...—
Па
и
то
је
нешто
—
примети
Милан
,
—
Нешто
јесте
;
али
јадно
је
то
издржавање
,
особито
код
нас
.
—
У
осталом
вама
то
не
ће
бити
нужно
.
—
По
свој
прилици
—
рече
она
и
замисли
се
.
—
Вас
боли
то
,
што
нисте
изучили
никакав
посао
,
који
би
вам
у
сваком
случају
могао
осигурати
живот
и
који
би
вам
био
по
вољи
...
Он
је
гледаше
с
поверљивим
осмехом
.
—
Да
,
то
ме
боли
.
—
Кад
би
вам
било
могућно
,
да
остварите
ту
тежњу
,
добро
би
било
;
али
ако
околности
сасвим
не
допуштају
,
да
изведету
своју
намеру
,
не
губите
много
,
јер
и
тако
сте
обезбеђени
.
Истина
,
оно
би
било
далеко
пријатније
,
а
унеколико
и
сигурније
;
али
што
се
не
може
,
не
може
.
—
Хтела
сам
ићи
лане
с
Јелицом
у
Цирих
,
али
ми
нису
дали
,
ма
да
сам
јако
наваљивала
.
—
Јесте
ли
онда
били
с
њом
већ
изближе
познати
?
—
Само
из
виђења
.
Говорила
сам
с
њоме
неколико
пута
,
и
јако
ми
се
допала
.
Није
било
прилике
,
да
се
добро
упознамо
.
Из
Цириха
ми
је
писала
и
,
као
што
знате
,
дописујемо
и
сад
једна
с
другом
.
То
је
заиста
врло
развијена
женскиња
.
Ви
је
дабогме
боље
познајете
.
—
Да
,
врло
је
разборита
и
вредна
.
Поћуташе
неко
време
.
Даринка
замишљено
гледаше
,
како
се
други
забављају
;
а
Милан
се
у
мислима
вратио
у
циришку
прошлост
.
—
А
за
што
вам
нису
допустили
,
да
идете
у
Цирих
?
—
запита
он
,
тргнув
се
из
заноса
.
—
Зато
,
што
су
то
сматрали
као
нешто
сасвим
сувишно
.
Ја
им
говорим
:
хоћу
да
сам
независна
;
а
они
кажу
:
можеш
бити
независна
и
без
тога
,
имаш
новаца
.
А
ако
нестане
новаца
,
шта
онда
?
Има
,
веле
,
доста
родова
;
имала
би
где
живети
,
баш
кад
би
се
и
та
несрећа
догодила
Ја
сам
говорила
,
доказивала
,
препирала
се
,
колико
сам
год
могла
;
али
све
бадава
.
Оно
,
што
је
мени
сасвим
природно
и
потребно
,
њима
је
непојмљиво
и
сувишно
.
Шта
се
ту
онда
даје
израдити
?
Ништа
.
Они
ме
воле
и
чине
ми
,
иначе
све
по
вољи
,
остављају
ме
на
миру
и
не
ограничавају
ме
;
али
у
томе
нисам
могла
продрети
.
Како
би
они
мене
пустили
у
далеки
свет
без
невоље
?
!
...
То
им
никако
није
ишло
у
главу
ни
онда
ни
доцније
.
—
У
осталом
ваше
су
околности
таке
,
да
се
не
морате
много
жестити
,
што
вам
то
није
испало
за
руком
.
Као
што
рекох
,
нисте
много
изгубили
,
кад
се
узме
у
обзир
ваше
стање
и
наше
прилике
.
—
Верујем
,
али
опет
...
.
—
Ви
ћете
и
овако
моћи
радити
.
И
сами
ћете
сматрати
за
своју
дужност
,
да
ширите
своје
убеђење
,
да
обавештавате
оне
,
с
којима
будете
долазили
у
додир
и
којима
је
обавештавање
нужно
.
А
то
је
већ
рад
,
озбиљан
рад
.
Но
тим
није
још
исцрпљено
све
,
што
ћете
ви
моћи
,
а
зацело
и
хтети
радити
.
Ви
знате
наше
намере
:
а
знаћете
на
сваки
начин
и
како
можете
у
то
дело
уложити
своју
снагу
...
—
Да
,
рада
,
рада
—
рече
Даринка
,
а
очи
јој
се
сијаху
.
—
Седети
узалуд
,
то
је
тако
мрско
...
Доста
је
спавања
...
—
Доста
је
,
заиста
је
доста
.
—
Само
тешко
је
пробудити
људе
,
који
треба
да
раде
,
да
би
се
и
маса
већ
једном
пробудила
.
—
Сан
је
њихов
до
душе
врло
тврд
,
али
није
вечит
.
Пробудиће
се
,
морају
се
пробудити
.
Једни
буде
друге
.
Најпосле
ће
отворити
очи
већина
...
То
ће
бити
светао
тренутак
...
Тада
ће
сванути
...
—
Да
,
а
дотле
ће
трајати
мрак
,
и
у
мраку
трулеж
...
.
ДРУГИ
ОДЕЉАК
.
ВИ
.
Доле
.
Прошло
је
неколико
месеци
после
тога
.
Даринка
и
Љубица
беху
већ
у
*
.
Милан
осећаше
после
њихова
одласка
приметну
празнину
.
Истина
,
с
Даринком
је
дописивао
,
али
писма
му
не
могаху
заменити
дотадашњу
дружбу
с
њоме
.
Међутим
се
Марко
и
Олга
венчају
.
Живот
наших
бечких
познаника
текао
је
као
и
обично
.
Дође
и
време
разиласку
.
Једног
вечера
седело
је
њихово
друштво
у
гостионици
.
Милан
,
Сима
и
Стева
одредише
сутрашњи
дан
за
одлазак
у
*
,
а
остали
у
друга
места
;
тако
је
,
на
пример
,
Јова
изабрао
варош
Б
.
за
своју
лечничку
праксу
.
—
Милан
беше
весео
као
и
остали
.
Говорило
се
много
и
одушевљено
.
Стева
је
држао
особито
ватрену
беседу
,
у
којој
се
огледаше
његова
жестока
и
енергична
природа
.
Милан
се
већ
настанио
са
Стевом
у
*
.
Стева
започе
одмах
праксу
.
Сима
се
само
неколико
дана
бавио
ту
,
па
је
затим
отишао
кући
.
У
последње
време
приметише
се
на
њему
знаци
,
који
доказиваху
,
да
је
јако
попустила
његова
болест
,
рђаво
расположење
,
што
му
толико
сметаше
у
свачем
.
Постаде
веселији
,
радије
се
лаћао
својих
послова
;
немарност
,
која
је
пре
више
пута
наилазила
на
њега
и
по
дуже
времена
чинила
га
неспособним
за
сваки
озбиљнији
рад
,
изгубила
се
и
уступила
место
живости
и
енергичнијем
заузимању
особито
око
начелних
ствари
.
Истина
,
није
још
био
сасвим
излечен
;
али
је
бар
био
на
путу
,
да
се
ослободи
тога
зла
;
а
најпосле
у
таким
случајевима
не
може
лечење
ни
ићи
брзо
.
Милан
се
често
састајао
с
.
Даринком
.
Редовно
им
одлажаше
у
кућу
.
Ту
је
више
пута
бивао
и
са
Љубицом
.
-
Један
пут
је
седео
с
Даринком
,
као
и
обично
,
у
њеној
соби
.
—
Заборавила
сам
вам
јуче
казати
,
да
се
Јелица
вратила
из
Цириха
.
—
Па
где
је
сад
?
—
Код
куће
.
Него
доћи
ће
наскоро
овамо
:
има
овде
неких
родова
.
—
Збиља
—
поче
она
мало
после
,
—
како
стоји
са
занатлијском
задругом
?
—
Био
сам
с
тим
људ’ма
.
—
Па
?
—
За
сад
нема
никаква
изгледа
...
—
А
ја
сам
држала
,
да
би
се
ту
дало
радити
.
—
Сад
још
не
.
Има
до
душе
по
гдекоји
човек
,
с
којим
се
може
говорити
;
али
нема
ваљда
ни
једнога
,
који
би
нас
могао
разумети
као
што
треба
.
А
и
иначе
околности
су
за
сад
сасвим
неудесне
...
И
ја
сам
се
надао
,
да
ће
се
ту
моћи
што
год
урадити
,
али
видим
,
да
је
та
нада
бар
у
садашњости
празна
.
—
Дакле
ипак
има
међу
њима
људи
,
који
могу
бити
од
користи
.
—
Има
,
али
врло
мало
;
па
и
међу
трговцима
има
неколицина
,
што
ће
се
дати
обавестити
и
задобити
;
а
то
је
врло
важно
и
нужно
.
—
Штета
,
што
нису
повољније
околности
,
што
се
тиче
задруге
.
То
би
могла
бити
добра
школа
за
утврђење
солидарности
и
поверења
између
чланова
,
а
осим
тога
привикавали
би
се
људи
на
ствари
,
које
сад
или
никако
не
разумеју
,
или
у
најбољем
случају
не
појме
их
,
као
што
би
требало
.
—
Тако
је
.
Да
су
згодни
услови
,
не
би
се
смела
пропустити
така
прилика
за
школовање
људи
у
нашем
правцу
.
Корист
би
отуд
зацело
била
велика
.
У
том
случају
не
би
било
тешко
удесити
ствар
тако
,
да
чланови
имају
и
непосредне
асне
од
задруге
,
и
уједно
да
се
при
томе
не
заборави
на
крајњу
нашу
цељ
,
према
којој
се
увек
морамо
управљати
.
Међутим
уђе
у
собу
Даринчин
отац
,
носећи
на
тањиру
воћа
.
—
Ја
вас
мало
узнемирујем
—
смејао
се
старац
,
—
али
то
вам
ваљда
не
ће
бити
неправо
.
Видите
,
како
је
красно
воће
!
Па
како
је
слатко
!
Он
остави
све
на
столу
и
изиђе
опет
из
собе
.
—
Имам
—
рече
при
одласку
—
тамо
неке
гошће
,
па
морам
одмах
натраг
,
да
се
не
буне
;
а
баш
бих
остао
мало
с
вама
,
да
коју
рекнемо
...
После
неколико
дана
затече
Милан
и
Јелицу
код
Даринке
.
Састанак
им
беше
врло
срдачан
.
Ни-с-једне
стране
није
се
могао
приметити
какав
немир
;
једино
се
опажала
с
обе
стране
искрена
пријатељска
радост
после
дугог
растанка
.
Да
је
ко
год
могао
дубље
прозрети
осећаје
Миланове
и
Јеличине
при
том
састанку
,
видео
би
,
да
су
им
у
унутрашњости
ипак
потресене
неке
жице
,
што
стајаху
у
свези
са
успоменама
из
прошлости
.
Али
ти
потреси
беху
ограничени
само
на
унутарњост
;
споља
се
не
показа
ништа
.
Неколико
дана
проведе
Милан
после
тога
у
селу
код
стрица
,
код
којега
му
је
мати
још
непрестано
живела
.
Њихова
земља
остаде
и
даље
у
његовим
рукама
;
а
он
је
зато
био
дужан
издржавати
Миланову
матер
,
а
и
њега
потпомагати
.
-
Затим
се
опет
врати
у
*
.
Ту
живљаше
заједно
са
Стевом
.
Овоме
је
лечничка
пракса
ишла
све
боље
,
те
је
тако
исплатио
већ
приличан
део
дуга
,
што
га
начини
особито
при
ступању
у
праксу
,
кад
мораде
набавити
нужне
справе
и
т
.
д
.
—
Једнога
дана
после
подне
крене
се
њихово
друштво
у
Јовановићев
виноград
,
који
беше
близу
*
.
У
друштву
је
била
Даринка
,
Љубица
,
Милан
,
Стева
,
штампар
Илија
Васиљевић
и
т
.
д
.
Илија
Васиљевић
бијаше
повисок
,
плав
,
жив
;
особито
је
пазио
на
одело
и
на
зубе
,
које
држаше
увек
врло
чисто
.
Упознао
се
с
Миланом
и
Стевом
,
те
га
ови
позваше
у
друштво
.
Стигоше
у
виноград
.
Милан
отиде
са
штампарем
мало
на
страну
.
—
Ја
сам
рад
—
говораше
он
,
—
да
ми
ту
ствар
већ
један
пут
свршимо
.
—
Та
чекајте
—
смејао
се
Илија
;
—
зашто
се
тако
журите
?
Имамо
времена
.
—
Није
то
за
одлагање
.
Треба
да
будемо
начисто
.
—
Морамо
се
опширније
разговарати
,
а
то
сад
не
иде
.
Наћи
ћемо
се
други
пут
.
—
Зар
нисмо
доста
претресли
све
,
што
треба
?
Говорили
смо
већ
толико
пута
о
томе
.
Нашто
толико
одуговлачење
?
Кад
смо
се
већ
састали
,
можемо
сад
све
свршити
.
Прекјуче
ми
рекосте
,
да
ћете
се
промислити
.
До
сад
сте
имали
довољно
времена
за
то
.
—
Хм
...
.
чудна
ствар
...
.
Ја
немам
велика
капитала
.
—
Па
онда
?
—
Та
свакојако
таки
посао
скопчан
је
с
материјалном
опасношћу
,
особито
у
почетку
.
Ја
бих
морао
улагати
свој
капитал
,
па
кад
би
одзив
публике
био
слаб
,
шта
је
онда
?
—
Ви
све
говорите
о
тој
опасности
.
Али
ја
сам
вам
већ
рекао
,
да
сте
ви
осигурани
и
да
би
требало
да
пристанете
на
наш
предлог
просто
као
човек
,
који
хоће
да
заслужи
што
год
са
својим
капиталом
.
—
Све
ми
се
чини
,
да
немам
доста
јемства
,
да
се
не
ћу
тим
подузећем
увалити
можда
и
у
дуг
...
—
Зар
ви
не
увиђате
,
да
су
изгледи
за
то
наше
подузеће
сасвим
добри
?
—
Како
се
узме
.
—
Ја
сам
бар
уверен
,
да
ће
се
публика
одазвати
најмање
у
такој
мери
,
да
би
се
ваши
трошкови
могли
потпуно
надокнадити
.
Ја
држим
шта
више
,
да
би
ту
наскоро
морало
бити
и
чисте
асне
и
за
вас
и
за
наше
цељи
...
—
Не
бих
ја
много
мислио
,
кад
би
ви
имали
бар
мало
капитала
,
који
би
уложили
.
—
Да
ми
то
имамо
,
не
би
били
нужни
ови
дуги
преговори
—
насмеја
се
Милан
.
—
Баш
зато
,
што
за
сад
немамо
новаца
,
обраћамо
се
на
вас
,
и
апелујемо
једино
на
ваш
рачун
као
човека
спекуланта
.
—
Та
немојте
ви
мислити
,
да
сам
ја
баш
неспособан
,
да
метнем
што
год
и
на
коцку
за
љубав
напретку
.
Истина
,
ја
нисам
присталица
ваших
начела
...
—
Манимо
се
сад
тога
—
прекиде
га
Милан
,
него
да
се
вратимо
на
ствар
.
Дакле
за
вас
нема
опасности
.
Ако
публика
и
не
поздрави
наш
лист
у
први
мах
онако
,
као
што
би
требало
,
ипак
ће
га
примити
бар
тако
,
да
ће
се
моћи
исплатити
трошкови
.
А
доцније
ће
без
сваке
сумње
расти
број
претплатника
.
Та
ви
знате
,
да
је
нама
самима
највише
стало
до
тога
,
да
нам
посао
пође
што
боље
за
руком
;
ми
ћемо
,
где
год
нас
има
,
радити
на
ширењу
листа
скупљањем
претплате
и
растуривањем
.
—
Али
ако
одзив
поред
свег
тога
буде
слаб
,
а
ја
не
будем
могао
радити
на
штету
,
док
не
буде
боље
?
—
У
најгорем
случају
ви
можете
престати
с
листом
,
а
ми
би
вам
мањак
већ
набрзо
надокнадили
.
Но
то
би
,
разуме
се
,
било
врло
рђаво
.
Почети
па
прекинути
,
то
је
сасвим
неудесно
.
Али
ми
мислимо
,
да
дотле
никако
не
може
доћи
;
у
осталом
то
је
чисто
наша
ствар
;
за
вас
је
важно
само
то
,
да
се
можете
повући
натраг
,
ако
вам
се
посао
не
допадне
,
т
.
ј
.
ако
одзив
публике
не
буде
повољан
...
.
Милан
је
и
даље
наваљивао
на
њега
,
док
најпосле
није
рекао
,
да
пристаје
на
предлог
.
Милан
се
са
осталим
начелним
пријатељима
био
договорио
,
да
покрену
лист
,
и
то
што
пре
.
Лист
вије
могао
бити
политичан
,
јер
нису
имали
новаца
ни
за
издавање
,
а
камо
ли
за
кауцију
.
Богдану
Симићу
,
адвокату
(
читаоци
се
сећају
,
да
је
био
на
бечком
концерту
)
писали
су
;
али
не
добише
одговора
.
Он
је
био
у
то
доба
у
неком
купатилу
,
пратећи
једну
своју
рођаку
.
Тек
доцније
им
јави
,
да
му
је
за
време
немогућно
уложити
у
начелни
рад
какву
знатнију
суму
због
неких
приватних
узрока
;
него
обећа
,
да
ће
то
доцније
учинити
.
Они
су
до
душе
били
уверени
,
да
би
политичан
лист
био
најзгоднији
.
Наравно
,
они
се
не
би
бавили
политиком
тако
,
као
што
то
чине
обичне
политичне
новине
;
него
би
се
освртали
на
важније
догађаје
утолико
,
уколико
би
претресање
тих
догађаја
са
њиховога
гледишта
могло
повести
што
тачнијем
и
савршенијем
разумевању
самих
њихових
начела
.
Главна
цељ
:
свестрано
начелно
обавештавање
била
би
им
,
разуме
се
,
увек
пред
очима
,
те
с
тога
би
у
листу
свакојако
у
строго
научним
и
популарним
чланцима
и
дописима
износили
своја
начела
и
што
с
тим
стоји
у
свези
.
У
политичном
листу
би
дакле
с
једне
стране
износили
чисту
теорију
,
у
строго
научној
као
и
простијој
форми
,
а
с
друге
би
критичким
прегледом
политичних
догађаја
бистрили
појмове
читаоцима
и
водили
их
поузданом
становишту
,
с
кога
треба
да
гледе
на
њихова
начела
и
иначе
на
појаве
у
свету
.
Осим
тога
политичан
лист
би
имао
ширу
публику
,
него
оваки
,
каквога
су
се
они
хтели
латити
у
својој
новчаној
оскудици
:
т
.
ј
.
они
се
решише
,
да
покрену
лист
,
који
би
чинио
све
,
што
и
политичан
,
осим
онога
,
што
се
може
постићи
баш
само
претресом
политике
,
-
дакле
неполитичан
лист
за
науку
и
обавештавање
у
њиховом
правцу
.
Почеше
преговарати
с
Илијом
,
да
он
предузме
издавање
тог
листа
,
т
.
ј
.
да
им
га
штампа
на
веру
,
пошто
још
нису
имали
готових
новаца
.
Он
је
најпосле
,
као
што
видесмо
,
пристао
на
то
.
Кроз
кратко
време
је
имао
изићи
позив
на
претплату
и
угледни
број
.
Затим
би
на
сваки
начин
морало
изићи
још
неколико
бројева
и
без
довољно
претплатника
,
којих
би
се
после
већ
накупило
.
—
Дакле
готово
је
!
—
рече
Милан
,
вратив
се
с
Илијом
у
друштво
.
—
Једва
један
пут
пристаде
на
наш
предлог
.
Сви
су
знали
,
о
чем
је
реч
.
Та
вест
их
јако
обрадова
.
—
Ја
сам
богме
—
проговори
Стева
—
мислио
већ
,
да
не
ће
од
свега
тога
бити
ништа
.
Сувише
су
ми
дуго
трајали
ти
преговори
...
—
Па
ето
су
се
најпосле
и
свршили
—
примети
Илија
.
Међутим
поседаше
сви
око
дугачког
стола
,
што
стајаше
испод
продуженога
крова
виноградске
кућице
,
и
почну
најпре
јести
воћа
,
а
затим
пређоше
и
на
остала
јела
,
која
пре
њих
послаше
у
виноград
.
Даринка
позове
Милана
,
да
иде
с
њоме
мало
по
винограду
.
Он
устаде
и
пође
с
њом
.
Полако
се
попну
сасвим
на
горњи
крај
винограда
,
одакле
беше
красан
изглед
на
околину
.
Даринка
узбере
неколико
пољских
цветова
,
те
се
играла
с
њима
,
ћутећи
.
Милан
је
стајао
поред
ње
,
гледећи
у
даљину
.
У
њему
се
јавише
различити
осећаји
,
који
се
најпосле
стопише
у
нејасно
сетно
,
али
уједно
мило
осећање
,
што
спајаше
у
себи
све
слике
будућности
,
какве
их
је
одавно
стварало
његово
одушевљење
и
неугасива
тежња
за
радом
.
—
Куд
’
блуде
мисли
ваше
?
—
нашали
се
Даринка
,
навађајући
те
речи
из
познате
старинске
песме
.
Он
се
тргне
,
насмеши
се
и
не
рече
ништа
.
—
У
вече
пође
друштво
натраг
.
—
Дајте
ми
руку
—
рече
Даринка
Милану
,
кад
стигоше
до
једне
стрмените
путање
.
—
Уморна
сам
.
Он
је
узе
за
руку
,
те
тако
пођоше
даље
,
достигнув
Стеву
и
Илију
,
који
се
непрестано
препираху
.
—
Мени
је
то
ипак
чудно
—
рећи
ће
Илија
.
—
Па
ја
вам
не
могу
шта
—
одговори
Стева
скоро
љутито
.
—
Слобода
...
Лепа
је
то
ствар
...
Али
само
...
—
Шта
„
само
“
?
—
Хм
...
Кажем
...
чудно
је
то
...
—
Али
шта
је
чудно
?
—
умеша
се
и
Милан
.
Штампар
не
одговори
ништа
.
—
Шта
разумете
ви
управо
под
слободом
?
—
питаше
га
Милан
даље
.
—
Шта
разумем
...
Боље
реците
,
како
ви
сматрате
слободу
.
—
У
неколико
речи
могу
вам
изнети
наше
гледиште
на
слободу
.
Свако
има
права
,
да
ма
на
који
начин
изиђе
на
среду
са
својим
мишљењем
,
да
се
с
другима
договара
,
како
би
заједнички
удесили
своје
опште
ствари
;
дакле
слободна
реч
и
договор
...
.
—
Допустите
ми
једну
примедбу
—
прекиде
га
Илија
.
—
Ви
хоћете
слободну
изјаву
мисли
,
али
ваљда
не
у
неограниченој
мери
?
—
А
зашто
не
?
—
То
би
било
опасно
...
—
Опасно
?
Ја
не
увиђам
.
А
у
чем
лежи
та
опасност
?
—
Ја
држим
,
да
не
би
ваљало
пустити
људима
на
вољу
,
да
говоре
и
пишу
свашта
...
—
Него
им
ваљда
треба
запушити
уста
,
или
им
наложити
,
шта
имају
да
говоре
и
пишу
?
!
Да
красне
слободе
!
А
с
каквим
правом
се
то
сме
чинити
?
Ми
видимо
до
душе
,
да
се
данас
заиста
тако
ради
;
али
сваки
иоле
напреднији
човек
сматра
то
за
повреду
основнога
људског
права
,
по
коме
треба
да
може
свако
бар
казати
своје
мисли
.
Само
би
онај
смео
ограничавати
слободу
речи
,
ко
би
био
непогрешив
.
А
како
на
свету
нема
непогрешивости
,
то
је
очевидно
,
да
се
мора
свима
признати
право
слободне
изјаве
свога
мишљења
,
ма
какво
било
то
мишљење
.
Свако
ограничавање
у
том
погледу
није
ништа
друго
него
насиље
,
и
то
насиље
,
које
ванредно
смета
напретку
,
угушујући
један
или
други
правац
мисли
,
које
се
у
будућности
обично
покажу
као
истините
.
Дуго
би
било
говорити
о
томе
опширно
.
Ако
вас
занима
,
можете
читати
о
тој
ствари
у
књизи
„
О
слободи
“
од
Мила
.
Но
и
без
дугога
говора
види
се
,
да
само
разлози
могу
решавати
,
које
су
мисли
добре
,
а
које
не
.
Цензура
се
у
сваком
облику
мора
осудити
;
нико
не
сме
забранити
другоме
,
да
изрече
своје
уверење
,
јер
нико
није
непогрешив
.
—
Али
ви
сте
ме
прекинули
,
те
нисам
извео
до
краја
наше
гледиште
на
слободу
.
Слободна
реч
и
договор
—
то
је
нешто
,
што
се
по
себи
разуме
;
то
не
захтевамо
само
ми
,
него
и
људи
,
с
којима
се
ми
иначе
не
слажемо
.
Та
слобода
дала
би
се
остварити
и
у
садашњем
друштву
.
Но
слобода
у
свом
потпуном
облику
обухвата
не
само
слободно
кретање
личности
,
него
и
слободан
развитак
свију
способности
.
А
то
је
могућно
само
у
друштву
,
које
се
после
садашњега
оснује
на
темељу
наших
начела
.
Подмирење
свију
потреба
,
физичних
,
умних
и
моралних
,
саставља
једини
основ
правој
слободи
...
Милан
тек
сад
пусти
Даринчину
руку
.
Даринка
му
гледаше
у
лице
.
—
А
до
тога
се
може
доћи
—
настави
он
—
само
путем
обавештавања
и
спремања
људи
за
ту
цељ
.
Вољом
друштвених
чланова
удесиће
се
таки
одношаји
.
Но
сад
нећу
о
томе
даље
да
говорим
.
Хоћу
само
да
нагласим
,
које
су
основна
начела
слободе
.
Ту
дакле
спада
слобода
речи
и
договора
,
на
основу
кога
људи
по
општој
вољи
уређују
своје
одношаје
;
слободно
располагање
са
својом
личношћу
и
уопште
слободно
кретање
под
условом
,
да
се
поштује
туђа
слобода
.
То
су
основна
човечија
права
.
То
је
очевидна
ствар
.
А
што
се
тиче
различитих
убеђења
,
различитих
начела
,
ту
решавају
разлози
и
слободно
пристајање
људи
,
јер
то
није
за
све
нешто
очевидно
и
основно
,
где
се
нема
шта
размишљати
и
решавати
.
Постану
ли
извесна
начела
воља
извеснога
друштва
,
оно
ће
их
остварити
;
а
дотле
се
мора
чекати
,
морају
се
спремати
људи
,
да
онда
,
кад
одреше
себи
руке
,
удесе
свој
живот
по
тим
начелима
...
ВИИ
.
Вечерње
шетње
.
Наши
*
ски
познаници
заведоше
редовне
вечерње
шетње
,
чим
настаде
лепше
време
.
Њима
се
придружи
и
Лаза
Стојановић
,
који
беше
и
неки
Јеличин
рођак
,
а
уз
њега
и
чиновник
Војин
Илијћ
.
Прва
два
вечера
ишла
је
с
њима
и
Даринчина
мати
,
али
после
изостане
.
Јелица
такође
није
учествовала
у
тим
шетњама
,
јер
на
очев
позив
беше
отишла
на
кратко
време
кући
.
Једнога
вечера
иђаше
Војин
Илијћ
с
Љубицом
.
Војин
беше
млад
човек
,
пријатне
спољашњости
.
У
његовом
понашању
било
је
нешто
,
што
је
у
први
мах
одбијало
;
али
ближим
додиром
и
познанством
нестајаше
тог
непријатног
утиска
.
Говорио
је
доста
споро
,
у
почетку
често
и
расејано
;
но
умео
је
да
дође
и
у
ватру
.
Са
женскињама
беше
врло
пријатан
.
Био
је
један
од
виших
варошких
чиновника
.
Својом
вредноћом
стекао
је
себи
доста
знања
и
важио
је
као
бистра
глава
.
У
одморним
часовима
радо
је
градио
стихове
,
који
одговараху
његовој
доста
сањалачкој
природи
.
На
одело
је
особито
пазио
;
на
то
је
трошио
знатан
део
своје
плате
.
—
Дакле
и
ви
сте
противник
еманципацији
женскиња
?
—
запита
га
Љубица
,
говорећи
с
њим
о
стварима
,
које
их
доведоше
и
на
то
питање
.
—
И
ви
би
дакле
хтели
,
да
женскиње
и
даље
остану
у
потчињеном
стању
,
а
овамо
сте
бајаги
пријатељ
слободе
...
—
Ја
до
душе
нисам
од
оних
људи
,
који
захтевају
тако
звану
еманципацију
жена
;
али
немојте
ме
,
молим
вас
,
увршћивати
ни
међу
оне
,
којима
је
сасвим
по
вољи
садашње
стање
женскиња
.
Ја
увиђам
,
да
то
стање
ваља
у
многоме
променити
;
женском
свету
треба
дати
шири
делокруг
,
него
што
га
сад
има
...
—
Али
само
са
мушким
светом
никако
нас
не
треба
изравнати
,
је
л’те
?
—
прекиде
га
Љубица
,
смејући
се
.
—
Ја
држим
—
настави
Војин
,
—
да
би
се
напретку
учинило
задоста
,
кад
би
се
женскињама
дало
потпуније
изображење
,
кад
би
се
оне
на
тај
начин
већма
развиле
и
умно
и
морално
,
те
уједно
постале
и
далеко
способније
,
да
савршеније
испуне
свој
позив
као
жене
и
матере
.
Шта
се
од
женскиња
може
више
захтевати
,
кад
оне
савесно
врше
тај
позив
?
!
...
—
Али
—
прекиде
га
опет
Љубица
—
могу
оне
саме
што
год
више
захтевати
.
И
оне
су
живи
створови
,
који
мисле
,
осећају
и
имају
вољу
.
Ви
велите
:
доста
је
,
да
буду
добре
жене
и
матере
.
А
ја
питам
:
зашто
да
се
оне
ограниче
само
на
то
?
Зашто
да
не
буду
то
,
што
и
људи
?
—
То
је
чудно
питање
—
одговори
Војин
,
скинув
шешир
и
намештајући
своју
дугу
косу
.
—-
Људи
имају
свој
задатак
,
а
жене
свој
.
Ни
једна
ни
друга
страна
не
може
напустити
тај
задатак
,
а
да
се
не
огреши
о
саму
природу
.
Истина
,
женски
свет
је
сувише
ограничен
;
но
ту
има
лека
.
Треба
уклонити
оно
,
што
се
показало
као
рђаво
у
њиховом
васпитању
,
треба
их
ваљано
спремити
за
вршење
њихове
улоге
у
друштву
и
породици
,
па
је
свршена
ствар
.
Али
не
сме
се
због
тога
ићи
тако
далеко
,
да
се
и
сама
та
природна
улога
и
природан
положај
женски
забаци
и
презре
.
На
основу
саме
природе
мора
се
извести
та
еманципација
,
или
управо
онај
део
еманципације
,
који
се
може
и
сме
одобрити
;
а
остало
се
има
одбити
као
неумесно
захтевање
,
које
се
не
слаже
с
оним
,
што
жену
чини
женом
.
Треба
дакле
предузети
све
мере
,
које
су
нужне
за
женско
свестраније
изображење
и
т
.
д
.
,
да
би
се
у
женској
поли
развиле
све
лепе
и
племените
стране
ума
и
срца
.
А
еманципација
,
која
се
проповеда
,
мора
се
утолико
жешће
осудити
,
што
би
се
њоме
уништиле
баш
те
лепе
стране
и
што
би
жена
дошла
у
положај
,
који
никако
не
одговара
њеној
природи
.
Од
жене
не
може
никад
постати
човек
.
Но
она
не
треба
на
то
да
се
тужи
.
Напротив
,
њена
улога
има
тим
више
дражи
у
себи
,
њен
живот
је
тим
појетичнији
...
—
Ми
тражимо
слободу
,
а
ви
нас
тешите
појезијом
.
—
Појезијом
вашег
живота
.
—
Ви
изиђосте
с
читавом
филипиком
против
ослобођења
женскиња
.
Истина
,
ви
хоћете
неке
реформе
,
неку
поправку
тог
стања
,
за
које
и
сами
велите
,
да
није
добро
...
—
У
извесном
смислу
—
дода
Војин
.
—
Али
—
настави
она
—
за
потпуно
изједначење
нећете
ни
да
чујете
.
Бојите
се
,
да
би
тиме
од
женскиње
изишло
неко
друго
створење
...
—
Допустићете
ми
—
прекиде
јој
реч
Војин
,
—
да
то
зацело
стоји
у
противности
са
женском
природом
.
А
најпосле
и
не
може
се
из
корена
променити
стање
,
које
траје
од
памтивека
.
—
А
знате
ли
ви
,
како
се
развило
то
стање
?
Је
ли
вам
познато
,
да
је
у
почетку
просто
већа
физична
снага
човечија
донела
људ’ма
превласт
над
женама
?
Тако
је
сурова
сила
још
у
прастаро
доба
учинила
то
,
да
се
човек
сматрао
за
господара
,
а
жена
је
морала
угађати
његовим
ћудима
.
Не
треба
да
вам
говорим
даље
о
томе
.
Знате
,
да
је
тај
одношај
постао
доцније
обичај
,
а
из
обичаја
се
разви
закон
.
На
тај
начин
је
потчињеност
женска
,
која
је
у
први
мах
поникла
из
разлике
У
физичној
снази
,
доцније
на
срамоту
цивилизацији
утврђена
и
самим
законима
,
те
се
тако
одржала
као
нешто
обично
и
правилно
.
Реците
сад
сами
,
није
ли
то
гадно
и
ниско
,
што
је
таки
узрок
изазвао
тако
грдну
разлику
између
вас
и
нас
?
Ми
смо
понижене
,
потчињене
;
нама
су
везане
руке
,
ми
смо
бесправне
личности
,
—
и
то
све
зашто
?
Просто
зато
,
што
се
у
тако
звану
цивилизацију
увукао
дивљачки
одношај
,
који
је
потекао
из
грубе
силе
...
—
Није
ваљда
баш
тако
...
Видите
,
ја
сам
сад
у
врло
незгодном
положају
,
противећи
се
еманципацији
,
коју
ви
заступате
.
Ако
хоћу
да
заступам
и
даље
своје
мишљење
,
можда
ћу
постати
неучтив
...
—
Оставите
се
тога
—
насмеја
се
Љубица
.
—
Говорите
ви
само
и
не
обзирите
се
на
та
правила
„
учтивости
“
.
Ви
ме
,
наравно
,
не
познајете
добро
,
а
иначе
не
би
то
ни
спомињали
.
—
Ја
ћу
употребити
слободу
,
коју
ми
дајете
и
рећи
ћу
вам
одмах
,
да
између
мушке
и
женске
половине
постоји
у
самој
ствари
велика
разлика
и
по
телу
и
по
уму
,
и
да
према
тој
разлици
мора
бити
и
њихов
положај
различит
.
Некад
је
заиста
груба
сила
створила
женску
потчињеност
;
али
садашње
стање
жена
не
може
се
управо
ни
назвати
тим
именом
:
а
осим
тога
у
садашњости
не
лежи
више
извор
таком
стању
,
које
ја
у
осталом
сматрам
у
суштини
за
врло
дивно
,
у
самој
физичној
разлици
,
него
он
лежи
у
целој
природи
оба
пола
.
—
Ви
велите
,
да
се
наш
положај
не
може
ни
назвати
именом
потчињености
.
А
ја
бих
рекла
,
да
другог
имена
за
то
и
нема
.
Истина
,
то
није
више
онака
потчињеност
,
каква
је
некад
владала
.
Та
знамо
ми
,
да
се
све
усавршава
,
па
тако
и
ропство
добија
блажији
и
финији
облик
.
Али
суштина
,
баш
та
суштина
,
која
се
вама
чини
дивна
,
није
ништа
друго
него
ропство
.
Каква
права
имамо
ми
?
Никаква
.
Обазрите
се
боље
око
себе
,
па
ћете
морати
и
сами
признати
,
да
је
тако
.
Нама
су
само
натоварене
дужности
—
и
то
је
све
,
што
нам
је
дато
.
За
нас
је
јаван
живот
затворен
;
обичај
и
закон
ограничава
нас
на
најужи
круг
;
ми
смо
осуђене
,
да
будемо
увек
малолетне
;
ми
смо
понижене
,
презрене
...
То
је
наш
„
дивни
“
положај
...
У
осталом
труло
је
цело
друштвено
стање
,
па
није
чудо
,
што
се
трпи
и
то
...
Како
оно
рекосте
-
настави
она
мало
после
,
—
тај
положај
удешен
је
према
нашој
природи
,
је
ли
тако
?
—
Тако
је
.
И
сами
ћете
признати
разлику
у
-способностима
...
—
Каквим
способностима
?
—
Па
уопште
...
Но
да
оставимо
све
друго
на
страну
,
па
погледајмо
само
на
умна
својства
.
Допуштате
ли
,
да
у
том
погледу
постоји
између
мушког
и
женског
света
голема
провала
?
—
Допуштам
.
Али
не
допуштам
оно
,
што
ви
хоћете
отуд
да
изведете
.
—
Ја
мислим
,
да
се
одатле
сасвим
логично
може
извести
закључак
,
да
женскиње
треба
ограничити
на
оно
,
што
одговара
њиховим
умним
способностима
.
Пошто
се
зна
,
да
су
те
способности
у
њих
слабије
него
у
мушкога
света
,
то
се
даје
донети
оправдан
закључак
,
да
оне
имају
јаван
живот
и
уопште
све
,
што
захтева
више
знања
и
разума
,
напустити
људима
.
Али
с
друге
стране
налазе
оне
потпуну
накнаду
за
све
то
у
своме
божанственом
породичном
кругу
,
у
околини
,
у
којој
развијају
свој
благодетни
уплив
и
сладе
живот
...
—
Опет
сте
упали
у
појезију
—
прекиде
га
Љубица
.
Ви
кажете
,
да
за
нас
није
јаван
живот
и
т
.
д
.
с
тога
,
што
смо
слабијег
ума
него
ви
.
Али
питам
ја
вас
:
чим
ћете
ви
доказати
,
да
смо
ми
од
природе
слабије
одарене
умним
способностима
него
ви
?
—
Па
то
се
види
...
—
Види
се
само
то
,
да
ми
за
сад
у
целоме
заиста
стојимо
у
том
погледу
ниже
вас
;
но
тим
још
није
означен
узрок
,
зашто
је
то
тако
.
Наш
мозак
или
је
од
природе
неразвијенији
,
или
је
само
запуштен
,
јер
му
се
није
давала
и
не
даје
му
се
никако
прилика
за
веџбање
и
усавршавање
.
У
првом
случају
дошло
би
на
ред
питање
,
уколико
би
се
тај
природни
недостатак
могао
загладити
,
т
.
ј
.
како
би
нам
се
мозак
могао
вештачки
што
већма
развити
.
А
у
другом
случају
је
очевидно
,
да
ваља
природним
умним
способностима
оставити
слободан
развитак
и
потпомагати
их
у
томе
,
а
не
још
стајати
им
на
путу
и
затупљивати
их
,
—
па
ће
зацело
морати
нестати
трагова
пређашње
запуштености
.
Тако
стоји
ствар
.
На
сваки
начин
за
нас
важи
тај
други
случај
;
нисмо
могле
и
не
можемо
да
радимо
мозгом
,
како
и
колико
би
требало
.
Зато
су
нам
умна
својства
и
закржљавила
;
не
даје
им
се
потребна
храна
.
Дајте
нам
те
хране
,
направите
пробу
,
па
онда
говорите
о
нашој
способности
или
неспособности
за
рад
у
ширем
кругу
,
а
дотле
не
.
—
Ко
зна
,
како
би
испала
та
проба
...
—
Баш
зато
,
што
мислите
,
да
се
то
не
зна
унапред
,
немате
права
доносити
закључке
,
који
би
били
оправдани
тек
после
таке
пробе
,
кад
би
рђаво
за
нас
испала
.
Али
наравно
ви
немате
никаква
разлога
за
мишљење
,
да
би
и
да
ће
тај
покушај
испасти
зло
за
нас
,
т
.
ј
.
да
ће
се
показати
наш
ум
као
од
природе
слабији
од
вашега
.
Разуме
се
,
требаће
доста
времена
,
да
се
поправи
и
попуни
,
што
је
запуштено
и
уназађено
;
није
лако
уклонити
последице
толикога
ограничавања
и
затупљивања
.
Но
узмимо
баш
,
нека
је
истина
,
да
је
састав
нашега
мозга
таки
,
да
ми
нисмо
способне
за
умни
рад
у
тој
мери
,
у
којој
сте
ви
за
то
способни
.
Нећу
да
говорим
о
томе
,
како
та
претпоставка
,
све
и
кад
би
стајала
,
опет
не
би
могла
важити
за
све
женскиње
,
т
.
ј
.
не
би
могле
ми
све
бити
у
том
погледу
ниже
од
свакога
човека
.
Да
претпоставимо
баш
и
то
,
што
је
сасвим
немогућно
,
опет
не
можемо
доћи
до
закључка
,
који
сте
ви
извели
.
Рецимо
дакле
,
да
смо
ми
све
по
природи
слабијег
ума
од
вас
...
.
—
Сувише
много
попуштате
—
упаде
јој
у
реч
Војин
;
—
изгубићете
мегдан
.
—
Не
бојте
се
ви
за
мене
—
одговори
Љубица
,
која
је
већ
дошла
у
ватру
и
одушевљење
.
—-
Држите
ли
ви
,
да
би
се
тиме
могло
оправдати
садашње
стање
женскиња
?
—
Мени
се
бар
тако
чини
...
.
—
То
сте
ви
на
кривом
путу
.
Зар
се
на
разлици
по
уму
сме
оснивати
разлика
у
правима
?
Зар
онај
,
ко
је
паметнији
,
да
има
више
права
у
животу
него
онај
,
ко
је
слабији
у
томе
?
Лепа
логика
!
Али
ви
се
ваљда
само
шалите
.
Ваљда
не
мислите
озбиљно
,
да
паметнији
треба
да
владају
над
другима
,
да
их
држе
у
потчињености
...
Ви
се
зацело
шалите
...
.
Она
се
смешила
.
Војин
ћуташе
.
—
И
најпосле
—
настави
Љубица
кроз
смеј
—
каквим
би
се
мерилом
послужили
при
тој
оцени
ума
?
Па
онда
требало
би
,
да
се
тако
и
између
себе
поделите
,
јер
ни
ви
нисте
сви
једнаке
памети
,
па
једни
да
слушају
,
а
други
заповедају
;
и
на
послетку
би
дошли
до
једнога
,
који
је
најпаметнији
,
па
господари
над
свима
...
.
Видите
ли
,
куда
би
то
одвело
?
...
Војин
је
непрестано
ћутао
.
—
Него
шала
на
страну
—
продужи
она
;
—
морате
и
сами
признати
,
да
је
наша
потчињеност
неоправдана
и
жалосна
појава
,
ма
с
које
стране
посматрали
ту
ствар
.
Ми
смо
фактично
потчињене
;
то
ваљда
већ
допуштате
.
Та
потчињеност
даје
се
разјаснити
;
није
тешко
показати
пут
,
којим
се
она
развила
.
Али
оправдати
је
—
то
је
немогућно
;
и
сам
покушај
,
да
се
тако
стање
представи
као
добро
и
правично
,
није
достојан
људи
,
који
носе
на
језику
слободу
...
—
Допустите
ми
једну
примедбу
.
Ја
сам
већ
рекао
,
да
се
потпуно
слажем
с
тим
,
да
се
ваше
стање
у
многоме
поправи
и
удеси
према
напреднијем
времену
,
у
коме
живимо
...
-—
А
зашто
да
се
само
поправи
?
—
прекиде
му
реч
Љубица
.
—
Зашто
да
се
из
корена
не
измени
?
Зашто
да
се
нама
не
да
то
исто
,
што
и
људ’ма
?
Та
ви
видите
,
да
нема
разлога
против
нашег
ослобођења
!
Ви
видите
,
да
ми
живимо
у
овоме
стању
само
зато
,
што
смо
се
у
њему
затекле
.
Свет
сматра
то
као
нешто
обично
,
па
му
не
пада
ни
на
ум
,
да
се
запита
,
је
ли
то
добро
и
мора
ли
то
баш
тако
бити
.
Њега
је
тешко
покренути
из
дремежа
,
—
то
је
позната
ствар
.
—
Али
верујте
,
да
се
еманципацијом
не
би
дошло
ни-до-каквога
добра
.
Женскиње
би
изгубиле
своју
нежност
,
која
у
природној
красоти
и
чару
свом
тако
благодетно
утиче
...
—
О
каквој
нежности
говорите
ви
?
—
упаде
му
она
опет
у
реч
.
—
Ако
мислите
природну
нежност
,
онда
се
варате
,
да
би
се
та
изгубила
.
Изгубила
би
се
само
она
болесна
нежност
,
оно
кривљење
и
мажење
,
што
га
доноси
са
собом
данашњи
наш
положај
,
који
нас
упућује
и
гони
на
то
,
да
свакојако
удешавамо
своју
спољашњост
,
како
би
изгледом
,
говором
и
кретањем
обратиле
пажњу
на
себе
и
одговориле
болесном
укусу
већине
мушкога
света
.
Слободна
женскиња
не
би
се
зацело
понизила
до
таких
средстава
.
Ето
,
то
би
се
изгубило
нашим
ослобођењем
;
а
остала
би
здрава
,
непокварена
нежност
осећања
,
која
би
се
с
обе
стране
показала
у
ближем
и
интимном
саобраћају
између
мушке
и
женске
половине
.
Слобода
не
квари
,
него
још
уништава
труле
последице
ропства
.
Тада
ће
и
осећање
с
мушке
стране
бити
светлије
,
чистије
;
трулеж
,
што
је
у
том
погледу
шири
међу
женскињама
њихово
стање
,
није
могла
и
не
може
остати
без
развратна
уплива
и
на
људе
.
Слободна
женскиња
друкчије
ће
утицати
на
своју
околину
...
Све
ће
то
бити
друкчије
,
кад
и
међу
вама
и
међу
нама
буде
доста
таких
,
који
увиђају
то
зло
,
као
и
иначе
сва
друга
зла
,
и
који
свему
томе
знају
лека
.
—
За
женскиње
је
—
проговори
Војин
после
неколико
тренутака
—
свакојако
опасно
,
да
се
упусте
у
послове
,
који
би
рђаво
упливисали
на
њихову
природу
...
Њима
је
намењен
свет
осећања
,
а
не
мишљења
.
Упусте
ли
се
у
ово
последње
,
шта
ће
бити
с
првим
?
Како
изгледа
женскиња
с
докторским
ножем
у
руци
,
или
...
—
Та
ви
хоћете
баш
да
туторишете
!
Зар
смо
ми
ствари
,
које
имају
просто
да
служе
другима
на
угодност
?
Зар
то
није
варварски
појам
о
нашем
одношају
према
вама
?
!
Без
равноправности
нема
достојна
заједничка
живота
између
нас
и
вас
.
Какав
је
друг
женскиња
човеку
,
кад
нема
своје
воље
и
достојанства
?
Тек
са
једнакошћу
настаје
истинска
љубав
и
поштовање
међу
њима
...
—
Нисте
ме
добро
разумели
.
Ја
сам
само
хтео
да
нагласим
,
да
је
за
женскиње
свет
осећаја
...
—
Па
зар
тим
није
речено
,
да
оне
не
треба
да
буду
самосталне
,
не
треба
да
буду
равноправне
с
вама
?
Добро
сам
ја
вас
разумела
.
Али
реците
ми
,
зашто
ви
нама
дајете
само
једну
страну
живота
,
а
друго
све
задржавате
за
људе
?
Све
се
бојите
,
да
се
у
нама
не
утамани
осећање
.
А
како
се
у
томе
не
бојите
за
људе
?
Зар
слобода
и
рад
може
штетно
утицати
на
осећаје
?
Већ
сам
рекла
,
да
се
тим
уклањају
само
болесне
форме
осећања
.
И
најпосле
с
којим
се
правом
уопште
намећете
ви
,
који
тако
мислите
,
нама
за
туторе
?
Ако
ми
хоћемо
,
да
се
бавимо
науком
и
т
.
д
.
,
како
нам
се
то
сме
забранити
?
Јесмо
ли
ми
ниже
природе
него
ви
,
те
да
нас
тиранишете
,
како
вам
је
воља
?
Зашто
да
ви
нама
прописујете
,
шта
да
радимо
,
а
шта
не
?
Није
ли
то
крајње
понижење
и
за
нас
и
за
вас
?
—
Али
ваша
природа
...
—
Опет
природа
!
Наша
природа
није
гора
од
ваше
.
И
на
послетку
с
тим
смо
већ
начисто
,
да
не
би
требало
да
смо
вам
потчињене
,
све
и
да
смо
заиста
неспособније
од
вас
за
те
ствари
,
које
сте
задржали
за
себе
,
и
то
наравно
већином
опет
само
за
привилегисане
своје
чланове
...
Није
нас
наша
природа
осудила
на
ово
стање
;
—
то
ви
знате
врло
добро
,
али
нећете
да
знате
.
—
Ви
,
госпођице
,
баш
сасвим
енергично
захтевате
еманципацију
...
—
Томе
не
треба
нимало
да
се
чудите
.
Та
узмите
само
у
рачун
,
колика
се
штета
наноси
човечанству
тим
,
што
се
читавој
једној
половини
његовој
не
допушта
,
да
учествује
у
раду
за
напредак
.
Шта
мислите
,
може
ли
се
проценити
та
,
грдна
штета
?
Војин
не
одговори
ништа
.
—
Па
видите
—
настави
она
,
—
то
све
долази
само
због
несвести
,
што
влада
у
друштву
.
За
то
бар
не
треба
никакве
велике
мудрости
,
да
се
увиди
,
како
је
неправедан
и
несносан
наш
положај
;
па
опет
већина
и
не
помишља
на
ту
неправду
и
не
узима
на
ум
,
колико
пропада
у
нама
снаге
,
која
би
могла
и
морала
послужити
општој
користи
...
Баш
и
да
је
истина
,
што
се
говори
о
нашој
неспособности
,
ми
би
се
већ
саме
морале
управљати
према
томе
и
без
туђега
туторства
,
као
што
се
и
људи
морају
равнати
према
својим
својствима
.
У
осталом
има
доста
примера
,
који
непосредно
и
на
делу
доказују
,
да
смо
ми
способне
н
.
пр
.
и
за
медицину
и
т
.
д
.
—
То
су
само
изузеци
—
примети
Војин
,
смешећи
се
ласкаво
.
—
Разуме
се
,
да
су
изузеци
,
јер
нам
се
не
да
,
да
то
постане
правило
.
Не
стојте
нам
на
путу
,
па
ћете
видети
,
шта
смо
кадре
и
шта
нисмо
.
Ако
нисмо
за
самосталност
,
ограничиће
нас
и
везати
за
кућу
сама
та
неспособност
:
а
кад
нас
ограничава
обичај
и
закон
,
—
то
је
просто
насиље
...
—
Зна
господин
све
то
—
умеша
се
Даринка
,
—
али
неће
да
призна
.
—
Будите
уверени
,
госпођице
,
да
ја
немам
обичај
,
говорити
против
свог
убеђења
.
—
Дакле
ви
сте
доиста
заклети
женски
непријатељ
?
—
смејаше
се
Даринка
.
—
Извинићете
;
баш
напротив
...
—
На
тај
начин
ви
нам
желите
и
даље
робовање
из
чисте
наклоности
и
љубави
...
—
Господин
заиста
воли
женскиње
—
рече
Љубица
подсмешљиво
;
—
али
он
хоће
,
да
се
оне
задовоље
са
својим
„
појетичним
“
стањем
,
што
га
сад
уживају
.
Положај
слободне
женскиње
никако
не
би
био
„
појетичан
“
;
зато
је
господин
тако
ватрен
противник
ослобођењу
женскиња
.
—
Шта
би
ви
,
госпођице
,
управо
хтеле
?
Је
ли
ваша
жеља
то
,
да
што
пре
добијете
изборно
право
,
да
постанете
слободне
грађанке
,
да
су
вам
отворена
сва
занимања
,
којима
би
се
ви
према
свом
организму
и
другим
околностима
могле
одати
?
—
Ми
—
одговори
Даринка
—
хоћемо
потпуну
слободу
.
А
таке
слободе
у
садашњем
друштву
не
може
бити
.
Ми
тражимо
дакле
основну
измену
целога
друштвеног
строја
.
Они
,
који
се
боре
за
ослобођење
женскиња
у
данашњем
друштву
,
не
помишљајући
на
коренити
друштвени
преображај
,
хоће
да
нам
пруже
ону
слободу
,
коју
имају
данас
људи
.
Но
та
„
слобода
“
значи
благовање
и
тиранију
једне
шаке
људи
,
а
патњу
и
ропство
огромне
већине
.
С
том
слободом
ми
се
не
задовољавамо
.
Ми
хоћемо
истиниту
слободу
за
све
.
Хоћемо
дакле
да
се
изједначимо
е
људима
,
али
уједно
и
то
,
да
се
промени
цело
друштвено
стање
.
Доћи
ће
дан
победе
,
и
тада
ће
бити
добро
и
људима
и
женскињама
...
—
Ја
сам
—
прихвати
Љубица
,
окренув
се
Војину
—
заступала
у
разговору
с
вама
само
права
женскога
света
,
који
је
у
целини
потчињен
мушкоме
.
Али
то
не
треба
да
вас
наведе
на
мисао
,
да
ја
можда
тражим
само
уништење
те
наше
потчињености
и
више
ништа
.
Не
,
и
ја
сам
уверена
,
да
то
није
све
,
за
чим
се
може
и
мора
тежити
.
Мета
,
којој
ми
идемо
,
то
је
потпуна
општа
слобода
и
једнакост
.
Дакле
не
само
да
ми
треба
да
се
у
правима
и
дужностима
изједначимо
с
вама
,
него
се
мора
цело
друштво
тако
удесити
,
да
уопште
влада
једнакост
.
Свако
нека
чини
што
може
,
нека
донесе
друштву
асне
према
својој
снази
;
а
зато
нека
друштво
свима
да
нужне
услове
за
што
потпуније
развијање
,
—
то
ми
хоћемо
...
—
То
је
слобода
и
једнакост
,
што
је
ми
тражимо
—
поче
опет
Даринка
.
—
Онда
ће
сви
моћи
живети
задовољно
.
Не
ће
бити
господара
и
робова
,
расипања
и
глади
;
нестаће
насиља
и
патње
.
Наступиће
миран
и
сретан
живот
за
све
.
Свако
ће
се
моћи
слободно
кретати
и
усавршавати
све
своје
способности
у
томе
светлом
друштву
.
Видите
ли
,
да
према
тој
слици
стоји
садашње
друштво
као
гробница
,
као
мрачна
ноћ
спрам
ведра
дана
?
Па
опет
како
је
мало
бораца
за
тај
живот
!
...
У
томе
им
приступи
*
ски
учитељ
Никола
Стојшић
.
С
овим
је
Стева
дописивао
из
Беча
,
те
су
тако
наравно
постали
набрзо
и
лични
добри
пријатељи
.
Никола
беше
млад
учитељ
,
неожењен
.
Био
је
средње
величине
,
чврста
телесна
састава
,
смеђа
лика
.
Брада
му
даваше
пунији
изглед
доста
мршавоме
лицу
.
—
У
његовој
прошлости
било
је
занимљивих
црта
.
Од
прилике
пре
две
године
,
у
другој
години
учитељевања
,
беше
му
понашање
чудновато
.
Тада
је
у
њему
почело
сазревати
уверење
,
да
садашње
друштвене
установе
не
ваљају
.
Све
је
у
њему
врило
и
кипило
;
беше
Фанатик
.
У
то
време
још
није
стајао
у
писменој
свези
с
бечким
начелним
пријатељима
.
Кад
је
ишао
сокаком
,
није
никога
гледао
,
никоме
се
није
јављао
;
препирао
се
и
свађао
ма
с
ким
и
ма
због
чега
.
Поступање
му
беше
уопште
скоро
сурово
,
ма
да
је
у
ствари
био
добре
нарави
,
у
којој
је
у
осталом
било
и
пре
и
после
доста
напраситости
.
—
Један
пут
се
деси
на
некој
скупштини
у
позоришној
дворани
.
Скупштина
се
сврши
и
људи
се
почну
разилазити
.
Он
је
стајао
код
врата
.
Поред
њега
прође
један
члан
позоришнога
одбора
.
У
тај
мах
примети
Никола
као
за
себе
,
али
тако
гласно
,
да
је
тај
човек
морао
чути
његове
речи
:
„
Штета
за
новац
,
што
је
тако
улудо
уложен
у
ову
зграду
!
“
—
„
Како
ви
то
можете
казати
?
“
—
„
А
зашто
не
?
Зар
није
тако
?
“
—
„
Знате
ли
ви
,
ко
сам
ја
?
“
жестио
се
онај
без
невоље
.
—
„
Знам
,
па
онда
?
“
—
И
тако
се
они
посвађаше
и
добро
испрескакаше
.
Одатле
отиде
Никола
једноме
књиговезачу
,
коме
је
пре
неколико
дана
дао
неку
књигу
,
да
је
увеже
.
—
„
Пошто
је
?
“
—
Каже
му
се
.
—
„
Богме
је
то
скупо
“
.
—
„
Скупо
?
Молим
вас
,
погледајте
тај
увез
“
...
поче
онај
са
облигатним
учтивим
смешкањем
.
—
„
Та
шта
ћу
да
гледим
?
!
То
је
скупо
,
опет
вам
кажем
“
.
—
„
Е
,
знате
“
,
удари
књиговезач
најпосле
у
шалу
,
„
ја
не
могу
радити
јефтиније
;
мени
треба
сваки
дан
мало
печења
и
колача
“
...
—
„
Та
не
ћете
ви
дуго
јести
печења
“
,
прекиде
га
Никола
жестоко
;
„
близу
је
већ
ваш
крај
!
Доста
сте
се
ширили
и
разбацивали
(
књиговезач
је
био
у
добром
стању
)
!
Не
ћете
више
тако
!
“
...
Човек
се
нашао
у
чуду
и
чисто
се
поплашио
од
Николине
сасвим
озбиљне
претње
.
—
Упозна
се
једном
приликом
с
неким
Србијанцем
,
који
се
много
протурао
кроз
свет
,
па
се
најпосле
мало
зауставио
у
*
.
Он
је
и
сам
траљаво
стајао
с
новцем
у
то
време
,
али
је
опет
овоме
„
начелном
другу
“
(
тако
му
се
тај
представио
)
помагао
,
дајући
му
и
новаца
и
храну
и
т
.
д
.
,
ма
да
га
није
дотле
никад
ни
видео
ни
чуо
што
о
њему
,
и
ма
да
је
имао
одмах
у
почетку
довољно
разлога
,
да
га
сматра
за
обичну
протуву
.
—
„
Допада
ми
се
твој
сат
;
дај
ми
га
“
,
рече
тај
гост
један
пут
Николи
.
Овај
му
без
речи
даде
свој
леп
и
врло
добар
сат
.
—
После
неког
времена
отпутује
тај
„
пријатељ
”
у
Србију
.
Но
пре
поласка
наручи
код
једнога
књижара
неке
књиге
у
особито
фином
увезу
;
како
није
имао
новаца
,
да
их
исплати
,
морао
је
за
њега
Никола
стајати
добар
.
Он
однесе
књиге
са
собом
;
али
новац
,
који
је
по
обећању
имао
послати
за
најкраће
време
,
не
пошље
никад
.
На
Николине
опомене
чинио
се
и
невешт
;
није
му
ни
одговарао
.
Тако
је
овај
морао
исплатити
и
тај
повелик
рачун
.
Но
у
то
време
се
уједно
ослободио
тога
„
практичног
комунизма
“
,
увидев
и
сам
,
да
човек
може
бити
социјалиста
,
па
да
ипак
не
мора
ма
коме
поклањати
своје
ствари
и
новац
.
Помагати
се
између
себе
,
то
је
нешто
сасвим
друго
.
Али
хтети
на
тај
бесмислен
начин
,
т
.
ј
.
давањем
својих
ствари
ма
коме
,
остварити
у
некој
мери
некакав
особити
„
практичан
комунизам
“
,
—
то
је
доцније
и
сам
сматрао
као
будалаштину
.
—
„
Ми
проповедамо
социјализам
у
теорији
,
док
се
не
узможе
остварити
у
пракси
;
а
то
,
што
сам
ја
пре
радио
бајаги
из
начела
,
управо
је
иронија
на
сама
та
начела
,
која
не
знају
ни-за-какве
поклоне
итд
.
“
Тако
је
Никола
говорио
доцније
,
кад
се
излечио
од
својих
мана
и
постао
ваљан
члан
у
колу
својих
начелних
другова
.
—
—
Није
чудо
—
говораше
један
пут
у
шетњи
Стева
Љубици
,
—
што
је
садашњи
брачни
живот
таки
.
Напротив
било
би
чудно
,
да
није
таки
.
Зар
се
при
женидби
и
удаји
има
на
уму
неизмерна
важност
тог
корака
за
сав
даљи
живот
обе
стране
?
Зар
се
ту
тражи
друг
,
с
којим
треба
да
се
проводи
век
у
пуној
сагласности
,
како
би
обе
стране
дошле
до
уживања
потпуна
човечанска
живота
?
Не
,
ретки
су
људи
и
ретке
су
женскиње
,
које
се
на
то
обзиру
.
Уместо
љубави
решавају
при
томе
обично
ниски
рачуни
,
спекулација
...
.
И
већина
не
само
да
не
осећа
,
како
је
то
гнусно
,
него
напротив
сматра
тако
поступање
као
нешто
,
што
је
сасвим
у
своме
реду
.
—
Али
видите
—
примети
Љубица
,
—
има
људи
,
које
не
можемо
уврстити
међу
покварене
спекуланте
,
па
опет
и
они
морају
при
женидби
да
се
обзиру
и
на
материјално
стање
,
на
мираз
.
И
сами
сте
се
једном
приликом
тако
изразили
...
.
—
Истина
је
,
да
се
у
данашњим
околностима
и
таки
људи
често
морају
да
обзиру
на
мираз
,
али
друга
је
ствар
,
освртати
се
на
то
по
нужди
,
ма
и
поред
најплеменитијега
карактера
,
а
друго
је
,
водити
просту
трговину
са
женидбом
.
Садашње
друштвено
стање
може
нагонити
човека
,
да
води
рачуна
о
стварима
,
на
које
иначе
неби
ни
помислио
;
но
тај
рачун
ни
у
том
случају
не
долази
никако
у
првој
линији
,
као
нешто
главно
Главно
је
:
узајамни
одношај
између
ње
и
њега
...
—
Тек
ту
је
свакојако
умешана
и
нека
врста
спекулације
—
прекиде
га
она
и
застане
мало
.
—
Јесте
,
али
због
тога
не
можете
кривити
никога
другог
,
до
само
друштво
.
—
Ја
признајем
,
да
је
тако
.
Не
сме
се
замерити
човеку
,
ако
се
због
свога
сиромаштва
обзире
при
женидби
унеколико
и
на
новац
,
јер
се
боји
доцније
још
веће
оскудице
,
па
је
рад
,
да
колико-толико
унапред
осигура
породицу
од
беде
.
Само
не
треба
у
томе
ићи
сувише
далеко
;
ти
новчани
обзири
не
треба
да
заклоне
љубав
,
која
мора
бити
и
сад
најважнија
страна
,
при
склапању
брачнога
живота
,
и
која
ће
му
доцније
бити
једини
основ
,
кад
сасвим
престане
потреба
,
да
се
ту
рачуна
с
новцем
.
—
И
кад
уједно
буде
могућна
потпуна
дружба
и
упознавање
међу
мушким
и
женским
светом
,
а
не
као
данас
...
—
Заиста
примети
Љубица
,
погледајући
на
Стеву
,
—
данас
је
тако
друговање
и
познанство
врло
ретко
.
Истина
више
пута
се
може
чути
,
где
се
говори
о
таком
познавању
,
али
је
то
обично
врло
површно
;
а
како
ће
и
да
буде
друкчије
,
кад
се
састајање
између
људи
и
женскиња
удешава
некако
званично
,
понашање
је
утегнуто
,
разговор
одмерен
и
врзе
се
скоро
увек
око
којекаквих
ситница
?
За
потпуно
упознавање
иште
се
права
,
искрена
дружба
,
која
мора
трајати
дуже
или
краће
време
,
према
различитим
карактерима
и
другим
околностима
.
А
за
сад
је
то
богме
реткост
.
—
Реткост
је
,
али
тек
има
је
и
сад
,
је
л
’
те
?
-
проговори
Стева
и
баци
на
Љубицу
поглед
,
који
она
примети
,
ма
да
није
гледала
у
њега
и
ма
да
је
било
доста
мрачно
.
Она
осети
,
да
је
поруменила
.
А
Стева
поче
откопчавати
дугмета
на
капуту
,
не
знајући
ни
сам
,
зашто
.
Међутим
дођоше
до
једне
клупе
,
на
коју
неки
део
њихова
друштва
беше
већ
поседао
.
—
Да
седнемо
и
ми
—
рече
Стева
и
седне
,
оставив
Љубици
места
поред
себе
.
У
тај
мах
прође
покрај
клупе
Даринка
с
Лазом
и
Војином
.
Милан
се
тога
вечера
мало
задоцнио
;
још
не
беше
дошао
.
—
Немојте
,
госпођице
—
говораше
Војин
—
баш
тако
одсудно
нападати
на
све
,
што
је
лепо
,
племенито
и
узвишено
.
—
А
ко
вам
је
рекао
,
да
ја
на
то
нападам
?
—
смејала
се
Даринка
.
—
Та
ја
сам
највећа
пријатељица
свега
,
што
је
лепо
,
племенито
и
узвишено
.
—
Ви
се
титрате
—
поче
опет
Војин
.
—
Али
узмите
се
мало
на
ум
—
настави
затим
,
шалећи
се
;
треба
да
знате
,
да
сам
и
ја
парче
песника
.
—
Ја
вам
сасвим
озбиљно
кажем
,
да
волим
лепоту
,
ценим
племенитост
и
дивим
се
узвишености
.
—
Онда
вас
ја
нисам
разумео
.
—
Или
нисте
хтели
да
ме
разумете
.
—
Зар
нисте
напали
на
појезију
,
која
изражава
таке
осећаје
?
—
Ја
немам
ништа
против
тих
осећаја
,
али
отуд
још
не
излази
,
да
мени
мора
бити
по
вољи
,
да
се
они
ма
где
и
у
ма
каквом
облику
изразе
.
Писати
само
ради
тога
,
да
се
излију
лична
осећања
,
нема
смисла
.
Ви
кажете
:
човек
не
може
живети
без
осећаја
.
И
ја
то
велим
.
Али
морају
ли
се
ти
лични
осећаји
појавити
и
у
књижевности
,
која
има
сасвим
другу
цељ
и
која
се
у
име
те
своје
цељи
не
сме
употребити
као
средство
за
таке
изливе
?
Зар
нема
доста
других
начина
за
то
?
—
Шта
,
сматрате
ви
за
цељ
књижевности
?
—
А
шта
друго
може
бити
њена
цељ
,
него
ширење
просвете
?
—
Зар
она
не
треба
да
развија
и
срце
и
ум
?
—
Ви
хоћете
да
кажете
,
да
она
треба
уједно
да
негује
и
племените
осећаје
.
Па
добро
.
Књижевност
може
чинити
једним
путем
и
то
,
уколико
је
наравно
кадра
утицати
на
осећаје
.
Само
не
сме
служити
за
израз
неважним
личним
изливима
...
.
.
—
Али
зашто
да
не
сме
?
Зашто
да
ја
своје
осећаје
не
смем
излити
у
Форми
,
каква
је
мени
по
вољи
?
—
Зато
,
што
није
свака
Форма
удесна
за
таке
изливе
.
—
Да
је
на
ваше
,
ви
би
збрисали
стихове
са
лица
земље
.
—
Варате
се
.
Нисам
ја
уопште
против
стихова
,
него
само
утолико
,
уколико
се
у
њима
износе
чисто
лични
осећаји
без
икакве
даље
вредности
,
или
уздисаји
за
којекаквим
преживелим
идеалима
и
т
.
д
.
Дакле
ја
сам
само
против
бесмислених
стихова
.
Ја
знам
,
да
се
у
стиховима
дају
изнети
племените
мисли
и
осећаји
,
који
имају
трајнију
и
општију
вредност
:
па
свет
,
који
тражи
стихове
,
може
опет
и
у
њима
наћи
нешто
добро
и
паметно
.
Као
да
се
баш
морају
читати
,
певати
и
т
.
д
.
само
којекакве
будалаштине
,
укалупљене
у
форму
стихова
!
-
Ви
би
,
госпођице
—
примети
Лаза
,
који
се
дотле
није
упуштао
у
разговор
,
—
хтели
,
да
се
у
књижевности
нигде
не
појави
сасвим
чиста
забава
,
која
није
скопчана
иначе
ни-с-каквим
корисним
упливом
на
читаоце
.
Али
човек
хоће
после
рада
одмора
и
уживања
;
има
часова
,
у
којима
се
тражи
баш
чиста
забава
.
Зашто
је
дакле
не
би
дали
онима
,
који
је
требају
?
Ви
велите
:
има
других
начина
за
то
.
Али
има
света
,
који
је
тражи
баш
у
књижевности
.
А
ви
хоћете
,
да
му
чак
и
у
стиховима
пружите
нешто
корисно
,
а
камо
ли
у
прози
.
Ви
заборављате
при
томе
,
да
се
можда
на
тај
начин
тако
мути
забава
,
да
изгуби
сваку
драж
за
читаоца
...
Лаза
се
трудио
,
да
буде
што
пријатнији
;
беше
му
чисто
немило
,
што
се
упушта
у
препирку
с
Даринком
.
Зашто
?
То
није
знао
управо
ни
сам
.
—
Моја
је
полазна
тачка
—
одговори
Даринка
—
то
,
да
књижевност
има
свој
задатак
,
који
се
не
сме
каљати
.
Књижевност
се
не
сме
понизити
до
простога
средства
за
уживање
.
То
би
се
могло
одобрити
само
тако
,
кад
се
не
би
дало
избећи
.
Могло
би
се
трпети
дакле
само
као
нужно
зло
.
А
да
је
баш
нужно
,
—
то
ваљда
не
ће
нико
тврдити
.
Ми
сви
знамо
