Хоћешли
ваљда
да
ме
тај
пакосник
и
убије
,
да
би
тебе
приморао
да
му
помажеш
.
Хоћеш
ли
...
...
—
Не
говори
тако
,
Зенобо
!
—
Да
не
говорим
!
...
.
Коме
?
...
.
зар
да
не
говорим
теби
,
који
се
још
двоумиш
,
а
видиш
где
се
о
мојој
глави
ради
...
Ја
ћу
га
сама
наћи
и
ставити
му
се
на
расположење
,
кад
си
ти
кукавица
...
.
.
Ја
ћу
му
сама
издати
госпођу
Аранку
!
гордо
узвикну
Зеноба
...
.
.
Али
тада
ти
нећеш
имати
више
права
нада
мном
...
.
.
—
Зенобо
!
што
говориш
тако
?
—
Што
хоћу
да
се
светим
белим
људима
!
—
Али
наши
господари
нису
то
заслужили
!
—
Нису
?
!
...
.
зар
нису
и
они
бели
?
—
Али
према
нама
су
благи
!
—
Ко
?
...
.
Зар
госпођа
?
—
Јест
,
госпођа
Аранка
!
—
Е
,
мој
Годоне
,
ти
још
не
познајеш
њено
лукавство
.
Она
је
блага
,
према
мени
нарочито
пажљива
,
али
и
то
има
својих
разлога
.
—
Разлога
да
има
она
према
теби
?
!
—
Јесте
...
.
јесте
.
Да
ја
нисам
посвећена
у
њене
тајне
,
видео
би
ти
,
каква
би
она
сасвим
друкче
изгледала
.
—
Какве
су
то
тајне
?
упита
Годон
зачуђено
.
—
Тајне
!
...
.
па
односи
њени
са
управником
Атахалпом
.
Зар
ти
не
знаш
,
да
је
господар
Бер
постао
пред
њом
само
једна
фигура
,
а
она
му
тако
вешто
заварава
очи
,
да
онај
ни
у
сну
не
сања
какве
се
одвратности
не
збивају
иза
кулиса
и
то
све
у
име
љубави
и
оданости
према
господару
.
И
онај
Атахалп
...
.
тај
подлац
,
који
као
мачак
вреба
,
да
господар
куда
зађе
по
плантажи
по
ваздан
цуња
око
њених
врата
,
па
чим
му
се
прилика
укаже
,
ето
га
к
њој
и
она
...
.
кукавица
једна
...
.
чека
га
раширених
руку
и
пада
му
око
врата
.
И
то
се
све
збива
,
тако
рећи
пред
мојим
очима
,
ја
их
послужујем
,
ја
им
разговоре
чујем
...
.
—
Шта
?
...
то
је
одвише
!
узвикну
Годон
.
—
Да
...
и
ја
чисто
жалим
господара
Бера
,
да
не
види
шта
се
све
чини
под
фирмом
топле
љубави
с
једне
и
ревносне
службе
с
друге
стране
.
Док
се
она
...
несрећница
,
одаје
загрљају
једнога
гада
,
Атахалпа
,
дотле
јадни
Бер
не
сме
пријатно
ни
да
погледа
у
ону
красну
девојку
,
Амалију
,
јер
му
је
Аранка
то
одлучно
забранила
.
И
тако
госпођица
Амалија
у
самој
ствари
није
овде
гошћа
,
већ
је
права
заробљеница
.
Она
јој
не
даје
у
Европу
,
да
јој
случајно
тамо
не
би
траг
проказала
.
И
Бер
то
све
сноси
за
љубав
једне
онаке
жене
!
—
То
је
ужасно
!
узвикну
Годон
.
—
И
још
нешто
...
.
Још
један
бели
човек
тајно
долази
у
одаје
нашег
господара
и
то
редовно
свакад
,
кад
господара
нема
код
куће
...
.
А
господар
иде
од
куће
кад
госпођа
нађе
за
потребно
,
да
му
препоручи
дуже
шетање
због
здравља
.
И
он
јадник
иде
,
шета
се
по
плантажи
,
да
би
својој
невенчаној
жени
жив
и
здрав
био
,
та
она
се
ето
тако
брине
о
његову
здрављу
.
Шетња
му
свакако
необично
прија
,
јер
у
њој
види
најјаснији
доказ
Аранкине
нежне
љубави
!
—
Дакле
још
неко
долази
?
упита
Годон
.
—
Јесте
тога
сам
човека
толико
пута
виђала
,
али
му
црте
лица
не
могох
познати
.
Увек
је
носио
маску
,
коју
је
врло
вешто
прикривао
!
...
.
—
То
је
грдна
срамота
за
господара
!
рече
Годон
.
—
Па
сад
реци
ми
само
,
Годоне
,
да
ли
вреди
штедети
оваку
једну
жену
,
да
ли
би
био
грех
отргнути
је
од
господара
и
предати
ономе
,
који
је
толико
тражи
,
да
чак
и
мене
узима
за
жртву
?
—
Не
,
то
неби
био
никакав
грех
...
.
на
против
добро
дело
...
.
у
осталом
ми
можемо
издати
госпођу
Дон
Лијегу
,
он
ће
бити
задовољан
...
.
завера
ова
није
наперена
противу
господара
Бера
,
већ
шта
више
на
спасавање
његовог
имена
,
рече
Годон
.
—
А
ономе
гадном
ниткову
,
Атахалпу
,
ја
ћу
показати
како
Зеноба
уме
чувати
своје
достојанство
,
настави
Зеноба
даље
.
—
Шта
ће
то
опет
значити
?
упита
Годон
.
—
Има
већ
неколико
дана
,
како
се
та
хијена
умиљава
око
мене
и
како
ме
моли
,
да
може
једном
са
мном
на
само
говорити
.
—
Шта
?
—
То
,
што
рекох
...
...
али
ја
га
одбијах
учтиво
,
да
му
се
не
замерим
.
Он
је
моју
учтивост
рђаво
протумачио
,
па
се
сада
толико
навезао
да
говори
са
мном
,
да
га
се
не
могу
опростити
.
—
Добро
,
кад
је
тако
!
рече
Годон
.
Првом
приликом
кад
те
нађе
,
одреди
му
састанак
под
оним
дебелим
дрветом
,
где
су
њиве
са
пиринчом
.
Ја
ћу
тамо
сакрити
неколико
људи
иза
џбуна
.
Ако
ти
помоћи
затреба
ти
само
дај
знак
,
они
ће
се
појавити
...
...
Сувише
се
касно
угасила
свећа
у
соби
,
у
којој
је
спавао
Годон
и
Зеноба
.
Разговор
се
дуго
још
водио
.
X
Под
дебелим
дрветом
Тамо
где
се
свршавају
пиринчане
њиве
плантаже
„
Викторије
“
настаје
један
одсек
.
После
тога
одсека
настаје
мала
узвишица
обрасла
жбуњем
,
крупнијим
и
ситнијим
.
За
овом
узвишицом
настаје
лепа
висораван
одевена
прекрасним
зеленилом
и
с
које
је
диван
поглед
на
целу
плантажу
.
Тамо
далеко
на
једној
страни
види
се
беласкање
мора
по
коме
пливају
пароброди
,
што
спајају
стари
свет
са
новим
,
а
на
другој
страни
тамо
ваде
се
сива
брда
—
станиште
горштака
,
који
се
у
четама
и
групицама
,
с
времена
на
време
примичу
плантажама
,
па
се
опет
лаћају
слободних
висина
.
Поглед
на
пиринчана
поља
,
која
се
таласају
и
при
најмањем
поветарцу
,
побуђују
у
мисаона
човека
неко
необично
пријатно
расположење
.
Он
ту
има
прилике
да
прегледа
природу
у
свој
њеној
дивоти
и
свима
чарима
њених
прсију
.
Хоће
ли
да
види
младост
,
нека
гледа
оне
зелене
ливаде
искићене
разнобојним
цвећем
,
које
се
такмичи
међу
собом
,
које
ће
на
себи
више
задржати
погледе
гледаоца
.
Хоће
ли
да
види
бујности
,
нека
управи
своје
погледе
на
ритове
бамбуса
.
Хоће
ли
добити
појма
о
непрегледности
—
нека
погледа
на
усталасано
плаво
море
.
Хоће
ли
озбиљност
и
величину
,
нека
стане
уз
оне
колосалне
храстове
,
које
по
неколико
људи
не
могу
обухватити
.
Жели
ли
познати
виткост
,
нека
гледа
како
се
високе
палме
повијају
и
исправљају
кад
их
ветар
подвати
.
Хоће
ли
прошлост
,
нека
гледа
у
стрњике
обране
каве
.
Жели
ли
сазнати
шта
је
слобода
—
нека
оде
у
слободне
висове
и
шуме
.
Жели
ли
,
најзад
,
разноврсности
нека
пређе
погледом
преко
целе
околине
,
докле
му
вид
досеже
.
На
једном
лепом
месту
поменутог
одсека
,
између
зеленила
,
љупкога
цвећа
,
кокетних
жбунова
,
а
под
једним
дебелим
храстом
седела
је
Зеноба
лепо
одевена
,
необично
љупког
израза
лица
.
У
коврчавој
,
црној
и
дугачкој
коси
,
ванредно
нежном
погледу
,
пуним
и
облим
рукама
и
укусно
намештеној
одећи
,
која
изгледаше
као
да
је
срасла
са
њом
—
у
самој
једној
Зеноби
могао
си
читати
и
младост
и
љупкост
,
и
бујност
и
раскош
,
неограничену
слободу
и
верност
,
љубав
и
озбиљност
!
Мало
по
даље
од
ње
седео
је
управник
плантаже
,
Атахалп
.
По
целокупном
строју
његовога
карактера
,
а
по
усуканим
брцима
и
по
изразу
његових
очију
могао
си
прочитати
необуздану
страст
једног
лађара
у
туђој
кожи
!
Таква
два
карактера
сеђаху
један
поред
другог
.
Он
гледаше
у
њој
сав
свет
,
неку
одлучност
,
неку
особиту
моћ
,
нечега
тајанственога
.
Она
гледаше
у
њему
једног
празног
фићфирића
.
И
он
разговараше
с
њом
ласкаво
,
подло
.
Он
је
увераваше
о
својој
неограничоној
љубави
према
њој
;
он
јој
тврђаше
да
високо
цени
слободу
њеног
племена
;
он
је
увераваше
,
да
ће
она
постати
најславнија
у
своме
роду
,
ако
му
саопшти
своју
верност
и
закуне
му
се
на
оданост
.
А
она
...
.
.
благим
осмехом
свога
лица
мољаше
га
,
да
је
поштеди
толике
славе
за
коју
није
достојна
,
да
се
не
подсмева
њеном
несрећном
племену
,
које
белим
људима
није
никаква
зла
учинило
,
да
не
тражи
љубави
од
ње
,
јер
их
је
природа
бојом
коже
одвојила
...
.
.
—
Мислиш
ли
ти
,
Зенобо
,
да
моје
срце
не
може
куцати
онако
исто
топло
,
према
теби
,
као
и
кога
било
из
твога
племена
?
тихо
је
упита
Атахалп
.
—
Не
може
,
господине
...
.
.
ваше
је
срце
хладнога
севера
,
а
наша
су
из
жаркога
југа
,
сложити
се
не
могу
!
Ове
речи
необично
поласкаше
Атахалпу
,
те
јој
без
устезања
приђе
ближе
,
седе
поред
ње
.
Своју
десну
руку
наслони
на
њено
меко
раме
,
обгрливши
је
мало
око
врата
,
а
другом
руком
ухвати
је
за
руку
па
немо
и
непомично
гледаше
у
оне
ватрене
очи
њене
.
—
Господине
!
шта
желите
ви
од
мене
?
запита
га
Зеноба
.
—
Зенобо
,
драга
Зенобо
,
изреци
једном
своју
пресуду
нада-мном
!
(
види
сл
.
3
.
стр
.
67
.
)
—
Господине
!
љубав
моја
другом
је
поклоњена
...
.
.
то
не
тражите
од
мене
.
—
Драга
Зенобо
,
ја
те
молим
,
да
моју
љубав
примиш
као
знак
исповести
моје
пред
тобом
!
—
Исповести
предамном
?
!
—
Јесте
Зенобо
!
—
Како
се
један
управник
може
исповедати
пред
једном
обичном
робињом
,
која
је
до
пре
кратког
времена
носила
јарам
око
врата
.
—
Али
ја
те
молим
!
—
Љубави
не
тражите
од
мене
...
.
Је
ли
то
све
што
сте
од
мене
хтели
?
упита
Зеноба
.
—
Хтео
сам
љубави
твоје
,
хтео
сам
воде
с
твојих
жарких
очију
,
да
жеђ
своју
угасим
!
—
Све
је
то
својина
другога
.
Ни
моје
није
више
то
,
што
ви
тражите
од
мене
!
За
тим
покуша
да
устане
и
оде
.
Атахалп
је
задржа
.
—
Али
шта
хоћете
ви
од
мене
,
господине
?
Атахалп
ћуташе
неколико
тренутака
.
Размишљаваше
како
да
отпочне
праву
ствар
,
коју
је
желео
постићи
.
Мислио
је
,
да
ће
Зенобу
љубављу
искушати
,
али
она
беше
и
одвише
поносна
,
те
му
не
даде
права
да
на
те
жице
удара
.
Најзад
се
реши
,
да
је
одлучно
упита
,
па
сад
на
шта
изађе
.
У
најгорем
случају
он
је
управник
плантаже
,
она
је
робиња
.
Његова
се
реч
више
уважава
где
треба
,
него
њена
.
—
Зенобо
,
остани
још
који
тренутак
крај
мене
,
кад
си
ме
већ
уцвелила
и
не
хтеде
пружити
руку
срећи
,
која
ти
се
нуди
!
—
Добро
...
.
.
то
ћу
вам
учинити
по
вољи
,
рече
Зеноба
и
опет
се
посади
на
онај
одсек
.
—
Ја
те
молим
,
да
ми
за
неколико
ствари
,
које
ћу
те
питати
,
даш
своја
објашњења
.
—
А
да
ли
ја
то
могу
,
пре
свега
?
упита
она
.
—
Надам
се
да
ћеш
моћи
!
—
Што
вам
будем
могла
рећи
,
нећу
вам
сакрити
.
—
Да
ли
је
господин
Бер
радо
примљен
код
робова
?
—
Какво
је
то
чудно
питање
?
—
Није
ни
мало
чудно
,
већ
је
на
против
постављено
у
своје
време
,
додаде
Атахалп
.
—
Ја
га
не
разумем
,
објасните
ми
га
боље
!
—
Сазнао
сам
да
се
међу
робовима
снује
нека
завера
противу
господара
,
па
те
питам
,
да
ми
кажеш
,
шта
и
колико
ти
знаш
о
овоме
.
Разумеш
ли
сад
?
—
Још
мање
...
.
Завера
међу
робовима
...
.
и
то
противу
нашега
господара
...
.
То
ја
не
знам
,
то
не
може
никако
бити
истина
!
—
А
ако
те
ја
уверим
,
да
је
истина
?
—
Не
можете
ни
то
,
јер
ја
не
знам
апсолутно
ни
о
каквој
завери
.
—
Она
постоји
!
—
Ако
и
постоји
,
ја
ипак
нисам
посвећена
у
те
тајне
.
Ко
ће
то
још
мени
поверавати
.
—
Желиш
,
да
ти
кажем
ко
?
—
Ако
знате
,
кажите
ми
!
—
Неки
Хунон
.
—
Хунон
!
тога
роба
нема
на
плантажи
,
одговори
Зеноба
.
—
Кажу
да
је
већ
био
и
да
је
бегунац
.
—
Па
шта
и
какве
везе
ја
могу
имати
са
њим
?
—
Какве
везе
?
!
...
.
.
—
Јест
,
шта
ја
имам
с
њим
?
—
Он
је
твој
свекар
!
узвикну
Атахалп
.
—
Мој
свекар
...
.
Хунон
!
...
.
ја
не
познајем
таквога
човека
;
ја
немам
свекра
.
—
Јесте
,
ја
сам
то
сазнао
на
свој
начин
,
али
господару
још
ништа
нисам
о
томе
саопштио
,
док
...
.
—
Шта
...
.
док
?
прекиде
га
Зеноба
.
—
Док
ствар
не
испитам
потанко
и
расветлим
је
у
свему
,
па
ћеш
после
видети
докле
ће
ствар
доћи
.
—
Али
што
ја
треба
све
то
да
знам
?
—
За
то
што
си
и
ти
члан
те
завере
и
ја
сам
ти
пружио
руку
спасења
,
коју
ти
немилосрдно
одбијаш
.
Ако
се
ти
не
кајеш
,
ја
по
свој
прилици
нећу
.
—
Господине
,
Атахалпе
,
ви
грешите
своју
душу
,
ако
је
имате
,
ви
ћете
погрешити
јако
,
ако
покушате
увући
мене
у
какву
било
заверу
противу
господара
.
Бог
ми
је
сведок
,
да
ја
господару
Беру
желим
више
добра
него
ли
и
ви
,
него
ли
ико
други
!
—
Охо
!
...
.
да
не
претерујеш
у
верности
,
узвикну
Атахалп
.
—
Не
претерујем
...
.
ја
знам
шта
говорим
.
—
Онда
јамачно
завера
има
други
карактер
.
Да
не
стоји
она
што
год
у
вези
са
покретима
горштака
?
—
Ни
ту
вас
не
могу
задовољити
одговором
!
рече
Зеноба
.
Са
горштацима
немам
никаквих
веза
.
—
Онда
је
завера
противу
Аранке
?
—
Не
знам
ја
ни
о
каквој
завери
.
У
нашем
племену
нема
тајни
,
за
коју
не
бих
знала
.
Али
те
тајне
тамо
нема
...
.
А
што
се
ви
плашите
за
Аранку
?
—
Не
плашим
се
,
али
ми
је
дужност
,
да
од
ње
склањам
све
што
јој
може
причинити
какву
непријатност
,
одговори
Атахалп
.
—
Па
она
има
свога
заштитника
!
—
И
ја
сам
њен
заштитник
.
Она
је
његова
онолико
исто
колико
и
моја
.
Од
тренутка
,
када
је
она
постала
његовом
својином
и
то
мојом
помоћи
,
постала
је
и
мојом
својином
.
—
Тако
...
.
дакле
...
.
Е
,
сад
остајте
збогом
!
рече
Зеноба
.
—
Не
...
.
још
који
часак
!
задржаваше
је
Атахалп
.
—
Добро
...
.
да
останем
још
мало
.
Ено
и
господара
Бера
тамо
,
видите
ли
га
.
Можда
ће
поћи
и
на
ову
страну
,
а
ено
с
њим
и
Годона
,
па
ће
ми
бити
непријатно
,
да
нас
саме
овако
застану
,
рече
Зеноба
.
—
Није
то
никакав
разлог
,
ти
хоћеш
само
да
избегнеш
,
јер
сам
те
довео
до
зида
.
Ти
поричеш
заверу
,
али
је
тим
истим
и
тврдиш
!
—
То
није
истина
.
Господине
,
ви
вређате
!
—
Ја
вређам
?
—
Јесте
,
ви
вређате
,
ви
клеветате
!
—
Ја
?
—
Јест
...
.
ви
!
—
Је
ли
клевета
,
кад
се
истина
каже
у
очи
?
викну
Атахалп
.
—
Ви
не
говорите
истину
,
господине
!
—
Ја
сам
Годона
ухватио
,
где
на
лађи
шурује
са
једним
човеком
...
.
ја
сам
извештен
с
поуздане
стране
,
да
је
Годон
с
тим
истим
човеком
дуго
разговарао
пре
извесног
времена
...
.
ја
готово
могу
веровати
,
да
је
и
ваше
закопавање
опет
неки
мајсторски
смишљен
маневар
...
Ви
сте
варалица
.
По
нашим
законима
ви
сте
криви
,
ви
ћете
бити
осуђени
и
једини
вам
је
спас
да
ми
пружите
руку
,
признате
кривицу
,
па
се
неће
даље
чути
од
овога
места
!
—
Зар
дотле
допире
ваша
верност
према
господару
...
.
до
моје
љубави
стало
је
све
,
је
л
’
те
?
—
Желим
да
тебе
спасем
од
закона
!
викну
Атахалп
.
—
Не
!
викну
Зеноба
.
—
А
ти
ћеш
силом
!
—
Ни
онда
,
подлаче
један
!
—
Онда
ћеш
ме
смрћу
својом
задовољити
!
викну
Атахалп
и
извуче
повећи
нож
,
претећи
Зеноби
.
—
У
име
закона
!
викну
Атахалп
.
—
Не
,
рече
Зеноба
одлучно
.
Нама
су
наши
обичаји
милији
и
светији
,
него
ваши
закони
.
—
Умри
кукавице
!
цикну
гомила
Мулата
,
излетивши
иза
шумарка
(
види
сл
.
4
.
стр
.
146
)
.
Један
Мулат
стеже
руке
Атахалпу
,
а
Хунон
му
копљем
прободе
главу
.
Атахалп
паде
мртав
.
Мулати
и
Зеноба
с
њима
побегоше
у
планинске
висове
,
да
озго
ови
ратоборни
синови
гледају
као
сури
орлови
доле
,
на
покрете
у
равници
.
И
Зеноба
остави
кућу
и
дом
свој
па
оде
да
врх
брда
гнездо
вије
,
јер
више
слободе
за
њу
у
равници
није
.
Она
беше
саучесник
грознога
убиства
.
Само
је
то
убиство
није
тиштало
,
јер
зна
који
је
убијен
,
зна
да
је
то
бео
човек
...
.
Док
се
ова
трагедија
одигравала
под
оним
дебелим
дрветом
,
дотле
су
Бер
и
Годон
,
спазивши
из
далека
где
се
у
ладу
одмара
Атахалп
у
присуству
Зенобином
,
били
дошли
већ
близу
њих
.
На
овакав
чудноват
положај
Атахалпов
према
Зеноби
обратио
је
Беру
пажњу
Годон
,
исказујући
своје
незадовољство
према
томе
гадноме
човеку
.
Бер
с
почетка
није
веровао
Годону
,
да
Атахалп
ради
на
прељубочинству
код
Зенобе
.
Али
се
сада
увери
својим
очима
.
Није
знао
,
колико
је
наиван
био
,
да
је
Годон
већ
унапред
све
удесио
са
Зенобом
,
како
би
господару
своме
што
већма
замрсио
ситуацију
.
Уз
пут
се
Годон
жалио
Беру
како
Зеноба
од
неког
времена
не
мари
за
њим
,
како
је
њена
некадања
супружанска
верност
помућена
,
како
међу
њима
не
влада
више
она
оданост
као
што
негда
беше
...
.
—
А
што
је
не
казниш
?
упита
Бер
.
—
Чиме
,
господару
?
упита
Годон
.
—
Па
оним
,
што
ће
њу
највише
заболети
!
—
У
ње
нема
више
осећања
,
жалостиво
уздахну
Годон
,
да
би
је
могло
заболети
!
...
.
У
таквом
разговору
њих
двојица
примицаше
се
полако
Атахалпу
и
Зеноби
,
који
сеђаху
загрљени
под
дрветом
оним
.
Видевши
ово
,
Бер
се
спремаше
да
их
љуто
покара
а
Зеноби
да
нарочито
припрети
,
ако
се
не
узме
у
памет
,
да
ће
је
понова
отерати
у
јарам
,
на
најтеже
послове
,
а
да
ће
другу
робињу
изабрати
да
двори
госпођу
Аранку
.
Годон
му
захваљиваше
од
свег
срца
на
толикој
пажњи
према
срећи
његовој
,
али
увек
изражаваше
неку
сумњу
да
ће
бити
слабога
успеха
,
јер
је
Зеноба
запустила
леп
домаћи
живот
,
и
мрзећи
беле
људе
,
одала
се
рђавом
животу
састајући
се
често
са
горштацима
Мулатима
.
О
овоме
је
тако
убедљиво
говорио
Беру
,
изразом
неке
тешке
туге
и
увређене
љубави
,
да
му
је
чак
тврдио
,
како
су
и
оног
јутра
,
када
су
је
ископали
,
нашли
крај
ње
два
Мулата
како
је
ископавају
,
а
тога
већ
не
би
никако
могло
бити
,
кад
она
не
би
своју
љубав
делила
с
њима
горе
.
Чак
и
онако
изненадни
одлазак
оних
Мулата
,
који
одоше
не
јавивши
се
Беру
,
када
се
овај
забављаше
око
окрепљавања
Зенобиног
,
Годон
је
протумачио
Беру
,
као
да
су
они
у
самој
ствари
побегли
од
праведног
гнева
његовог
.
И
одиста
Бер
вероваше
овим
речима
.
Све
су
околности
казивале
,
да
се
ствари
одиста
морају
овако
узети
и
никако
друкче
.
Тек
се
је
Бер
спремао
да
ослови
Атахалпа
,
који
се
беше
устремио
према
Зеноби
,
мислећи
да
то
беше
њихов
љубавни
растанак
,
али
се
у
том
чу
вика
сакривених
Мулата
и
трагедија
се
сврши
!
Неки
Мулати
јурнуше
на
Бера
и
Годона
,
али
се
ови
бранише
оружјем
,
које
су
уза
се
носили
.
Један
Мулат
погибе
од
Годонове
пушке
,
а
остали
се
разбегоше
куд
који
,
а
са
њима
и
Зеноба
.
Бер
и
Годон
одоше
журно
кући
,
да
виде
како
стоји
са
осталим
пословима
на
плантажи
и
да
извести
месну
полицију
о
извршеном
убиству
од
стране
Мулата
,
како
би
се
страже
на
границама
појачале
и
спречио
сваки
приступ
Мулатима
у
предео
плантажа
.
Али
сада
Бер
беше
усамљен
.
Верног
му
Атахалпа
не
беше
више
поред
њега
.
Госпођа
Аранка
беше
јако
ожалошћена
овим
догађајем
,
јер
јој
је
низ
успомена
био
везан
за
тога
човека
,
који
ју
спасе
с
лађе
и
о
угодности
се
њеној
старао
врло
одано
и
за
дуго
времена
онда
,
кад
не
беше
никаквога
изгледа
на
поновни
састанак
с
Бером
.
За
Берову
кућу
беше
то
јак
пораз
,
тешка
жалост
,
те
се
још
за
неко
време
није
ни
мислило
на
какво
весеље
,
а
још
мање
на
свечано
венчање
њихово
,
које
је
требало
да
се
изведе
у
највећој
раскоши
и
церемонији
.
Још
истога
дана
после
подне
прекинут
је
сваки
рад
на
плантажи
.
Сви
робови
беху
стрпани
у
своје
касарне
.
Над
њима
је
вођена
строга
контрола
.
Многи
беху
повезани
ланцима
,
а
неки
пак
спутани
у
јармове
.
Њихови
настојници
показаше
сада
сву
суровост
своју
.
Писка
робова
,
која
је
потресала
касарне
оне
,
допирала
је
као
неки
потмуо
јек
до
канцеларије
господара
плантаже
Бера
,
у
којој
је
вођена
строга
истрага
у
присуству
полицијског
комесара
.
Робове
је
у
канцеларију
уводио
привремени
управник
плантаже
—
Годон
,
коме
Бер
беше
сада
поверио
управничку
дужност
на
неко
време
,
док
не
нађе
сталног
управника
.
Њега
је
још
једино
имао
,
на
кога
се
могао
и
морао
ослонити
у
првим
часовима
невоље
.
Полицијски
увиђај
и
сама
истрага
продужила
се
за
читава
два
дана
.
И
резултат
истраге
показао
је
:
да
је
Зеноба
стајала
тајно
у
вези
са
неким
Мулатима
без
знања
свога
мужа
,
да
је
она
узела
на
своју
руку
читаво
једно
одељење
робова
исте
плантаже
,
који
су
били
извршиоци
њених
наредаба
,
да
су
неки
од
тих
робова
одбегли
с
њом
у
шуме
и
брда
,
неке
је
полиција
похватала
и
да
се
неки
,
који
су
знали
за
ту
заверу
,
још
налазе
у
рукама
господара
плантажа
.
Као
виновник
целог
овог
догађаја
би
проглашена
Зеноба
,
коју
је
теретила
и
та
околност
,
што
је
она
у
последње
време
без
икаквих
обзира
исказивала
јавно
своју
мржњу
према
белим
људима
,
да
је
чак
изневерила
и
свога
мужа
Годона
само
за
то
,
што
је
овај
неограничено
волео
своје
беле
господаре
за
шта
се
нашло
доказа
у
његовом
одликовању
и
тестаменту
пређашњег
господара
Джемса
;
даље
ју
је
теретило
и
то
,
што
су
код
ње
виђена
два
Мулата
,
који
је
ископаваше
кад
беше
жива
сарањена
и
који
се
кришом
уклонише
с
тога
места
.
Сваки
даљи
исказ
,
свака
околност
,
коју
су
истицали
појединци
,
отварала
је
очи
Беру
,
те
је
сада
многе
појаве
на
плантажи
могао
разумети
у
правој
њиховој
боји
.
Али
је
с
друге
стране
у
њему
и
све
већма
расло
уверење
у
оданост
и
непоколебљиву
верност
његовог
,
сада
привременог
управника
Годона
.
Судска
пресуда
,
која
је
донесена
после
ове
истраге
,
садржавала
је
грозно
решење
.
Она
је
објавила
смртну
казну
Зеноби
,
за
којом
се
трага
да
се
ухвати
и
над
још
стотином
робова
.
Три
надзорника
одељења
на
вечиту
робију
,
а
двојица
на
по
15
година
робије
.
—
После
три
дана
пресуда
је
извршена
.
Овако
дуготрајна
истрага
јако
га
је
изнурила
.
Али
он
не
хте
пропустити
ни
један
минут
да
се
она
врши
без
његова
присуства
.
Није
помишљао
на
одмор
,
да
само
не
пропусти
ни
једну
ствар
неопажену
.
Као
да
је
знао
,
да
би
чешћим
излажењем
из
канцеларије
и
одлажењем
у
своју
собу
пореметио
мир
својој
драгој
Аранки
,
која
и
сама
тих
дана
беше
јако
снуждена
,
жељаше
мира
и
спокојства
.
Као
да
је
знао
,
да
би
у
то
доба
истраге
,
нашао
тамо
у
њеној
соби
другога
господара
над
благом
свога
срца
,
који
под
маском
улажаше
у
замак
,
јамачно
да
теши
рањено
срце
њено
!
Потресом
догађаја
снужденој
Аранки
,
требало
је
одмора
,
а
кривцима
строга
казна
за
учињено
злочинство
.
А
она
жељаше
и
једно
и
друго
.
С
тога
је
и
молила
свога
доброг
Бера
,
да
истрагу
прати
до
најмање
ситнице
,
да
чује
шта
се
говори
о
томе
и
да
ни
један
тренутак
у
томе
не
изгуби
.
Молила
га
је
и
он
јој
је
дао
реч
,
да
ће
целу
истрагу
слушати
,
да
би
тиме
и
њој
дао
прилике
,
да
се
смири
од
потреса
...
.
да
се
госпођа
одмори
на
рукама
човека
под
маском
.
Знала
је
она
,
да
би
Бера
страшно
узрујао
призор
какав
би
застао
у
њеној
соби
,
знала
је
она
,
колико
би
га
то
потресло
,
па
је
желела
уштедети
му
ту
грозну
борбу
мисли
...
.
толико
је
она
пажљива
била
према
њему
!
!
а
све
с
изговором
на
трагедију
покојног
Атахалпа
!
!
XИ
Зора
нових
дана
По
свршеној
истрази
и
извршеној
судској
пресуди
на
плантажи
„
Викторији
“
отпочело
је
редовно
стање
.
Радови
су
настављени
.
Мир
с
поља
је
повраћен
;
јака
стража
од
војника
чувала
је
границе
између
горштака
у
брдима
и
шумама
појединих
плантажа
.
Горе
по
брдима
је
покрет
трајао
непрестано
,
али
се
није
могао
прострети
више
доле
у
равнице
,
које
беху
заштићене
оружјем
.
Само
се
осећала
прилична
оскудица
у
робовима
на
овој
чаробној
плантажи
,
јер
је
њихов
број
знатно
смањен
смрћу
оних
криваца
,
који
сноваше
заверу
и
која
им
би
осујећена
.
У
сваком
своме
рапорту
вршилац
дужности
управника
,
Годон
,
саопштавао
је
господару
Беру
ову
оскудицу
,
како
због
ње
радови
прилично
заостају
,
а
ваља
их
накнадити
,
јер
се
много
штетовало
због
последњих
немира
.
Али
Бер
не
хтеде
одмах
попуњавати
број
својих
робова
,
док
се
ствар
са
свим
не
сталожи
и
док
се
сам
не
одмори
толико
,
да
би
могао
издржати
пут
до
пијаце
робова
.
Осим
тога
,
као
најважнији
му
је
разлог
био
у
томе
,
што
је
од
једног
свога
пријатеља
из
Сан-Доминга
,
где
је
пијаца
,
добијао
извештаје
,
како
на
пијаци
последњи
транспорти
робова
насу
тако
обилати
те
је
и
цена
стајала
доста
високо
.
Тако
је
трајало
подуже
времена
.
Али
у
том
већ
готово
стизаше
нове
жетве
,
посао
се
је
морао
радити
брже
док
кише
не
настану
,
те
је
Бер
морао
отићи
да
купи
још
робова
,
па
макар
и
цена
била
скупља
...
...
.
.
Он
се
журно
спремаше
на
пут
,
уређивао
је
своје
ствари
,
издавао
потребне
наредбе
шта
се
има
урадити
за
она
3—4
дана
,
док
се
он
бавио
буде
на
путу
.
Заказао
је
од
прилике
дан
свога
повратка
и
свршивши
све
ове
претходне
ствари
,
повуче
се
у
своје
одаје
раније
но
обично
,
да
се
одмори
од
дневних
напрезања
и
да
још
уреди
неке
своје
кућевне
ствари
са
својом
Аранком
,
коју
неће
видети
за
неколико
дана
.
Ради
тога
они
су
те
ноћи
водили
подужи
разговор
,
који
је
скраћивао
оно
време
,
што
још
беше
остало
до
—
растанка
.
Растанак
се
приближавао
,
али
он
беше
необично
миран
.
Не
беше
узрујан
Бер
,
не
беше
сетна
Аранка
.
До
сада
су
се
толико
пута
растајали
,
али
у
свима
тим
приликама
растанци
беху
праћени
сузама
и
уздасима
.
Свагда
се
они
растајаху
тужни
с
неком
чудноватом
зебњом
и
неизвесношћу
,
да
ће
се
још
икад
опет
састати
.
Али
тада
беше
вазда
искрене
љубави
међу
њима
,
која
их
је
и
после
читавих
напора
састављала
.
Љубав
је
тада
уздисала
;
љубав
је
тада
сузе
лила
.
И
ти
уздаси
и
те
сузе
везиваху
их
тада
нераздвојно
!
Мислите
ли
зар
,
да
су
толике
претрпљене
борбе
и
толики
тужни
растанци
од
детинства
њихова
исцрпли
већ
све
уздахе
,
засушили
сваку
жљезду
сузну
,
те
се
овај
растанак
врши
мирно
,
тихо
,
нечујно
?
!
Не
,
у
грудима
њиховим
имало
је
још
уздаха
,
у
очима
њиховим
имало
је
још
суза
,
али
се
овога
пута
само
не
чуше
уздаси
,
нити
се
суза
пролила
,
јер
кључ
извора
суза
и
уздаха
не
беше
им
при
руци
—
он
беше
тамо
негде
...
.
.
у
искреној
љубави
.
Да
ли
примећаваше
они
узајамну
мирноћу
овога
растанка
?
Ни
то
не
.
Она
им
изгледаше
са
свим
природна
.
До
сада
се
растајаше
или
на
прагу
њених
родитеља
или
на
таласима
узбурканог
океана
,
повратак
је
био
не
познат
,
пред
њима
тада
стајаше
вео
неизвесне
будућности
.
Овај
је
растанак
био
на
прагу
њихове
куће
;
повратак
је
био
познат
,
пред
њима
не
беше
више
оног
вела
неизвесности
,
нека
тачно
одређена
сталоженост
испуњавала
им
је
срца
њихова
.
Ето
,
како
се
догађаји
изврћу
...
.
али
се
точак
среће
окреће
непрестано
!
Онај
део
што
је
на
земљи
подигне
се
горе
,
па
се
опет
спусти
доле
и
тако
продужује
напред
и
само
напред
!
Он
јој
је
остављао
пуну
кућу
да
сталоженим
срцем
и
постојаним
надама
проведе
у
задовољству
дане
његовог
одсуствовања
,
молећи
је
,
да
тако
расположи
своје
срце
,
како
не
би
осећала
празнину
што
њега
ту
нема
.
Тако
беше
то
пажљив
муж
,
толико
добра
и
мира
жељаше
он
својој
драгој
—
Аранки
!
Она
беше
у
пуној
кући
и
даде
свечано
обећање
пресрећноме
Беру
,
да
ће
моћи
расположити
своје
срце
,
да
ће
у
сваком
задовољству
провести
дане
његовога
одсуства
те
да
неће
осетити
празнину
,
што
њега
ту
нема
.
Он
ју
је
искрено
молио
и
она
му
је
одиста
искрено
одговорила
.
Толико
је
она
волела
свога
драгога
—
Бера
...
.
Бер
спаваше
дубоким
сном
.
У
сновима
му
избијаше
шарена
и
цветна
поља
његове
будућности
.
И
она
спаваше
на
крилу
његову
тихо
и
мирно
.
Снови
јој
износише
пред
очи
цвеће
,
али
које
све
беше
затворено
у
своје
чашице
.
Она
кидаше
те
зелене
пупољке
и
трпаше
их
у
неку
кесу
,
која
је
личила
на
маску
,
којом
се
људи
обично
крију
од
света
.
Освануло
је
јутро
љупко
,
весело
.
Пиркао
је
поветарац
лако
,
умилно
.
Певаше
тице
и
скакуташе
хитро
,
радосно
.
Опијаше
цвеће
својим
мирисом
пријатно
,
заносно
.
Шушташе
шума
неким
особитим
шумом
,
росне
капљице
преливаше
своје
боје
неком
чудном
чаролијом
и
таласи
онога
мора
удараше
неким
вилинским
жубором
.
Витком
путањом
оном
,
кроз
ове
чари
своје
плантаже
,
ходио
је
путник
Бер
,
а
са
њиме
и
два
верна
му
чувара
:
Аранка
и
Годон
.
Тамо
преко
залива
уздизао
се
вис
један
,
чије
подножје
пере
овај
залив
морски
,
а
чије
врхове
оживљавају
покрети
горштака
.
Ту
на
обали
залива
,
онде
где
се
извијају
витке
палме
,
а
подножја
им
красе
бујни
жбунови
,
извршио
се
—
растанак
Бера
и
Аранке
.
—
Збогом
,
Годоне
!
рече
Бер
рукујући
се
при
поласку
са
својим
управником
.
Ево
ти
Аранке
у
заштиту
,
па
се
старај
о
угодностима
њеним
до
мога
повратка
!
(
види
сл
.
6
.
стр
.
225
.
)
—
Господару
!
путујте
без
бриге
,
нека
бих
вас
здрава
сачекао
;
ништа
вам
се
на
жао
учинити
неће
!
одговори
Годон
с
неким
достојанством
.
—
Збогом
Аранка
!
утуви
добро
моје
речи
,
дуго
нећу
остати
на
путу
!
—
Нека
ти
је
срећан
пут
,
драги
Бере
,
Провиђење
нека
би
ти
било
од
помоћи
,
повратак
ти
очекујем
жељно
!
одговори
Аранка
.
Бер
већ
беше
на
лађи
,
с
које
махаше
марамом
своме
благу
,
што
остаде
ту
на
обали
.
—
Збогом
!
довикну
он
још
једном
.
—
Збогом
!
довикну
и
она
,
а
из
груди
јој
се
сте
тек
сад
један
уздах
и
очи
засузише
мало
;
још
се
једна
капља
љубави
сакриваше
у
срцу
њену
.
То
беше
остатак
некадањег
пуног
срца
.
Лађа
са
већ
изгуби
из
вида
.
Аранка
дуго
гледаше
на
ту
страну
...
.
Далеко
тамо
иза
витких
палама
и
густих
жбуња
вириле
су
две
људске
прилике
.
Једна
од
њих
овога
пута
не
имађаше
своју
маску
.
Соба
Аранкина
имађаше
диван
изглед
на
залив
морски
.
Са
прозора
својих
гледала
је
она
несташне
таласе
,
који
се
некад
смире
,
а
некад
захуче
потмулом
тутњавом
разбијајући
се
међу
собом
и
о
обале
,
исто
тако
,
као
и
сам
живот
њен
.
О
дувару
ове
собе
висило
је
неколико
слика
о
најлепшим
деловима
плантаже
„
Викторије
“
,
између
којих
беху
намештени
особито
укусно
персиски
ћилимови
,
што
соби
тој
даваше
неки
пријатан
изглед
.
У
једном
крају
њен
писаћи
сто
,
на
коме
беху
две
грдно
велике
етрурске
вазне
и
остали
прибор
за
писање
.
Сав
намештај
,
који
припадаше
овој
соби
беше
од
затворено
зеленог
плиша
и
укусно
распоређен
.
Под
беше
такође
застрт
богатим
ћилимовима
.
По
целој
соби
осећао
се
неки
особито
пријатан
мирис
.
На
једном
зиду
висиле
су
високе
и
тешке
завесе
.
Ту
беху
врата
,
којим
се
улазило
у
њену
спаваћу
собу
.
У
соби
за
рад
владаше
неописана
тишина
.
На
једном
дивану
лежала
је
Аранка
и
одмарала
се
.
Према
њој
на
зиду
био
је
велики
један
часовник
,
који
лагано
простираше
своје
монотоне
звуке
тик-так
!
...
.
тик-так
!
...
.
.
Аранка
је
често
погледала
на
тај
часовник
.
Он
куцаше
само
једним
истим
темпом
.
Била
је
замишљена
.
—
Зар
он
још
није
овде
?
...
.
Зар
он
још
није
дошао
?
...
.
Он
до
сада
није
никада
допустио
да
га
ја
чекам
!
мислила
је
Аранка
у
себи
погледајући
на
часовник
.
Њено
љупко
лице
постаде
сада
врло
озбиљно
.
Предавши
се
мислима
,
које
јој
летеше
кроз
главу
,
лежаше
она
мирно
на
своме
дивану
,
а
псетанце
њено
прући
се
крај
њених
ногу
.
Прође
извесно
време
.
На
један
пут
на
пољу
одјекнуше
брзи
кораци
.
Капије
зашкрипаше
.
Аранка
скочи
.
Јако
руменило
обли
њено
лице
,
а
погледи
јој
се
управише
у
затегнутом
очекивању
према
уласку
.
На
вратима
се
чуло
хватање
кључанице
.
Млади
витез
морао
је
проћи
кроз
неколике
пролазе
.
Зачу
се
и
куцањ
на
њеним
вратима
.
И
гле
!
...
.
сада
стајаше
он
пред
њоме
у
пуној
својој
снази
и
лепоти
.
—
Дакле
дођосте
најзад
,
пријатељу
,
ја
сам
већ
долазила
у
очајање
!
...
.
звучаше
са
њених
дивних
усана
.
—
Ви
сте
на
мене
чекали
,
Аранка
?
...
.
упита
он
озбиљно
,
а
топлим
погледом
.
За
тим
обухвати
њену
руку
и
понесе
је
својим
топлим
уснама
.
Псетанце
,
мала
пудлица
једна
,
скочи
,
али
се
на
скоро
умири
и
испружи
опет
поред
ногу
своје
господарице
.
—
Да
,
доиста
,
то
је
први
пут
што
сам
вас
оставио
да
ме
чекате
,
настави
он
лагано
и
збуњено
.
Па
ипак
сам
толико
мислио
о
вама
и
жудео
,
да
час
пре
погледам
опет
у
ваше
мило
око
.
—
Боже
мој
,
шта
је
вама
пријатељу
?
Ваш
глас
звучи
тако
чудновато
,
ви
сте
тако
бледи
.
Да
нисте
болесни
,
драги
мој
Лијего
?
Пуна
неизмернога
страха
погледа
га
она
.
—
Аранка
!
...
.
звучаше
у
страшном
болу
са
његових
уста
,
ви
не
знате
каква
жалост
испуњује
ову
кућу
.
,
.
.
—
О
,
Боже
!
...
шта
то
говорите
?
узвикну
она
.
—
Жалосна
вест
,
Аранка
!
—
Говорите
Дон
Лијего
,
пријатељу
!
—
Не
смем
вам
саопштити
!
—
Говорите
...
.
не
мучите
ме
тако
!
уздисаше
Аранка
.
—
Стишајте
се
...
.
што
гроб
хладан
једном
схвати
,
то
се
више
не
поврати
!
тешаше
је
Дон
Лијего
.
—
Какав
гроб
?
...
Преклињем
вас
љубављу
својом
,
говорите
,
какав
гроб
?
...
каква
је
то
жалост
?
—
Ладни
таласи
узбурканог
мора
покрили
су
јуче
...
.
—
Шта
?
...
Кога
?
...
.
—
Господара
Бера
!
одговори
Дон
Лијего
најзад
.
—
Ах
,
Боже
црни
!
...
.
дакле
и
њега
нестаде
!
узвикну
она
и
бризну
плакати
...
Још
тињаше
љубав
у
срцу
њену
!
Видећи
је
страшно
узбуђену
,
Дон
Лијего
је
прихвати
за
руку
,
која
беше
хладна
и
дрхташе
.
Њене
се
груди
надимаху
од
јецања
.
И
његове
се
груди
надимаху
од
нестрпљења
...
.
—
Аранка
!
...
.
ослови
је
после
неког
времена
,
када
се
ова
смирила
мало
.
—
Оставите
ме
,
Дон
Лијего
,
ја
сам
усамљена
.
—
Аранка
!
...
.
тешио
је
он
.
Знам
ја
добро
како
жалост
и
бол
продиру
груди
!
...
.
Не
плачите
,
стишајте
се
!
...
.
Небо
ће
вам
убрисати
ове
сузе
...
.
Ви
нисте
усамљени
.
Ја
вам
нудим
своју
заштиту
,
упамтите
!
Он
пољуби
лагано
,
тихо
,
њену
руку
и
чело
њено
.
—
Пријатељу
,
ви
ме
нећете
ни
сада
напустити
.
Могу
ли
се
уздати
,
да
ћете
вазда
бити
уза
ме
?
упита
га
тихо
јецајући
.
—
Аранка
!
...
.
јесам
ли
вам
тако
мио
?
узвикну
Дон
Лијего
загрливши
је
и
пољубивши
је
у
чело
.
—
Дон
Лијего
,
драги
!
узвикну
она
.
Ви
сте
мелем
моме
рањеноме
срцу
...
.
Останите
овде
да
га
лечите
топлином
пријатељства
!
—
Ви
ме
задржавате
код
себе
!
...
.
Ви
желите
моје
пријатељство
!
...
.
настави
он
страсно
,
а
у
себи
помисли
весело
:
„
Дакле
,
кључ
је
већ
једном
обрнут
у
брави
ситуације
.
Шат
се
и
врата
отворе
!
“
—
Пријатељу
,
ја
вас
молим
да
останете
бар
за
неко
време
,
ако
не
желите
више
!
говораше
она
.
—
Аранка
!
...
.
ја
вам
не
могу
описати
чежњу
и
срећу
мога
препунога
срца
...
.
ја
вам
исповедам
отворено
и
без
устезања
да
вас
љубим
неизмерно
...
.
—
Пријатељу
,
...
.
Дон
Лијего
,
не
говорите
тако
!
ослови
га
Аранка
.
Срце
ми
је
одвећ
болно
,
да
би
могло
слушати
такве
речи
...
.
—
Оставите
ме
да
изговорим
,
ви
треба
и
морате
до
краја
слушати
...
Ја
не
могу
више
заповедати
своме
срцу
да
ћути
...
.
Ја
вам
морам
казати
...
Ја
вас
љубим
неограничено
...
.
Аранка
,
зашто
та
бојажљивост
у
вашим
цртама
?
...
.
Да
се
нисам
преварио
и
погледе
ваших
очију
,
ваше
лепо
примање
до
сада
рђаво
протумачио
?
...
...
Аранка
,
ви
знате
да
вас
љубим
свим
бићем
својим
!
...
.
Она
беше
замишљена
и
ћуташе
само
.
Окренувши
се
мало
у
страну
,
стајаше
она
ипак
ту
крај
њега
.
Кад
му
лагано
окрену
своје
бледо
лице
,
уплаши
се
он
њеног
плашљивог
погледа
.
—
О
,
Свети
Боже
!
...
.
шта
да
вам
рекнем
...
.
како
би
могла
оденути
речима
осећаје
,
који
ми
срце
обузимају
?
...
.
Мени
је
...
.
као
да
ме
нека
невидљива
моћ
хоће
да
отргне
од
вас
,
као
да
морам
бегати
испред
вас
...
.
па
ипак
...
.
ипак
ја
не
могу
...
.
.
—
Аранка
!
...
узвикну
он
весело
.
Ви
ме
љубите
дакле
,
јер
се
иначе
не
би
бринули
за
мене
!
—
Мир
,
пријатељу
...
.
немојте
ме
питати
сада
...
.
не
...
.
око
срца
ми
је
тако
тешко
,
тако
необично
,
ви
знате
...
...
да
сам
вам
наклоњена
...
...
—
Па
ипак
?
...
.
ипак
?
...
.
На
послетку
је
слетело
признање
с
ваших
усана
,
о
моја
љубљена
,
богињо
моја
,
срећо
моја
!
Пун
бурнога
блаженства
,
хтеде
је
он
привући
сада
,
али
,
зажаривши
се
бегаше
она
пажљиво
испред
њега
,
а
он
њену
руку
обли
пољупцима
.
—
Аранка
!
једна
неизвесност
притиска
ми
груди
још
од
доба
нашег
виђења
у
Хавани
.
Ја
вас
молим
,
обећајте
ми
,
да
ће
те
на
послетку
казати
,
која
сте
ви
то
Аранка
?
Са
загушљивим
узвиком
окрете
се
она
од
њега
,
а
велики
страх
се
појави
на
њеним
бледим
цртама
.
Дон
Лијего
подло
клече
на
колена
пред
њом
и
лукаво
је
гледаше
молећи
.
—
Аранка
,
кажите
ми
најзад
,
ко
сте
ви
?
Ако
ме
љубите
,
онда
и
ви
морате
осећати
тежњу
да
једном
будемо
спојени
и
познати
.
О
,
дајте
ми
ову
утеху
,
да
је
собом
носим
.
Скините
вео
који
вас
покрива
да
дознам
,
којој
припада
моје
срце
!
Она
ћуташе
.
На
лицу
јој
беше
израз
неке
тешке
горчине
.
—
Онда
ћу
почети
ја
...
.
Ја
сам
Дон
Лијего
из
Шпаније
...
.
Оштрим
погледом
пресече
му
она
даљи
разговор
.
Њен
витки
стас
задрхта
,
а
са
дрхтећих
усана
њених
сипаше
ватрене
речи
:
—
Аво
ме
љубите
,
Дон
Лијего
,
онда
ме
не
питајте
...
...
...
ја
вам
не
могу
казати
ко
сам
.
Света
Богородица
ми
је
у
сну
казала
,
да
никада
не
казујем
ко
сам
,
ономе
кога
љубим
.
Ако
ли
кажем
—
више
га
нећу
видети
.
Стрпите
се
,
док
вам
само
небо
не
открије
ко
сам
.
Јесам
ли
ја
питала
вас
ко
сте
и
од
куда
сте
?
Оставите
ме
да
неко
време
овако
уживам
у
погледу
на
вас
...
.
.
—
Реците
ми
само
,
јесте
ли
икад
били
у
Шпанији
?
—
Никада
!
одговори
она
.
—
Хвала
вам
,
дакле
ви
нисте
она
Аранка
,
за
коју
јављају
новине
,
да
је
између
ње
и
неког
Петра
Бауера
разведен
брак
,
да
се
о
њој
не
зна
где
је
и
да
јој
се
тим
путем
саопштава
решење
,
где
буде
била
.
—
Нисам
...
.
то
је
мени
непознато
!
кроза
зубе
јетко
одговори
Аранка
,
а
дубока
сета
завлада
на
њеном
и
иначе
побледелом
лицу
.
—
О
,
Аранка
,
реци
ми
још
само
отворено
,
да
ли
хоћеш
бити
моја
...
...
Закуни
се
оним
што
ти
је
свето
,
да
те
ништа
на
свету
неће
раставити
од
мене
!
На
ове
речи
,
њене
очи
засветлеше
одушевљено
.
Она
се
усправи
и
извикну
одлучно
:
—
Да
,
хоћу
да
се
закунем
,
пријатељу
и
драгане
мој
,
да
ћу
само
теби
остати
до
смрти
верна
!
...
.
У
бурној
радости
привуче
он
племениту
госпођу
на
своје
груди
и
пољуби
је
у
усне
,
које
дрхташе
.
У
блаженом
забораву
лежаше
она
на
његовим
грудима
,
осећаше
само
једно
:
да
је
никада
слађа
срећа
не
опијаше
као
сада
у
туђем
свету
без
икога
свога
.
Пудлица
она
лежаше
поред
њихових
ногу
.
Они
разговараше
нешто
тихо
,
шапатом
.
Уговорише
,
да
смрт
Берова
остане
у
тајности
код
свих
робова
и
у
опште
да
се
на
плантажи
никаквим
поводом
не
да
знак
о
промени
,
која
је
наступила
.
Он
ће
бити
ту
,
да
се
брине
о
њој
и
плантажи
.
Срца
њихова
беху
препуна
блаженством
.
Из
даљине
допирао
је
звук
вечерњег
звона
.
Ухвативши
се
за
руке
,
пођоше
они
по
алејама
да
се
надишу
свежег
вечерњег
ваздуха
.
Пред
њима
се
ширила
прекрасна
долина
,
а
тамо
даље
преко
старих
храстова
и
високих
палама
усталасано
плаво
море
.
Кроз
шумарак
провиривали
су
врхови
торњева
и
кубета
овога
замка
.
Небо
беше
необично
ведро
,
а
звезде
треперише
необичним
сјајем
.
Тако
Аранка
провођаше
весело
и
задовољно
дане
са
својим
новим
драганом
Дон
Лијегом
.
Њој
је
било
лако
око
срца
,
јер
сматраше
да
је
тиме
испунила
завет
свој
,
који
је
дала
Беру
при
његовом
одласку
.
Он
ју
је
молио
да
буде
задовољна
и
да
тако
распореди
,
како
неби
осећала
његово
одсуство
.
И
она
је
учинила
тако
.
Често
је
помишљала
на
Бера
и
претрпљену
судбину
који
сада
труне
где
год
на
дну
морском
,
које
га
је
већ
толико
пута
носило
на
својим
таласима
.
Жалила
је
за
смрћу
његовом
,
али
јој
ипак
беше
топло
и
угодно
у
загрљају
новог
заштитника
,
са
којим
јој
беше
везан
подужи
низ
успомена
још
за
живота
Берова
.
Тако
прође
један
дан
новога
живота
,
нове
среће
.
Прође
и
други
такав
дан
.
Дон
Лијего
се
не
одвајаше
од
краљице
срца
свога
и
она
се
не
одвајаше
од
њега
,
јер
јој
он
беше
мелем
којим
лечаше
рањено
срце
своје
,
а
тај
мелем
беше
у
његовим
топлим
уснама
,
у
његовим
слатким
загрљајима
.
Она
све
то
сматраше
као
игру
судбине
.
Та
јој
је
игра
доносила
непријатних
сцена
,
али
она
је
увек
после
тога
наилазила
на
утехе
у
пољупцима
сад
овог
сад
оног
заштитника
,
кад
се
је
који
појавио
.
Она
је
увек
после
патња
пливала
у
задовољству
,
које
јој
тим
пријатније
беше
,
у
колико
јој
предходне
борбе
беху
жешће
и
у
колико
су
јој
заштитници
у
појединим
приликама
нудили
и
чинили
више
услуга
.
—
Она
није
разумевала
,
да
то
не
беше
обична
игра
судбине
,
која
над
сваким
бићем
управља
.
Она
није
осећала
како
јој
душу
притискује
једно
тешко
проклетство
.
Она
није
видела
,
да
ју
је
судбина
њена
напустила
била
,
јер
греси
толиког
неверства
беху
јачи
од
њене
судбине
!
Да
,
она
свега
тога
не
беше
свесна
,
већ
је
пливала
у
задовољствима
,
играјући
се
несташно
и
живахно
са
својим
бићем
онако
исто
,
као
и
море
са
својим
таласима
,
које
она
,
пуна
душевне
мирноће
гледаше
кроз
прозор
у
загрљајима
Дона
Лијега
.
Та
она
беше
задовољна
!
Освануо
је
и
трећи
дан
,
чист
и
ведар
.
И
Аранка
с
новим
драганом
својим
шеташе
задовољна
по
алејама
свога
парка
.
Само
јој
се
чело
по
који
пут
замути
,
али
и
то
траје
колико
да
муња
севне
,
па
се
опет
разгали
,
разведри
и
чило
погледа
у
очи
свога
—
заштитника
.
То
је
био
дан
,
када
се
је
пред
вече
имао
Бер
вратити
с
пијаце
из
Сан-Доминга
и
жељан
,
радостан
бацио
се
у
загрљај
своје
миле
Аранке
.
Још
у
очи
тога
дана
беше
она
саопштила
Дон
Лијегу
,
да
је
јако
суморна
,
да
ју
је
тиштало
што
би
тај
дан
донео
јој
господара
,
али
место
тога
...
.
нека
црна
празнина
стајаше
пред
њом
.
Мисли
јој
беху
доста
узнемирене
.
Нека
виша
сила
управљала
је
њеним
предосећањем
.
Беше
ли
то
анђео
хранитељ
или
какав
зао
дух
—
тешко
је
било
одредити
!
Зато
је
и
поранила
овог
јутра
,
да
шетњом
кроз
алеје
,
а
ослањајући
се
на
руку
„
заштитника
“
,
разгали
своју
тугу
.
И
ова
развесели
тако
своје
срце
.
Годон
је
већ
био
тамо
међу
алејама
.
И
кад
је
она
наишла
на
њега
,
ослови
га
тихим
осмејком
,
као
лахор
чуше
се
њене
речи
:
—
Ви
сте
уранили
,
Годоне
!
—
Јесам
,
госпо
,
и
желим
вам
да
дан
проведете
с
највећим
задовољством
...
.
одговори
Годон
.
—
И
ја
бих
желела
,
али
,
„
по
јутру
се
дан
познаје
!
“
—
А
што
?
...
.
ви
сумњате
!
—
Нисам
расположена
!
—
То
не
чини
ништа
,
ви
ћете
се
расположити
данас
.
Ви
знате
за
пословицу
:
„
конац
дело
краси
!
“
—
Знам
то
...
.
али
је
конац
већ
ту
!
рече
она
.
На
ове
њене
речи
Дон
Лијего
испод
ока
погледа
у
Годона
и
овај
погледа
њега
.
—
Имате
права
,
госпо
!
рече
Годон
.
—
Јест
имам
права
...
.
бити
данас
тужна
!
—
Тужни
?
!
—
Да
!
—
А
зар
вам
дан
повратка
господарева
може
бити
тужан
?
!
упита
је
Годон
као
зачуђено
,
па
опет
кришом
погледа
у
Дон
Лијега
.
—
Мислите
на
повратак
господара
Бера
?
упита
она
.
—
А
на
ког
другог
и
могу
мислити
ако
не
на
њега
.
Зар
он
није
заказао
свој
повратак
за
данашњи
дан
?
упита
Годон
даље
,
вребајући
сваку
прилику
да
погледа
у
очи
њеног
„
заштитника
“
,
који
му
очима
и
покретима
даваше
неке
знаке
,
а
које
је
овај
добро
разумео
.
—
Баш
због
тога
и
јесам
нерасположена
!
лагано
говораше
Аранка
реч
по
реч
.
—
То
не
разумем
!
рече
Годон
.
—
Не
разумете
?
!
упита
она
.
—
Не
!
—
Господар
Бер
неће
данас
доћи
!
—
Како
то
?
упита
он
.
Да
није
што
јавио
?
—
Јавио
је
писмом
,
да
на
пијаци
није
могао
свршити
посао
,
те
ће
морати
остати
још
неко
време
!
—
А
...
.
тако
,
сад
ми
је
јасно
!
рече
Годон
.
—
Хоћемо
ли
посетити
данас
водопад
?
упита
Дон
Лијего
Аранку
.
—
А
већ
сам
га
толико
пута
гледала
,
не
марим
!
—
Желите
ли
у
зверињак
,
на
једну
лепу
ужину
?
упита
он
даље
.
—
Не
марим
ни
за
тим
!
одговори
она
.
—
Онда
ће
вас
за
цело
интересовати
да
видите
како
се
бере
кафа
?
—
То
би
још
и
могла
гледати
...
.
али
...
.
—
А
што
се
двоумите
,
госпо
?
упита
Годон
,
који
иђаше
с
њима
.
Тамо
ћете
имати
леп
изглед
.
Одавно
нисте
пролазили
туда
.
—
Истина
је
то
,
али
је
то
сувише
далеко
!
рече
она
.
—
Не
мари
то
,
ако
зажелите
можемо
упрегнути
кола
,
па
да
се
том
приликом
извезете
мало
...
.
предлагаше
Годон
.
—
То
би
била
згодна
прилика
,
да
учинимо
и
један
мали
излет
на
чамцу
онде
по
заливу
!
рече
Дон
Лијего
.
—
Али
тада
би
морала
поћи
и
госпођица
Амалија
с
нама
!
рече
она
.
—
Па
нека
пође
...
.
што
не
би
пошла
?
рече
Дон
Лијего
.
Биће
нас
више
у
друштву
!
—
Она
страшно
мрзи
море
!
рече
Аранка
.
—
Па
онда
не
мора
ићи
!
рече
Годон
.
—
Мора
...
.
Бер
ме
је
молио
да
ју
увек
водим
са
собом
куда
год
изађем
.
Ја
то
до
сада
нисам
чинила
и
ако
сам
му
дала
тврдо
обећање
,
али
сада
желим
испунити
свој
завет
...
.
тешко
ми
је
што
нисам
реч
одржала
!
Рекавши
ове
речи
,
она
погледа
дубоко
у
Дон
Лијега
,
да
би
овај
могао
разумети
,
да
он
до
сада
није
никуда
водила
Амалију
просто
из
љубоморства
према
Беру
.
Сада
нема
Бера
у
животу
,
опасност
је
отклоњена
и
настало
време
,
да
жеље
које
су
мртви
за
живота
исказивали
,
буду
задовољене
;
да
јој
тај
аманет
не
узнемирује
спокојство
духа
.
Дон
Лијего
је
разумео
тај
поглед
,
а
Годон
га
није
ни
приметио
или
се
учинио
као
тобож
ништа
да
не
зна
о
говору
Дон
Лијега
,
који
се
десио
пре
неки
дан
.
—
Кад
је
тако
...
.
ми
ћемо
је
намолити
да
пође
с
нама
,
рече
Годон
.
—
А
ако
не
хтедне
?
—
Хоће
,
зашто
не
би
?
рече
Дон
Лијего
.
Она
већ
толико
времена
није
изашла
из
собе
,
те
ће
једва
дочекати
понуду
,
да
прође
мало
по
околини
.
—
Е
,
онда
нека
тако
буде
,
рече
Аранка
.
Данас
после
подне
око
5
сахати
да
пођемо
на
обалу
.
—
А
...
.
то
је
сувише
касно
,
рече
Дон
Лијего
.
Нећемо
онда
имати
времена
,
да
што
дуже
користимо
овако
редак
дан
и
ону
свежину
,
којом
се
одликује
наш
залив
.
—
Онда
нека
буде
полазак
у
4
сата
!
рече
Аранка
.
Знате
,
госпо
,
шта
?
...
.
ја
ћу
наредити
да
кола
дођу
по
вас
троје
у
3
сата
,
а
ја
ћу
већ
раније
отићи
тамо
на
обалу
да
што
год
припремим
пре
но
што
ви
дођете
.
Нећете
ваљда
имати
ништа
противу
тога
?
упита
Годон
.
—
Немам
шта
противу
тога
,
само
да
није
одвећ
рано
у
3
сата
поћи
?
рече
Аранка
.
Није
...
.
није
рано
,
рече
Дон
Лијего
.
Није
то
рано
,
ви
знате
како
иде
,
док
ово
—
док
оно
,
а
време
прође
.
—
Па
нека
буде
најзад
и
у
3
сата
!
рече
она
.
—
Лепо
!
...
.
знајте
да
кола
долазе
по
вас
тачно
у
3
сата
,
рече
Годон
и
журно
пође
некуд
.
—
И
мало
раније
!
довикну
му
Дон
Лијего
,
давши
му
неприметно
неколико
знакова
погледом
.
—
Добро
!
једва
се
чуо
Годонов
глас
.
—
Сад
можемо
ићи
мало
раније
кући
,
да
се
припремимо
,
рече
Дон
Лијего
,
а
у
себи
помисли
:
„
кључ
је
и
други
пут
окренут
у
брави
ситуације
.
Хватајмо
сад
за
кључаницу
“
!
XИИ
Слободне
висине
.
Господари
висова
и
прашума
беху
се
јако
узнемирили
последњих
дана
.
Јаке
чете
горштака
полагано
се
спуштале
доле
у
низине
врло
опрезно
.
Њихов
је
број
с
дана
на
дан
бивао
све
већи
,
јер
одбегли
робови
с
појединих
плантажа
одлазише
к
њима
,
да
у
друштву
с
њима
војују
за
своју
и
њихову
слободу
.
Преко
својих
извидница
,
поглавице
појединих
одељења
добијали
су
извештаје
о
стању
у
равницима
.
Они
су
тако
сазнали
и
то
,
да
су
њихове
слободне
висине
са
свих
страна
опасане
полицијском
посадом
,
те
тако
једва
могаше
по
који
Мулат
да
се
тајно
довуче
неопажен
и
сиђе
на
коју
плантажу
,
па
се
тако
исто
тајно
враћа
у
шуме
.
На
тај
су
начин
знали
и
докле
се
простире
посада
полициске
војске
,
како
је
на
коме
месту
распоређена
и
све
што
им
је
требало
за
случај
одсуднога
напада
,
па
да
им
овај
буде
од
успеха
.
Међу
устаницима
било
је
и
Мулата
и
одбеглих
робова
—
Црнаца
.
Први
хтедоше
ослободити
своју
земљу
од
белих
досељеника
и
уредити
независну
државу
своју
.
Црвци
пак
хтедоше
извојевати
слободе
из
ропских
ланаца
и
отићи
сваки
у
своју
постојбину
.
Интереси
и
једних
и
других
били
су
истоветни
у
томе
,
да
обоји
желе
борбу
противу
наметнуте
им
власти
.
И
они
радише
сложно
.
Да
би
заварали
полициској
војсци
прави
свој
план
,
поглавице
појединих
одељења
,
међу
којима
беше
и
Хунон
и
Зеноба
,
наређивали
су
горштацима
,
да
праве
мање
пљачке
и
испаде
на
оном
крају
опсаде
њихове
,
где
нису
мислили
вршити
одсудан
напад
.
У
томе
су
имали
успеха
.
Најјачи
део
опсадне
војске
беше
груписан
с
оне
стране
,
на
супрот
овој
страни
који
је
према
заливу
.
На
осталим
местима
имала
је
полиција
само
стражарски
низ
,
који
је
имао
задатак
,
не
да
ступа
с
горштацима
у
какву
борбу
,
већ
да
само
мотри
на
њихово
кретање
и
да
не
даје
ни
једноме
од
њих
да
прође
кроз
низ
,
како
неби
могао
долазити
у
везу
с
робовима
,
међу
којима
беше
настао
неки
тајац
.
Али
тај
тајац
је
значио
у
самој
ствари
као
и
она
тишина
,
која
завлада
атмосфером
пред
каквом
страшном
олујом
.
Полициски
војници
били
су
састављени
у
главном
од
самих
урођеника
,
који
се
повиноваше
дошљацима
,
белим
људима
,
ступише
у
њихову
службу
и
за
њихове
интересе
борише
се
противу
свога
племена
,
које
тиме
потиснуто
,
повуче
се
у
слободне
висове
,
да
отуда
с
времена
на
време
грози
онима
у
равници
.
Међу
горштацима
је
највећма
била
распаљена
мржња
противу
ових
изрода
свога
племена
,
које
су
звали
само
по
имену
:
издајицама
.
Мржња
између
слободних
и
најмљених
чланова
урођеничких
дошла
беше
до
врхунца
у
последње
време
нарочито
због
суровог
држања
војника
према
слободним
Мулатима
и
Црнцима
.
С
тога
се
горштаци
спремаше
да
приликом
устанка
на
беле
људе
отворе
и
огорчену
борбу
противу
издајица
својега
племена
,
који
кукавички
бацише
са
себе
народне
украсе
своје
и
навукоше
на
се
срамне
црвене
мундире
својих
непријатеља
.
Постепеним
примицањем
ка
заливу
,
горштаци
су
већ
имали
у
својим
рукама
неколико
позиција
,
а
које
су
тајно
одржавали
.
Од
тих
позиција
до
крајње
границе
плантаже
„
Викторије
“
имало
је
два
сата
хода
.
Тамо
беше
Зеноба
и
Хунон
са
својим
одељењима
.
На
крају
плантаже
на
једном
подесном
,
отвореном
месту
била
је
укопана
једва
дугачка
мотка
,
а
на
њеном
врху
велики
мех
пун
сламе
.
Тај
се
мех
видео
из
велике
даљине
.
С
оне
стране
,
где
су
станишта
горштака
на
свима
важнијим
и
прегледнијим
тачкама
,
стајале
су
страже
њихове
и
мотриле
су
на
онај
мех
.
Све
су
пак
страже
биле
у
међусобној
вези
.
И
Зеноба
и
Хунон
такође
упираше
своје
погледе
на
онај
мех
тамо
поред
тога
што
је
стража
њихова
мотрила
опрезно
на
исти
предмет
.
Та
мотка
с
мехом
био
је
тајни
сигнал
,
чију
су
улогу
знали
само
горштаци
и
робови
планташки
,
док
он
беше
потпуно
непознат
војницима
,
који
их
опасиваше
са
свих
страна
и
спречаваше
свако
мешање
једних
с
другима
.
Хунон
остави
своје
одељење
за
један
часак
и
приђе
Зеноби
,
која
сеђаше
на
једној
стени
и
соколским
очима
мотраше
нешто
тамо
.
Видиш
ли
што
год
,
Зенобо
,
снахо
моја
?
упита
је
Хунон
.
Зеноба
гледаше
непрестано
и
не
скинувши
очију
с
оног
предмета
одговори
тихо
:
—
Као
да
видим
неко
кретање
око
оне
мотке
!
—
Кретање
!
...
.
какво
је
то
кретање
?
зачуђено
упита
Хунон
.
—
Ено
гледај
!
...
као
да
се
неки
људи
мичу
онуда
!
рече
Зеноба
.
Хунон
погледа
на
ону
страну
.
—
Ја
не
видим
ништа
!
рече
он
.
—
Како
то
?
зар
баш
никога
не
опажаш
тамо
?
—
Никога
!
одговори
он
.
Зеноба
загледа
још
оштрије
.
—
А
гле
!
...
.
ено
!
...
.
пази
како
се
неко
пење
уз
мотку
!
испрекидано
говораше
она
.
Хунон
ништа
не
могаше
спазити
.
—
Ено
!
...
.
ено
!
...
.
ено
дима
!
...
.
викну
Зеноба
весело
.
—
Сад
и
ја
видим
дим
!
викну
Хунон
.
—
Ено
!
мех
већ
букти
у
пламену
!
—
Пламен
!
...
.
дим
!
викаше
стражари
.
Сигнал
беше
дакле
дат
.
Годон
је
упалио
мех
,
а
то
је
горштацима
значило
,
да
је
куцнуо
час
слободе
,
нека
листом
крену
напред
.
Робови
с
плантажа
биће
уз
њих
најдаље
за
4—5
сати
.
Хитро
Хунон
оде
своме
одељењу
и
нареди
постепено
и
сакривено
примицање
ка
обали
залива
.
То
исто
учини
и
Зеноба
.
То
учинише
и
остале
поглавице
са
својим
одељењима
,
која
