,али
никад
да
им
се
не
примичу
тако
близу
да
би
их
когод
из
кола
могао
осетити
.
Само
то
је
био
изнимак
,
иначе
све
је
удешено
онако
како
се
у
писму
препоручивало
.
У
први
понедељак
,
тако
око
9
часова
у
вече
,
из
двора
изађу
затворена
кола
с
неупаљеним
фењерима
,
са
спуштеним
црним
завесама
изнутра
,
а
у
колима
седео
је
кнез
Мутимир
и
његов
верни
ађутант
Заре
.
Обојица
су
били
у
црним
дугим
огртачима
,
а
и
сва
друга
одећа
била
им
је
црна
,
па
су
црне
биле
чак
и
саме
рукавице
.
У
допуну
свега
још
су
обојица
имали
на
лицу
по
црну
маску
,
пошто
је
писмо
и
то
захтевало
.
По
уговору
,
кола
стану
у
по
кестенове
алеје
,
а
одмах
затим
чу
се
у
два
маха
тихо
звиждање
.
Кнез
се
прену
.
Он
сам
није
знао
зашто
,
али
ова
два
тиха
звиждања
,
која
као
да
су
се
дозивала
кроз
мрак
,
пробудише
у
њему
осећаје
некаква
чудна
сујеверна
страха
.
Он
стиште
Зара
за
руку
и
прошапута
му
:
—
Како
би
било
да
се
вратимо
?
—
Ах
,
молим
вас
,
какав
повратак
?
поче
Заре
али
немаде
кад
довршити
;
на
десном
прозору
на
колима
чу
се
тихо
куцање
и
неки
шапат
,
који
се
у
колима
није
могао
разабрати
.
Заре
се
наже
преко
кнеза
и
отвори
врата
на
колима
.
Црна
прилика
крочи
с
поља
и
уђе
у
кола
,
пипајући
у
мраку
где
ће
сести
.
Кнез
је
понуди
да
седне
комотно
,
уверавајући
је
да
има
доста
места
,
и
показујући
седиште
руком
.
Кола
кретоше
.
Кнез
упита
куда
?
Црна
прилика
одговори
да
је
кочијашу
већ
издата
наредба
.
На
томе
се
разговор
пресече
.
Сваки
се
удуби
у
своје
рођене
мисли
.
Кнез
Мутимир
старао
се
да
се
сети
ко
је
ова
загонетна
личност
,
јер
по
гласу
чинило
му
се
као
да
је
познаје
.
Али
личност
му
никако
није
долазила
на
ум
и
он
брзо
напусти
то
размишљање
.
Затим
узе
пазити
с
каквом
брзином
иду
кола
и
трудио
се
да
онако
у
мраку
погоди
у
коме
се
правцу
крећу
.
На
једанпут
му
се
учини
да
коњи
успорише
свој
ход
.
И
заиста
,
после
неколико
тренутака
кола
се
кретаху
приметно
лакше
и
све
лакше
и
лакше
,
док
најпосле
не
стадоше
.
—
Што
стаде
?
упита
кнез
.
—
Стигли
смо
—
примети
црна
прилика
.
—
Зар
тако
близу
,
чудио
се
кнез
.
—
Тако
,
потврди
црна
придика
и
искочи
из
кола
.
Изађоше
и
остали
.
Црна
прилика
рече
кочијашу
да
крене
мало
на
више
,
па
на
једно
педесет
шесет
корачаји
да
стане
под
какав
багрем
и
ту
да
чека
.
Затим
шчепа
под
мишку
с
једне
стране
кнеза
с
друге
Зара
и
енергично
их
повуче
напред
.
И
Заре
и
Мутимир
старали
су
се
да
разазнаду
месност
и
да
погоде
где
су
.
Ишли
су
поред
дугачке
осниске
куће
.
Затим
повише
у
лево
,
уђоше
у
тесан
сокачић
,
уђоше
у
једну
отворену
авлију
и
црна
прилика
поведе
их
једном
осветљеном
прозору
,
на
који
куцну
;
врата
се
изнутра
отворише
и
гости
уђоше
,
али
у
соби
не
бејаше
никога
.
Црна
придика
пружи
кнезу
столицу
да
седне
,
извини
се
да
ће
сад
доћи
и
штуче
напоље
.
Читав
сахат
чекала
су
овде
ова
двојица
,
а
црна
прилика
још
се
не
врати
.
У
томе
чекању
отворише
се
полако
задња
врата
на
соби
.
Висока
,
средовечна
жена
,
гледајући
преда
се
,
ћутећки
уђе
у
собу
,
спусти
на
сто
пред
кнеза
послужавник
с
боцом
вина
и
три
чаше
,
па
се
опет
полако
удали
,
не
говорећи
ни
речи
,
и
не
дижући
поглед
.
Кнез
загледа
у
сахат
.
Било
је
десет
и
по
часова
.
Њему
је
већ
постајало
досадно
ово
чекање
.
-
Где
смо
ми
ово
?
Јамачно
у
каквој
обичној
звониградској
страћари
.
Зар
овде
бајаги
каква
тајна
дружина
да
држи
своје
скупове
?
Заре
не
одговори
ништа
.
Он
само
слеже
раменима
и
продужи
ћутати
.
Кнез
се
протегли
,
зену
досадно
и
маши
се
за
флашу
с
вином
.
—
Да
окушамо
бар
какво
им
је
ово
вино
.
Кнез
нали
чашу
и
диже
је
према
свећи
.
Лепо
,
бистро
вино
искрило
се
у
чаши
у
пријатној
рубин
боји
,
бацајући
кнезу
на
руку
лепу
црвену
сенку
.
Кнез
прво
сркну
,
па
онда
искапи
чашу
.
—
Дивно
вино
!
рече
он
и
показа
Зару
руком
да
се
на
њега
угледа
.
Заре
ћутећки
даде
главом
одречан
знак
.
-
Шта
!
Да
се
не
бојиш
мађија
?
рече
кнез
и
нали
себи
другу
чашу
.
—
О
,
то
не
,
господару
!
—
Па
?
—
Не
пије
ми
се
.
Кнез
искапи
и
другу
чашу
.
У
томе
се
спољна
врата
нагло
отворише
.
У
собу
брзо
уђе
црна
прилика
,
извини
се
у
две
три
речи
што
се
толико
задржао
и
позва
кнеза
и
његова
пратиоца
да
пођу
.
Опет
се
нађоше
у
уској
,
мрачној
улици
.
Ишли
су
њоме
по
дуже
.
Кнезу
је
падало
у
очи
да
нигде
не
сретају
живу
душу
,
а
још
није
било
11
часова
.
Из
уске
удице
повише
у
другу
ширу
,
а
из
ње
убрзо
изађоше
на
сокак
,
који
је
кнез
Мутимир
са
свим
добро
познавао
.
То
је
била
гробљанска
улица
.
Пређоше
преко
те
улице
и
упутише
се
право
високој
капији
,
која
је
водила
у
гробље
.
—
Ово
је
гробље
?
рече
кнез
.
—
Гробље
,
одговори
шапатом
црна
прилика
.
—
Па
зар
овде
?
—
Овде
!
У
томе
дођоше
до
капије
.
И
велика
колска
и
мала
пешачка
капија
била
је
затворена
.
Али
црна
прилика
показа
кнезу
крај
капије
две
одваљене
даске
на
плоту
и
рече
му
,
да
ће
туда
проћи
,
па
прва
и
прође
.
Кнез
прође
за
њом
,
а
за
њим
уђе
и
Заре
.
Сад
се
сва
тројица
нађоше
у
црквеној
авлији
,
управо
у
гробљу
,
пошто
се
црква
св
.
Марка
,
у
чијој
су
порти
били
,
могла
сматрати
као
проста
гробљанска
капела
.
Црна
прилика
пође
напред
и
рече
кнезу
,
да
иде
за
њим
и
да
се
ни
чему
не
чуди
и
да
ни
од
чега
не
преза
,
што
буде
видео
или
чуо
.
Пођоше
сва
тројица
.
У
лево
је
остајао
отворен
пут
,
али
црна
прилика
поврте
у
десно
,
и
заиђе
међу
гробове
и
гробничке
ограде
.
Сад
су
ишли
полако
,
и
црна
прилика
морала
се
сваки
час
окретати
да
прошапуће
кнезу
:
„
Овуда
,
овуда
!
Држите
у
лево
!
...
.
Обиђите
удесно
!
...
Пазите
!
Овде
је
плоча
.
“
Пипајући
и
придржавајући
се
за
ограде
,
кнез
је
ишао
полако
.
Ноћ
је
била
без
месеца
,
али
не
са
свим
мрачна
.
Предмети
се
нису
могли
јасно
видети
,
али
су
се
у
сумраку
ипак
назирали
.
Понајјасније
су
се
виделе
беле
гробовске
крстаче
,
или
беле
мраморне
плоче
.
Идући
тако
за
црном
приликом
,
кнезу
се
на
једном
учини
,
као
да
иза
једнога
белога
крста
види
црну
људску
прилику
.
То
је
било
с
десне
руке
.
Но
баш
у
тај
мах
шушну
му
нешто
с
лева
.
Он
се
прену
и
окрете
.
Само
за
два
корака
удаљена
од
њега
,
чучала
је
крај
малена
дрвена
крста
некаква
крупна
црна
људска
прилика
.
Кнеза
прође
језа
и
он
нехотице
опипа
стоји
ли
му
на
месту
револвер
.
Хтеде
зауставити
свога
вођу
да
га
што
упита
,
али
се
сети
напомене
при
уласку
у
порту
да
се
ни
чему
не
чуди
.
Ишли
су
даље
,
и
што
су
дубље
залазили
у
гробље
,
оно
је
све
више
оживљавало
.
На
скоро
за
сваком
другом-трећом
крстачом
стајала
је
по
каква
људска
прилика
,
мушка
или
женска
.
Неке
су
биле
непомичне
и
неме
.
Код
других
се
чуло
јецање
или
тихи
уздаси
,
или
се
видело
уздизање
руку
к
небу
или
ударање
у
груди
.
Кнез
се
окрете
и
узе
Зара
за
руку
.
Заре
је
осећао
да
је
кнежева
рука
веома
врела
и
да
дрхти
.
—
Ви
сте
узбуђени
,
господару
?
рече
Заре
са
саучешћем
.
Кнез
не
одговори
ништа
на
ово
питање
.
Он
се
саже
и
прошапута
Зару
на
ухо
:
—
Шта
је
ово
?
Ово
изгледа
као
да
су
поустајали
сви
мртваци
!
—
Све
су
то
живи
људи
,
оваки
исти
људи
као
и
ми
,
рече
Заре
.
У
томе
изађоше
на
једну
пољаницу
.
Ту
у
близини
није
било
великих
гробова
,
високих
крстача
и
ограда
,
а
није
било
ни
високих
дрва
,
да
заклањају
и
оно
мало
сумњиве
светлости
,
што
се
још
пробијаше
кроз
мрачну
ноћ
.
Свуда
унаоколо
били
су
осниски
гробови
,
с
белим
плочама
и
белим
осниским
каменим
крстачама
.
Гробови
су
били
неправилно
поређани
,
али
тако
близу
један
уз
други
,
да
се
рахат
могло
корачати
с
гроба
на
гроб
.
Незнани
вођ
застаде
,
седе
на
један
од
тих
гробова
,
па
позва
и
кнеза
и
његова
пратиоца
.
Они
хтедоше
сести
на
друге
гробове
,
но
он
позва
кнеза
да
седне
баш
до
њега
,
а
Зару
указа
други
гроб
у
непосредној
близини
.
Кнез
једва
дочека
ову
прилику
,
да
упита
шта
је
ово
?
Но
црна
прилика
рече
,
да
сад
немају
времена
за
дуга
објашњења
;
доста
то
,
кнез
не
треба
ни
чему
да
се
чуди
.
Но
црна
прилика
говорила
је
у
опште
загонетно
.
Она
рече
,
како
је
главно
,
да
за
кнеза
нема
овде
никакве
опасности
,
а
у
природи
ако
нема
ничега
натприродног
,
а
оно
има
доста
још
веома
загонетних
и
не
објашњених
ствари
.
И
поред
све
вике
научара
,
поред
свију
њиних
заклетава
и
уверавања
,
још
ни
до
данас
није
доказано
,
да
не
постоји
засебан
духовни
свет
,
који
живи
својим
оделитим
животом
;
свет
,
који
ми
обично
не
опажамо
само
с
тога
,
што
су
наша
чула
за
опажање
још
и
сувише
груба
...
.
—
„
Као
год
што
просто
око
у
капљици
бистре
воде
не
види
апсолутно
ништа
,
и
ми
би
се
заклели
свим
на
свету
,
да
ту
ништа
и
нема
,
а
овамо
,
кад
ту
капљицу
метемо
под
микроскоп
,
ми
налазимо
у
њој
читав
свет
животињица
,
—
тако
исто
наше
душевно
око
са
несавршенства
свога
не
опажа
,
не
осећа
читав
духовни
свет
и
за
то
га
одриче
.
Али
тај
свет
постоји
,
живи
и
ми
обични
људи
назремо
га
само
тек
кад
и
кад
у
каквим
изванредним
приликама
...
.
Да
,
да
,
кнеже
мој
,
тако
је
то
!
“
—
заврши
свој
говор
црна
прилика
,
говор
,
који
је
чудно
звонио
сад
у
овој
мрачној
ноћи
,
у
сред
овога
гробља
,
по
коме
се
виђају
неке
чудне
прилике
и
утворе
.
Кнез
заусти
да
нешто
рекне
,
но
црна
га
прилика
пресече
:
—
Сад
немамо
кад
!
Скоро
ће
бити
поноћ
.
Ви
причекајте
овде
,
а
ја
ћу
овога
тренутка
доћи
.
И
пре
,
но
што
је
кнез
ма
шта
могао
изустити
,
црна
прилика
штуче
у
мрак
и
брзо
се
изгуби
међу
густим
гробовима
.
Кнез
је
седео
на
мраморној
хладној
плочи
и
гледао
у
мрак
.
Чудно
му
је
било
,
како
Заре
ћути
и
неће
ни
о
чему
да
проговори
,
али
га
не
хтеде
питати
.
Место
тога
,
паде
му
на
намет
,
да
прстима
пипа
изрезана
слова
на
мраморној
плочи
и
да
окуша
,
може
ли
на
тај
начин
прочитати
читаво
име
покојниково
,
који
под
овим
каменом
лежи
.
Сети
се
,
како
је
некада
гледао
слепе
,
како
читају
прстима
,
пипајући
по
испупченим
словима
.
И
он
покуша
сад
,
да
тако
исто
прочита
,
пипајући
прстима
по
издубљеним
словима
.
Подуже
се
мучио
око
тога
.
Дотера
до
половине
имена
па
запне
.
Повртао
се
по
неколико
пута
и
најпосле
прочита
име
:
„
Богодан
Слаткодушић
.
“
„
Богодан
Слаткодушић
“
—
ово
име
звонило
је
кнезу
веома
чудновато
.
Име
је
балканиско
;
речи
у
имену
имају
свака
свој
значај
,
па
опет
за
то
име
је
било
чудновато
.
Кнез
узе
мислити
,
да
ли
Богодан
није
то
исто
што
и
Богдан
,
т
.
ј
.
да
Богдан
није
скраћено
од
Богодан
или
Богомдан
.
Но
он
не
доврши
своја
размишљања
.
Њему
се
на
једаред
учини
,
да
је
управо
под
собом
чуо
неко
шушкање
,
а
за
тим
и
притајено
стењање
.
Кнез
и
нехотимице
сав
се
претвори
у
ухо
.
Руке
,
ноге
,
све
је
мировало
.
Чак
је
престао
трептати
и
дисати
.
И
заиста
,
он
чу
са
свим
јасно
и
разговетно
,
како
испод
њега
у
гробници
неко
дубоко
и
болно
уздахну
...
.
Мутимира
прође
ледена
језа
.
Он
се
сав
најежи
и
нехотице
скочи
с
плоче
.
Заре
га
упита
:
шта
је
?
—
У
овом
гробу
нешто
шушка
,
рече
кнез
,
показујући
прстом
на
гроб
,
на
коме
је
мало
час
седео
.
—
Шушка
?
упита
Заре
и
наже
се
гробу
,
наслањајући
ухо
на
плочу
.
Али
ово
нагињање
није
било
потребно
.
Стојећки
,
читав
корак
удаљен
од
гроба
,
кнез
Мутимир
сад
је
јасно
чуо
,
како
се
у
гробу
нешто
трља
и
стење
.
Просто
изгледа
као
човек
,
који
се
мучи
да
се
окрене
у
тесном
простору
па
не
може
,
запињући
о
крајеве
.
Како
се
беше
нагао
гробу
,
Заре
се
просто
стропошта
.
И
за
њега
је
било
јасно
,
да
мртвац
из
овога
гроба
покушава
да
се
окрене
,
или
можда
и
да
устане
.
Од
саме
ове
помисли
он
осети
,
како
му
почиње
свест
смркавати
.
Али
кнежево
и
Зарево
чуђење
тек
сад
настаде
.
Они
чуше
тако
исто
кретање
и
у
другом
суседном
гробу
,
па
одмах
и
у
трећем
и
у
четвртом
,
а
то
кретање
пратили
су
дубоки
,
тужни
и
дирљиви
уздаси
,
за
којима
се
на
скоро
чуше
и
саме
речи
.
Прво
проговори
гроб
на
коме
је
кнез
Мутимир
мало
час
седео
.
После
дубока
уздаха
из
гроба
се
зачуше
ове
речи
:
„
Ух
!
Педесет
година
како
лежим
на
једној
страни
,
па
ми
већ
утрнула
!
“
На
то
се
чу
мешкољење
у
другом
гробу
,
а
за
тим
пријатан
али
веома
слаб
старачки
,
женски
глас
проговори
:
„
А
шта
тек
ја
да
кажем
?
Затворили
су
ме
овде
још
у
доба
,
кад
су
Аустријанци
држали
ове
земље
.
Не
знам
већ
ни
колико
има
година
од
тада
!
Донекле
сам
бројала
,
па
се
после
пометох
у
рачуну
...
“
Овај
глас
као
да
је
долазио
из
много
веће
дубине
но
глас
из
првога
гроба
,
а
то
се
најбоље
познало
по
томе
,
што
ове
речи
бабине
пресече
други
крупнији
,
мушки
глас
,
који
је
долазио
из
истога
гроба
,
али
с
много
плиће
површине
.
И
овај
глас
прво
дубоко
уздахну
,
па
онда
рече
срдито
:
—
Ух
,
боже
,
боже
!
Да
л
’
ћеш
ме
кад
год
спасти
одавде
?
Од
ове
баба
Марте
просто
се
не
да
мртвовати
.
Просто
не
да
човеку
ока
склопити
.
Сваких
десет
петнаест
година
нађе
да
се
на
по
што
год
жали
.
Тек
сам
ту
пре
дванаест
година
легао
овако
потрбушке
,
мишљах
да
се
малко
одморим
,
а
пази
!
—
она
ме
опет
пробуди
...
—
Умукни
!
продера
се
глас
срдито
и
у
гробу
се
зачу
силан
потрес
.
На
то
се
из
дубине
чу
тихо
цвиљење
:
—
Ах
!
Зликовац
један
!
Још
су
ми
цигло
два
ребра
стајала
читава
на
ртењачи
,
и
то
ми
је
била
још
једина
успомена
од
мојих
негдашњих
груди
,
а
он
ми
,
зликовац
,
сад
и
то
изломи
.
Гледај
ти
,
молим
те
!
Ево
строшио
ми
и
два
обртња
на
ртењачи
!
—
Мирни
будите
!
зачу
се
промукао
глас
из
трећега
гроба
.
—
Мени
су
очне
дупље
и
онако
пуне
блата
,
а
ви
се
обадате
сад
туна
и
круните
земљу
те
ми
непрестано
пада
у
уста
,
у
трбушну
дупљу
и
у
грудни
кош
.
Није
вас
ни
срамота
тако
махнитати
пред
свештеним
лицем
!
—
Ух
!
господин
појка
,
што
ви
хуњкате
,
то
је
просто
страшно
!
—
зачу
се
из
суседнога
гроба
танак
,
живахан
,
чисто
весео
,
узбуђен
глас
,
по
коме
се
лако
могло
познати
да
долази
из
уста
какве
кокете
.
—
Е
!
хуњкам
,
ћерко
!
Да
богме
да
хуњкам
.
Хуњкала
би
и
ти
,
да
су
ти
се
угнездила
у
носу
два
огромна
паука
,
и
туна
разапела
своје
мреже
,
као
што
је
то
случај
код
мене
.
Из
суседнога
гроба
чу
се
лак
врисак
:
—
Јух
!
Два
паука
!
Два
паука
у
носу
!
Јух
,
тешко
мени
!
Како
можете
тако
што
и
говорити
,
за
бога
,
оче
прото
?
Јух
,
јух
,
јух
!
То
је
нешто
страшно
,
ужасно
,
грозно
!
И
ви
се
још
зовете
свештено
лице
и
јамачно
ћете
тражити
да
вас
целивамо
у
руку
...
Из
протина
гроба
зачу
се
вајкање
:
—
Хе
...
еј
!
да
ми
није
пуста
црвоточина
сасвим
претворила
у
прашину
целу
десну
руку
,
чисто
бих
се
сад
прекрстио
од
муке
.
А
и
не
знам
ко
ми
стави
овде
у
непосредну
близину
ову
блудну
кћер
,
која
никако
није
била
за
моју
околину
.
Дама
је
протестовала
;
она
није
блудна
кћи
;
као
и
сви
други
поштени
људи
,
она
је
трговала
оним
што
је
имала
и
што
јој
је
Бог
дао
,
да
тиме
може
у
свету
заслужити
кору
хлеба
.
Господин
прота
је
имао
своју
службу
,
свој
чин
,
своју
науку
,
имао
је
своју
памет
и
своју
савест
и
он
је
свим
тим
трговао
.
Она
је
имала
само
своју
лепоту
;
па
зар
је
какво
чудо
,
ако
се
њоме
користила
,
кад
се
дала
згодна
прилика
,
а
нашао
се
погодан
муштерија
?
—
Криви
сте
обоје
—
чу
се
из
једнога
гроба
у
лево
благ
и
тих
,
очевидно
старачки
глас
—
криви
сте
обоје
,
што
почињете
мешати
тренутни
живот
с
вечним
покојом
,
—
Што
ће
грешна
прошлост
у
блаженој
садашњости
?
—
Господину
проти
остало
свега
још
неколико
костију
;
од
главе
му
се
држи
још
само
чеона
и
потиљачна
кост
,
а
још
га
тера
стара
земаљска
сујета
,
рад
је
да
покаже
,
како
је
он
нешто
друго
од
ове
женске
,
која
је
трговала
својим
лепим
телом
.
Грешна
слабост
људска
,
која
ни
у
гробу
људе
не
оставља
на
миру
!
А
бар
из
гробова
јасно
се
види
,
како
је
живот
горе
на
земљи
гола
таштина
и
празна
сујета
.
Људи
се
утркују
,
гложе
,
боре
;
често
се
даве
као
дивљи
зверови
,
да
стеку
име
,
положај
,
богатство
,
а
амо
долазе
с
једном
свећицом
у
руци
и
доста
је
неколико
стопа
ледине
и
највећем
богаташу
,
као
и
последњем
сиромаху
...
.
Смрт
све
изједначује
;
она
је
једина
праведна
,
која
никад
не
ради
по
хатару
или
инату
.
Она
бар
на
крају
ублажује
разлике
које
су
постојале
у
животу
,
јер
се
измученом
паћенику
јавља
као
спасење
,
а
задовољном
богаташу
као
ужас
и
страх
.
Смрт
је
велика
искупитељка
,
јер
утољава
болове
,
односи
тугу
и
избавља
од
свију
недугова
.
Ношени
на
бурним
таласима
живота
,
чунови
људски
уплове
најпосле
у
мртво
пристаниште
смрти
и
нађу
се
у
загрљају
вечнога
мира
.
Смрт
је
велика
,
величанствена
,
вечна
.
Она
је
избавитељка
;
а
људи
је
се
боје
само
с
тога
,
што
је
не
познају
.
Како
би
са
свим
друкчији
били
људи
,
кад
би
могли
из
смрти
погледати
на
живот
,
па
се
после
опет
вратити
и
проживети
у
њему
?
...
.
-
Па
,
може
;
за
што
не
?
...
ево
,
узећемо
овога
и
метнућемо
га
међу
нас
двојицу
у
гроб
;
нашим
рукама
и
ногама
,
од
саме
беле
кости
,
тако
ћемо
га
стегнути
,
да
,
хтео
не
хтео
,
мора
остати
међу
нама
,
а
после
ћемо
га
пустити
.
Ове
речи
чуше
се
у
исти
мах
с
две
стране
,
и
као
да
су
их
изговарала
два
човека
;
а
у
исто
доба
кнез
осети
,
како
га
снажно
дочепаше
,
управо
стегоше
га
као
кљеште
некакве
хладне
руке
и
почеше
га
свлачити
у
мрачну
јаму
,
која
се
на
једаред
отвори
испод
плоче
онога
истога
гроба
,
на
коме
је
мало
час
седео
.
Кнез
покуша
да
се
брани
,
да
викне
,
да
се
отме
;
али
,
пре
но
што
је
могао
и
писнути
,
он
се
већ
нађе
свучен
у
гроб
и
притегнут
за
хладну
влажну
земљу
,
као
да
је
опасан
гвозденим
карикама
.
Кнез
осети
да
се
налази
између
два
мртваца
;
он
је
чуо
како
клепећу
њине
сухе
кости
;
осећао
је
како
га
жуље
њине
разголићене
,
коштуњаве
руке
.
Ледена
студ
прође
му
целим
телом
и
он
осети
,
како
му
у
глави
бива
све
мутније
и
мутније
,
док
најпосле
не
утону
у
потпун
мрак
.
Да
ли
је
дуго
или
кратко
трајао
овај
занос
,
кнез
није
знао
;
он
се
доцније
сећао
само
овога
:
лежао
је
полеђушке
;
имао
је
мутно
сазнање
да
је
још
жив
,
али
иначе
није
ништа
више
осећао
,
нити
је
знао
за
себе
;
једини
мутан
осећај
,
који
се
још
јављао
у
њему
,
било
је
то
,
да
се
налази
дубоко
под
земљом
.
Наједаред
учини
му
се
као
да
из
даљине
чује
неку
ларму
и
грају
.
Вика
се
примицала
све
ближе
и
он
је
по
појачаним
гласовима
јасно
распознавао
у
ком
се
правцу
креће
ова
гунгула
.
На
једаред
читава
гомила
људи
дође
до
гроба
и
сад
се
јасно
чуло
како
говоре
,
како
ходају
по
каменој
плочи
.
„
Јес
’
овде
је
!
...
Овде
има
жива
човека
!
...
Јес
’
он
је
ту
;
треба
га
узети
,
извадити
!
...
.
Такве
речи
допирале
су
до
кнеза
и
у
њему
се
почне
будити
слаба
нада
.
Али
у
исти
мах
он
осети
,
како
га
његови
мртваци
још
јаче
стежу
,
као
да
се
спремају
да
га
никако
не
даду
овој
гомили
,
што
беше
дошла
да
га
спасе
.
„
Да
га
отмемо
,
да
га
узмемо
силом
;
“
—
допре
кнезу
до
ушију
с
поља
!
—
Обадва
костура
крај
кнеза
грохотом
се
насмејаше
,
а
овај
смех
дерао
је
бедном
Мутимиру
кроз
сами
мозак
.
„
Да
га
отмете
,
да
га
силом
узмете
,
јадници
!
Ни
то
не
знате
,
да
се
од
смрти
ништа
не
отима
,
да
се
од
ње
ништа
на
силу
не
узима
;
она
по
вољи
прима
и
по
вољи
враћа
;
али
никаква
сила
још
никад
ништа
није
од
ње
отела
“
.
Ове
речи
чуо
је
кнез
од
своја
два
мртва
заповедника
и
оне
су
у
њему
опет
угасиле
сваку
наду
,
и
он
опет
осети
,
како
тоне
у
неки
мрак
.
Из
овога
заноса
кнеза
је
тргло
неко
шапутање
.
Шапутали
су
костури
и
кнез
је
јасно
разабрао
ове
речи
:
„
Овај
ће
га
одвести
!
Он
зна
загонетку
смрти
и
тајанствену
реч
,
на
коју
смрт
отвара
своја
наручија
и
пушта
из
њих
већ
загрљена
роба
...
.
Јес
’
,
овај
ће
га
одвести
!
“
—
У
тај
мах
чу
се
на
гробовској
плочи
тихо
куцање
,
које
се
понови
три
пут
.
После
се
зачу
мек
,
пријатан
глас
,
који
тихо
и
скромно
рече
:
У
овим
мртвачким
дворима
има
један
живи
роб
.
Да
ли
су
вољни
мртви
да
нам
дарују
овога
роба
,
па
да
га
или
молбом
одмолимо
,
или
покајањем
искупимо
,
или
мудрошћу
одбранимо
,
или
другим
робом
заменимо
?
Костури
одговорише
нешто
,
али
њин
је
одговор
био
чудноват
—
речи
су
биле
балканиске
,
али
им
кнез
није
могао
ухватити
никаква
смисла
.
На
исти
начин
одговори
и
особа
с
поља
.
Тако
се
између
ње
и
мртваца
отвори
читав
разговор
-
разговор
неразговетан
,
у
коме
кнез
није
ништа
разумевао
.
Говор
се
продужавао
прилично
дуго
.
Кнез
је
ухватио
смисао
само
последњим
речима
,
па
и
то
доста
нејасно
,
пошто
се
тај
говор
ређао
као
у
некој
песми
где
су
мртваци
и
човек
с
поља
говорили
наизменце
.
Мртваци
:
Духнуће
девет
силних
ветрова
,
Цела
ће
земља
под
њим
’
дрхтати
,
А
ми
ћемо
им
роба
предати
,
Да
га
на
снажна
плећа
прихвате
,
Да
га
понесу
,
да
га
пренесу
Преко
високих
девет
планина
,
Преко
широких
девет
равнина
,
И
преко
девет
сињих
пучина
,
У
Безданију
,
земљу
далеку
,
Где
никад
росна
киша
не
пада
,
Где
никад
топло
сунце
не
греје
,
Где
има
девет
мрачних
пећина
,
И
крај
њих
девет
мртвих
језера
,
И
до
њих
девет
шума
без
краја
,
У
свакој
шуми
девет
лавова
,
На
сваком
лаву
девет
орлова
;
Около
тече
река
пламена
,
Земљом
управља
Злодух
опаки
,
Он
на
високом
седи
престолу
,
На
крилу
држи
змаја
крилата
,
У
десној
руци
змијски
буздован
,
А
око
леве
муњу
обвио
,
Низ
снажна
плећа
косе
спустио
,
Витице
су
му
гујски
сплетови
,
Около
чела
смук
се
савио
,
А
у
паклу
је
зубе
надио
,
И
сваки
зуб
је
оштра
секира
,
Педаљ
дугачка
,
шаку
широка
;
Од
по
аршина
нокте
пустио
,
А
разглавио
чељуст
крваву
,
Те
из
ње
отров
пару
издише
,
Од
које
вену
лузи
зелени
:
Том
Злодуху
ћемо
роба
предати
.
А
шта
ћете
ви
?
!
Ви
сте
немоћни
!
!
...
Човек
с
поља
;
Мртвачка
је
јака
сила
,
Велика
је
ваша
моћ
,
Далеко
је
Безданија
,
И
тешко
је
у
њу
доћ
’
;
Ужасан
је
Злодух
силни
.
Страхобан
је
његов
глас
;
Али
има
један
Добри
,
Што
је
јачи
од
свих
вас
,
И
јачи
је
од
свег
злог
!
Мртваци
:
У
зао
час
,
кажи
тог
!
Човек
с
поља
:
То
је
добри
Бог
.
На
ове
речи
кнез
осети
да
се
гроб
страховито
потресе
.
Наста
урнебес
,
у
коме
се
дуго
није
могло
ништа
разабрати
.
После
се
поступно
опет
утиша
.
Кнез
осети
чист
свеж
ваздух
;
није
било
пређашње
стеге
и
пређашњег
загушљивог
и
мемливог
задаха
.
Он
отвори
очи
и
угледа
над
собом
високо
,
мрачно
небо
,
на
коме
је
тек
где
где
светлуцала
по
која
сићана
звезда
.
Кнез
је
лежао
полеђушке
на
гробовој
плочи
,
а
крај
њега
је
седео
Заре
.
Кнез
је
бленуо
у
мрак
и
још
није
могао
разабрати
где
је
и
шта
је
.
Но
у
том
тренутку
изби
из
мрака
незнани
вођ
кнежев
и
позва
их
живо
да
похитају
,
јер
ће
сад
искуцати
поноћ
и
седница
одмах
почиње
.
Говорећи
то
,
црна
прилика
дохвати
кнеза
за
руку
и
повуче
га
.
Мутимир
скочи
и
пође
,
ма
да
је
све
то
чинио
скоро
несвесно
.
Његову
душу
још
је
пунио
страхобан
призор
,
што
га
је
мало
час
доживео
у
гробу
.
Он
је
осећао
да
на
њему
трепери
сваки
кончић
живаца
,
у
глави
му
је
било
мутно
а
ноге
су
клецале
под
њим
од
умора
.
Но
он
је
опет
за
то
ишао
брзо
за
црном
приликом
.
Страх
је
убрзавао
његове
кораке
;
он
је
измицао
напред
,
а
никако
се
није
смео
окренути
назад
.
Заре
је
грабио
поред
њега
.
Тако
су
ишли
десетак
минута
.
Прво
су
се
пели
уз
малу
узбрдицу
,
па
после
окретоше
низ
брдо
.
Гробови
су
бивали
све
ређи
.
Најпосле
изађоше
на
чисту
пољану
.
Баш
у
тај
мах
пун
месец
проби
се
кроз
облаке
и
осветли
целу
околину
.
Кнез
одахну
душом
.
Далеко
пред
собом
он
је
видео
равне
пољане
,
тек
где
где
засејане
брежуљцима
,
а
на
обзорју
пресечене
повисоком
косом
.
Око
себе
је
видео
неравно
,
каменито
земљиште
,
а
мало
даље
огромне
,
мрачне
рупчаге
и
пећине
.
Али
све
то
било
је
познато
.
Кнез
је
знао
да
одмах
ту
у
десно
иде
велики
Ђурђевградски
друм
,
да
су
ту
одмах
близу
куће
,
дућани
,
каване
;
да
овде
у
лево
долази
тобџиска
касарна
,
до
које
се
тако
рећи
може
довикнути
—
а
све
то
уливало
је
Мутимиру
поуздање
и
слободу
,
два
осећаја
који
су
били
тако
неисказано
слатки
после
оних
страхобних
слика
,
које
су
кнежеву
душу
до
мало
час
трзале
.
Тек
сад
кнез
се
опет
почео
повраћати
и
сећати
куда
је
пошао
.
Али
сад
се
већ
био
угасио
у
њему
пређашњи
интерес
,
да
види
тајну
дружину
,
у
којој
има
чак
његових
доглавника
.
С
тога
кнез
стаде
,
заустави
црну
прилику
и
покуша
да
јој
рекне
како
би
најбоље
било
да
се
врате
.
Но
црни
вођа
одби
одсудно
ову
напомену
.
Он
рече
кнезу
просто
и
јасно
да
је
за
повратак
сад
доцне
,
да
су
дружинске
страже
већ
размештене
,
и
пре
2
часа
по
поноћи
нико
не
може
изаћи
жив
из
овога
круга
.
А
кад
већ
морају
чекати
,
онда
је
боље
да
сиђу
доле
где
ће
све
видети
,
но
да
дремају
овде
на
утрини
.
Не
пуштајући
кнежеву
руку
,
црна
прилика
пође
брзо
напред
.
Ишли
су-прво
равницом
,
али
на
скоро
окретоше
низ
брдо
,
управо
пођоше
прокопаном
јаругом
,
која
се
доста
стрмо
спуштала
,
те
их
брзо
сведе
до
огромних
урвина
,
познатих
у
Звониграду
под
турским
именом
Ташмаден
.
Само
име
јасно
је
казивало
како
су
постале
ове
урвине
.
Од
векова
ту
је
вађен
камен
.
Мало
по
мало
,
непрестаним
копањем
створене
су
огромне
подземне
галерије
и
поткопи
,
који
се
у
разним
правцима
и
облицима
пружају
доста
дубоко
и
далеко
под
земљу
.
Ту
има
читавих
огромних
дворана
,
изрезаних
у
самом
камену
.
Варварска
рука
грубих
и
незналичких
камењара
,
грабећи
само
да
извали
што
више
камена
,
и
да
га
узме
оданде
где
се
најлакше
вади
,
порушила
је
сад
многе
од
тих
интересних
грађевина
,
а
многе
је
засула
земљом
и
шламом
.
Но
у
ово
доба
Ташмаденски
подземни
ходници
још
су
били
доста
добро
одржани
.
Кнез
Мутимир
са
своја
два
пратиоца
нађе
се
сад
на
уласку
Ташмадена
.
По
среди
се
пружала
округла
,
доста
широка
равница
,
окружена
са
свију
страна
,
као
какав
горостасни
амфитеатаор
,
џиновским
,
косо
срезаним
каменим
бреговима
,
високим
местимице
и
преко
тридесет
метара
.
У
подножју
ови
камени
брегови
били
су
испроваљивани
,
где
ужим
,
где
ширим
отворима
,
који
су
водили
даље
под
брег
,
кривудајући
лево
и
десно
,
час
као
уски
ходници
,
час
као
горостасне
подземне
дворане
.
Ове
црне
и
неме
урвине
језовито
су
изгледале
у
сред
глухе
ноћи
.
Месец
се
час
јављао
,
а
час
опет
губио
иза
облака
,
и
његови
непостојани
и
сумњиви
зраци
давали
су
овим
горостасним
урвинама
још
дирљивији
и
фантастичнији
изглед
.
Наша
три
ноћника
била
су
на
уласку
Ташмадена
и
ту
застадоше
.
Црна
прилика
рече
кнезу
и
Зару
да
овде
сад
понова
морају
метути
своје
образине
,
које
су
уз
пут
били
скинули
.
У
исти
мах
црна
прилика
извади
из
џепа
два
запечаћена
писамцета
и
даде
једно
кнезу
,
друго
Зару
,
с
препоруком
да
то
предаду
првој
стражи
која
их
заустави
.
После
им
рече
да
упамте
ове
одговоре
.
Кад
буду
на
другој
стражи
,
стражар
ће
их
упитати
на
ухо
:
„
Која
страна
ноћас
влада
?
“
Они
на
то
да
одговоре
:
—
„
Источна
.
“
Стражар
ће
питати
даље
„
Под
којим
знаком
?
“
Они
да
одговоре
:
„
Под
знаком
троугла
с
крстом
.
“
У
осталом
да
чине
све
оно
што
буде
чинио
њин
непознати
вођа
.
После
ових
упутстава
ваљало
се
кренути
.
Црна
прилика
опет
пође
напред
,
а
кнез
и
Заре
за
њом
.
Све
што
је
од
тога
тренутка
настало
,
кнезу
је
доцније
изгледало
некако
збрисано
и
нејасно
,
као
оно
кад
се
човек
сећа
давнашњега
сна
.
На
општој
градској
болници
,
која
је
била
ту
у
близини
,
изби
поноћ
.
Звуци
јаснога
звона
још
су
одјекивали
по
ваздуху
,
кад
кнез
угледа
више
мрачних
прилика
,
где
с
разних
страна
силазе
у
урвине
,
а
за
тим
их
нестане
у
мрачним
,
подземним
ходницима
.
У
брзо
дођоше
и
сами
пред
један
такав
ходник
и
уђоше
унутра
.
Одмах
иза
првог
савијутка
,
чкиљила
је
о
каменом
своду
малена
лампица
,
налик
на
лампе
што
се
стављају
на
гробове
и
у
гробнице
,
а
удешене
су
да
гору
по
неколико
дана
без
прекида
.
Ту
је
у
близини
била
и
прва
стража
,
која
их
заустави
,
но
после
дата
одзива
пусти
их
даље
.
Подземни
ходник
јако
је
вијугао
то
лево
,
то
десно
;
час
се
сужавао
тако
,
да
два
човека
упоредо
не
би
могла
проћи
,
а
час
се
опет
ширио
у
читаве
подземне
дворане
.
Ишли
су
подуже
;
прошли
су
и
другу
стражу
;
на
трећој
су
били
задржани
.
За
тим
је
дошао
човек
с
белом
маском
,
везао
им
очи
и
повео
их
даље
.
Ишли
су
дуго
;
по
свежем
ваздуху
кнезу
се
чинило
као
да
је
изашао
на
поље
.
Кад
су
му
опет
скинули
повез
с
очију
,
он
се
налазио
сам
,
у
маленој
,
тесној
ћелици
,
из
које
је
,
кроз
округло
прозорче
,
видео
пред
собом
велику
дворану
,
потмуло
осветљену
.
У
дворани
је
било
већ
доста
људи
,
а
још
су
једнако
долазили
.
Неки
су
седели
,
други
су
у
гомилицама
разговарали
,
а
трећи
су
,
усамљени
,
ходали
двораном
тамо
амо
.
Неки
су
били
у
маскама
,
а
други
,
без
масака
.
Кнез
с
почетка
није
могао
јасно
видети
у
оном
сумраку
,
но
мало
по
мало
он
поче
све
јасније
распознавати
поједине
предмете
,
па
познаде
и
неке
људе
.
Јако
је
био
изненађен
кад
у
овоме
друштву
угледа
и
нека
свештена
лица
,
за
која
никад
није
могао
мислити
да
се
мешају
у
политику
,
а
њих
гле
чак
овде
!
И
што
је
кнез
дуже
гледао
,
све
је
боље
распознавао
личности
у
сумрачној
дворани
.
То
нису
били
млади
,
непознати
људи
,
као
што
се
кнез
надао
,
но
већином
високи
чиновници
,
често
људи
,
који
су
у
служби
остарили
:
многи
баш
из
кругова
његове
данашње
владе
.
Али
све
је
заличило
,
кад
кнез
ту
виде
најпосле
и
самога
свога
министра
полиције
,
господина
Кугића
.
Мутимир
се
ухвати
оберучке
за
главу
и
није
хтео
веровати
својим
очима
.
—
Човек
,
коме
је
поверена
безбедност
престола
,
ред
и
мир
целе
кнежевине
,
тај
човек
сам
главом
находи
се
у
редовима
завереника
и
бунтовника
.
Но
право
изненађење
тек
је
сада
настајало
.
Наскоро
на
сред
дворане
био
је
намештен
велики
,
округао
сто
и
на
њему
у
накрст
упаљене
четири
свеће
.
Водећи
уза
се
два
маскирана
човека
,
који
су
у
рукама
носили
некакве
хартије
и
заузели
место
један
с
леве
,
други
с
десне
стране
Кугићеве
,
он
седе
за
сто
и
позва
збор
,
да
га
саслуша
.
Његов
говор
био
је
као
неки
извештај
о
његовом
министарском
раду
.
У
говору
напомену
Кугић
,
како
га
висока
служба
није
спречила
,
да
мисли
о
узвишеним
задаћама
,
које
стоје
у
задатку
овоме
братству
.
Он
је
дакле
и
као
министар
радио
на
ширењу
друштвених
начела
,
а
поглавито
на
остварењу
једне
од
главних
тачака
у
претходном
раду
друштвеном
.
У
даљем
разговору
беседник
је
развио
,
да
се
тај
претходни
рад
састоји
у
збацивању
династије
Косанића
,
а
повратку
давно
прогнане
династије
Црнојевића
,
на
коју
се
поглавите
наде
полажу
с
тога
,
што
је
претендент
престола
Перун
Црнојевић
и
сам
члан
овога
братства
,
и
као
човек
,
који
је
одрастао
у
републици
,
и
сам
је
по
убеђењу
републиканац
.
—
А
то
је
најбољи
прелаз
од
монархије
републици
.
Под
Црнојевићима
Балканија
би
задржала
монархиско
име
,
што
је
потребно
ради
заклона
од
моћних
,
околних
монархиских
држава
.
—
У
ствари
пак
,
Балканија
би
била
република
,
у
којој
би
Перун
Црнојевић
,
носећи
кнежевску
титулу
,
у
истини
вршио
дужности
једнога
председника
републике
.
Даље
је
Кугић
разлагао
,
како
прилике
за
остварење
оних
идеала
,
што
их
ово
братство
гаји
-
никад
нису
биле
повољније
од
садашњих
.
—
Сва
је
опасност
само
у
томе
,
да
Растислав
и
Ратко
са
својом
дружином
опет
не
дођу
у
милост
код
кнеза
.
—
То
би
упропастило
све
дојакошње
спреме
.
С
тога
треба
с
извршењем
хитати
,
а
дотле
Растислава
што
више
дискредитовати
код
кнеза
.
Док
је
Кугић
ово
говорио
,
остали
чланови
слушали
су
мирно
у
сумрачној
дворани
,
неки
седећки
,
а
неки
стојећки
и
раштркани
по
целој
одаји
.
Кугић
још
не
беше
свршио
свој
говор
,
кад
се
из
мрака
указаше
четири
човека
,
обучена
у
дугачке
црвене
мантије
,
с
црвеним
покривачем
на
глави
,
на
коме
су
само
очи
биле
прорезане
.
Они
су
носили
нешто
,
што
кнез
у
дочетку
није
могао
распознати
.
Тек
после
подужег
гледања
,
он
познаде
да
је
то
некаква
људска
прилика
;
али
,
како
се
изненадио
,
кад
мало
доцније
виде
,
да
та
прилика
има
његове
црте
,
управо
потпуно
га
преставља
,
и
што
је
дуже
гледао
,
сличност
му
је
бивала
све
већа
.
Црвени
носачи
метнуше
слику
на
сред
дворане
;
с
обадве
стране
наместише
омалено
кандиоце
с
црним
стаклом
,
кроз
које
се
једва
пробијала
слаба
светлост
,
па
се
за
тим
уклонише
.
Слика
је
представљала
кнеза
Мутимира
,
како
седи
на
престолу
.
У
први
мах
кнезу
се
учини
,
да
је
ово
просто
слика
на
платну
:
али
наскоро
примети
,
да
се
та
слика
миче
,
а
и
иначе
му
је
изгледала
сувише
пластична
.
Кнез
је
збуњено
гледао
у
ову
загонетну
прилику
,
не
знајући
управо
шта
да
мисли
.
—
Међу
тим
Кугић
беше
устао
и
руком
је
давао
знак
човеку
у
маски
,
што
је
до
њега
стајао
,
држећи
у
рукама
велику
стаклену
чинију
.
До
њега
је
стајала
друга
маска
,
која
поднесе
Кугићу
велику
црну
кожну
кутију
,
у
којој
је
било
поређано
неколико
ножева
разне
величине
.
Праћен
овом
двојицом
,
Кугић
приђе
кнежевој
слици
и
стаде
пред
њу
.
—
Признајеш
ли
,
да
си
син
човечији
и
да
си
у
греху
рођен
и
да
си
по
томе
то
исто
,
што
и
остали
људи
?
—
упита
Кугић
.
Кнежева
слика
одговори
:
—
Ја
сам
по
милости
божијој
владалац
Балканије
,
а
рођен
сам
од
кнежевске
лозе
,
а
четврти
сам
из
племена
Косанића
,
те
већ
по
самоме
рођењу
никад
не
могу
бити
оно
,
што
су
обични
људи
.
На
те
речи
кнежеве
слике
,
Кугић
даде
знак
,
те
човек
с
чинијом
приђе
слици
и
прислони
јој
чинију
на
груди
.
У
исти
мах
Кугић
дочепа
један
нож
из
црне
кутије
и
снажним
и
брзим
ударом
сјури
га
кнезу
управо
у
срце
с
узвиком
:
Сине
човечији
!
Хтео
си
да
будеш
виши
од
људи
,
браће
твоје
,
за
то
си
осуђен
да
погинеш
од
руке
сина
човечија
!
...
.
Из
кнежевих
груди
шибну
дебео
млаз
крви
и
велика
стаклена
чивија
брзо
се
напуни
.
За
тим
прободена
прилика
кнежева
посрте
назад
и
паде
на
узнако
.
Међу
тим
Кугић
умочи
десну
руку
у
крв
и
издиже
је
над
чинијом
и
повикну
гласно
:
овим
ћемо
се
миросати
;
ово
ће
бити
знамење
нашег
јединства
!
Још
одмах
,
чим
је
Кугић
сјурио
нож
кнежевој
прилици
у
груди
,
кнез
Мутимир
осети
страшан
потрес
,
као
да
је
тај
нож
доиста
њега
погодио
.
—
На
очи
му
се
навуче
мрак
и
он
се
једва
држао
управо
да
не
падне
.
Кад
прободеној
прилици
јурну
крв
из
груди
,
кнез
Мутимир
осети
нов
потрес
.
Од
крваве
руке
Кугићеве
учини
му
се
,
да
се
хиљадама
крвавих
руку
на
њега
дигло
и
свака
та
рука
замахује
оштрим
ножем
.
Он
покушава
да
бежи
,
али
пред
њим
се
ствара
огромно
,
широко
језеро
,
пуно
густе
,
црвене
крви
,
која
се
полако
љушка
и
пуши
.
Он
скаче
у
то
језеро
и
покушава
да
плива
;
али
густа
крв
лепи
се
,
смета
покретању
удова
,
не
да
му
да
размахне
како
ваља
рукама
,
и
он
осећа
како
полако
тоне
у
топлу
,
љигаву
крв
.
Чувари
поретка
су
учинили
што
су
могли
;
они
су
показали
докле
иде
њина
дрскост
.
ГЛАВА
XXВ
.
Буђење
.
С
разголићеним
грудима
,
с
лаким
покривачем
,
пребаченим
преко
ногу
,
кнез
Мутимир
лежао
је
полеђушке
на
дивану
до
отворена
прозора
,
а
око
њега
осећао
се
задах
келнске
воде
и
других
мирисних
спиртова
и
лекарија
.
Крај
њега
је
седео
на
столици
омален
,
неугледан
човек
у
војничкој
униформи
,
држао
на
свом
колену
пуну
,
белу
руку
кнежеву
и
пажљиво
бројао
ударе
била
пулса
,
не
скидајући
очију
с
креветска
перваза
,
у
који
се
бијаше
загледао
несвесно
и
укочено
.
У
собу
уђе
гологлав
млађи
ађутант
кнежев
,
крадимице
баци
поглед
на
успавана
кнеза
,
приђе
на
прстима
неугледном
човеку
и
прошапута
му
на
ухо
:
—
Господа
министри
су
на
окупу
.
Г
.
председник
послао
је
да
нита
како
је
Њ
.
Височанству
.
Неугледан
човек
не
одговори
ништа
:
он
је
и
даље
ћутао
,
пажљиво
бројао
било
и
укочено
гледао
у
креветски
перваз
.
Но
ађутант
му
се
опет
саже
на
ухо
и
опет
га
упита
:
—
Шта
да
им
кажем
,
г
.
докторе
?
А
за
тим
се
одмах
поправи
и
место
„
г
.
докторе
“
рече
„
господине
капетане
.
“
Тек
на
речи
„
г
.
капетане
“
доктор
се
трже
,
трже
се
као
да
је
био
у
заносу
,
па
као
да
хита
да
надокнади
што
је
пропустио
,
он
рече
брзо
,
ужурбано
,
питајући
се
и
одговарајући
сам
.
—
А
?
Шта
да
им
рекнеш
?
Коме
?
Да
,
да
!
Господи
министрима
...
Да
!
...
Разумем
!
...
Говорећи
то
,
доктор
пажљиво
спусти
на
кревет
кнежеву
руку
,
ухвати
ађутанта
за
дугме
од
мундира
,
одведе
га
у
други
угао
собе
,
и
шапатом
му
продужи
говорити
:
—
Све
је
добро
;
крвоток
је
са
свим
уредан
,
дисање
правилно
и
равномерно
;
око
почиње
реагирати
на
светлост
,
за
сахат
,
два
најдаље
,
кнез
ће
се
пробудити
...
Доктор
замуцну
:
—
Та
да
,
да
,
пробудиће
се
!
Ово
управо
није
ништа
друго
ни
било
,
до
мало
дужи
и
појачи
сан
.
Да
,
ви
господи
тамо
тако
и
реците
.
О
дисању
и
о
билу
не
морате
им
ништа
ни
спомињати
.
Ја
сам
то
вама
рекао
тек
онако
узгред
.
А
и
шта
ће
то
њима
?
Збиља
!
...
Дакле
тако
,
реците
господи
да
је
све
добро
,
и
да
ће
се
Њ
.
Височанство
за
сахат
два
пробудити
...
.
Јес
,
пробудиће
се
...
.
А
сад
изволте
,
идите
...
вас
јамачно
тамо
чекају
—
рече
доктор
,
и
ухвати
ађутанта
за
руку
,
доведе
га
до
врата
и
готово
силом
изгура
напоље
,
понављајући
у
два
три
маха
:
„
вас
јамачно
тамо
чекају
!
“
По
одласку
ађутантовом
доктор
се
опет
врати
на
своје
пређашње
место
и
седе
крај
кнеза
.
Баци
поглед
на
бледо
,
непомично
лице
кнежево
,
које
је
са
затвореним
очима
изгледало
као
маска
од
воска
,
па
се
опет
удуби
у
питање
,
које
га
мучи
ево
већ
близу
40
часова
.
Још
ономад
на
ноћ
,
било
је
већ
близу
2
часа
по
поноћи
,
кад
су
изненадно
дотрчали
г
.
докторовој
кући
и
позвали
га
да
одмах
иде
у
конак
,
кнезу
је
наједаред
нешто
позлило
.
Доктор
дотрчи
.
Кнеза
застане
у
дубоком
сну
,
а
у
великој
ватри
.
Покуша
да
га
пробуди
,
али
кнез
се
није
одзивао
.
На
питање
његово
шта
је
било
кнезу
,
кад
је
заспао
,
где
је
био
пре
тога
,
шта
је
радио
,
је
ли
што
пио
или
јео
?
послуга
је
одговарала
неодређено
.
Једни
су
говорили
да
је
кнез
седео
у
свом
канабету
и
нешто
писао
и
да
му
је
ту
позлило
.
Други
су
тврдили
да
је
легао
био
у
кревет
и
заспао
,
па
је
тек
доцније
ађутанат
приметио
да
је
кнезу
зло
.
Најпосле
трећи
су
уверавали
да
је
кнез
са
старијим
ађутантом
Заром
био
у
дворској
башти
у
шетњи
;
да
су
ту
остали
до
после
по
ноћи
и
да
се
ту
кнезу
и
смучило
.
Дозову
старијег
ађутанта
Зара
.
Доктор
стане
њега
распитивати
о
кнезу
,
али
и
он
је
давао
околишне
,
нејасне
одговоре
.
Расрђен
свим
тим
,
доктор
најзад
подвикне
:
шта
значи
ово
увијање
и
избегавање
да
се
каже
истина
,
кад
је
то
једини
пут
,
да
се
кнезу
укаже
брза
помоћ
?
Доктор
стави
Зару
одсечно
питање
:
је
ли
био
с
кнезом
ове
ноћи
или
не
?
Тек
тада
и
Заре
проговори
одрешитије
.
Признаде
да
је
био
с
кнезом
,
али
ни
по
што
не
хтеде
казати
,
где
су
били
,
јер
рече
да
је
то
кнежева
тајна
;
кнез
му
је
то
саопштио
под
изречном
погодбом
,
да
никад
никоме
ништа
не
казује
о
тој
ствари
.
Најпосле
пријаве
ствар
самом
г
.
министру
председнику
.
Он
извести
министра
војног
и
обојица
су
наизменце
призивала
к
себи
тврдоглава
ађутанта
,
и
очински
га
саветовали
,
испитивали
,
па
и
кушали
—
али
сви
ти
дипломатски
кораци
нису
донели
никакве
користи
;
Заре
не
хтеде
више
рећи
ни
речи
,
и
на
све
разлоге
он
је
само
понављао
:
„
Изречена
је
заповест
господарева
да
не
говорим
ником
ништа
“
.
Ађутанта
ставе
под
присмотру
,
а
г
.
г
.
министри
остану
да
чекају
кнежево
пробуђење
.
Тек
после
46
часова
тешка
и
буновна
сна
кнез
Мутимир
почне
долазити
к
себи
.
Но
и
ово
је
буђење
ишло
споро
.
Кнез
је
прво
у
2—3
маха
отварао
очи
,
укочено
гледао
по
дворани
,
па
опет
склапао
очи
,
не
проговорив
ни
речи
.
После
је
заустављао
поглед
час
на
доктору
,
час
на
појединим
предметима
,
и
гледао
их
тако
зорно
,
као
да
је
хтео
да
их
прогута
погледом
.
Кад
би
око
3
часа
по
подне
кнез
на
једанпут
нагло
скочи
с
дивана
,
поузданим
корацима
приђе
огледалу
и
ту
се
ћутећки
огледао
за
који
тренутак
,
трљајући
палцем
чело
.
Доктор
је
ћутећки
пратио
кнеза
очима
.
Кнежево
понашање
изгледало
му
је
чудновато
,
и
он
га
је
посматрао
.
—
Од
кад
смо
овде
,
докторе
?
—
упита
кнез
на
један
пут
,
а
глас
му
је
био
тако
храпав
и
дебео
,
тако
непријатан
,
потмуо
и
расцепљен
да
се
и
сам
кнез
зачуди
,
искашља
се
,
и
у
своје
оправдање
рече
да
је
јамачно
био
жедан
,
а
није
било
никога
да
му
дода
воде
.
_
После
овога
Мутимир
баци
расејан
поглед
по
соби
,
приђе
дивану
,
уморно
се
спусти
и
мету
главу
у
шаке
,
и
не
свраћајући
више
пажњу
на
доктора
.
Бојећи
се
да
га
не
узнемири
,
лекар
је
непомично
седео
на
својој
столици
,
а
кад
уграби
згоду
бацио
би
по
који
крадимичан
поглед
на
кнеза
.
Тако
прође
десетак
минута
.
На
један
пут
кнез
жустро
диже
главу
и
упре
у
доктора
свој
помућен
,
разрогачен
поглед
,
поглед
какав
се
само
но
лудницама
виђа
.
Доктор
и
нехотице
затрепера
на
столици
и
осети
да
му
целим
телом
прође
нека
језа
,
не
од
страха
за
себе
,
већ
за
свог
болесника
.
—
Јеси
ли
и
ти
био
међу
оним
буновницима
?
—
продера
се
кнез
својим
страшним
,
расцепљеним
гласом
,
од
кога
одјекнуше
одаје
.
Па
и
не
чекајући
да
доктор
што
одговори
,
кнез
продужи
,
вичући
још
страшније
.
—
Јеси
,
да
богме
да
јеси
!
Видео
сам
те
у
оној
гомили
што
је
стајала
у
присенку
!
Али
сви
ћете
ми
ви
за
то
платити
...
.
То
више
није
политика
,
то
је
разбојништво
...
.
Али
ја
ћу
се
брзо
искусурати
с
вама
...
.
Доктор
бојажљиво
и
полако
устаде
,
набра
чело
,
очевидно
је
премишљао
шта
да
ради
.
Устаде
и
кнез
,
и
пође
по
соби
крупним
корацима
,
лупајући
срдито
ногама
.
Доктор
му
пође
узастопце
.
Кнез
осети
да
се
доктор
приближује
,
стаде
,
окрете
се
,
избаци
прса
,
прекрсти
руке
и
затури
главу
,
па
је
тако
чекао
лекара
да
му
се
приближи
,
а
из
очију
су
му
сипале
варнице
.
Извините
,
височанство
,
али
ја
ваше
питање
нисам
разумео
;
не
знам
кога
замишљате
под
именом
бунтовници
.
Доктор
још
не
беше
довршио
а
врата
се
собња
полако
отворише
.
Гологлав
,
млађи
ађутант
појави
се
на
вратима
.
Улазио
је
опрезно
,
на
прстима
.
Но
кад
угледа
кнеза
,
где
разјарен
стоји
на
сред
собе
,
он
застаде
,
збуни
се
,
хтеде
се
вратити
,
но
кнез
га
спази
и
оштро
га
упита
шта
је
?
Ађутант
замуца
и
једва
изговори
да
је
дошао
г
.
министар
унутрашњих
послова
,
и
да
би
радо
говорио
с
г
.
доктором
.
Кнез
цикну
:
—
А
.
.
а
.
.
а
!
он
је
ту
!
Он
!
И
смео
је
доћи
!
...
.
Амо
!
дајте
ми
га
амо
!
...
Ађутант
се
бејаше
збунио
и
није
знао
шта
да
почне
.
Кнез
му
приђе
и
с
песницом
под
носом
викао
је
:
„
Дај
ми
га
амо
!
њега
ми
дај
!
...
Кугића
...
Кнез
је
толико
викао
да
се
разлегало
по
целој
кући
.
Чујући
неку
ларму
,
министар
Кугић
бејаше
изашао
из
чекаонице
и
упутио
се
страни
откуда
је
долазила
вика
,
кад
га
ађутант
срете
,
блед
и
пренеражен
.
—
Шта
је
?
—
упита
министар
забринуто
и
стаде
.
Ађутант
једва
промуца
:
-
Тражи
вас
кнез
...
нешто
је
јако
срдит
на
вас
.
-
На
мене
!
—
упита
Кугић
зачуђено
.
—
Где
је
кнез
-
додаде
он
за
тим
,
и
као
човек
који
нема
ништа
на
души
,
а
уверен
је
у
своју
невиност
,
упути
се
право
одаји
коју
му
показа
ађутант
.
Улазећи
у
собу
Кугић
угледа
кнеза
у
позитури
,
с
прекрштеним
рукама
и
истуреним
прсима
,
стоји
пред
доктором
,
гледа
га
с
висине
и
слуша
га
подругљиво
.
Кугић
уђе
,
а
кнез
ни
главе
не
осврте
да
га
погледа
,
ма
да
је
чуо
његов
долазак
.
Доктор
се
правдао
;
министар
стаде
у
страну
и
ћутећки
је
слушао
.
—
Још
ономад
на
ноћ
позван
сам
хитно
к
вама
;
рекли
су
ми
да
сте
озбиљно
болесни
.
Дошао
сам
и
нашао
вас
где
спавате
.
Скоро
ће
бити
пуних
50
часова
како
од
вас
не
одмичем
.
Нити
сте
ви
,
нити
сам
ја
икуд
одмицао
за
ово
доба
—
говорио
је
доктор
мирно
и
убедљиво
.
Кнез
га
пресече
;
климајући
главом
он
рече
подругљиво
.
—
Дакле
ја
спавам
два
дана
и
две
ноћи
узастопце
?
!
За
тим
се
окрете
министру
:
—
ходите
ближе
;
и
,
показујући
му
претом
доктора
,
он
додаде
:
реците
му
ви
да
се
вара
;
будите
ми
ви
сведок
да
смо
још
јутрос
у
зору
ја
и
ви
били
заједно
на
отменоме
скупу
честитке
Балканске
браће
,
где
смо
,
као
добре
патриоте
,
већали
о
спасу
отаџбине
,
о
збацивању
изанђале
династије
Косанићеве
и
о
повратку
омиљене
лозе
Црнојевића
.
Кнежев
наступ
срџбе
беше
за
часак
прешао
у
подругљиво
презирање
,
но
сад
се
опет
поче
враћати
отичње
беснило
.
—
Је
ли
тако
,
мој
верни
министре
,
узданицо
престола
мога
!
Је
ли
тако
?
!
—
Кнез
срдито
лупи
ногом
,
а
све
се
више
и
више
црвенио
у
лицу
.
Кугић
га
пресече
:
—
Није
тако
,
господару
—
рече
он
мирно
,
али
одсудно
.
У
тај
мах
доктор
даде
знак
министру
као
да
му
је
хтео
рећи
да
је
кнез
болестан
и
да
га
ваља
штедити
.
Кугић
је
ово
разумео
,
али
место
да
прими
ствар
за
се
он
се
окрете
лекару
:
—
Господине
докторе
,
чините
своју
дужност
!
Господар
је
болестан
и
ви
то
треба
да
му
кажете
и
да
га
успокојите
.
Ћутање
ту
не
помаже
.
Овај
Кугићев
говор
неочекивано
учини
на
кнеза
врло
повољно
дејство
:
љутина
,
која
већ
беше
почела
обузимати
кнеза
,
стуче
,
а
место
ње
појави
се
као
неко
интересовање
.
—
Шта
?
ја
болестан
!
Још
ћете
ме
ваљда
и
лудим
начинити
!
—
рече
кнез
спуштеним
,
куд
и
камо
блажим
гласом
.
—
Јес
,
господару
,
ви
сте
болесни
:
ви
сте
провели
близу
50
часова
у
заносу
и
сну
.
Данас
је
среда
а
ви
сте
још
у
понедељак
заспали
:
ви
сте
сад
на
ногама
,
али
ви
ни
сад
још
нисте
потпуно
будни
.
То
о
чему
ви
сад
нама
говорите
нема
никакве
везе
с
јавом
и
истином
.
У
дугом
сну
ви
сте
јамачно
много
што
шта
сањали
:
можда
је
било
и
таквих
снова
где
се
ми
појављујемо
као
да
смо
пред
вама
што
згрешили
.
Код
вас
је
сан
и
јава
још
смешана
,
и
ви
још
не
можете
да
издвојите
једно
од
другог
.
Вама
сад
у
првом
реду
треба
одмора
и
спокојства
.
Кад
се
опоравите
можемо
се
о
свему
обавестити
.
Ми
смо
ту
,
код
вас
и
уз
вас
,
и
господар
ће
се
уверити
да
у
нама
има
збиља
и
верне
и
поуздане
слуге
и
доглавнике
своје
.
Док
је
Кугић
ово
говорио
кнез
га
је
гледао
забезекнуто
.
Ово
Кугићево
кресање
истине
у
очи
као
да
га
је
почело
мало
освешћавати
.
Говор
је
био
и
сувише
дрзак
да
би
могао
бити
лажан
.
Највише
га
је
убеђивало
то
што
и
доктор
и
министар
тврде
да
је
провео
у
заносу
скоро
50
часова
.
Паде
му
на
памет
да
викне
свога
верног
ађутанта
Зара
.
Дочекао
га
је
питањем
:
„
Где
смо
ми
били
ноћас
?
“
али
је
одмах
добио
одговор
да
то
није
било
ноћас
,
но
још
пре
две
ноћи
.
Овај
одговор
кнеза
је
запрепастио
.
Он
је
на
један
пут
осетио
страх
за
свој
мозак
—
бојао
се
да
не
поремети
памећу
.
Та
њему
је
тако
јасно
стајала
пред
очима
слика
,
коју
је
пре
неколико
часова
гледао
у
подземним
ходницима
ташмаденским
—
а
међу
тим
сви
ови
људи
тврде
да
се
он
има
већ
50
часова
ни
с
места
није
макао
.
И
они
говоре
истину
.
Сумње
о
томе
није
више
могло
бити
,
кад
то
ево
тврди
и
његов
верни
и
омиљени
ађутант
Заре
.
Ова
промена
одмах
се
познала
на
кнезу
.
Место
пређашње
бујности
код
њега
сад
беше
настала
нека
смиреност
,
чисто
нека
малаксалост
.
Он
даде
руком
знак
Кугићу
и
доктору
да
изађу
,
а
сам
оста
са
својим
ађутантом
.
Сели
су
на
диван
и
Заре
је
морао
сад
редом
причати
све
шта
је
било
,
а
кнез
је
узео
да
по
његовој
причи
контролише
своје
памћење
,
да
види
да
ли
је
ствар
текла
онако
како
се
њему
урезало
у
памети
,
или
је
било
друкчије
.
Испричао
је
полазак
из
двора
,
сретање
црне
прилике
,
даљи
пут
,
остављање
кола
и
свраћање
у
непознату
кућу
.
За
све
то
време
кнез
је
понављао
:
„
Па
наравно
!
...
да
богме
!
...
Тако
и
ја
знам
.
У
причању
Заре
дође
до
тренутка
када
је
непозната
женска
унела
у
собу
бутељу
вина
.
—
Ви
сте
га
пили
и
похвалили
,
у
брзо
сте
једно
за
другим
испили
три
чаше
,
а
одмах
за
тим
ућутасте
се
;
погледам
,
а
ви
заспали
,
покушам
да
вас
пробудим
—
не
иде
.
—
Шта
?
ја
заспао
у
оној
непознатој
кући
,
после
чаше
вина
?
—
упита
кнез
зачуђено
.
—
Да
,
господару
,
тако
сте
заспали
да
се
више
никако
ни
будили
нисте
,
све
до
сада
.
—
Је
ли
могуће
?
—
Могуће
,
господару
.
Ваш
Заре
неће
вам
никад
ништа
рећи
што
није
истина
.
-
Па
,
па
!
...
Шта
је
после
било
?
—
питао
је
кнез
пун
радозналости
.
Заре
продужи
причање
.
-
Док
сам
се
ја
мучио
да
вас
разберем
и
повратим
врати
се
и
црна
прилика
.
Ја
је
оштро
упита
шта
је
ово
,
показујући
руком
:
на
вас
успаване
.
Тврдио
сам
да
је
у
вину
морало
бити
неких
успављујућих
напитака
и
претио
сам
да
ћу
одмах
позвати
полицију
,
дати
да
се
цела
кућа
претресе
и
да
се
позатвара
све
што
се
ту
нађе
.
Црна
прилика
заклињала
се
свим
на
свету
да
за
вас
нема
никакве
опасности
;
сва
је
ствар
у
томе
што
ћете
мало
дуже
поспавати
.
Уверавала
је
најживље
да
јо
погрешка
учињена
нехотично
:
место
чиста
вина
у
брзини
дочепали
флашу
с
оним
вином
што
га
дају
гостима
кад
хоће
дуже
да
их
задрже
код
себе
.
-
Упитам
какви
су
то
гости
и
каква
је
ово
кућа
у
опште
?
Црна
ми
се
прилика
исповеди
да
је
ово
блуднички
дом
и
нагласи
ми
како
би
незгодно
било
кад
би
по
граду
пукао
глас
да
је
кнез
био
у
овако
злогласној
кући
.
Мислио
сам
шта
да
радим
,
а
црна
прилика
вајкала
се
што
је
покварена
посета
код
„
Балканске
браће
.
“
Питао
сам
колико
ће
од
прилике
трајати
тај
сан
.
Одговор
је
био
„
најмање
неколико
часов
“
,
с
тога
ће
најбоље
бити
да
идем
по
кола
,
па
да
вас
вратим
у
двор
.
Наста
питање
ко
да
иде
за
кола
.
Не
наводећи
разлоге
за
што
,
црна
прилика
је
само
уверавала
да
се
не
сме
ни
пошто
одмицати
од
куће
,
и
да
нема
друге
помоћи
но
да
идем
сам
по
кола
.
Нисам
се
смео
одважити
да
вас
оставим
сама
у
оном
стању
,
с
тога
навалим
на
црну
прилику
да
ми
набави
кола
како
зна
,
а
пошто
се
ствар
није
смела
поверавати
другоме
ком
,
то
да
иде
сама
по
кола
.
Кад
су
сви
моји
разлози
остали
узалудни
,
ја
извадим
револвер
,
метнем
га
на
сто
и
подвикнем
,
да
овде
нема
шале
,
овде
лежи
онесвешћен
поглавар
земље
,
и
то
онесвешћен
вашом
кривицом
.
Претио
сам
ако
ми
се
одмах
не
набаве
кола
да
ћу
чинити
оно
што
ми
налаже
моја
војничка
дужност
.
Тек
тада
ми
црна
прилика
наговести
зашто
не
сме
одмицати
од
куће
:
рече
да
и
сама
носи
одговорност
за
ваш
живот
и
баш
с
тога
се
и
не
сме
одвајати
од
вас
докле
год
сте
у
тој
кући
.
Одлучимо
да
пошљемо
једно
дете
из
куће
.
Међу
тим
црна
прилика
предложи
ми
да
окуша
