;и
само
оно
место
ди
ногом
станеш
кужно
је
.
Чуо
сам
ја
већ
нешто
за
тебе
,
ал
само
нек
дође
до
тужбе
,
оће
ти
се
сатрти
корен
погани
.
Срам
те
било
,
безочниче
један
,
ти
,
који
се
људи
нестидиш
и
Бога
небојиш
,
мислиш
ваљда
да
ће
Бог
допустити
,
да
својим
лажљивим
језиком
праведна
човека
обориш
,
а
незнаш
да
је
Бог
потпора
оном
,
који
га
се
боји
.
Завидиш
његовом
добру
и
велиш
га
да
је
с
’
ђаволске
стране
,
лудо
!
кад
је
још
зло
добра
донело
,
кад
ли
је
на
чичку
смоква
родила
.
Само
које
праведан
тај
цвета
као
финикс
и
све
му
се
множи
,
као
кедар
на
дивану
;
а
ти
кад
си
злобу
сејо
сад
жањи
срамоту
.
Иди
зла
траго
,
да
те
моје
очи
више
невиде
!
Кад
се
одмакне
чича
Добрен
од
кнеза
,
размисли
овако
у
себи
:
О
што
нам
је
да
се
за
бадава
кавџимо
.
Колико
год
до
вас
стоји
имајте
мир
са
сваким
,
каже
Господ
мира
,
ако
тако
узрадим
обећава
ми
да
ћу
бити
син
оца
’
који
је
на
небу
—
благо
оним
који
мир
праве
,
јер
ти
ће
се
синови
божији
нарећи
.
—
На
земљи
радује
се
човек
над
је
слуга
код
каква
велика
газде
,
а
ја
да
неволем
бити
син
оног
,
у
кога
је
највећи
газдалук
,
који
траје
док
је
света
и
века
,
—
стани
Страшимире
,
да
ти
опростим
,
и
да
ми
опростиш
.
—
Кад
Страшимир
стане
,
продужи
Добрен
:
Окани
се
брате
тог
пута
,
куд
са
ударио
.
Моји
су
дедови
и
прамдедови
с
’
твојом
кућом
навек
у
миру
и
љубави
живили
,
неваља
брате
,
ни
с’нама
да
свет
уста
изпира
,
што
и
ми
неби
ко
и
наши
стари
живили
.
Окани
се
брате
зла
пута
,
очи
божије
мотре
на
оне
,
који
зло
чине
да
их
са
земље
истребе
.
Ево
ти
руке
брате
.
—
Шта
?
продере
се
на
ове
последње
речи
Страшимир
,
који
је
дотле
са
зверским
погледима
шибо
Добрена
,
шта
?
ваљда
ја
незнам
да
ко
даје
вешцу
руку
да
му
и
срце
даје
,
та
ти
си
вештац
и
остајеш
вештац
,
ма
сто
кнезова
да
друкчије
кажу
,
него
,
ако
ти
мени
оне
чини
из
моје
куће
,
што
пре
неископаш
,
да
знаш
,
да
ћу
ја
теби
очи
ископати
дигод
те
уватим
.
—
Добро
Страшимире
,
ти
велиш
да
имаш
чине
у
кући
,
кад
велиш
и
имаш
,
ал
ја
ти
ји
нисам
закопо
,
сам
си
ји
брајко
закопо
,
а
незнаш
ни
ди
,
ни
кад
.
Ја
ћу
ти
показати
ди
су
,
кад
кажеш
да
сам
вештац
,
да
видиш
да
зацело
имам
доста
вештине
.
Сагне
се
,
узме
земље
,
пљуне
,
направи
блато
,
па
онда
да
то
Страшимиру
:
на
то
слепче
,
помажи
најпре
шњиме
очи
,
да
небуднеш
слеп
код
очију
,
на
после
узми
свећу
,
па
носи
сваку
ноћ
дваред
,
триред
,
по
кући
,
по
кошари
,
по
амбару
—
па
ћеш
наићи
на
чини
.
При
тим
речма
растану
се
и
оду
сваки
својим
путем
.
Баћа
Страшимир
чим
је
дошо
кући
,
ома
још
пре
зоре
,
чим
су
други
петли
одпојали
,
устане
,
на
ајд
у
шталу
.
Кад
тамо
,
нема
коња
,
ајд
у
вајат
слугин
,
тамо
опет
нема
ни
слуге
ни
његове
жене
.
—
Но
шта
је
сад
,
шта
се
ту
ради
—
продера
се
Страшимир
.
Слуга
у
амбару
,
у
ком
је
и
жена
му
и
газдарица
била
,
помисли
да
ји
Страшимир
види
,
скочи
из
амбара
па
у
помрчину
,
а
жена
му
за
њим
,
и
никад
ји
више
,
а
боме
право
су
и
имали
,
боље
је
и
изгубити
заслугу
,
него
је
у
батина
извући
.
Кад
баћа
Страшимир
пред
амбар
,
а
пред
њим
стоје
кола
и
коњи
и
два
пуна
џака
на
њима
.
—
А
тај
ли
је
посо
,
хеј
,
које
унутри
—
жено
дај
свећу
,
свећу
му
лоповску
.
Све
су
вашке
залајале
,
живина
закрештала
,
кад
је
Страшимир
повикнуо
,
ал
жена
чула
није
.
Моро
је
дакле
у
собу
ићи
да
је
буди
ил
да
сам
упали
свећу
.
—
„
Жено
“
продеро
се
Страшимир
по
други
пут
кад
је
у
собу
ушо
,
тако
страшно
,
да
су
се
све
пенџери
тресли
у
соби
,
„
шта
јесил
’
цркла
,
зар
нечујеш
да
вичем
.
“
Из
кревета
женина
нечу
се
ништа
,
а
Страшимиру
се
учини
као
да
неко
поред
њега
,
кревету
прође
—
тек
на
трећу
Страшимирову
псовку
,
одазва
се
жена
.
—
Шта
је
,
шта
се
дереш
,
црева
ти
се
дерала
,
који
ти
је
бес
,
одно
те
богда
.
—
Пали
свећу
.
—
—
Шта
ће
ти
свећа
,
горела
ти
чело
главе
,
шта
си
се
сад
успалио
,
траже
је
и
сам
,
шта
ја
знам
ди
је
.
Кад
је
већ
упалила
свећу
,
зграби
је
Страшимир
за
руку
:
Ајде
овамо
,
ту
је
и
твога
масла
,
масло
ти
материно
,
што
је
онај
амбар
отворен
,
које
дао
оном
лопову
кључ
?
—
Шта
ја
знам
,
зар
он
неможе
дати
себи
направити
кључ
.
—
Кад
унутра
у
амбар
,
има
шта
и
видити
,
два
џака
пуна
а
у
трећи
почето
.
—
Шта
је
то
?
—
пита
Страшимир
.
Джакови
—
одговара
жена
.
—
Та
знам
да
су
џакови
,
покров
ти
од
њи
начинили
,
ал
које
усо
жито
у
њи
.
—
Враг
—
знаш
и
сам
које
,
па
опет
питаш
,
ваљда
ја
нисам
могла
,
и
спавати
и
џакове
насипати
.
—
А
шта
је
ово
овде
,
какве
су
то
кесе
,
па
какво
је
то
брашно
,
па
откуд
ово
суво
меса
—
па
гле
ту
и
неки
лонаца
има
—
шта
зар
тај
има
и
од
тавана
и
од
вајата
кључеве
.
Жено
!
тај
ваљда
има
све
кључеве
.
—
Шта
ја
знам
,
колко
он
има
кључева
,
а
и
ти
се
мене
мани
једанред
,
ја
знам
,
шта
ја
знам
а
ти
нечмавај
ко
бивол
по
читаву
ноћ
у
соби
,
него
обиђи
по
који
пут
своју
авлију
,
па
немораш
питати
,
шта
је
ово
,
па
шта
је
оно
,
одкуд
ово
овде
одкуд
оно
онде
.
—
Јест
,
јест
—
тако
ми
и
треба
,
да
ме
буба
смрдљива
учи
како
треба
устајати
,
а
то
су
даклем
оне
чини
.
—
Какве
чини
,
није
него
,
ти
кад
си
газда
,
а
ти
пази
,
шта
у
твојој
кући
треба
,
ваљда
оћеш
да
ти
деца
голишава
иду
по
свету
,
и
тебе
би
гад
разно
,
да
ја
несправим
,
да
купим
сапуна
.
Направио
си
читаву
ларму
,
мислиш
све
изгоре
,
недаш
човеку
ни
до
речи
доћи
,
мислиш
поараше
те
,
отвордер
бога
ти
боље
те
очи
,
право
је
казо
онај
Добрен
,
да
треба
да
ји
намажеш
да
се
мало
распусте
,
па
да
видиш
кошто
треба
,
да
ти
се
непричињава
што
није
.
Чија
је
ово
рпа
што
су
џакови
код
ње
?
та
беначе
из
моје
ти
прћије
и
шешир
на
главу
купујем
,
па
ти
смеш
још
мени
шта
рећи
,
—
е
луда
главо
!
—
ти
навек
мораш
превалити
сирће
.
Та
то
сам
ја
казала
синоћ
слуги
да
наспе
пет
мерова
жита
од
моје
прћије
,
а
ове
завежљаје
дала
сам
му
да
однесе
оној
што
нам
тка
да
се
ја
несећам
и
нежурим
,
тебе
би
ко
мрцину
без
покрова
морали
у
гробље
одвући
,
још
треба
,
да
ми
кажеш
фала
—
ето
ти
шта
ти
твоје
беснело
наради
—
одбеже
ти
тако
честит
слуга
.
А
што
је
побего
,
кад
је
прав
—
запита
је
чисто
стришљиво
Страшимир
?
Та
ко
од
звера
неби
побего
,
зар
курјак
чека
да
му
се
овца
правда
,
како
она
није
ништа
крива
—
ето
недаш
ни
мени
да
говорим
а
камоли
њему
.
Мало
помало
и
Баћа
Страшимир
,
готово
се
поче
стидити
,
што
је
тако
натрчо
,
и
да
је
само
мало
мекши
био
,
још
би
молио
жену
за
опроштење
.
Тако
је
то
.
Доктор
кад
препише
рецепт
и
нареди
како
треба
да
се
влада
болесник
,
а
овај
штогод
од
наредбе
заборави
—
онда
доктор
,
никад
небаца
кривицу
на
медецину
,
него
на
болесника
,
тако
и
Добрен
није
крив
што
његов
савет
није
Страшимира
опаметити
мого
,
што
није
Страшимир
уза
се
и
свећу
поно
,
кад
му
је
Добрен
тако
казо
,
ал
све
је
то
божија
воља
.
Бог
кад
оће
,
кога
да
упропасти
,
он
му
најпре
памет
одузме
,
па
стога
и
није
вредно
световати
таког
човека
;
оставте
зле
,
каже
Христос
,
они
су
слепе
вође
слепцима
,
а
слепац
слепци
кад
води
,
оба
ће
у
јаму
пасти
.
Сачувај
боже
и
злотвора
,
ал
кад
се
једанпут
у
кући
лопов
окоти
,
да
су
у
домаћина
и
на
леђи
очи
,
опет
несачува
,
нашто
овај
своје
нокте
пружи
.
Кад
курјак
на
овце
нагрне
вашке
га
огласе
;
ал
на
кућна
лопова
вашка
нелаје
.
Арамије
пусте
,
морају
обијати
врата
;
ал
кућни
арамија
узме
онај
исти
кључ
с
којим
газда
отвара
.
Туђина
кад
нађеш
у
своме
амбару
,
тај
пардона
нема
;
ал
свој
увек
и
леп
изговор
уза
се
носи
.
Кућни
лопов
то
је
црв
,
који
изнутра
гризе
,
па
нит
њега
видиш
нит
штету
од
њега
опажаш
,
само
кад
је
и
корен
подгризо
видиш
каво
се
дрво
и
само
стропошта
,
па
се
чудиш
одкуд
то
уједанпут
.
Ако
ти
слуга
из
куће
краде
,
ти
га
отераш
па
тражиш
поштенијег
.
Ако
ти
се
дете
проуљи
па
развлачи
,
мотре
на
њега
очине
и
материне
очи
.
Ал
,
кад
мати
,
кад
домаћица
сама
краде
,
онда
само
толико
више
помагача
има
,
што
више
слугу
и
деце
има
,
с
тога
се
и
каже
,
нестоји
кућа
на
земљи
,
него
на
жени
.
Нема
тог
мужа
,
који
може
толико
у
коли
навући
,
колко
ће
жена
у
кецељи
извући
.
„
Крадене
се
ствари
у
пола
цене
продају
“
;
комшија
који
носи
на
продају
,
узима
за
подвоз
трипут
онолико
,
колко
иште
поштен
човек
,
кад
је
чист
посо
;
говори
навек
да
је
на
мери
мање
изашло
и
то
себи
прикрива
,
осим
тог
затаји
навек
по
нешто
од
оног
што
је
добио
,
па
се
изговара
да
је
цена
пала
.
Слуга
који
је
помого
да
се
до
комшије
однесе
,
иште
колко
оће
само
да
некаже
домаћину
,
и
с
тим
добија
слободу
да
сме
и
сам
комшији
носити
.
Ништа
овој
крађи
женској
нејде
тако
на
руку
,
ко
обичај
тај
,
што
жене
имају
прћију
.
Та
прћија
њина
,
то
је
прави
спаија
,
спрам
друга
кућевна
имања
.
Кад
се
оре
,
.
од
прћије
се
носи
само
за
семе
,
волови
и
коњи
што
за
то
време
поједу
и
ратар
продангуби
,
то
је
кућни
трошак
.
Кад
се
жање
и
вози
,
најпре
се
прћијино
уради
,
—
„
шта
је
ланац
,
два
,
најпре
да
се
то
уради
,
да
се
после
кућни
посо
непрекида
,
“
а
што
друго
зато
време
пропада
,
то
је
кућна
штета
.
Прћија
неплаћа
орача
,
нерани
радина
ни
марву
,
него
прима
само
готово
.
Прћија
навек
вели
,
твоје
једи
,
а
моје
нек
стоји
.
Прћија
неплаћа
данак
цару
.
Она
је
ко
год
кукавица
која
снесе
јаје
у
сврачково
гњездо
,
па
овај
излеже
и
одрани
кукавичиће
,
а
ови
чим
одрасту
,
оставе
га
,
па
међ
кукавице
.
Прћија
неплаћа
ни
калдрму
,
нек
се
само
један
кућни
меров
понесе
,
тај
све
намирити
мора
.
Може
из
амбара
и
последње
зрно
извучено
бити
,
ал
прћија
стоји
недодирнута
.
На
прћији
само
нађеш
навек
слово
иже
,
и
прћије
више
.
Прћијина
овца
несме
црћи
,
прћијина
крава
мора
се
отелити
.
Само
ди
прћија
зоб
посеје
може
жито
да
се
изметне
.
Домаћини
и
старешине
,
јестел
ради
,
да
вам
се
темељ
у
кући
провали
,
подајте
жени
да
запати
прћију
,
јестел
ради
,
да
од
вредне
,
поштене
жене
,
лажу
и
лопова
начините
,
подајте
јој
само
један
меров
зоби
у
прћију
,
нистел
то
ради
,
а
ви
,
особито
онде
,
ди
више
жена
има
,
купујте
и
игле
сами
за
њи
,
и
нетрпте
ништа
ни
на
детету
ни
на
жени
,
ни
на
самоме
себи
,
зашто
сами
нисте
новце
избројали
—
неверујте
да
прћија
што
купује
,
све
је
то
вашег
амбара
скупо
стало
.
Да
је
баћа
Страшимир
тако
радио
,
неби
моро
нападати
на
поштена
човека
,
да
му
је
чини
у
његовој
кући
закопо
.
Ради
и
моли
се
Богу
.
—
Пази
на
млађе
.
—
Туђа
рука
ненече
.
—
То
су
чини
,
којима
се
благо
начинити
може
.
Шта
би
Мирко
волео
бити
.
Чича
Добрен
у
своје
младо
доба
највећма
је
желио
бити
попа
.
Отац
му
је
тео
жељу
да
испуни
и
да
га
у
латинске
школе
,
ал
кад
је
Добрен
већ
у
четвртој
школи
био
,
умре
му
отац
,
и
мати
га
доведе
кући
.
Што
је
мати
чича
Добренова
на
њему
фалила
,
тео
је
он
да
на
свом
детету
поправи
,
и
тако
кад
је
Мирко
српску
школу
свршио
,
однесе
га
у
латинске
школе
и
намести
га
код
једног
честитог
свештеника
.
.
Мирку
је
испрва
било
доста
тешко
у
туђем
свету
.
Честити
свештеник
и
сви
у
кући
његовој
,
угађали
су
му
у
свачем
,
учитељи
у
школи
разговарали
су
се
шњиме
као
отац
с
дететом
,
а
место
Вука
затеко
је
пуну
школу
браће
,
ал
опет
бијаше
му
први
дана
тешко
,
врло
тешко
;
више
пута
би
му
и
саме
сузе
потекле
—
тако
му
је
било
тешко
,
а
другови
га
тешише
,
како
је
који
волио
утешен
бити
.
Један
,
нека
мајкина
маза
,
тешио
га
је
одприлике
овако
:
Ћути
брате
,
трпи
још
мало
,
немож
то
тако
дуго
трајити
,
на
сваки
начин
Бог
ће
ту
несрећну
школу
громом
спалити
,
па
кад
она
изгоре
,
онда
немају
нас
зашто
оде
држати
,
онда
ћемо
сви
ићи
кући
.
Моја
мати
кад
ме
је
отац
овамо
дово
врискала
је
,
па
је
трчала
за
коли
:
куд
ми
дете
однесоше
,
у
какве
школе
,
ватра
ји
спалила
,
па
како
је
моја
мати
жалостиво
плакала
замном
,
баш
мора
Бог
учинити
да
што
пре
одем
њојзи
.
И
како
га
је
та
луда
мисо
усхитила
,
читав
месец
дава
није
лего
спавати
,
и
док
није
најпре
све
књиге
и
аљине
увезо
,
да
може
бегати
чим
стане
горети
,
а
кадгод
су
звона
дању
почела
звонити
,
навек
је
држо
да
на
ларму
звоне
и
једио
се
кад
је
чуо
,
како
у
обадве
стране
клатно
удара
.
Други
опет
говорио
му
је
:
Шта
ту
треба
толико
запевати
,
дан
по
дан
па
ће
мо
и
школу
свршити
па
генерал
,
владика
да
будеш
,
да
се
возиш
на
четир
коња
,
за
кад
у
Добреновце
одеш
,
а
твој
чича
немож
да
те
позна
:
„
јел
то
бога
ти
наш
Мирко
.
“
Сутра
ће
доћи
господин
директор
да
те
пита
шта
оћеш
да
будеш
,
а
ти
онда
кажи
шта
волијеш
,
генерал
ил
владика
.
И
заиста
сутрадан
дође
господин
директор
и
пита
све
редом
па
и
Мирка
да
му
каже
,
колко
сад
година
има
,
дије
на
конаку
и
шта
оће
да
буде
.
—
Даклем
,
вели
му
господин
директор
,
шта
ти
оћеш
да
буднеш
?
—
Ја
незнам
господин
директор
,
шта
Бог
да
,
одговори
му
на
то
Мирко
.
—
Та
тако
је
синко
ал
опет
реци
машта
.
—
Немогу
ја
рећи
,
кад
незнам
,
можда
то
неће
бити
па
ћу
онда
слагати
.
—
Кажи
ти
што
год
оћеш
,
немора
то
баш
бити
,
то
се
само
тако
каже
да
има
у
овој
рубрики
штогод
написано
.
—
Ја
ћу
казати
господине
други
пут
док
се
мало
промислим
.
—
Е
добро
,
а
та
онда
дођи
да
ма
кажеш
.
Тај
је
догођај
Марку
доста
бриге
задо
;
ал
и
то
није
дуго
трајало
,
кога
Бог
за
руку
доведе
,
тај
иде
и
преко
стрмени
тако
управо
,
као
да
је
по
равници
.
Било
је
баш
уочи
светог
Николе
.
Саборна
црква
слави
тај
дан
.
Кадгод
је
храм
цркве
,
онда
се
чини
бденије
.
Од
све
службе
божије
,
тек
је
бденије
највеличанственије
.
Над
светим
распетијем
,
једва
се
отима
слаба
жишка
да
се
у
зејтину
неудави
.
Пред
затвореним
дверма
стоје
побожно
два
свештена
лица
и
моле
се
вишњем
владики
да
смеду
неосуђено
у
служби
вечерњој
призивати
свето
и
великолепно
име
оца
небесног
.
Овде
онде
седи
по
један
немоћан
старац
,
на
неколко
столова
понаслањали
се
средовечни
људи
а
тек
дигде
стоји
управо
по
један
момчић
.
Ако
се
и
није
радо
којекуд
провлачио
,
опет
није
мого
Мирко
да
црквењаку
непомогне
звонити
,
кад
га
је
овај
позво
.
Еј
да
се
само
ту
откуд
Вук
десио
,
та
тај
би
вука
за
уже
и
кад
нетреба
,
љуљо
би
се
о
звону
и
пужо
би
се
по
ужету
дотле
,
док
се
неби
чак
од
крова
доле
срушио
,
па
ил
главу
разбио
ил
ногу
сломио
ил
још
горе
прошо
.
Ал
Мирко
кад
је
одзвонио
,
а
он
је
дошо
на
кор
,
наслонио
се
на
зид
и
гледо
мирно
доле
,
како
се
спремају
окрепљени
молитвом
божијом
служитељи
његови
на
света
посо
.
С
кора
доле
све
је
тако
тијо
,
тако
свечано
,
тако
страшно
изгледало
,
као
кад
време
застане
,
па
нит
птица
по
небу
пролеће
нит
се
листак
на
дрвету
миче
,
а
што
дуже
траје
долази
ко
глувно
доба
,
кад
је
и
пето
заспо
и
пас
онемио
,
кад
се
и
саме
звезде
у
сотоњ
завију
да
им
јака
светлост
тишину
ненарушава
.
Тако
доба
украде
у
човеку
мисо
,
па
је
одвлачи
Бог
зна
куда
,
далеко
—
далеко
,
више
звезда
више
неба
ил
ниже
сама
гроба
,
тако
далеко
да
се
у
даљини
чисто
изгуби
и
одкине
од
човека
,
а
на
њега
малаксалост
и
дремеж
наиђе
.
У
таком
је
стању
био
и
Мирко
,
кад
га
јасним
гласом
„
востани
те
,
“
позва
ђакон
да
уставе
.
И
никад
ни
онда
ни
после
тог
,
није
знао
Мирко
ни
кад
је
он
ни
кад
су
други
устали
,
тек
сви
,
који
су
пре
били
и
који
су
још
надошли
стоје
,
а
кроз
њи
пролази
ђакон
с
’
упаљеном
воштаницом
,
казујући
тим
да
је
јака
светлост
науке
божије
,
да
је
сам
Бог
светлост
,
да
у
њему
нема
таме
никакве
,
а
мрак
се
натраг
испред
свеће
повлачи
,
јер
није
кадар
погледати
у
лице
божије
,
а
да
га
не
нестане
.
За
ђаконом
свештеник
кади
десно
и
лево
,
просипајући
по
читавом
храму
мијо
мирис
измирне
,
као
да
би
рећи
тео
:
тако
се
и
из
светле
науке
христове
разлива
благодат
божија
на
све
верујуће
.
То
се
вече
Мирку
у
душу
упило
.
Од
то
доба
навек
је
говорио
:
ништа
лепше
него
ђакон
бити
,
да
свима
светлиш
,
ништа
лепше
него
попа
,
да
на
све
расипаш
с
мирисом
благослов
.
—
Кад
је
с
’
бденија
кући
дошо
,
прво
му
је
било
да
запита
свештеника
домаћина
,
зашто
је
ђакон
онако
здраво
викно
„
востаните
“
,
да
се
он
чак
на
кору
чисто
трго
.
У
прва
христијанска
времена
,
чедо
моје
,
отговори
добри
отац
,
—
није
се
нигда
ко
сад
на
сред
села
мирно
светлио
божји
храм
,
није
се
нигде
ко
данас
слободно
орила
божија
песма
.
По
шумама
по
горама
и
пустињама
,
као
птице
,
сакривали
су
се
синови
светлости
да
истинога
Бога
славе
,
па
ни
тамо
нису
били
мирни
од
сатанине
траге
од
гонитеља
православља
божија
,
ноћу
су
Богу
свом
служили
и
опет
су
морали
„
бдити
“
будни
бити
,
да
изненада
ненаиђе
на
њи
страшни
час
смрти
,
јер
и
ноћу
затезиваше
грешници
тетиво
своје
,
спремаше
у
тул
стреле
,
да
у
мраку
стрељају
добре
људе
.
Дуго
су
трајала
бденија
прва
.
Снажнији
људи
обично
пребдили
су
читаву
службу
,
ал
нејаку
децу
и
слабе
старце
понајвише
је
пред
зору
свлађиво
сан
,
свеће
им
су
си
свима
погасиле
и
онда
је
ђакон
ишо
са
својом
свећом
и
будио
ји
„
устаните
“
сунце
се
рађа
—
срећа
вам
је
будна
.
Од
то
доба
најрадије
је
Мирку
била
душа
у
дворови
господњи
.
Ни
јутрење
ни
службу
ни
вечерње
никад
пропустио
није
,
а
кад
је
у
цркви
,
ил
се
облачио
у
чираке
,
ил
је
читао
постол
,
ил
је
у
олтару
послуживо
.
О
појутарју
светог
Николе
,
кад
је
Мирко
у
школу
отишо
,
оде
управо
господину
директору
:
Господине
дошо
сам
да
вам
кажем
,
шта
би
воло
бити
.
—
Шта
синко
?
—
Ђакон
и
попа
заједно
.
—
Директор
се
насмеја
мало
на
ову
чудну
жељу
,
ал
ипак
одговори
:
Дај
боже
—
и
записа
,
да
Мирко
оће
да
будне
„
свештеник
.
“
Премија
добром
ђаку
Мирку
.
Мирко
је
свршио
прву
латинску
школу
.
У
златној
књиги
стои
и
дан
данас
код
Миркова
имена
да
је
све
другове
своје
у
владању
,
пажењу
,
приљежавању
и
у
наукама
,
превасходно
—
превазишо
.
Чича
Добрен
да
обрадује
свога
ваљаног
ђака
,
купи
му
мали
изшаран
чамчић
заједно
с
’
јадрилом
.
У
платно
да
наместити
икону
светог
Николе
,
како
избавља
утопљенике
,
на
јадрило
горе
мете
позлаћен
крстић
,
а
на
страни
напише
:
„
Премија
добром
ђаку
Мирку
“
и
пусти
ту
малу
галију
у
језерце
у
ком
се
Мирко
најрадије
купо
.
Чича
Добрен
тео
је
изненадним
поклоном
већма
своје
дете
да
обрадује
,
па
је
запретио
свима
у
кући
,
да
некажу
Мирку
за
чамчић
док
сам
на
њега
ненаиђе
.
Ту
је
била
и
мала
Драгиња
млађа
сестра
Миркова
,
кад
је
чича
Добрен
запрећиво
.
—
Јел
чичо
и
ја
нећу
казати
—
питала
је
Драгиња
,
као
да
је
чича
боље
знао
од
ње
,
оћел
она
казати
ил
не
.
Да
боме
да
нећеш
—
реко
јој
је
чича
,
—
Нећу
—
нећу
,
ја
баш
нећу
казати
—
уверавала
га
је
Драгиња
.
Ал
још
се
Мирко
није
ни
сишо
с
кола
,
на
који
је
из
школе
дошо
—
ал
Драгиња
скакуће
око
кола
па
пева
:
Наш
чича
купио
браци
чамац
,
нећу
,
па
нећу
,
нећу
казати
,
јел
чичо
ја
нећу
казати
.
—
Ето
ти
на
—
смејо
се
на
ово
детиње
чување
тајне
чича
Добрен
,
реци
штогод
свраки
да
некаже
;
иди
бубицо
мала
,
шта
још
нећеш
казати
,
кад
си
већ
казала
оно
,
што
сам
ти
реко
да
затајиш
.
Драгиња
и
неслуша
шта
јој
отац
говори
.
—
Јел
браца
,
и
ја
ћу
се
с
тобом
возати
,
да
виш
само
како
је
леп
,
па
има
и
кист
горе
,
ено
га
тамо
у
биљи
ди
се
удавила
цица
наша
.
—
Чекај
мало
,
лудо
мало
,
нисмо
се
још
ни
састала
а
већ
да
се
растајемо
,
нека
браца
руча
па
нек
се
одмори
најпре
,
понда
ћеш
га
водити
,
кад
већ
оће
тајна
на
лакат
да
ти
истрчи
.
—
Баца
није
гадан
,
он
је
ручо
у
вароши
колача
—
да
а
камо
мени
колача
?
Мирко
извади
пуну
артију
медени
колача
.
Ту
је
било
коња
с
репом
и
без
репа
,
људи
без
ногу
и
без
руку
,
жена
,
девојака
,
трумбета
,
переца
,
сабаља
;
ал
мала
Драгиња
ничем
се
необрадова
тако
,
ко
једној
малој
беби
.
Од
радости
све
је
друге
колаче
испустила
,
па
трч
по
соби
,
по
кујна
,
по
кошари
,
по
вајату
,
—
свуда
ди
год
је
кога
живог
било
,
да
се
свима
пофали
,
па
и
малом
куцову
напослетку
,
ал
овај
,
ваљда
што
је
њега
напоследак
оставила
,
ил
што
му
је
пркосила
с
колачом
испод
носа
,
гле
,
гле
куцо
бил
?
зграби
уједаред
бебу
,
и
кад
му
је
Драгиња
из
уста
извуче
,
а
оно
главе
нема
.
—
А
јао
бебо
,
а
јао
бебо
.
—
Кад
се
већ
сама
од
себе
стишала
,
молила
је
јецајући
брата
:
немој
баца
казати
бебиној
матери
,
да
јој
је
куца
одгризла
главу
,
немој
баца
њена
ће
мати
плакати
.
И
кад
је
Мирко
казо
да
неће
,
онда
је
ућутала
,
ал
опет
,
кад
год
је
у
целу
и
одгрижену
луткицу
погледала
навек
је
узданула
.
Мирко
избавља
утопљеника
.
Чим
је
Мирко
неколко
залогаји
појо
,
већ
је
сит
био
,
а
и
мала
Драгиња
већ
је
и
на
мртву
и
на
живу
бебу
заборавила
и
отишла
с
’
брацом
аа
чамац
.
Мирко
је
мислио
,
да
је
то
какав
обичан
чун
,
па
да
има
на
врху
крст
бојадисан
,
ал
како
се
зачудио
,
кад
га
је
очима
видио
.
Он
је
мислио
затећи
,
издубљено
дрво
,
а
нашо
читаву
галију
—
те
радости
његове
од
Адама
па
до
оног
дана
,
нико
живи
видио
није
;
ал
није
се
радово
Мирко
што
ће
сада
по
читав
дан
моћи
тумарати
по
води
и
пећи
се
на
оном
жестоком
илијинском
сунцу
.
Јадрило
с
’
иконом
,
изгледало
је
њему
као
иконостас
,
чамчић
му
је
био
храм
,
а
клупица
иза
јадрила
часна
трпеза
,
па
сад
је
мого
он
његову
цркву
одвести
у
најсакривенији
загон
,
па
ту
у
сред
дана
да
га
нико
невиди
,
служити
божију
литурђију
.
Тог
пута
наумио
је
био
да
држи
бденије
јер
је
већ
вече
било
.
Мала
Драгиња
мора
је
отрчати
по
једну
бронзу
и
донети
материн
везен
ћилим
.
—
Мрак
се
већ
почо
полагано
на
земљу
спуштати
,
кад
је
Мирко
у
бронзу
трећи
пут
одзвонио
.
У
цркву
нико
више
није
дошо
,
нег
они
који
су
ту
били
ваљда
што
ни
свештенику
неби
мило
било
кад
би
још
ко
дошо
.
Мирко
огрне
ћилим
место
одежде
.
Мало
еванђелије
увек
је
носио
уза
се
,
и
то
је
стајало
на
престолу
.
У
једну
руку
узме
бео
штап
место
воштанице
,
а
у
другу
узме
мараму
,
веже
на
један
крај
песка
и
то
му
је
кадионица
била
.
Тако
опремљен
стане
испред
јадрила
—
двери
и
јасно
повиче
„
востаните
.
“
Анђели
божији
мотрећи
на
службу
,
коју
чиста
душа
без
златне
одежде
и
сребрне
кадијонице
Богу
принаша
,
устадоше
,
упалише
сваки
своју
—
звезду
и
сложно
одговараше
на
јектенија
,
која
из
сакрушена
срца
детиња
до
престола
вишњег
чисто
,
разговетно
допираше
.
Док
је
Мирко
јектенија
све
по
реду
говорио
,
као
да
је
десет
година
ђаконово
,
мала
Драгиња
,
ако
и
није
знала
шта
јој
братац
говори
,
скрстила
је
најпре
своје
мале
ручице
,
па
је
с
’
вером
мирно
слушала
славенске
молитве
,
ал
кад
је
с
обале
чисто
српски
врисак
чула
,
заборавила
је
за
службу
и
придала
се
да
дозна
ко
то
сад
дречи
.
Врисак
је
све
ближе
и
ближе
долазио
и
већ
је
мала
Драгиња
од
промукла
гласа
све
речи
дочути
могла
:
Ди
су
—
нема
ји
ни
ту
,
ди
су
ти
очи
биле
искочиле
ти
,
кад
су
ти
испред
очију
умакле
.
Кроз
плач
разабраше
се
на
то
ове
слабе
дечије
речи
:
Ја
гедим
,
гедим
,
а
њи
нема
.
—
Па
кад
њи
нема
,
сад
ни
тебе
неће
бити
,
сад
ти
је
то
посљедњи
дан
што
си
чувала
гуске
,
кад
нема
оног
што
се
чува
,
нетреба
ни
онај
,
који
чува
.
—
Немој
ме
браца
бацати
доле
,
моли
се
устрављено
дете
,
немој
браца
мене
ће
ујести
риба
.
—
Сад
ћеш
и
ти
риба
бити
док
те
у
зер
бацим
.
Немој
браца
—
ја
ћу
се
удавати
,
немој
браца
,
моја
ће
мати
плакати
кад
се
ја
удавим
.
Курјак
,
који
месец
дана
ништа
окусио
није
,
смилово
би
се
на
ову
жалосну
детињу
молбу
,
ал
Вук
Страшимиров
сит
свега
,
одгури
је
бесно
с
обале
доле
.
—
А
јао
недај
мати
—
и
у
воду
бућну
поред
чамца
Миркова
,
ко
кад
се
велика
риба
праћне
.
Мирко
ништа
чуо
није
кад
се
дете
Вуку
молило
,
тако
се
у
молитвама
изгубио
био
.
Мала
Драгиња
није
га
смела
испрва
дирати
,
да
је
Бога
непокара
;
ал
кад
је
дете
у
воду
пало
,
вриснула
је
тако
страшно
,
као
да
је
сама
од
горе
падала
„
ето
паде
“
Мирко
се
баш
онда
молио
Богу
за
спасење
они
који
путију
,
који
плове
,
који
су
оплењени
,
који
страдају
ни
криви
ни
дужни
.
—
„
Ко
паде
“
запита
на
вриску
Драгињину
Мирко
.
—
„
Дете
“
—
одговори
она
.
Мирко
се
ома
сети
и
погледа
на
воду
доле
.
Из
воде
искочи
нешто
црно
.
Мирко
пружи
руку
и
увати
га
,
баш
кад
је
наново
,
и
други
пут
доле
пошло
и
Вог
му
даде
те
избави
нејако
дете
,
које
ни
криво
ни
дужно
теде
да
страда
.
Сад
кад
је
дете
из
воде
извуко
,
види
Мирке
да
се
дуго
задржо
,
узме
онесвесћено
дете
на
руке
и
оде
кући
.
—
Ди
си
толико
дијете
,
запита
отац
Мирка
кад
је
кући
дошо
,
ја
сам
се
већ
тео
да
покајем
,
што
сам
ти
чамац
купио
,
а
кад
види
како
шњега
вода
као
с
додоле
цури
,
а
он
се
мало
и
расрди
.
—
Шта
је
то
шта
си
тако
мокар
?
—
Немој
ме
оче
карати
,
ја
сам
се
умокрио
од
ове
мале
девојчице
,
што
је
Вук
у
воду
бацио
,
па
сам
је
ја
из
воде
извуко
.
Немој
отац
да
је
даш
натраг
Страшимиру
—
они
ће
ду
је
тамо
убити
кад
је
нису
могли
удавити
,
немој
отац
ја
ћу
јој
навек
полак
од
мог
јела
давати
.
—
А
ја
ћу
јој
све
оне
моје
колаче
донети
,
јој
и
малу
бебу
да
се
игра
шњом
,
а
ти
ћеш
ми
браца
другу
купити
.
Тако
су
се
отимала
чича
Добренова
деца
,
које
ће
патници
малој
више
добра
учинити
,
а
чича
Добрен
кад
је
видио
ди
на
кревету
у
несвестици
лежи
,
одговорио
је
деци
својој
:
Само
да
Бог
да
,
да
јој
ништа
небудне
,
неће
она
ићи
од
нас
,
ко
једно
од
ови
мали
прими
,
каже
Христос
,
мене
је
примио
.
Наместе
је
само
добро
па
нек
је
мати
протре
и
донесите
мацо
сирћета
да
јој
главу
поквасимо
,
па
ће
пре
доћи
себи
.
Док
је
мати
утопљеницу
трела
,
Мирко
и
Драгиња
нису
се
никуд
макли
.
Прва
Драгиња
опазила
је
знаке
живота
на
њој
.
—
У
,
ено
геди
,
уплашена
од
устрављена
погледа
детиња
,
викнула
је
Драгиња
,
и
теде
за
матер
да
се
сакрије
.
—
Нека
нек
гледи
,
и
треба
да
гледи
чедо
послугу
.
Ја
сам
јој
говорила
:
Та
мани
мамо
,
нетражим
ја
никакве
плате
,
ал
она
је
опет
плакала
,
напослетку
ће
ми
казати
:
Кад
нећеш
ћерко
да
је
узмеш
,
а
оно
Бог
нек
ти
плати
,
нек
ти
се
и
на
детету
твоме
изаспе
милост
његова
,
а
ја
ћу
ову
артију
однети
у
гроб
само
је
недам
Страшимиру
.
Ја
сам
је
већ
тела
да
примим
,
само
да
баба
држи
,
да
ми
је
ма
чим
наплатила
;
ал
опет
помислим
,
што
ће
ми
.
—
Сад
би
видила
што
ће
ти
,
одговори
нешто
забринуто
чича
Добрен
.
Да
си
ту
артију
узела
,
сад
би
тек
срећа
и
моја
и
твоја
савршена
била
;
ал
како
Бог
да
.
Нек
је
име
Господње
благословено
од
сада
до
века
.
У
добру
се
непонеси
.
Од
то
доба
протекло
је
већ
осам
година
.
У
чича
Добреновој
кући
ништа
се
особито
догодило
није
.
Мирко
је
сваке
године
у
исто
време
одлазио
од
куће
и
у
исто
време
долазио
кући
.
Са
сваком
годином
све
је
био
ближе
крају
.
Зрелији
дани
све
су
више
озбиљности
Мирку
донашали
.
Већ
више
није
било
оног
детињастог
сиграња
цркве
и
попе
.
—
Од
несташне
деце
мале
,
већ
су
се
стидљиве
девојчице
извиле
.
—
Кад
је
Мирко
пређе
кући
долазио
,
трчала
је
пред
њега
и
Драгиња
и
Милица
,
па
се
брату
,
једна
с
једне
а
друга
с
друге
стране
о
врат
вешале
.
А
кад
је
Мирко
осму
школу
свршио
,
истрчала
је
пред
њега
и
Милица
и
Драгиња
,
ал
му
се
саме
Драгиња
о
врат
обесила
.
Нико
у
кући
још
није
Милици
казо
,
да
она
није
сестра
Мирку
,
и
опет
јој
се
самој
није
дало
да
туђег
момка
грли
,
а
опет
јој
је
после
,
кад
год
се
на
тај
догађај
сећала
,
жао
било
,
што
га
није
загрлила
:
Та
он
није
туђ
,
ми
смо
из
једне
куће
,
па
какво
је
он
мени
добро
учинио
,
да
њега
није
било
неба
ни
мене
било
,
па
ако
он
помисли
да
га
ја
неволем
;
волем
ја
њега
,
волем
ја
њега
когод
и
Драгиња
,
ја
њега
још
већма
волем
нег
Драгиња
.
То
је
први
пут
,
кад
је
Милица
говорила
о
Мирку
,
а
није
га
брацом
звала
,
а
кад
је
Мирко
другом
приликом
запито
,
зашто
га
брацом
незове
,
сакрила
је
очи
,
па
му
је
стидљиво
одговорила
:
Е
сад
си
ти
већ
господин
,
а
ја
сам
само
проста
девојка
—
Ал
ја
сам
опет
твој
—
одговори
Мирко
.
—
Ти
јеси
,
ал
ја
можда
нисам
твоја
,
шта
ће
господину
паоркиња
,
и
два
бисера
скотрљаше
се
низ
две
румене
руже
.
—
И
моја
је
сестра
проста
девојка
,
тешијо
је
Мирко
,
па
сам
ја
опет
њен
брат
.
Нико
се
нероди
господином
него
постаје
,
па
имал
тај
памети
који
се
стиди
,
што
се
наг
роди
,
тако
би
и
ја
био
луд
,
кад
би
се
стидио
они
,
који
су
ме
родили
,
и
који
су
се
моји
назвали
,
ма
они
кому
драго
били
.
Неможе
свако
бити
велик
господин
и
богатлија
какав
би
тео
,
ал
може
бити
добар
и
поштен
.
Ово
двоје
вреди
више
нег
сва
господства
и
богатства
.
Ма
у
какву
немилост
дошо
човек
,
нико
му
поштење
и
доброту
немож
одузети
.
Само
буди
навек
така
,
кошто
си
досад
била
,
па
ћеш
у
очима
честити
људи
вредити
више
нег
она
,
коју
су
у
свилу
повијали
,
па
је
после
бисером
и
драгим
камењем
обасули
а
поштење
јој
одузели
.
Поштење
је
драги
камен
,
који
светли
једнако
и
у
дану
и
у
ноћи
а
без
њега
злато
и
све
друго
,
само
су
шарене
џиџе
,
у
које
се
тек
луда
деца
заблену
.
Ако
баш
оћеш
,
а
и
добро
би
било
,
ја
ћу
тебе
и
Драгињу
научити
читати
и
писати
.
Нисте
теле
у
школу
да
идете
,
видиш
сад
,
ко
незна
читати
,
тај
је
слеп
код
очију
,
а
ко
незна
писати
,
тај
је
богаљ
у
руци
и
кад
му
је
најздравија
рука
,
јер
за
најлакши
посо
мора
молити
другог
.
Још
није
доцкан
,
само
ћете
морати
мало
пријонути
.
Ома
тог
дана
даду
се
и
ђаци
и
учитељ
за
послом
.
—
Колико
је
с
вољом
учитељ
учијо
,
толико
су
већма
ђаци
примали
.
За
недељу
дана
,
већ
су
своја
имена
написати
знали
,
и
да
негледе
на
прегледалицу
.
За
месец
дана
,
знали
су
сасвим
чисто
и
разговетно
написати
,
штогод
је
Мирко
диктиро
.
Те
радости
,
кад
је
Милица
по
писму
разговарала
се
с
Мирком
за
Драгињу
,
а
ова
незна
да
се
о
њој
говори
,
ма
да
им
у
очи
и
у
уста
гледи
.
Но
још
каква
је
радост
била
,
кад
је
на
клупи
,
на
дрвету
,
на
зиду
дигод
се
писати
дало
,
своје
име
рашчитати
научила
.
Још
пре
годину
дана
писо
је
то
Мирко
,
па
је
Милица
поред
тог
,
ко
поред
ма
какви
други
резотина
пролазила
.
Сад
опет
,
сад
је
те
резотине
сваки
дан
прочитавала
,
ил
да
незаборави
читати
своје
име
,
ил
што
је
из
ти
резотина
друго
шта
ишчитавала
.
Другог
месеца
научила
су
оба
ђака
,
сасвим
лепо
полагано
читати
.
Кад
је
Мирко
у
богословију
полазијо
,
највише
је
опомињо
своје
ђаке
да
му
пишу
:
да
незабораве
—
да
му
пишу
.
—
Ал
кад
ја
незнам
какоћу
—
оћу
рећи
,
не
нам
штаћу
,
одговорила
му
је
Милица
.
—
Пиши
—
како
незнаш
какоћеш
,
како
незнаш
штаћеш
,
па
и
то
ће
мени
мило
бити
.
—
Нека
браца
,
нек
она
незна
шта
ће
,
ни
какоће
,
ја
ћу
ти
и
за
мене
и
за
њу
писати
,
придоа
Драгиња
.
Три
је
дана
како
је
Мирко
у
богословији
,
а
већ
је
дваред
ишо
на
пошту
,
па
пито
имал
на
њега
какво
писмо
.
Већ
је
два
,
три
писма
добио
,
и
опет
је
на
пошту
одлазијо
и
пито
имал
на
њега
каква
писмо
.
Писма
што
ји
је
добио
,
била
су
од
његови
пријатеља
,
ал
он
је
и
дотле
добиво
писма
од
њи
.
Друго
неко
писмо
,
што
је
он
ко
на
угљевљу
чеко
никако
недолази
.
Већ
се
боме
и
срдити
морао
—
кад
му
у
тај
пар
донесе
писмоноша
једно
писмо
.
На
атресу
стајало
је
:
„
Моме
слатком
браци
Мирку
,
богословцу
у
К
“
—
А
кучке
мале
,
једва
једанпут
.
—
Писмоноша
се
чуди
,
да
се
може
човек
тако
радовати
писму
у
ком
напред
зна
,
да
новаца
нема
,
ал
како
му
би
,
кад
му
Мирко
за
његову
послугу
три
шестака
даде
.
Чисто
човек
да
посумња
,
дал
је
тај
младић
при
себи
,
та
он
толико
недобија
,
ни
кад
ком
„
грађану
“
писмо
с
иљаду
сребра
однесе
.
Лагано
,
тако
лагано
,
као
да
ће
што
из
њега
излетити
,
отваро
је
Мирко
сестрино
писмо
—
ако
ту
и
њено
није
нашто
онда
и
ово
отварам
—
ал
Боже
мој
,
какав
сам
ја
брат
,
моја
сестрица
морала
би
бризнути
у
плач
,
да
види
како
јој
њено
нисмо
отварам
,
но
небој
се
селе
моја
,
браца
тебе
још
нако
исто
воле
,
ти
си
навек
његова
сестрица
јединица
,
та
ја
њу
неволем
ко
тебе
—
ја
је
волем
,
волем
је
когод
—ал
другчије
нег
тебе
.
—
„
Сладки
браца
!
Имам
ти
пуно
писати
.
У
нашој
кући
никад
боље
.
Овце
нам
се
изјагњиле
,
тако
лепо
,
као
дасмо
наручили
—
скоро
се
свака
друга
облизнула
,
кравуша
моја
отелила
је
сасвим
шарено
теле
,
чича
каже
да
је
то
швајцарско
.
Крмача
нам
се
опрасила
,
мачка
омацила
кукуруза
набрали
смо
толико
,
да
немамо
ди
да
сипамо
,
па
још
да
видиш
како
се
кокају
добро
,
док
пође
чича
теби
,
баш
ће
мо
ти
укокати
једно
решето
.
Били
смо
у
селу
у
сватови
.
Е
ту
што
смо
се
провели
,
само
да
си
био
,
ал
боже
мој
,
кад
ће
већ
једаред
те
твоје
школе
изаћи
,
сви
се
већ
твоји
парњаци
поженише
,
а
ти
још
ни
једном
ни
си
био
у
сватови
.
Сви
смо
здрави
ко
јелени
,
само
нам
нешто
Милица
џоња
,
од
кад
си
ти
отишо
,
ваљда
јој
је
жао
,
ди
се
друге
удају
.
Да
јест
,
умал
што
и
ми
нисмо
имали
сватова
.
Долазио
један
велик
газда
,
па
иско
Милицу
,
а
она
ни
да
изађе
,
него
се
завукла
па
плачи
,
да
се
и
мени
ражалило
,
па
сам
и
ја
плакала
.
Чича
неда
ни
рећи
да
се
она
још
сад
удаје
;
ал
она
му
неверује
,
па
чуј
још
браца
,
шта
ова
лепа
будала
мени
каже
.
Ја
нећу
ни
за
ког
другог
—
ал
Мирко
је
господин
—
има
он
лепши
и
богатији
фрајли
,
нег
што
сам
ја
рита
паорска
.
—
Иди
лудо
једна
,
ди
би
још
сестра
за
брата
пошла
,
та
ти
си
Мирку
сестра
од
тетке
,
зар
тетка
Криста
није
Чичина
сестра
,
па
немој
браца
ни
слушати
даље
,
шта
та
луда
булазни
,
нисам
ја
,
вели
,
ни
теби
ни
Мирку
сестра
.
О
Боже
!
шта
још
неће
бити
на
овом
свету
,
а
и
Чича
,
канда
се
договорио
шњоме
,
и
он
пре
негди
смејо
се
,
па
каже
,
јел
снао
моја
,
оћеш
ми
и
онда
ноге
прати
,
кад
попадија
буднеш
,
још
да
ми
попадија
ноге
пере
—
па
шта
,
шта
се
ти
Драгиња
смејеш
,
биће
она
још
боља
попадија
него
друга
,
зна
и
она
читати
и
писати
,
а
шта
више
оне
шмизле
господске
знаду
,
ха
,
ха
,
ха
,
жено
јел
ти
повољи
она
.
Иди
,
немој
ћаскати
тако
,
каже
му
мати
,
зар
те
није
срамота
од
детета
.
Ја
досад
,
никад
нисам
држала
,
да
нам
Милица
није
сестра
,
ал
боме
ако
је
тако
,
жури
се
браца
с
твојим
школама
,
оћу
ја
да
идем
у
сватове
.
Они
сватови
,
кад
није
чича
дао
Милицу
,
искали
су
мене
,
ал
чича
им
је
дао
—
шипак
.
Буди
нам
здрав
,
сви
те
поздрављамо
твоја
сестрица
Драгиња
.
“
У
Драгињином
писму
било
је
друго
једно
писамце
.
Споља
ништа
није
написано
било
,
а
унутри
стајало
је
ово
:
Немој
се
срдити
,
незнам
шта
ћу
ти
писати
.
Од
кад
си
ти
од
куће
отишо
,
све
ми
је
нешто
празно
,
богами
,
незнам
шта
да
та
пишем
,
ал
немој
се
молимте
срдити
.
Твоја
ти
већ
знаш
,
ко
ти
је
казо
,
да
незна
шта
ће
писати
.
Да
чудне
разлике
измеђ
овог
и
оног
писма
,
оде
нит
се
зна
ко
пише
ни
коме
пише
,
и
опет
чуда
нечувена
,
опет
је
Мирку
ово
писамце
много
више
казало
,
него
сво
онолико
сестрино
преповедање
,
казало
му
је
да
је
истина
,
што
му
сестра
наказива
,
казала
му
је
оно
,
што
он
најволије
знати
да
га
Милица
воле
.
Ниједно
дете
,
кад
га
обуку
у
шарене
аљине
,
па
му
припашу
дрвену
сабљу
,
неби
могло
охолије
ићи
него
што
је
од
то
доба
Мирко
.
Од
учтива
разговорна
момка
,
наједаред
постаде
нека
поношљива
ћуталица
—
тако
је
бар
Мирко
у
очима
варошки
госпођица
изгледо
.
Ал
није
Мирко
био
такав
.
Није
се
он
никад
у
срећи
поносио
.
Кад
човека
с
добром
претоваре
,
он
се
збуни
,
па
незна
куда
ће
шњиме
,
ал
кад
се
мало
разабере
,
он
је
опет
онај
исти
,
који
је
и
био
.
Није
прошло
два
три
дана
,
а
већ
су
се
саме
госпођице
кајале
,
што
су
тако
криво
судиле
.
„
Та
није
он
такав
,
добар
је
он
момак
,
кога
је
он
још
кадгод
увредио
.
“
И
зајиста
многе
су
се
госпођице
зарадовале
промени
Мирковој
;
јер
у
читавој
вароши
,
није
било
ни
једни
врата
девојачки
,
која
би
се
пред
њим
затворила
,
ниједног
оца
није
било
,
који
се
неби
поно
,
кад
би
му
такав
ђувегија
у
кућу
дошо
.
Као
што
се
ђаци
обрадују
свецу
кад
у
радњи
дан
падне
,
тако
се
радоваше
госпођице
,
кад
им
је
Мирко
у
друшто
долазио
,
а
и
како
неби
,
кад
је
Мирко
био
леп
,
смеран
,
научен
и
богат
.
Ал
тога
се
сирота
Милица
и
бојала
:
Камо
среће
,
говорила
је
она
толико
пута
сама
себи
,
да
је
туђе
овце
чувао
,
ил
да
је
пуки
надничар
,
ја
би
шњиме
сваки
терет
делила
,
ал
би
бар
његова
била
.
После
се
опет
кајала
,
што
тако
што
говори
.
О
мене
луде
,
он
ме
је
од
смрти
избавио
,
а
шта
му
ја
желим
,
да
се
пати
и
зноји
читава
века
за
туђе
добро
.
Мене
је
његов
отац
одранио
ко
своје
рођено
дете
,
па
шта
да
и
њему
сад
под
старост
желим
,
да
се
пребија
од
немила
до
недрага
.
О
куд
би
ми
се
душа
дела
.
Немој
боже
слушати
моје
лудо
срце
подај
боже
чича
Добрену
свака
блага
изобиља
,
Мирку
чувену
и
виђену
госпођу
,
а
мене
,
мене
боже
прими
,
да
ми
срце
непукне
,
кад
то
доживим
.
У
злу
се
непоништи
.
Друго
писмо
,
што
је
Мирку
Милица
писала
већ
је
невесело
било
.
Она
му
је
писала
како
је
она
стара
код
Страшимира
,
што
је
њу
навек
држала
и
миловала
,
кад
је
она
у
Страшимировој
кући
била
,
умрла
.
У
писму
је
напоменула
,
како
свет
говори
,
да
је
Страшимир
ту
бабу
удавио
„
Од
како
,
је
,
вели
,
Вука
нестало
,
од
то
доба
омразио
је
Страшимир
и
на
себе
,
пропио
се
,
и
у
пићу
,
каже
,
да
је
учинио
то
страшно
дело
.
“
Кад
је
Мирко
у
шестој
школи
био
,
онда
је
дао
Баћа
Страшимир
свога
Вука
у
солдате
.
Ту
се
тек
може
до
новца
и
славе
доћи
,
говорио
је
Страшимир
Вуку
,
зар
је
један
,
што
је
од
пљачке
посто
спаија
,
иди
синко
,
ту
је
благо
,
које
те
само
чека
да
га
узмеш
,
а
немораш
га
сам
ковати
.
Вук
је
отишо
да
будне
јунак
,
ал
тешко
оном
сваком
јунаку
,
који
неслуша
свога
старијега
.
Вук
није
научио
никог
слушати
,
а
солдату
свако
заповеда
Није
прошло
на
месец
дана
,
а
већ
је
Вук
кући
побего
био
.
Тога
пута
одно
га
је
отац
у
компанију
,
ал
опет
нису
га
могле
мимоићи
двадесет
и
пет
.
Кад
је
други
пут
одбего
,
већ
су
га
за
дезертирца
прогласили
,
и
ма
да
се
опет
сам
вратио
,
затворили
су
га
да
причека
док
се
шибе
у
сирћету
неодкиселе
.
Одатле
утекне
—
и
никад
га
више
.
Баћа
Страшимир
,
кад
је
видио
,
шта
ће
му
од
сина
бити
,
пропио
се
,
и
још
је
гори
посто
нег
што
је
био
.
Месец
дана
после
тога
,
пише
Драгиша
Мирку
,
да
је
Миличина
мати
од
врућице
умрла
.
Свисмо
плакали
за
њом
,
ал
Милица
није
знала
шта
је
доста
,
тела
је
да
скочи
у
раку
за
матером
,
да
је
ми
нисмо
придржали
.
Пиши
јој
браца
што
пре
,
да
је
утешиш
.
И
чичи
није
нешто
најбоље
,
ал
добар
је
Бог
.
Протекло
је
од
то
доба
,
доста
воде
Дунавом
,
још
недељу
дана
па
је
ту
и
свети
Илија
.
Ниједан
се
богослов
није
толико
радово
распусту
,
ко
Мирно
,
ал
и
ни
за
једним
нису
толико
у
вароши
жалили
ко
за
њим
.
Дигод
је
дошо
,
свуда
му
говорише
:
Још
мало
па
ће
те
нас
оставити
,
и
питаше
га
дал
му
је
жао
.
Мирко
већ
није
воло
што
му
толико
о
жалости
говоре
.
Он
је
знао
да
од
смеја
до
плача
нема
само
један
тренут
,
па
ако
нико
није
кадар
жалост
дозвати
,
а
она
може
и
незвана
доћи
.
„
Далеко
јој
лепа
кућа
,
свакој
жалости
,
“
одговаро
је
Мирко
кад
га
питаше
дал
га
је
жао
,
ал
боме
сутра
дан
види
Мирко
,
да
јој
кућа
није
даље
од
чича
Добренове
у
Добреновци
.
13
.
Јулија
донесе
писмоноша
Мирку
једно
писмо
.
На
писму
био
је
црн
печат
.
Писмоноша
није
ни
чеко
да
му
Мирко
што
плати
,
ма
да
је
преко
читава
писма
црвеном
оловком
10
написано
било
,
него
ома
оде
даље
.
Писмо
је
писала
Милица
.
„
Љубљени
Мирко
!
“
Мирку
уједаред
сину
сунце
,
а
тицо
мала
,
тако
се
вара
,
с’поља
црн
печат
,
а
унутра
певаш
баш
нако
како
ја
волем
.
Сад
више
нисам
браца
,
нисам
ни
господин
,
а
пређе
у
писму
наслова
није
ни
било
,
ал
да
видим
шта
је
даље
.
„
Сам
Бог
мора
да
је
на
мене
омрзо
,
кад
је
моју
луду
жељу
саслушао
.
Ја
сам
се
бојала
да
сам
ја
мала
спрам
тебе
,
па
сам
се
срдила
на
Бога
,
што
није
дао
,
да
си
чобан
ил
надничар
туђ
,
само
да
се
могу
надати
да
ћу
бити
твоја
,
а
нисам
ни
мислила
,
да
ја
с
тим
желим
од
Бога
,
да
твој
отац
,
који
ме
је
одранио
,
осиромаши
,
нисам
,
веруј
ми
Мирко
нисам
,
тако
ми
моји
очију
нисам
,
ако
ми
ти
нећеш
веровати
,
да
нисам
крива
,
ја
ћу
скочити
у
воду
,
па
кад
и
трећи
пут
горе
искочим
,
ти
ме
гурни
оном
истом
руком
,
којом
си
ме
из
ње
извуко
,
ја
ништа
друго
незаслужујем
;
ал
опет
нисам
ја
крива
,
кажи
и
ти
Мирко
,
само
ти
кажи
да
нисам
крива
.
“
Ниси
,
да
боме
да
ниси
,
одговори
смејући
се
Мирко
,
а
сам
је
знао
да
му
неће
нико
одговора
чути
.
Смејо
се
,
а
сам
је
знао
,
да
од
смеја
до
плача
нема
само
један
тренут
,
смејо
се
јер
није
ни
слутио
на
зло
.
»
Ја
нисам
крива
.
Нисам
ја
то
тако
мислила
,
кошто
је
Бог
разумо
,
ал
све
и
ако
оће
моју
луду
жељу
да
испуни
,
шта
сте
ви
ту
криви
!
?
о
Боже
!
та
читав
свет
виче
на
Страшимира
,
па
зар
ти
сам
који
све
знаш
,
незнаш
ко
је
Страшимир
—
зар
нису
сузе
оне
добре
душе
,
што
га
је
под
свој
кров
примила
,
а
он
је
у
дивљем
беснилу
удавио
—
зар
нису
те
сузе
испричале
теби
сва
страшила
Страшимирова
,
него
си
још
пустио
,
да
се
рог
нечастивог
диже
—
ал
чуј
молим
те
Мирко
:
Ја
нисам
крива
,
ја
сам
онда
само
казала
,
да
би
волела
,
да
нема
ти
школа
на
свету
—
ал
сам
се
ома
покајала
,
чим
си
ти
мени
оно
писо
—
ја
сам
се
молила
Богу
наново
,
да
неслуша
на
оне
моје
луде
речи
,
ја
сам
му
говорила
:
Боже
ја
рекла
,
ја
одрекла
,
било
па
није
,
ал
његова
је
воља
друкчије
тела
,
веруј
ми
Мирко
,
само
је
божија
воља
,
та
ти
и
сам
,
знаш
да
је
тако
,
ти
си
говорио
,
да
си
ти
у
богословије
учио
:
да
све
што
бива
Богом
бива
,
веруј
ми
Мирко
тако
ти
богословије
твоје
,
нисам
ја
крива
.
Кад
је
покојна
старка
сарањена
,
нађе
онај
обешењак
ону
артију
,
што
ја
баба
мојој
матери
давала
.
Тамо
је
стајало
,
како
је
бабином
старцу
,
покојни
грк
Јову
много
новаца
дужан
,
и
да
чича
Добрен
за
грк
Јову
добар
стоји
.
Страшимир
већ
одавна
мрзи
на
нашу
кућу
,
па
сад
науми
да
нам
се
освети
,
и
да
артију
адвокату
.
Адвокат
нарачуна
интерес
на
интерес
—
и
ти
нећеш
веровати
,
ти
неможеш
веровати
;
ал
ми
нисмо
више
у
нашој
кући
,
по
твом
рођеном
добру
шири
се
наш
најгрђи
злотвор
,
онај
покор
Страшимир
,
а
ми
,
ми
се
пребијамо
по
туђој
кући
у
Добреновци
—
милостиви
ил
како
ли
ћу
казати
,
ал
јест
Бог
је
милостив
,
он
се
смилово
на
добро
срце
нашег
оца
,
он
није
дао
да
својим
очима
мора
гледати
,
како
му
се
злотвор
смеје
—
он
га
је
примио
у
вечно
насеље
,
узо
му
је
кућу
,
коју
може
и
вода
оборити
и
ватра
спалити
и
ветар
срушити
,
и
населио
га
је
у
дом
свој
,
ди
нема
ни
болести
ни
плача
,
ни
уздисаја
,
него
је
живот
бесконачан
.
Чича
Добрену
је
Бог
то
добро
учинио
,
што
му
није
дао
да
својим
очима
своје
зло
гледи
,
чича
Добрен
је
пре
умро
,
нег
што
му
је
Страшимир
добро
преото
,
ал
да
је
после
тога
било
,
чича
Добрен
неби
зацело
умро
,
ја
би
га
молила
:
немој
да
умреш
добри
оче
,
ја
ћу
другом
прести
и
ткати
,
па
ћу
те
ранити
,
немој
да
умреш
,
Страшимир
ће
мислити
,
да
немаш
шчим
живити
,
па
си
зато
умро
.
И
ти
би
га
тако
молио
,
и
Драгиња
и
она
би
га
молила
,
нас
троје
би
га
молили
,
и
он
неби
мого
умрети
,
кад
би
видио
како
га
ма
лепо
молимо
;
ал
ја
незнам
како
ћу
казати
,
он
,
кад
је
пежо
вавек
је
говорио
:
све
је
добро
како
Бог
нареди
.
Он
нам
је
преповедо
,
како
се
један
човек
итно
некуд
преко
шуме
путово
,
а
киша
и
ветар
му
сметаше
путу
.
Он
се
на
то
љутио
,
ал
то
је
баш
на
његово
добро
било
;
јер
дивљак
кад
је
одапо
стрелу
на
путника
,
ветар
је
у
страну
отеро
.
Немојте
плакати
,
тешио
нас
је
чича
Добрен
,
можда
Бог
оће
,
да
ме
уклони
са
света
,
да
ме
стрела
каква
неудари
.
Ми
ти
нисмо
тели
писати
,
да
је
отац
умро
,
да
ти
што
небудне
од
грдне
жалости
;
ал
сад
смо
морали
да
неодеш
зверу
међу
нокте
;
ти
неби
знао
,
па
би
отишо
нашој
кући
,
а
Бог
зна
чим
би
те
Страшимир
дочеко
.
Дођи
у
Добреновце
.
Ми
смо
у
кући
код
једне
старе
удовице
,
ал
немој
се
бринути
,
нас
три
ће
мо
испредати
,
па
ће
мо
ти
шиљати
новаца
да
свршиш
школе
,
и
онда
ће
опет
Бог
дати
да
нам
добро
будне
,
покојни
чича
,
кад
је
тео
да
издане
,
поздравио
те
је
да
се
небринеш
,
па
је
казо
:
рецте
му
Бог
ће
дати
па
ће
добро
бити
,
па
небој
се
наше
сунце
огрејано
,
Бог
ће
дати
па
ће
добро
бити
.
Небо
са
свима
анђелима
божијим
,
земља
са
свим
светом
њеним
,
пако
са
свима
ђаволима
његовим
,
неби
остали
на
миру
,
да
је
Вука
Страшимирова
тако
што
десило
,
ал
Мирко
никог
кривио
није
.
Жао
му
је
било
добра
оца
свога
,
сузе
су
му
текле
ко
кад
се
извор
отвори
,
ал
то
је
био
излив
ожалосћена
а
не
гњевна
срца
.
„
Као
што
Бог
оће
тако
бива
,
воља
твоја
Боже
а
не
моја
.
“
Жалост
за
честитим
родитељем
,
навукла
је
лако
бледило
на
румено
лице
Мирково
,
а
многи
се
развеселише
томе
.
Оном
,
који
је
сваком
ко
брату
угађо
,
који
је
најслађи
залогај
свој
сиромаку
делио
,
нађоше
сада
многа
осветљива
срца
,
толико
мане
.
„
Тако
му
и
треба
,
сад
ће
мо
га
видити
.
Нико
му
пређе
није
раван
био
,
дизо
је
главу
,
мислиш
с
’
неба
је
сишо
,
а
што
је
кадгод
пружио
коме
штогод
,
чинио
ја
само
,
да
му
се
руги
чуде
и
да
га
фале
,
видиће
мо
како
ће
му
сад
нос
стојати
.
“
—
Ал
није
се
Мирко
у
злу
поништио
,
за
оног
,
који
се
на
Бога
ослања
никад
зла
и
нема
;
јер
Бог
је
спасење
онима
,
који
се
уздају
у
њега
.
Није
Мирко
жалио
изгубљено
благо
,
јер
зна
Бог
путове
добри
.
У
време
љуто
неће
се
они
постидити
,
а
у
време
глади
сити
ће
бити
;
они
ће
насљедити
земљу
,
који
га
благосиљају
,
а
они
ће
се
са
земље
истребити
који
га
грде
.
Добар
човек
једно
мисли
а
зли
друго
раде
.
Мирко
је
,
које
помоћу
своји
,
које
отуд
,
што
је
учио
млађе
,
свршио
богословију
.
Његови
већ
напред
уживаше
,
како
ће
бити
,
кад
Мирко
свештеником
постане
.
Чим
се
прва
добра
парохија
упразни
,
мислише
они
,
то
је
Миркова
.
Та
од
Мирка
у
његово
доба
,
боља
богословца
није
било
.
То
су
сви
учитељи
његови
говорили
,
а
свети
отац
Митрополит
признао
је
да
је
тако
.
—
Сад
им
је
само
требало
,
да
се
спреме
,
како
ће
се
ко
родбина
попина
понашати
.
Несташна
Драгиња
већ
је
намештала
,
кака
јој
мата
неће
бити
више
„
сеш
Ева
“
него
„
стара
„
госпоја
“
а
Милица
„
милостива
госпођа
“
.
„
Ју
па
ко
ће
онда
свама
.
“
Миркова
мати
као
да
се
мало
и
расрдила
на
подсмејавање
ћерино
:
Да
,
да
,
брбљушо
једна
,
и
биће
Милица
милостива
госпођа
;
зар
има
милостивија
срца
од
ње
,
зар
је
прошо
који
просјак
да
му
није
тела
уделити
,
па
колко
си
је
пута
и
сама
видила
да
плаче
,
кад
каква
патника
види
.
—
Па
немој
се
ни
ти
мати
ома
срдити
,
па
и
ја
ћу
бити
фрајлица
,
ево
гле
,
како
ћу
и
ја
изгледати
,
док
успијем
уста
,
ко
капетанова
фрајла
Анка
.
Када
се
једаред
Миркова
мати
у
лепој
жељи
сасвим
заборавила
,
па
већ
као
појкина
мати
,
комшиници
говорити
почела
,
Мирко
се
насмејао
.
Благо
теби
мати
,
кад
ти
тако
мало
треба
.
Зец
у
пољу
а
ражањ
се
спрема
.
Ти
још
незнаш
,
како
је
тешко
сирома
ђаку
попом
постати
,
па
ако
је
добар
још
теже
иде
.
Ја
сам
то
све
досад
од
тебе
тајо
,
нисам
те
тео
жалостити
,
ал
сад
ти
морам
казати
:
Данас
ко
оће
попа
да
будне
мора
—
ил
сам
имати
новаца
да
купи
парохију
,
ил
узети
ону
,
која
има
новаца
каква
му
драго
она
била
.
—
Друго
.
Мора
бити
попин
син
,
и
онда
наслеђује
очину
парохију
.
—
Треће
.
Мора
узети
попину
ћер
и
онда
добија
парохију
у
мираз
.
У
оба
два
случаја
владика
недобија
новаца
,
него
се
задовољава
са
клечањем
и
сузама
оца
ил
таста
.
—
Четврта
.
Мора
бити
рођак
владикин
ил
ког
дворјана
и
онда
добија
парохију
гратис
—
забадава
.
Ја
новаца
немам
,
а
ако
би
узо
ону
,
која
има
,
шта
ће
рећи
Милица
.
—
Не
синко
,
ма
никад
амантије
невидио
на
себи
,
ти
нећеш
Милицу
оставити
,
покојни
би
отац
у
гробу
се
заплако
,
кад
би
отишла
Милица
,
да
му
се
на
тебе
потужи
,
а
она
брајко
неби
