?
упита
га
један
сељак
.
—
Ја
морам
,
јер
господин
који
ме
најмио
тако
хоће
.
—
По
оваком
времену
могу
коњи
пропасти
могу
се
кола
претурити
,
па
шта
ће
те
онда
радити
усамљени
,
без
икакве
помоћи
?
Сав
овај
разговор
слушао
је
Бер
,
а
тек
по
која
мисао
прође
му
кроз
памет
,
он
ћуташе
,
лагано
је
пио
чај
,
који
му
крчмарица
беше
донела
.
Сељаци
и
нехотично
заћуташе
,
канда
ослушкиваху
нешто
.
У
крчми
завлада
за
један
часак
мртва
тишина
,
само
је
сахат
простирао
своје
монотоно
тик
—
так
...
тик
—
так
.
.
—
И
збиља
,
на
пољу
се
чуо
неки
жагор
чуо
се
звекет
неког
оружја
кроз
чаробно
шуштање
кишног
млаза
,
што
се
тамо
изливао
.
Жагор
и
звекет
постадоше
све
јаснији
,
дође
до
самих
врата
крчме
,
врата
се
отворише
и
унутра
уђоше
три
,
до
зуба
наоружана
,
жандарма
.
—
Добар
вече
!
викнуше
ови
.
—
Добро
сте
ми
дошли
!
дочека
их
крчмарица
.
—
Жандарми
седоше
за
један
сто
,
крчмарица
им
приђе
по
обичају
,
а
један
од
њих
,
каплар
,
без
икаквог
увода
рече
јој
.
—
Доносимо
вам
наредбу
од
префекта
,
да
ни
једног
путника
,
који
овуда
прође
не
пропустите
не
пријављена
власти
,
и
да
се
нико
не
крене
одавде
без
нарочитог
одобрења
госп
.
префекта
,
па
ма
ко
тај
био
.
У
околини
су
са
појавили
зликовци
,
који
преобучени
у
разне
одела
,
протурају
се
као
путници
и
тако
чине
злочинства
.
На
случај
,
да
вам
се
који
путник
успротиви
,
ми
ћемо
бити
ту
,
да
га
спречимо
у
име
закона
и
власти
.
И
још
нешто
,
госпођо
,
питамо
вас
,
да
ли
већ
сада
немате
каквога
путника
?
Крчмарицу
је
прилично
збунило
ово
озбиљно
издавање
наредбе
,
па
скоро
као
кроза
зубе
рече
:
—
Господин
,
који
тамо
седи
за
столом
приспео
је
баш
овога
часа
,
а
намеран
је
да
овога
тренутка
отпутује
даље
,
ради
чега
су
већ
и
кола
готова
и
чекају
га
.
Бер
је
слушао
цео
овај
разговор
,
а
кад
је
чуо
да
се
и
о
њему
распитује
,
убезекнуто
остави
чашу
са
чајем
и
погледа
ка
жандармима
очекујући
даљи
њихов
разговор
.
—
Ви
сте
сад
чули
наредбу
,
рече
каплар
,
и
он
несме
кренути
одавде
,
госпођо
,
јесте
ли
разумели
.
—
Али
он
је
путник
и
сутра
мора
бити
већ
под
Пиринејима
,
продужи
крчмарица
.
—
То
неће
и
несме
бити
,
викну
каплар
.
А
ко
је
тај
господин
,
а
што
он
баш
тако
жури
и
то
још
ноћас
,
кад
је
време
баш
најмање
подесно
за
путовање
?
—
То
нису
чиста
посла
,
додаде
други
жандарм
,
да
он
мора
путовати
још
ноћас
,
да
нам
испод
носа
умакне
,
ко
зна
шта
је
он
?
!
Дубоко
је
Бера
потресао
овај
разговор
увидео
је
,
да
ће
се
борити
са
великим
неприликама
,
те
беше
нешто
јетко
замишљен
.
Али
шта
је
мислио
тог
тренутка
није
ни
сам
знао
.
У
том
му
каплар
учтиво
приђе
и
ослови
.
—
Господине
у
име
власти
питам
вас
ко
сте
,
од
куда
идете
и
куда
желите
.
—
Ја
сам
племић
Бер
,
идем
из
Хајделберга
и
још
овог
часа
полазим
на
имање
Густава
Пола
испод
Пиринеја
.
—
А
ваше
занимање
,
молићу
.
—
Студент
,
докторанд
философије
.
—
Ваши
су
наводи
,
можда
,
и
истинити
,
али
ви
ноћас
не
можете
продужити
пут
,
настави
озбиљно
каплар
.
—
То
не
може
бити
,
дрхтећим
гласом
одговори
Бер
,
ја
путовати
морам
;
посао
,
који
имам
да
свршим
хитан
је
и
неодложан
,
ако
сутра
до
подне
не
стигнем
,
ја
сам
пропао
,
будућност
ми
је
уништена
.
—
Све
то
може
бити
истина
,
али
путовати
ноћас
не
можете
,
док
сутра
дан
не
изађете
пред
г
.
префекта
,
па
како
вам
он
рекне
.
—
Али
ја
сам
изгубљен
,
ако
овог
часа
не
отпутујем
,
ја
идем
,
па
чините
шта
хоћете
.
—
Племићу
мој
,
рече
каплар
,
ваше
је
држање
сумњиво
,
а
ваше
путовање
улива
још
већу
сумњу
,
те
у
толико
пре
,
морате
чекати
до
сутра
.
—
Ја
идем
,
макар
по
цену
живота
!
—
Не
,
нама
не
треба
ваш
живот
,
ми
га
не
тражимо
,
већ
вам
заповедам
у
име
закона
и
власти
,
да
останете
ту
и
чекате
до
сутра
.
Скрушен
и
упропашћен
паде
Бер
на
столицу
,
хладан
га
зној
проби
.
Мисли
му
беху
укочене
,
куцањ
српа
малаксао
.
Снужденим
и
горким
погледом
гледаше
у
каплара
.
—
Господине
племићу
,
рече
му
он
,
ако
вам
је
зло
,
можете
отићи
у
собу
и
одморити
се
,
док
се
питање
о
вама
не
рашчисти
.
То
је
све
што
сам
имао
рећи
.
Крчмарица
приђе
на
то
и
одведе
Бера
у
собу
на
преноћиште
.
У
соби
је
био
један
стари
кревет
од
дрвета
,
поред
прозора
сто
са
већ
поцепаним
чаршавом
,
а
на
њему
свећа
,
коју
крчмарица
запали
.
У
другоме
углу
беше
умиваоник
и
убрус
,
а
поред
њега
један
гвозден
чивилук
.
У
такву
собу
уђе
Бер
,
да
у
пакленим
мукама
проведе
остатак
ноћи
.
На
пољу
је
непогода
још
трајала
,
а
млазеви
кише
запљускивали
су
прозоре
.
Он
леже
у
кревет
,
али
му
мисли
беху
далеко
,
далеко
,
грозничаво
га
стање
подузме
при
помисли
да
ће
задоцнити
,
да
ће
му
путовање
бити
узалудно
.
Мисли
му
се
врзле
по
прошлости
,
мислио
је
само
на
Аранку
,
на
часове
проведене
у
њеној
близини
.
Сети
се
вечерње
шетње
у
пролетњим
ноћима
пре
две
године
.
Те
га
мисли
тешише
;
он
ипак
очајаваше
.
Како
тада
беше
,
како
ли
се
сада
збива
!
—
Красне
ли
беху
онда
пролетње
вечери
!
Плаво
небо
,
као
кристални
сафир
;
ширило
се
изнад
нас
и
обавијало
са
свих
страна
наш
доглед
.
Густа
шумица
једна
и
у
њој
снизак
,
а
као
свод
повијен
жбун
један
,
беху
нам
склониште
.
Ах
,
како
лепа
беше
она
ситна
,
зелена
травица
,
што
као
ћилим
застираше
земљу
под
тим
сводом
.
Како
нам
умилно
певаху
славуји
у
том
лугу
,
како
ли
красно
треперише
звезде
на
азурноме
своду
!
Лаки
поточић
што
протицаше
туда
,
мимо
нас
,
жубором
својим
причаше
нам
своју
прошлост
и
наговештаваше
своју
будућност
:
али
га
ми
гледасмо
само
и
уживасмо
у
жубору
његову
.
Она
блага
тишина
,
онај
пријатни
мирис
са
ливадскога
цвећа
,
она
свежина
и
самоћа
ноћна
,
раздрагавало
је
наша
одана
срна
.
Она
куцаху
необичном
силином
;
а
у
грудима
је
пламтио
жар
прве
,
искрене
љубави
.
Погледи
нам
блудише
по
бесконачности
,
гледасмо
сјајне
звезде
,
сладисмо
се
у
треперењу
њихову
.
Ах
,
како
пријатан
беше
тренутак
онај
,
када
се
преко
неба
спусти
један
светао
млаз
,
потраја
мало
,
па
се
угаси
и
звезде
нестаде
.
Која
ли
је
то
душа
,
чија
се
звезда
ето
угаси
?
питаше
ме
она
.
Тргох
се
онда
из
заноса
,
приближих
јој
се
већма
,
она
ми
стисну
руку
:
поточић
зажубори
мало
јасније
,
звезде
затреперише
јаче
.
Осећасмо
пријатну
свежину
:
срца
нам
се
топише
у
природној
дивоти
,
погледи
нам
се
и
кроз
мрак
сусреташе
чешће
,
а
мисли
блудише
по
околини
.
Међу
нама
беше
само
један
жижак
,
сјајан
и
чист
,
он
осветљаваше
нашу
околину
,
видели
смо
га
само
ми
:
он
сијаше
само
нама
.
Ах
,
искрена
,
прва
љубави
,
како
си
сјајна
,
како
си
чиста
!
Пастири
се
беху
већ
давно
повукли
у
своје
колебе
.
Не
чује
се
више
њихова
фрула
,
која
чаролиски
одјекиваше
по
околини
.
Свуд
је
настала
тишина
:
глухо
доба
.
Поветарац
пирну
поред
нас
,
освежи
нас
:
ми
се
осетисмо
усамљени
,
удаљени
од
света
.
Приближисмо
се
већма
једно
другом
;
она
ми
опет
стисну
руку
,
а
поточић
зажубори
јаче
,
звезде
затрепташе
јасније
.
Занесени
у
мислима
,
опијени
природном
свежином
,
зарекосмо
се
,
да
ћемо
вечито
живети
заједно
,
и
тако
загрљени
спавасмо
у
заносу
.
Како
кратак
беше
тај
сан
,
колике
грдне
пределе
пређосмо
и
какви
нас
догађаји
не
минуше
за
тај
тренутак
вечности
!
Како
чаробно
беше
оно
вече
,
кад
заједно
гледасмо
,
како
се
са
запада
простирао
све
више
и
више
густ
и
таман
облак
један
.
Муње
су
га
често
парале
.
Грмљавина
по
каткад
захуји
из
даљина
.
Како
величанствен
беше
призор
тај
:
срца
се
наша
топише
од
задовољства
!
Како
је
ужасна
и
страшна
ова
ноћ
,
кад
свака
муња
изгледа
,
као
да
ми
груди
раздире
.
Тамни
облаци
онда
,
куљали
су
све
већма
,
а
све
сјајније
муње
већма
украшаваху
наш
поглед
у
даљину
,
у
будућност
.
Поточић
онај
жубораше
све
јасније
:
причаше
нам
нешто
;
али
ми
само
уживасмо
у
чаробном
жубору
његову
.
Сену
велика
муња
једна
,
гром
загрме
потмуло
,
а
ја
осетих
први
,
врео
пољубац
,
у
том
и
поточић
зажубори
јасније
,
а
шумица
зашушта
необичним
шумом
.
О
,
како
волим
оно
место
и
кратке
часове
оне
,
кад
она
спаваше
тихо
на
крилу
моме
,
када
се
слатко
одмарах
на
крилу
њезину
!
Ми
тражисмо
мира
души
својој
—
он
ту
беше
и
само
ту
.
О
,
како
волим
ону
пријатну
свежину
,
оне
песме
славу
еве
,
оно
плаво
небо
!
Како
уживасмо
у
жубору
онога
поточића
и
чаробном
призору
на
небу
.
Ах
,
како
бејах
срећан
,
кад
пун
заноса
могадох
рећи
,
блажени
часови
,
куда
журите
тако
?
!
Пријатне
беху
оне
ноћи
,
кад
поточић
жубораше
мимо
нас
,
а
славуји
појаху
у
густоме
лугу
.
О
снови
снови
!
А
ти
црна
и
паклена
ноћи
,
шта
ми
сада
»
износиш
,
место
жубора
потока
ево
чујем
звекетање
жандармске
сабље
,
који
стражари
на
вратима
,
место
песме
славујеве
,
чујем
кашљуцање
онога
,
који
ми
слободу
одузе
,
који
ме
спречи
,
да
одем
идеалу
своме
,
да
га
спасем
из
незгоде
.
Да
,
чудновата
је
перспектива
моје
будућности
,
ја
је
и
немам
,
не
могу
је
ни
имати
!
...
.
.
Пребијајући
овако
разне
црне
мисли
,
целу
ноћ
није
заспао
,
а
у
том
већ
поче
и
зора
рудети
на
истоку
.
Киша
и
непогода
беше
престала
,
а
поље
је
мирисало
неком
особитом
јесењом
свежином
.
Жардарм
му
куцну
на
врата
,
опомене
га
да
се
спрема
на
пут
у
оближњу
варош
Н
.
господину
префекту
.
Пред
канцеларијом
префектовом
било
је
већ
сакупљено
неколико
путника
,
који
случајно
путоваху
кроз
ту
околину
,
кад
и
Бер
приспе
тамо
.
Његов
пратилац
пријави
га
надлежноме
.
Док
је
отпочело
примање
,
Бер
је
нестрпељиво
шетао
по
предсобљу
.
Међу
путницима
који
ту
чекаху
,
спази
једнога
свога
старог
познаника
још
из
гимназиског
ђачког
друговања
.
То
беше
Мор
,
један
од
већих
богаташа
из
околине
Бремена
.
—
Од
куда
ви
овде
,
г
.
Бере
,
упита
га
она
.
—
И
преко
своје
воље
,
приморан
сам
,
да
се
јавим
г
.
префекту
за
допуст
,
да
могу
свој
пут
наставити
.
—
А
куда
желите
?
ако
смем
упитати
.
—
На
имање
г
.
Густава
Пола
испод
Пиринеја
.
—
И
ја
тамо
идем
,
купио
сам
једно
велико
имање
у
приморју
,
код
Билбао-а
где
ћу
се
од
сада
стално
сместити
да
живим
.
—-
Хоћете
ли
пут
наставити
још
данас
?
—
То
не
могу
,
јер
очекујем
овде
свој
новац
ко
и
сам
депоновао
,
а
очекујем
и
породицу
да
стигне
,
те
ћемо
онда
заједно
тамо
,
кроз
дан
—
два
.
Њихов
разговор
прекиде
вратар
,
који
већ
беше
неколико
путника
пустио
префекту
,
те
дође
ред
и
на
Бера
.
—
Ви
сте
господине
?
упита
га
префект
.
—
Ја
сам
племић
Бер
,
путујем
из
Хајделберга
а
желим
на
имање
г
.
Густава
Пола
испод
Пиринеја
,
и
молим
вас
за
допуст
,
да
могу
одмах
наставити
пут
.
—
Имате
ли
путне
исправе
?
—
Имам
,
господине
префекте
,
изволите
,
Рекавши
то
предаде
му
свој
пасош
,
који
је
још
вредио
,
јер
је
гласио
на
целу
годину
.
-—
Истина
је
,
да
се
исправа
слаже
,
са
вашим
исказима
,
али
мени
то
није
довољно
,
рече
префект
,
јер
синоћ
ову
исправу
нисте
показивали
каплару
у
крчми
села
Доре
,
већ
сте
насилно
хтели
још
оног
часа
отпутовати
,
што
је
било
забрањено
.
—
Да
,
г
.
префекте
,
тако
је
било
,
јер
посао
који
имам
да
свршим
неодложан
је
,
један
тренут
закаснења
,
може
цео
мој
пут
осујетити
,
и
ја
сам
морао
наваљивати
за
продужење
пута
.
—
Ви
ћете
разумети
,
племићу
Бере
,
да
је
поштовање
закона
и
наредаба
прече
од
сваких
личних
рачуна
.
—
То
знам
,
па
вас
ипак
молим
за
даљи
допуст
;
јер
су
ми
тренуци
врло
скупи
.
—
Ја
вас
не
могу
према
овоме
пустити
.
—
Онда
ме
убите
,
господине
префекте
.
.
—
То
не
могу
,
нити
имам
потребе
.
—
Волим
и
умрети
,
но
и
чекати
овако
у
неизвесности
.
—
Док
се
ваша
ствар
не
расветли
,
ви
ћете
остати
овде
под
надзором
власти
.
—
Али
ја
морам
путовати
.
—
Незнам
то
;
али
да
морате
остати
то
је
цела
истина
.
—
Господине
,
префекте
,
смилујте
се
!
—
Не
могу
...
а
имате
ли
кога
познатог
овде
,
који
може
јамчити
за
вас
?
—
Како
могу
имати
кад
сам
путник
и
само
путник
,
путник
очајан
и
несрећан
!
—
Само
на
јемство
,
могу
вас
пустити
—
А
ко
да
јамчи
?
!
—
То
је
ваша
ствар
,
беше
одговор
.
Бер
беше
у
очајању
у
самртним
мукама
.
Излаза
нема
,
а
ићи
се
мора
.
—
Шта
се
мислите
?
јемца
или
под
надзор
,
опоро
се
продера
префект
—
Имам
овде
познатог
само
г
.
Мора
,
поседника
великог
имања
у
приморју
код
Билбао-а
.
—
А
шта
вам
је
он
?
—
Мој
друг
из
детињства
,
друг
из
гимназије
!
—
На
његово
јемство
,
пустићу
вас
.
—
Префект
зазвони
,
и
на
тражење
његово
пусте
унутра
г
.
Мора
.
Овај
потврди
све
исказе
Берове
и
заложи
своју
реч
и
имање
,
да
је
то
он
и
нико
други
.
Саслушавши
ово
префект
,
узе
Берову
исправу
,
написа
на
њој
само
две
речи
„
слободан
пролаз
“
,
и
он
би
слободан
.
Ах
како
су
га
скупо
стале
ове
две
речи
,
стале
су
га
можда
будућности
,
среће
,
живота
...
.
.
У
близини
варошице
Јаке
на
реци
Арагону
,
а
испод
чаробне
планине
Сијера
де
ла
Пења
,
на
један
сахат
удаљено
беше
имање
Густава
Пола
.
Лепо
је
то
имање
било
уређено
Елегантно
озидана
палата
блиста
се
у
једном
крају
парка
,
украшеног
најлепшим
украсним
дрвећем
и
цвећем
,
на
неколико
места
уздизаху
се
у
разним
фигурама
разнолики
водоскоци
,
преливајући
дугине
боје
у
својим
капљицама
према
сунчаној
светлости
.
Оне
стазе
кокетно
распоређене
,
водиле
су
у
разне
делове
парка
иза
кога
се
простирао
прави
спахилук
.
У
овој
палати
примећава
се
велика
ужурбаност
на
све
стране
од
пре
неколико
дана
.
Многобројни
служитељи
трчали
су
овамо
онамо
,
све
то
беше
весело
,
све
скакутало
од
радости
,
певало
се
и
звиждукало
уза
сваки
посао
.
А
и
како
неби
били
весели
,
кад
је
њиховога
господара
и
госпођу
снашла
велика
радост
,
какву
родитељи
могу
само
осећати
.
Господар
им
беше
весео
а
и
млађима
је
онда
боље
и
лакше
.
Госпођа
је
само
надгледала
и
уређивала
да
спрема
испадне
што
лепша
.
Све
је
у
тој
кући
радило
као
каква
машина
,
а
и
како
то
све
не
би
било
одушевљено
,
кад
се
тиче
среће
и
благостања
јединице
у
родитеља
,
младе
госпођице
Аранке
,
која
је
тако
блага
и
умиљата
била
према
млађима
.
Спремају
јој
се
сватови
,
она
беше
верена
са
г
.
Петром
Бајером
,
сином
богатог
поседника
Бернхарда
Бајера
у
приморју
код
идилског
места
Јетарије
између
Деве
и
Сан
Себастијана
.
Тако
весела
беше
околина
палате
Полове
.
У
својој
соби
седела
је
Аранка
и
збуњено
је
тобож
спремала
извесне
своје
ствари
,
јер
кроз
који
часак
растаће
се
са
својим
родитељима
које
је
ватрено
љубила
,
растаће
се
са
својим
пријатељима
,
растаће
се
,
ах
растаће
се
,
са
оним
вијугавим
стазицама
парка
,
где
је
свака
стопа
сећаше
на
блажену
,
минулу
прошлост
,
растаће
се
са
оном
чаробном
шумицом
и
оним
бисерним
поточићем
,
где
ју
је
Бер
обично
исчекивао
,
растаће
се
са
својим
милим
успоменама
!
Бледа
и
снуждена
седала
је
час
по
,
за
сто
.
Оне
плаве
очи
њене
,
што
прожижу
човека
кад
су
веселе
,
тако
тронуто
беху
управљене
кроз
прозор
у
даљину
,
бело
као
алабастар
,
лице
и
поред
све
суморности
и
чедности
,
блистало
је
неким
чаробним
погледом
;
праменови
оне
плаве
свионе
косе
кокетно
се
спуштаху
низ
дражесна
рамена
,
а
по
који
се
савио
и
на
нежне
груди
,
које
се
надимаху
од
бола
,
од
нестрпљења
,
од
очајања
.
Била
је
расејана
,
све
је
нешто
ишчекивала
и
при
помисли
на
то
,
чело
,
овај
израз
душевних
бораба
,
разведри
се
мало
.
О
како
красно
сијне
њен
поглед
у
том
тренутку
,
како
се
чиста
свежина
опет
поврати
.
Часови
су
протицали
,
чело
се
њено
мутило
и
ведрило
,
али
онога
,
кога
је
очекивала
нема
,
још
нема
.
Она
очајаваше
од
нестрплења
.
—
И
последњи
мој
покушај
,
да
склоним
оца
,
да
ме
не
удаје
за
човека
,
кога
никад
нисам
чула
ни
видела
до
онога
црнога
часа
,
остао
је
безуспешан
.
Ја
му
морадох
пружити
руку
за
љубав
само
својих
родитеља
.
А
Бера
,
мога
драгог
Бера
нема
,
ах
та
он
ми
је
највеће
благо
овога
света
.
Ја
сам
га
изгубила
,
ја
сам
га
изневерила
,
ја
преломих
задану
реч
,
ја
...
.
ја
...
ах
не
ја
,
нисам
то
учинила
ја
,
то
учинише
моји
...
.
родитељи
.
Колико
пути
ми
је
писао
и
уверавао
,
да
има
слободне
воље
,
да
она
само
од
човека
зависи
,
а
ево
први
моји
тренуци
крате
ми
ту
слободну
вољу
.
Ја
немам
своје
слободне
воље
,
ја
сам
махина
,
ја
сам
,
о
,
ја
не
знам
шта
сам
.
Али
не
,
ја
сам
ипак
нешто
,
ја
волим
Бера
,
до
гроба
ћу
га
волети
,
њега
и
само
њега
!
А
на
што
оволика
спрема
?
...
.
Да
,
да
,
ја
сам
—
неверница
!
Ох
,
како
тешко
пада
овај
прокор
,
да
,
тешка
је
то
клетва
,
која
и
на
невине
пада
!
Тако
беше
расположење
Аранкино
,
кад
је
позваше
да
пође
на
венчање
,
јер
сватови
већ
давно
беху
дошли
.
—
Ах
,
Бере
,
Бере
,
где
си
?
оте
јој
се
последњи
уздах
из
оних
заносних
,
девојачких
груди
.
Ах
,
дивно
је
приморје
Бискајског
залива
,
красне
су
вечери
и
ноћи
са
виле
код
Гетарије
.
Чаробан
је
поглед
на
усталасано
плаво
море
.
Умилан
је
онај
благи
вечерњи
поветарац
морски
.
Заносне
су
буре
,
које
се
са
балкона
ове
виле
посматрају
у
даљини
,
а
хучни
таласи
,
што
редовно
запљускују
тврђаву
око
виле
,
чаролиски
се
разбијају
о
стену
и
расипљу
у
ситне
капљице
.
А
галембови
,
што
се
веру
по
таласима
и
лете
изнад
њих
,
тако
кокетно
украшавају
овај
и
иначе
величанствени
изглед
.
Ах
,
дивно
је
приморје
Бискајског
залива
!
Красан
је
изглед
са
Балкона
виле
Петра
Бауера
!
На
томе
је
балкону
дочекивала
излазак
и
пратила
залазак
сунца
,
госпођа
Аранка
Бауер
,
са
својим
мужем
Петром
.
Са
тога
балкона
гледала
је
госпођа
Аранка
највеличанственије
призоре
,
које
море
има
у
својим
дражима
.
Са
тога
балкона
отимао
јој
се
поглед
,
уз
дубок
уздах
даље
на
копно
,
на
северо-исток
,
тамо
где
је
Хајделберг
.
На
томе
балкону
проводила
је
часове
са
својим
војном
Петром
,
који
је
обасипаше
свим
жаром
своје
чедности
и
љубави
.
Он
уживаше
у
умилном
погледу
њеном
,
он
праћаше
сваки
корак
и
покрет
њен
,
он
беше
блажен
,
он
беше
срећан
са
својом
Аранком
.
А
она
...
.
.
и
она
беше
срећна
крај
мужа
свога
.
Њу
је
тешила
чедност
његова
,
а
храбрила
се
оданошћу
његовом
.
Крај
њега
и
с
њим
уживала
је
у
дражима
приморја
,
топила
се
у
милинама
приморских
ноћи
,
које
тако
живо
сада
посматра
.
Чедност
мужевљева
,
чаробност
призора
,
које
јој
је
он
изабрао
за
насладу
,
блажише
њено
срце
.
Она
му
беше
одана
,
Он
ју
је
искрено
пазио
,
њени
жарки
погледи
прожимаше
га
,
њу
очараваше
његова
благост
.
Да
,
драге
су
јој
ове
милине
биле
,
красне
су
ове
чаробне
вечери
и
ноћи
Бискајске
,
али
заносније
беху
оне
вечери
и
ноћи
по
стазицама
парка
и
на
оном
поточићу
што
се
улива
у
реку
Арагон
!
Да
,
лепо
је
небо
над
Гетаријом
,
али
је
лепше
било
небо
над
веругавим
арагонским
потоком
!
Умилан
је
шум
морских
таласа
,
што
се
хучно
разбијају
доле
о
стену
и
зидове
,
али
умилнији
беше
онај
жубор
потока
кроз
шипраг
и
опало
лишће
у
оној
шумици
тамо
!
И
сада
се
пружаше
преко
неба
звезде
падалице
,
али
их
она
не
посматраше
са
оне
ситне
и
меке
травице
,
већ
са
фотеле
на
балкону
виле
Бауерове
.
Тако
су
пролазили
медени
дани
Петра
Бауера
и
госпође
Аранке
.
Тако
кратише
своје
слатке
часове
у
првим
данима
брачног
живота
:
искрени
и
одани
муж
и
лепа
,
а
верна
жена
,
на
обалама
Бискаје
.
Срећан
је
то
живот
био
,
лепа
је
ту
слога
била
.
Петар
је
љубио
своју
жену
,
Аранка
је
волела
свога
мужа
.
Тако
текоше
срећни
дани
живота
господина
и
госпође
Бауер
.
Дугачком
алејом
једном
,
која
је
водила
у
спахилук
Густава
Пола
,
јурила
су
ветровитом
брзином
једна
кола
.
Засађено
дрвеће
крај
друма
брзо
је
заостајало
за
њима
.
У
колима
беше
само
један
путник
.
Беше
то
млад
човек
од
својих
28
година
,
високог
стаса
;
поглед
му
беше
озбиљан
,
чело
натуштено
,
средњи
,
црни
бркови
и
лепо
обријана
брада
тако
лепо
доликоваху
његовом
и
иначе
отменом
изгледу
.
Нестрпељиво
је
седео
у
колима
,
сваког
часа
се
или
затури
назад
,
прекрстивши
ноге
,
или
се
нагне
у
страну
,
или
се
повуче
и
озбиљно
замисли
.
Бич
кочијашев
пуцао
је
,
и
пуцање
се
разлегаше
по
околини
.
Зврјање
кола
било
је
све
јасније
и
јасније
;
све
се
већма
преближаваху
палати
Густава
Пола
.
Кола
се
најзад
зауставише
пред
капијом
,
која
беше
затворена
.
На
знак
да
су
кола
стала
отворише
се
врата
и
из
њих
изађе
једак
слуга
.
—
Је
ли
овде
г
.
Пол
?
упита
путник
.
—
Овде
је
,
изволите
господине
.
—
Је
ли
још
когод
ту
?
—
Чудновато
питање
господине
!
нема
никог
више
сем
госпође
.
—
Никога
више
?
!
—
Никога
,
господине
.
—
Свршено
је
,
дакле
,
полугласно
проговори
Бер
доцкан
,
дакле
,
ах
доцкан
,
доцкан
.
—
Желите
ли
унутра
господине
,
изволте
.
—
Не
нећу
унутра
,
одговори
Бер
,
само
вас
још
молим
да
ми
одлучно
кажете
,
да
ли
збиља
нема
никога
осим
господина
и
госпође
Пол
?
—
Нема
,
господине
!
—
А
где
је
госпођица
Аранка
?
упита
Бер
.
—
Госпођица
Аранка
?
!
питате
.
—
Да
,
госпођица
Аранка
,
где
је
?
—
Опа
је
од
пре
недељу
дана
госпођа
Бауер
.
—
Госпођа
Бауер
?
!
—
Јесте
,
господине
,
госпођа
Бауер
.
—
Дакле
је
све
пропало
,
помисли
у
себи
Бер
,
па
упита
даље
:
А
где
је
сада
та
госпођа
?
—
Ви
се
интересујете
за
њу
?
—
Да
,
интересујем
се
,
и
лепо
вас
молим
да
ми
кажете
све
шта
о
њој
знате
.
—
Много
вам
незнам
рећи
,
до
само
то
,
да
је
удата
за
господином
Петром
Бауером
и
да
су
одмах
по
венчању
отпутовали
на
његову
вилу
код
Гетарије
на
Бискајском
заливу
и
сада
су
јамачно
још
тамо
,
бар
тако
сам
јутрос
случајно
сазнао
од
госпође
Пол
,
када
је
јутрос
добила
писмо
од
своје
кћери
Аранке
.
—
Јесте
ли
још
што
сазнали
о
њој
?
—
Госпођа
је
била
необично
весела
,
јер
јој
се
кћи
не
може
нахвалити
лепом
околином
и
дивним
изгледом
на
море
,
које
је
све
својина
њенога
мужа
.
—
А
знате
ли
још
што
год
?
—
Не
знам
ништа
више
,
осим
ако
вас
интересује
,
а
то
је
,
да
су
господин
и
госпођа
Пол
врло
срећни
са
својим
зетом
,
имају
га
врло
радо
;
он
им
је
одан
.
—
Да
ли
сте
што
сазнали
о
здрављу
госпође
Бауер
.
—
То
не
знам
,
само
знам
док
је
овде
била
,
да
је
била
јако
нерасположена
,
збуњена
,
расејана
и
невесела
,
нарочито
последњих
дана
...
.
—
Ви
ете
јамачно
били
близу
ње
?
—
Да
,
увек
сам
био
уз
њу
,
до
самог
поласка
њеног
.
—
А
јесте
ли
сазнали
за
узрок
тој
расејаности
?
—
То
нисам
,
али
погађам
.
—
Шта
нагађате
?
—
На
то
је
бар
лако
,
мора
се
растати
од
својих
родитеља
,
својих
милих
,
полази
на
нов
живот
,
што
наравно
утиче
на
расположење
.
—
Је
ли
на
свадби
била
љубазна
,
весела
?
—
На
против
,
била
је
озбиљна
,
замишљена
.
—
Знате
ли
још
какав
узрок
њене
сете
?
—
Не
знам
какав
би
тај
могао
бити
.
—
Дакле
ме
је
ипак
волела
,
закључи
у
себи
Бер
.
Она
је
за
мене
изгубљена
,
ја
је
не
могу
имати
.
Али
ипак
само
једно
могу
,
а
то
је
да
је
бар
још
једном
видим
.
А
видећу
је
,
како
је
не
бих
видео
,
„
гора
се
са
гором
не
састаје
,
а
човек
са
човеком
свакад
“
вели
народна
пословица
.
То
га
је
зар
тешило
.
—
Хвала
вам
,
пријатељу
,
ви
сте
ми
много
казали
,
више
но
што
сам
очекивао
,
рече
Бер
оном
послужитељу
,
и
давши
му
напојницу
,
опрости
се
с
њим
,
а
кочијашу
нареди
да
иде
даље
.
Кочијаш
ошину
коње
,
кола
кренуше
,
а
капија
на
палати
господина
Пола
зашкрипа
и
врата
се
затворише
.
Кола
су
ишла
умереном
брзином
.
Када
су
изашли
ван
граница
Половог
спахилука
,
кочијаш
још
већма
успори
вожњу
,
окрете
се
и
упита
Бера
:
—
А
куда
желите
господине
,
на
коју
страну
.
—
Куда
?
...
.
не
знам
ни
сам
...
.
Идемо
у
Памплону
тамо
у
правцу
западу
.
—
У
Памплону
?
па
то
је
далеко
,
рече
кочијаш
.
—
За
колико
можемо
тамо
стићи
?
упита
Бер
.
—
Ја
се
надам
,
за
дан
и
по
.
—
Ићи
ћемо
тамо
,
па
кад
било
.
Сада
не
морамо
журити
,
одатле
ћемо
на
најближу
железничку
станицу
.
Кочијаш
викну
,
бич
пуче
и
кола
зазврјаше
даље
.
Кола
су
ишла
и
одмарала
се
на
појединим
путничким
постајама
.
Бер
се
био
решио
,
да
посети
имање
свога
школског
друга
и
пријатеља
,
Господина
Мора
,
који
се
тамо
већ
беше
сместио
и
средио
.
—
Обићи
ћу
бар
њега
,
да
уживам
у
његовој
срећи
,
кад
ја
своје
немам
,
мишљаше
Бер
у
себи
,
кренућу
се
по
том
на
пут
,
отићи
ћу
...
.
.
али
шта
ја
знам
шта
ће
од
мене
дотле
бити
.
Отићи
ћу
тамо
,
куда
ме
упути
последњи
тренутак
,
и
онако
идем
без
циља
,
та
човек
нема
,
не
може
ни
имати
своје
слободне
воље
.
Све
је
само
случај
,
случај
тренутан
,
случај
чини
обрт
у
човечијем
животу
.
Такви
тренуци
стају
некога
и
сувише
скупо
,
некоме
се
у
њима
осмехне
срећа
,
мени
се
ето
затворила
врата
срећној
будућности
,
идеали
су
ми
порушени
,
нада
осујећена
,
ја
сам
због
једног
тренутка
,
случаја
једног
,
изгубио
своју
будућност
о
којој
сневах
најлепше
планове
.
То
дакле
чини
стицај
прилика
,
које
га
окружавају
.
Ах
,
како
ћу
горким
искуством
потврдити
моје
назоре
о
слободној
вољи
,
да
,
горким
искуством
завршићу
свој
закључак
да
човек
нема
слободне
воље
.
Иљадама
још
других
мисли
ројиле
се
по
памети
његовој
,
хиљаду
планова
стварали
се
и
рушили
у
мислима
његовим
за
све
време
његовога
путовања
кроз
Памплону
и
даље
до
најближе
станице
железничке
.
Железницом
је
путовао
до
Толоза
,
а
одатле
опет
имао
је
ићи
колима
до
Билбаоа
,
где
је
био
његов
пријатељ
и
друг
из
ранијег
школовања
Мор
.
На
станици
Толоза
Брзо
се
погоди
са
једним
кочијашем
,
пружи
му
незнатан
пртљаг
свој
и
седе
на
кола
,
која
се
котрљаху
мало
за
тим
на
главном
друму
ка
стану
његовог
пријатеља
.
Преко
кровова
кућа
у
варошици
Толозу
и
селима
,
на
која
су
наилазили
,
разливаху
се
ватрени
зраци
залазећег
сунца
.
Диван
је
то
пут
био
кроз
баскиске
провинције
.
Красни
висови
кантабриских
планина
,
опшивени
беху
пурпуним
сјајем
.
Беру
се
чинило
као
да
иде
кроз
рај
,
кроз
нарочито
урешену
околину
,
мислио
је
,
да
се
налази
у
средини
оних
чаробних
предела
из
„
хиљаду
и
једне
ноћи
“
.
Такво
шаренило
,
такву
игру
боје
још
никада
није
видео
.
Ниске
кућице
последњег
селанцета
,
што
су
га
сада
прошли
,
беху
већ
ишчезле
.
Широки
онај
друм
,
којим
су
јурили
,
оста
опет
осамљен
и
величанствен
.
Лепи
шумарци
с
једне
и
с
друге
стране
пратили
су
их
једнако
,
а
високе
стене
које
се
виде
тамо
даље
иза
шума
при
залазећем
сунцу
,
чаробном
светлошћу
красише
хоризонат
.
Пољем
се
простирала
пријатна
једна
свежина
.
Раденици
се
враћали
са
посла
.
Натоварена
кола
са
јесењим
плодовима
шкрипала
су
поред
њих
они
их
брзо
среташе
,
и
стизаше
и
остављаше
.
Сада
беху
већ
на
мало
равнијем
пределу
.
Густо
бусење
простираше
се
десно
и
лево
од
пута
.
Благи
поветарац
диркаше
на
махове
.
Ах
,
величанствен
се
поглед
нудио
погледима
нашега
путника
.
Наиђоше
опет
на
густу
тамнину
једне
шуме
.
Сунце
већ
беше
давно
зашло
,
а
западни
хоризонат
изгледаше
у
пурпурноме
плашту
.
Он
беше
чаробан
.
Путовање
кроз
шуму
трајало
је
скоро
три
четврти
сата
.
Мрак
се
хваташе
нагло
.
Пурпурно
црвенило
на
западу
;
бледило
је
постепено
.
На
небу
се
већ
виделе
сјајне
звезде
,
али
сада
не
треперише
оне
,
као
негда
.
Сутон
би
и
прође
,
запад
сунчев
беше
већ
давно
запливао
у
таласе
океана
,
беше
се
смирио
на
одмор
.
Небо
се
осу
звездама
,
а
на
равноме
пољу
,
на
које
наиђоше
,
по
изласку
из
шуме
,
простирао
се
на
све
стране
танани
звук
Фрулице
пастирске
,
звонцад
од
оваца
увећавао
је
заносност
ових
сценерија
,
које
се
одиграваху
у
том
пољу
Билбао-а
.
Те
величанствене
сценерије
,
које
се
ту
вечито
тако
одигравају
,
блажиле
су
сетног
и
замишљеног
путника
Бера
.
Он
се
топио
у
природним
насладама
и
мисли
му
не
беху
онако
црне
,
и
суморне
;
он
се
тешио
надом
на
лепше
дане
будућности
,
којој
иде
на
сусрет
.
Оно
красно
поље
,
оне
умилне
мелодије
,
што
их
је
у
стању
да
изведе
само
идилски
шпањолски
пастир
,
задовољан
крај
стада
свога
дубоко
су
утицали
,
на
душу
Берову
.
Вечерњи
призор
Билбаоског
приморја
одигравао
је
и
даље
своје
сценарије
.
Кола
су
ова
зврјала
даље
,
мисли
у
глави
Беровој
ројиле
се
једна
из
друге
.
Тамо
у
даљини
,
већ
се
видело
неко
светлуцање
.
Оно
постајаше
све
јасније
и
јасније
,
најзад
се
указа
и
сама
палата
,
пред
коју
кола
стадоше
.
То
беше
вила
Морова
.
Кочијаш
сиђе
с
кола
,
а
за
њим
и
Бер
.
Притиснуше
дугме
од
звонцета
.
Тамо
далеко
чу
се
звонење
.
Потраја
мало
времена
,
а
из
нутра
се
чуше
неки
кораци
.
Брава
зашкрипе
и
врата
се
отворише
.
Напоље
изађе
вратар
,
а
за
њим
један
слуга
држаше
свећу
.
—
Је
ли
сво
вила
г
.
Морова
?
упита
Бер
.
—
Јесте
,
господине
,
беше
одговор
.
—
Молим
вас
,
јавите
господару
,
да
је
дошао
један
путник
,
његов
друг
,
а
ја
ћу
дотле
причекати
овде
.
—
Бићете
услужени
,
господине
,
само
изволите
унутра
,
рече
вратар
.
—
Хвала
,
причекаћу
овде
,
само
вас
молим
јавите
му
одмах
.
Вратар
оде
.
После
минут-два
,
тамо
у
ходнику
чу
се
жагор
.
Ходник
се
нагло
већма
осветли
,
и
Бер
већ
могаше
разабрати
говор
свога
пријатеља
Мора
и
пође
му
на
сусрет
.
—
Добро
вече
,
пријатељу
драги
викну
Бер
и
загрли
свога
пријатеља
Мора
и
пође
му
на
сусрет
.
—
Ах
,
Бере
ви
сте
!
изненађено
изусти
Мор
.
—
Да
,
ја
сам
,
пријатељу
,
долазим
ево
вама
незван
,
изненада
,
у
невреме
,
извините
ме
што
вас
узнемирих
!
—
О
,
како
сте
ме
пријатно
изненадили
,
моја
су
вам
врата
отворена
у
свако
доба
.
Изволите
само
унутра
!
...
одговори
Мор
.
Они
пођоше
.
—
Никада
се
нисам
могао
надати
твојој
посети
,
тако
милој
мени
,
продужи
Мор
,
водећи
под
руку
Бера
уза
степенице
у
свој
салон
.
Како
блажени
беху
они
дневи
ђачкога
живота
,
како
их
слатко
проводисмо
ми
.
—
Да
,
збиља
беху
то
блажени
дани
,
они
прођоше
,
не
враћају
се
више
,
рече
Бер
.
—
И
све
,
што
једном
прође
у
животу
не
враћа
се
никада
више
,
никакве
суме
ни
жртве
,
не
повраћају
изгубљене
тренутке
...
.
.
—
Да
,
да
,
никакве
жртве
,
као
кроза
зубе
продужи
Бер
.
—
Али
,
времена
су
многа
прошла
,
прилике
нас
многе
минуле
,
а
остало
је
само
једно
стално
,
остале
су
успомене
на
прошлост
,
остало
је
наше
пријатељство
,
и
можеш
мислити
само
,
како
сам
срећан
,
кад
те
могу
дочекати
после
читавих
10
година
у
свој
стан
,
у
круг
своје
породице
,
која
истина
још
није
тако
многољудна
,
али
сам
у
њој
срећан
...
...
.
—
Да
,
да
,
остале
су
успомене
на
прошлост
,
опет
га
полугласно
прекиде
Бер
.
—
Можеш
само
мислити
,
како
ће
ми
мили
и
драги
бити
ови
дани
,
које
сам
срећан
опет
провести
у
твоме
друштву
,
да
освежимо
наше
ђачке
успомене
,
да
освежимо
оно
доба
паровања
нашег
.
О
,
како
волим
овај
срећни
случај
,
када
те
пут
нанесе
на
мој
стан
,
на
мене
,
о
како
оживеше
у
мени
прошли
дневи
наши
.
Срећан
сам
,
друже
,
срећнији
сам
но
што
имам
све
ово
моје
имање
.
—
Радостан
сам
,
раздраган
сам
,
што
те
тако
задовољна
видим
,
чини
ми
се
,
као
да
смо
и
сада
у
ономе
хајделбершком
парку
,
као
да
ми
све
оне
лепе
силујете
изилазе
пред
очи
.
Сећаш
ли
их
се
и
ти
још
?
продужи
Бер
.
—
Како
их
се
не
бих
сећао
,
све
ми
је
то
остало
у
живој
успомени
.
У
том
дођу
до
салона
.
Мор
отвори
врата
и
уведе
госта
унутра
.
Салон
трепташе
у
бљеску
,
осветљење
је
трештало
,
као
сунце
.
Посади
га
на
једну
софру
,
па
и
сам
седе
крај
њега
.
—
Колико
се
радујем
,
што
те
здрава
видим
,
настави
сада
Бер
,
још
се
већма
осећам
расположенији
,
што
те
видим
овако
срећна
,
овако
блажена
.
—
Да
,
срећан
сам
и
задовољан
,
па
желим
да
ти
још
бољи
будеш
,
желим
да
те
посетим
у
твоме
стану
,
ја
се
твојој
срећи
много
радујем
одговори
Мор
.
—
И
ја
то
желим
,
и
нека
би
Бог
дао
да
то
буде
,
али
сам
ја
још
далеко
од
тога
.
—
За
што
далеко
?
—
Плановима
мога
живота
,
то
је
последњи
смер
.
Имам
неко
наслеђе
од
стрица
,
који
нема
никога
пречег
од
мене
,
али
оно
је
далеко
,
чак
тамо
на
острву
Хајити
,
у
Карибскоме
мору
.
—
Богата
је
то
земља
тамо
.
Никада
нисам
одлазио
у
те
пределе
,
али
ето
ми
се
указа
прилика
,
да
ћу
их
обићи
и
видети
,
кад
тебе
будем
посетио
.
Бер
беше
замишљен
као
обично
,
не
одговори
ништа
,
а
у
сали
завлада
за
један
тренутак
тишина
.
У
томе
се
чуше
кораци
поред
врата
,
чуло
се
шуштање
какве
свилене
хаљине
.
Врата
се
отворише
,
и
у
собу
уђе
госпођа
Морова
,
Орика
.
—
Грациозна
беше
то
појава
.
Витак
стас
њен
хармонираше
са
украсима
салона
.
На
ономе
руменоме
лицу
њену
,
лебдио
је
благ
осмејак
,
који
је
улепшавао
онај
низ
бисера
,
што
се
показа
при
томе
осмеху
.
Црне
,
шпањолске
очи
њене
,
трептале
су
испод
оних
дугачких
трепавица
.
Густа
и
бујна
коса
,
од
које
ситно
прамење
падаше
на
оно
красно
чело
,
елегантно
се
спушташе
преко
пуних
и
заносних
рамена
њених
.
Благим
,
звонким
гласом
својим
,
назове
Бога
при
улазу
.
Бер
устаде
и
приђе
јој
ближе
.
—
Моја
жена
,
друже
,
а
другом
руком
показа
на
њега
,
и
окренув
се
жени
рече
.
—
Мој
,
друг
из
детињства
,
Бер
,
докторанд
Философије
.
На
њеним
уснама
затрепери
још
један
благи
осмејак
,
сијну
бисер
из
осмејка
и
она
тихим
гласом
захвали
госту
,
на
пажњи
,
коју
им
чини
својом
посетом
.
Он
се
извињаваше
,
за
слободу
,
коју
је
себи
узео
да
их
и
у
невреме
посети
,
мољаше
за
опроштај
.
—
Излишна
је
молба
,
господине
,
предусрете
га
она
посадивши
се
на
једну
Фотељу
.
—
Хвала
вам
,
госпо
,
продужи
Бер
,
ја
сам
очаран
благостима
,
којима
ме
обасипате
.
—
Ми
ћемо
се
постарати
,
да
вам
бављење
овде
буде
пријатно
,
ако
волите
шетњу
,
дивних
предела
има
,
свакога
дана
можете
пролазити
све
новим
и
новим
стазама
,
никада
нема
монотоније
.
Ми
волимо
друштво
,
и
искрено
друштво
ценимо
изнад
свега
,
а
волите
ли
ви
радо
друштва
?
упита
га
њежно
Орика
.
—
Хвала
на
љубазности
,
госпо
,
којом
ме
одликујете
,
ја
сам
слободан
признати
,
да
сам
се
од
детињства
кретао
само
у
друштву
и
тако
сам
провео
целу
моју
прошлост
,
одговори
Бер
.
—
Ђачко
друговање
наше
остало
нам
је
заиста
у
најлепшој
успомени
,
упаде
у
реч
Мор
,
живели
смо
идилски
,
не
жалимо
ништа
,
младост
треба
да
протера
своје
!
—
Госпођа
Орика
кокетно
се
насмеши
на
те
речи
,
па
упита
,
мало
у
шали
.
—
А
јесте
ли
ви
увек
били
заједно
са
мојим
мужем
,
кад
се
он
тако
хвали
својом
прошлошћу
?
—
Захвалан
на
питању
,
госпо
,
одговарам
да
сам
увек
био
са
својим
другом
и
пријатељем
Мором
али
нисам
био
са
вашим
мужем
.
Кад
смо
се
пре
10
година
растали
,
он
оде
у
Бремен
,
нисмо
се
више
видели
.
Он
тада
беше
само
мој
друг
,
смешећи
се
одговори
Бер
.
—
Али
је
он
био
и
онда
овај
,
који
је
и
сада
настави
госпођа
.
—
Само
је
разлика
мало
између
онда
и
сада
,
упаде
опет
у
реч
Мор
.
Овај
разговор
прекиде
,
мала
девојчица
једна
,
која
баш
тада
уђе
у
салон
.
То
беше
лепо
живо
детенце
,
коме
је
било
до
3
године
.
Својим
танким
гласићем
потрча
мајци
и
стаде
јој
испрекидано
оптуживати
своју
гувернанту
.
—
Мама
...
.
.
мама
...
.
Лиза
мени
неда
,
она
мени
неда
да
...
...
.
Спазивши
странца
,
дете
се
збуни
и
приљуби
се
матери
.
—
Ето
то
је
наше
дете
,
наша
кћи
Нигрина
представи
,
смешећи
се
Мор
,
своју
девојчицу
.
—
Ти
си
блажен
,
драги
мој
друже
,
ти
ме
многим
радостима
изненађујеш
!
дивљаше
се
Бер
.
—
И
ја
се
осећам
срећним
и
задовољним
,
рад
сам
да
са
сваким
живим
у
миру
и
љубави
.
До
сада
сам
највише
проводио
време
,
има
већ
три
до
четири
године
,
у
Тулузи
,
а
сада
се
ево
настанио
овде
.
Ту
мислим
да
стално
останем
,
као
што
сам
ти
узгред
поменуо
још
у
варошици
Н
.
кад
оно
бесмо
код
префекта
.
—
Имамо
овде
добро
и
отмено
суседство
,
продужи
госпођа
.
Неколико
вила
на
овоме
приморју
све
су
својине
добрих
господара
.
Са
многима
се
још
не
познајемо
из
ближе
,
али
је
бар
то
лака
ствар
.
Ми
смо
у
име
познанства
ближега
и
зарад
нашега
доласка
,
позвали
на
један
састанак
све
поседнике
суседних
имања
,
они
су
изјавили
драговољни
пристанак
и
тако
ћете
имати
прилике
да
прекинете
досаду
,
ако
је
кроз
неколико
дана
осетите
овде
.
—
О
молим
,
госпо
,
о
досади
неможе
бити
речи
,
настави
Бер
,
она
се
не
може
никада
осетити
у
овако
идилској
околини
,
коју
краси
изнад
свега
гостољубље
мојих
домаћина
.
Али
моје
задржавање
неће
трајати
више
од
2—3
дана
.
—
Два
,
три
дана
?
прекиде
га
изненађено
Мор
—
Да
,
а
можда
ни
толико
,
јер
морам
натраг
.
—
Да
,
морате
натраг
узети
реч
коју
на
послетку
изрекосте
.
Ви
нећете
отићи
одавде
тако
брзо
,
настави
госпођа
Орика
.
—
Ја
сам
ваш
понизни
слуга
,
госпо
,
али
ипак
,
ипак
,
ја
се
овде
не
могу
дуго
бавити
.
—
Чекајте
ви
само
док
се
упознате
са
околином
па
ћете
онда
друкче
говорити
.
—
Ја
сам
очаран
околином
;
али
је
ипак
морам
напустити
.
—
То
бити
неможе
,
нити
хоће
,
сасвим
Флегматично
продужи
Мор
.
—
Чекајте
,
да
се
искупи
све
друштво
,
које
је
позвато
,
да
се
искупе
сви
отмени
поседници
са
својим
госпођама
,
видећете
,
како
ће
онда
та
околина
утицати
на
вас
.
Ту
је
у
близини
леп
излет
,
а
у
разноврсном
друштву
,
може
се
десити
нешто
,
што
ће
и
вас
заинтересовати
,
да
понесете
бар
какву
пријатну
успомену
са
нашег
имања
.
—
Пријатније
успомене
немам
,
од
успомене
на
љубазност
мојих
пријатеља
,
које
једино
имам
у
вама
,
госпо
,
и
у
моме
другу
Мору
,
коме
сам
ја
обвезан
много
,
много
...
.
.
Врата
од
салона
отворише
се
лагало
.
На
њима
се
показа
ливрејисан
послужитељ
,
који
,
поклонивши
се
,
извести
господу
да
је
вечера
спремљена
.
—
Изволите
,
господине
,
уставши
позва
госпођа
.
—
Хвала
,
прихвати
Бер
и
понуди
јој
своју
руку
.
Она
прихвати
то
,
и
одоше
.
—
Да
,
ово
је
вила
код
Билбао-а
,
а
ту
је
у
близини
и
Вила
код
Гетарије
,
мишљаше
у
себи
Бер
кад
је
после
вечере
ушао
у
своју
собу
за
спавање
.
Лежао
је
на
кревету
,
неби
ли
се
одморио
,
али
не
беше
сна
,
он
беше
замишљен
,
расејан
.
Пред
очи
су
му
једнако
излазиле
оне
исте
слике
које
га
пратише
још
од
оне
ноћи
у
крчмици
селанцета
Доро
.
—
Да
.
Ово
је
вила
Морова
,
а
близу
је
и
палата
Бауерова
.
Овде
лежи
очајник
Бер
,
а
тамо
...
тамо
је
срећан
и
блажен
пар
људи
.
Овде
се
са
црним
мислима
мори
несрећни
Бер
,
тамо
се
топи
у
насладама
Аранкиних
загрљаја
задовољни
муж
—
Петар
Бауер
.
Она
се
неможе
нахвалити
чарима
своје
околине
,
тако
је
писала
мајци
,
она
је
срећна
на
крилу
свога
мужа
,
она
га
прати
и
љуби
,
а
ти
кукавни
Бере
,
лутај
...
.
блуди
...
.
тражи
одлетелу
голубицу
своју
...
.
ти
паклени
човече
јури
по
свету
,
тражи
пустоловине
,
тражи
Дулсаинеју
,
о
,
ти
племићу
—
Дон
Кихоте
!
—
Јест
,
јест
...
она
је
задовољна
,
и
треба
да
буде
,
а
зашто
не
би
крај
мужа
свога
.
Она
је
задала
реч
...
.
она
је
није
одржала
она
је
изневерила
...
.
А
она
сета
и
невеселост
њена
последњих
дана
,
што
рече
њихов
вратар
?
А
оно
писмо
њено
?
—
Не
,
она
није
неверница
.
Ја
грешим
душу
своју
,
она
је
моја
у
души
,
ја
је
мојом
сматрам
,
друкче
је
не
могу
сматрати
,
њен
је
дух
ту
,
овде
код
мене
,
ту
око
мене
.
Ах
,
не
,
не
!
Ово
је
вила
Морова
,
ја
сам
бедни
путник
без
циља
,
а
оно
тамо
,
тамо
даље
је
вила
Бауерова
.
Тамо
је
дух
њен
,
тамо
око
њега
,
око
мене
су
само
мрачне
силујете
из
зар
срећне
прошлости
,
да
,
силујете
и
само
силујете
!
Ох
,
Аранка
,
Аранка
,
душе
мој
,
где
си
,
где
блуди
сада
душа
твоја
?
Хоћемо
ли
се
кад
год
видети
,
хоћеш
ли
кад
год
чути
о
мени
?
Ах
ти
си
...
ти
си
сада
далеко
од
мене
,
врло
далеко
.
Читава
нас
вечност
дели
,
вечност
је
бесконачна
,
њој
краја
нигде
нема
:
ми
се
дакле
никада
нећемо
састати
,
очајаваше
Бер
даље
.
—
А
ако
она
са
својим
мужем
дође
на
забаву
коју
приређује
,
мој
друг
Мор
у
овој
вили
?
Зар
се
онда
не
бисмо
видели
,
зар
се
онда
не
бисмо
састали
.
Јест
,
да
,
видели
би
се
,
а
како
ћемо
се
видети
,
кад
ћу
ја
донде
већ
отпутовати
на
неку
страну
.
На
одлазак
преко
сутра
решио
сам
се
одлучно
.
Казао
сам
то
и
госпођи
Орики
.
Она
ме
задржава
.
Не
,
ја
морам
отпутовати
,
а
забава
је
тек
после
пет
дана
,
ја
идем
...
.
идем
...
.
на
то
сам
се
одлучно
решио
...
.
—
Одлучно
сам
се
решио
!
и
нехотице
узвикне
Бер
сам
.
А
је
ли
то
правило
,
које
се
мора
одржати
.
То
не
мора
.
Можда
је
овај
тренутак
одлучан
по
моју
будућност
.
Можда
ће
се
овај
случај
осменути
мојој
срећи
.
Ах
,
не
...
.
пре
мојој
несрећи
,
за
мене
је
срећа
изгубљена
!
—
Да
,
случајеви
су
обртне
тачке
у
човечијем
животу
.
Ајде
,
да
сачекам
и
овај
случај
,
више
из
љубопитства
,
него
из
наде
,
јер
ја
наде
немам
...
,
имао
сам
је
...
.
она
је
сахрањена
;
а
што
гроб
ладни
једном
свати
,
то
се
више
не
поврати
.
Ипак
ћу
остати
овде
до
забаве
.
Та
ја
и
онако
идем
сада
без
циља
,
ја
немам
одлучности
нити
је
могу
имати
.
Та
чочек
и
иначе
нема
своје
слободне
воље
.
Околина
га
чини
човеком
,
околина
му
одређује
правац
...
.
Овако
резонујући
,
реши
се
Бер
да
остане
,
тешећи
се
надом
да
ће
му
се
дати
прилика
,
да
се
види
,
или
да
бар
што
год
више
сазна
о
изгубљеној
срећи
својој
,
о
недостижном
идеалу
своме
.
Крепила
га
је
нада
,
да
ће
је
видети
,
да
ће
је
чути
,
а
то
је
и
једино
што
још
може
очекивати
.
Утешен
овом
надом
,
би
му
лакше
,
а
изнуреног
од
дугог
и
незгодног
путовања
,
који
му
само
изнашаше
непријатности
и
сатираше
наду
њега
сад
овде
први
пут
ухвати
сан
.
Он
заспа
задовољан
,
и
спаваше
дубоким
сном
.
А
сутра
ће
правити
излете
по
околини
расматрати
дражи
шпањолског
приморја
,
разгаљивати
своју
тугу
и
невољу
.
Спавај
,
спавај
,
Бере
,
одмори
се
мало
,
тешки
те
напори
можда
очекују
,
припреми
се
,
јер
се
у
борбу
не
иде
не
спреман
.
Красни
су
шумарци
у
околини
виле
Морове
.
Диван
је
поглед
на
море
и
на
висове
Контабриске
,
које
је
сунце
позлаћивало
при
своме
изласку
и
заласку
.
Пријатан
је
миомир
,
који
се
ширио
ту
у
приморју
.
Како
опијаше
човека
како
распаљиваше
машту
ти
предели
тамо
.
По
тој
дивоти
шетао
је
Бер
свакога
дана
:
тамо
је
дочекивао
излазак
,
тамо
је
испраћао
залазак
сунца
.
Најмилије
му
беше
брдашце
једно
са
кога
беше
величанствен
поглед
.
С
једне
стране
простирало
се
дебело
море
од
зелена
лишћа
:
не
шуми
оно
бујним
таласима
;
мирно
и
непомично
упија
оно
сунчеве
зраке
.
Тек
ако
овде
или
онде
на
коме
дрвету
полако
шушне
.
Из
далека
се
по
каткад
захори
некаква
чудновата
промукла
дрека
у
кратким
и
одсечним
звуцима
.
То
је
соко
,
који
ту
по
шуми
лови
.
Он
је
несносно
створење
,
као
узбуркана
савест
,
не
да
спавати
,
те
му
је
зато
и
глас
оштар
,
када
се
усамљено
и
поносито
вијне
високо
у
плавоме
зраку
изнад
онога
тихога
мора
од
лишћа
изводећи
чудновате
и
тајанствене
Фигуре
.
Тамо
на
другој
страни
беше
поглед
на
усталасано
плаво
море
,
на
коме
се
у
даљину
виде
разнолике
катарке
и
