отидека
гвардијану
.
Једва
је
могао
проговорити
.
—
Да
ми
учините
доброту
,
да
ми
дате
билца
...
Шаље
ме
стриц
у
варош
с
ником
пришом
.
Ја
ћу
га
чувати
...
вашега
билца
...
ка
очи
у
глави
,
а
,
вире
ми
,
није
згорега
да
се
замори
,
јер
је
плаовит
.
—
Па
,
добро
,
узми
билца
,
рече
гвардијан
мирно
.
Али
нећеш
зар
по
овој
припеци
?
Каква
је
то
приша
?
—
Бојим
се
да
се
стриц
не
придомисли
.
Знате
,
нисам
никада
бија
у
варошу
!
—
Ниси
никада
бија
у
варошу
!
понови
Тетка
у
чуду
.
Како
је
то
могуће
!
Заиста
како
је
то
могуће
!
Бакоња
,
који
је
узео
деветнаесту
годину
,
који
је
седам
година
ђак
,
који
је
преживио
прву
љубав
,
који
је
рођен
на
два
корака
од
вароши
,
кога
је
варош
на
полак
отхранила
купујући
очина
дрва
,
па
није
никада
био
у
вароши
!
А
био
је
Чмањак
,
прве
године
послије
његова
одласка
,
био
је
Бутре
,
била
и
Јелка
,
—
а
ко
није
био
!
То
је
једна
срамота
Бакоњина
,
коју
је
крио
,
али
је
тек
истина
да
није
био
.
Али
на
част
и
варош
,
кад
би
путовао
на
осамарену
коњу
,
са
сељаком
,
који
би
ипак
њекако
познао
да
он
тамо
није
био
!
Та
му
је
мисао
одмах
расхладила
занос
,
зато
и
дође
ка
гвардијану
.
Сад
се
присјети
њечега
другога
.
—
Па
знате
,
нисам
бија
ни
код
куће
,
јево
је
прошло
шест
година
.
Зато
,
ја
би
вечерас
кући
,
ди
би
приноћија
,
па
сутра
зором
у
варош
,
па
сутра
у
вече
да
се
вратим
ладом
.
—
Па
добро
,
добро
,
узми
коња
,
само
ми
га
чувај
.
Кад
Бакоња
јави
стрицу
да
има
коња
и
да
му
не
треба
пратиоца
и
да
жели
сврнути
у
Зврљево
,
Брне
га
гледаше
зачуђен
.
—
Дакле
си
ти
збиља
мислија
да
ћу
тебе
послати
?
Тако
?
А
ко
би
мени
привија
ноге
?
—
Па
јето
Шкељо
!
Шкељо
ће
то
чинити
ка
и
ја
.
Он
ће
и
спавати
овди
...
.
Ако
ћете
,
овди
ће
спавати
фра-Јаков
.
Па
,
најпосли
,
промислите
,
шест
година
да
нисам
код
куће
бија
,
да
нисам
браћу
видија
,
а
никад
не
бија
у
варошу
!
...
.
И
сад
кад
сам
најжалоснији
,
кад
ми
је
ништа
дошло
да
би
живот
пригорија
,
кад
би
ми
тако
добро
дошло
да
се
мало
прођем
,
кад
вас
је
сам
Бог
напутија
да
ме
пошљете
...
.
сад
ви
!
...
.
—
Па
добро
,
ајде
,
ићи
ћеш
,
рече
Брне
сјетивши
се
јутрошњег
његова
понашања
.
Ићи
ћеш
кад
залади
.
—
Боље
је
одма
,
да
не
морим
туђега
коња
и
да
дођем
раније
кући
!
И
Бакоња
хитро
стрпа
своје
нове
хаљине
у
бисаге
,
узе
писмо
,
прими
два
талира
путнине
,
пољуби
стрица
у
руку
,
отиде
ка
Балегану
те
узе
хљеба
и
мрса
,
јави
се
Срдару
,
па
од
њега
право
у
коњушку
,
гдје
оседла
„
билца
,
“
па
на
воз
.
У
сплати
спаваху
Бељан
и
говедар
.
Дундак
легао
на
бок
,
под
ракитом
,
и
покрио
се
хаљком
.
Бакоња
га
откри
и
зачуди
се
видјевши
како
је
пожутио
.
—
Шта
је
теби
,
Дундаче
?
—
Ники
ми
се
враг
увалија
у
дроб
,
једва
изговори
возар
.
Остави
ме
,
молим
те
.
Она
двојица
превезоше
Бакоњу
и
он
одјезди
уз
воду
,
далеко
од
села
.
Одахну
тек
кад
изгуби
пошљедње
куће
из
вида
и
тек
тада
осјети
како
се
препорађа
.
Навалише
успомене
.
Туда
је
пошљедњи
пут
прошао
с
оцем
,
доводећи
стричева
кулаша
.
Сјети
се
себе
,
у
беневрецима
и
опанцима
,
глибава
и
сметена
,
па
онда
,
у
свијем
потанкостима
,
разговора
с
оцем
и
њиховијех
снова
.
Како
је
све
то
далеко
и
како
је
све
друкчије
било
оно
,
што
је
замишљао
да
ће
бити
!
У
попасна
доба
Бакоња
се
одмори
и
руча
у
једној
шумици
,
па
се
крену
даље
,
маштајући
о
будућности
.
Кад
би
наишао
на
какво
село
,
онда
би
се
укочио
и
притегао
вођице
,
дижући
прашину
и
дивљење
,
а
кад
угледа
Зврљево
,
онда
ободе
помамнога
„
билца
“
па
пролети
преко
прљуша
,
на
којима
чељад
окопаваше
кукурузе
.
Нико
га
не
познаде
.
Бакоња
одјаха
пред
двориштем
,
гдје
је
Кушмељ
поправљао
самар
.
Кушмељ
пушти
њеки
глас
,
њешто
између
„
а
“
и
„
е
“
,
што
је
одавало
радост
,
али
што
би
доликовало
и
да
га
је
ко
ненадно
бупнуо
у
леђа
.
Барица
искочи
из
куће
.
Обоје
му
се
објесише
о
врат
и
засуше
поздравима
и
питањима
.
Барица
истрча
пред
двориште
,
па
ста
дозивати
Рока
,
а
,
да
и
други
чују
весели
глас
додаваше
:
„
Брзо
,
брзо
,
амока-а-а
!
Доша
ти
је
брат
,
дијак
,
ди-ја-к
!
“
Најзад
дође
с
поља
:
здрави
,
збојити
дјечко
од
десет
година
,
у
кошуљици
,
са
широком
тканицом
око
паса
,
па
,
смијући
се
,
потрча
у
наручје
Бакоњино
,
који
га
слатко
ижљуби
.
Бакоња
се
чудио
,
колики
је
Шкембо
.
Дође
и
Галица
носећи
вучију
воде
.
Галица
,
већ
зрела
дјевојка
,
стидљиво
се
поздрави
с
братом
,
па
уђе
у
кућу
.
Бакоња
отиде
да
поздрави
фра-Захарију
.
Готово
све
жене
Брзокуса
,
Зубатаца
и
Кркота
изађоше
му
на
сусрет
.
Међу
њима
нађе
и
двије
невјесте
,
скоро
доведене
,
које
га
пољубише
у
руку
.
Даље
наиђе
на
Чагљину
,
Кљака
,
Рдала
,
Ркалину
,
Рору
и
остале
сељане
.
Са
свакијем
се
Бакоња
људски
поздрави
.
Фра-Захарије
не
бјеше
дома
.
Бакоња
отиде
ка
зету
Ошкопици
и
затече
Криву
саму
.
Након
подужег
разговора
с
њом
,
врати
се
кући
гдје
се
већ
био
и
Чмањак
вратио
са
стоком
.
Чмањак
је
њекога
јада
порастао
,
али
оста
„
шака
јада
“
.
Послије
вечере
било
је
сијело
у
дворишту
.
Дође
фра-Захарија
;
дођоше
сви
стричеви
,
и
Шунда
с
рањавом
ногом
,
па
и
њихови
одраслији
синови
.
Кнез
их
почасти
вином
.
Сви
су
се
надметали
ко
ће
више
поласкати
Бакоњи
.
Није
шала
.
Данас
,
сутра
,
он
је
фратар
,
па
чије
„
дите
“
он
одабере
,
тога
је
и
Бог
одабрао
.
Кушмељ
,
Бара
и
Кушмељићи
помишљаху
:
„
Каква
разлика
између
вечерашње
вечери
и
оне
кад
се
ови
окупише
око
фра-Брне
!
Е
,
што
су
ти
наше
јарчине
!
“
Разговор
се
разграна
.
Говорило
се
о
похари
,
о
Букару
,
о
болести
Брниној
и
Пјевалици
,
о
старијем
фра-Јерковићима
,
о
старијем
временима
и
ратовима
,
о
стрицу
Јурети
и
његову
јунаштву
.
Бакоњи
се
чинило
да
снијева
.
Јутрос
је
остављен
без
ручка
,
као
какво
ђаче
,
а
вечерас
је
дочекан
као
какав
велможа
!
Прије
зоре
,
Бакоња
одјаха
пут
вароши
.
Послије
добра
часа
,
пријеђе
с
путање
па
широку
,
убијену
цесту
.
Како
бјеше
пазарни
дан
,
пролазило
је
много
народа
.
Њеки
су
гонили
товаре
на
коњма
и
магаради
,
њеки
ношаху
о
раменима
кокоши
и
туке
,
други
гоњаху
стоку
,
и
свак
ће
се
обазријети
на
лијепога
коња
и
коњика
.
Кад
сунце
грану
,
Бакоња
угледа
подаље
њекога
ркаћског
попа
и
момка
пред
њим
.
Бакоња
ободе
бијелца
и
стиже
га
.
Бјеше
крупан
човјек
,
велике
,
прогрушале
браде
,
весела
лика
.
Бакоња
бјеше
дотле
само
једном
видио
ркаћскога
попа
,
те
га
је
сад
жеља
да
се
с
овијем
позна
.
Сјети
се
једне
Срдареве
причице
,
у
којој
је
била
практичка
поука
,
—
као
у
свијем
Срдаревим
причама
.
„
Срели
се
,
вели
,
фратар
и
калуђер
.
Фаљен
Исус
,
калуђере
!
Бог
ти
помого
,
фратре
!
Шта
ти
радиш
,
калуђере
?
Ја
варам
народ
,
фратре
,
а
ти
?
И
ја
то
по
мало
;
а
како
ти
то
чиниш
?
Ја
:
господи
помилуј
,
господи
помилуј
,
па
у
торбицу
.
А
ти
?
А
ја
:
ора
про
нобис
,
па
у
зобницу
!
И
онда
се
,
вели
,
побратимише
.
“
Бакоња
назва
„
добро
јутро
“
,
а
поп
му
прихвати
поздрав
,
те
завргоше
говор
о
врућини
,
о
прашини
,
о
томе
како
је
боље
уранити
итд
.
док
се
,
најзад
,
Бакоња
каза
,
а
па
то
поп
узвикну
:
„
Та
фра-Брне
је
мој
пријатељ
из
младости
!
Ми
смо
друговали
толико
година
заједно
,
кад
је
био
парох
у
К
!
“
И
поп
Илија
(
тако
се
звао
)
,
поче
да
прича
о
њихову
друговању
.
Хвалио
је
фра-Брну
као
душевна
човјека
,
који
је
лијепу
успомену
оставио
и
међу
православнима
.
Распита
се
за
његово
здравље
и
за
догађај
са
Пјевалицом
.
Бакоња
се
зачуди
што
се
то
разгласило
,
тако
на
далеко
,
али
исприча
све
како
је
било
.
Поп
је
све
то
знао
по
танко
,
па
и
он
обрну
у
шалу
,
и
Бакоња
познаде
још
једнога
правога
Далматинца
,
у
коме
нема
лукавства
,
коме
је
шала
душа
,
који
се
могаше
прибројити
ка
Срдару
и
Тетки
.
Послије
овлашнијех
разговора
,
поп
Илија
поче
говорити
о
особинама
наших
сељака
.
Каза
да
међу
сељацима
до
скора
не
бјеше
вјерске
мрзости
,
да
су
се
људи
обију
вјера
међу
собом
женили
и
кумовали
,
да
су
то
подржавали
попови
глагољаши
,
али
сад
,
од
кад
су
почели
латинци
потискивати
глагољаше
,
сад
се
и
народ
почео
тровати
,
те
ркаћ
мисли
да
није
грехота
похарати
буњевачку
цркву
,
а
Буњевац
опет
тако
исто
за
ркаћску
,
као
што
свједочи
похара
манастира
,
у
коме
је
Бакоња
,
и
похара
једне
православне
цркве
у
сусједству
поп-Илину
.
Бакоња
не
бјеше
чуо
за
тај
догађај
,
те
замоли
попа
да
му
исприча
.
Прича
је
била
кратка
.
Обило
врата
,
однијело
све
злато
и
сребро
,
оцкврнило
иконе
.
Лупежима
се
није
нашло
трага
!
Бакоња
врћаше
главом
,
али
у
срцу
се
радовао
.
То
му
у
њеколико
намири
штету
и
уврједу
,
те
се
измири
са
ркаћима
.
У
тијем
разговорима
заоминуше
једно
брдо
,
те
се
помоли
варошица
.
Бакоњи
се
лице
зажари
.
Међер
она
бјеше
друкчија
,
него
што
је
замишљао
.
Бјеше
ружнија
.
На
малој
равни
скркле
се
куће
,
из
којих
стрше
два
три
звоника
.
Попов
момак
прекрсти
се
,
па
то
учинише
и
поп
и
Бакоња
.
На
њеколико
корака
бјеше
крчма
,
пред
којом
је
било
доста
путника
.
Поп
рече
да
пе
сврнути
на
кафу
и
мало
се
уредити
.
И
Бакоња
приста
на
то
,
те
одјаха
,
изми
се
и
пресвуче
.
Па
опет
одјахаше
упоредо
,
разговарајући
се
о
повратку
.
Поп
рече
да
ће
се
кренути
на
траг
око
три
часа
,
а
тако
мишљаше
и
Бакоња
.
Пошто
пак
неће
преко
Зврљева
,
него
правце
,
преко
Велике
.
Оштарије
,
то
им
је
све
дотле
пут
заједнички
,
а
то
је
око
три
часа
.
Одатле
до
манастира
остаје
му
још
два
часа
,
а
на
добру
коњу
и
мање
,
те
се
може
одморити
у
чувеној
оштарији
.
Договорише
се
да
се
састану
у
крчмици
,
па
се
раздвојише
при
уласку
у
варош
.
Бакоња
пође
кораком
главном
улицом
,
гледајући
низове
кућа
,
варошане
,
а
особито
варошанке
,
гдје
би
се
која
помолила
.
Оне
што
их
видје
,
учинише
му
се
једна
љепша
од
друге
,
једна
чистија
од
друге
.
И
сељачки
је
народ
врио
улицом
.
Много
му
се
„
приковођана
“
јави
,
али
он
не
хтје
једнога
од
њих
да
запита
гдје
је
манастир
.
Кад
стиже
на
крај
улице
,
гдје
бијаху
највећи
дућани
,
гдје
га
с
прозора
гледаше
њека
млада
госпођа
,
Бакоња
притегну
вођице
,
те
му
„
билац
“
поче
поигравати
.
У
тај
мах
протрча
испред
њега
њеки
дроњо
,
у
изношенијем
лацманским
хаљинама
,
носећи
два
суда
за
воду
.
Дроњо
стаде
и
тренутно
се
загледа
у
коњика
,
па
остави
судове
и
ухвати
коња
за
оглав
викнувши
:
„
Бакоња
!
Зар
си
ти
то
!
“
Бјеше
Кењо
.
Снопасти
и
врљави
Кењо
у
лацманским
одеринама
и
бос
!
„
Носи
те
враг
,
губава
лупежино
!
“
викну
Бакоња
и
ободе
коња
.
А
Кењо
ста
викати
из
свега
мозга
:
„
О
,
Кушмељићу
Бакоња
,
из
Зврљева
!
О
таволизу
,
измећару
,
шпијуне
вратарски
,
јеси
ли
се
погосподија
,
јеси
!
Ха-ха-ха
!
Стани
болан
да
попијемо
по
једну
кафу
заједно
.
Та
браћа
смо
,
болан
!
...
.
Јесмо
,
крижа
ми
,
браћа
,
госпојо
.
Ово
је
слуга
вратарски
“
...
.
Бакоња
,
пјенећи
од
једа
,
сврати
у
другу
улицу
,
те
устави
коња
пред
њеком
бабом
,
која
се
препаде
од
његова
изгледа
и
побјеже
.
Та
улица
бијаше
тијесна
,
прљава
,
кривудаста
.
Куће
неједнаке
.
Пред
њекима
бијаху
дворишта
,
друге
пусте
.
У
једној
мрачној
кафаници
пјеваху
промукло
њеки
адраповци
.
До
ње
,
са
једнога
приземнога
прозора
,
на
коме
се
надимаше
бијела
завјеса
,
промоли
се
женска
црвена
глава
и
викну
:
„
Како
то
,
млади
господине
,
ни
мукајет
!
Та
,
сјашите
,
па
свратите
,
има
ко
коња
придржати
!
“
Одмах
се
промолише
друге
—
бијаше
и
лијепијех
—
те
викаху
,
једна
за
другом
:
„
Куд
тако
,
липи
младићу
?
Станите
,
липи
господине
!
“
Бакоња
погна
касом
.
Он
се
сјети
што
му
је
Срдар
причао
о
томе
мјесту
и
помисли
:
„
Куда
ће
ме
ђаво
нанити
,
овуда
!
“
Најзад
изађе
из
улице
,
па
наиђе
на
рупчаге
пуне
ђубра
,
и
на
сметлишта
.
Лијевом
страном
,
до
кућа
,
бијаше
путић
,
те
,
затискујући
нос
,
пође
њим
и
сврну
у
поширу
улицу
,
која
му
се
прва
намахну
,
и
гле
случаја
!
након
њеколико
корака
,
дуж
једнога
високог
зида
,
наиђе
на
цркву
,
у
чијој
пањези
бјеше
кип
св
.
Фране
.
Из
цркве
допираше
пјевање
уз
брујање
оргуља
.
Од
цркве
протегла
се
кућа
,
мрке
зидине
,
са
гвозденијем
пречагама
,
—
манастир
дакле
.
Бакоња
закуца
алком
.
Отвори
му
вратар
,
који
му
у
многом
напомињаше
Балегана
.
Бакоња
му
каза
ко
је
и
кога
тражи
.
Вратар
му
рече
да
најприје
остави
коња
гдје
зна
,
па
да
дође
.
То
зачуди
Бакоњу
,
али
види
,
није
друге
.
Међу
тијем
се
начета
гомила
дјечурлије
око
њега
и
сваки
се
нуди
да
му
одведе
коња
у
најбољу
оштарију
,
за
бановац
.
Бакоња
пође
за
дјечацима
,
који
сад
скакутаху
пред
њим
,
препирући
се
.
Та
граја
привуче
пажњу
по
кућама
,
те
се
свуда
отвараху
прозори
,
а
он
се
црвенио
.
Најпослије
смјести
коња
,
пак
оде
у
цркву
и
ста
до
врата
.
Миса
бјеше
при
свршетку
.
По
клупама
било
је
њеколико
постаријих
госпођа
.
Фратри
,
један
за
другијем
њих
десет
,
прођоше
мимо
њега
.
За
њима
изађоше
три
ђакона
и
пет
ђака
,
у
ношњи
као
и
његова
.
По
опису
на
мах
познаде
фра-Бону
.
Бијаше
човјек
стричевијех
година
,
стасит
,
прав
,
бијеле
коже
и
питома
лица
.
Остали
,
како
који
,
већином
стари
.
Од
ђака
упаде
му
у
очи
један
здепаст
,
необично
широка
лица
,
са
великом
брњицом
у
уху
.
Бакоња
изађе
пошљедњи
,
па
запита
друга
дебељка
,
које
је
фра-Боне
.
—
Ен
они
,
ча
је
ветји
од
осталих
!
одговори
друг
.
Бакоња
зину
од
чуда
,
чувши
тај
говор
.
Зар
су
ово
бодули
?
помисли
.
Он
је
,
по
причању
,
знао
како
острвљани
говоре
,
али
никада
дотле
,
не
видје
кога
.
У
толико
,
дебељко
викну
:
„
Фра-Буоне
!
Траже
вас
!
“
Бакоња
приступи
Бони
,
пољуби
га
у
руку
предајући
му
писмо
,
па
заређа
да
љуби
и
остале
.
Сви
заграјаше
идући
лагано
уза
камене
стубе
.
—
Како
!
Јерковић
!
Стара
кућа
!
Дакле
то
је
наслидник
фра-Брнин
!
Лип
дитић
!
Диван
будући
редовник
!
...
Па
како
то
да
ниси
бија
никад
овди
!
А
колико
ти
је
година
?
А
јеси
ли
већ
почеја
учити
пастирску
богословију
?
А
је
ли
ти
фра-Брне
прави
стриц
,
или
рођак
?
...
Бакоња
,
одговарајући
лијево
и
десно
,
а
једнијем
ухом
хватајући
ријечи
ђака
иза
себе
,
дође
у
трпезарију
,
гдје
му
одмах
дадоше
доручак
са
осталијем
ђацима
.
То
му
се
свидјело
што
ђаци
једу
са
фратрима
на
једном
столу
,
само
подаље
.
Сад
га
ђаци
заокупише
питањима
,
а
све
љубазно
.
Види
да
су
све
наши
људи
,
осим
једнога
чакавца
,
и
да
га
сви
познају
по
чувењу
;
канда
се
особито
разгласио
послије
похаре
,
кад
је
препливао
ријеку
са
Срдарем
.
Бакоња
се
ослободи
,
те
им
ста
потихо
причати
смијешне
ствари
из
свога
манастира
,
нарочно
из
онога
времена
,
кад
се
јављала
Шкоранчина
пудалина
.
Ђаци
се
гласно
смијаху
,
особито
Бодул
,
те
је
то
привлачило
пажњу
фратара
,
а
фра-Боне
му
рече
,
полазећи
:
„
Дакле
,
имаш
жицу
стари
Јерковића
,
да
милујеш
шалу
,
а
не
ка
фра-Брне
!
Ајдемо
!
“
Боне
га
одведе
у
главну
улицу
,
к
адвокату
.
У
предсоби
бјеше
много
сељака
,
у
писарници
такође
.
Адвокат
,
видећи
фратра
,
остави
све
,
па
им
приђе
.
Боне
му
приказа
Бакоњу
и
предаде
писмо
Брнино
.
Адвокат
,
омален
,
сух
,
читајући
писмо
,
заковчаваше
и
отковчаваше
једно
пуце
на
капуту
,
па
одмах
потражи
свежањ
хартија
,
узе
клобук
и
отиде
с
њима
двојицом
у
судницу
.
У
тријему
судском
,
међу
другим
сељацима
,
Бакоња
видје
Крста
,
Вртирепова
брата
,
који
је
јуче
долазио
у
манастир
.
Како
Боне
и
адвокат
уђоше
ка
судији
,
рекавши
њему
да
чека
,
Бакоња
се
склони
у
кут
,
те
слушаше
наставак
Крстова
причања
:
—
Ископа
ме
из
темеља
,
бездушник
!
Ка
што
вам
реко
,
учинија
ми
је
зваће
за
сто
и
педесет
талира
главнога
,
шта
ми
је
зајмија
приколани
,
и
за
тријест
талира
добити
.
Неће
,
коза
,
да
причека
до
Лучина
,
него
навалија
сад
:
Дај
!
Па
јето
сад
ће
отићи
картама
наприд
и
робиће
ме
до
десетак
дана
,
кукав
ти
сам
!
—
Ма
је
ли
давно
истека
рок
?
питају
га
.
—
Јес
,
ту
скорице
,
болан
.
Него
сам
се
узда
у
брата
.
Он
се
бија
подјемчија
,
он
би
га
и
сад
мога
уставити
,
да
се
нису
ништо
загризли
међу
собом
,
па
Наћвар
,
да
се
освети
њемукарце
,
оће
да
умете
менекарце
!
А
тај
је
Наћвар
с
душом
у
носу
!
Неће
живити
даље
од
Божића
,
а
све
ће
његово
остати
једноме
му
лупежу
синовцу
,
који
се
и
до
сад
накра
.
Барем
тако
ми
је
брат
приповида
.
А
...
—
А
ко
ти
је
брат
?
прекиде
га
њеки
.
—
Вратар
,
болан
,
јарчина
ка
и
Наћвар
!
Мога
зову
Вртиреп
,
јер
се
врцка
,
иђући
,
кад
је
бија
млађи
.
Сви
су
они
јарчине
,
болан
,
а
ми
сиромаси
...
У
томе
изађе
Боне
с
адвокатом
.
Крсте
,
који
га
прије
не
бјеше
видио
,
досјети
се
своме
јаду
,
па
се
поче
превијати
око
њега
:
—
Оче
мој
,
ја
сам
брат
вра-Барин
.
Да
сам
ти
припоручен
,
ако
су
на
тебека
дошле
карте
...
.
,
али
му
се
прекиде
ријеч
кад
угледа
Бакоњу
,
који
га
омјери
од
главе
до
пете
,
те
се
врати
с
Боном
у
манастир
.
Било
је
већ
десет
часова
.
Бакоња
замоли
Бону
,
да
му
да
једнога
ђака
,
који
би
га
провео
по
вароши
.
Боне
одреди
најмлађега
,
и
они
пођоше
.
Бјеше
,
ваљда
,
двије
,
три
године
млађи
од
Бакоње
,
ситан
,
оштроумна
лика
.
Звао
се
Шимета
.
Бакоња
хтједе
да
најприје
види
православну
цркву
,
те
га
Шимета
одведе
у
једну
улицу
,
упоредну
са
главном
,
гдје
бијаше
нова
црква
,
лицем
ка
улици
.
Бакоња
се
нагледа
брадатијех
светаца
,
којих
бјеше
,
зар
,
педесет
,
што
ситнијих
што
крупнијих
у
шареном
иконостасу
,
вирну
кроз
мале
двери
у
олтар
,
па
рече
другу
,
да
га
води
најприје
у
„
опалат
“
,
гдје
ће
купити
Срдару
цигара
,
па
онда
у
најбољи
дућан
,
да
купи
свиленијех
рубаца
.
Вратише
се
у
главну
улицу
,
те
га
Шимета
уведе
у
један
дућанчић
,
сав
начичкан
кутијама
.
Иза
тезге
уста
цурица
од
петнаест
шестнаест
година
,
бјелолика
,
црнијех
очију
,
лијепо
скројена
.
Она
читаше
кад
они
уђоше
,
па
оставивши
књигу
,
уприје
поглед
на
Бакоњу
и
обоје
поцрвењеше
.
Бакоња
затражи
педесет
цигара
по
три
крајцара
,
па
докле
она
то
опремаше
,
он
погледа
на
књигу
и
видје
да
је
српска
.
На
поласку
,
опет
се
обоје
зарумењеше
и
он
се
обазрије
с
врата
,
а
оне
црне
очи
,
као
да
га
хоћаху
уставити
.
Чудна
судбина
!
мишљаше
он
,
да
га
највише
дира
оно
што
је
ришћанско
!
Идући
к
дућану
,
Шимета
му
исприча
,
да
је
дјевојка
јединица
у
матере
и
прилично
имућна
.
Од
једном
Бакоња
се
трже
и
устави
.
Средином
улице
иђаху
:
Цонтрона
,
Врљока
и
Бакрица
.
Бакоња
се
препаде
да
није
за
њима
пристао
Кењо
.
Сад
већ
не
би
могло
проћи
да
га
не
прогрува
,
ако
би
што
лануо
,
па
пукло
куд
пукло
.
Срећом
,
жене
прођоше
не
видјевши
синовца
дијака
,
а
Кења
не
бјеше
.
У
дућану
,
гдје
уђоше
,
бјеше
налога
—
највише
жена
.
Газда
и
два
шегрта
не
могаху
одолијевати
,
али
господар
видећи
стасита
младића
,
лијепо
одјевена
,
растура
гомилу
сељанака
,
па
му
изнесе
кутију
свиленијех
рубаца
.
Жене
се
скркоше
око
њега
.
Једна
га
невјеста
боцну
палцем
у
стегно
и
простријеља
очима
,
а
њезин
топли
дах
гријаше
му
шију
.
Бакоњи
се
запламтјеше
образи
,
а
учини
му
се
да
му
се
капа
обрће
у
вртолац
на
глави
,
те
,
онако
збуњен
,
не
умједе
се
ни
погађати
,
но
плати
за
два
рупца
два
талијера
и
двадесет
карантана
.
Већ
му
је
било
свега
доста
,
а
већ
бјеше
и
вријеме
ручку
,
те
се
вратише
.
Послије
ручка
,
Бакоња
се
опрости
са
фратрима
,
отиде
са
ђацима
у
скулу
те
су
се
по
ново
наразговарали
,
па
га
сви
испратише
до
коњушке
.
На
растанку
другови
се
ижљубише
с
њим
и
он
узјаха
на
бијелца
,
па
се
крену
ка
главној
улици
,
гдје
,
према
опалту
,
окрете
коњем
два
,
три
пута
и
учини
да
се
пропне
,
тако
да
се
свијет
разбјежао
,
а
дуванџинка
истрча
пред
врата
,
сва
блиједа
.
Бакоња
,
смијући
се
,
скиде
капу
према
њој
,
па
одлети
у
сав
трк
...
.
Поп
Илија
чекаше
га
већ
у
крчмици
,
те
се
одмах
кренуше
.
Настаде
повјерљивији
разговор
него
оно
јутрос
.
Бакоња
причаше
старцу
све
што
му
на
ум
падаше
,
само
нека
је
смијешно
,
а
попо
њему
исто
тако
,
од
свачега
на
дохват
,
па
онда
поче
дугу
историју
фра-Брнина
ашиковања
са
крчмарицом
на
Великој
Оштарији
.
И
Срдар
је
то
приповиједао
Бакоњи
,
колико
је
знао
,
али
овај
ђаволски
поп
знао
је
све
до
ижице
.
Прича
је
толико
разголицала
радозналост
Бакоњину
,
да
је
једва
чекао
да
позна
крчмарицу
,
која
је
,
како
га
увјераваше
сапутник
,
још
младолика
,
готово
да
је
избарабариш
са
кћерју
,
којој
је
тек
шеснаеста
.
Рекавши
то
,
попо
гледаше
Бакоњу
жмурећи
и
два
три
пута
пови
обрвама
.
—
Знаш
шта
,
синко
?
рече
поп
,
уставивши
коња
,
као
да
се
сјети
њечега
.
Послушај
ти
мене
све
што
ти
вељу
.
Ајде
ти
сам
,
а
ја
ћу
пречим
путем
кући
—
нећу
с
тобом
,
јер
је
Маша
лисица
.
Она
би
се
одма
сјетила
да
сам
ти
ја
приповиједо
.
А
ти
,
пошто
се
одмориш
,
пошто
те
она
запита
ко
си
,
учини
се
невјешт
и
кажи
немарно
да
си
синовац
Брнин
.
Е
,
већ
замишљам
шта
ће
бити
.
—
Е
,
баш
ћу
тако
учинити
!
—
Али
се
нећемо
растати
докле
ми
не
обећаш
,
докле
ми
не
задаш
поштену
ријеч
,
да
ћеш
ми
доћи
у
госте
кад
узможеш
.
Оћеш
ли
ти
то
обећати
староме
попи
,
старом
пријатељу
твога
стрица
?
Ја
би
те
и
сад
повео
,
па
било
и
на
силу
,
да
није
тако
са
фра-Брном
,
као
што
си
ми
казао
.
Дакле
,
дијете
?
Бакоња
скочи
с
коња
,
па
приђе
к
попу
те
се
ижљубише
.
—
Дајем
вам
часну
ријеч
,
да
ће
прва
моја
поода
,
кад
се
заредим
,
кад
будем
свој
,
бити
вама
,
узвикну
Бакоња
,
и
опет
се
пољубише
.
Поп
сврну
са
цесте
.
Послије
по
часа
Бакоња
стиже
пред
Велику
Оштарију
.
Бакоња
ту
не
видје
ништа
„
велико
“
.
Под
голијетнијем
брдима
бјеше
као
тканица
дубраве
.
Под
њом
село
.
Од
села
ка
цести
распрострла
се
тратина
,
а
на
њој
обична
кућа
на
један
под
,
пак
,
ниже
,
зграде
за
штале
.
Али
је
Велика
Оштарија
знатна
била
што
бјеше
на
средокраћи
између
двију
варошица
и
што
се
пред
њом
поштанска
кола
мијењаху
.
Пред
крчмом
бјеше
големи
орах
и
њеколико
јасенова
.
Под
орахом
одмарало
се
њеколико
путника
.
У
сјени
од
коњушке
лежаше
стока
.
Бакоња
одјаха
и
привеза
коња
за
омање
дрво
,
па
сједе
на
коломат
од
ораха
,
лицем
према
вратима
од
крчме
.
Тамо
,
на
вратима
,
указа
се
њеки
младић
,
голорук
,
у
варошкој
ношњи
;
онда
изађе
жена
у
варошкој
тежачкој
ношњи
,
бришући
руке
опрегљачом
.
Бијаше
осредња
,
једра
,
лијепо
сразмјерена
,
лијепа
,
„
чиста
“
лица
,
живијех
црнијех
очију
.
Најљепша
јој
бијаху
уста
,
—
месната
,
али
ипак
мала
,
њешто
напрћена
.
До
душе
,
раздјељак
вране
јој
,
њекада
бујне
,
косе
бјеше
се
проширио
,
те
се
румењаше
кожа
,
али
поред
свега
тога
,
да
Бакоња
не
знађаше
е
је
претурила
четрдесету
,
могао
би
мислити
да
није
напунила
ни
тридесет
пету
.
—
Добро
дошли
,
господине
!
рече
Маша
.
Заповидате
ли
штогод
?
—
Молија
би
вас
за
једну
кафу
и
чашу
воде
,
одговори
Бакоња
,
пренемагајући
се
као
да
је
веома
уморан
и
држећи
руку
на
челу
.
—
Једну
кафу
,
Томе
!
викну
Маша
,
не
мичући
се
с
мјеста
,
па
додаде
:
Једну
кафу
,
али
добру
,
чујеш
!
А
ви
уморни
,
господине
?
Путујете
из
далека
?
У
исти
мах
промоли
се
кроз
прозор
сушта
Машина
глава
,
али
млађа
готово
за
двадесет
година
,
па
је
одмах
нестаде
.
Бакоњи
се
заче
осмијак
,
али
га
он
савлада
.
Очи
пак
не
могаше
савладати
,
но
му
се
смијаху
на
сав
мах
,
те
их
уприје
на
Машино
лице
,
а
од
Бакоњинијех
дивнијех
очију
и
она
се
у
тињи
час
преобрази
,
—
поста
млађа
.
—
Ја
не
знам
ди
сам
вас
видила
,
поче
Маша
,
заборавивши
прво
питање
,
и
сједајући
до
њега
,
—
али
сам
вас
нигди
видила
!
...
Ви
овуда
нисте
пролазили
?
Бакоња
замаха
главом
и
хтједе
да
начини
замишљено
лице
,
али
му
очи
отидоше
ка
каменијем
стубама
,
низ
које
силажаше
дјевојка
.
На
њој
бјеше
плава
,
набрана
сукња
и
свилена
опрегљача
.
Гуњића
није
имала
,
те
како
је
плела
виђаху
јој
се
бијеле
мишице
у
широкијем
рукавима
од
кошуље
,
а
и
врат
од
коријена
бијаше
го
.
Па
ногама
имаше
црвене
чарапе
у
отворенијем
мествама
.
Право
је
рекао
поп
:
така
је
морала
бити
Маша
дјевојком
.
Све
је
то
Бакоња
једнијем
погледом
видио
,
зато
одговори
Маши
одмах
.
--
Не
,
ја
нисам
овди
никад
бија
.
Па
отиде
да
њешто
мрдне
око
коња
.
Кад
се
повратио
,
Маше
већ
не
бјеше
.
Послије
њеколико
минута
,
ето
ти
из
крчме
дјевојке
,
носи
на
послужавнику
воду
и
кафу
.
Бакоњу
подиђоше
трнци
кад
је
са
свијем
из
близа
видје
,
а
и
она
ушепртљи
.
Обоје
канда
се
силно
зачудише
кад
се
погледаше
,
па
се
обоје
постидјеше
.
—
Заповидајте
!
једва
рече
она
и
пође
натраг
.
—
Фала
!
једва
изговори
он
.
Испи
врелу
кафу
,
остави
бановац
,
па
,
као
да
га
ко
тјера
,
одвеза
коња
,
узјаха
и
одлетје
.
Бакоњи
је
срце
жестоко
играло
,
те
кад
сврну
с
цесте
,
одјаха
и
леже
крај
пута
,
налактивши
се
.
Не
само
што
нестаде
оне
веселости
,
која
га
бјеше
обузела
уз
попа
,
него
њу
замијени
њеко
осјећање
које
не
бјеше
горчина
,
али
се
њој
примицаше
.
И
у
један
мах
учинише
му
се
ништави
сви
планови
о
будућности
,
који
су
га
дотле
загријевали
,
и
немио
му
поста
манастир
.
Он
није
размишљао
,
него
осјећао
.
Сунце
већ
бјеше
нагло
ка
западу
,
кад
се
Бакоња
трже
.
Он
похита
.
Сад
,
за
накнаду
,
машта
му
поче
ткати
златне
снове
,
али
кад
се
примакао
к
возу
,
опет
га
обузе
голема
туга
.
Бељан
и
говедар
довезоше
сплату
.
Оба
бјеху
гологлава
.
—
Шта
то
значи
?
пита
их
,
мрднувши
главом
на
више
.
—
Саранили
смо
Дундака
,
рече
Вељан
тужно
.
—
Шта
?
дрекну
Бакоња
.
Умра
Дундак
!
и
већ
је
сарањен
!
Шта
је
то
било
?
—
А
јето
видија
си
га
јуче
какав
је
бија
.
Прогута
је
пушчано
зрно
,
па
се
спетљало
у
цривима
,
није
могло
изаћи
.
Издануја
је
синоћке
посли
Здраве
Марије
,
а
данаске
,
послин
подне
,
закопасмо
га
.
—
Ма
какво
зрно
?
Зашта
је
гута
зрно
?
—
Да
прочисти
црива
,
—
објасни
му
говедар
.
Несритник
,
мислија
је
да
је
јоште
млад
,
да
може
то
поднити
,
па
је
заглавија
.
А
,
вире
ми
,
то
је
добар
начин
за
младе
,
јаке
људе
.
Кад
прождереш
зрно
,
послин
николико
вримена
,
ћутиш
се
ласан
ка
перо
!
...
Бакоња
се
прекрсти
од
чуда
и
отиде
у
манастир
,
предавши
коња
Шкељу
који
му
каза
како
је
стрица
страшно
поразила
ненадна
смрт
Дундакова
.
Бакоња
затече
Брну
у
наслоњачи
;
оборио
главу
и
ухватио
се
за
трбух
.
Кад
диже
главу
и
угледа
синовчево
лице
,
Брне
дрекну
и
у
мал
’
се
не
обесвијести
.
Па
онда
поче
шапатом
:
—
Ти
си
одма
видија
на
мени
да
...
.
Ти
си
се
сад
припа
кад
си
ме
видија
,
је
ли
?
Питајући
то
,
Брне
као
да
ишчекиваше
своју
пресуду
,
тако
је
гледао
Бакоњу
,
а
он
,
сустао
тјелесно
и
душевно
,
не
знаде
шта
рећи
,
но
покри
лице
рукама
,
па
отрча
ка
гвардијану
и
Срдару
,
преклињући
их
да
оду
,
да
разговоре
стрица
.
Обојица
су
сједјела
до
поноћи
код
Брне
,
који
је
,
на
махове
,
пребирао
бројанице
и
молио
се
,
те
онда
разговарао
се
.
Кад
хтједоше
поћи
,
пробудише
Бакоњу
,
који
бјеше
заспао
обучен
на
дивану
у
предњој
соби
.
Сад
он
узе
да
му
чита
житија
,
докле
га
није
успавао
.
Све
што
бјеше
Бакоња
доживио
за
та
два
дана
,
бјеше
му
залиха
за
четири
мјесеца
мртвила
,
које
за
тијем
настаде
.
Стрицу
је
бивало
свакога
дана
горе
,
те
се
мало
и
одмицао
од
њега
,
а
и
колико
је
могао
да
разбије
бригу
,
није
тражио
,
и
поста
мучаљив
.
Сви
су
се
чудили
шта
је
Бакоњи
.
Срдар
је
залуду
тражио
свакијем
начином
да
га
разговори
.
Мало
га
је
дирнуло
:
и
што
се
„
мала
“
удала
,
и
што
је
Вртиреп
опет
отишао
на
парохију
,
и
што
се
Мачак
уклонио
,
и
што
се
Бујас
обукао
,
те
је
и
њему
близу
рок
за
то
.
У
то
је
вријеме
и
ћаћа
једном
доходио
и
чудно
се
што
му
„
дите
“
по
ново
копни
и
корио
га
и
„
наговишћава
нике
ствари
о
којима
би
се
дало
говорити
“
,
али
и
то
слабо
поможе
.
Фра-Брну
удари
капља
лицем
трећи
дан
Божића
.
Однесе
му
сву
лијеву
страну
,
али
оста
при
свијести
.
Љекар
,
по
обичају
,
пророкова
да
може
умријети
на
скоро
а
,
може
бити
,
и
касније
.
Гвардијан
рече
Бакоњи
да
се
одмах
нареди
за
пут
.
Шаље
га
у
град
да
се
зађакони
.
Хоће
да
то
буде
још
за
живота
Брнина
.
Бакоњу
ће
пратити
Срдар
.
Бакоња
замоли
да
га
најприје
пусти
кући
за
један
дан
,
да
,
прије
него
се
„
обуче
“
,
узме
благослов
од
родитеља
,
као
што
је
обичај
.
Гвардијан
му
то
допусти
.
Бакоња
урани
и
отиде
противнијем
правцем
,
те
око
осам
часова
стиже
на
Велику
Оштарију
.
Већ
се
због
времена
није
могло
сједјети
под
орахом
,
а
крчма
бијаше
пуна
сељака
,
као
’
но
ти
око
Божића
.
Маша
њешто
срачунаваше
кредом
на
тезги
,
а
син
јој
Томо
послуживаше
људе
.
Њега
Бакоња
сад
први
пут
видје
из
ближе
,
и
,
по
лицу
,
познаде
да
је
глуп
.
Кад
Маша
опази
Бакоњу
пред
вратима
,
истрча
смијући
се
и
ухвати
га
за
руку
.
—
А
ти
ли
си
?
А
доша
си
?
А
зашта
ми
се
ниси
каза
онога
пута
,
и
зашта
онако
побиже
?
Мислија
си
да
неће
Маша
дознати
?
О
,
липото
моја
,
како
си
стидљив
?
Чекај
да
те
тетка
пољуби
(
цјелива
забленута
Бакоњу
)
.
И
ти
ћеш
се
,
тако
лип
и
шестан
,
зафратрити
?
Тешто
,
најпосли
,
тобоже
ће
ти
фалити
невиста
!
Све
ће
се
за
тобом
мамити
кад
будеш
на
парокији
.
—
А
бегенишеш
нашега
дијака
?
рече
један
напити
прековођанин
,
који
у
тај
мах
изађе
,
те
бјеше
чуо
њезине
пошљедње
ријечи
.
—
Да
сам
млађа
,
дала
би
за
њ
три
царева
града
,
што
се
у
писми
каже
,
вели
Маша
.
А
наћи
ће
он
прима
себи
!
Ајдемо
гори
,
у
камару
,
додаде
пошавши
ка
стубама
.
Све
ми
знамо
о
теби
,
Иве
.
Ми
често
о
тебика
разговарамо
.
Чућеш
само
шта
моја
Цвита
о
теби
зна
...
А
,
збиља
,
ди
си
поша
?
Чула
сам
од
слугу
да
је
фра-Брни
са
свим
лоше
,
да
је
при
скончању
?
...
Бакоња
није
могао
доћи
к
себи
.
У
силној
вреви
мисли
и
осјећања
које
изазва
тај
дочек
,
у
сред
лома
који
се
у
њему
учини
,
хоћаше
најзад
да
превлада
његов
мушки
понос
,
јер
му
се
учини
и
сувише
смијешно
да
се
чини
стидљив
и
дјетињаст
према
такој
жени
;
али
кад
Маша
тако
немарно
и
као
узгред
запита
за
„
скончање
“
човјека
,
кога
,
ако
ништа
друго
,
мораше
сажаљавати
,
Бакоњи
се
згади
,
он
се
намршти
и
дође
му
да
је
заспе
грдњама
,
па
да
побјегне
.
Него
Маша
,
не
сачекавши
одговора
,
отиде
у
другу
собу
.
Он
чу
шаптање
и
врдање
,
као
да
отвараху
ковчеге
.
Бакоња
опет
владаше
собом
,
те
је
дочека
развукавши
усне
и
начинивши
ђаволаст
поглед
.
—
Дакле
тако
,
ти
све
знаш
о
мени
?
Шта
је
то
све
?
Де
,
погоди
зашта
сам
побига
онога
пута
и
шта
оћу
сад
да
с
тобом
говорим
?
—
Ајд
,
ђаволе
!
рече
она
повлачећи
очима
и
ударивши
га
прстима
по
лицу
...
Ето
мале
!
Оћеш
ли
да
ти
донесем
кафу
?
И
изађе
.
Цвита
уђе
и
збуњено
назва
:
„
Ваљен
Исус
!
“
Бијаше
опет
у
свечаном
руху
као
и
прије
,
осим
што
је
обукла
плетени
вунени
гуњић
.
Бакоњу
на
мах
остави
поуздање
,
отвори
прозор
,
затвори
га
,
отиде
до
врата
,
врати
се
,
тражи
њешто
око
себе
.
Дјевојка
нахерила
лијепу
главу
и
прати
очима
његове
покрете
.
—
Шта
сте
изгубили
?
запита
она
најпослије
.
—
Изгубија
?
рече
Бакоња
дишући
испрекидано
.
Нисам
ништа
изгубија
.
Нисам
има
шта
да
изгубим
.
Баш
нисам
ништа
изгубија
.
—
Па
сидите
!
понуди
га
Цвита
и
синуше
јој
сви
зуби
и
утонуше
јој
двије
јамице
на
обрашчићима
.
Бакоњу
спопаде
вртоглавица
,
срце
му
је
помамно
играло
.
Он
зажмури
и
засмија
се
,
па
лагано
,
лагано
пружи
обје
руке
,
а
кад
осјети
њене
меке
и
топле
у
својима
,
он
их
привуче
,
те
им
се
у
тренутак
шљубише
груди
и
уста
...
Послије
полак
часа
,
кад
Маша
донесе
кафу
,
затече
сама
Бакоњу
,
тужна
.
Они
се
једно
другом
добро
загледаше
у
очи
.
Машине
очи
говораху
:
„
Лудо
дите
!
Ти
си
се
на
први
поглед
у
Цвиту
смртно
заљубија
,
ти
си
се
све
,
до
сад
отима
,
ти
си
јутрос
доша
,
да
ми
кажеш
,
да
си
готов
изаћи
из
манастира
,
ако
ти
је
дам
за
жену
!
(
И
она
је
о
томе
бунцала
!
)
Ти
би
то
учинија
,
али
би
се
покаја
посли
николико
мисеци
.
Не
знаш
ти
како
је
тешко
живити
!
А
шта
ће
фалити
ако
ти
њу
липо
удаш
,
ка
што
смо
и
ми
чинили
,
ка
што
сви
чине
?
Де
,
не
лудуј
,
него
ајде
старим
,
утрвеним
путем
,
а
ја
ћу
Цвиту
за
то
спремити
,
колико
није
спремна
!
“
Бакоњине
очи
говораху
:
„
Страшна
жено
,
ја
сам
у
Цвиту
тако
заљубљен
,
да
не
би
на
то
приста
,
кад
она
не
би
била
твоје
дите
,
кад
не
би
зна
да
је
она
на
то
спремна
и
да
,
ако
нећу
ја
,
оће
други
!
Нека
враг
носи
!
Ја
не
могу
бити
бољи
од
други
!
“
-
Пиј
кафу
,
липото
моја
!
рече
Маша
,
наслонивши
му
руку
на
раме
.
Шта
си
тако
забринут
?
Жа
ти
је
стрица
!
Е
,
па
фала
Богу
,
умрићемо
сви
,
ко
прије
,
ко
посли
.
—
Тако
је
!
потврди
Бакоња
уздахнувши
.
А
ја
морам
да
иђем
кући
,
па
ћу
сутра
јопет
овуда
.
Ово
је
послидњи
дан
да
сам
у
овој
одићи
.
Сутра
ћу
се
обући
,
па
иђем
у
град
.
Маша
пљесну
рукама
и
зовну
Цвиту
,
али
се
предомисли
и
зашапта
:
„
Немој
ништа
говорити
,
да
видимо
како
ће
се
зачудити
сутра
.
“
—
Е
,
баш
оћу
да
јој
кажем
,
вели
Бакоња
,
окренувши
се
ка
блиједој
Цвити
,
која
уђе
.
Дакле
,
сутра
ћу
бити
у
мантији
!
Е
,
с
Богом
!
Бакоња
немилостиво
тјераше
коња
.
Кад
га
већ
мораде
пустити
да
одахне
,
онда
јаче
осјети
комешање
у
себи
.
Био
је
веома
незадовољан
са
собом
.
Осјећао
је
да
је
заиста
њешто
„
изгубија
“
,
њешто
драгоцјено
,
што
се
већ
никад
неће
наћи
;
осјећао
је
да
никада
више
неће
ни
дати
,
ни
примити
онакога
пољупца
.
Залуду
се
правдао
да
,
кад
би
иначе
учинио
,
да
би
онда
увриједио
стрица
,
који
би
се
са
свијетом
раставио
кунући
га
,
а
тако
би
га
клели
и
родитељи
;
залуду
је
и
сам
себи
напомињао
,
да
и
остали
тако
чине
.
Опет
погна
коња
у
сав
трк
,
—
и
све
тако
на
измјену
,
те
стиже
у
Зврљево
око
подне
.
Кушмељ
чим
разабра
о
чему
се
ради
,
намисли
да
и
он
иде
у
град
.
Бакоња
се
опирао
,
наводећи
за
разлог
,
да
отац
нема
коња
,
који
би
се
могао
испоредити
са
Теткинијем
и
Срдаревијем
,
али
њекако
и
Осињача
бијаше
уз
мужа
.
Бакоња
мораде
попустити
,
те
се
договорише
,
да
ћаћа
добро
урани
и
да
их
чека
на
Великој
Оштарији
.
Па
онда
настаде
дирљив
призор
.
Кнез
дозва
братственике
који
се
наврсташе
око
огњишта
,
Осињача
пружи
врећу
на
коју
клече
Бакоња
,
па
она
започе
кроз
сузе
:
„
Да
си
прост
и
благословен
,
липи
мој
синко
,
да
срићан
будеш
у
светоме
реду
,
да
својој
мајчици
и
мртвој
души
олакшаш
“
...
даље
није
могла
од
плача
,
ну
му
одреза
бич
косе
,
коју
ижљуби
и
однесе
да
спреми
.
Кнез
тада
преузе
:
„
Иве
,
дите
моје
,
Бог
ти
да
“
...
али
и
њега
загушише
сузе
.
Тада
сви
Јерковићи
зачаврљаше
љубећи
се
с
њим
.
Кнез
их
почасти
пићем
.
Чагљина
поче
здравицу
:
„
Данас
је
наше
говорење
.
Кућа
Јерковића
роди
дитића
,
коме
су
јуста
од
дитињства
окренута
на
Јерусалим
“
...
.
Бакоња
му
рече
да
не
заборави
на
којој
је
ричи
,
па
се
поздрави
са
свима
и
отиде
.
Сутра
дан
обуче
Бакоња
мантију
(
поклон
Теткин
)
,
и
узевши
благослов
од
стрица
пође
са
Срдарем
у
град
.
Кушмеља
затекоше
у
разговору
са
Машом
и
Томом
у
крчми
.
Цвита
је
била
на
прозору
.
Маша
пљескаше
рукама
,
кунући
се
да
није
видјела
младога
фратра
,
коме
би
мантија
тако
доликовала
као
Бакоњи
.
Цвита
сађе
,
да
пољуби
Срдара
у
руку
.
Бакоња
гледаше
на
страну
.
Срдар
се
зачуди
колико
је
Цвита
одрасла
и
како
се
„
расцвитала
“
за
три
или
четири
године
од
кад
није
био
у
Оштарији
.
И
по
његовој
шали
с
Машом
видјело
се
да
су
стари
знанци
.
Најзад
се
њих
тројица
кренуше
у
град
...
—
Требала
би
читава
књига
да
се
опише
све
што
је
Бакоња
видио
путујући
читав
дан
до
мора
:
њихови
разговори
на
путу
,
први
утисак
града
на
њ
,
пријам
код
бискупа
,
миса
у
саборној
цркви
,
гдје
је
служио
сам
бискуп
,
и
обред
ђаконства
.
Све
је
то
пренијело
Бакоњу
у
други
свијет
,
и
он
је
мислио
да
се
већ
ништа
не
би
могло
десити
,
што
би
га
још
потресло
,
толико
је
засићен
био
промјенама
и
изненађењима
.
Кад
послије
ручка
отиде
да
захвали
бискупу
и
да
се
опрости
,
бискуп
му
рече
:
„
Остани
,
синко
,
још
сутра
и
дођи
на
мису
!
“
Шта
то
може
бити
?
Срдар
нагађаше
да
би
их
бискуп
могао
звати
на
ручак
.
Кнез
се
куњаше
да
би
му
то
милије
било
,
него
да
му
поклониш
полак
Зврљева
.
Бакоња
није
то
вјеровао
,
али
не
могаше
разумјети
што
га
уставља
а
зна
да
је
у
хитњи
дошао
.
Али
какво
би
његово
изненађење
кад
му
сутра
дан
у
цркви
рекоше
,
да
ће
га
тога
јутра
бискуп
зафратрити
—
са
свијем
зафратрити
.
Он
и
Срдар
згледаше
се
.
Кушмељ
паде
ничке
на
стубе
пред
једнијем
побочнијем
олтаром
,
па
оста
све
тако
докле
не
забрујаше
оргуље
.
Тада
диже
главу
и
видје
Бакоњу
у
свој
златотканој
оправи
гдје
клечи
пред
бискупом
,
опкољеним
четом
свећеника
...
.
Бакоња
се
прометну
у
фра-Брну
!
Једнога
дана
ђакон
,
другога
фратар
!
Је
ли
то
још
ко
видио
.
То
је
било
изненађење
фра-Теткино
,
који
то
изради
код
бискупа
,
свога
школскога
друга
!
Бакоњи
се
чинило
да
снива
.
И
цијелијем
путем
у
повратку
,
као
год
што
се
Срдар
и
Кушмељ
не
тријежњаху
,
но
придаваху
у
свакој
крчми
,
тако
се
и
Бакоња
не
могаше
освијестити
и
увјерити
да
није
више
Иве
но
фра-Брне
,
баш
„
фра
“
као
што
га
ето
зову
ћаћа
и
Срдар
.
Кнез
је
налазио
изговора
да
уставља
свакога
путника
и
да
му
казује
како
је
„
онај
млади
,
липи
редовник
његов
син
,
коме
је
сада
име
вра-Брне
!
Двајест
пети
„
вра
“
у
моме
роду
,
болан
!
“
Нови
фра-Брне
није
ни
по
што
хтио
да
се
сврће
код
Велике
Оштарије
,
но
да
се
заомине
.
Стидио
се
да
га
Цвита
види
пробријане
главе
.
И
тако
стигоше
у
манастир
четвртога
дана
у
мрак
.
Млади
фра-Брне
отиде
прво
ка
стрицу
,
те
клече
и
исплака
се
крај
постеље
,
па
отиде
ка
фра-Думи
,
па
Дувалу
и
Блитвару
.
Бујас
се
пољуби
с
њим
кисела
лица
.
Балеган
је
плакао
и
расторокао
се
у
бескрајност
.
Бутре
је
једнако
око
њега
скакутао
и
љубио
му
руке
...
.
Стриц
поклони
Бакоњи
стотину
талијера
.
Он
дарива
млађе
,
па
се
крену
с
оцем
у
Зврљево
,
гдје
је
одслужио
прву
мису
.
Пировање
је
трајало
три
пуна
дана
и
свршило
се
тијем
,
да
су
се
Кркотићи
и
Рорићи
потукли
.
Бакоња
поклони
оцу
и
матери
половину
од
онога
што
му
претече
,
пак
се
врати
у
манастир
...
.
Стари
фра-Брне
живио
је
јошт
шест
мјесеца
,
увијек
при
свијести
,
увијек
страхујући
од
смрти
.
Најзад
јој
подлеже
.
Млади
фра-Брне
дворио
је
стрица
синовском
њежношћу
,
али
,
у
исто
вријеме
,
свакога
другога
јутра
одјахао
би
зором
на
Велику
Оштарију
,
то
већ
не
бјеше
тајна
ни
врапцима
,
каквој
је
он
сили
подлегао
.
XИИ
.
ФРА-ЈЕРКОВИЋ
XXВ
.
Протекла
је
година
дана
од
смрти
фра-Брне
Наћвара
.
Бакоња
фра-Брне
стигао
је
на
своју
парохију
у
К
.
да
замијени
фра-Пињату
Ћука
.
Три
дана
млади
фра-Брне
бијаше
као
гост
у
парохиском
дому
.
Његов
лијепи
зеленко
гризао
је
у
нуглу
коњушке
,
а
његов
сејиз
(
једно
момче
Кркотића
)
либио
се
уз
старога
слугу
Пињатина
.
Фра-Брне
је
имао
по
вас
дан
службенога
посла
,
пишући
инвентар
црквених
и
парохиских
ствари
.
Пакосни
Пињата
навлаш
је
одуговлачио
и
цјепидлачио
,
али
фра-Брне
не
изгуби
стрпљења
,
но
је
све
,
чак
и
увредљиве
ријечи
примао
са
осмијехом
.
Виђенији
сељаци
долажаху
одвојено
и
у
гомилама
да
се
познаду
са
новим
парохом
.
Његова
слава
бијаше
га
давно
претекла
.
Знало
се
,
да
је
млад
као
капља
,
лијеп
као
уписан
,
бињаџија
као
какав
бег
,
снажан
као
рслан
,
срчан
као
хајдук
,
уз
то
и
богат
и
огранак
једне
старе
свете
лозе
.
Да
се
све
те
особине
налазе
при
једноме
човјеку
,
то
је
тешко
било
вјеровати
,
али
и
оне
које
бијаху
на
први
поглед
видљиве
заношаху
његове
парохијане
.
Фра-Брне
је
пријатељски
сусретао
свакојега
и
сваким
начином
настојао
да
они
одмах
осјете
разлику
између
њега
и
сухога
фра-Пињате
.
И
сељаци
одлажаху
задовољни
.
Једино
млађи
људи
врћаху
главом
,
јер
по
самоме
чувењу
помамило
се
,
болан
,
„
женско
уво
“
,
гдје
им
дође
фратар
,
каквога
нема
Далмација
!
А
шта
ће
бити
кад
га
виде
из
близа
и
кад
га
чују
како
пјева
!
Јер
,
збиља
,
кажу
и
да
пјева
дивно
...
Најзад
фра-Пињата
очисти
стопе
.
Фра-Брне
нареди
,
да
се
окречи
свијех
пет
соба
,
па
на
горњем
спрату
распореди
свој
лијепи
нови
намјештај
,
који
бјеше
купио
у
варошици
.
Одмах
при
уласку
,
гдје
је
дотле
била
соба
слугина
,
биће
од
сад
„
канцеларија
“
да
сељаци
не
би
шврљали
по
кући
тражећи
„
вратра
.
“
А
да
би
се
то
озбиљније
препријечило
,
фра-Брне
даде
направити
решетку
пред
стубама
.
Осим
тога
ста
уређивати
двориште
и
врт
,
који
бјеху
прилично
запуштени
.
Све
је
то
заузело
три
,
четири
дана
.
По
селу
се
пратио
сваки
његов
покрет
и
разносила
свака
његова
ријеч
.
Он
је
свакога
јутра
„
диванио
“
малу
мису
,
али
како
бјеше
вријеме
највећег
пољског
рада
—
окопавање
кукуруза
—
није
нико
долазио
ни
у
цркву
ни
иначе
к
њему
.
Најпослије
ограну
и
недјеља
.
Све
,
и
старо
и
младо
,
спремаше
се
цркви
.
Људи
су
се
бријали
,
жене
су
вјетриле
зубуне
и
опрегаче
,
узајимао
се
сапун
по
кућама
,
натакали
се
вишци
ракијом
,
бураче
вином
,
тргали
се
шипци
са
тавана
,
брбале
се
дуње
по
дну
ковчега
,
здруживала
се
стока
,
како
ће
и
више
чобана
моћи
на
богомољу
.
Већ
чим
сунце
грану
,
уз
брујање
звона
,
покрену
се
сав
шарени
народ
,
те
загуши
цркву
и
притисну
пространо
гробље
око
ње
.
Старци
сјеђаху
пред
фратровим
двориштем
.
Кркота
,
у
новим
хаљинама
,
држећи
руке
на
крстима
и
звиждукајући
,
шетукаше
по
дворишту
,
као
војник
на
стражи
.
Кад
се
кнез
упути
у
кућу
,
Кркота
диже
главу
и
замаха
њом
,
—
само
толико
.
Дуго
се
чекало
и
гледало
пут
отворенијех
прозора
,
на
којима
лепршаху
китњасте
завјесе
,
предмети
великог
испитивања
и
нагађања
женском
„
уву
“
.
Стари
црквењак
,
који
је
служио
осамнаесторицу
пароха
(
јер
се
у
К
.
често
мијењаху
)
,
сјеђаше
пред
црквом
оборене
главе
.
Можда
је
промишљао
о
свијем
прошлијем
свечаностима
,
при
првој
миси
новога
пароха
,
јер
од
једном
диже
главу
и
рече
:
„
е
,
овога
није
никад
било
!
“
па
отиде
у
парохиску
кућу
,
не
осврћући
се
на
Кркотину
забрану
.
Али
се
на
вратима
срете
са
фра-Брном
,
те
устукну
.
Сав
народ
поустаја
.
Сви
они
који
дотле
не
видјеше
фра-Брну
зинуше
од
чуда
.
А
он
достојанствен
и
лак
,
штитећи
бијелом
марамом
главу
од
сунца
,
прође
између
стараца
и
уђе
у
гробље
.
Све
се
скркну
око
њега
.
За
два
минута
обје
му
руке
и
коноп
бјеху
влажне
од
цјелива
.
Једва
се
ослободи
те
уђе
у
сакристију
да
се
обуче
.
За
тијем
,
више
од
два
часа
,
плијенио
је
милином
срећни
пастир
своју
нову
паству
.
Од
тренутка
,
кад
својим
звонким
гласом
првом
запоја
,
до
тренутка
,
кад
,
послије
мисе
,
на
крају
своје
поздравне
бесједе
не
рече
„
амен
“
,
нико
не
скиде
очију
с
њега
.
Пошто
изађе
,
црквењак
и
Кркота
изнијеше
ракију
из
куће
,
да
часте
народ
,
а
примљена
уздарја
стављаху
пред
Брну
,
који
већину
тога
подијели
међу
дјецу
.
Онда
се
ухвати
коло
,
а
старци
се
с
парохом
склонише
у
врт
,
гдје
га
узеше
на
испит
,
онако
,
сељачком
лукавошћу
.
Бакоња
се
добро
сјећаше
Срдаревих
поука
,
те
њеке
примијени
.
Шта
га
све
нијесу
питали
!
?
Један
је
тражио
лијека
њекој
болести
,
други
је
искао
савјета
због
њеке
парнице
,
трећи
је
из
далека
наводио
да
му
треба
новаца
а
да
не
би
жалио
дати
добар
залог
итд
.
Бакоња
стаде
са
свијем
по
танко
,
управ
досадно
по
танко
,
испитивати
онога
првога
о
његовој
болести
,
па
онда
засу
савјетима
о
лијечењу
,
које
је
опет
толико
трајало
;
тако
исто
поступаше
и
са
питањем
о
парници
,
а
учини
се
не
чуо
или
да
није
разумио
наговјештај
онога
трећега
.
Тако
га
је
вазда
Срдарина
свјетовао
:
„
Говори
у
бескрај
о
ономе
што
ни
мало
не
засијеца
у
твоје
интересе
,
а
чим
се
сељак
дотакне
ствари
,
која
би
ти
могла
донијети
зановијети
,
направи
се
нејасан
па
,
ако
хоћеш
,
и
недотупаван
.
“
Пред
подне
се
народ
разиђе
.
Људи
однијеше
мишљење
да
је
паметан
,
жене
да
је
скроман
и
милостив
према
дјеци
.
Још
се
изнити
читава
прича
,
како
кућу
држи
чисто
и
господски
,
али
да
се
храни
са
свим
просто
,
пошто
му
један
његов
рођак
готови
.
Још
се
види
да
није
у
души
поносит
,
кад
он
и
другима
каже
да
му
је
Кркота
рођак
.
Послије
подне
Бакоња
пројаха
кроза
село
,
те
се
пред
сваким
двориштем
устави
и
поразговара
,
не
гледајући
у
очи
младе
женске
,
и
ако
су
га
њихне
очи
пиле
.
Тога
је
вечера
ипак
одјекнуло
због
њега
доста
удараца
по
невјестама
—
па
и
ако
под
са
свим
другијем
изговором
...
Тако
је
трајало
за
њеколико
недјеља
,
докле
се
народ
не
утврди
у
мишљењу
,
да
је
фратар
са
свим
друкчији
,
него
што
би
се
могло
мислити
видећи
га
онако
млада
и
бујна
!
Једнога
раднога
дана
у
вече
дође
из
варошице
(
не
оне
,
којој
је
припадало
Зврљево
,
него
оне
,
којој
је
припадало
село
К
.
)
један
дебељко
лацманин
и
с
њим
један
факин
носећи
велику
котарицу
.
Факин
одмах
отиде
а
дебељко
остаде
.
То
је
био
кувар
,
који
је
дуго
времена
служио
код
њекога
имућнога
самца
.
Сутра
дан
пред
подне
стигоше
:
поп
Илија
,
Срдар
и
Тома
,
Машин
син
,
са
Велике
Оштарије
.
Бакоња
им
се
надао
,
јер
је
свакога
тренутка
излазио
из
куће
и
изгледао
.
Бакоња
је
одржао
ријеч
задану
попу
Илији
,
јер
,
прије
но
што
доби
парохију
,
био
му
је
гост
два
дана
.
Поп
Илија
бјеше
удовац
без
дјеце
,
а
на
гласу
бјеше
његова
дочекљивост
.
Сад
се
Бакоњи
образа
тицало
,
да
му
се
тако
одужи
,
да
се
и
то
разгласи
,
па
макар
његови
парохијани
промијенили
мишљење
о
њему
;
а
већ
не
треба
казивати
како
је
својски
желио
Срдара
,
и
због
чега
му
је
добро
дошао
и
Тома
.
Четири
дана
непрекидно
трајаше
гозба
.
Домаћин
и
Срдар
очатили
би
мисе
,
па
би
тек
тада
будили
поп-Илију
.
Онда
би
сви
у
шетњу
на
коњима
.
Кувар
се
управ
ачио
својом
вјештином
,
те
је
свакога
оброка
задивљавао
попа
Илију
,
који
је
могао
судити
о
тијем
работама
.
Он
и
Срдар
особито
се
издовољише
морском
рибом
,
које
бијаху
жељни
,
и
за
којом
се
тако
слатко
пије
.
Послије
ручка
„
спавнули
“
би
сви
,
па
би
се
опет
шетали
до
вечере
,
која
се
доцкан
почињаше
...
Поп
Илија
и
Тома
отидоше
,
али
Срдар
оста
.
Сутра
дан
отиде
и
Бакоња
тобож
да
походи
родбину
,
како
рече
главарима
,
а
замијени
га
Срдар
у
парохиским
дужностима
.
На
Великој
Оштарији
оста
два
дана
,
па
оде
у
Зврљево
опет
на
два
дана
јер
се
Галица
удавала
.
У
повратку
је
опет
имао
посла
на
Великој
Оштарији
за
један
дан
,
па
се
врати
у
своју
парохију
,
и
с
мјеста
се
увјери
,
да
је
Срдар
већ
омиљен
међу
сељацима
,
јер
га
затече
с
великом
гомилом
у
гробљу
гдје
пију
...
Протекао
је
већ
мјесец
дана
од
кад
Срдар
гостује
и
Бакоња
одлази
сваке
недјеље
за
један
дан
.
До
душе
,
зуцкало
се
о
томе
,
али
никоме
није
криво
било
,
што
се
млади
фратар
бакочи
изван
села
...
У
почетку
бербе
Срдар
се
врати
у
манастир
,
а
почеше
долазити
походе
из
Зврљева
.
Најприје
дођоше
Кушмељ
,
Шкембо
и
стари
Кркота
,
те
зачамаше
.
Кушмељ
и
Кркота
шврљаху
цијелога
дана
по
виноградима
,
упознајући
се
са
људима
.
Кнез
је
свуда
лијепо
приман
био
,
те
се
свак
чуђаше
његовој
необичној
снази
,
кад
би
као
из
шале
дизао
бадњеве
са
кљуком
.
А
Кркота
заглушиваше
свакога
причајући
о
разним
особинама
Јерковићева
соја
.
Он
је
увјеравао
да
никад
не
бјеше
њихове
одиве
вјештице
,
те
се
женици
увијек
грабише
око
њих
.
Обојица
пак
од
лупежа
стрица
Јурете
направише
њекога
знатнога
јунака
,
који
је
био
страшило
ркаћима
...
Послије
њих
дођоше
:
Осињача
,
Крива
,
Чмањак
и
стриц
Чагљина
.
Како
Осињачина
намјера
бјеше
да
ожени
Чмањка
,
то
она
и
Крива
стадоше
врло
вјешто
сијати
ријечи
о
том
,
а
како
се
Чагљина
досјети
томе
,
а
бјеше
му
потреба
од
њеких
двадесет
и
пет
талијера
,
то
он
проглуши
село
причајући
о
честитости
Кушмеља
и
Осињаче
,
и
њихову
великом
имању
.
Најзад
,
на
велико
чудо
Бакоњино
једнога
вечера
„
изуше
се
“
пред
њим
.
То
је
Чагљина
,
разумије
се
,
исказао
у
једној
здравици
,
у
којој
привуче
пажњу
дујову
ова
изрека
:
„
А
да
велика
богољубнос
твоја
свеже
мало
и
далеко
Зврљево
са
овим
богатим
и
племенитим
селом
,
то
је
по
сриди
наше
дите
Јовица
,
које
твоја
богољубнос
може
усрићити
“
...
—
Шта
је
то
,
запита
Бакоња
намрштено
...
Казујте
чисто
и
јасно
како
то
да
разумим
.
Чмањак
побјеже
.
—
Бора
ми
,
ствар
је
на
полак
готова
.
Не
триба
ништа
,
но
да
ти
речеш
рич
,
поче
мати
.
Ти
знаш
да
мени
триба
заминица
,
да
...
—
Знам
,
знам
,
прекиде
је
нестрпљиво
син
,
него
с
ким
сте
ви
то
уговорили
,
на
коју
сте
око
бацили
?
—
Па
на
нику
Вицу
Јеретину
...
.
—
Вицу
!
узвикну
фратар
у
чуду
,
јер
она
бјеше
удовица
,
старија
од
Јовице
најмање
десет
година
,
а
тако
крупна
,
да
би
га
,
што
но
кажу
—
могла
за
пас
задјенути
.
Он
одмах
разумјеле
шта
их
је
навело
на
тај
избор
.
Вица
је
била
имућна
удовица
без
дјеце
.
—
Јесте
ли
ви
при
себи
?
рече
он
.
Ди
је
она
за
бедуастог
Јовицу
!
Осим
тога
,
ди
ли
је
она
за
наше
село
и
за
нашу
кућу
!
Она
је
навикла
живити
у
равници
,
па
,
борме
,
и
у
сваком
изобиљу
.
—
Лако
је
за
све
то
,
ако
ти
само
оћеш
,
умијеша
Крива
.
—
А
шта
ту
„
крупна
“
,
„
богата
“
,
„
старија
“
и
шта
ти
ја
знам
,
вели
Чагљина
.
Главна
је
ствар
:
част
.
Она
је
мудра
жена
,
колико
сам
ја
позна
,
и
она
што
највише
жели
,
то
је
да
се
назове
снајом
једнога
вра-Брне
Јерковића
.
Дуго
су
о
томе
распредали
,
и
најзад
Бакоња
не
може
друкчије
него
пристаде
,
а
Чагљина
сутра
дан
предаде
злато
и
смете
Вицу
и
званице
једном
здравицом
,
какву
никад
прије
није
смислио
.
Трећу
најезду
сачињаваху
:
Галица
,
муж
јој
,
Рора
,
Кљако
,
и
Цонтрона
.
Ти
дођоше
испред
Божића
.
Бакоња
се
веома
бојао
,
да
Кљако
и
Рора
нијесу
дошли
да
разгледају
земљиште
,
како
би
им
послије
лакше
било
„
приваћати
“
те
су
кувар
и
Кркота
имали
наредбу
,
да
им
никако
не
допусте
да
се
тријезне
.
То
је
био
једини
начин
,
да
се
парох
обезбиједи
.
Цонтрону
пак
није
могао
зауставити
,
да
не
лијечи
дјецу
по
селу
,
од
сугреба
и
урока
...
.
И
тако
село
имаде
прилику
,
да
позна
готово
сву
родбину
Бакоњину
.
И
ако
већи
дио
њих
не
начини
рђав
утисак
,
опет
су
се
сељаци
чудили
,
на
кога
се
Бакоња
увргао
.
Послије
празника
дође
опет
Срдар
у
госте
,
те
Бакоња
једва
одахну
и
отпутова
мало
,
а
пошто
се
врати
,
нови
пријатељ
,
Вицин
брат
,
поче
зидати
прилично
опсежну
кућу
,
недалеко
од
парохиског
дома
.
Све
је
село
знало
,
да
је
он
пуки
сиромах
,
те
се
нагађало
да
је
то
Вицина
намисао
,
и
да
ће
довести
мужа
у
уљештво
.
Брат
о
томе
није
ништа
говорно
,
и
ако
су
га
често
питали
.
Бакоња
је
пак
имао
двије
крупне
ствари
на
врату
,
двије
свадбе
,
братову
и
Цвитину
.
Цвита
је
већ
