одведошекући
,
доконаше
да
село
пође
у
збег
.
Да
остану
у
селу
старци
,
бабе
и
нејака
дечица
те
да
куће
не
остану
пусте
а
младе
жене
,
девојке
и
мушка
дечица
мало
одраслија
,
да
крену
у
збег
.
Рекоше
још
да
понесе
колико
ко
може
на
леђа
понети
хране
:
брашна
,
сува
меса
,
сира
и
сланине
,
те
да
се
исхрани
збег
док
сила
не
протутњи
друмом
.
Још
рекоше
да
ником
,
ни
женама
ни
деци
,
не
говоре
што
су
доконали
,
како
се
не
би
чуло
и
рашчуло
те
да
од
некуд
Турци
не
погоне
збег
.
Него
нек
чељад
легне
да
спије
не
слутећи
а
домаћини
да
бдију
,
пад
кад
о
поноћи
попа
удари
три
пут
у
црквено
клепало
то
да
буде
знак
да
домаћини
избуде
робље
,
да
се
потовари
па
да
сви
крену
цркви
одакле
ће
са
свештеником
у
планину
.
Тако
је
и
било
.
Полегали
смо
сви
и
спавали
тврдим
сном
,
кад
дубоко
у
ноћ
узе
нас
бабо
будити
:
„
Ајде
,
вели
,
устајте
!
“
Избудили
смо
се
преплашени
и
узневерени
,
мислили
смо
Турци
наишли
,
али
бабо
нам
рече
:
„
Ајте
,
спремајте
се
и
потоварите
да
се
склоните
из
села
!
“
Тад
разумеде
нана
шта
ће
бити
,
јер
бивало
је
и
други
пут
тако
,
те
нас
узе
све
опремати
и
збирати
по
кући
,
што
се
може
понети
.
Дотле
је
бабо
сипао
из
вреће
брашно
у
торбе
,
одвајао
у
заструг
сир
из
качице
,
скидао
из
димњака
сува
ребра
и
преламао
их
да
могу
у
торбу
наићи
и
како
је
који
посао
свршио
а
он
одмах
одређивао
:
„
Ово
ћеш
ти
понети
,
а
ово
ти
!
“
Кад
смо
се
тако
опремили
и
натоварили
а
нана
нас
све
прекрсти
па
изиђосмо
из
куће
у
густи
мрак
.
Није
се
ни
стаза
честито
видела
до
колико
што
видиш
испред
себе
да
се
нешто
беласа
.
Бабо
је
ишао
напред
и
он
је
носио
највећи
товар
а
ми
сви
за
њим
.
Нико
речи
да
проговори
,
него
тако
идемо
оборене
главе
и
гледамо
предасе
.
Успут
сретамо
и
друге
,
тако
исто
натоварене
,
те
се
једно
другом
придружујемо
онако
ћутећи
,
и
не
здрависмо
се
.
Пред
црквом
је
било
скоро
све
село
и
још
је
придолазило
са
свих
страна
.
У
цркви
су
горела
кандила
а
попа
је
једнако
нешто
улазио
у
цркву
и
излазио
па
се
шапатом
договарао
са
старијима
.
Најзад
,
попа
опет
изађе
и
рече
:
„
Ајде
у
име
Божје
!
“
па
пође
напред
а
ми
сви
,
жене
и
деца
и
по
где
који
човек
,
пођосмо
за
њим
.
Прођосмо
још
једном
крај
наше
куће
и
ту
се
бабо
опрости
од
нас
а
његов
терет
узе
нешто
нана
а
нешто
ми
поделисмо
,
па
он
уђе
у
кућу
а
ми
продужисмо
.
Ударисмо
најпре
низ
поток
те
пресекосмо
друм
,
па
онда
преко
неких
ливада
те
се
дохватисмо
планине
.
Кад
смо
већ
замакли
мало
у
шуму
,
попа
и
још
неки
људи
,
који
су
напред
ишли
,
припалише
воштане
свећице
а
и
по
где
ко
међ
нама
,
јер
је
у
шуми
био
још
гушћи
мрак
те
смо
једва
одили
.
Ишли
смо
дуго
,
врло
дуго
,
ко
зна
колико
,
сат
,
два
,
три
ваљда
...
Изнад
нас
небо
поче
да
се
прозире
али
је
у
шуми
још
био
мрак
и
оне
свећице
што
су
се
кретале
овамо
и
онамо
изгледале
су
као
свитци
који
пливају
кроз
ноћ
.
Пут
је
био
мучан
и
тегобан
,
једнако
смо
се
пели
а
они
терети
боме
нам
свима
отежали
те
смо
посустали
под
њима
.
Кад
би
већ
пред
зору
а
ми
сврнусмо
са
стазе
којом
смо
се
пели
те
ударисмо
у
шуму
по
безпућу
.
То
је
био
још
тежи
пут
,
кроз
коров
и
травуљину
,
под
којом
су
лежала
поваљена
стабла
и
покрхано
грање
али
,
хвала
Богу
,
није
дуго
трајао
.
Изађосмо
убрзо
на
једну
малу
чистину
затворену
са
три
стране
густом
шумом
а
са
четврте
голом
,
високом
стеном
.
На
стени
су
зјала
уста
големе
пећине
у
коју
би
се
могле
читаве
војске
склонити
.
Ту
,
у
тој
пећини
,
склонићемо
се
од
Турака
и
ту
ћемо
пробавити
читавих
шест
недеља
.
Одмах
смо
се
дали
на
посао
.
Једне
су
жене
чистиле
пећину
,
друге
збирале
лишће
и
шумицу
која
ће
нам
служити
за
постеље
а
треће
су
на
оној
малој
чистини
,
испред
пећине
,
налагале
ватре
те
да
се
деца
згреју
јер
умор
,
неспавање
и
рана
зора
у
планини
па
се
дечица
најежила
и
прибрала
уз
мајке
.
Свако
је
себи
изабрао
у
пећини
по
један
кутак
,
помео
,
простро
лишће
,
стоварио
ствари
те
удесио
нежељену
кућицу
.
Кад
је
све
било
у
реду
,
свештеник
нас
још
поучи
.
Рече
нам
да
не
залазимо
у
шуму
,
да
не
разговарамо
на
сав
глас
,
да
ватре
ложимо
на
заклонитим
местима
како
се
не
би
ни
од
куда
догледале
и
,
рече
још
,
да
ће
нас
сваке
ноћи
по
неко
од
домаћина
обилазити
те
по
њему
да
поручимо
ако
што
требамо
.
Кад
нам
из
села
јаве
да
су
наишли
Турци
да
не
ложимо
ватре
никако
на
чистини
и
да
се
повучемо
дубље
у
пећину
.
Рече
нам
још
да
ће
нас
он
сваке
недеље
походити
те
да
нам
одслужи
службу
Божју
,
па
нас
онда
благослови
и
пође
натраг
у
село
и
са
њим
она
два
домаћина
што
су
нас
били
допратили
.
Нас
дечицу
мајке
метнуле
да
проспавамо
мало
,
јер
смо
сви
били
поспани
а
оне
узеше
да
спреме
јело
и
тако
у
послу
прође
тај
први
дан
.
Тако
прође
и
други
и
трећи
и
још
неколико
дана
за
тим
.
А
свакога
од
тих
дана
,
с
вечери
,
доходио
нам
је
по
један
домаћин
из
села
те
смо
се
окупљали
око
њега
да
чујемо
шта
је
и
како
је
тамо
доле
и
шта
се
чује
о
Турцима
.
А
што
Турци
ближе
селу
,
све
црњи
гласови
се
чују
те
леденим
срцем
чекамо
кад
ће
наићи
на
наше
село
.
Једнога
дана
не
дође
нико
с
вечери
из
села
те
се
ми
забринусмо
.
Паде
и
ноћ
и
полегасмо
а
нико
из
села
још
не
дође
.
Баш
био
ред
на
неког
Лазара
па
се
његова
жена
и
ћер
највише
забринуле
и
шта
све
не
претурисмо
преко
главе
.
Тек
после
поноћи
стиже
Лазар
те
избуди
само
старије
а
нас
децу
и
младину
оставише
да
спавамо
.
Сабрале
се
жене
око
Лазара
а
он
им
казује
.
Вели
,
Турци
пали
у
село
па
није
смео
раније
да
се
искраде
јер
наредили
да
нико
не
мрдне
из
села
.
Све
домаћице
претрнуле
и
навалиле
питањима
,
свака
о
својима
и
о
својој
кући
.
А
Лазар
им
редом
свима
одговара
.
—
Наиђоше
,
вели
,
као
олуј
.
Испред
њих
пишти
зурла
и
удара
гоч
а
они
мећу
пушке
и
шенлуче
,
па
предвојише
се
,
једни
одоше
у
друга
села
а
једно
стотинак
их
оста
код
нас
.
Наредише
одмах
да
се
искупимо
пред
црквом
и
запретише
да
ће
све
село
у
прах
и
пепео
,
домаћине
на
колац
а
чељад
на
јатагане
ако
се
у
селу
нађе
макар
један
човек
који
се
борио
противу
Турака
и
ако
се
нађе
која
пушка
.
Него
,
веле
,
ако
има
кога
таквог
рсуза
,
боље
да
га
каже
село
па
само
њему
да
суде
и
ако
има
у
кога
пушке
боље
да
је
сам
донесе
јер
сакрити
је
не
може
.
Па
онда
наредише
да
им
се
отворе
све
куће
да
изберу
себи
конаке
.
У
моју
кућу
,
вели
Лазар
,
не
улеже
хвала
Богу
нико
,
а
да
је
ко
ушао
не
бих
могао
доћи
ноћас
.
Морао
бих
остати
да
га
дворим
.
—
А
како
нас
мимоиђе
?
—
пита
га
брижно
жена
.
—
Наиђоше
па
питају
има
ли
женске
чељади
да
их
дворе
.
А
ја
рекох
,
сам
сам
,
удовац
сам
и
без
деце
,
дворим
сам
себе
па
ћу
умети
и
вас
подворити
.
Они
ме
се
окануше
па
одоше
даље
—
А
како
су
на
другом
месту
?
—
Тако
,
једу
и
пију
.
Истребиће
све
ако
подуже
остану
.
Наредили
да
им
се
испеку
беле
погаче
,
да
им
се
кољу
кокоши
,
да
им
се
источи
најбоља
ракија
.
Ако
кажеш
да
немаш
камџијом
ти
одговарају
,
па
мораш
да
нађеш
.
Па
онда
траже
да
им
се
даду
нове
чарапе
за
преобуку
,
да
им
се
оперу
ноге
,
да
им
се
истрљају
и
подлажу
коњи
у
аровима
...
ето
то
,
за
вечерас
,
колико
док
нисам
измакао
а
сутра
,
видећемо
какво
ће
нам
јутро
сванути
.
И
Лазар
нам
рече
да
не
ложимо
никако
ватре
напоље
на
чистини
,
може
се
узнети
дим
више
шуме
те
они
запазити
,
и
посаветова
нас
као
и
попа
,
да
се
повучемо
дубље
у
пећину
.
Ту
ноћ
нису
ни
легале
жене
више
него
остале
са
Лазаром
у
разговору
све
до
пред
зору
а
ми
деца
кад
смо
се
избудили
Лазар
већ
није
више
био
у
пећини
.
Кренуо
да
га
прва
зора
затече
у
кући
,
како
Турци
не
би
посумњали
да
је
измицао
из
села
.
Тог
дана
само
се
о
Турцима
говорило
међ
нама
и
сви
су
старији
били
врло
забринути
.
Повукли
смо
се
дубоко
у
пећину
те
,
кад
је
пало
вече
,
нас
је
децу
обузео
велики
страх
.
Нешто
што
се
цео
дан
само
о
Турцима
говорило
а
нешто
и
она
густа
тама
у
дубини
пећине
.
Изгледало
је
као
у
гробници
или
у
дубокој
мрачној
тамници
осветљеној
воштаним
свећицама
које
су
мајке
припалиле
док
нас
децу
нахране
и
опреме
на
спавање
.
Далеко
тамо
догледала
су
се
уста
пећине
као
прозорско
окно
а
овамо
у
дубини
,
још
много
дубље
од
места
где
смо
спремили
преноћиште
,
горела
је
мала
ватра
,
ако
би
ко
хтео
да
пригреје
што
.
И
сад
ме
као
језа
обузме
кад
се
сетим
те
ноћи
у
дубини
пећине
.
После
смо
већ
навикли
,
јер
смо
још
многе
и
многе
ноћи
тако
провели
.
Ни
те
ноћи
ни
сутра
дан
,
ни
с
вечери
ни
преко
ноћи
,
не
дође
нико
из
села
и
то
нас
још
више
забрину
а
тек
трећи
дан
по
Лазару
,
дође
ноћу
бабо
.
Био
је
његов
ред
.
Причао
нам
је
све
шта
је
и
како
је
било
и
зашто
нико
није
могао
доћи
јуче
на
ноћ
.
Било
зло
и
невоља
у
селу
.
Турци
убили
Марка
Пајевића
,
добра
домаћина
и
оца
двоје
дечице
која
са
сестром
му
била
међ
нама
,
те
ударише
у
врисак
и
лелек
кад
чуше
.
Вели
,
тражили
му
Турци
бела
брашна
,
он
реко
да
нема
више
а
ага
,
који
је
одсео
у
њега
,
нареди
једноме
да
му
претресе
мутвак
.
Овај
учини
то
па
нађе
тамо
две
скривене
пушке
.
Агу
спопаде
прави
бес
кад
виде
пушке
.
Зовну
кнеза
и
попа
па
рече
:
„
Рекох
ли
ја
вама
ако
има
у
селу
рђавих
људи
кажите
их
сами
,
ако
га
не
кажете
а
ја
га
нађем
,
ником
главе
на
рамену
остати
неће
а
село
ћу
све
у
пламен
и
пепео
.
Па
шта
је
ово
сад
?
“
Поп
се
сави
сиромах
па
му
вели
:
„
Господару
и
ага
,
Бог
па
ти
!
Што
смо
ти
рекли
истину
смо
рекли
,
ето
и
сам
тај
Марко
добар
је
човек
и
честита
раја
.
Нити
је
он
кадгод
потезао
на
дахијске
људе
,
већ
су
ту
једну
ноћ
,
пре
но
што
ћете
ви
наићи
,
испред
вас
бегали
неки
људи
који
су
се
тукли
са
дахијским
људима
,
заноћили
у
Марка
,
па
ваљда
скрили
пушке
своје
а
ни
њему
нису
казали
!
“
„
Је
л
истина
,
попе
,
тако
или
друкчије
?
“
„
Истина
је
,
ага
,
ево
и
сама
Марка
пред
тобом
па
нека
каже
?
“
„
Добро
,
вели
,
попе
,
та
ти
је
реч
спасла
село
али
није
и
Маркову
главу
.
Права
раја
не
сме
ни
на
ноћиште
примити
људе
који
под
пушком
оде
.
Ајде
,
водите
га
!
“
нареди
ага
те
грешна
Марка
поведоше
и
пред
кућом
га
убише
а
главу
му
ено
натакли
на
плот
да
је
сваки
види
кад
прође
.
Због
те
несреће
нареди
ага
да
се
све
куће
претресу
.
Не
нађоше
,
хвала
Богу
,
нигде
ништа
али
покупише
све
брашно
,
сир
,
пасуљ
,
и
суво
месо
,
све
што
се
нађе
по
кућама
.
Однеше
уз
то
још
и
све
чарапе
,
кошуље
и
сву
преобуку
.
Зато
сад
,
вели
бабо
,
припазите
и
штедите
храну
јер
то
вам
је
што
сте
понели
,
село
вам
нема
од
куд
нову
донети
.
После
нам
је
причао
и
даље
,
како
је
сутрадан
опет
ага
звао
кнеза
и
попа
,
па
вели
:
„
Зашто
вам
је
село
пусто
,
у
селу
нема
до
само
баба
и
деце
;
где
су
вам
жене
,
где
девојке
?
“
Кнез
запе
па
вели
:
„
Ту
је
село
,
то
што
видиш
,
ага
!
“
А
он
:
„
Не
лажи
,
р’сузе
,
где
је
село
било
без
младих
жена
и
девојака
,
него
сте
их
скрили
!
“
А
онда
поп
:
„
Ага
,
научио
сам
се
пред
Богом
истину
да
казујем
,
па
нећу
друкче
ни
пред
Господаром
.
Имало
је
у
нас
и
младих
жена
и
девојака
али
су
избегле
!
“
„
А
где
су
избегле
,
попе
?
“
—
„
Избегле
у
ова
села
испред
нас
,
имамо
сви
тамо
зналце
и
пријатеље
,
па
са
њима
кренуле
даље
,
уз
Мораву
!
“
—
„
А
зашто
да
бегају
?
“
—
„
Право
да
ти
кажем
ага
,
да
смо
знали
да
ће
нам
овако
честит
ага
доћи
,
не
би
их
ни
корака
пустили
али
пре
наилазили
другачи
па
се
чељад
преплашила
!
“
—
„
Е
,
кад
је
тако
,
попе
,
а
ви
идите
па
их
зовите
!
“
—
„
Пошли
би
,
ага
,
кад
би
знали
где
су
али
и
нас
све
ето
брига
мори
што
не
знамо
где
нам
је
робље
!
“
—
„
Слушај
,
попе
,
вели
опет
ага
,
превијаш
ми
се
и
увијаш
свакојако
,
видим
да
увијаш
,
ама
тешко
твојој
бради
ако
лажеш
.
Потражићу
ја
где
сте
ви
сакрили
жене
и
девојке
па
ако
их
нађем
...
!
“
—
„
Вала
,
ага
,
ево
главе
ако
не
говорим
истину
!
“
Причао
нам
је
и
друге
ствари
бабо
,
па
нам
даде
још
по
где
који
савет
и
оде
.
Ето
тако
смо
у
невољи
и
јаду
провели
још
пет
недеља
јер
Турци
осташе
у
селу
дуго
,
врло
дуго
.
Пролазили
су
нам
дани
и
ноћи
све
у
страху
и
очекивању
.
Хвала
Богу
,
у
селу
није
било
других
зала
до
оно
што
убише
Марка
Пајевића
,
али
зло
је
било
овамо
у
збегу
.
Понестало
хране
те
настаде
велика
мука
и
невоља
.
Сваки
дан
смо
мање
јели
али
и
то
мало
па
понестало
и
настаде
велика
оскудица
а
Турци
још
не
мичу
из
села
.
Дође
већ
и
до
тога
да
се
није
имало
шта
јести
па
пођосмо
копати
неко
корење
по
планини
те
се
њиме
прихрањивати
.
Поразболеваше
се
многи
од
те
хране
те
сирота
Јела
,
неког
Андрије
Андрића
и
иначе
слаба
,
од
те
хране
сасвим
занеможе
.
Обузе
је
тешка
ватруштина
и
три
четири
дана
није
знала
за
себе
док
једне
вечери
не
издану
жена
,
ту
крај
деце
своје
.
Три
дана
држали
смо
је
мртву
у
пећини
док
једне
ноћи
не
дође
попа
да
је
опоје
.
Сахранили
смо
је
ту
,
на
оној
чистини
испред
пећине
а
после
,
кад
макнуше
Турци
из
села
,
скиде
је
Андрија
доле
у
гробље
.
Попа
нам
је
том
приликом
одслужио
и
службу
у
пећини
.
И
сад
ми
пред
очима
та
служба
и
молитва
Богу
.
Попа
ставио
епитрахиљ
па
отворио
Јеванђеље
а
ми
сви
припалили
свећице
па
ти
она
пећина
изгледа
као
црква
под
земљом
.
Кад
запева
попа
„
Слава
теби
Боже
наш
!
“
а
оно
глас
му
звони
по
пећини
и
изгледа
ти
као
да
уз
гусле
поје
.
Још
нам
је
попа
казао
и
неколико
топлих
речи
.
Реко
нам
је
,
да
морамо
трпети
,
да
је
то
за
образ
наш
и
за
веру
нашу
и
за
живот
деце
наше
;
казивао
нам
је
,
како
је
Син
Господњи
страдао
ал
је
веровао
,
када
је
и
на
крсту
био
разапет
.
Доћи
ће
,
каже
,
и
наш
васкрс
,
али
га
морамо
трпљењем
откупити
.
Свима
нам
је
лакше
било
после
ове
службе
и
молитве
Богу
и
ако
је
глад
,
како
који
дан
,
све
тежа
била
.
После
два
три
дана
разболе
се
девојчица
неке
Стане
Дамњанове
,
па
се
разболе
и
стари
чича
Раденко
.
Таман
дошла
душа
под
грло
свима
а
оно
донеше
једне
ноћи
наши
из
села
три
вреће
пројина
брашна
.
Веле
,
било
у
Јелисија
неког
,
па
кад
су
преметали
Турци
а
то
било
одвојено
па
не
запазили
,
те
он
дао
сад
да
се
исхрани
народ
.
Одмах
положисмо
ватре
,
те
узавре
вода
,
па
кувај
оно
пројино
брашно
те
да
се
гладни
исхране
и
загреју
стомаке
.
Ти
људи
што
донеше
пројино
брашно
,
причали
су
нам
још
,
да
су
Турци
прекјуче
убили
једно
чобанче
у
пољу
.
Веле
,
потерали
му
овце
а
оно
рекло
нешто
ружно
те
они
пушком
па
у
чело
.
Рекоше
нам
још
,
изгледа
да
се
спремају
да
макну
из
села
,
уверили
се
веле
да
нема
рђавих
људи
,
појели
све
што
се
може
појести
па
сад
нема
ни
за
њих
ни
за
сиротињу
хране
те
канда
мисле
да
падну
у
које
друго
село
,
да
и
њега
обрсте
.
Дај
Боже
само
нека
макну
,
помислили
смо
,
те
да
можемо
слегнути
у
село
и
опет
видети
своју
кућицу
,
па
ма
и
даље
гладовали
.
И
истина
,
није
потрајало
дуго
а
дође
човек
ноћу
,
као
оно
пре
,
те
нам
јави
радосну
вест
:
Турци
сутра
мичу
из
села
.
Али
,
вели
,
поздравио
попа
и
кнез
и
остали
домаћини
,
да
ми
останемо
и
даље
где
смо
и
како
смо
,
нек
прође
бар
два
три
дана
,
док
се
добро
не
уверимо
,
да
су
далеко
отишли
и
да
се
неће
истим
путем
вратити
.
Тако
је
и
било
.
Остали
смо
још
два
три
дана
па
онда
дође
последњи
дан
наших
мука
и
спусти
се
последња
ноћ
.
Опет
смо
се
ноћу
вратили
као
што
смо
и
отишли
,
само
смо
сад
лакше
ходили
.
Слазили
смо
с
планине
а
нисмо
се
пели
као
пре
,
торбе
су
нам
биле
празне
и
готово
никакве
терете
нисмо
имали
а
срце
нас
је
вукло
својој
кући
те
нам
је
пут
био
лак
.
Хвала
Богу
,
село
смо
затекли
доста
добро
.
Нико
више
сем
грешнога
Марка
и
онога
чобанчета
није
пострадао
,
али
су
домаћини
и
старешине
многе
муке
видели
и
потеглили
да
се
одрже
и
подрже
.
Стока
сва
поклана
,
храна
сва
поједена
,
преобука
сва
однета
али
,
опет
,
кућа
ту
и
све
кућне
потребе
ту
.
Нашло
се
и
хране
мало
,
што
су
домаћини
посакривали
па
не
смели
после
због
Турака
да
износе
,
довела
се
и
стока
,
што
је
била
скривена
по
планинама
,
те
полако
опет
поче
живот
као
што
је
и
био
,
само
увек
на
опрезу
,
да
од
некуд
не
наиђу
Турци
.
Ето
,
тако
смо
ми
мучно
живели
—
заврши
баба
Вилка
своју
причу
—
и
такве
смо
муке
подносили
некада
.
Нас
децу
,
која
смо
слушала
ову
причу
,
подиђе
нека
језа
.
Она
пећина
,
оне
свећице
,
па
служба
у
пећини
,
па
глад
и
умирање
од
глади
,
оно
корење
,
па
погибија
чобанчетова
;
све
,
све
нам
је
то
изгледало
као
бајка
,
онако
исто
као
змија
младожења
или
као
чардак
ни
на
небу
ни
на
земљи
;
нешто
невероватно
,
нешто
што
се
препричава
с
колена
на
колено
,
али
што
нико
не
доживљује
и
нико
доживио
није
и
нико
доживети
неће
.
Боже
мој
,
мислили
смо
тада
,
зар
је
могло
бити
једно
доба
,
кад
су
људи
тако
и
толико
патили
?
Боже
,
мислили
смо
тада
,
како
су
биле
тешке
патње
наших
старих
и
како
је
скупо
плаћено
ово
мало
слободице
наше
?
Хвала
Богу
те
су
та
времена
прошла
мислили
смо
тада
!
XИИ
Под
лавином
Од
јутрос
сам
био
на
приштинском
гробљу
да
одржим
помен
моме
јединцу
.
Црква
пуста
и
празна
те
свештеникова
молитва
Богу
,
за
покој
душе
покојникове
,
одјекује
као
звоно
под
сводовима
.
Па
ипак
је
то
био
свечан
,
врло
свечан
помен
.
Цркву
је
испуњавала
туга
и
била
је
пунија
но
о
поменима
о
којима
учтивост
збира
у
цркву
читав
збор
равнодушних
.
Излазећи
,
после
помена
,
да
припалим
свећу
на
гробу
ког
војника
,
који
је
пао
за
Отаџбину
,
у
дубини
цркве
,
иза
задњих
стубова
,
спазих
једну
црну
појаву
.
Нисмо
дакле
били
сами
,
ја
и
моја
породица
,
било
је
још
некога
који
је
дошао
да
подели
са
нама
бол
.
То
је
била
она
госпа
у
црнини
коју
сам
запазио
на
скопској
станици
,
када
је
увређеној
пришао
један
странац
да
јој
обезбеди
место
у
возу
.
Бледа
,
воштана
лица
и
великих
,
изразитих
очију
,
она
је
стајала
у
једноме
склонитоме
куту
,
иза
великога
стуба
.
Један
сноп
косих
зракова
,
који
је
продирао
кроз
горњи
прозор
,
разредио
је
нешто
мало
таму
која
у
том
делу
цркве
влада
,
те
се
њена
фигура
јасно
оцртавала
.
На
њеноме
мраморноме
лицу
није
било
израза
,
па
ипак
се
мени
у
томе
тренутку
,
кад
сам
јој
срео
поглед
,
учинило
да
она
тронуто
участвује
у
нашем
болу
и
да
га
чак
присваја
.
Климно
сам
благодарно
главом
пролазећи
крај
ње
.
Приштинска
црква
узноси
се
на
једноме
пропланку
уз
који
се
пузају
и
куће
приштинске
а
под
којим
се
простире
равни
део
вароши
.
Око
цркве
је
гробље
са
којега
се
догледа
далеко
широм
Косова
.
Међ
гробовима
су
и
многи
гробови
оних
војника
који
су
1912
године
сишли
на
Косово
и
,
залажући
младе
животе
своје
,
васкрсли
слободу
тамо
где
је
она
пре
пет
векова
тужно
сахрањена
.
Међу
тим
гробовима
изабрао
сам
један
који
ћемо
прелити
и
на
коме
ћемо
упалити
свећу
.
И
тамо
у
селу
,
крај
Мораве
,
где
лежи
гроб
мога
јединца
,
има
родитеља
који
су
погубили
децу
далеко
од
села
,
далеко
од
родитељске
куће
.
Кад
они
тамо
зађу
по
гробљишту
да
помену
своје
дете
и
не
нађу
му
гроба
,
сетиће
се
да
у
њиховом
селу
има
један
гроб
који
родитељска
суза
није
оквасила
и
припалиће
му
свећицу
и
помолиће
се
на
том
гробу
за
покој
душе
својега
детета
.
Док
смо
ми
преливали
гроб
непознатога
војника
и
госпа
у
црнини
изашла
је
из
цркве
,
носећи
у
руци
читав
снопић
свећица
.
Она
је
зашла
од
гроба
до
гроба
,
где
год
српски
војник
лежи
,
припаљујући
свећице
и
целивајући
са
пуно
искренога
бола
мале
војничке
крстаче
.
Изгледала
ми
је
у
томе
тренутку
као
госпа
из
народних
песама
која
обилази
гробове
по
разбојишту
славе
и
посматрао
сам
је
дуго
и
дуго
.
Када
је
завршила
,
те
се
широм
гробља
залелујаше
пламичци
као
попадале
звездице
,
она
се
наслони
на
ограду
једнога
гроба
и
поглед
јој
поче
блудити
тамо
,
преко
Косова
,
тамо
доле
ка
Шару
,
где
се
од
јутрос
опет
воде
крваве
борбе
и
одакле
се
потмула
грмљавина
топова
јасно
чује
са
овога
пропланка
на
коме
влада
тишина
која
припада
гробљу
.
А
тамо
под
Шаром
и
Карадагом
на
фронту
Гилане—Качаник
,
као
да
се
крхало
нешто
.
Потмула
грмљавина
и
тутањ
,
у
колико
је
допирао
до
нас
,
изгледао
је
час
као
кркљање
самртника
а
час
као
крхање
крова
који
ће
се
срушити
и
пасти
на
главе
становника
куће
.
Само
,
да
л
се
то
тек
сад
крха
кров
или
ово
већ
пуцају
темељи
и
љуљају
се
стубови
на
којима
се
држала
зграда
?
А
крхало
се
одиста
и
пуцали
су
темељи
и
љуљали
су
се
већ
последњи
стубови
!
Први
глас
који
сам
чуо
кад
сам
слегао
доле
у
приштинску
чаршију
био
је
,
да
је
Врховна
Команда
већ
прелетела
Косово
и
отишла
пут
Призрена
.
Кад
се
једном
откинула
од
Крагујевца
,
Врховна
Команда
није
се
скрасила
нигде
дуже
времена
.
Покушавала
је
да
се
устави
у
Крушевцу
,
Краљеву
,
на
Рашкој
,
у
Митровици
,
па
кад
је
и
ову
морала
напустити
,
пустила
се
низ
Косово
и
сишла
у
последњи
део
слободне
Србије
.
Гомилице
света
,
на
тесноме
простору
пред
начелством
,
које
су
до
сада
тумачиле
сваки
долазак
обичних
кола
и
аутомобила
;
којима
је
била
довољна
и
најобичнија
ситна
појава
па
да
из
ње
испредају
дуге
и
стоструке
комбинације
,
онемиле
су
од
изненађења
и
бриге
на
глас
да
је
Врховна
Команда
већ
напустила
Косово
.
Стоје
сабране
и
даље
и
ћуте
забринуто
.
Људи
се
питају
међу
собом
погледима
,
али
нико
већ
нема
храбрости
да
ма
како
тумачи
ствар
,
јер
је
сваком
јасно
да
су
сва
тумачења
излишна
,
да
глас
о
повлачењу
Врховне
Команде
у
Призрен
сам
собом
тумачи
и
каже
све
.
—
Па
добро
,
је
л
’
то
ко
видо
својим
очима
,
или
је
то
само
онако
,
глас
?
—
пита
у
једној
гомилици
војни
лекар
,
навикнут
да
поуздано
сазна
сваку
појаву
пре
но
што
утврди
стање
болести
.
—
Ко
је
могао
видети
?
—
одговара
задригли
кафеџија
који
је
пре
годину
дана
у
ово
доба
јавно
обећао
да
цео
свој
подрум
да
као
напојницу
кад
падне
Сарајево
.
—
Они
су
из
Митровице
друмом
у
Липљан
а
тај
друм
не
пролази
овуда
кроз
варош
.
—
Аутомобилима
?
—
Јесте
!
—
Ама
,
људи
,
—
узе
доктор
да
умирује
узнемирене
—
немојте
тако
!
Ја
не
верујем
да
је
Врховна
Команда
напустила
Косово
док
је
Влада
још
на
Рашкој
а
Краљ
у
Прокупљу
.
То
никако
не
верујем
.
—
Па
ти
не
веруј
,
ја
ти
кажем
шта
сам
чуо
!
—
додаје
један
суви
и
болешљиви
господин
,
изгледа
више
препао
но
сви
остали
а
који
је
ту
вест
и
просуо
кроз
варош
.
—
Знаш
,
кад
Врховна
Команда
оде
у
Призрен
,
сат
и
по
од
границе
,
онда
је
то
последња
реч
о
ситуацији
!
—
умирује
опет
доктор
.
—
Па
последња
,
дабоме
!
—
упада
пргаво
болесни
господин
.
—
Отићи
ћу
баш
у
дивизију
да
се
распитам
!
—
вели
доктор
—
Ја
некако
још
не
верујем
.
—
Отиди
бога
ти
!
Отишао
је
и
господин
Јанковић
у
начелство
.
Ајде
,
сачекаћемо
вас
!
И
док
се
господин
Јанковић
бавио
у
начелству
а
доктор
у
дивизији
глас
о
проласку
Врховне
Команде
прелетао
је
дуж
главне
улице
од
ћепенка
до
ћепенка
,
од
дућана
до
дућана
и
од
кафане
до
кафане
.
Па
и
даље
још
:
зашао
је
кроз
све
махале
,
кроз
све
уличице
и
сокачиће
,
ушао
је
на
све
капије
и
капиџике
и
уједан
пут
се
крете
свет
са
дењчићима
и
бошчама
у
руци
и
са
товарима
на
леђима
и
све
се
то
сручи
на
тесни
простор
пред
начелством
да
,
приправно
за
бегство
,
са
стварима
крај
себе
,
дрежди
ту
и
чека
потврду
вести
.
Те
гомилице
почеше
да
расту
прибирајући
се
са
разних
страна
и
већ
за
један
сат
,
то
је
био
читав
логор
очајних
.
Ту
су
били
људи
који
су
раније
избегавали
из
Београда
,
из
Ниша
,
из
Скопља
,
па
знају
колика
је
то
невоља
ако
се
човек
за
времена
не
уклони
;
ту
су
биле
жене
које
нису
знале
где
су
им
мужеви
,
те
немају
кога
ни
да
их
поведе
ни
да
их
усаветује
.
Ту
су
биле
мајке
које
немају
начина
ни
себе
да
умире
а
треба
децу
своју
да
утеше
и
охрабре
.
Све
то
спустило
ствари
крај
зида
од
ограде
начелства
,
савило
се
крај
ствари
својих
и
брижно
пита
:
шта
је
,
и
хоће
из
очију
да
прочита
одговор
и
савет
.
Поједине
породице
,
које
су
се
већ
до
Приштине
напатиле
и
не
питају
и
не
чекају
одговора
:
нису
раде
да
истину
сазнаду
сувише
доцкан
;
не
верују
више
ни
у
чији
савет
и
крећу
.
Један
велики
војни
аутомобил
који
довлачи
са
станице
од
некуд
евакуисан
материјал
,
враћа
се
празан
на
станицу
и
прима
породице
да
их
донде
одведе
.
Тамо
ће
возом
до
Феризовића
а
оданде
како
Бог
да
.
И
у
том
се
аутомобилу
,
кад
год
ће
понова
поћи
на
станицу
,
већ
гуше
жене
и
деца
међ
дењковима
,
бошчама
и
куферима
.
И
та
галама
,
врисак
,
молбе
,
преклињање
,
гурање
,
тискање
,
праштање
оних
који
одлазе
,
све
то
надвишава
гласове
топова
који
су
се
јутрос
рано
,
док
се
није
ова
светина
слегла
,
чули
јасно
и
одавде
из
чаршије
.
А
док
је
овде
,
на
овоме
крају
Приштине
завладала
паника
и
пометња
,
на
другоме
су
се
сасвим
мирно
вршили
трговачки
послови
.
Изнад
вароши
,
тамо
где
лабски
друм
слази
у
њу
,
развио
се
вашар
богатији
но
што
су
за
време
Краља
Милутина
били
приштински
сајмови
,
на
које
су
се
слегали
Дубровчани
и
Венедичани
и
трговци
с
далеких
источних
страна
.
Продавао
се
крушевачки
плен
.
По
влажној
трави
са
једне
и
друге
стране
друма
,
место
вашарских
черги
и
шатри
,
разастрли
су
војници
своје
шињеле
и
шаторска
крила
и
по
њима
сложили
еспап
који
им
је
за
продају
.
Свет
гамиже
измеђ
ових
импровизираних
дућана
а
највише
Турци
мештани
,
који
ће
остати
да
сачекају
непријатеља
.
Они
су
испунили
друм
и
иду
од
једног
до
другог
дућана
и
пазаре
.
Ту
су
погађања
,
ту
цењкања
,
јер
се
купује
на
мање
и
на
више
.
И
чега
ти
ту
нема
на
оним
шињелима
и
шаторским
крилима
:
женске
ципеле
,
шећер
,
рубље
,
рукавице
,
чоколаде
,
пудер
,
чарапе
,
подвезице
,
кафа
,
четке
,
ћебад
,
огледала
па
чак
и
корсети
.
Поједини
артикли
и
држе
се
још
на
цени
али
други
иду
у
бесцење
.
Женски
корзети
продавали
су
се
најпре
по
0
.
40
динара
—
затим
по
0
.
20
динара
комад
;
женске
рукавице
на
шест
дугмета
један
динар
;
вунено
рубље
и
мушке
чарапе
су
одмах
плануле
али
женске
су
се
држале
на
цени
,
јер
су
их
Турци
много
куповали
.
Појединим
стварима
је
чак
и
расла
цена
;
тако
на
пример
јегерке
су
продаване
у
први
мах
по
динар
,
затим
по
динар
и
по
и
најзад
по
два
динара
комад
.
Чоколада
,
кафа
и
шећер
имали
су
сталну
и
пристојну
цену
.
Један
мој
пријатељ
који
је
и
сам
пошао
да
на
томе
пазару
купи
штогод
топло
за
под
кошуљу
,
вели
како
је
осећао
тешку
срамоту
на
души
и
вратио
се
а
није
хтео
ништа
да
узме
.
Зауставио
се
,
вели
,
пред
једним
шињелом
на
коме
је
лежала
гомила
женских
корзета
,
подвезица
,
дугмад
за
кошуље
,
рукавице
,
огледалца
и
неколико
кутија
пудера
.
—
Тако
ти
Бога
,
војниче
—
рекох
,
вели
,
ја
продавцу
—
продај
то
и
узми
паре
ал
немој
никоме
казивати
да
су
то
ствари
из
официрске
задруге
.
—
А
што
?
—
буни
се
војник
.
—
Нисмо
их
пљачкали
па
да
ме
је
срамота
;
нисмо
разбијали
и
отимали
.
Непријатељ
улази
у
варош
а
наши
викнуше
:
носи
,
боље
ти
него
непријатељ
.
Па
понео
и
ја
.
А
не
знам
шта
би
да
нисам
понео
кад
морам
ево
четири
динара
да
платим
хлеб
.
—
Ама
јесте
,
тако
је
!
—
вели
му
мој
пријатељ
.
—
Не
замерам
ја
теби
,
но
те
молим
не
казуј
Турцима
да
су
то
ствари
из
официрске
задруге
.
Смејаће
нам
се
кад
виде
женске
ципеле
,
рукавице
,
пудер
и
корзете
.
—
Нисам
их
ја
набављао
за
официрску
задругу
!
—
учини
војник
,
слеже
раменима
,
чучну
крај
свога
шињела
и
настави
посао
.
Дотле
,
овамо
доле
,
изашао
је
из
начелства
господин
Јанковић
,
онај
господин
Јанковић
који
је
пре
једнога
сата
ушао
да
се
распита
је
ли
истинит
глас
о
проласку
Врховне
Команде
.
Изашао
је
блед
и
узбуђен
и
гомилица
која
га
је
нестрпљиво
очекивала
,
опколи
га
очас
.
—
Евакуише
се
!
—
прошапта
он
у
одговор
на
педесет
питања
која
су
се
ускрстила
са
свих
страна
.
—
Ко
?
—
пита
радознало
гомила
.
—
Начелство
.
Каса
је
већ
затворена
и
спакована
.
—
А
дивизија
?
—
И
они
кују
сандуке
.
—
А
је
ли
истина
за
Врховну
Команду
?
—
Отишла
је
за
Призрен
!
—
А
Влада
?
—
Стигла
у
Митровицу
.
—
А
како
је
на
фронту
?
—
То
не
знам
.
Начелник
још
није
добио
телефонску
везу
са
Гиланом
и
Феризовићем
,
сад
је
баш
тражи
.
Гомила
пође
да
се
растура
.
После
ових
гласова
свако
је
већ
у
себи
донео
одлуку
и
пошао
је
кући
да
се
са
својима
посаветује
о
кретању
.
Зађоше
људи
у
махале
и
забачене
уличице
да
покушају
наћи
кола
,
коње
,
волове
или
ма
шта
чиме
би
се
могли
користити
,
јер
железница
до
Феризовића
није
могла
бити
од
велике
користи
,
кад
се
зна
да
је
у
Феризовићу
још
много
теже
збринути
подвозна
средства
за
даље
путовање
.
Два
и
три
ближа
пријатеља
,
који
су
из
очију
господин
Јанковићевих
прочитали
да
он
ипак
није
све
казао
,
остали
су
и
даље
крај
њега
и
повукли
се
заједно
ту
у
близини
у
једно
дућанче
,
које
је
раније
служило
као
адвокатска
канцеларија
а
сада
као
свратилиште
,
врста
клуба
забринутих
избеглица
који
су
се
ту
свако
јутро
скупљали
да
један
од
другога
чују
вести
,
да
се
разговоре
,
да
се
утеше
.
Ушавши
,
господин
је
Јанковић
затворио
за
собом
врата
која
су
иначе
од
јутра
до
вечера
стајала
широм
отворена
,
те
се
улазило
и
излазило
као
у
кафану
.
—
Шта
је
?
—
питају
шапатом
пријатељи
.
—
Телефон
са
Гиланом
пресечен
и
власти
напустиле
варош
.
—
То
значи
?
—
И
Качаник
пао
?
—
Који
Качаник
?
—
Заузели
су
и
железничку
станицу
.
—
А
?
!
!
А
команда
трупа
још
је
у
Феризовићу
?
—
Не
,
повукла
се
већ
у
Липљан
.
—
Па
то
данас
сутра
може
још
да
нам
буде
пресечен
и
пут
за
Призрен
?
—
Треба
што
пре
кретати
.
—
Неки
од
јутрос
пођоше
натраг
у
Куршумлију
.
—
Вратиће
се
!
—
вели
господин
Јанковић
.
—
Зашто
?
—
Немци
су
већ
у
Јанковој
Клисури
а
,
канда
је
и
Прокупље
пало
.
Тако
се
бар
шапће
.
—
Па
то
се
кљеште
стежу
са
свих
страна
?
—
Са
свих
страна
!
—
И
не
треба
ни
часа
часити
?
—
Ко
може
одмах
,
сутра
најдаље
,
преко
сутра
ће
бити
доцкан
.
Отворисмо
врата
и
пођосмо
свак
на
своју
страну
и
не
праштајући
се
и
ако
смо
били
уверени
да
се
више
нећемо
састајати
.
И
ако
не
знајући
све
детаље
о
ситуацији
,
светина
је
напоље
имала
јасно
осећање
о
опасности
.
Улицу
је
већ
закрчио
дуги
низ
воловских
кола
која
су
евакуисала
болницу
.
Пред
начелством
су
се
товарили
сандуци
на
многобројна
воловска
кола
.
Народ
са
товаром
на
леђима
извирао
је
из
разних
улица
,
уличица
и
капија
.
Испунише
се
и
закрчише
се
улице
,
затворише
се
дућани
и
кафане
,
измешаше
се
кола
,
људи
,
стока
и
настаде
општи
покрет
и
тумарање
,
тискање
и
гурање
кроз
тесне
приштинске
улице
.
У
том
још
прође
кроз
гомилу
шапатом
од
уста
до
уста
:
—
Стигао
Краљ
!
Стигао
Краљ
!
Свет
се
још
више
узневери
и
помете
.
Од
куд
Краљ
сад
и
шта
ће
овде
у
Приштину
?
Зашто
није
са
Врховном
Командом
отишао
у
Призрен
,
или
са
Владом
остао
у
Митровици
?
Да
ли
то
нешто
нарочито
значи
,
што
је
Краљ
у
овако
једном
критичном
моменту
,
стигао
у
Приштину
?
Гомила
из
сваке
појаве
на
свој
начин
извлачи
конзеквенце
и
тумачења
,
везујући
их
увек
за
своју
бригу
,
за
оно
на
шта
је
у
овоме
тренутку
најпрече
мислити
,
за
себе
.
Сви
су
знали
,
то
је
већ
са
ранијих
фронтова
допрло
било
,
да
је
Стари
Краљ
упоран
био
,
да
није
одступао
и
није
хтео
да
се
повлачи
до
у
крајњој
нужди
,
кад
су
га
просто
натерали
.
И
долазак
Краљев
у
Приштину
протумачила
је
гомила
као
крајњу
нужду
,
као
последњи
час
;
те
место
да
их
охрабри
,
та
их
је
вест
још
више
застрашила
.
И
сад
већ
ништа
више
није
могло
вратити
веру
у
светину
те
река
,
која
је
била
набујала
и
надрла
,
проби
и
последње
бране
.
Погубише
храброст
и
најупорније
оптимисте
,
попустише
и
они
који
су
до
мало
час
веровали
званичним
извештајима
,
те
крену
набујала
река
народа
и
поче
се
ваљати
,
тискати
,
обарати
и
ломити
све
пред
собом
.
Покушах
још
једном
да
се
приберем
,
покушах
још
једном
да
се
отргнем
од
утицаја
масе
,
која
повуче
човека
за
собом
као
речна
матица
лаки
чамац
и
не
да
му
да
плови
својим
правцем
;
покушах
још
једном
да
заварам
сам
себе
.
И
,
као
год
оно
у
Скопљу
,
пре
но
што
ћу
га
напустити
,
тако
и
овде
,
одох
до
начелника
и
,
као
год
онај
тамо
,
тако
и
овај
,
рече
ми
кратко
и
одлучно
:
—
Крећи
!
Крећи
што
пре
!
Мало
доцније
,
кад
је
подне
добро
превалило
,
почела
је
да
промиче
оштра
и
студена
киша
.
Небо
се
од
једном
навуче
и
замрачи
дан
,
ветар
окрете
у
помамну
олују
и
затресе
кровове
на
кућама
;
поче
ломити
голе
гране
са
дрвећа
и
завитла
снег
и
кишу
у
ковитлац
.
Ваљало
је
кренути
,
напустити
кров
и
ући
у
ту
мећаву
,
у
олујину
,
у
снег
,
у
кишу
,
ући
у
загрљај
једнога
беснога
часа
природиног
и
предати
му
се
на
милост
и
немилост
.
Било
их
је
који
су
се
решили
,
опремили
и
кренули
а
кад
су
изашли
из
куће
,
преплашили
се
од
ове
страховите
непогоде
која
их
чека
у
пољу
.
Застали
су
на
праг
кућни
да
се
определе
,
да
изберу
измеђ
беса
природиног
и
беса
непријатељевог
.
Природа
је
била
тога
часа
тако
узбуђена
,
тако
узрујана
,
да
је
представљала
већу
опасност
од
непријатеља
којега
још
не
познајемо
.
И
они
су
се
вратили
у
кућу
и
остали
да
сачекају
непријатеља
.
Ми
смо
кренули
,
кренули
смо
у
онај
вртлог
кише
и
снега
,
у
страховиту
мећаву
,
у
бесну
олујину
која
је
помамно
витлала
тога
часа
Косовом
;
ушли
смо
у
загрљај
једнога
беснога
часа
природиног
и
предали
му
се
на
милост
и
немилост
.
И
мећава
нас
загрли
,
обави
нас
својом
студеном
руком
и
поче
нас
носити
.
Поче
нас
засипавати
и
претрпавати
и
више
ни
корака
не
можеш
учинити
по
својој
вољи
,
нити
ићи
за
својим
очима
.
Иде
се
жмурећки
,
насумце
,
пада
се
,
посрће
се
,
враћа
се
одакле
си
пошао
и
опет
полази
.
Не
знаш
куда
,
нити
видиш
пута
ни
предмете
који
су
пред
тобом
,
не
видиш
ни
друга
који
је
крај
тебе
.
Чујеш
само
око
себе
како
нешто
тутњи
,
бучи
,
цичи
и
брекће
и
осећаш
како
те
нешто
засипа
,
једнако
засипа
.
Је
ли
то
лавина
која
се
слила
са
усијаних
планина
те
ваља
долином
и
плави
,
ждере
,
сагорева
,
уништава
и
уништено
засипа
и
затрпава
?
Је
ли
допрла
до
нас
,
јесмо
ли
већ
под
лавином
?
...
XИИИ
Стари
краљ
—
Стигао
Краљ
,
стигао
Краљ
!
—
прође
од
уста
до
уста
шапат
,
од
једне
гомилице
избеглица
до
друге
,
од
једнога
ћепенка
до
другога
,
од
прага
до
прага
и
од
куће
до
куће
.
Пође
шапат
најпре
отуд
,
из
чаршије
,
где
пред
начелством
сабране
гомилице
избеглица
дрежде
од
ране
зоре
па
до
мрклога
мрака
,
па
се
као
бујан
поток
разли
кроз
све
улице
и
све
уличице
приштинске
,
све
до
последње
уџерице
на
врху
гиланскога
друма
.
Али
то
није
био
онај
усклик
радости
,
којим
су
ослобођени
приштевци
пре
три
године
,
када
је
Краљ
ослободилац
први
пут
слазио
у
Приштину
,
раздрагана
лица
узвикивали
један
другоме
:
„
Стигао
Краљ
!
“
Тада
су
на
цркви
приштинској
звучно
звонила
звона
,
те
им
се
јек
целим
Косовом
проносио
;
куће
су
биле
искићене
тробојним
заставама
,
народ
се
збирао
у
гомиле
,
уздигнуте
главе
,
ведар
,
весео
,
свечано
одевен
а
озго
,
са
газиместанске
узвишице
,
грували
су
топови
поздрављајући
долазак
првога
српскога
Краља
у
Милутинову
престоницу
,
после
пет
стотина
и
толико
година
.
Данас
,
на
цркви
звоне
звона
наопако
,
место
тробојница
припремају
се
у
потаји
беле
заставе
да
се
њима
оките
куће
приштинске
а
народ
,
окупио
се
у
гомиле
,
као
и
пре
оно
,
али
сад
оборене
главе
,
поцепан
,
измучен
и
умрљан
блатом
.
И
данас
при
доласку
Краљеву
грувају
топови
али
отуд
са
Качаника
и
Гилана
,
одакле
непријатељ
слази
да
још
једном
окрвави
Косово
.
Уморан
годинама
и
болешћу
,
сломљен
бригом
и
теретом
четворогодишњега
рата
,
седамдесетогодишњи
старац
предао
је
сину
бригу
управљања
Отаџбином
али
је
сву
љубав
за
њу
задржао
и
даље
себи
.
Носећи
ту
љубав
са
собом
,
он
се
за
време
операција
на
северу
повукао
у
један
кутић
Отаџбине
,
где
је
никла
традиција
о
Карађорђу
,
где
је
она
читав
један
век
одгајана
,
где
је
он
обновио
подижући
јој
скупоцен
храм
,
пантеон
династије
чији
оснивалац
почиње
народну
револуцију
а
трећи
у
колену
прима
на
себе
големи
подвиг
оснивања
заједничке
државе
свих
јужних
словена
.
Ту
,
у
скромној
свештеничкој
кућици
крај
Опленачке
цркве
;
ту
,
крај
гробова
свога
оца
и
свога
деде
,
стари
је
Краљ
проводио
брижне
дане
,
пратећи
будном
пажњом
ток
,
сваку
промену
и
покрет
,
сваки
успех
и
неуспех
на
фронтовима
,
молећи
се
крај
гробова
Богу
да
заштити
његов
мученички
народ
,
који
се
бори
за
слободу
своју
и
за
човечанску
правду
.
Из
тих
тихих
молитава
,
једнога
дана
,
тргла
је
старога
Краља
потмула
грмљавина
,
која
је
долазила
са
севера
,
отуда
где
је
Космај
већ
увио
главу
облацима
од
барутнога
дима
.
А
када
се
та
грмљавина
почела
оглашавати
и
отуда
од
Младеновца
,
околина
Краљева
,
која
је
дотле
тешећи
га
покушавала
увек
ублажавати
утисак
тежине
ситуације
,
морала
је
најзад
прићи
му
и
скрушено
,
речју
која
дрхће
у
грлу
,
рећи
:
—
Време
је
,
Господару
!
—
Чему
време
?
—
сену
Краљев
поглед
под
седим
обрвама
,
као
кад
засјакти
жеравица
под
белим
пухором
.
—
Топола
није
више
безбедна
!
Краљ
као
да
пречу
или
не
хтеде
чути
ове
речи
,
наже
се
понова
над
картом
разастртом
по
столу
и
држећи
у
левој
руци
,
која
је
дрхтала
,
билетен
Врховне
Команде
,
настави
да
прати
линију
која
је
бележила
положаје
наших
трупа
на
Моравском
правцу
.
По
тој
линији
,
наши
су
држали
Водице
,
североисточно
од
Бољевца
,
затим
Мало
Црнуће
,
Врановац
,
Липар
,
Дивљачко
Брдо
и
Врбовац
,
а
то
значи
,
да
су
били
већ
пребачени
на
десну
обалу
Раље
.
Краљ
је
знао
да
се
на
томе
фронту
борило
четрдесет
и
четири
наша
према
осамдесет
и
једном
немачком
батаљону
,
као
што
је
знао
да
и
Топола
није
више
безбедна
.
—
Непријатељ
је
близу
и
напредује
,
Господару
!
—
Онда
,
идите
што
пре
,
децо
!
—
одговори
Краљ
и
диже
главу
.
Сви
се
збунише
и
почеше
размењивати
погледе
.
Да
ли
Краљ
још
не
увиђа
или
неће
да
увиди
озбиљност
ситуације
;
да
ли
се
можда
тамо
у
души
његовој
не
крије
каква
заостала
нада
,
или
вара
себе
вером
,
коју
он
никад
није
губио
и
која
га
је
и
на
Руднику
1914
године
тако
сјајно
послужила
?
Сви
су
они
,
који
се
тога
часа
налажаху
око
Краља
и
без
споразумевања
међу
собом
,
осетили
дужност
да
не
дозволе
старцу
,
да
једној
сумњивој
вери
стави
на
милост
и
немилост
судбину
носиоца
круне
и
углед
Краљевине
и
,
ађутант
Тодоровић
одважи
се
да
ту
задаћу
прими
на
себе
.
Он
приђе
корак
ближе
Краљу
.
—
Господару
!
Нити
ми
можемо
поћи
без
Краља
,
нити
примити
на
себе
одговорност
пред
народом
и
пред
историјом
ако
дозволимо
да
један
Краљ
буде
заробљен
.
—
Зашто
заробљен
?
—
прекиде
га
Краљ
.
—
Зато
што
непријатељ
нагло
напредује
моравском
долином
а
и
озго
са
Сопота
,
а
ми
овде
све
до
Багрдана
немамо
могућности
да
му
дамо
отпора
.
А
заробљење
једнога
Краља
учинило
би
да
у
војсци
,
која
треба
да
задржи
непријатеља
,
клоне
дух
и
више
него
то
,
то
би
заробљење
значило
капитулацију
.
Краљ
обрати
пажњу
на
ове
речи
те
то
даде
ађутанту
још
више
маха
и
настави
:
—
Ви
,
Величанство
,
извесно
не
мислите
на
капитулацију
у
моменту
кад
се
Ваша
војска
,
и
поред
овако
силне
навале
,
тако
одлично
бори
и
има
у
себи
још
моралне
снаге
да
издржи
до
доласка
савезничке
помоћи
.
Краљ
понова
погледа
свога
ађутанта
,
али
тај
поглед
ни
мало
није
казивао
да
је
он
убеђен
његовим
разлозима
.
На
против
,
после
подужега
ћутања
он
одлучно
,
готово
тврдоглаво
,
рече
:
—
Ја
нећу
капитулирати
...
ја
нећу
бити
заробљен
!
—
Онда
Вас
преклињем
,
Величанство
,
одлучите
се
да
кренемо
што
пре
!
—
завапи
ађутант
.
—
Ја
остајем
овде
!
—
додаде
Краљ
још
одлучније
.
Сви
се
преплашено
погледаше
,
не
могући
да
разуму
старца
.
И
ађутант
и
сви
остали
из
околине
Краљеве
покушаше
још
једном
да
га
убеде
,
износећи
свако
од
њих
нове
разлоге
,
али
он
остаде
при
своме
и
на
крају
додаде
:
—
Оставите
ме
крај
гроба
мога
оца
и
деда
,
да
умрем
овде
пред
црквеним
вратима
.
Кад
непријатељ
стигне
нека
затече
пусту
земљу
и
леш
једнога
старога
Краља
!
Краљ
то
није
рекао
као
фразу
,
он
је
ове
речи
исказао
тоном
,
којим
се
изговара
одлука
.
Његова
околина
,
која
га
познаје
,
знала
је
врло
добро
,
да
се
после
тих
речи
не
може
више
говорити
с
њим
о
тој
ствари
и
сви
забринуто
одступише
.
Ађутант
одмах
пође
телефону
и
затражи
хитну
везу
са
Врховном
Командом
у
Крагујевцу
,
молећи
да
се
саопшти
Престолонаследнику
Краљева
намера
.
Изменише
се
и
телефонски
разговори
измеђ
Ниша
и
Крагујевца
и
најзад
Престолонаследник
,
да
би
га
сломио
да
напусти
Тополу
,
изјави
жељу
да
Стари
Краљ
дође
у
Крагујевац
.
—
Па
добро
,
куда
ћемо
?
—
пита
он
ађутанта
кад
је
,
притиснут
разлозима
и
наваљивањима
са
свих
страна
,
дао
најзад
пристанак
да
напусти
Тополу
.
—
Ако
је
по
вољи
у
Ниш
,
Величанство
,
тамо
је
Краљевска
Влада
.
—
Нећу
тамо
,
водите
ме
војсци
!
—
Његово
Височанство
Престолонаследник
телефонира
из
Крагујевца
да
би
желео
тамо
да
дођете
,
тамо
је
Врховна
Команда
.
—
Добро
,
ићи
ћемо
у
Крагујевац
!
У
Крагујевцу
,
чим
се
најпре
видео
са
сином
наследником
,
пошао
је
одмах
да
посети
тада
већ
болеснога
војводу
Путника
а
одатле
отишао
је
право
у
Врховну
Команду
да
се
обавести
о
целокупној
ситуацији
на
фронтовима
.
Ту
је
сазнао
да
ни
величанствено
пожртвовање
српске
војске
ни
њени
надчовечански
напори
,
нису
кадри
више
зауставити
бујицу
,
која
је
већ
преплавила
северни
део
Србије
;
ту
је
сазнао
још
и
горку
истину
да
се
ни
Крагујевац
не
може
одржати
.
Чете
су
непријатељске
у
своме
надирању
нарочито
журиле
да
освоје
стару
престоницу
,
седиште
Врховне
Команде
,
и
непријатељски
су
аероплани
већ
учестали
ватром
,
коју
су
сипали
на
Крагујевац
.
Врховна
се
Команда
осећала
необезбеђена
од
изненађења
те
је
већ
била
приправна
да
напусти
ову
варош
.
Краљ
је
сам
затражио
да
га
поведу
у
Ниш
,
како
би
се
нашао
у
близини
источнога
фронта
.
А
чим
је
стигао
тамо
,
захтевао
је
да
пође
на
фронт
.
Морало
му
се
учинити
и
кренуо
је
одах
пут
Књажевца
,
где
су
се
водиле
борбе
.
Али
није
стигао
донде
.
Кад
се
попео
на
Тресибабу
видео
је
са
ње
већ
Бугаре
у
Књажевцу
и
борбе
,
које
су
се
у
самој
вароши
водиле
.
Вратио
се
са
једним
болом
више
и
сутра
дан
је
одмах
похитао
Врањи
,
јер
је
чуо
да
је
она
у
опасности
.
Стигао
је
аутомобилом
до
Владичинога
Хана
,
узјахао
је
одатле
коња
и
пошао
преко
положаја
ка
Врањи
.
Али
,
Врања
је
већ
била
пала
и
непријатељ
је
надирао
ка
Лесковцу
,
који
је
још
био
окићен
заставама
у
част
доласка
савезника
.
Вратио
се
и
одатле
са
једним
болом
више
и
сад
је
већ
сломљен
дозволио
да
га
одведу
у
Рибарску
Бању
,
где
ће
у
миру
моћи
да
преболе
нова
разочарења
.
Али
,
он
већ
нигде
више
није
могао
наћи
мира
,
он
га
није
хтео
;
он
је
још
увек
веровао
да
може
помоћи
и
трчао
је
са
бојишта
на
бојиште
,
где
год
је
чуо
да
има
борбе
и
да
има
опасности
.
Није
се
у
Рибарској
Бањи
одморио
ни
дан
два
а
сазна
да
је
једна
колона
Аустро-Немаца
изманевровала
багрдански
теснац
и
иде
од
Пожаревца
правцем
на
Ћуприју
.
Одмах
је
напустио
бању
и
,
преко
Ћуприје
и
Јагодине
,
отишао
на
Багрдан
.
У
борбама
пред
Ћупријом
и
Јагодином
био
је
једнако
на
положајима
а
ноћивао
је
у
вагонима
на
ћупријској
станици
,
коју
су
засипали
непријатељи
бомбама
са
аероплана
.
Најзад
,
морао
се
повући
у
Параћин
а
одатле
у
Крушевац
.
Слика
коју
је
тада
Крушевац
представљао
брисала
је
из
душе
Краљеве
и
последње
остатке
вере
.
Ту
се
сручила
готово
цела
Србија
и
ту
је
први
пут
запазио
на
лицима
брижних
грађана
да
су
ови
већ
изгубили
веру
у
државу
и
њену
моћ
.
Ту
су
се
јавили
и
први
знаци
расула
и
безвлашћа
.
И
као
кад
испод
велике
грађевине
ишчупаш
из
темеља
основни
камен
,
што
се
ова
заљуља
и
хоће
да
падне
,
тако
је
и
отаџбина
наша
—
то
се
у
Крушевцу
већ
јасно
видело
—
изгубила
основни
камен
у
темељу
—
веру
грађана
у
државу
и
њену
моћ
—
заљуљала
се
,
посрнула
и
свако
је
већ
са
страхом
у
души
очекивао
тренутак
да
се
сурва
и
претрпа
собом
све
што
је
под
њом
.
—
Нећу
овде
да
останем
,
нећу
—
узвикивао
је
Краљ
—
овде
су
сви
преплашени
.
Водите
ме
војсци
,
тамо
ми
је
лакше
,
тамо
још
верују
!
И
морало
се
кренути
.
Пошло
се
оним
другим
и
мучним
путем
кроз
Јанкову
Клисуру
,
којим
се
избија
тамо
на
Преполац
.
Друм
је
тај
загушио
избеглицама
и
Краљ
је
,
пролазећи
кроз
њихове
редове
,
саучествовао
у
болу
својих
бедних
грађана
,
који
су
напустили
домове
и
имања
и
кренули
у
планине
.
Краљу
је
немило
и
тешко
било
што
се
он
вози
на
аутомобилу
,
а
народ
гази
дубока
блата
;
како
би
он
волео
,
кад
би
их
могао
све
повести
,
кад
би
могао
свима
помоћи
.
Њему
је
чак
причинило
задовољство
,
кад
се
аутомобил
,
који
га
је
возио
,
заглибио
у
блато
и
услед
напора
да
се
извуче
,
мотор
му
онеспособио
.
Он
је
одмах
пристао
да
иде
пешке
.
—
Ићи
ћемо
;
кад
могу
жене
и
деца
,
могу
и
ја
!
Али
је
старац
прецењивао
своју
снагу
подајући
се
вољи
.
Није
могао
поћи
за
народом
,
заклецала
су
му
колена
,
и
загушио
га
тешки
,
старачки
кашаљ
.
Настала
је
брига
како
ће
даље
,
али
је
та
брига
мало
трајала
.
—
Могли
би
,
Величанство
,
на
она
кола
!
Друмом
је
пролазила
гомила
војничких
кола
,
муниционих
,
санитетских
и
профијантских
,
која
су
наши
вочићи
са
напором
извлачили
из
дубоких
пролока
искваренога
друма
.
Ађутант
заустави
једне
муниционе
каре
,
које
су
вукли
четири
мала
и
мршава
вола
.
Крај
вочића
су
ишли
трећепозивци
са
одељаним
гранама
,
којима
су
опомињали
вочиће
када
би
ови
уморни
застали
или
ударили
у
страну
.
—
Војници
!
—
рече
ађутант
трећепозивцима
—
Зауставите
мало
,
чекајте
да
повезете
свога
Краља
.
—
Краља
?
!
—
учинише
они
престрављено
и
дохватише
невојнички
да
скину
шајкачу
гледајући
уморена
старца
,
који
је
крај
друма
повијен
стајао
ослањајући
се
на
једну
батину
.
—
Јесте
,
јесте
,
Краља
!
—
одговорио
им
је
крунисани
старац
,
као
да
би
хтео
овим
добрим
људима
да
потврди
речи
ађутантове
.
—
Биће
ти
незгодно
,
Господару
,
тврдо
је
на
кари
!
—
узе
да
се
извињава
вођа
волова
.
—
Је
л
теби
незгодно
,
је
л
теби
тврдо
кад
седнеш
на
каре
?
—
пита
Краљ
.
—
Ја
,
друго
,
ја
,
ја
...
—
Што
друго
,
исто
је
.
Кад
можеш
ти
,
могу
и
ја
.
Оди
,
помози
ми
да
се
попнем
!
—
Чекај
да
подметнем
што
!
—
рече
трећепозивац
и
скиде
ћебе
којим
се
био
обавио
,
сави
га
два
три
пут
и
положи
на
даску
,
на
којој
ће
Краљ
сести
.
Ађутант
на
својим
снажним
плећима
сам
изнесе
Краља
на
кару
и
водци
кренуше
вочиће
,
те
кара
с
Краљем
уђе
у
масу
,
која
је
прекрилила
друм
.
Стари
војници
би
познали
свога
Краља
и
склањали
би
се
с
друма
,
а
маса
младих
регрута
,
који
су
носили
муницију
из
Крушевца
,
ишла
је
крај
његове
каре
и
не
знајући
ко
је
.
—
Како
,
децо
,
можете
ли
?
—
пита
их
Краљ
с
кола
.
—
Можемо
,
чича
,
можемо
!
—
одговарају
регрути
,
чија
се
младост
још
није
уморила
и
клонула
.
А
она
два
трећепозивца
,
што
воде
вочиће
,
исправили
се
чисто
и
иду
крај
каре
некако
друкче
,
војнички
,
испрсавајући
се
и
као
да
би
гомили
,
крај
које
пролазе
,
хтели
рећи
:
„
Виш
ти
шта
нам
Бог
даде
у
овој
невољи
,
да
ми
чувамо
и
носимо
Краља
!
“
Они
инстиктивно
осећају
да
им
је
судбина
доделила
замашно
учешће
у
догађају
,
који
ће
доцније
бити
најизразитија
слика
српске
трагедије
и
инспирисати
највеће
духове
овога
света
да
јој
своје
перо
и
своје
кичице
посвете
.
Они
себе
чак
сматрају
као
сапутнике
Краљеве
па
се
и
брину
о
њему
,
те
ће
где
кад
успут
нежно
,
рођачки
:
—
Је
л
можеш
да
седиш
,
Господару
?
Или
ће
га
опоменути
:
—
Пази
,
Господару
,
овде
изривен
друм
!
Они
се
чак
јављају
и
онима
крај
којих
пролазе
,
а
који
скидају
капу
Краљу
а
према
стоци
коју
терају
,
нарочито
су
нежни
:
—
Ајде
,
воко
,
ајде
!
Потегли
мало
да
изнесемо
овде
узбрдо
.
Ајде
,
благо
мени
!
—
Слаб
ти
тај
левак
—
вели
му
Краљ
.
—
Шта
ћеш
,
Господару
,
пати
и
он
као
што
сви
патимо
.
Пут
је
дуг
,
заморан
,
не
иде
се
него
мили
.
Пешаци
још
и
измичу
а
ред
кола
се
сваки
час
уставља
,
стоји
дуго
у
месту
,
јер
је
чело
колоне
застало
,
па
,
опет
креће
.
На
једном
таком
месту
,
где
су
се
уставиле
каре
,
појави
се
ратни
сликар
са
фотографским
апаратом
и
упери
овај
на
Краља
.
Краљ
се
боно
насмеши
и
призва
ближе
себи
ађутанта
:
—
Сећаш
ли
се
—
вели
му
—
оне
Наполеонове
слике
при
повратку
из
Москве
?
—
Сећам
се
,
Величанство
!
—
Е
,
ето
сад
историји
још
једна
таква
слика
!
—
додаде
Краљ
показујући
на
сликара
који
је
свој
посао
завршио
.
Кад
каре
стигоше
у
Блаце
наиђе
нова
невоља
.
Појави
се
командир
,
под
чијом
је
командом
колона
којој
припадају
ове
каре
,
и
саопшти
да
он
има
наредбу
да
се
са
својом
колоном
заустави
ту
,
у
Блацу
,
те
да
каре
које
возе
Краља
не
могу
даље
ићи
.
Саопштавајући
то
,
командир
је
,
разуме
се
,
очекивао
да
ће
Краљ
наредити
да
каре
пођу
даље
,
чиме
би
он
био
оправдан
.
Али
Краљ
не
употреби
своју
Краљевску
власт
,
јер
стари
војник
не
хтеде
да
се
прекрши
наредба
.
Он
сиђе
с
каре
додајући
:
—
Е
кад
је
наредба
,
мора
се
слушати
!
И
наставља
даље
пут
пешке
,
сад
већ
и
сам
убеђен
да
неће
моћи
издржати
.
Ађутант
се
забрину
и
поче
да
осматра
лево
и
десно
,
хоће
ли
наћи
кога
,
ко
би
повезао
Краља
.
И
наиђоше
једне
бедне
таљиге
код
којих
се
није
знало
шта
је
бедније
да
ли
кола
,
да
ли
коњи
или
кочијаш
.
Кола
су
,
види
се
,
била
кадгод
боља
кола
,
али
сад
би
само
могла
служити
за
изношење
ђубрета
,
коњи
су
представљали
животињске
скелете
преко
којих
је
разапета
кожа
,
амови
на
њима
крпе
и
узице
а
кочијаш
јадан
и
подрпан
сиромашак
.
Та
су
кола
одвезла
српскога
Краља
у
Немањину
Белу
Цркву
,
данашњу
Куршумлију
.
Из
Куршумлије
опет
није
хтео
даље
.
Ту
је
разабрао
да
се
у
правцу
Ниш-Прокупље
воде
борбе
и
захтевао
је
опет
да
га
тамо
воде
.
И
није
се
имало
где
,
одвели
су
га
у
Прокупље
одакле
је
изашао
на
фронт
Друге
Армије
,
Степе
Степановића
,
да
види
Лесковац
како
пада
.
Ту
је
,
на
положајима
,
пробавио
цео
дан
и
,
тек
када
се
већ
чула
грмљавина
на
Мраморским
положајима
код
Ниша
,
напустио
је
Прокупље
само
неколико
сати
пре
но
што
ће
непријатељ
у
њ
ући
.
Затим
се
из
Куршумлије
спустио
преко
Преполца
и
стигао
у
Приштину
.
Одсео
је
у
доњем
Делу
вароши
,
тамо
где
слази
вучитрнски
пут
,
у
кући
где
је
некада
био
српски
консулат
те
се
на
њој
пуне
двадесет
и
две
године
вила
српска
тробојка
још
пре
ослобођења
Приштине
од
Турака
.
Са
горњега
спрата
те
куће
,
из
собе
у
којој
је
Краљ
одсео
,
догледа
се
преко
кровова
ниских
турских
кућица
које
јој
суседују
,
тамо
где
се
простире
Широко
Поље
и
даље
још
где
Шар
и
Карадаг
,
као
две
џиновске
мишице
,
обухватају
у
своје
наручје
тужно
Косово
.
И
ако
његове
старачке
очи
нису
биле
кадре
догледати
оно
што
је
он
желео
да
види
,
он
је
ипак
дуго
и
дуго
забринуто
стајао
на
прозору
и
упињао
поглед
тражећи
да
види
бар
онај
дим
који
је
пао
већ
на
воде
Моравине
и
на
воде
Ситничине
.
—
Тамо
се
решава
судбина
мога
јаднога
народа
!
—
шаптао
би
боно
Краљ
и
одвајао
би
се
