извераше
по
оном
вечерњем
сутону
...
Нигде
никог
...
Он
дахну
душом
,
диже
се
и
седе
...
Али
је
умор
био
веома
велики
.
Руке
,
којима
се
опирао
о
земљу
,
дрхтале
су
;
сваки
рибић
на
телу
играо
је
...
Крв
је
нагло
јурила
по
жилама
,
као
планински
поточић
кад
се
вода
у
њега
слије
;
лепо
је
осећао
како
се
понегде
згусне
и
застане
од
силне
навале
...
Ноге
му
почеше
трнути
,
а
табани
бујати
;
у
глави
је
грмело
,
а
оба
ува
пиште
као
две
пиштаљке
.
Он
опет
клону
на
земљу
и
склопи
очи
...
Али
то
не
беше
сан
...
Био
је
као
у
неком
полусну
,
у
коме
је
чуо
и
оног
малог
црвчка
што
црвчи
изнад
његове
главе
,
и
онај
шушањ
што
га
зелембаћ
—
пред
сами
смирај
сунчев
—
прави
хватајући
муве
и
бубице
,
и
онај
цвркут
мале
тице
што
цвркуће
у
свако
божје
доба
дана
;
али
му
памет
не
беше
присебна
...
Он
је
чуо
све
то
,
знао
је
све
то
,
али
није
могао
размишљати
ни
о
чему
...
И
,
мало-помало
,
тај
шушањ
и
та
цврка
навукоше
му
тврд
сан
на
очи
,
као
застор
неки
,
те
му
усну
и
тело
и
душа
...
Дуго
је
тако
лежао
...
Пробудио
га
је
глас
једне
совуљаге
што
беше
на
дрвету
,
више
њега
.
Он
диже
главу
и
стаде
зверати
око
себе
...
Не
беше
то
кућа
његова
...
Где
је
сад
?
...
Поче
трљати
чело
и
чешати
се
по
глави
.
Напреже
мисао
да
га
сети
где
је
...
Ово
је
шума
,
а
откуд
он
у
шуми
?
...
Полако
,
врло
полако
поче
му
долазити
свест
...
Он
се
сећаше
...
и
сети
се
свега
што
је
било
,
сети
се
и
онога
што
је
урадио
...
Мисли
му
се
мало
задржаше
на
самом
делу
...
Пред
очима
му
се
јави
слика
Станкова
:
како
безбрижно
игра
поред
Јелице
,
како
јој
нешто
шапуће
на
уво
,
и
како
се
она
смешка
;
затим
,
како
га
је
он
привребао
и
опалио
пиштољ
...
Савест
га
није
гризла
...
Штавише
,
осећао
је
и
нешто
осветничког
задовољства
гледајући
у
памети
како
Станко
пада
...
—
Тако
и
треба
!
—
мислио
је
.
—
Хоће
он
мени
да
отме
Јелицу
...
Нема
,
синко
крвави
,
то
се
главом
плаћа
!
...
И
како
је
безочан
,
па
ме
још
зове
да
му
будем
девер
!
...
Будибокснама
!
...
Овако
ја
тебе
,
па
сада
нека
ти
деверују
хладне
гује
под
земљом
;
ја
ћу
узети
Јелицу
и
без
твога
деверства
!
...
И
био
је
тако
миран
...
било
му
је
тако
право
као
да
је
учинио
какво
добро
дело
...
Јелица
!
...
Та
лепа
девојка
!
...
И
она
ће
бити
његова
!
...
Што
је
било
па
путу
,
он
је
склонио
;
а
Црна
Бара
бољег
од
њега
нема
!
...
У
памети
је
гледао
Јелицу
како
се
смешка
на
њега
...
Видео
је
како
је
његов
бабо
проси
,
како
их
попа
Милоје
венчава
...
Срце
му
се
раздрагало
,
па
игра
,
игра
у
прсима
...
У
том
слатком
заносу
заборави
и
где
је
,
и
шта
је
учинио
,
и
шта
сад
ради
...
Наједаред
се
нешто
проломи
над
њим
,
нешто
што
му
одјекну
у
души
као
гром
небесни
;
нешто
што
га
запрепасти
и
пренерази
,
што
му
прекиде
тај
лепи
нит
снова
његових
...
Учини
му
се
да
се
свет
сруши
.
А
то
беше
совуљага
на
храсту
више
њега
!
...
Она
залепрша
крилима
и
пролете
му
тиком
поред
лица
,
тако
да
је
осетио
ветар
крила
њених
...
Беше
скочио
на
ноге
,
али
је
стојао
на
месту
као
закован
...
И
уздрхта
као
прут
...
То
га
освести
...
Одоше
му
мили
снови
.
Он
виде
само
да
је
бегунац
и
ништа
више
...
Нека
страшна
мисао
,
страшна
као
авет
,
дође
му
на
памет
.
—
А
ако
ти
ниси
убио
Станка
!
...
Ако
он
буде
жив
,
куд
мислиш
онда
?
...
Оп
осети
да
му
се
земља
под
ногама
гиба
...
Али
се
опре
тој
мисли
.
—
Убио
сам
га
!
...
Убио
!
...
Добро
сам
гађао
!
...
Куршум
је
ударио
у
главу
!
...
Он
је
посрнуо
и
пао
.
То
сам
видео
овим
мојим
рођеним
очима
!
Па
,
опет
,
опет
!
...
Чинило
му
се
неверица
:
он
није
био
уверен
да
је
Станко
пао
!
...
И
опет
напреже
мисао
да
га
сети
целог
догађаја
!
...
—
Посрнуо
је
...
посрнуо
је
...
то
сам
видео
!
.
.
,
А
ја
сам
гађао
у
главу
...
усред
главе
!
...
А
кад
је
посрнуо
,
онда
је
и
пао
!
...
Није
му
глава
од
камена
,
пао
је
!
...
Јесте
,
пао
је
!
...
И
он
увераваше
себе
да
је
пао
...
Али
на
уверавању
и
остаде
...
Нешто
му
изнутра
шапуташе
:
—
Жив
је
он
,
жив
!
...
Можда
још
лута
дубравом
ноћас
,
па
те
тражи
!
...
Коса
му
се
диже
увис
...
Ужасан
страх
овлада
њиме
...
Нешто
зашушта
иза
њега
...
Тело
му
прожма
језа
...
Заустави
дах
,
напреже
уво
и
—
не
чу
ништа
!
...
Погледа
нада
се
...
небо
се
осуло
звездама
;
а
оне
звезде
гледе
га
хладно
и
подругљиво
као
очи
уходине
,
који
је
пронашао
кривца
,
па
се
прави
да
га
не
види
,
него
дремљиво
трепће
...
Али
кривац
као
да
чита
из
тога
погледа
,
који
му
вели
:
знам
те
,
видим
те
!
...
Ти
си
...
не
можеш
побећи
!
...
И
звезде
му
улише
страх
...
И
опет
нема
тишина
...
И
листак
стоји
,
и
птица
ћути
,
и
све
је
занемело
,
само
из
дубоке
дубраве
јекне
понеки
глас
...
Али
то
није
глас
ни
човечји
ни
животињски
...
то
је
глас
тавне
ноћи
:
дубок
и
таван
,
и
неодређен
и
силан
,
и
тајанствен
;
глас
који
те
раздрага
,
али
ти
од
њега
и
памет
стане
,
и
крв
се
следи
;
глас
који
те
убија
,
али
и
крепи
—
према
расположењу
душе
твоје
...
И
од
ове
горе
ухвати
га
страх
.
Од
горе
у
коју
је
побегао
!
...
Ухвати
га
страх
усред
луга
где
,
можда
,
није
никад
крочила
нога
човечја
...
Он
се
осети
сам
,
остављен
и
од
бога
и
од
људи
.
Сам
усред
природе
пуне
живота
:
код
неба
—
без
неба
,
код
бога
—
без
бога
,
код
онолике
родитељске
и
братске
љубави
—
без
љубави
!
Никога
код
њега
,
никога
око
њега
,
никога
над
њим
сем
страха
...
Он
му
се
једини
натурио
за
пријатеља
.
И
он
наже
да
побегне
од
тога
пријатеља
...
Јурио
је
и
јурио
.
Наједанпут
стаде
.
Учини
му
се
да
угледа
ватру
,
али
ватру
велику
,
као
да
кућа
гори
.
Он
застаде
,
дршћући
,
а
хладан
зној
поцури
низ
слепе
очи
и
лице
...
Ватра
је
била
велика
,
сјајна
;
пробијала
је
кроз
густу
шуму
...
а
пламен
је
лизао
све
више
и
више
...
И
он
осети
топлоту
тога
пламена
...
Мало-помало
,
ватра
се
поче
тулити
,
а
изнад
дрвећа
подиже
се
месец
,
истина
мало
окрњен
—
после
уштапа
—
али
опет
велики
и
сјајан
.
Први
пут
,
те
ноћи
,
дахну
он
душом
...
Месец
му
осветли
шуму
,
а
њему
као
да
свану
.
Застајаше
овде-онде
не
би
ли
нашао
какву
путањицу
да
се
њоме
упути
.
И
после
малог
тумарања
нађе
је
.
И
осети
ластак
души
...
Био
је
уверен
да
ће
га
та
путања
извести
на
пут
.
И
то
га
је
веселило
.
Та
,
само
да
му
се
опростити
ове
пусте
дубраве
!
Нису
људи
тако
страшни
!
Страх
је
пустолина
,
јер
у
пустолини
осећаш
како
су
и
твоје
груди
празне
...
И
он
пусти
кораке
...
Али
...
наједанпут
застаде
...
На
неколико
корака
пред
њим
поче
пуцати
грање
,
као
да
неко
иде
.
Он
диже
главу
и
виде
пред
собом
човека
...
Да
је
смотрио
вука
или
медведа
,
лакше
би
му
било
...
Прва
мисао
беше
му
:
Станко
.
Од
те
сенке
што
му
се
лагано
приближавала
учини
му
се
Станко
.
Учини
му
се
да
види
и
гараву
цев
управљену
правце
па
груди
његове
...
Сву
је
ноћ
обамирао
,
али
сад
умре
!
...
Ноге
му
се
подсекоше
,
и
он
се
сурва
на
земљу
као
пањ
кад
му
жиле
подсечеш
...
Затвори
очи
да
ништа
не
би
видео
...
И
учини
му
се
како
приђе
неко
и
наденесе
се
нада
њ
;
нека
ледена
рука
ухвати
га
за
врат
и
стеже
...
Он
осети
како
га
та
рука
све
више
и
више
стеже
:
како
хладни
прсти
утањају
све
више
и
више
у
облину
његовога
врата
.
Дах
му
се
поче
губити
...
И
...
он
се
обнезнани
...
6
.
ПРЕОБРАЖАЈ
Водећи
Јелицу
и
држећи
је
чврсто
за
руку
,
Станко
изиде
на
пут
.
Онда
стаде
,
загледа
се
у
очи
Јеличине
,
па
рече
:
–
Иди
кући
.
—
Добро
—
рече
она
послушно
и
извуче
своју
руку
из
његове
,
—
Него
...
стани
!
...
Она
стаде
.
—
Је
ли
,
Јелице
?
Право
ми
кажи
:
или
волиш
мене
или
њега
?
Она
се
зарумене
и
обори
главу
.
—
Ти
знаш
—
прошапута
.
—
А
за
њега
не
мариш
?
—
Не
марим
.
—
Нимало
?
—
Нимало
.
—
И
...
свеједно
ти
је
?
—
Свеједно
!
...
—
Добро
,
иди
сад
!
Она
се
окрете
и
оде
најлак
.
Он
погледа
жалостиво
за
њом
...
И
што
је
она
више
одмицала
,
њему
све
жалије
...
А
кад
је
неста
с
очију
,
он
се
покаја
и
хтеде
је
викнути
.
Али
се
уздржа
...
Још
му
је
грмело
у
глави
,
још
су
му
црвени
колутови
летели
пред
очима
,
а
на
души
му
некакав
тежак
терет
,
тако
тежак
да
му
је
тело
притискивао
па
не
може
да
иде
.
И
он
се
вукао
и
посртао
као
пребијен
.
Све
беше
неодређено
и
збуњено
у
мислима
његовим
.
Он
још
није
могао
ни
појмити
,
а
толи
размишљати
о
догађају
који
се
десио
.
Мисао
се
његова
отимала
од
забуне
,
али
она
беше
тако
замршена
и
преплетена
,
тако
пригњечена
оним
леним
немаром
да
се
не
може
ни
маћи
између
зидова
тесне
лобање
...
Сунце
је
било
већ
на
смирају
.
Око
његове
главе
зузукаху
комарци
;
са
свију
страна
чуо
се
цвркут
...
И
у
тој
лепоти
сунце
се
лагано
спушта
,
нестаје
га
на
заходу
,
у
оном
лепом
руменилу
које
је
свакога
дана
друкчије
...
А
Станко
,
који
би
се
вазда
загледао
у
излазак
и
залазак
сунчев
,
који
се
бацао
у
сањарије
чим
инсекти
зазузучу
око
њега
—
први
пут
то
не
погледа
.
Оп
је
ишао
тромо
и
лено
...
И
стиже
кући
.
Радени
људи
рано
вечерају
,
рано
лежу
,
да
би
раније
сутра
на
посао
устали
.
Отац
његов
,
који
ништа
не
знађаше
о
догађају
,
дочека
га
с
прекором
:
—
Тако
свакад
!
Никад
ниси
дошао
кући
као
друга
,
срећна
браћа
!
...
Свакад
њега
морам
чекати
!
...
Станко
сагао
главу
и
ћути
.
—
Момчадија
!
...
Момчадија
!
...
Трице
и
кучине
!
...
Само
пиљи
девојкама
у
зубе
!
...
Не
знам
какве
су
и
те
девојке
!
Што
им
не
кажу
:
идите
,
море
,
кући
!
—
викао
је
старац
.
—
Све
се
искварило
!
...
Нема
ту
момка
па
да
га
свећом
тражиш
!
...
Маро
!
...
Је
ли
готово
?
—
Јесте
,
тајо
!
—
одговори
снаха
.
Старац
се
придиже
са
свога
места
,
узе
воштаницу
што
беше
прилепљена
уза
зид
и
запали
.
Мара
му
принесе
,
у
земљаној
кадионици
,
жара
.
Он
узе
с
полице
зрно
тамњана
,
прилепи
свећицу
уза
зид
,
спири
пухор
са
жара
и
спусти
зрно
...
Подиже
се
плавичаст
,
мирисан
дим
,
а
старац
се
прекрсти
.
—
Ва
им̓
оца
и
сина
и
светога
духа
,
амин
!
...
И
онда
поче
кадити
прво
свећу
,
онда
себе
,
па
укућане
по
реду
и
старешинству
...
Затим
отпоче
молитва
,
у
којој
је
старац
призивао
све
божје
угоднике
да
помогну
дому
и
народу
његовом
:
здрављем
и
берићетом
...
Чак
је
призивао
и
„
добре
”
и
„
зле
”
духове
:
добре
да
му
помогну
,
а
зле
да
се
отклоне
од
дома
његова
...
Дуго
је
трајала
та
молитва
његова
;
много
је
прошло
док
старац
учини
последњи
поклон
,
метнувши
крст
на
се
.
Онда
се
окрете
.
—
На
здравље
вам
молитва
!
—
рече
благо
и
весело
као
да
није
малочас
викао
.
Млађи
приђоше
руци
и
оцу
и
матери
,
и
онда
заседоше
за
вечеру
.
За
вечером
се
водио
обичан
,
домаћи
разговор
.
Говорило
се
о
вршидби
,
коју
је
требало
сутра
почети
.
—
Богами
,
децо
,
пожурите
.
Има
се
доста
посла
ове
јесени
...
Ето
,
морамо
и
овога
женити
...
И
показа
руком
на
Станка
.
—
Богами
,
и
реда
је
—
вели
Петра
,
мајка
Станкова
.
Станко
обори
главу
.
—
Како
да
није
реда
?
...
Ја
и
Иван
чекамо
да
нам
се
синови
једног
дана
заплачу
!
...
Вере
ми
,
да
их
не
иженимо
ове
јесени
би
руљали
као
волови
!
Сви
се
око
совре
засмејаше
,
само
Станко
не
.
Њему
тек
сад
пуче
пред
очима
,
сад
тек
виде
шта
хтеде
Лазар
учинити
с
њим
.
Та
он
је
пуцао
па
њега
,
он
га
хтеде
убити
!
...
—
Него
,
не
знам
коју
ли
је
луду
овај
лудак
нашао
?
...
Иван
ми
рече
да
је
онај
његов
бацио
око
па
ону
Севића
.
Станку
застаде
залогај
.
Као
да
му
неки
докопа
срце
и
трже
га
,
такав
бол
осети
.
Он
скочи
и
побеже
напоље
.
—
Еј
,
море
!
—
смејао
се
старац
.
—
Бајаги
стиди
се
,
а
овамо
би
полетео
четвороношке
да
се
жени
!
...
Добро
,
добро
!
...
Хе-хехе-хе
!
...
Је
ли
,
бабо
,
да
је
луд
?
...
—
Ха-ха-ха-ха
!
—
смејала
се
мајка
.
—
Па
млад
је
,
стиди
се
!
...
Ходи
,
вечерај
,
рано
!
—
Море
,
мани
вечеру
!
...
Не
би
ти
он
сад
окусио
па
да
су
царске
ђаконије
!
...
Ха-ха-ха-ха
!
—
смејао
се
старац
.
—
Па
и
ти
,
брате
,
много
га
дираш
!
—
рече
Петра
прекорно
.
—
Ето
дете
и
не
довечера
!
...
—
Море
,
бабо
,
ћути
!
...
Нека
га
!
Зар
си
ми
ти
свакад
повечерала
!
...
Остави
ти
младости
њено
,
није
он
гладан
!
А
док
се
они
смејаше
,
Станко
је
муке
мучио
!
Његово
скоро
детињско
срце
отрова
наједанпут
љубомора
,
силна
,
бесна
,
страшна
љубомора
...
Дакле
,
Лазар
га
хтеде
убити
зато
да
би
га
склонио
с
пута
!
...
И
створи
му
се
страшна
слика
пред
очима
:
Као
он
мртав
...
Из
главе
му
лопи
крв
и
мозак
...
Отац
,
мајка
,
браћа
,
снахе
,
синовци
,
синовице
–
све
јада
и
нариче
...
Њега
спуштају
у
црну
земљу
...
Око
негова
лица
вуку
се
хладне
змијурине
...
А
тамо
?
Лазар
се
смешка
на
Јелицу
;
његов
му
је
отац
проси
она
полази
...
Прилазе
олтару
...
Он
рикну
као
рањена
звер
...
У
његовој
души
букну
њешто
...
То
беше
гнев
...
Он
је
растао
нагло
као
квасац
,
и
...
испуни
га
свега
...
И
душа
,
и
срце
,
и
...
сваки
дамар
његов
постаде
гневан
на
Лазара
...
Да
је
то
њему
Лазар
казао
,
да
је
бар
он
ма
шта
опазио
—
он
би
и
опростио
.
Али
...
Лазар
хтеде
њега
убити
само
зато
да
не
узме
Јелицу
.
А
у
Станковим
очима
тај
грех
беше
већи
од
сваког
другог
греха
...
Да
му
је
Лазар
не
знам
какву
пакост
учинио
,
да
му
је
узео
све
до
голе
кости
—
и
то
би
му
опростио
.
Сетио
би
се
детињства
,
младости
,
друговања
,
братске
пажње
,
и
...
опростио
би
му
!
...
Али
Лазар
хоће
Јелицу
.
И
то
мучки
!
...
И
још
хтеде
да
га
убије
!
...
А
...
то
му
не
може
опростити
!
И
он
осети
мржњу
,
силну
,
страшну
мржњу
према
Лазару
...
Она
беше
велика
.
Он
није
хтео
само
да
убије
Лазара
,
он
је
хтео
да
га
уништи
,
да
ниједна
љуљка
од
њега
не
остане
!
...
И
та
га
мржња
поче
преображавати
.
Он
је
осећао
како
постаје
други
,
сасвим
други
човек
...
Право
веле
,
у
човеку
је
све
:
и
добро
и
зло
;
обе
су
клице
у
њему
.
Коју
више
дражиш
,
она
јаче
и
осваја
.
Да
Лазар
није
подстакао
злу
клицу
у
души
Станковој
,
она
би
остала
у
њему
мирна
као
јагње
,
успавана
,
па
би
ту
закржљала
и
сасвим
изумрла
...
Он
би
био
добричина
,
миран
,
благ
,
скроман
;
правио
би
се
мањи
од
макова
зрна
,
поштовао
старије
,
волео
млађе
;
живео
би
у
миру
са
суседима
;
склањао
би
се
да
га
не
дирају
;
молио
би
и
преклињао
и
горе
од
себе
да
га
не
вуку
по
судовима
,
да
се
парби
с
њима
...
Мира
ради
попуштао
би
па
ма
штетовао
...
Једном
речи
,
био
би
то
миран
сељанин
:
давао
би
богу
божје
,
а
цару
царево
,
и
бегу
бегово
,
и
никад
се
,
ама
једном
речцом
,
не
би
противио
.
Али
дарнута
је
клица
зла
.
А
она
је
буре
барута
.
У
то
буре
Лазар
је
бацио
варницу
,
и
барут
је
букнуо
...
Сад
—
не
заустави
!
...
Груди
Станкове
постадоше
вулкан
који
је
бацао
све
,
а
није
примао
ништа
.
Никакви
разлози
више
не
могоше
њиме
овладати
;
ништа
на
свету
не
би
га
могло
задржати
да
не
убије
Лазара
...
Он
је
био
човек
свога
доба
.
Јуче
млеко
мајчино
,
данас
љути
рис
;
јуче
миран
ратар
,
а
данас
велики
војвода
!
...
У
тренутку
се
решавао
на
све
.
И
,
мећући
све
на
коцку
,
он
је
морао
победити
...
Није
се
освртао
на
прошлост
,
није
мислио
о
будућности
—
њему
је
само
садашњост
била
пред
очима
...
Она
му
је
говорила
:
—
Убиј
Лазара
!
...
—
Јест
,
убићу
га
...
као
муву
!
...
Да
пирнем
,
нестаће
га
!
...
Сад
ми
је
мањи
од
мрава
,
а
лакши
од
паперка
!
И
погледа
у
небо
,
па
се
стаде
заклињати
богу
,
звездама
и
плавом
небу
да
ће
убити
Лазара
...
Ходао
је
немирно
по
воћу
;
капу
забацио
на
затиљак
,
те
му
ветрић
хлади
врело
чело
.
—
Јест
!
...
Убићеш
га
,
али
куда
ћеш
онда
?
?
...
Знаш
ли
:
ко
убије
,
и
њега
убију
?
—
шапуташе
му
један
глас
.
Он
се
трже
.
Заиста
,
тако
је
.
Ако
он
убије
Лазара
,
убиће
и
њега
.
И
онда
,
Јелица
опет
неће
бити
његова
.
То
га
запрепасти
и
готово
поколеба
...
Зар
да
се
одрекне
Јелице
?
Па
како
ће
проживети
оне
дане
до
смрти
?
...
Е
,
али
како
да
остави
Лазара
?
Зар
да
не
казни
греха
његовог
?
...
И
зар
неће
Лазар
—
ако
у
животу
остане
—
опет
мучки
покушати
да
му
живот
узме
?
...
Душа
га
заболи
...
Ништа
црње
,
мислио
је
,
нема
од
живота
његовог
.
Та
,
докле
је
год
могао
погледати
унапред
,
видео
је
само
патњу
и
неизвесност
.
Стојао
је
као
на
ивици
неког
понора
,
не
могавши
се
решити
ни
на
шта
.
—
Да
га
убијем
!
...
—
А
куда
ћеш
онда
?
—
У
гору
!
—
сену
му
кроз
главу
.
—
Јест
,
у
гору
!
...
И
кад
тамо
будем
,
онда
се
не
сме
нико
такнути
Јелице
!
...
Она
само
може
моја
бити
!
...
—
А
отац
,
а
мајка
?
...
Он
погледа
.
Врата
на
кући
отворена
.
Јасни
пламен
осветлио
им
лица
,
смеју
се
и
разговарају
.
Ко
да
их
остави
?
...
Зар
да
их
под
седу
косу
убија
?
...
Зар
да
им
под
старост
загорча
дане
?
...
Зар
да
им
тако
буде
захвалан
за
њихова
доброчинства
и
негу
?
...
Па
онда
,
она
добра
браћа
и
снахе
,
па
она
мила
дечица
—
синовци
и
синовице
—
што
их
је
он
на
свом
колену
цуцао
,
па
они
ведри
и
весели
дани
,
радни
дани
што
су
шалом
зачињени
,
па
они
лепи
свечаници
,
па
коло
,
па
прело
,
па
другови
...
Свега
,
зар
свега
да
се
одрече
?
...
Живи
пламен
горео
је
у
души
његовој
...
Срце
га
је
болело
за
тим
мирним
и
тихим
животом
...
Зној
му
облио
чело
...
Он
је
стојао
као
окамењен
пред
том
светом
сликом
домаћом
...
.
А
та
слика
,
жива
слика
,
као
да
га
је
мамила
к
себи
,
као
да
му
говори
:
Ходи
к
нама
!
Сладак
је
живот
у
дому
твоме
!
...
Слатка
је
рука
материна
;
благи
су
укори
старога
бабе
!
...
Ходи
к
нама
!
Све
ће
бити
што
ти
душа
зажели
.
Довешћемо
ми
теби
и
Јелицу
!
...
Тек
тада
ћеш
осетити
како
је
топла
љубав
њезина
...
Та
,
ти
нигде
згоднијег
кутка
за
себе
наћи
нећеш
!
...
И
ударише
му
сузе
,
он
рашири
руке
и
пође
да
падне
у
наручја
томе
благу
овога
света
...
Док
се
,
уједанпут
,
крај
ове
лепе
слике
појави
и
риђе
лице
Лазарево
.
Нешто
врело
,
нешто
страховито
прожма
му
снагу
...
Он
цикну
,
цикну
као
гуја
под
каменом
...
И
све
своје
мило
и
драго
,
ову
лепу
слику
,
сложи
на
пламен
и
сажеже
...
Оста
нешто
страшно
у
грудима
његовим
,
нешто
што
зија
као
ала
ненасита
—
оста
освета
...
Лазар
и
он
не
могу
живети
под
небом
,
један
мора
бити
мртав
!
Он
се
реши
у
гору
,
али
најпре
да
убије
Лазара
...
И
,
чудновато
!
Од
тога
часа
он
беше
други
човек
.
Нико
више
није
могао
раскварти
намеру
његову
.
То
оста
као
у
камен
урезано
...
Отац
,
мати
,
браћа
,
деца
,
Јелица
...
све
је
на
своме
месту
,
али
нада
свима
је
смрт
Лазарева
...
Чинило
му
се
да
неће
моћи
живети
,
да
неће
моћи
дисати
ако
Лазар
дише
!
...
И
,
стегнувши
песницу
,
баци
страшан
поглед
па
кућу
оца
Лазарева
.
—
Тешко
теби
,
стари
Иване
—
рикну
он
.
—
Тешко
теби
,
крове
,
који
си
прво
заклонио
главу
ономе
зликовцу
!
...
Од
твоје
куће
,
Иване
,
остаће
кућиште
,
а
од
народа
из
дома
твога
страшна
приповетка
!
...
Тако
ми
Господ
гласа
не
чуо
,
тако
ме
не
огрејало
сунце
сутрашњега
дана
!
...
7
.
СПЛЕТКА
Лазар
се
није
преварио
.
Оно
је
заиста
био
човек
.
Али
не
беше
Станко
него
Маринко
.
Субаша
је
био
нешто
замишљен
кад
му
јавише
да
је
ту
Маринко
.
Он
рече
да
га
пусте
.
По
лицу
Маринковом
познало
се
да
нешто
има
.
–
Шта
је
,
Машо
?
–
Добро
је
,
драги
ага
!
–
А
како
је
добро
?
Маринко
му
исприча
цео
догађај
,
само
што
је
и
сам
мислио
да
је
Станко
мртав
.
Турчин
је
слушао
задовољно
.
Пошто
Маринко
сврши
причу
,
упита
он
:
—
Па
,
шта
мислиш
сад
?
—
Ја
добро
мислим
,
честити
ефендија
.
Сад
треба
да
се
ти
заузмеш
за
Лазара
...
И
онда
је
Иван
Миражџић
твој
!
...
А
кад
буде
Иван
уза
те
,
онда
је
Црна
Бара
завађена
.
Желио
си
да
мириш
Црнобарце
—
жеља
ти
је
испуњења
.
—
А
гдје
је
Лазо
?
—
Богами
,
драги
ага
,
то
ни
ја
не
знам
.
Побегао
је
у
шуму
.
—
Е
,
мој
лијепи
братац
,
ти
ми
га
мораш
наћи
!
—
Хоћу
,
наћи
ћу
га
!
Како
не
бих
!
Кад
ти
хоћеш
,
наћи
ћу
га
,
па
,
аман
,
да
се
у
земљу
сакрио
!
—
Ех
,
тако
,
тако
!
...
Иди
,
нађи
га
!
...
Хоћеш
мало
духана
?
...
—
Па
...
ако
је
бог
дао
...
—
А
дао
је
,
ја
!
...
За
тебе
свега
у
Суље
има
!
...
Ево
,
нај
!
...
И
даде
му
пуну
прегршт
.
Маринко
напуни
дуванкесу
,
затим
запали
лулу
,
па
се
диже
у
шуму
...
Тумарао
је
по
дубрави
;
већ
спаде
с
ногу
и
мишљаше
да
приседне
да
се
одмори
,
кад
смотри
Лазара
.
Он
пође
,
заусти
да
га
викне
,
а
Лазар
паде
...
Лазаре
!
...
Лазо
!
...
викну
га
.
Али
Лазар
беше
онесвеснуо
од
силна
страха
,
па
не
чу
вику
његову
.
Маринко
клече
на
једно
колено
па
му
придиже
главу
.
–
Лазо
!
.
.
Лако
!
...
Лазо
!
...
Лазар
поче
долазити
к
себи
.
У
страху
он
не
познаде
гласа
Маринкова
,
па
не
смеде
ни
ока
отворити
.
Маринко
је
непрестано
викао
...
Једва
се
Лазар
освести
и
познаде
глас
.
Тада
отвори
очи
:
–
Шта
је
?
...
Ко
је
то
?
...
–
Ја
сам
,
Лако
брате
,
ја
.
–
А
,
ти
си
,
чича
Маринко
?
–
Ја
,
сине
,
ја
.
–
Откуд
ти
?
—
Тражим
тебе
.
—
Моји
те
послани
?
...
—
Јок
.
Субаша
ме
послао
да
те
нађем
пошто-пото
...
Лазара
прође
језа
...
Тек
беше
одахнуо
од
једне
,
ето
ти
му
друге
бриге
!
...
Шта
ће
субаша
с
њим
?
...
Да
није
од
све
збиље
убио
Станка
,
па
га
субаша
тражи
да
му
натури
„
лисице
”
на
руке
и
да
га
пошље
кадији
?
...
И
...
учили
му
се
да
је
већ
окован
,
и
...
засели
па
му
суде
...
И
као
стоји
сто
,
на
нему
чутура
и
две
чаше
,
а
као
кадија
прилази
,
налева
чаше
из
чутуре
и
вели
оцу
Станковом
:
„
Пиј
му
самртну
!
...
”
Страшна
ова
слика
укочи
га
.
—
Хајде
!
—
зове
Маринко
.
—
Чекни
!
...
А
што
ли
ме
зове
субаша
?
Чудан
човек
беше
Маринко
!
...
Мада
је
већ
унапред
знао
расположење
субашино
,
опет
не
хте
речце
казати
.
Он
је
мислио
:
да
је
само
субаша
у
праву
објавити
ту
радост
Лазару
.
И
рече
:
—
Не
знам
.
—
Није
ти
ништа
казао
?
—
Ништа
.
—
Чујеш
,
чича
Машо
...
—
Шта
?
—
Ја
не
смем
ићи
!
—
Мораш
!
...
Мени
је
субаша
рекао
да
те
доведем
!
—
Кажи
да
ме
ниси
нашао
.
—
Шта
?
!
...
Да
лажем
!
...
Субашу
да
лажем
?
!
...
Јеси
ли
ти
полудео
?
!
...
Полази
!
...
И
погледом
диже
Лазара
.
Лазар
иде
,
а
колена
му
клецају
.
Мислио
је
да
бежи
,
али
не
може
;
сем
тога
,
знао
је
да
од
Маринка
не
може
побећи
.
Он
би
трчао
за
њим
док
би
душе
осећао
.
Био
је
то
ужасан
човек
.
Нека
му
Турчин
каже
да
свога
сина
свеже
—
он
ће
га
везати
као
душмана
,
па
да
му
очи
искачу
...
И
Лазар
је
ишао
као
овца
на
клање
...
Опет
се
окрете
Маринку
:
—
Је
ли
,
чича
Машо
?
—
Шта
је
,
роде
?
—
Што
ме
не
пустиш
?
—
Јеси
полудео
,
богами
!
...
Нећу
,
полази
!
—
Мој
бабо
има
пара
!
...
Ишти
колико
хоћеш
,
само
ме
не
води
тамо
!
...
Маринко
је
гледао
неким
животињским
погледом
,
па
се
насмеја
.
—
Пара
!
...
Пара
!
...
А
што
ће
мени
паре
?
Зар
су
паре
за
будале
?
...
Мени
то
не
треба
!
Што
ми
треба
,
да
ми
мој
Крушка
,
бог
му
здрављица
дао
!
...
И
он
свакад
лепо
са
миом
...
Али
зато
,
опет
,
ја
њега
послушам
.
Шта
ћеш
:
покорну
главу
сабља
не
сече
!
...
Што
ниси
био
миран
?
...
Бар
не
би
мучио
старог
чича
Маринка
да
тумара
ноћас
по
шуми
...
—
А
зар
не
знаш
,
несрећниче
матори
,
да
се
ово
тиче
моје
главе
?
—
јекну
Лазар
.
Маринко
се
стаде
церити
:
—
Богме
,
дијете
,
па
и
главе
,
ја
!
...
Шта
се
мене
тиче
твоја
глава
,
ја
чувам
своју
!
...
Кад
бих
ја
сад
тебе
пустио
,
куд
бих
онда
?
...
Мислиш
Крушка
не
би
дознао
?
...
—
Ишти
шта
хоћеш
!
–
јекну
Лазар
опет
и
стаде
кршити
прсте
.
—
Не
тражим
ништа
!
И
шта
ће
ми
?
Ја
сам
човек
стар
.
А
Крушка
има
више
вере
у
мени
него
у
свима
његовим
пандурима
.
Па
кад
ми
човек
верује
,
је
ли
право
—
питам
те
—
је
ли
право
да
га
слажем
?
!
...
У
том
изидоше
на
пут
.
Лазар
виде
да
су
близу
хана
...
Напреже
сву
снагу
и
јурну
да
побегне
...
Али
га
Маринко
стиже
и
ухвати
за
врат
.
—
Пре
би
од
муње
побегао
него
од
мене
!
—
рече
он
и
погледа
Лазара
страшним
погледом
...
Лазар
се
предаде
судбини
...
Дођоше
пред
хан
...
Маринко
пропусти
Лазара
напред
.
Лазара
беше
снага
издала
.
Без
Маринкове
помоћи
он
не
могаше
прекорачити
прага
.
Ватра
са
огњишта
осветљавала
је
хан
.
Хаџија
и
пандури
субашини
спаваху
око
ватре
.
Маринко
пробуди
једног
пандура
,
рече
му
да
јави
субаши
да
је
нашао
оног
човека
и
довео
га
.
Пандур
приђе
вратима
и
таман
их
отвори
а
из
собе
се
зачу
субашин
глас
:
—
Дође
ли
Маринко
?
—
Дошао
је
...
И
довео
некога
.
—
Нека
дође
овамо
.
Маринко
узе
Лазара
за
руку
и
уведе
га
у
одају
.
Лазар
сасвим
изгубио
свест
.
Он
већ
није
знао
шта
ради
.
Ишао
је
,
јер
га
је
Маринко
вукао
.
Да
га
он
није
повео
,
остао
би
на
месту
као
окамењен
.
—
Ех
...
бива
,
Маринко
!
...
Ти
па
—
ти
!
...
Без
тебе
ништа
!
—
рече
Крушка
.
—
Ја
само
слушам
старијега
!
—
рече
Маринко
,
целујући
му
скут
.
—
Ако
...
ако
!
...
Изиди
,
одмори
се
!
Маринко
удари
„
темена
”
и
изиде
.
Лазар
је
чуо
овај
разговор
,
али
беше
равнодушан
.
Душевни
умор
беше
толико
јак
да
он
није
могао
више
ни
појмити
свога
положаја
.
Кад
Маринко
изиде
,
Крушка
се
диже
са
дивана
,
приђе
Лазару
па
му
погледа
у
очи
и
рече
благо
:
—
Немој
се
плашити
...
Не
бој
се
!
...
Лазар
заколута
очима
.
Он
није
веровао
да
те
речи
субаша
говори
.
Да
не
беше
још
кога
у
соби
?
...
И
он
поче
зверати
око
себе
...
—
Не
бој
се
!
...
Не
бој
се
!
...
—
рече
Крушка
и
опет
благо
.
–
Али
преварио
си
се
.
Ове
топле
и
благе
речи
,
после
оноликих
мука
и
оноликог
страха
,
падоше
као
на
усијано
гвожђе
...
Срце
му
залупа
нагло
,
чисто
хтеде
да
га
угуши
...
Полише
га
сузе
,
он
зајеца
...
—
Опрости
!
...
Опрости
!
...
Па
клече
преда
њ
.
—
Ја
нисам
хтео
!
...
То
је
било
наједанпут
!
...
Ни
сам
не
знам
шта
ми
би
!
...
Дође
ми
да
га
морам
убити
!
Или
нега
или
себе
!
...
Нисам
могао
отрпети
да
он
боље
скаче
од
мене
!
Па
онда
,
и
оборио
ме
!
...
Па
онда
,
срце
ми
се
цепало
на
парампарче
кад
видим
само
како
га
Јелица
гледа
!
...
Е
,
дође
,
па
ми
се
смрче
пред
очима
!
...
Морао
сам
га
убити
!
...
–
Али
ти
га
ниси
убио
!
—
рече
субаша
.
Лазару
као
да
неко
опали
шамар
.
—
Није
могућно
!
—
рече
он
и
погледа
разрогачено
Крушку
.
—
Ниси
га
убио
!
—
Али
,
он
је
...
пао
!
Турчин
удари
у
длан
.
Један
се
пандур
појави
на
вратима
.
—
Је
ли
ту
Мехо
?
—
Јесте
.
—
Нек
дође
.
Мехо
уђе
у
одају
.
—
Кад
си
ти
видјео
оног
Алексиног
чапкуна
?
—
Прије
један
сахат
.
Видјех
га
у
воћу
,
код
куће
.
Лазар
обори
главу
,
као
да
је
св
.
Аранђео
ножем
дохвати
.
—
Иди
,
Мехо
.
Мехо
изиде
.
Обојица
заћуташе
.
Турчин
стаде
ходати
преко
собе
.
Подавио
браду
,
па
грицка
,
види
се
:
нешто
крупно
мисли
.
Најзад
рече
:
—
Сад
,
нијеси
га
убио
,
нијеси
!
...
Али
како
ћеш
свијету
рећи
зашто
си
пуцао
на
њ
?
...
—
Казаћу
:
зато
што
га
мрзим
!
—
Али
то
није
паметно
...
—
Ја
га
од
истине
мрзим
!
—
То
знам
...
Ха
!
А
кажи
ти
мени
има
ли
у
твојега
баба
пара
?
–
Има
.
–
Знаш
ли
гдје
му
стоје
паре
?
–
Знам
.
У
старом
вајату
,
у
једном
сандуку
.
–
Јесу
ли
под
кључем
?
–
Јесу
.
–
Је
ли
и
Станко
знао
за
те
паре
?
–
Јесте
.
–
Је
ли
твој
бабо
знао
да
Станко
зна
?
–
Јесте
.
Наше
су
куће
као
једна
.
Ништа
од
њихових
укућана
није
скривено
.
–
Ех
,
ето
видиш
!
—
рече
Крушка
и
упиљи
у
Лазара
...
Лазар
се
поче
досећати
.
—
Сад
иди
крадом
кући
...
Иди
правце
у
вајат
,
разбиј
сандук
,
узми
паре
па
склони
гдјегод
!
...
А
сјутра
кажи
да
си
пуцао
на
Станка
зато
што
те
је
покрао
!
...
Јеси
разумио
?
...
Лазару
се
насмеши
брк
.
Та
Крушка
не
само
да
му
прашта
него
му
даје
савета
како
и
пред
светом
да
се
правда
!
...
Још
ће
,
осем
свега
,
начинити
Станка
и
лоповом
...
Он
поже
главу
и
рече
:
—
Јесам
,
разумео
сам
.
—
Ви’ш
—
рече
Крушка
—
како
се
бринем
за
те
!
...
—
Видим
,
и
...
хвала
ти
!
—
Али
ти
ме
мораш
слушати
,
или
...
—
Слушаћу
те
као
оца
,
боље
него
оца
!
...
—
Лијепо
,
лијепо
!
...
Тако
ја
и
хоћу
!
—
рече
Крушка
и
удари
у
длане
.
Пандур
промоли
главу
на
врата
.
—
Кажи
Маринку
нека
дође
.
Маринко
уђе
,
говорећи
још
с
врата
:
—
Ја
мало
приседох
да
једну
,
у
твоме
здрављицу
,
попушим
,
честити
ефендија
...
А
мало
сам
пијно
и
ракијице
...
—
Ако
,
ако
,
Маринко
!
...
Ти
си
мој
,
ако
!
...
Маринко
развукао
лице
,
па
се
цери
од
радости
што
га
субаша
тако
мази
.
—
Хвала
ти
!
—
рече
.
—
Него
,
знаш
шта
,
Маринко
?
—
Шта
?
Ти
ћеш
сјутра
код
суднице
причати
како
си
јуче
видјео
Станка
кад
је
изишао
из
старог
вајата
Миражџићевог
,
и
како
се
крио
да
га
ко
не
би
видјео
...
Јеси
утувио
?
—
Јесам
,
не
бери
бриге
!
Кад
ти
хоћеш
,
ја
ћу
се
и
заклети
,
а
толи
лагати
!
—
Али
кад
лажеш
—
пази
!
...
Немој
да
те
ухвате
!
—
Ама
не
учи
ти
мене
!
То
је
мој
стари
запат
!
...
Ја
кад
станем
лагати
,
и
сам
мислим
да
је
истина
!
—
Е
,
тако
,
видиш
!
—
насмеје
се
Крушка
.
—
А
сад
иди
с
Лазаром
до
куће
,
нека
дијете
није
само
.
–
Хоћу
,
ефендија
,
како
не
бих
!
...
Хајде
,
Лазо
!
Хајде
,
роде
!
...
Обојица
ударише
„
темена
”
,
па
изидоше
из
одаје
.
–
Лаку
ноћ
,
ефендија
!
—
Лаку
ноћ
!
...
Турчин
оста
сам
.
Распали
чибук
,
пређе
преко
одаје
неколико
пута
,
гладећи
браду
.
—
Ех
,
бива
,
ово
ваља
!
Ово
вриједи
роба
из
тамнице
!
...
Сад
сам
лијепо
,
без
по
муке
,
турио
угарак
у
обје
куће
...
Док
се
сад
заваде
,
неће
им
се
ни
чукун-унуци
помирити
!
...
Ха-ха-хаха
!
...
И
село
ће
се
њих
ради
позавађати
!
...
Право
вели
Маринко
,
ондај
ће
ми
Црнобарци
доћи
да
их
мирим
!
...
Неће
им
ништа
помоћи
они
дрљави
поп
,
него
Суљо
,
или
,
како
ме
они
вабе
,
Крушко
...
А
ја
ћу
се
ондај
до
миле
ласти
ребрити
по
Црној
Бари
!
...
Видјећемо
да
ли
више
вриједим
ја
или
Усо
из
Богатића
,
те
га
једнако
хвале
!
...
И
,
пун
задовољства
,
извали
се
на
диван
,
пуштајући
густе
димове
...
И
у
овим
плаветникастим
колу
тима
он
виде
дивне
и
красне
слике
,
виде
своје
лепе
наде
остварене
...
Чибук
му
испаде
из
руке
,
а
у
одаји
се
зачу
лако
хркање
...
8
.
ГРОМ
ИЗ
ВЕДРА
НЕБА
Освануо
је
21
.
јули
.
По
самом
јутру
видело
се
да
ће
дан
бити
веома
топал
.
Први
зраци
сунчеви
чисто
су
пекли
кроз
онај
чисти
ваздух
.
Кмет
Јова
уранио
,
умио
се
,
молио
богу
,
па
,
по
свом
давнашњем
обичају
,
изишао
до
свога
кованлука
.
У
кући
живот
.
Ужурбали
се
млађи
,
спремају
се
на
посао
на
који
их
је
одредио
седи
домаћин
.
Ту
је
и
чича
Сима
,
кнез
.
Дошао
да
види
хоће
ли
му
кмет
што
наредити
.
Спокојно
седи
старина
и
још
спокојније
нагиње
чутурицом
,
коју
му
млађи
изнеше
!
...
Био
је
уверен
да
тога
дана
неће
много
касати
.
А
и
куда
би
?
Свет
је
по
радовима
,
сваки
то
гледа
да
за
лепих
дана
оврше
и
однесе
у
амбар
свој
труд
и
зној
...
Док
бахну
у
авлију
Иван
Миражџић
.
Био
је
блед
као
крпа
.
Како
дође
,
оп
запита
за
домаћина
.
Кад
му
рекоше
да
је
код
кованлука
,
он
се
диже
журно
к
њему
.
Сима
се
чудио
шта
је
Ивану
те
се
тако
унезверио
,
али
се
још
више
зачуди
кад
виде
и
кмета
тако
исто
бледа
,
где
се
враћа
из
кованлука
.
—
Симо
!
—
рече
он
брзо
.
–
Чујем
!
И
Сима
скочи
као
опрљен
.
—
Брзо
,
али
што
брже
можеш
,
зовни
ми
попа
!
Виде
Сима
да
је
то
нешто
озбиљно
,
па
,
колико
му
старе
ноге
допуштаху
,
пожури
да
изврши
кметов
налог
.
Јова
повуче
Ивана
у
своју
одају
.
—
Ама
...
то
ти
озбиљно
велиш
?
—
Озбиљно
.
—
Је
ли
истина
,
побогу
?
!
...
—
Да
је
и
мени
ко
причао
,
ја
му
не
бих
веровао
...
али
обијен
сандук
и
однето
све
!
...
—
А
колико
оно
рече
да
је
било
?
—
Равних
две
стотине
дуката
!
...
–
Две
стотине
дуката
!
...
Их
!
...
А
сумњаш
ли
на
кога
?
Иван
умукну
.
Саже
главу
и
пониче
ником
...
Кмет
је
ходао
преко
одаје
.
Та
,
то
није
било
за
њ
само
чудо
него
страх
божји
...
Тридесет
година
кметује
,
а
тога
чуда
запамтио
па
ни
чуо
није
.
У
мислима
сећао
се
он
сваког
домаћина
и
његове
чељади
,
и
не
смеде
,
ама
ниједног
часка
,
посумњати
ни
на
кога
...
Све
то
беху
људи
часни
и
поштени
,
све
то
беху
деца
добра
и
ваљана
.
—
А
је
ли
?
...
Да
ниси
имао
каквих
гостију
ово
дана
?
—
Нисам
.
—
Да
ти
нису
Турци
долазили
?
—
Нису
.
Нико
живи
није
свратио
у
моју
авлију
има
месец
дана
...
Јова
опет
поче
ходати
...
Он
не
знаде
шта
да
мисли
...
Пљесну
се
од
муке
рукама
и
очајнички
стаде
говорити
:
Крађа
!
...
У
Црној
Бари
крађа
!
...
Похаран
човек
у
Црној
Бари
!
...
И
то
онда
кад
кметује
Јова
Јуришић
!
...
О
,
Господе
!
...
је
ли
то
могућно
?
...
Па
шта
ће
нам
сад
рећи
друга
села
?
...
Знам
!
...
Рећи
ће
ми
:
не
поноси
се
!
...
спусти
мало
дурбиљ
...
Та
у
твојој
Црној
Бари
обијен
је
човеку
сандук
и
однето
му
две
стотине
дуката
!
...
Ко
да
преживи
ову
бруку
?
...
И
то
још
под
седу
косу
!
...
О
,
Господе
!
...
Што
ми
јуче
животне
узе
да
овога
покора
не
доживим
!
...
Па
поче
дрхтати
од
жестина
...
И
сузе
му
ударише
...
У
тај
пар
уђе
попа
.
—
Добро
јутро
!
—
Зло
,
мој
попо
!
—
рече
Јова
.
—
Што
,
Јово
?
—
Крађа
!
—
Крађа
?
!
—
упита
пренеражен
поп
.
—
А
коме
...
где
?
...
—
Мени
—
рече
Иван
.
Кмет
једва
дође
до
речи
.
Он
исприча
попу
како
је
Ивану
нестало
новаца
.
Кад
кмет
исприча
,
попа
се
окрете
Ивану
.
—
На
кога
сумњаш
?
—
запита
га
.
Иван
опет
ником
пониче
.
—
Не
знаш
ко
је
?
—
упита
поп
опет
.
—
Та
,
то
и
јесу
јади
,
мој
попо
!
...
.
.
Ту
и
нема
више
сумње
...
—
Па
ко
је
?
—
рекоше
углас
и
поп
и
кмет
.
—
Видео
га
мој
Лазар
...
Јуче
је
и
пуцао
на
њега
...
Обојица
пренуше
.
Још
синоћ
за
вечером
чули
су
шта
је
јуче
у
колу
било
.
Обојица
наједанпут
викнуше
:
—
Станко
?
!
—
Станко
—
рече
Иван
.
—
Ама
,
зар
Станко
Алексин
?
—
упита
кмет
.
—
Он
главом
!
—
рече
Иван
.
—
Онај
мој
љутац
—
ка̓
и
сам
што
сам
—
смотри
га
јуче
,
баш
кад
изиде
из
вајата
.
„
Зачудим
се
”
,
вели
,
„
шта
ће
Станко
у
вајату
.
Одем
да
видим
нема
ли
које
од
кућана
.
Кад
тамо
—
разбијен
сандук
и
однете
паре
...
Ја
ти
се
наљутим
,
докопам
пиштољ
,
па
за
њим
...
”
—
Иване
!
—
рече
поп
.
—
Не
греши
душе
!
...
—
Ама
,
попо
,
бога
ми
!
...
—
Ама
,
ја
чујем
—
пресече
га
поп
—
да
је
Лазар
пуцао
на
њега
због
Севића
девојке
...
—
Веруј
,
попо
,
није
истана
!
Поп
ућута
,
пређе
једанпут
преко
собе
,
па
,
више
за
себе
,
рече
:
—
Да
су
ми
рекли
:
Станко
убио
човека
,
веровао
бих
;
али
—
Станко
покрао
—
не
верујем
!
...
Онда
се
окрете
кмету
:
—
Јеси
звао
село
?
—
Нисам
.
–
Зови
!
...
Кмет
изиде
те
нареди
Сими
да
сазове
село
,
па
се
врати
у
собу
.
—
Шта
мислимо
сад
?
—
запита
он
попа
.
—
Још
не
знам
...
Хајдмо
судници
,
па
ћемо
се
разговарати
.
И
сва
тројица
кренуше
се
оборених
глава
судници
...
Није
прошло
ни
пун
сахат
,
а
Сима
већ
сазвао
домаћине
.
Дошли
људи
,
ужурбали
се
,
па
питају
један
другог
што
ли
их
кмет
на
таком
лепом
радном
дану
сазива
.
Скоро
последњи
дође
Алекса
Алексић
.
Људи
га
погледаху
ћутећи
.
Све
је
село
знало
за
јучерашњи
догађај
.
Међутим
,
он
још
ништа
чуо
није
:
ни
му
је
казао
Станко
,
нити
се
с
ким
састајао
.
Па
,
као
човек
чисте
савести
,
још
је
ведар
и
разговоран
.
Крстом
с
крсте
људи
;
неки
чак
рекоше
:
—
Ја
тврда
срца
,
побогу
брате
!
...
Сиромах
Алекса
!
...
Ни
сањао
није
шта
му
се
спрема
.
Наједанпут
наста
тајац
.
Из
суднице
изидоше
попа
Милоје
,
кмет
Јова
и
Иван
.
Кмет
беше
озбиљан
.
Данас
први
пут
не
видеше
сељаци
његовог
ведрог
чела
и
осмејка
.
И
ведрину
и
осмејак
замениле
набрекле
жиле
па
слепим
очима
и
натмурене
веђе
.
—
Браћо
!
—
поче
он
.
—
Сазвао
сам
вас
да
вам
јавим
да
се
нешто
страшно
у
нашем
селу
догодило
,
нешто
што
нас
је
обрукано
и
осрамотило
пред
целим
светом
...
Глас
му
је
дрхтао
...
Све
живо
зинуло
од
чуда
да
гледа
у
њега
...
Нису
људи
научили
да
га
таквог
виде
.
—
Браћо
!
—
рече
он
опет
.
—
Тридесет
година
ја
сам
,
по
вашој
вољи
,
глава
Црне
Баре
.
За
тридесет
година
мога
кметовања
оваквог
непочинства
није
било
!
...
Јуче
је
,
браћо
,
у
нашем
селу
учињена
крађа
!
...
Нешто
проструја
кроз
оне
старине
.
Наста
жагор
као
у
кошници
...
Из
тога
жагора
једва
се
разабра
један
глас
:
—
А
коме
је
учињена
крађа
?
—
Ево
!
—
рече
кмет
.
—
Иване
,
опричај
сам
лудима
шта
ти
се
десило
.
И
ухвати
Ивана
за
руку
,
па
га
изведе
напред
.
Иван
стаде
причати
:
како
је
у
старом
вајату
,
а
у
једном
сандуку
,
имао
две
стотине
дуката
,
како
је
неко
дошао
,
обио
сандук
и
новце
однео
...
Људи
се
почеше
гнушати
лопова
,
питајући
:
—
Ама
,
ко
ли
то
уради
?
Маринко
Маринковић
истаче
се
па
рече
:
—
Кмете
Јово
,
попо
,
и
ви
браћо
!
...
Оно
,
истина
,
Иван
Миражџић
ме
свакад
грди
,
назива
ме
турском
улизицом
и
свакојаким
именицама
,
али
кад
је
ствар
така
,
онда
ћу
и
ја
рећи
што
знам
,
што
сам
својим
очима
видео
,
јер
да
то
не
кажем
—
богу
бих
сагрешио
!
...
Све
живо
погледа
у
Маринка
.
Он
се
искашља
,
па
поче
:
—
Што
Иван
рече
—
истина
је
...
Сад
,
да
ли
му
је
баш
толико
нестало
—
не
знам
;
али
знам
да
је
покраден
,
јер
сам
својим
рођеним
очима
видео
лопова
...
—
Ко
је
?
Ко
је
?
—
загрмеше
са
свију
страна
.
—
Чекајте
,
казаћу
!
...
Ево
како
је
то
било
!
Јуче
,
после
подне
,
враћам
се
ја
из
шуме
.
Тамо
сам
носио
марви
помам
...
Кад
сам
био
према
Ивановој
кући
,
смотрим
Станка
Алексиног
где
изиде
из
старог
Ивановог
вајата
.
—
Умукни
,
Турчине
!
—
цикну
Алекса
и
полете
на
њ
,
али
га
људи
задржаше
.
—
Чекај
,
Алекса
брате
,
да
испричам
шта
сам
видео
!
—
рече
Маринко
мирно
и
погледа
га
безобразним
погледом
.
—
Ја
од
овог
немам
никакве
хасне
,
али
мрети
ми
ваља
,
брате
...
Елем
,
видим
ја
то
...
ништа
!
...
Као
велим
,
он
се
са
Лазаром
пази
,
Иван
се
пази
са
Алексом
...
зар
је
ту
што
чудно
кад
је
то
као
једна
кућа
?
!
...
Али
не
лези
ђаволе
!
...
Мој
ти
се
Станко
нешто
прикрада
...
нешто
хвата
дрва
на
се
и
осврће
се
да
га
...
—
Лажеш
!
...
Лажеш
,
улизицо
турска
!
—
цичи
Алекса
.
—
...
.
ко
не
би
смотрио
—
настави
Маринко
спокојно
не
осврћући
се
на
Вику
Алексину
.
—
Кад
то
видим
,
ја
ти
лепо
причучим
иза
једног
грма
и
узмем
га
на
око
...
Он
се
вуче
од
дрвета
до
дрвета
,
док
не
дође
до
своје
авлије
;
онда
наједаред
претрча
преко
не
,
дође
до
ара
и
стаде
нешто
по
ђубрету
чепркати
...
па
се
диже
колу
...
Мислим
се
:
дај
да
видим
шта
ли
је
оно
чепркао
!
...
Док
тек
Лазар
пројури
поред
мене
са
пиштољем
у
руци
.
Ја
потрчим
не
бих
ли
га
стигао
,
али
где
могу
ја
потрчати
с
онаким
момком
?
...
Тек
само
чујем
пуцањ
...
То
сам
,
браћо
,
видео
овим
мојим
старим
очима
и
заклећу
се
у
ком
хоћете
манастиру
да
је
тако
.
—
Али
ти
лажеш
,
скоте
турски
!
—
рикну
Алекса
и
отрже
се
од
људи
што
га
задржаваху
.
—
То
си
сам
измислио
!
...
—
Лепо
,
Алекса
,
—
рече
кмет
.
—
Он
је
то
видео
и
прича
.
А
Ми
хајдмо
твојој
кући
.
Тамо
ћемо
видети
да
ли
Маринко
има
право
.
—
Хајде
,
кмете
!
...
Хајде
,
попо
!
...
Хајдете
браћо
!
...
Сви
ме
добро
знате
!
...
С
вама
сам
растао
и
одрастао
!
...
Сви
ви
добро
знате
и
моју
децу
!
...
Знаш
их
најбоље
ти
,
Иво
,
стари
кардо
мој
!
...
Та
у
твојој
су
кући
одрасла
!
...
Све
село
зна
да
су
то
добри
радини
!
...
Нису
ленштине
,
као
онај
што
на
мој
дом
пљује
!
...
Хајдете
,
браћо
!
...
И
сви
се
кренуше
кући
његовој
...
9
.
СТРАШНА
ЗАКЛЕТВА
Људи
гледаху
Алексу
онако
растужена
,
па
им
се
сажали
...
И
самом
Ивану
беше
врло
тешко
.
Он
се
кајао
зашто
прво
није
јавио
Алекси
за
тај
случај
...
Дођоше
кући
.
Алекса
је
ишао
напред
.
Негова
Петра
изиде
пред
људе
и
смешкаше
се
,
као
добра
домаћица
,
кад
види
госте
на
своме
прагу
.
Али
набрзо
изумре
осмејак
кад
виде
она
натмурена
лица
.
Алекса
јој
рече
:
–
Иди
у
кућу
!
Она
послуша
и
оде
.
Људи
се
упутише
ару
.
Маринко
се
истаче
напред
,
па
рече
:
—
Ево
,
кмете
,
ево
,
попо
!
...
Овде
је
био
он
и
копао
нешто
.
А
ја
сам
иза
оног
грма
гледао
...
И
оп
показа
један
грм
напрема
се
.
На
ђубрету
се
видеше
трагови
копана
.
Још
беше
влажно
ђубре
на
оном
месту
где
је
копано
.
Бејаху
ту
дебели
орахови
хладови
,
те
не
може
допрети
сунчева
зрака
да
осуши
.
—
Симо
,
—
рече
кмет
Јова
одзбиљно
—
види-де
овде
.
И
показа
штапом
на
оно
влажно
место
.
Сима
се
саже
и
поче
чепркати
.
Ледени
зној
проби
чело
Алексино
.
Срце
му
је
стрепило
од
слутње
,
која
му
се
баш
тад
јави
...
И
кажу
људи
да
не
може
срце
потеглити
!
...
Педесет
домаћина
стајаху
бледи
и
неми
пред
овим
призором
...
И
свих
педесет
срца
потеглише
Алекси
:
жеља
свију
беше
да
се
ништа
не
нађе
!
...
Сима
је
чепркао
.
Његова
рука
напипа
нешто
у
ђубрету
;
неки
гајтан
натаче
му
се
на
прст
.
Он
повуче
...
Беше
то
црвена
,
свилена
кесица
на
свиленом
гајтану
...
Сима
је
диже
изнад
себе
...
Све
се
живо
запрепастило
...
људи
нису
веровали
својим
очима
.
Поп
Милоје
приђе
да
је
руком
опипа
.
—
Је
ли
то
?
—
упита
кмет
промукло
.
—
Јесте
—
рече
Иван
.
Кмет
узе
кесицу
од
Симе
,
преброја
новце
па
рече
:
—
Две
стотине
.
—
Толико
—
тврди
Иван
.
Сви
погледи
падоше
иа
Алексу
.
А
он
је
стајао
блед
,
укочен
као
колац
.
Као
да
му
стотину
врелих
куршума
и
хиљаду
оштрих
ножева
прође
кроз
његово
несрећно
родитељско
срце
...
—
Да
си
стену
извалио
,
више
би
се
осевапио
него
што
си
њега
родио
!
—
викну
кмет
строго
.
Алексу
освестише
ове
речи
пуне
прекора
.
—
Јаој
,
старости
моја
!
—
јекну
сиромах
.
—
А
где
ти
је
тај
несрећник
?
—
пита
кмет
мрко
.
Он
пружи
руку
на
гумно
,
које
не
беше
далеко
.
—
Симо
,
зовни
га
!
Сима
оде
.
Људи
стојаху
неми
,
оборених
глава
.
Беше
им
тешко
гледати
човека
где
се
пред
њима
као
црв
вије
...
Петра
изиде
из
куће
.
Она
није
ништа
знала
о
свему
том
.
За
њу
беше
само
чудно
то
:
што
толики
свет
стоји
.
—
Што
не
седнете
,
људи
!
...
Хајте
овамо
,
ево
совре
!
...
Седите
,
да
бар
по
једну
попијете
...
Али
се
ужасну
од
оних
бледих
лица
.
Нека
зла
слутња
обузе
је
кад
виде
свога
Станка
како
са
Симом
жури
овамо
...
Она
стаде
да
види
,
да
чује
шта
је
то
...
Станко
стиже
.
Он
виде
толики
свет
,
виде
строго
попино
и
кметово
лице
,
виде
пренеражене
своје
родитеље
,
па
се
и
сам
промени
у
лицу
...
—
Је
ли
,
море
?
—
упита
кмет
.
—
Чујем
,
чича
Јово
.
—
Познајеш
ли
ти
ову
кесу
?
И
поднесе
му
је
.
Станко
је
добро
загледа
,
па
мирно
рече
:
—
Не
познајем
.
—
Лажеш
!
—
цикну
кмет
.
Станко
се
трже
и
погледа
око
себе
.
Она
мрка
лица
ћуте
,
оне
укочене
очи
гледе
га
као
какве
авети
...
Он
погледа
у
кмета
.
—
Не
лажем
,
чика
Јово
,
што
би
ми
нужда
била
лагати
?
—
Зар
ти
ниси
ово
украо
?
—
Украо
?
...
А
од
кога
,
наопако
?
...
—
Та
шта
ми
ту
извијаш
?
...
Прави
се
:
не
зна
!
...
Зар
ти
ниси
овај
новац
украо
из
Ивановог
вајата
и
закопао
овде
,
у
ђувре
?
...
И
зар
није
Лазар
Иванов
зато
јуче
на
те
пуцао
?
...
При
помену
Лазаревог
имена
Станку
се
диже
коса
увис
.
Пред
њим
оживе
јучерашњи
дан
с
целим
догађајем
...
Он
не
одговори
ништа
.
—
Је
ли
?
—
пита
кмет
.
Он
је
ћутао
.
—
Одговарај
,
море
!
Он
је
опет
ћутао
...
—
Симо
!
—
заповеди
кмет
.
—
Вежи
га
!
...
Станку
писнуше
оба
ува
...
Око
му
се
запали
пламеном
...
Он
погледа
прво
кмета
,
па
онда
остале
.
И
његов
поглед
све
их
прикова
за
место
на
коме
стојаху
.
—
Чекни
мало
,
чича
Јово
,
чекни
!
—
рече
он
оштро
.
И
хитро
као
јелен
отрча
у
кућу
...
За
неколико
тренутака
врати
се
наоружан
до
зуба
:
пиштољ
и
јатаган
за
појасом
,
а
у
руци
шара
.
—
Коме
је
живот
омрзнуо
,
нека
ме
свеже
!
—
рече
строго
.
Нико
се
не
маче
с
места
.
То
више
не
беше
Станко
,
то
беше
млади
див
,
снажан
као
гром
а
оштар
као
сабља
...
Из
ока
му
севаху
муње
.
—
Чича
Јово
!
...
Ја
тога
новца
нисам
узео
,
нисам
га
ни
видео
,
тако
ми
бога
!
Онда
се
окрете
Ивану
.
Овај
претрну
и
колена
му
клецнуше
.
—
Иване
Миражџићу
!
До
јуче
сам
те
звао
чичом
,
али
од
јуче
ниси
ми
род
!
...
Ко
има
опаког
сипа
као
ти
,
он
мени
не
може
бити
род
!
...
Поздрави
твога
сина
Лазара
и
кажи
му
:
Станко
Алексић
зна
да
је
ова
крађа
његово
масло
!
...
Јуче
ме
је
хтео
убити
,
али
му
бог
не
даде
!
...
Данас
то
већ
неће
учинити
!
...
Поздрави
га
и
кажи
му
да
је
од
данас
за
десет
година
мој
!
...
Да
бежи
у
свет
,
да
бежи
у
земљу
,
па
небо
—
наћи
ћу
га
!
...
Ја
се
смирити
нећу
док
се
трипут
његовом
главом
не
котурнем
!
...
Тако
ми
оног
небеског
свештила
што
нас
греје
,
и
тако
ми
овог
часног
знамења
!
...
И
прекрсти
се
.
Његове
речи
ледише
срца
...
Он
онда
приђе
оцу
и
матери
и
скине
капу
:
–
Бабо
!
Нано
!
...
Хвала
вам
на
нези
и
храни
!
...
—
А
куда
ћеш
,
сине
?
Он
се
јетко
насмеја
.
—
Куда
ћу
?
...
Тамо
,
мајко
,
тамо
!
...
Идем
тамо
куд
и
сви
несрећници
којима
обест
или
сила
људска
не
дају
живети
међу
људима
—
у
гору
,
мајко
!
...
—
Немој
,
сине
!
—
рече
очајно
мајка
и
пружи
руке
да
га
задржи
.
—
Морам
,
нано
!
Овде
није
моје
место
!
...
Зар
ниси
видела
како
хтедоше
да
ме
свежу
!
...
А
ја
се
жив
не
дам
свезати
!
...
Збогом
!
Па
пољуби
оне
дрхтаве
руке
,
узе
шару
по
средини
,
па
оде
најлак
,
не
осврћући
се
...
Сви
гледаше
и
видеше
како
замаче
у
луг
,
али
нико
не
покуша
да
га
заустави
.
Кмет
Јова
се
загледа
у
Алексу
.
Затим
погледа
по
народу
,
па
рече
:
—
Хајдмо
одавде
!
...
Ова
је
кућа
проклета
!
...
Па
без
опроштаја
окренуше
сви
леђа
кући
коју
су
до
јуче
поштовали
.
10
.
РАСТАНАК
Изнајпре
је
Станко
ишао
лагано
,
али
га
гнев
поче
подузимати
.
И
што
гнев
бешњи
,
тим
и
кораци
већи
...
Најпре
се
ражали
,
и
би
заплакао
да
не
беше
оног
народа
...
Али
у
срџби
изумреше
сузе
...
—
Зар
ја
лопов
?
—
викао
је
гласно
.
—
Зар
ја
лопов
,
што
туђе
сламчице
нисам
такнуо
?
...
Зар
ја
лопов
,
што
туђе
мрвице
хлеба
нисам
узео
?
...
И
ко
ми
то
рече
?
...
Зар
он
?
!
...
Је
ли
могућно
да
сам
ја
толике
године
гују
на
свом
срцу
хранио
?
...
Ујела
ме
је
!
...
И
боли
!
...
Јуче
...
Та
још
јуче
је
веровао
да
је
Лазар
најпоштенији
човек
па
свету
,
да
од
њега
неће
имати
бољег
друга
.
А
од
јуче
?
...
Тај
исти
Лазар
пуца
на
њ
;
па
кад
му
то
није
за
руком
испало
,
он
наноси
срамоту
дому
његовом
И
пљује
на
седи
перчин
оца
његова
...
Дакле
,
ко
је
тај
Лазар
?
То
је
човек
који
га
је
највише
лагао
,
човек
који
је
намеравао
да
му
отме
прву
,
младићку
радост
;
па
не
само
то
,
него
најпре
да
му
узме
живот
;
који
,
да
би
постигао
своје
намере
,
хтеде
осрамотити
и
њега
и
породицу
његову
...
То
је
Лазар
.
Па
шта
је
он
?
Душманин
...
Душманин
кога
треба
тући
у
главу
као
гују
...
Не
!
...
Душманин
кога
треба
најпре
измучити
најнечувенијим
мукама
,
који
треба
да
осети
свој
злочин
...
Али
каквим
мукама
?
...
Он
није
знао
...
Што
год
му
падне
на
памет
,
све
му
се
чини
врло
благо
према
злочину
Лазаревом
...
—
Да
ми
је
да
осети
!
...
Па
да
га
више
заболе
његови
греси
него
муке
којима
бих
га
мучио
!
...
Његова
рођена
крв
треба
да
се
узбуни
против
њега
!
...
Да
ми
је
измислити
казну
која
би
му
душу
убила
!
...
И
,
јурећи
шумом
,
уморио
се
.
Живци
напрегнути
и
раздражени
уморили
се
тако
исто
...
Мртав
уморан
и
ознојен
спусти
се
под
један
храст
...
Није
могао
више
мрднути
...
Једна
сунчана
зрака
