попСтева
под
својом
сеницом
,
па
пушта
густе
димове
кроз
подсечене
бркове
;
глади
дугим
сухим
прстима
браду
,
по
којој
се
,
бог
ме
,
ухватило
по
прилично
већ
иње
;
гладни
гледа
,
како
куља
дим
на
врата
.
Око
сенице
,
чује
,
зуји
и
бруји
вредан
народ
по
чистом
јутарњем
ваздуху
.
А
зује
и
брује
данас
нешто
крупније
и
мисли
у
глави
пречасног
конзисторијалног
присједатеља
.
Право
рећи
,
брује
му
и
зује
у
глави
још
од
синоћ
,
како
му
је
„
његова
“
напунила
некаквим
разговором
,
па
јутрос
са
неколико
убедљивих
речи
и
јаче
подбунила
.
Навалио
се
леђима
на
зид
,
где
је
већ
отрљо
креч
и
углачао
га
од
тешког
наваљивања
;
пребацио
ногу
преко
колена
,
па
мисли
.
Дуго
и
дуго
му
нису
таке
мисли
долазиле
на
памет
,
па
се
упео
свом
снагом
,
те
набрао
чело
,
па
му
се
натуштило
над
дугим
проседим
обрвама
.
Хоће
најпре
да
оживи
у
успомени
неке
особе
и
прилике
,
о
којима
је
,
чини
му
се
сад
,
и
чешће
могао
и
требао
мислити
,
ако
ничега
другога
ради
,
бар
да
сад
не
мора
лупати
главу
,
као
да
му
је
све
ново
.
Како
сам
нисам
дошао
на
ту
мисао
?
...
Овај
момак
није
таки
,
као
што
сам
ја
...
Хтеде
рећи
;
...
мислио
о
њему
!
Али
га
ипак
памћење
не
изневери
,
кад
се
опомену
,
да
до
сад
неје
ни
мислио
о
њему
,
бар
не
озбиљно
;
ако
га
се
,
може
бити
,
кадгод
случајно
и
сетио
био
!
Мора
бити
кадгод
нешто
од
њега
...
Допада
ми
се
,
што
је
при
себи
.
Жилава
нарав
!
Без
ичије
припомоћи
...
сам
...
у
туђем
свету
...
Хм
!
Мора
бити
од
њега
кадгод
нешто
!
Две
јаке
,
до
душе
,
за
вратом
не
ће
имати
никад
,
јер
...
за
тај
хлебац
,
што
га
је
он
себи
изабрао
,
не
пријања
,
баш
Бог
зна
како
,
маџун
и
скоруп
!
...
Па
...
најпосле
,
шта
су
стекли
и
трудољубиви
Орфелин
и
учени
Соларић
,
па
мудри
Доситије
и
преблаги
Милован
Видаковић
...
и
толики
други
славни
и
преславни
;
али
се
и
данас
славе
!
Тек
...
Тек
...
Доста
је
то
од
њега
,
...
за
сад
доста
.
Поред
сенице
се
„
нешто
закрши
,
као
да
неко
склања
себи
с
пута
ону
лозу
,
што
се
обично
онако
уз
пркос
испружи
преко
стазе
са
лозинка
.
Збиља
,
чу
се
ход
.
Поп
Стева
склони
чибук
уза
се
поред
стола
,
проглади
прстима
кроз
браду
и
лако
се
накашља
.
Узе
округли
ћелепуш
са
стола
,
па
га
ћуши
на
потиљак
;
а
лаком
кабаницом
покри
колена
,
да
баш
не
види
,
ако
је
непозван
ко
,
попу
у
чакширама
.
Очи
упро
на
врата
.
На
вратима
у
сред
лозинка
указа
се
Бранко
Стајић
.
На
њему
лако
летње
одело
и
сламњи
шешир
.
У
руци
држи
некакву
књигу
,
а
на
бео
се
штит
од
сунца
наслонио
.
–
А
,
...
ти
си
,
Александре
!
-
примети
попа
,
па
се
осети
слободан
;
него
се
ипак
не
показа
тако
,
да
не
би
сестрић
његов
могао
приметити
,
како
се
он
спремао
кому
на
дочек
,
да
му
се
„
омладинац
“
не
може
ни
од
шале
подсмехнути
.
–
Тражи
вас
,
ујо
,
госпођа
Рашићка
!
–
одговори
онај
.
Госпо
...
?
!
–
замисли
се
чисто
поп
Стева
,
као
да
му
је
страно
то
име
;
понда
се
сети
.
„
Јогуница
!
“
помисли
у
себи
.
„
Никад
друкче
!
.
.
Госпођа
Рашићка
!
Као
да
пркоси
!
“
У
исти
мах
му
сину
друга
мисао
,
па
му
се
задовољније
мало
разгали
лице
.
Да
ме
ко
не
тражи
?
Не
знам
.
Ја
сам
пошао
био
к
Јовану
;
а
госпођа
ме
замоли
,
да
вас
к
њој
пошаљем
,
–
одговори
Бранко
.
Попа
се
дигао
,
па
пажљиво
растире
и
онако
већ
до
најситнијег
патрићка
догорелу
полушку
своје
цигаре
,
те
је
утрну
.
Метну
шешир
на
главу
,
па
закопчава
и
око
себе
намешта
кабаницу
.
Што
не
дате
мало
проширити
или
бар
повисити
,
ујо
ту
сеницу
,
кад
сте
тако
радо
у
њој
?
За
мене
је
,
синко
,
добра
и
овако
.
Ја
сам
је
из
темеља
зидао
.
Ко
после
мене
дође
,
може
лако
дозиђивати
,
ако
му
буде
уско
...
Ето
видиш
;
шта
би
ти
било
,
да
си
за
годину
две
дана
мој
капелан
,
па
временом
мој
наследник
и
у
парохији
и
у
кући
?
–
рече
поп
Стева
поверљивије
.
Хвала
,
ујо
,
што
се
не
сетисте
,
кад
је
тому
било
време
;
сад
је
касно
,
–
одговори
му
сестрић
с
неким
прекором
.
Поп
Стева
се
уједе
мало
за
доњу
усну
.
Хтео
је
да
наведе
разговор
на
нешто
друго
;
али
оштро
омладинац
одговара
,
па
не
знаде
,
шта
сад
да
му
каже
,
већ
окрену
на
друго
:
Хајд
заједно
до
куће
,
ако
хоћеш
к
Јаковљевићима
.
Сад
не
ћу
тамо
.
Идем
у
воће
.
Поп
Стева
устаде
и
изађе
,
па
забрави
за
собом
сеницу
.
Окренуше
један
другом
леђа
,
па
одоше
својим
путем
.
„
Јогунаст
“
!
–
рече
за
њега
поп
Стева
,
кад
се
разиђоше
из
сенице
.
–
Има
оштар
језик
!
Право
материно
дете
!
Али
сестрића
увек
одржи
у
милости
ујковој
ипак
то
,
што
се
...
без
ичије
–
помоћи
сам
у
туђем
свету
...
гура
,
те
редовно
свршава
своје
течајеве
.
Изашавши
из
вотњака
и
из
врта
,
те
идући
кроз
двориште
,
не
може
попа
,
а
да
као
добар
домаћин
,
овде
онде
не
завири
,
ма
само
по
старој
навици
.
Женска
,
већ
не
у
првом
цвету
своје
младости
,
али
ипак
још
доста
свежа
и
унегована
,
изађе
преда
њ
до
по
дворишта
.
Натукла
лаку
повезачу
на
лице
,
да
јој
га
зар
не
препали
сунце
.
Познаћеш
је
добру
домаћицу
.
Засукала
рукаве
,
па
чисто
на
њој
и
уредно
,
као
што
само
може
бити
.
Иде
,
а
спушта
рукаве
на
голе
пунане
,
снажне
руке
,
да
и
њих
заштити
,
те
да
не
поцрне
без
невоље
.
Јеси
ли
разговарао
што
?
–
пита
попу
,
а
више
тумачи
,
шта
мисли
,
погледом
него
речима
.
Попа
застао
баш
пред
великим
орахом
,
па
гледи
већ
по
толики
и
толики
пут
,
како
је
воћка
понела
.
На
њено
питање
,
лагано
окрену
главу
к
њој
,
па
је
гледи
,
а
,
бајаги
,
ни
на
крај
памети
му
,
шта
она
пита
.
Види
она
то
,
па
му
напомиње
:
–
А
да
за
то
сам
га
тамо
и
послала
–
Александра
?
–
Да
,
Александра
.
–
Да
,
...
да
!
–
пуче
попи
пред
очима
.
–
Знам
,
шта
;
Нисам
...
нисам
ни
речи
...
Он
вели
,
ти
ме
зовеш
.
-
–
За
бога
,
–
поче
она
већ
мало
нестрпљиво
,
–
та
,
за
то
сам
ти
га
и
послала
.
Да
сте
,
велим
,
на
само
.
–
Нисам
те
разумео
...
!
Ни
на
крај
памети
!
-
Боже
мој
,
–
опет
она
,
али
сад
мало
и
с
прекором
,
–
тако
ти
лежи
на
срцу
!
–
Ето
ти
је
,
на
!
–
обрецну
се
,
бојаги
,
попа
.
–
Хвала
ти
,
боже
!
Канда
нема
више
дана
него
кобасица
!
.
„
Видиш
,
овај
орах
је
,
чини
ми
се
,
први
пут
ове
године
добро
понео
.
–
А
знаш
ли
,
колико
је
година
том
ораху
?
–
Колико
година
?
Чекај
,
молим
те
...
Биће
...
биће
...
неких
једанаест
...
Јест
,
дванаест
!
–
Дванаест
,
управо
!
Усадио
си
га
,
кад
сам
ја
дошла
у
ову
кућу
.
Онда
је
Јелици
било
четири
годинице
,
тек
пошла
била
по
петој
.
–
Бубица
једна
!
Мала
је
била
...
–
разнежи
се
попа
,
па
вели
за
Јелицу
.
–
Да
,
да
!
Сећам
се
...
Трчкарала
је
туда
око
мене
,
кад
сам
га
укопавао
.
–
Па
видиш
,
Стефане
,
...
видиш
,
сада
је
већ
девојче
.
Седамнаест
јој
годиница
;
скоро
ће
,
у
име
божје
,
ићи
у
осамнаесту
.
Родитељи
,
у
тим
годинама
својих
кћери
,
морају
већ
да
помишљају
и
на
зетове
.
Ја
кажем
,
Стефане
родитељи
...
Да
Бог
ме
,
ти
си
јој
,
рећи
,
као
и
отац
,
како
си
је
примио
од
мене
место
њена
оца
.
Ја
не
могу
рећи
:
„
моје
“
дете
!
Јер
видим
,
и
ти
је
волиш
,
као
да
си
је
ти
родио
.
–
Јелена
...
наша
Јелица
је
моја
брига
!
-
рече
поп
Стева
одлучно
.
Попа
узеде
своју
Јелисавету
,
иначе
госпођу
Јецу
Рашићку
за
руку
,
па
пођоше
у
кућу
.
–
Бранко
је
фини
младић
!
–
приметиће
госпођа
Рашићка
.
–
Па
.
.
–
Ух
,
ух
!
Немој
,
молим
те
,
-
поче
поп
Стева
с
киселим
лицем
,
као
да
му
је
ко
на
жуљ
стао
,
–
немој
и
ти
тим
незнабожачким
,
тим
револуционарним
именом
,
кад
га
је
Бог
и
Христос
примио
у
своју
општину
од
крштенога
кума
под
тако
лепим
именом
једнога
од
просветитеља
хришћанских
!
Већ
ми
бучи
глава
од
неко
доба
.
Свуда
Бранко
и
само
Бранко
!
Успалили
сте
се
као
...
Рашићка
се
насмеши
:
–
Дух
времена
сад
је
таки
!
–
И
ти
се
под
старост
повела
за
духом
времена
!
–
Стефане
!
–
на
то
ће
Рашићка
.
–
Но
,
но
,
...
не
велим
ја
тако
...
Не
мораш
ти
одмах
...
не
знам
шта
...
–
Доста
ја
већ
гутам
од
неко
доба
,
–
загрми
Рашићка
.
–
Гром
и
пакао
!
Поп
Стева
претрну
.
Рашићка
осети
,
колико
га
је
заболело
,
а
познаје
га
скроз
и
скроз
.
Да
говорим
толико
...
не
знам
већ
коме
,
послушао
би
ме
и
учинио
А
ти
...
Види
Поп
Стева
,
да
је
тренутак
озбиљан
.
Но
не
зна
,
шта
да
каже
.
А
Рашићка
се
,
што
би
рекао
Брајковачки
писар
,
„
дочепала
ледине
“
,
па
тера
даље
и
игра
увређену
љубав
,
кује
,
док
је
врело
.
Ја
радим
и
ринтам
у
овој
кући
...
Па
,
ето
,
како
ми
се
мука
моја
награђује
.
Коме
за
љубав
;
Могла
сам
ја
и
без
тога
лепо
и
красно
живети
,
где
хоћу
,
а
овако
...
Ух
,
ух
,
ух
!
Поп
-
Стеви
се
пође
кожа
јежити
.
Ја
бих
моје
дете
знала
и
сама
усрећити
.
Овако
сам
се
ослонила
на
тебе
...
Сироче
моје
!
Е
,
баш
неје
то
више
ово
ни
оно
.
Ево
,
и
сузе
пођоше
врцати
госпођа
-
Рашићки
,
сузе
,
Боже
,
тешке
,
несретне
...
Поп
Стева
се
растопи
,
расплини
,
оде
у
пару
...
Легао
Бранко
на
траву
у
хладовину
,
да
чита
.
Обично
би
до
сад
у
то
доба
већ
био
код
Јована
;
али
га
јутрос
нешто
одговори
,
те
не
оде
.
Како
је
чуо
још
синоћ
од
Јелене
,
како
су
тамо
гошће
дошле
,
као
да
осети
,
да
су
му
сад
у
оној
кући
врата
затворена
.
Не
мари
за
нова
познанства
.
Оно
јесте
,
да
му
не
би
било
први
пут
,
када
би
се
сада
састао
с
госпођом
Катом
и
с
госпођицом
Даринком
,
јер
је
већ
једаред
био
с
њима
,
баш
у
њиховој
кући
.
Али
се
увек
неугодно
осећао
у
друштву
,
у
које
би
тек
почео
долазити
.
Од
увек
научио
,
да
се
повлачи
,
па
мисли
,
узео
би
ко
за
наметање
,
када
би
чешће
одлазио
мећу
нове
познанике
.
Књига
је
пред
њим
,
али
мисли
несу
све
код
њега
.
Од
синоћ
се
нешто
сневеселио
.
Јелена
му
је
много
приповедала
о
Даринци
.
Јутрос
му
је
опет
споменула
о
њој
.
Питала
га
,
хоће
ли
ићи
к
Јовану
,
па
да
је
поздрави
.
Можда
би
и
отишао
био
,
да
га
госпођа
Рашићка
не
посла
поп
-Стевану
у
врт
,
те
се
предомислио
.
Више
њега
се
залепрша
лептир
,
па
стаде
,
баш
близу
на
неки
цвет
.
Он
ни
да
дахне
јаче
,
па
се
не
миче
,
само
да
не
узнемири
то
дивно
мало
створење
.
А
лептир
шири
своја
шарена
крила
,
час
их
скупи
и
дигне
у
вис
,
да
му
се
боја
и
на
горњем
и
на
доњем
делу
танких
крилаца
прелива
сад
као
седеф
сад
као
плавичаст
пламичак
.
Ти
си
сад
и
душом
и
телом
лептир
,
–
рекла
му
је
мати
,
када
га
испраћала
у
туђ
свет
,
у
даљину
,
да
у
највишим
школама
тамо
збира
себи
плодове
човечјег
ума
.
–
Ја
ти
,
–
рече
,
–
не
могу
дати
ништа
више
до
свог
благослова
;
не
знам
ништа
друго
,
до
да
се
молим
Богу
за
тебе
.
Шта
ти
ваља
радити
,
то
ти
треба
већ
сам
да
знаш
после
осам
година
,
што
си
их
провео
у
гимназиским
скамијама
.
Ја
хоћу
да
више
знаш
него
ја
.
Није
истина
,
да
више
пати
,
који
више
зна
.
Данас
само
они
добро
пролазе
,
који
што
више
знају
.
Али
пази
,
да
се
што
више
користиш
туђим
искуством
.
Тешко
оном
,
који
мора
све
на
себи
да
искуси
!
Ја
сам
прошла
добру
школу
:
цео
је
живот
школа
.
По
дебела
је
књига
,
што
сам
је
ја
већ
прочитала
.
Скупо
ме
је
стала
.
Али
све
нек
је
Богом
просто
,
ако
ти
примиш
наук
,
што
сам
га
отуд
ја
поцрпала
!
Чувај
образ
!
А
сачуваћеш
га
,
ако
сачуваш
душу
и
срце
чисто
и
не
окаљано
.
Твоја
душа
и
срце
сад
је
као
онај
прах
на
крилима
у
лептира
,
а
образ
ти
је
крило
лептирово
.
Отареш
ли
прах
,
упрљао
си
образ
свој
.
Лептир
је
,
кажу
,
нестално
створење
.
Али
научи
се
од
њега
,
да
само
по
цвећу
идеш
и
да
и
са
најружнијег
цвета
скупљаш
само
оно
,
што
је
најлепше
.
Него
не
буди
лептир
,
што
по
тами
лута
,
па
чим
спази
гдегод
светлост
,
он
налети
,
па
спржи
своја
крила
.
Иди
по
светлости
,
ићи
ћеш
правим
путом
и
не
ћеш
склизнути
на
странпутицу
.
Тако
скупља
и
сад
Бранко
речи
материне
по
памети
.
У
мислима
тима
неје
ни
примерио
,
кад
је
лептир
одлетео
.
Неје
га
више
ни
тражио
.
Он
зна
за
цело
,
где
ће
опет
наћи
свој
прави
цвет
.
Из
мисли
га
трже
весео
кикот
и
клицање
.
Таман
да
се
дигне
и
да
види
иза
џбуна
,
ко
је
то
,
а
пред
њ
испаде
мала
Зорка
,
Јованова
сестрица
,
и
Даринка
.
Вијају
лептирове
по
пољу
Бранко
скочи
на
ноге
.
Зорка
потрча
натраг
.
А
Даринка
стаде
као
укопана
.
На
њој
лака
плава
хаљина
,
да
се
може
слободније
верати
по
гори
,
–
последња
кратка
хаљина
,
што
је
као
швигарица
носила
,
као
да
се
упила
у
обле
јој
удове
.
Запурила
се
у
лицу
,
па
јој
се
образи
зажарили
,
да
креснеш
,
варница
би
излетела
из
њих
.
По
челу
јој
пао
прам
косе
,
па
се
њим
игра
ветрић
,
кад
потрчи
.
Бранко
проговори
нешто
,
као
бојаги
,
да
се
поздрави
с
њом
.
И
он
,
до
душе
,
вешт
момак
за
таку
прилику
:
Али
и
она
не
зна
,
шта
да
каже
.
Неколико
обичних
речи
,
и
растадоше
се
...
–
Господине
Бранко
!
–
зазвони
звонки
глас
неки
до
Бранкових
ушију
.
Бранко
се
трже
.
Близу
њега
стоји
на
уској
путањи
девојче
од
својих
седамнаест
година
,
ватрених
очију
,
весела
безбрижна
изгледа
.
Како
је
Бранко
неје
приметио
ни
осетио
,
све
док
се
није
јавила
,
а
занет
са
својим
мислима
,
чисто
се
збунио
,
кад
је
погледао
.
–
Ми
вас
чекамо
на
ручак
,
–
вели
она
.
–
Одмах
...
одмах
ћу
доћи
,
одговори
Бранко
.
–
Не
иде
тако
.
Ја
се
не
ћу
нити
се
смем
без
вас
вратити
,
–
рече
она
слободно
.
Бранко
метну
шешир
на
главу
,
а
беше
му
спао
у
траву
.
Узе
свој
штит
од
сунца
,
па
га
затвори
.
Те
склопи
и
књигу
,
што
лежаше
уза
њ
,
а
само
што
је
завирио
у
њу
,
од
како
се
повукао
у
попин
врт
.
–
Стојим
на
расположењу
,
госпођице
Јелена
,
–
проговори
усиљеном
шалом
а
учтиво
Бранко
,
дошавши
до
ње
.
–
Ја
нисам
вама
„
госпођица
“
Јелена
,
–
примети
она
,
бојаги
,
срдито
,
па
га
својски
узеде
под
руку
.
Готово
да
је
силом
прогурала
своју
левицу
око
Бранкове
деснице
,
јер
Бранко
притискао
њом
под
пазухо
своју
књигу
,
те
му
књига
сад
испаде
у
траву
.
–
Пардон
!
Јелена
хтеде
сама
да
се
сагне
,
па
да
дохвати
књигу
;
али
је
Бранко
преухитри
.
–
Јесте
ли
чули
,
шта
сам
вам
казала
?
Ја
нисам
за
вас
„
госпођица
“
Јелена
,
–
понови
девојче
.
–
Мати
сама
жели
,
да
ме
зовете
по
имену
,
па
и
ја
тако
хоћу
.
–
И
ви
мене
називате
„
господине
“
–
рече
Бранко
,
тек
да
се
,
бојаги
,
извини
.
-
Ви
сте
ипак
старији
,
-
одговори
Јелена
ђаволасто
;
–
па
ви
треба
да
почнете
.
Бранко
ћути
;
или
не
зна
,
шта
да
одговори
,
или
не
ће
,
што
мисли
.
А
мисли
:
„
Што
се
овај
свет
толико
на
силу
Бога
грађа
са
мном
и
присваја
?
“
–
Шта
сте
се
замислили
опет
саду
–
пита
Јелена
,
па
му
завири
смело
у
лице
.
Бранко
се
силом
насмеши
.
–
Немојте
толико
да
мислите
.
Разговарајте
,
штогод
,
барем
кад
сте
са
мном
.
Ја
умем
разговарати
,
ако
не
уме
Даринка
...
Ваљда
вам
је
жао
Беча
?
–
Боже
сачувај
.
Мени
је
овде
врло
пријатно
.
Баш
се
,
на
против
,
са
свим
добро
осећам
.
И
не
могу
довољно
бити
благодаран
ујаку
,
што
ме
је
дозвао
,
да
проведем
овде
школски
одмор
,
тим
више
,
што
ћу
том
приликом
да
будем
сведоком
једне
опште
народне
свечаности
,
какве
до
сада
једва
да
је
било
кадгод
у
нас
.
–
А
,
знате
ли
,
ко
је
на
то
наговорио
вашег
ујака
?
–
Не
могу
да
мислим
.
–
Моја
мати
.
–
Ваша
је
мати
врло
добра
.
Знаћу
и
њој
захвалити
,
–
рече
Бранко
галантно
,
колико
је
знао
и
расположен
био
.
–
Три
године
је
скоро
,
како
несам
био
у
нашим
крајевима
,
непрестано
сам
се
тепао
по
охолом
Бечу
...
Мени
је
,
да
Бог
ме
,
охол
,
кад
ми
је
све
туђе
у
њему
.
–
Па
сте
се
непрестано
опет
бавили
о
књигама
.
Како
сте
дошли
,
чика
...
ваш
ујак
а
и
мати
не
могу
доста
да
вас
се
нахвале
.
Ал
,
ја
ипак
држим
,
да
то
мора
бити
мучно
и
досадно
непрестано
капати
над
књигом
.
–
То
ме
је
једно
баш
и
припитомило
,
те
сам
се
и
тамо
осећао
,
колико
толико
,
свој
.
Наука
је
једина
врсна
,
да
и
небраћу
бар
до
сношљивости
зближи
.
Она
не
пита
,
јесам
ли
ја
ручао
код
Сахера
,
у
Хамбуршкој
ресторацији
или
у
народној
кухињи
;
не
гледи
,
стоји
ли
пред
вратима
портир
у
самурини
и
у
гајтанима
а
с
неким
скиптром
у
руци
,
или
се
врата
затварају
простом
скакавицом
или
резом
.
Ја
се
не
кајем
,
неје
ме
ни
близу
памети
,
да
се
кајем
,
или
да
се
тужим
на
Беч
.
Али
ипак
ме
срце
вуче
нашем
крају
,
па
госпођице
...
Јелена
почела
била
,
да
га
поверљиво
слуша
,
али
се
сад
окрену
и
предаде
преда
се
.
–Ја
ћу
да
се
срдим
на
вас
,
–прекинуће
Бранка
,
кад
опет
чу
последњу
му
реч
;
па
дрмну
,
бојаги
,
срдито
својом
руком
Бранкову
руку
,
за
коју
се
држала
.
А
по
речима
и
нагласку
за
цело
јој
жао
на
њега
.
-
За
што
,
госпођице
?
Бранко
се
не
довија
ни
из
далека
.
–
И
опет
„
госпођице
“
!
Срдим
се
!
–
обрецну
се
Бог
ме
,
Јелена
,
па
истрже
своју
руку
.
–
За
што
,
молим
...
Жао
ми
је
...
замуца
Бранко
,
застао
,
па
гледи
у
њу
.
–
Не
,
не
!
–
кличе
девојче
и
опет
весело
,
као
обично
,
па
га
опет
ухвати
.
–
Не
срдим
се
!
Бранко
ћути
.
Не
зна
,
шта
ће
сад
;
тек
мисли
,
требало
би
,
можда
,
што
да
рекне
.
–
Али
збиља
се
не
срдим
,
–
уверава
га
она
.
Хтеде
он
да
рекне
,
као
тек
да
одмахне
:
„
Па
добро
!
“
Но
се
трже
.
–
Хвала
вам
.
–
Па
,
опет
сте
заћутали
.
–
Ја
обично
ћутим
...
Не
знам
о
чему
...
–
Боже
мој
,
наш
учитељ
уме
толико
да
приповеда
,
а
није
прошао
толико
света
као
ви
!
Па
говорите
макар
о
ономе
,
што
сте
отоич
почели
...
Али
,
хвала
вам
сад
.
Други
пут
!
Упамтите
,
други
пут
!
Ево
нас
већ
и
код
наших
.
Под
орахом
на
сред
дворишта
већ
постављен
сто
.
Орах
густ
,
а
по
земљи
очишћено
,
па
поливено
,
те
хладовина
као
у
планини
,
где
не
прижиже
сунце
.
Поп
Стева
приденуо
и
ручник
за
рупицу
испод
врата
у
своју
хаљину
.
Госпођа
Рашићка
присела
поред
њега
на
столицу
.
Рећи
ће
тако
с
њим
две
три
(
опет
у
миру
и
љубави
!
)
,
док
„
деца
“
не
дођу
.
Ево
и
наше
деце
!
–
повика
госпођа
Јеца
,
кад
виде
своју
кћер
с
попиним
сестрићем
испод
руке
;
те
оде
у
кухињу
,
да
изнесе
јело
на
сто
.
–
Идеја
!
Ви
омладина
све
изумевате
неке
идеје
.
Ама
,
кажи
ми
,
молим
те
...
Е
,
знам
,
да
Бог
ме
!
И
то
је
омладинска
,
баш
са
свим
омладинска
идеја
за
жедне
ђакеле
,
што
је
Бранко
певао
:
вино
,
гајде
,
тамбуре
,
младе
моме
,
голе
ноне
.
.
Госпођа
Савета
очепи
попу
испод
стола
.
Јелена
базазлено
слуша
и
попу
и
Бранка
.
Са
свим
је
излишан
био
притисак
госпођа
-Саветине
папуче
на
поп
Стевин
жуљ
,
излишан
,
ако
је
мислила
,
да
ће
последње
речи
девојче
примити
у
онаком
смислу
,
који
им
поп
Стева
даје
.
Оне
несу
ни
мало
извеле
мисли
Јеленине
с
правца
,
којим
је
у
тој
распри
пратила
главни
смисао
његов
.
Тек
попа
је
ипак
заћутао
.
–
Да
Бог
ме
,
да
вам
мора
бити
смешно
,
кад
ви
не
налазите
у
Бранку
друге
идеје
него
то
,
–
примети
Бранко
.
–
Онда
ви
терате
политику
.
Бранко
прсну
у
смех
.
–
Ја
то
увек
кажем
:
ви
терате
политику
.
То
је
наперено
против
нас
попова
и
калуђера
.
Е
,
не
уме
ти
се
омладина
маћи
,
док
се
о
нас
не
очеше
.
И
тај
наш
*
*
Бранко
је
грдио
калуђере
.
За
то
је
он
наш
идеал
.
–
Јесте
ли
ви
читали
његове
песме
?
–
Још
пре
него
што
си
се
ти
родио
.
–
Е
,
па
кад
онда
несте
умели
наћи
праву
идеју
Бранкову
,
сад
би
још
мање
.
Немојте
га
ни
читати
.
–
И
не
ћу
.
Ја
сам
био
с
њим
заједно
у
Карловачкој
гимназији
,
два
три
разреда
млађи
од
њега
;
али
у
комшилуку
његову
у
стану
,
–
примети
између
осталога
поп
Стева
.
–
Знам
,
да
сам
му
,
као
млађи
ђачић
,
више
пута
доносио
у
ћупи
вина
,
а
код
њега
се
пило
и
ликовало
по
често
.
Но
да
је
био
таки
гениј
,
као
што
га
ви
сад
величате
,
то
није
никад
показао
.
–
Чудновато
,
да
се
,
ево
,
све
више
њих
тек
у
новије
доба
сећају
,
–
одговори
Бранко
,
–да
су
познавали
Бранка
лично
,
па
чак
и
консхолари
му
били
које
у
Карловцима
које
у
Темишвару
и
Бечу
.
Најпосле
,
и
то
неје
немогуће
,
неје
ни
ружно
;
а
за
истинитост
јамчи
сваки
за
себе
.
Али
хтети
на
тај
рачун
прославити
се
и
постати
популарнијим
,
као
што
су
неки
ради
можда
,
или
шта
више
,
баш
тога
ради
омаловажавати
ђенија
његова
,
то
је
смешно
.
–
То
је
смешно
!
(
Осети
попа
,
да
се
то
њега
тиче
.
)
А
шта
онда
,
ако
те
кости
,
што
их
у
Бечком
гробљу
ископате
,
пренесете
с
помпом
на
Стражилово
,
а
нису
Бранкове
него
...
–
То
је
најжалоснија
песма
,
што
се
силом
уплеће
у
ове
дане
,
који
ће
да
засветле
потомству
као
пример
свенародног
признања
.
Попа
,
бојаги
,
удари
у
смех
.
Бранка
то
још
већма
увреди
,
те
се
оштро
осече
на
ујака
:
–
Гадно
је
од
вас
,
што
то
и
+
+
спомињете
!
Поп
-
Стеви
се
смрче
.
–
Деране
:
Рашићка
се
узврпољи
на
столици
,
па
се
нашла
у
чуду
.
Јелена
упрла
очи
у
Бранка
.
–
Мир
и
покој
свачијим
костима
под
земљом
!
Али
када
се
тим
пљује
на
свету
успомену
,
коју
народ
с
највећим
пијатетом
хоће
само
да
оживи
свечаним
начином
,
када
се
тим
најбезазленији
осећај
народни
исмева
,
то
је
гадно
,
то
је
...
За
јамачно
је
и
опет
Рашићкина
папуча
потапкала
по
поп
-Стевину
жуљу
,
јер
се
поп
Стеван
на
мах
разгали
,
па
примети
,
као
да
би
да
заглади
своју
отоичашњу
реч
,
примети
благо
:
–
Ала
си
жесток
!
Прави
омладинац
!
Море
,
gutta
cavat
lapidem
!
Тиха
вода
брег
рони
!
Бранко
ућута
,
ал
му
криво
још
?
–
Махни
се
,
Стефане
,
тога
.
Данас
је
друго
време
.
Поутиша
мало
Рашићка
поп
-
Стеву
,
па
наведе
реч
на
Јаковљевићкине
гошће
.
Била
ту
Јаковљевићкиња
девојка
,
па
вели
,
доћи
ће
ми
у
визиту
.
И
сад
узеде
да
оговара
госпођу
Нату
,
како
се
дала
наплатити
од
поп
-
Стеве
,
кад
је
њена
Јелена
била
тамо
у
вароши
код
ње
у
стану
и
ишла
у
„
лер
“
;
како
је
не
знам
какав
рачун
направила
,
што
је
позајмљивала
детету
,
кад
јој
је
што
требало
за
ручни
рад
,
што
га
је
Јелена
радила
у
„
леру
“
.
–
Нисам
могла
,
тек
зарад
детета
да
јој
–
рече
,
очитам
у
очи
;
а
ја
бих
знала
,
шта
бих
јој
рекла
.
Мени
то
не
може
да
поднесе
.
Богме
,
ето
,
други
боље
пролазе
с
дебелом
кожом
на
образима
!
Понда
неје
могла
,
а
да
не
ошине
и
Даринку
,
како
је
ћуталица
,
али
подла
и
подмукла
.
„
Испод
мире
сто
ђавола
вире
!
“
–
Јух
,
мати
,
како
можеш
тако
што
рећи
,
–
примети
Јелена
с
негодовањем
.
–
Шта
?
Како
могу
рећи
?
А
заборавила
си
...
Јелена
се
убезекну
.
Хтеде
да
пита
:
на
што
?
Али
госпођа
Рашићка
помрче
оштро
на
њу
очима
;
па
само
дода
:
–
Ти
си
невина
,
срце
моје
;
да
Бог
ме
,
па
не
познајеш
,
камо
што
смера
.
Девојка
ућута
.
Бранко
као
да
неје
ни
слушао
ништа
после
својих
речи
са
попом
...
Кнежевић
већ
неколико
дана
ради
око
тога
,
да
састави
певачко
друштво
у
Брајковцу
.
Стало
га
је
доста
муке
,
али
је
успео
.
Раја
Јовановић
,
општински
писар
,
дочекао
га
је
оберучке
.
(
Да
ко
ће
,
ако
он
не
би
!
Рају
је
само
за
време
судбина
ћушила
у
Брајковац
,
„
Богу
за
леђа
“
;
али
у
његову
рожданику
пише
,
да
је
он
рођен
за
„
виши
позив
“
.
Тај
виши
позив
он
је
већ
и
вршио
као
члан
неке
путничке
глумачке
дружине
,
где
је
играо
улоге
трагичних
јунака
,
нежних
љубавника
и
био
први
певач
.
Када
је
на
уметничком
мору
,
вели
он
,
лађа
богиње
Талије
,
на
којој
је
он
у
својој
дружини
бродио
,
насела
на
стену
народног
немара
,
те
претрпила
кораблекрушеније
,
па
се
љубимци
Талијини
распрштали
којекуда
,
њега
завеја
мећава
једне
зиме
голог
и
гладног
у
заветрину
у
Маркову
крчму
у
Брајковац
;
ту
се
препоручи
бележнику
својом
вештом
декламацијом
„
о
разбијеној
канти
“
,
и
бележник
га
протежира
за
писара
.
До
сада
је
увек
оправдао
оно
уздање
,
које
су
имали
у
њега
његови
милостиви
заштитници
у
Брајковцу
.
Ако
би
се
то
уздање
кадкод
и
уздрмало
сувишним
каквим
захтевањем
од
стране
његових
претпостављених
у
општинском
уреду
а
у
званичним
пословима
,
госпођа
бележниковица
зна
увек
да
га
одржи
у
статус
кво
.
Но
он
сам
још
увек
не
заборавља
свој
„
виши
позив
“
па
стоји
у
Брајковцу
још
увек
само
као
оно
птица
на
грани
,
те
чека
згодан
тренутак
,
да
прне
опет
у
свет
,
...
у
виши
свет
.
Само
да
му
се
дочепати
Новога
Сада
или
Београда
,
да
се
препоручи
управи
народнога
позоришта
,
па
онда
–
ево
среће
и
за
њега
и
за
српску
позоришну
уметност
!
Госпођа
бележниковица
ће
за
љубав
господину
Јаковљевићу
.
Млади
грк
Брајковачки
ће
,
јер
је
таки
дух
времена
.
Бележник
вели
:
„
Нека
буде
и
у
паклу
вашара
!
“
Благајник
мисли
:
Куд
сви
Турци
...
„
Наћи
ће
се
и
још
когод
.
Звезде
на
небу
певачкога
Брајковачкога
друштва
“
,
рече
писар
,
биће
гошћа
госпођица
Даринка
(
„
Изврсна
певачица
!
“
рече
за
њу
Јован
Јаковљевић
)
и
госпођица
Јелена
попина
(
„
Без
њене
можемо
ни
маћи
!
“
рече
за
њу
учитељ
Милан
Кнежевић
)
.
Али
те
две
„
звезде
“
треба
тек
задобити
.
Бранко
Стајић
после
оних
речи
,
што
их
је
имао
са
својим
ујаком
,
поп
-
Стевом
,
тако
се
био
расрдио
,
да
је
у
један
мах
хтео
да
оде
из
Брајковца
.
Него
добро
,
те
то
неје
никоме
казао
,
јер
би
морао
јавно
и
повући
реч
на
траг
.
А
повукао
би
је
за
цело
,
као
што
се
већи
у
себи
повукао
,
кад
се
састао
с
Јованом
и
учитељем
,
те
видео
,
како
,
особито
овај
последњи
одушевљено
ради
,
да
„
Брајковац
пропева
у
Бранковој
свечаности
“
јер
„
треба
народ
увући
унутра
!
“
Повукао
би
је
тим
пре
,
што
се
уверио
,
да
се
и
сама
гошћа
одушевила
за
„
ту
идеју
“
,
што
би
рекао
Раја
Јовановић
,
па
макар
поп
Стева
дигао
„
и
кундаке
и
кондаке
“
против
„
омладине
,
што
само
изумева
идеје
.
“
У
Брајковцу
је
то
сад
на
дневном
реду
.
Па
и
госпођа
Ната
и
госпођа
Рашићка
,
када
су
једна
другој
правиле
„
физите
“
несу
могле
а
да
се
не
дотакну
Брајковачкога
певачкога
друштва
.
–
Нашем
учитељу
ма
штогод
падне
на
памет
!
приметила
је
госпођа
Јелисавета
.
–
Па
то
је
лепо
!
–
рекла
је
госпођа
Ната
.
–
Нека
се
младеж
провесели
!
То
је
најпосле
и
госпођа
Јелисавета
морала
одобрити
,
(
да
је
варошкиња
не
надмудри
)
:
–
Да
Бог
ме
,
младеж
треба
да
пева
!
То
је
госпођа
Рашићка
нашла
за
добро
,
да
извије
,
када
је
дошла
,
да
врати
„
физиту
“
Славнићки
,
ако
је
опет
ваздан
разлога
имала
,
да
наведе
против
тога
,
када
је
госпођа
Ната
била
најпре
код
ње
,
а
противних
разлога
је
,
по
њену
,
од
неко
доба
,
тајному
мишљењу
,
доста
,
када
што
покреће
Брајковачки
учитељ
.
Посркале
су
белу
каву
,
покусале
су
неколико
пољупчића
,
преломиле
неколико
мушкацона
и
других
таких
посластица
,
што
се
,
по
сеоском
господском
обичају
,
износе
пред
„
физите
“
.
Нахвалиле
се
и
накоштале
свега
.
Деца
,
Јелена
и
Даринка
,
нестрпељиве
,
па
отишле
,
да
се
забављају
на
свој
рачун
.
Старије
остале
за
столом
,
па
,
кад
ушле
у
прави
разговор
,
узеле
да
преврћу
листове
у
дебелој
књизи
своје
прошлости
.
Ох
,
Боже
мој
!
Та
свака
има
доста
штошта
да
преврне
,
доста
да
спомене
и
мртвих
и
живих
,
и
када
се
збије
у
самоћу
,
а
камо
не
ће
,
кад
их
овако
више
,
па
једна
другу
подсећа
.
Тек
удовице
!
Ух-Ух
!
Па
би
добре
маме
,
да
прозру
мало
бар
и
у
будућност
,
макар
да
отшкрину
крајичак
непрозриве
копрене
,
која
тако
јогунасто
скрива
,
као
змија
ноге
,
тако
неумољиво
таји
,
што
би
сваки
тако
радо
хтео
да
зна
.
Да
Бог
ме
,
да
су
прорешетале
и
на
ситно
и
на
крупно
решето
и
садашњост
.
Тако
госпођа
Рашићка
неје
могла
да
пропусти
,
а
да
не
спомене
,
како
неки
виче
на
њу
,
да
је
божем
она
отуђила
поп
-
Стеву
од
његове
сестре
,
да
је
она
истерала
Тинку
из
поп
-Стевине
куће
.
Та
,
колико
ме
је
–
вели
,
–
речи
само
стало
,
док
сам
га
наговорила
,
да
позове
Бранка
к
нама
,
и
да
му
пошаље
новаца
,
да
амо
дође
,
те
да
се
момак
мало
одмори
,
па
и
своју
матер
посети
!
...
Најпосле
,
свету
се
не
да
ни
уста
запушити
,
ни
доста
колача
намесити
...
Цео
свет
,
за
Бога
зна
,
за
што
је
Тинкин
муж
пропао
и
заблудио
у
свет
!
Исто
тако
неје
могла
,
а
да
не
ухвати
прилику
,
па
каже
,
како
јој
је
мило
,
о
,
Бог
зна
,
како
,
што
је
њена
Јелена
тако
сретна
била
,
па
била
у
стану
у
тако
доброј
кући
,
као
што
је
госпођа
–
Натина
.
Па
,
Бог
зна
,
како
јој
је
,
мило
што
је
у
Даринци
стекла
тако
ваљану
,
тако
искрену
другарицу
,
...
о
,
Бог
зна
,
како
јој
је
мило
!
Наравно
,
да
и
госпођа
Ната
,
а
особито
госпођа
Катица
,
–
та
,
она
бар
добро
познаје
Јецу
Рашићку
,
–
наравно
,
да
су
и
оне
биле
исто
тако
искрене
и
исто
тако
слатке
према
њој
;
па
јој
дале
омирисати
,
како
се
и
њих
не
тиче
,
шта
свет
говори
;
оне
живе
,
дакако
,
за
своју
децу
,
па
–
види
Бог
!
.
.
Даринка
се
и
Јелена
ухватиле
испод
руке
,
па
ходају
испред
госпођа
-
Катичина
дућана
на
улици
.
Њих
две
не
занима
разговор
удовица
.
А
имају
и
оне
,
да
претресу
малу
своју
књижицу
из
свог
ђаковања
и
друговања
.
Деца
расла
две
године
напоредо
у
добу
,
када
душа
највећма
пријања
;
па
готово
прирасле
једна
за
другу
.
Па
имају
,
о
чему
да
и
разговарају
.
Јесте
,
да
разговор
њих
две
неје
задро
у
озбиљан
живот
;
али
је
искрен
и
прост
.
Обадве
још
у
оном
добу
девојачком
,
у
ком
последњи
бој
бије
између
себе
нарав
и
васпитање
.
И
Зорка
се
обесила
Даринци
о
руку
,
па
скакуће
поред
њих
.
Па
слуша
као
жедна
,
како
њих
две
приповедају
о
школи
,
о
игрању
,
о
беседама
,
о
променадама
...
И
њу
ће
мати
дада
на
јесен
код
тетка–
Нате
у
варош
,
па
да
и
она
иде
у
вишу
девојачку
школу
.
Те
радости
,
тог
подскакивања
од
ње
!
...
Зорка
већ
чита
чика–
Јовин
лист
,
што
јој
поклонио
браца
Јован
;
а
зна
много
и
на
изуст
.
Па
библиотека
њена
броји
већ
и
десетак
које
„
Дарова
доброј
деци
“
од
чика
Стеве
,
које
разних
Полаженика
и
Споменика
од
браца–Радована
,
браца–Јове
,
и
других
„
чика
“
и
„
браца
“
.
Понда
и
поред
Зорке
неје
могла
Јелена
,
а
да
се
не
похвали
,
како
јој
ипак
мио
Брајковац
,
јер
је
до
пре
млади
учитељ
,
господин
Кнежевић
,
често
долазио
к
њој
...
То
неје
било
ништа
страшно
,
ал
су
обе
поцрвенеле
.
А
мали
Владимир
натукао
калпак
на
главу
,
припасао
ђорду
о
бедро
,
што
му
донела
тетка
и
сеја
из
вароши
;
па
узјахао
танку
бедевију
,
што
му
извукао
из
трске
браца
Рада
слуга
,
па
је
љуто
зауздао
и
подланчио
,
те
је
шиба
троструком
камџијом
и
заиграва
пред
искупљеним
својим
вршњацима
.
А
ови
завидљиво
гледају
,
гледају
и
диве
се
...
–
О-о
,
лепо
,
господо
!
Лепо
од
вас
!
–
повика
на
једаред
Јелена
тројици
младића
још
на
по
пута
.
–
Од
кад
ми
овде
ходамо
а
вас
нема
!
Јован
,
Бранко
и
учитељ
се
упутили
девојкама
.
Колико
Јелена
слободна
,
па
којим
кораком
она
тројица
њима
ближе
,
то
се
Даринка
већма
стискује
уз
Јеленино
раме
,
као
да
би
да
се
скрије
.
–
Несмо
ми
забадава
изостали
толико
,
–
одговори
Бранко
.
Кад
приступио
девојкама
,
лице
му
се
зажари
.
Погледа
то
у
Јелену
,
то
у
Даринку
,
а
поглед
му
несигуран
склизну
на
страну
,
као
да
не
сме
да
се
задржи
ни
на
једној
ни
на
другој
.
–
Изашао
је
проглас
Карловачког
и
Бечког
одбора
:
У
другује
недељу
пренос
костију
Бранка
Радичевића
!
–
дода
Јован
.
–
Решено
је
,
да
се
пренесе
на
Стражиловачки
вис
.
Па
смо
закључили
с
овим
побром
...
(
Господин
Милан
Кнежевић
,
наш
учитељ
!
–
приказа
Јован
учитеља
Даринци
.
)
...
Закључили
смо
,
да
са
што
више
народа
и
ми
одемо
одавде
у
Карловце
на
дочек
.
–
Мило
ми
је
!
–
одговори
Даринка
на
приказ
Јованов
,
па
пружи
руку
Кнежевићу
и
неусиљено
се
рукова
с
њим
.
·
Кнежевић
се
рукова
и
са
Јеленом
,
као
са
старом
познаницом
.
–
Него
још
нешто
!
–
додаће
Бранко
.
–
У
ову
недељу
ћемо
и
ми
овде
да
држимо
своје
село
у
корист
преноса
и
споменика
Бранкова
,
а
више
тога
ради
,
да
упознамо
наш
свет
боље
са
песником
српског
народног
јединства
.
–
То
је
лепо
!
-
кличе
Даринка
,
а
лице
јој
плану
од
одушевљења
.
–
Него
морате
нам
и
ви
помоћи
!
–
рећи
ће
Бранко
,
па
употреби
ту
прилику
,
да
стане
поред
Даринке
.
–
Па
како
вам
ми
знамо
помоћи
?
–
пита
Даринка
,
па
искрено
окренула
лице
њему
.
–
Ви
ћете
певати
с
нама
.
–
Ох
,
Боже
!
Та
,
то
је
кратко
време
.
Данас
је
уторник
,
а
ето
за
час
недеља
.
Што
то
нисте
пре
почели
?
–
Ништа
не
чини
.
Господин
учитељ
ће
нас
научити
Бранково
коло
...
–
То
већ
знам
!
–
кличе
и
опет
Даринка
,
и
још
већма
је
поли
пламен
по
лапитима
.
Тим
боље
!
Зорчица
ће
декламовати
ону
чика-Јовину
о
Бранковој
жељи
;
а
једног
од
мојих
ђачића
почео
сам
да
учим
Ајдукову
песму
,
–
допуни
учитељ
.
–
Је
л
,
Зорчице
,
ти
већ
знаш
твоју
песму
?
–
Знам
,
знам
,
господине
!
–
зарадова
се
дете
.
–
Идем
,
...
сад
ћу
ја
одмах
...
Неје
имала
када
ни
да
доврши
,
што
је
у
радости
хтела
рећи
,
већ
најпре
поскакута
с
ноге
на
ногу
па
,
кад
јој
се
и
тако
споро
учинило
,
залети
се
у
кућу
.
-
Госпођице
Јелена
,
без
сумње
и
ви
ћете
нам
помоћи
.
Ви
тако
лепо
певате
,
–
примети
учитељ
Јелени
,
а
до
ње
се
нашао
.
–
Морам
најпре
питати
матер
и
чику
.
„
Ја
не
знам
за
што
,
али
чики
није
нешто
право
.
Све
вели
,
кад
чита
новине
:
„
Ја
не
знам
,
што
се
толика
хука
и
бука
дигла
за
тог
ђачића
;
“
а
на
некаквог
Мушицког
и
Рајића
,
не
знам
,
нико
не
осврће
ни
главе
!
Он
се
чуди
,
како
да
то
више
власти
не
забране
.
А
као
да
се
тврдо
узда
,
да
ће
,
ма
у
последњем
тренутку
,
и
забранити
.
–
О
,
моја
ће
мама
мени
већ
дозволити
,
–
одазва
се
Даринка
.
–
Њој
се
здраво
допада
Бранково
коло
.
Ја
сам
учила
у
нашој
вишој
школи
нашу
књижевност
,
па
сам
и
мами
читала
о
Бранку
и
из
Бранка
.
А
и
покојни
тата
,
каже
,
тако
је
све
нешто
спомињао
и
Бошњака
и
Србијанца
и
Херцеговца
и
Сремца
и
Бачванина
и
Дубровчанина
и
ове
и
оне
;
па
је
увек
,
каже
,
говорио
,
да
је
то
једно
и
треба
да
буде
једно
.
Зорка
већ
опет
дотрчала
с
књигом
у
руци
,
па
говори
речи
познате
„
Бранкове
жеље
“
:
Ја
знадох
,
што
нисам
познав’о
,
Први
санак
ја
сам
већ
одспав’о
...
“
Даринка
хоће
да
јој
помогне
,
па
се
.
Уплете
и
она
:
„
Први
санак
мира
вечитога
.
.
А
Зорка
нестрпљива
,
па
заврши
последњим
стихом
:
„
Србадијо
не
било
ти
просто
!
“
Сви
пренули
у
смех
.
–
Знам
ја
,
знам
све
до
краја
!
–
правда
се
дете
,
а
застидела
се
.
–
*
Цело
ја
знам
;
само
још
који
пут
да
прочитам
...
Је
л
браца
,
–
окрену
се
,
као
чигра
,
у
заштиту
Јовану
,
–
још
имам
сутра
,
па
прекосутра
,
па
наткосутра
,
па
још
један
дан
,
па
недеља
?
Је
л
?
У
томе
се
отпустила
Јелена
и
Даринка
;
па
се
она
нађе
између
Јована
и
Кнежевића
,
а
ова
између
Зорке
и
Бранка
.
Зорка
пресавила
своју
књигу
,
па
чита
своју
декламацију
.
А
Даринка
ће
запитати
Бранка
:
„
Хоће
ли
ко
говорити
штогод
том
приликом
?
“
–
То
је
бреме
пало
на
мене
,
–
одговори
Бранко
.
–
Аха
!
Држите
се
!
-
рече
му
Даринка
,
те
му
,
бојаги
,
попрети
својим
прстићем
.
Бранка
прође
нешто
скроз
,
како
му
се
допаде
у
тај
мах
девојче
.
–
Што
ћутите
?
...
Бог
ме
,
није
лако
,
ја
мислим
,
говорити
пред
простим
светом
!
–
Ви
ме
још
већма
плашите
,
те
ми
сад
тек
долази
пред
очи
све
већа
тешкоћа
бремена
,
што
сам
га
се
подухватио
у
најбољој
вољи
.
–
Немојте
се
плашити
,
господине
Бранко
,
–
рече
Даринка
,
као
да
јој
жао
,
ако
је
збиља
тако
,
па
га
чисто
теши
.
–
Ја
сам
уверена
,
да
се
не
ћете
постидети
.
–
Хвала
вам
!
Ви
тако
умете
и
да
храбрите
,
да
сам
сад
опет
слободнији
.
(
Понда
се
затрча
,
те
додаде
:
)
Ви
сте
анђео
храбрилац
!
–
Молим
,
молим
,
господине
,
–
одговори
Даринка
,
а
застиди
се
,
–
Не
стоји
вам
лепо
,
кад
ласкате
,
...
ни
мало
лепо
.
Криво
ми
чините
,
кад
ми
таква
појма
о
себи
улевате
.
–
Збиља
,
обори
девојче
очи
,
као
увређена
.
У
Бранкову
срцу
узавре
.
Поцрвени
,
па
му
и
самом
криво
,
што
,
ето
,
избаци
нешто
налик
на
„
курисање
“
.
Застидео
се
...
Једва
се
прибра
.
–
Госпођице
Даро
,
–
рече
јој
тихо
,
па
тако
искрено
,
својски
,
а
тако
покајнички
,
да
она
подиже
опет
к
њему
своје
миле
очице
и
милокрвнога
погледа
.
–
Али
не
мога
одолети
његову
погледу
.
Осети
,
како
јој
у
очи
сухну
неки
плам
;
а
на
зеници
јој
затрепта
дуга
,
те
их
одмах
обори
.
–
Опростите
!
-
прошапута
,
ал
не
подиже
очију
...
Добро
те
се
у
томе
помешали
с
осталим
друштвом
.
Учитељ
и
Јован
,
а
и
Бранко
пристао
уз
њих
...
унели
се
,
па
доказују
Јелени
,
како
митроносни
песник
омладине
свога
доба
,
Лукијан
Мушицки
,
и
учени
архимандрит
Јован
Рајић
,
кому
,
кажу
,
петнаест
пута
нудише
владичанску
митру
и
он
је
петнаест
пута
одби
,
да
може
мирно
у
својем
скровитом
Ковиљском
манастиру
писати
богословске
књиге
и
историју
Срба
,
Бугара
и
Хрвата
,
...
како
та
два
књижевна
великана
старије
наше
књижевности
несу
некакав
Мушицки
и
некакав
Рајић
,
као
што
је
Јелена
мало
час
била
рекла
,
него
људи
,
којих
ће
заслуге
по
српску
књижевност
остати
трајне
,
да
их
збиља
не
потамњује
ни
слава
млађанога
Бранка
Радичевића
.
Необични
дар
,
неуморни
труд
и
сувремена
ученост
и
Рајића
и
Мушицког
дуго
ће
остати
узором
омладини
,
која
има
да
се
учи
;
а
дела
њихова
биће
вазда
на
углед
,
како
ваља
љубити
свој
род
и
своју
веру
.
Него
Бранко
Радичевић
дубоко
је
заталасао
најврелије
осећаје
срца
и
душе
српског
народа
својим
лаким
песмама
,
опевајући
му
разумљиво
и
са
жарким
родољубљем
витешка
дела
наших
предака
,
стару
славу
и
нове
невоље
од
Немање
и
Косова
до
данашњег
дана
;
па
је
пошалицама
и
младачким
несташицама
дирнуо
у
живац
и
мушку
и
женску
омладину
народну
;
та
што
је
најглавније
,
уз
старину
Вука
,
као
ђенијалног
скупљача
народних
умотворина
,
и
ученога
ђака
Вукова
,
уз
Ђуру
Даничића
,
као
научног
обрађивача
тог
бесцен—блага
,
удари
први
у
струне
народних
гусала
,
па
чистим
српским
народним
језиком
,
каквим
нико
још
пре
њега
,
а
попут
једре
и
здраве
народне
поезије
,
песмом
,
као
најзгоднијим
оруђем
,
прокрчи
пута
у
књижевности
нашој
простом
лепом
нам
народном
језику
.
Нека
данас
строги
критичари
и
естетичари
и
осуђују
неке
његове
стихове
,
као
да
су
пука
проза
и
крпарија
,
тек
без
њега
ко
зна
би
ли
од
мах
добили
песнике
као
што
су
Змај
,
Ђура
Јакшић
,
Владислав
,
Шапчанин
,
Лаза
Костић
и
други
.
Језик
народни
презрели
беху
у
оно
доба
сви
и
мањи
и
већи
књижевници
,
па
и
сам
Рајић
и
Мушицки
,
чак
и
неумрли
песник
неувелог
Горског
вијенца
,
владика
Раде
Његуш
,
не
беше
по
све
тога
слободан
,
–
та
већ
загрози
опасност
,
е
дуго
прост
народ
не
би
имао
никакве
користи
од
штампане
и
писане
књиге
својих
учених
синова
,
на
које
,
сиромашан
и
онако
,
троши
своје
силно
благо
.
Можда
је
и
трагична
судбина
,
прерана
смрт
тога
ђенијалног
младића
увеличала
симпатије
народне
.
Но
било
како
му
драго
,
Бранко
Радичевић
сјаће
за
вечита
времена
као
трећа
звезда
уз
Вука
и
Даничића
на
освитку
нове
нам
књижевности
народне
.
А
то
је
оно
,
што
је
и
најозбиљније
српске
научнике
покренуло
,
да
с
омладином
заједно
испуне
скромну
жељу
песникову
,
да
му
пренесу
последње
земне
остатке
на
вис
убавога
Стражилова
,
које
му
,
за
ђаковања
још
у
Карловцима
,
тако
беше
омилело
.
То
је
оно
,
што
треба
да
измири
,
а
у
идеји
Бранковој
,
све
без
разлике
и
политичне
и
друштвене
странке
,
које
вру
у
нашем
јавном
и
друштвеном
животу
,
а
поштено
мисле
.
Јелена
је
слушала
све
то
пажљиво
.
Је
ли
што
схватила
и
упамтила
,
то
је
–
у
божјој
руци
!
Али
је
бар
тврду
веру
дала
,
да
ће
све
и
сва
порадити
и
код
чике
,
поп
-
Стеве
,
и
код
матере
,
госпође
Рашићке
,
како
би
јој
допустили
,
да
и
она
пева
на
Брајковачком
селу
у
недељу
.
Ако
госпођа
Јеца
што
не
изради
,
мисли
у
себи
Јован
,
не
помогоше
код
поп
-
Стеве
ни
најубедљивији
разлози
.
А
Кнежевић
и
опет
не
пропусти
,
да
не
примети
,
како
би
му
врло
жао
било
,
да
Јелена
не
запева
с
њима
,
јер
–
њен
глас
тако
му
је
потребан
у
збору
,
да
готово
без
ње
не
ће
моћи
бити
ништа
.
*
*
...
*
Ударише
и
краве
из
поља
.
Или
се
кравар
данас
боље
пожурио
него
обично
,
али
су
се
збиља
физите
код
госпође
Нате
и
Катице
мало
дуже
позабавиле
,
тек
,
ето
,
брзо
прође
време
,
кад
се
обично
и
госпође
сеоске
враћају
кући
из
посете
.
Па
сад
се
тек
диже
госпођа
Јеца
са
својом
кћерком
,
да
полазе
кући
.
А
отпратиће
их
Јован
,
Даринка
,
учитељ
,
Зорка
,
па
,
наравно
,
и
Бранко
.
Салетели
сви
,
што
год
их
је
,
госпођу
Рашићку
,
да
допусти
Јелени
,
да
пева
на
селу
.
На
учитељево
милостива
,
колико
јој
годило
,
ипак
се
намргодила
.
Али
које
Јованово
разлагање
,
а
највише
канда
Бранкова
реч
-
израдише
своје
.
И
поп
-
Стевина
Јелисавета
даде
се
обрлатити
још
до
куће
,
да
ће
заложити
своју
реч
.
–
Видићемо
још
,
шта
ће
рећи
поп
Стева
?
–
рече
она
,
па
се
насмеши
.
Бојаги
!
–
помислише
сви
мушки
у
један
мах
као
по
договору
...
За
Брајковачки
певачки
збор
,
дакле
,
били
су
сви
уверени
,
нема
опасности
,
да
ће
морати
певати
без
госпођице
Јелене
.
Сутра
после
подне
одмах
је
прва
веџба
певачка
.
Кад
је
Даринка
то
вече
села
у
одар
,
да
легне
поред
Зорке
,
дуго
јој
се
поглед
приковао
на
икону
светога
Николе
,
што
виси
у
прочељу
.
Усне
јој
шапутаху
искрене
молитве
.
Стењак
у
свећи
на
сточићу
поред
постеље
задрхта
.
На
лице
јој
или
збиља
паде
сенка
нека
,
или
јој
задрхта
нешто
око
усана
.
Дубок
уздисај
јој
се
оте
из
груди
.
Прекрсти
се
после
топле
молитве
.
Али
се
трже
,
кад
јој
витице
тек
сплетене
,
а
не
придевене
спадоше
на
пунахна
бела
плећа
.
И
нехотице
се
окрену
Зорци
.
Дете
спава
мирно
и
тихо
као
анђелак
.
Румен
је
прелила
по
обрашчићима
.
Нигде
на
лицу
трага
сумора
,
нигде
знака
каква
немирна
санка
.
Ако
снива
,
снива
за
цело
о
својој
декламацији
,
о
„
Бранковој
жељи
“
.
Даринка
се
наже
над
њом
.
Притиште
врео
пољубац
на
вреле
јој
уснице
.
Дете
отвори
очи
,
насмеши
се
,
па
рашири
своје
голе
ручице
,
те
је
загрли
.
–
Зар
ти
још
не
спаваш
,
сејо
?
–
Ево
,
сад
ћу
и
ја
.
Даринка
духну
у
свећу
.
Угаси
је
и
леже
.
Неко
време
држаху
је
Зорчине
руке
око
врата
,
док
не
клонуше
и
опет
у
санку
.
Даринка
се
дала
у
мисли
.
Беше
то
чудно
осећање
,
што
је
обузимаше
тог
вечера
,
осећање
према
нечему
неизвесному
,
где
се
радост
и
слутња
слива
у
једно
,
како
још
никад
неје
осетила
била
;
али
тако
пријатно
,
тако
слатко
,
да
јој
се
прели
туга
по
срцу
,
срце
јој
оте
мах
,
сузе
саме
полетеше
на
очи
.
Сузе
лете
,
а
на
уснама
јој
лебди
осмејак
сретан
,
блажен
.
С
осмејком
тим
загрли
је
и
сан
...
Госпођа
Катица
у
другој
соби
метнула
у
постељу
малога
Владимира
.
А
она
и
госпођа
Ната
седе
још
,
па
разговарају
о
којечему
и
прежваћу
данашњи
разговор
,
што
су
га
имале
с
госпођом
Рашићком
.
–
Мудра
ти
је
то
зверка
.
Ко
је
не
зна
,
скупо
бије
платио
,
–
вели
Катица
за
госпођу
Јецу
.
–
Медом
залива
,
а
да
лизнеш
,
очемерила
би
се
.
–
Шта
ће
сирота
удовица
!
Нашла
себи
сигуран
кров
,
па
га
чува
као
свој
рођени
,
–
приметиће
госпођа
Ната
.
–
И
чува
га
бог
ме
;
па
има
и
за
што
.
Нек
љуби
и
стопе
поп
-Стевине
.
Чујем
...
видила
би
јој
кћи
вароши
и
лера
,
да
није
поп
-Стевина
џепа
!
–
Него
ја
не
бих
рекла
,
да
је
то
дете
рђаво
,
вели
Ната
за
Јелену
Рашићку
.
–
Није
;
ал
она
ће
начинити
од
ње
којешта
.
Кад
је
јесенас
дошао
Кнежевић
за
учитеља
,
то
није
било
дана
,
да
тај
није
био
ма
на
прозору
с
девојком
.
Молим
ја
тебе
само
,
је
ли
то
лепо
,
да
девојка
,
реци
још
дериште
,
...
та
,
да
бог
ме
,
шта
је
шеснаест
,
ваљда
,
ни
пуних
шеснаест
,
као
што
је
била
,
...
па
да
јој
се
момак
веша
на
прозор
?
Каква
је
она
мати
,
кад
то
гледи
својим
очима
?
Зар
не
би
боље
било
,
да
је
увела
у
кујну
,
па
нек
учи
Лепо
је
дати
дете
и
у
лер
и
на
васпитање
;
али
треба
,
Бог
ме
,
женском
детету
још
много
више
кућевна
васпитања
.
Какво
је
то
васпитање
,
кад
мати
сама
,
тако
рећи
,
довлачи
кћери
курмахере
?
Треба
јој
!
–
Штета
за
дете
.
Добра
је
срца
.
Ја
је
знам
.
Имала
сам
прилике
две
године
,
да
видим
,
каква
је
.
Отворена
ми
се
свиди
.
Шта
нас
је
пута
насмејала
!
–
Тим
више
,
–
суди
Катица
,
–
треба
пазити
на
тако
женско
дете
.
Али
та
,
чини
ми
се
,
више
пази
на
свог
поп
-
Стеву
.
Маћи
му
се
не
да
.
Она
баш
истера
одавде
учитељицу
.
Мал
не
свиште
девојка
од
њена
заједања
.
Па
тако
сад
и
немамо
никакве
...
А
кад
човек
и
оде
у
Карловце
,
ако
и
посети
своју
сестру
,
мислиш
,
да
сме
то
њој
казати
?
Боже
сачувај
!
.
.
Сад
се
попа
нешто
кошка
и
с
учитељем
.
Биће
и
ту
њена
масла
.
А
момак
ваљани
вредан
,
како
само
може
бити
.
Рекла
бих
,
не
мирише
више
ни
учитеља
.
Хм
,
хм
,
!
Не
знам
,
за
што
би
Тинкина
сина
трпила
Јеца
у
поп
-Стевиној
кући
?
Видићеш
само
,
биће
ту
...
!
Учитељ
је
сад
мали
за
њену
ћер
.
Побринула
се
та
добро
и
за
себе
и
за
њу
.
Знаш
ли
ти
,
да
ће
она
израдити
код
поп
-
Стеве
,
да
све
припадне
њој
и
њеној
кћери
?
Две
хиљаде
јој
је
писао
,
чим
је
ушла
у
његову
кућу
.
Две
хиљаде
је
уложио
у
Румској
или
Митровачкој
штедионици
на
детиње
име
.
А
отуђити
она
рођену
сестру
од
рођенога
брата
!
Сад
се
нешто
продобрила
.
Па
како
је
дошао
Тинкин
син
,
и
још
пре
него
што
ће
доћи
,
не
можеш
је
видити
.
Од
пре
то
мало
који
дан
,
да
је
нема
к
мени
.
Него
,
ваљда
,
кад
је
видила
,
да
је
мој
Јован
за
њу
кисело
грожђе
,
а
она
окренула
опаклију
...
И
сада
,
дакако
,
није
имала
куд
,
него
ти
је
вратила
„
физиту
“
;
ал
...
Ако
је
госпођа
Рашићка
и
мислила
,
па
,
можда
,
и
уверена
била
,
да
је
у
тај
пар
предметом
разговора
она
,
неје
то
велико
зарезивала
.
Госпођа
Јеца
се
не
осврће
на
то
,
што
ће
рећи
свет
;
јер
добро
зна
,
шта
о
њој
тај
свет
може
говорити
.
Она
,
што
каже
и
сама
,
ринта
и
ради
у
поп
-Стевиној
кући
као
црв
.
А
уме
,
да
удеси
,
да
то
,
што
ради
,
она
и
ужива
;
па
што
ради
,
зна
,
да
за
себе
ради
.
И
да
је
когод
рекао
поп
-
Стеви
,
да
неје
сретан
,
или
да
се
подао
Јеци
,
он
би
му
одговорио
,
као
што
толико
пута
вели
;
–
Ја
сам
господар
у
мојој
кући
.
Ја
сам
сретнији
,
него
многи
моје
братије
са
првом
својом
супругом
.
–
Ниси
поп
,
Стефане
,
ако
овог
учу
не
избациш
из
општине
,
–
рећи
ће
вечерас
госпођа
Рашићка
поп
-
Стеви
,
наравно
,
после
неког
згодног
увода
.
–
Тај
ми
се
увукао
већ
у
нос
:
Ова
наша–
вели
Рашићка
за
Јелену
,
своју
кћер
,
–
још
је
невина
,
дете
је
;
а
он
препреден
као
враг
.
(
Понда
окрену
други
ветар
)
.
За
Бога
,
Стефане
,
–
удари
госпођа
Јеца
кроз
плач
,
–
ништа
се
не
бринеш
за
дете
.
Још
му
ниси
ништа
говорио
.
Та
,
за
име
света
,
ујак
си
му
,
мора
те
послушати
...
(
Утре
сузе
,
па
промену
глас
:
)
Триста
га
врага
,
кад
ја
што
хоћу
,
то
мора
бити
из
ока
из
бока
.
А
ти
ниси
човек
,
да
укротиш
свог
сестрића
.
Ти
си
господар
у
кући
,
ти
дрмаш
општином
,
па
.
.
–
Сто
му
мука
!
Да
,
ја
сам
господар
у
кући
,
па
ће
бити
онако
,
како
ја
хоћу
.
Да
,
ја
сам
господар
у
општини
,
па
...
(
Осмелио
се
тако
поп
-
Стева
,
па
говори
без
запете
.
)
Ја
сам
већ
замесио
попару
учитељу
.
Не
води
ти
бриге
,
Јелисавето
.
Јелисавета
се
мало
раскрави
,
па
се
чисто
ракољи
око
поп
-
Стеве
:
–
Шта
мислиш
,
Стефане
,
кад
нам
дођу
деца
о
вагацији
кући
?
.
.
Катица
Јаковљевићка
мора
пући
од
једа
.
Мисли
,
ко
је
као
она
,
што
има
сина
господина
!
Још
сад
се
оневидила
!
Па
тек
она
варошка
успијуша
!
Попа
се
све
тресе
гојазан
,
:
како
се
смеје
.
Видиш
га
само
,
клима
главом
,
и
развукли
му
се
брци
,
али
не
даје
,
гласа
од
себе
.
–
Да
Бог
ме
,
да
је
госпођа
Рашићка
узела
сад
згодну
прилику
,
те
доказала
поп
-
Стеви
,
како
не
треба
да
вређа
Александра
због
његових
омладинских
назора
.
„
Сад
је
омладинско
време
!
“
–
И
ти
,
Стефане
,
био
си
некад
омладина
...
–
Никад
;
никад
.
Ми
смо
били
у
своје
време
јуност
или
младеж
,
па
добро
било
.
Од
кад
дође
та
омладина
,
не
знаш
,
каква
је
вера
.
–
То
ти
је
једно
и
исто
.
Кажи
младости
јуност
или
омладина
,
младост
је
младост
;
старост
ће
јој
увек
завидити
и
роптати
на
њу
.
Поток
хучи
и
бучи
,
прави
више
буке
него
Дунав
.
Па
тек
кад
полети
бујицом
!
Е
,
па
видиш
,
омладина
ти
је
као
поток
:
а
ово
,
што
су
сад
наумили
,
као
бујица
.
После
бујице
биће
поток
опет
поток
,
али
мирнији
него
у
бујици
;
само
ће
ипак
овде
онде
прокрчити
себи
,
лакше
пута
,
где
без
бујице
није
могао
.
Биће
и
међу
вама
после
бујице
омладинске
вас
више
,
који
ћете
признати
,
да
омладина
има
право
,
кад
се
уверите
,
да
није
онако
страшна
,
као
