јег
.
Младен
већ
онда
нешто
смислио
кад
нас
обадвоје
није
хтео
собом
повести
.
Ти
знаш
:
кад
се
ми
растајасмо
,
он
тебе
загрли
,
и
опрости
се
с
тобом
говорећи
:
„
Стеване
,
ми
ћемо
данас
врео
дан
имати
,
а
Бог
би
дао
да
сви
тројица
изнесемо
живу
главу
из
данашње
битке
.
Ако
који
данас
погине
,
а
оно
да
се
опростимо
!
Стеване
,
опрости
ми
ако
сам
ти
што
неправо
учинио
,
а
од
мене
ти
све
просто
било
!
“
“
„
Да
,
он
се
са
мном
праштао
!
Он
је
нама
увек
добар
био
,
а
мени
...
.
кол’ко
је
он
мени
добро
учинио
,
а
ја
њему
ништа
.
Да
сам
којом
срећом
могао
до
њега
погинути
,
...
Боже
,
моје
несреће
!
“
„
Не
греши
Богу
,
Стеване
.
Ти
си
много
срећнији
него
ја
.
Г
.
Младен
мени
тако
мио
бејаше
као
и
теби
.
Зар
ти
мислиш
да
ја
не
бих
у
ватру
и
у
воду
ишао
за
њега
?
Бога
ми
бих
;
све
бих
ја
за
њега
учинио
,
па
не
могох
ништа
!
Стеване
,
Стеване
,
колико
си
ти
од
мене
срећнији
!
Ти
си
се
опростио
и
ижљубио
с
њиме
,
а
мени
је
Бог
и
то
укратио
.
“
После
ових
речи
дубоко
уздахнувши
,
продужи
:
„
Ми
се
растадосмо
:
ти
оде
са
браћом
варадинској
капији
,
а
ја
с
г
.
Младеном
врбашком
шанцу
.
Ми
нисмо
ту
дуго
дангубили
;
Маџари
ударе
на
нас
.
Они
груваху
из
великих
топова
,
тако
да
се
земља
тресла
;
ја
погледах
г
.
Младена
,
који
до
мене
бејаше
,
лице
му
бејаше
ведро
,
очи
мирне
.
„
Господине
,
—
ја
му
рекох
—
Маџари
јако
грувају
из
топова
,
и
све
ближе
нама
долазе
,
а
наше
тобџије
се
слабо
журе
.
“
—
„
Не
брини
се
ти
за
то
,
—
одговори
ми
он
осмехнувши
се
;
—
зна
Боснић
шта
ради
,
чекај
само
мало
сад
ћеш
видети
шта
ће
бити
!
“
—
и
тек
што
то
рече
,
ал
’
зачу
се
команда
:
„
Пали
!
“
—
Наше
тобџије
опале
с
топовима
сви
у
један
пут
,
за
тим
на
заповест
ми
просусмо
из
пушака
огањ
;
у
један
мах
учини
се
међу
Маџарима
русвај
,
стаде
их
лелек
и
писка
,
збуне
се
па
пођу
натраг
.
„
А
Бог
да
прости
!
“
прихвати
Стеван
.
„
Да
,
брате
,
с
нама
Бог
бејаше
,
који
нас
је
и
до
сад
чувао
!
Ми
три
пут
одбисмо
непријатеља
и
помислисмо
већ
да
смо
га
опет
сломили
,
кад
у
један
пут
за
нама
С
.
Томаш
букне
у
пламен
.
Ми
се
мало
уплашисмо
.
—
„
Јунаци
!
—
повиче
г
.
Боснић
—
непријатељ
је
продро
;
али
ми
ћемо
остати
на
нашем
месту
и
ове
одбијати
,
који
су
пред
нама
.
Тиме
ћемо
мало
забунити
оне
који
су
у
С
.
Томашу
,
не
би
ли
се
народ
спасао
.
“
После
ових
речи
заповеди
нам
да
палимо
;
ми
опалисмо
из
топова
и
пушака
,
учинисмо
бруку
да
се
земља
тресла
.
За
тим
се
почне
нова
и
врела
битка
.
Непријатељ
,
видевши
да
су
њихови
већ
у
С
.
Томашу
,
јуришио
је
на
нас
;
ми
га
дочекивасмо
и
одбијасмо
;
своје
пушке
брзо
пунисмо
и
избацивасмо
;
не
дадосмо
непријатељу
ока
отворити
а
камо
ли
напред
поћи
,
кад
у
један
пут
нас
почеше
с
леђа
бити
;
ми
се
још
не
дадосмо
,
већ
удри
,
удри
из
пушке
,
док
имадосмо
џебане
,
а
џебане
бејаше
прилично
.
Погледај
моју
пушку
па
ми
реци
,
може
ли
у
њу
ући
тане
од
тешке
чађи
.
“
И
после
ових
речи
пружи
Стевану
своју
пушку
,
мирно
га
погледи
чекајући
од
њега
пресуду
о
своме
владању
.
Стеван
тек
немарно
погледи
пушку
иа
одговори
:
„
Добро
,
брате
,
пушка
не
лаже
.
Ко
овако
пушку
из
боја
носи
,
тога
је
само
Бог
и
Божја
мајка
могла
сачувати
да
је
изнео
живу
главу
.
Али
шта
бејаше
с
нашим
господином
?
Зашто
си
њега
оставио
,
зашто
му
не
поможе
да
и
он
с
тобом
овде
буде
?
“
„
Мој
брате
!
Маџари
нас
опколише
као
у
котлу
.
Ја
видех
да
се
дуже
не
можемо
бранити
и
да
ћемо
сви
изгинути
ако
не
умакнемо
куд
који
може
;
зато
се
окренем
г
.
Младену
па
му
рекох
:
„
Господине
,
спасимо
себе
,
јер
ће
нас
Маџари
живе
похватати
.
“
—
„
Вере
ми
моје
,
неће
,
“
одговори
ми
са
свим
хладнокрвно
.
После
напуни
своју
пушку
,
нанишани
међу
Маџаре
,
опали
,
и
ја
видех
где
једног
свали
.
—
„
Бежимо
,
бежимо
,
господине
!
“
викнух
ја
опет
видевши
да
Маџари
све
ближе
и
ближе
нама
долазе
.
—
„
Зар
ти
не
видиш
да
ја
имам
још
пуних
шест
фишека
,
“
рече
ми
он
,
и
лице
му
севну
од
љутине
.
—
„
Дајте
полу
мени
,
јер
ја
ни
једнога
немам
.
“
—
„
А
ти
сад
измичи
.
Ти
си
твоје
учинио
док
су
теби
долазили
на
руку
;
сад
долазе
мени
,
сад
ћу
ја
да
своје
одужим
.
“
—
И
после
тога
опет
опали
,
па
другог
Маџара
свали
.
—
У
томе
Маџари
беху
са
свим
нас
стеснили
;
више
се
није
могло
бранити
.
Г
.
Боснић
видевши
ово
скочи
у
Рекавицу
.
Ја
позвах
опет
господина
Младена
да
узмакнемо
.
„
Нисам
ли
ти
рекао
да
ја
још
имам
пуне
фишеке
?
...
А
зашто
ти
не
идеш
кад
немаш
више
џебане
?
“
—
„
Ја
нећу
без
вас
;
ја
имам
још
своју
сабљу
и
кундак
,
да
се
за
који
часак
браним
.
“
У
томе
Маџари
тако
близо
дођу
,
да
смо
се
каменом
могли
били
до
њих
добацивати
.
„
Петре
,
бежи
!
“
рече
ми
г
.
Младен
.
—
„
Нећу
без
вас
.
“
Он
ме
попреко
погледа
,
очи
му
севнуше
,
после
љутито
проговори
:
„
Је
ли
то
послушност
?
Тако
си
се
ти
мени
обећао
,
Петре
?
“
И
после
ових
речи
десницу
своју
подигне
и
прстом
покаже
Рекавицу
викнувши
:
„
Напред
!
“
-
Шта
могох
учинити
?
Шта
би
ти
чинио
да
си
био
са
мном
,
Стеване
?
“
Стеван
дуго
не
одговори
,
али
после
уздишући
проговори
:
„
Ми
смо
се
обећали
њему
да
ћемо
га
свагда
слушати
и
све
чинити
,
што
нам
заповеди
:
ја
бих
то
чинио
што
си
и
ти
!
“
„
Видиш
,
брате
,
видиш
како
си
неправо
чинио
вређајући
ме
и
уједајући
твојом
сумњом
.
“
„
Опрости
.
“
„
Просто
ти
било
.
“
И
после
тога
та
два
човека
се
обгрле
,
и
дуго
ћутаху
.
„
Брате
мој
,
мени
се
данас
врло
стешчало
,
—
проговори
после
мало
ћутања
Петар
.
—
Ја
не
знам
шта
је
Бог
оставио
да
још
доживим
,
али
ја
бих
волео
да
сам
данас
погинуо
.
“
„
Не
ропћи
на
Бога
!
Зар
нема
више
ништа
на
овоме
свету
где
ти
можеш
добро
чинити
?
“
прихвати
озбиљно
Стеван
.
„
А
што
то
,
Стеване
?
!
Та
ти
знаш
,
још
кад
смо
се
ми
први
пут
у
пивари
код
Карловаца
састали
,
да
сам
и
онда
већ
желео
умрети
.
Онде
ти
исприповеда
нама
твоје
страдање
;
сви
се
расплакаше
тебе
слушајући
,
а
ја
сам
ти
још
завидео
,
јер
толико
си
ти
срећнији
од
мене
.
Јесте
,
брате
,
јесте
страшно
то
,
што
си
претрпео
;
али
твоја
је
несрећа
од
злих
људи
;
ти
сам
томе
ниси
крив
,
па
ти
је
савест
чиста
;
али
ја
,
ја
сам
своме
највећем
злу
сам
крив
.
“
После
ових
речи
ућути
тај
човек
,
за
ког
ће
моје
читатељке
јамачно
погодити
,
да
је
то
онај
исти
самац
,
кога
у
почетку
ове
приповетке
у
карловачкој
пивари
видесмо
,
и
његов
друг
Стеван
да
је
онај
Бачванин
који
се
ту
с
њиме
упознао
и
своје
јаде
му
исприповедао
.
„
Али
шта
то
може
бити
што
си
ти
претрпео
?
“
запита
после
мало
ћутања
Стеван
.
„
Е
,
слушај
па
ћеш
веровати
да
је
теби
боље
него
мени
.
“
После
мало
ћутања
проговори
:
„
У
једном
богатом
бачком
селу
беху
два
православна
свештеника
и
један
ђакон
.
Свештеници
беху
стари
,
богати
и
срећни
људи
,
јер
су
јошт
онда
добили
парохије
кад
то
није
тако
тешко
ишло
као
сад
,
а
од
то
доба
прошло
је
много
добрих
година
,
у
којима
је
храна
лепо
родила
,
многи
се
момци
и
девојке
загледаше
и
венчаше
,
и
тако
из
венчаница
и
крштеница
свештеници
купише
себи
сесију
земље
и
нешто
мало
винограда
;
а
који
српски
свештеник
има
своју
сесију
земље
и
виноград
,
тај
се
зове
богат
и
срећан
човек
.
Али
кукаван
ђакон
бејаше
врло
сиротан
и
несрећан
.
Он
је
био
ожењен
.
—
Молим
за
опроштење
!
Ја
не
велим
да
је
то
несрећа
бити
ожењен
,
а
особито
кад
се
двоје
тако
искрено
и
право
љубе
као
што
су
се
миловали
ђакон
и
ђаконовица
.
Али
од
како
се
ђакон
оженио
прођоше
осам
година
,
Бог
му
поклони
шесторо
деце
,
а
конзисторијум
никако
не
хтеде
парохију
.
А
он
се
надао
одмах
прве
године
доброј
парохији
,
јер
он
бејаше
најразборитији
и
најмудрији
ђакон
у
целој
епархији
.
Где
би
био
срећан
са
женом
и
шесторо
деце
поред
сто
форинти
плаће
на
годину
дана
?
!
Истина
,
каткад
је
имао
по
нешто
из
таса
,
а
и
сахрањивао
је
;
али
и
ту
боље
што
је
,
то
је
ишло
попи
у
џеп
,
а
ђакону
увек
најхуђе
,
као
што
му
је
и
срећа
најхуђа
.
Мантија
,
коју
му
је
таст
купио
,
дерала
се
и
искварила
,
а
ђакон
тек
не
може
у
гаћама
ићи
у
цркву
!
Наопако
за
кукавца
!
И
он
је
сносио
своју
невољу
као
паметан
човек
;
седео
је
код
своје
куће
па
радно
као
и
други
сељаци
.
Да
му
није
било
срамота
ићи
на
надницу
,
он
би
толико
заслужио
,
да
храни
себе
и
своју
децу
.
Деца
његова
беху
њему
његово
највеће
добро
.
Кад
је
он
код
њих
био
,
и
кад
је
имао
до
себе
своју
љубу
,
која
је
била
нежна
као
голубица
и
добра
као
залогај
хлеба
,
онда
је
њему
увек
минуло
.
Он
је
склопио
своје
руке
и
славио
Бога
,
који
му
је
у
толиком
злу
даровао
најбоље
добро
овога
света
,
добру
и
верну
жену
која
без
роптања
сноси
невољу
,
красну
здраву
децу
,
и
миловање
које
бејаше
његово
богатство
.
Кад
му
се
због
какве
неправде
здраво
на
срцу
стешчало
,
увек
је
онда
своју
децу
себи
призивао
,
ижљубио
их
,
па
му
срцу
одмах
лакше
бејаше
.
Али
на
скоро
укине
му
се
и
то
;
он
не
смеде
ни
своју
жену
ни
децу
прсима
својим
пригрлити
и
пољубити
,
јер
он
паде
у
тешку
и
опасну
болест
.
Од
многога
и
тешкога
рада
,
од
честога
назеба
,
од
велике
бриге
паде
у
болест
,
прса
му
ослабе
,
у
његовим
прсима
џигерица
губити
се
и
с
њом
и
његов
живот
нестајати
поче
.
Кашаљ
,
ракање
крви
,
бол
с
леве
стране
у
прсима
беху
знаци
његове
скоре
смрти
.
Страшно
!
Он
је
знао
да
ће
скоро
умрети
и
да
ће
његова
деца
остати
сирочад
без
оца
и
хранитеља
,
које
кад
је
год
погледао
увек
му
је
срце
пуцало
од
бола
,
а
очи
његове
пуне
беху
сузама
.
Деца
,
видевши
га
сетна
и
невесела
,
умиљаваху
му
се
и
шћаху
га
љубити
.
Он
их
је
турао
од
себе
;
он
није
хтео
да
га
деца
љубе
,
јер
се
бојао
да
ће
својим
задахом
и
пољупцем
своју
децу
отровати
.
То
је
њему
љута
несрећа
и
туга
била
,
а
за
мало
постаде
још
већа
,
јер
он
тако
ослаби
и
оболе
да
није
могао
с
постеље
силазити
.
Он
је
видео
да
му
се
последњи
час
приближује
.
Он
се
бојао
смрти
,
а
све
се
некако
надао
да
неће
умрети
,
за
које
се
по
цео
дан
Богу
молио
.
А
њему
је
овај
свет
био
пун
јада
и
невоље
,
и
смрт
би
му
тек
одлакшати
могла
;
али
он
се
сећао
своје
деце
,
која
ће
за
њиме
остати
без
хранитеља
.
Он
је
знао
,
да
ако
се
Бог
не
смилује
његовој
сирочади
и
не
помогне
им
,
владика
и
конзисторијум
јамачно
неће
.
И
зато
му
је
све
теже
било
,
и
све
се
побожније
молио
да
га
Бог
сачува
у
животу
.
Бог
га
није
услишао
;
он
умре
,
а
деци
његовој
за
наследство
остану
:
глад
,
јади
и
невоља
.
Онај
дан
кад
је
преминуо
,
у
његовој
кући
потроши
се
и
последње
парче
хлеба
.
Сиротна
деца
врискаху
око
мртвог
свог
оца
,
који
их
је
тако
право
и
неисказано
љубио
,
отхрањивао
и
на
добро
учио
,
али
за
собом
ни
толико
им
није
оставио
да
га
могу
сахранити
.
Сењаци
се
договоре
,
скупише
међу
собом
новце
,
и
сахранише
младога
свештеника
и
беднога
оца
.
Његова
удовица
остаде
у
највећој
сиротињи
са
својом
децом
,
коју
ни
хлебом
није
могла
захрањивати
.
Она
је
ишла
милосрдним
људима
,
и
молила
их
да
приме
под
своје
којегод
од
њене
деце
.
Најстарије
њено
чедо
бејаше
дете
од
осам
година
,
и
томе
се
првом
нађе
поочим
.
„
Смиљано
,
чедо
моје
,
—
говораше
јој
мајка
једно
вече
—
ти
мораш
твоју
мајку
оставити
,
сутра
ћеш
ићи
у
Ч
...
г
.
Павлу
који
се
примио
да
те
отхрањује
и
под
своје
држи
.
“
—
Дете
бризне
у
плач
и
почне
молити
своју
мајку
да
је
не
даје
од
себе
.
„
Немој
плакати
,
дете
моје
!
Г
.
Павле
је
самац
и
добар
стари
господин
;
ти
ћеш
га
слушати
и
поштовати
,
а
он
ће
тебе
чувати
и
пазити
,
теби
ће
тамо
добро
бити
.
“
„
Али
ти
нећеш
тамо
бити
,
добра
моја
мајко
!
Како
ћу
ја
без
тебе
?
“
И
обеси
се
матери
својој
око
врата
.
Удовици
се
да
на
жао
,
па
и
она
удари
у
плач
,
па
после
кроз
плач
проговори
:
„
Ништа
,
дете
моје
;
ти
ћеш
место
мене
имати
господина
Павла
,
који
ће
те
љубити
као
што
те
је
твој
покојни
отац
љубио
.
“
„
Нема
тога
,
мајко
моја
,
који
мени
може
тако
добар
бити
,
као
што
си
ми
ти
и
мој
покојни
отац
добри
били
.
“
Удовица
бризне
,
дете
с
њом
заједно
,
и
тако
плакаху
док
девојче
у
плачу
и
не
заспи
,
а
јадна
мати
склопи
руке
и
помоли
се
Богу
.
Зора
заплави
,
а
удовица
све
непрестано
се
Богу
моли
.
Много
има
у
своме
срцу
кукавна
мати
,
која
отпушта
своје
чедо
у
свет
међу
стране
људе
.
—
У
томе
зауставе
се
једна
кола
,
на
којима
је
дошао
слуга
г
.
Павла
по
Смиљану
,
да
је
са
собом
води
.
Јадно
дете
,
јадна
мати
!
Загрлише
се
,
љубише
се
,
плакаше
,
док
им
није
суза
нестало
,
и
онда
Смиља
седне
на
кола
са
нешто
мало
хамбуља
;
те
хамбуљице
и
мајчин
благослов
беху
њен
мираз
.
Кочијаш
ошине
своје
коње
,
коњи
полете
као
тице
ластавице
и
око
два
сата
после
подне
зауставе
се
пред
кућом
г
.
Павла
.
Господин
Павле
је
био
наш
комшија
;
он
бејаше
богат
господин
а
ми
прости
људи
,
и
тако
наравно
да
смо
ми
више
пазили
шта
се
код
њега
чини
него
он
шта
се
код
нас
.
Кад
се
кола
,
на
којима
је
Смиља
дошла
,
пред
капијом
зауставише
,
ми
сви
,
који
смо
се
код
куће
нашли
,
погледамо
да
видимо
тко
је
дошао
г
.
Павлу
.
Чудна
ствар
!
Ја
сам
био
онда
тек
од
13
година
;
али
како
опазих
Смиљу
,
која
бејаше
лепа
и
румена
као
сунце
,
моје
се
срце
у
мени
задркће
.
„
Лепа
девојчица
,
“
рече
једна
моја
снаха
.
„
То
ће
бити
она
коју
је
господин
Павле
узео
под
своје
.
Њен
је
отац
попа
био
у
*
...
“
проговори
моја
мати
.
„
Ах
,
то
је
та
кукавна
девојчица
,
што
је
тако
рано
изгубила
својега
оца
?
“
запита
моја
снаха
.
„
Срећна
је
она
,
—
придода
моја
мати
;
—
господин
Павле
је
њу
на
душу
примио
.
Он
ће
је
лепо
отхранити
;
кад
одрасте
,
даће
уз
њу
леп
мираз
па
још
за
попу
удати
.
“
Кад
је
моја
мати
ово
изрекла
,
моје
срце
мене
заболи
;
ја
не
знам
зашто
,
ни
како
је
то
могло
бити
,
али
ја
сам
се
здраво
ожалостио
што
ће
Смиљана
попадија
бити
.
Ја
сам
њу
онда
први
пут
видео
;
ја
сам
онда
имао
тек
13
година
,
и
мени
се
чини
да
сам
ја
омиловао
Смиљану
и
да
сам
желео
да
она
моја
буде
.
То
је
чудно
.
“
„
Е
зашто
?
—
прекине
Бачванин
.
—
И
ја
нисам
имао
више
него
14
година
,
кад
сам
моју
Јеку
обегенисао
.
“
„
Истина
,
брате
,
—
продужи
самац
,
—
љубав
у
то
доба
већ
може
доћи
;
дете
омилује
дете
,
па
се
бегенишу
без
да
знају
зашто
,
али
да
их
ко
хоће
да
раздели
,
они
би
обадвоје
готови
били
умрети
.
Најпостојанија
је
љубав
која
се
у
детинству
започне
.
Тако
је
било
и
са
мном
.
Од
како
сам
ја
Смиљану
опазио
,
од
оно
доба
сам
је
омиловао
као
своју
душу
,
и
од
тога
дана
ја
ни
о
чему
другоме
нисам
могао
мислити
него
о
Смиљани
и
о
томе
како
ћу
ја
попа
бити
.
Како
је
мој
отац
кући
дошао
,
ја
га
стадох
молити
да
ме
даде
на
науке
,
да
ја
могу
попа
постати
.
Мој
отац
бејаше
прост
човек
.
Отац
,
деда
и
сви
наши
стари
,
које
ми
памтисмо
,
беху
простаци
,
и
тако
за
мога
оца
била
би
највећа
част
и
срећа
да
му
син
буде
попа
,
али
он
мнијаше
да
то
не
може
бити
.
„
Е
,
мој
синко
,
—
рече
он
,
—
а
од
куд
ћеш
се
ти
школовати
,
кад
смо
ми
сиротни
па
ти
не
можемо
дати
трошка
?
“
Ал
’
ја
то
нисам
знао
расудити
,
већ
сам
га
опет
молио
,
сваки
боговетни
дан
,
у
јутру
и
у
вече
сам
га
напастовао
,
док
на
послетку
после
два
месеца
не
намолих
га
и
мога
стрица
,
те
ми
обећају
да
ће
ме
послати
у
Карловце
у
школу
.
Између
тога
ја
сам
сваки
дан
ишао
код
господина
Павла
,
и
састајао
се
са
Смиљаном
,
која
је
изилазила
у
авлију
и
са
сеоском
децом
се
играла
.
Смиљану
су
сви
пазили
,
али
нико
тако
као
ја
.
Боже
сачувај
,
да
јој
је
ко
најмање
неправо
учинио
,
ја
бих
му
очи
ископао
био
.
Тако
је
то
трајало
до
јесени
.
—
Дође
школско
време
,
ја
с
мојим
оцем
на
кола
,
па
у
Карловце
.
У
Карловцима
сам
провео
девет
година
.
—
Девет
година
!
Е
,
брате
,
ти
не
знаш
како
је
таком
сиромаху
,
као
што
сам
ја
био
,
који
нема
чиме
да
се
храни
,
већем
мора
друге
своје
другове
да
служи
,
—
ти
не
знаш
како
је
то
девет
година
у
школи
провести
!
Да
ти
ја
станем
све
моје
јаде
говорити
,
до
сутра
не
бих
свршио
.
Сиротан
ђак
више
пати
него
најгори
пас
.
Пас
би
скапао
да
мора
толико
поднети
колико
сиромах
ђак
подноси
,
а
човек
издржи
све
и
преживи
.
Глад
,
зиму
,
врућину
,
неправедне
укоре
,
приговоре
и
поругу
својих
другова
и
гдекоји
пут
и
својих
учитеља
ја
сам
мирно
сносио
,
јер
сам
ја
хтео
поп
бити
,
па
сам
морао
хватати
себи
пријатељство
,
—
а
сиромашак
само
онда
може
имати
пријатеља
у
богатоме
и
већем
,
кад
му
се
да
да
га
гази
,
и
по
њему
говори
и
чини
.
Кад
се
девета
година
свршила
,
и
ја
имадох
у
рукама
писмено
да
сам
изучио
богословију
,
тако
сам
радостан
био
као
да
сам
цар
постао
.
То
је
било
у
петак
у
вече
.
Ја
одмах
оставим
Карловце
и
пођем
пешке
кући
.
У
недељу
сам
био
код
куће
.
Мој
отац
мене
девет
година
није
видео
.
Кад
сам
му
се
јавио
,
он
ме
загрли
и
сузе
му
ударе
па
очи
.
Ја
не
знам
је
ли
то
било
од
радости
или
од
жалости
;
али
,
гледајући
мене
,
морало
му
се
ражалити
.
Ја
сам
тако
бедно
изгледао
;
у
мени
је
мало
било
снаге
;
ја
сам
био
као
сен
;
очи
моје
беху
усануле
од
многога
рада
и
неспавања
.
Тај
дан
сам
у
цркви
био
и
појао
;
многи
су
за
мене
распитивали
јер
ме
нико
није
могао
познати
.
—
Кад
смо
из
цркве
полазили
,
ја
погледим
у
женску
страну
,
и
видех
Смиљу
!
Она
је
дивна
девојка
била
,
за
девет
година
нарасла
у
висину
,
лице
јој
се
развило
,
али
остало
онако
нежно
као
кад
је
дете
била
,
црне
њене
очи
посташе
ватреније
и
лепше
него
што
пре
беху
.
Она
је
из
цркве
сама
кући
ишла
,
ја
јој
се
јавим
и
она
ме
љубавно
прими
,
јер
ме
је
одмах
познала
.
„
То
је
чудо
да
сте
се
и
ви
један
пут
наканили
кући
доћи
!
Већ
девет
година
како
сте
отишли
!
Вама
се
врло
допало
у
Карловцима
?
“
вељаше
ми
она
.
„
Не
,
госпођице
,
ја
сам
у
Карловцима
несрећан
био
,
а
срце
и
мисли
моје
непрестано
овде
беху
где
су
сад
!
“
„
Тако
?
...
То
баш
и
не
верујем
!
“
„
Зашто
?
Зар
је
то
тако
чудно
кад
се
човек
сећа
своје
пријатељице
,
коју
од
свога
детињства
пази
?
“
„
Да
Богме
!
Што
је
у
детињству
мило
,
то
одрасном
човеку
постане
обично
.
“
„
Је
ли
тако
и
код
вас
?
“
На
ове
моје
речи
Смиљана
се
застиди
и
своје
очи
земљи
спусти
.
После
овога
прођоше
два
месеца
.
Између
тога
ја
сам
се
допао
био
нашем
пароху
и
свима
сељацима
,
који
ми
обећаше
да
ће
,
кад
томе
време
буде
,
израдити
код
владике
да
ме
зађакони
,
и
после
да
ће
ме
за
свога
ђакона
узети
.
Ја
сам
се
са
Смиљом
више
пута
састајао
;
видео
сам
да
она
мене
љуби
.
Господин
Павле
је
имао
лепу
башту
уз
своју
кућу
;
ја
сам
се
са
Смиљаном
састајао
сваке
недеље
и
свеца
у
тој
башти
.
Један
пут
бејаше
угодно
време
,
и
ја
изјасним
Смиљани
да
ју
ја
љубим
и
да
ја
хоћу
њу
за
своју
жену
—
њу
или
никога
.
Смиљана
земљи
спусти
своје
очи
и
ништа
ми
не
одговори
.
„
Јесам
ли
вас
увредио
са
својима
речима
?
“
запитах
ја
дркћући
.
„
Боже
сачувај
!
“
„
Могу
ли
вас
назвати
својом
?
“
„
Питајте
мога
поочима
,
—
одговори
ми
она
жалосно
и
стидљиво
;
—
моја
је
срећа
у
његовима
рукама
;
он
је
мене
на
душу
примио
,
он
је
мој
отац
,
ја
ћу
оно
чинити
што
он
рекне
!
“
Мени
се
све
наоколо
окрену
.
То
није
љубав
;
јер
која
девојка
љуби
та
не
може
тако
одговорити
,
помислим
ја
у
себи
па
рекох
:
„
Госпођице
,
ви
мене
не
љубите
!
“
Девојка
ме
погледа
као
што
сам
ја
њу
био
погледао
кад
ме
је
упутила
своме
поочиму
,
да
је
од
њега
просим
,
и
после
дрктћући
проговори
:
„
Ви
мене
вређате
вашом
сумњом
.
“
„
Не
,
госпођице
,
живога
ми
Бога
,
ја
не
хтедох
вас
вређати
;
али
ја
вас
безгранично
љубим
,
и
само
из
чисте
љубави
говорим
што
сам
вам
рекао
.
Кад
бих
ја
вас
испросио
од
господина
Павла
,
а
ви
бисте
на
његову
реч
за
мене
пошли
без
да
ме
љубите
,
ја
бих
с
вама
врло
несрећан
био
.
“
Девојка
ми
ништа
не
одговори
,
но
стаде
руже
брати
са
једног
жбуна
који
бејаше
до
нас
,
и
како
који
цвет
узбере
а
она
га
одмах
смрви
.
Моје
срце
бејаше
у
тај
час
преко
мере
пуно
;
ја
сам
хтео
врло
много
говорити
,
а
не
могох
ништа
,
већем
загледах
се
у
девојку
,
која
браше
цвеће
,
само
да
се
чиме
год
забави
и
да
сакрије
своју
забуну
.
Кад
је
један
румен
шебој
узбрала
,
ја
је
ухватим
за
руку
и
дркћућим
гласом
је
запитам
:
„
Госпођице
,
коме
ћете
дати
тај
цвет
?
“
„
Вама
.
“
„
Али
овај
цвет
означује
верну
,
искрену
и
постојану
љубав
;
дајете
ли
ми
са
својим
значајем
тај
цвет
?
“
Девојка
ништа
не
одговори
,
већем
ми
пружи
цвет
и
главу
своју
окрене
да
не
види
кад
га
ја
примим
.
Моја
се
рука
задркће
,
ја
примим
цвет
;
али
у
исти
часак
,
кад
сам
руку
пружио
рад
цвета
,
глава
ми
се
занесе
,
и
падне
на
њене
груди
.
Она
ме
не
одбаци
од
себе
,
већем
своју
руку
мете
на
моју
главу
.
Овако
прођоше
два
тренућа
—
рајска
милина
!
„
Ви
мене
љубите
,
госпођице
;
тако
ми
мога
живота
,
ви
мене
љубите
!
“
проговорим
јој
у
највећој
жестини
после
мало
ћутања
,
и
руку
своју
сплетем
око
Смиљаниног
стаса
,
уста
се
моја
нађу
с
њенима
меднима
устима
;
пољубац
плане
,
а
у
пољупцу
беше
речено
:
„
Ја
те
љубим
!
“
“
После
ових
речи
Петар
поћути
неко
време
,
као
да
се
хоће
мало
да
одмори
од
тешког
бремена
,
које
му
је
срце
тако
притисло
,
да
је
престао
био
дисати
и
глас
му
са
свим
малаксао
био
.
После
мало
ћутања
с
тешком
натегом
продужи
:
„
Договорисмо
се
да
други
дан
одем
г
.
Павлу
и
да
је
себи
просим
,
па
у
вече
да
дођем
опет
у
башту
и
да
јој
приповедим
шта
је
г
.
Павле
рекао
.
Господин
Павле
сеђаше
у
својој
соби
и
бејаше
му
нешто
неправо
тај
дан
.
Како
ме
опази
а
он
се
одмах
продере
:
„
Но
,
шта
је
?
“
„
Господине
...
“
„
Говори
,
које
добро
.
“
„
Добро
сам
од
вас
дошао
просити
...
"
„
Ја
никоме
ништа
не
делим
.
“
„
Али
ја
сам
дошао
просити
што
ћете
једном
морати
дати
;
а
ја
могу
несрећан
бити
ако
ме
ви
одбијете
.
“
„
Тим
горе
за
тебе
.
“
После
ових
речи
устане
,
почне
палити
на
своју
велику
лулу
;
учинивши
то
,
задими
и
замисли
се
некуда
и
не
гледајући
на
мене
више
.
Мене
то
није
вређало
.
Ја
сам
био
сиромах
ђак
па
сам
већ
више
пута
тако
дочекиван
бивао
и
чисто
сам
се
томе
већ
и
навикао
.
Али
сад
ми
врло
незгодно
бејаше
,
јер
ја
сам
се
надао
да
ћу
на
вече
радостан
глас
однети
Смиљи
.
Зато
се
још
већма
понизим
и
на
ново
почнем
молити
г
.
Павла
да
ме
преслуша
,
и
за
тим
кажем
му
шта
желим
.
Он
ме
погледи
,
извади
из
уста
лулу
,
намести
се
на
седилу
мало
боље
,
па
после
проговори
:
„
Јеси
ти
,
момче
,
полудео
?
“
„
Пе
,
господине
,
ја
сам
при
чистој
свести
,
ја
љубим
Смиљану
и
,
ако
ви
не
дате
да
она
моја
буде
,
ја
ћу
бити
врло
несрећан
.
“
Ја
сам
врло
озбиљно
и
жалосно
говорио
,
и
чини
ми
се
да
је
г
.
Павле
то
видевши
смиловао
се
,
јер
он
блаже
проговори
:
„
Ако
је
тако
,
а
ти
причекај
мало
док
ти
брци
нарасту
;
та
сад
си
још
дериште
.
-
А
кад
будеш
за
женидбу
—
продужи
после
мало
ћутања
—
а
ти
ми
донеси
од
твога
владике
писмено
да
ће
ти
дати
парохију
,
али
писмено
—
разумеш
?
—
а
не
обећање
.
“
Бадава
сам
га
молио
и
преклињао
,
он
ме
више
не
хтеде
ни
слушати
;
на
послетку
,
видевши
да
ја
из
собе
не
изилазим
,
устане
,
отвори
собна
врата
па
ми
рече
:
„
Ја
ти
рекох
,
а
шта
рекох
тако
ће
бити
.
Ја
сам
то
дете
узео
на
душу
,
па
хоћу
да
знам
,
коме
ћу
је
дати
;
она
није
мени
на
одмет
.
“
„
Али
,
господине
,
ја
Смиљу
преко
мере
љубим
;
ја
сам
за
њу
готов
најтеже
послове
свршивати
,
а
ја
сам
радин
;
ми
не
можемо
бити
несрећни
јер
се
милујемо
.
“
„
Миловали
су
се
и
њени
родитељи
,
и
њен
је
отац
радин
био
,
па
шта
бејаше
од
њега
?
“
Дође
вече
.
Ја
сам
у
срцу
зебао
како
ћу
изићи
пред
Смиљану
.
Она
бејаше
сетна
и
невесела
;
очи
јој
пуне
суза
бејаху
.
Она
је
све
знала
;
њу
је
г
.
Павле
к
себи
призвао
и
питао
је
је
ли
истина
да
она
мене
милује
.
А
кад
му
је
она
право
одговорила
,
и
кад
је
он
видео
да
није
шала
,
њему
не
бејаше
мило
,
али
је
опет
обећао
да
нам
неће
кратити
,
ако
ми
владика
да
писмено
од
себе
,
да
ће
ме
одмах
запопити
чим
се
венчам
.
„
Он
зна
да
то
не
може
бити
,
—
придода
Смиљана
плачевно
.
—
Владика
себе
никоме
неће
обвезати
,
а
камо
ли
такоме
сиромаху
као
што
си
ти
.
“
И
после
ових
речи
бризне
плакати
:
„
Тешко
свакој
,
која
остане
без
оца
и
мајке
,
па
падне
на
туђу
кору
хлеба
.
“
Мени
је
тешко
било
гледајући
Смиљанине
јаде
,
али
да
ми
је
цар
поклонио
све
своје
благо
,
не
би
ми
тако
драго
било
,
као
што
су
ми
биле
сузе
Смиљанине
,
јер
ја
се
отуд
уверих
да
она
мене
право
љуби
.
„
Смиљо
,
остави
ти
овај
дом
,
па
хајде
са
мном
;
ми
ћемо
у
свет
,
па
шта
нам
Бог
да
.
“
„
Не
,
—
одговори
она
—
он
је
мене
својим
хлебом
захранио
,
он
је
мени
до
данас
добар
био
,
и
зато
му
фала
;
ја
њега
не
могу
вређати
.
«
„
Смиљо
,
да
ти
мене
тако
милујеш
као
ја
тебе
,
ти
не
би
тако
мислила
.
“
Ове
моје
речи
њу
за
срце
уједоше
;
она
подигне
своју
лепу
главу
,
погледи
ме
са
жалости
,
па
ми
тужно
проговори
:
„
Мало
ти
је
мојих
јада
,
Петре
,
да
ме
још
и
сумњом
уједаш
?
“
И
за
овим
речима
пролије
сузе
низ
бело
своје
лице
.
Те
сузе
мене
убише
.
Ја
приђох
њој
,
ухватим
је
за
руку
тешећи
је
.
Она
спусти
своју
главу
на
моја
прса
,
њена
коса
мене
у
лице
дирну
,
лице
плане
,
рука
се
моја
обвије
око
њеног
витког
тела
,
срце
штрецне
и
поче
брже
куцати
;
ја
се
сав
задрктах
.
Ах
,
Бог
убио
свакога
,
који
има
своје
или
туђе
женско
чедо
на
својој
души
,
па
га
не
чува
као
своје
очи
,
него
га
пусти
да
ради
по
својој
глави
.
Истина
је
да
женско
само
себе
најбоље
чува
,
—
поштено
срце
и
добра
душа
бољи
су
чувари
него
ма
каква
строга
стража
,
—
али
опет
ко
своје
дете
остави
на
Божју
вересију
,
тај
љуто
греши
;
-
један
часак
,
један
тренутак
,
дете
се
може
заборавити
и
зло
се
скоро
нехотице
учини
.
Па
онда
тешко
поштеним
душама
,
које
се
заборавише
!
Савест
гризе
,
прође
и
радост
и
весеље
овога
света
.
Они
пате
,
пате
,
а
баш
злу
нису
толико
криви
,
колико
су
криви
њихови
старији
,
који
су
томе
прилику
дали
.
Ја
не
знам
,
брате
,
како
згреших
;
али
Бог
ми
је
сведок
,
који
види
у
срце
човеку
,
да
сам
ја
Смиљану
чисто
,
невино
и
поштено
љубио
.
И
опет
?
и
опет
!
...
А
Смиља
?
Та
она
је
тако
чиста
и
невина
била
као
анђео
с
неба
,
њено
срце
право
и
поштено
!
Нама
је
после
нашег
греха
одмах
куцнуо
час
да
се
кајемо
,
и
ми
се
љуто
покајасмо
,
али
ту
није
фајде
се
кајати
.
Да
сам
могао
,
предао
бих
био
себе
у
руке
сатани
и
душу
своју
на
вечите
муке
,
само
да
није
оно
што
је
,
и
да
учини
да
Смиља
буде
весела
као
што
је
била
.
„
Смиљо
,
моја
мила
Смиљо
!
Немој
плакати
,
голубе
мој
бели
,
—
тешио
сам
је
кад
се
после
тога
први
пут
састадосмо
.
—
Ја
идем
владици
;
пашћу
пред
њега
на
колена
и
склопљеним
рукама
молићу
од
њега
оно
,
што
твој
поочим
жели
;
он
ће
се
смиловати
на
мене
,
ти
ћеш
бити
моја
,
а
ја
ћу
с
тобом
бити
најсрећнији
овог
света
.
“
Што
рекох
то
учиних
.
Други
дан
сам
био
на
путу
;
био
сам
код
владике
;
љубио
сам
му
и
ноге
и
руке
;
преклињао
сам
и
молио
да
ми
учини
милост
и
да
ми
да
што
је
Смиљин
поочим
желео
.
“
„
Па
ниси
добио
?
“
запита
Стеван
.
„
Где
бих
добио
?
—
одговори
Петар
.
—
Кад
се
још
коме
писмено
обвезао
владика
да
ће
дати
парохију
?
Ја
сам
срећан
био
што
сам
с
поштеним
човеком
имао
посла
,
који
ме
је
лепо
примио
и
управо
ми
рекао
да
то
не
може
бити
док
има
на
реду
старијих
и
од
мене
заслужнијих
;
осим
тога
ми
је
обећао
да
,
ако
се
добро
владам
,
да
ће
се
старати
за
мене
.
“
„
Па
то
је
лепо
,
“
рече
Стеван
озбиљно
.
„
Лепо
и
јесте
а
и
право
је
;
али
,
брате
,
помисли
како
је
мени
било
кад
сам
видео
да
се
не
могу
помоћи
!
—
Јао
,
Боже
мој
!
—
Мислио
сам
:
цео
је
свет
на
мени
.
Тако
ми
бејаше
тешко
.
Шта
ћу
чинити
?
Празан
ми
је
био
цео
свет
;
никог
нисам
имао
ко
ће
ми
помоћи
.
Два
пут
,
три
пут
сам
ишао
г
.
Павлу
и
молио
га
да
се
смилује
на
мене
и
да
ме
не
убија
својим
речима
,
али
бадава
,
г
.
Павле
не
даде
се
ни
осолити
.
“
„
Та
то
ти
је
права
несрећа
тај
твој
г
.
Павле
.
“
„
Бог
да
му
душу
прости
,
—
одговори
сакрушено
Петар
,
—
дај
му
мира
у
гробу
;
он
је
своје
платио
за
свога
живота
.
“
„
Како
то
?
“
„
Слушај
,
брате
,
па
ћеш
знати
.
Ја
сам
био
као
луд
од
бриге
.
Са
Смиљаном
не
смедох
се
ни
састајати
,
јер
кад
год
се
видесмо
,
она
је
увек
плакала
и
тужила
.
Моје
срце
је
пуцало
од
туге
гледајући
њене
јаде
;
она
се
сваки
дан
наочиглед
губила
—
а
томе
сам
ја
био
крив
.
Међу
тим
прођоше
неколико
месеци
;
ја
видех
да
нема
помоћи
ни
од
куда
и
зато
се
одважим
на
најцрње
.
Одох
Смиљани
,
па
јој
рекох
озбиљски
:
„
Смиљо
,
ево
сад
те
последњи
пут
молим
:
остави
ову
кућу
,
у
којој
за
нас
нема
спасења
,
па
хајде
са
мном
у
свет
.
“
„
Немој
ми
то
спомињати
,
Петре
!
Ја
сам
ти
већ
рекла
зашто
г
.
Павла
не
могу
вређати
,
и
ја
остајем
при
своме
.
“
„
А
тако
ми
никад
нећемо
бити
своји
.
“
„
Ја
знам
.
“
„
Е
добро
,
Смиљано
.
Кад
ти
не
можеш
моја
бити
,
а
ти
умри
са
мном
;
кад
нисмо
могли
на
овоме
свету
своји
бити
,
будимо
у
једноме
гробу
.
“
Смиљана
ме
погледи
,
лице
јој
се
разведри
,
очи
јој
севну
опет
као
негда
,
кад
смо
срећни
били
,
па
ми
нежно
одговори
:
„
Фала
ти
,
Петре
;
ја
видим
да
ти
мене
искрено
и
право
љубиш
;
Фала
ти
Петре
!
“
И
после
ових
речи
ухвати
ме
за
руку
,
подигне
се
мало
па
ме
пољуби
;
после
тихо
проговори
:
„
Видиш
,
Петре
,
ја
већ
давно
размишљам
о
томе
што
си
ми
сада
рекао
;
ја
сам
теби
то
давно
хтела
рећи
,
ал
’
ти
ниси
био
код
куће
;
ти
си
био
молити
владику
,
а
ја
сам
се
надала
да
ћеш
га
умолити
;
без
тога
ја
бих
већ
давно
у
гробу
била
.
“
За
овим
речима
откопча
своју
хаљину
и
из
својих
недара
извади
један
мали
златан
крст
.
У
среди
тога
крста
био
је
драги
камен
као
украс
.
Овај
камен
она
притисне
,
крст
се
отвори
,
а
у
томе
крсту
било
је
мало
зеленкастог
прашка
.
„
Овај
прашак
у
чаши
чисте
воде
може
десет
људи
нагло
и
без
бола
уморити
.
“
„
Умримо
,
умримо
заједно
!
“
викнух
ја
изван
себе
од
радости
.
„
То
не
може
бити
,
Петре
.
Сад
је
већ
томе
крај
.
“
„
Крај
?
Зашто
?
Зашто
не
може
бити
?
“
„
Јер
ја
под
својим
срцем
живо
чедо
носим
.
Чедо
је
то
и
твоје
,
и
ми
смо
дужни
за
њега
живети
.
“
Окамених
се
,
глава
ми
се
.
занесе
,
сав
се
задрктах
.
„
Умримо
,
умримо
Смиљо
!
“
викнух
после
мало
ћутања
,
и
не
знајући
управо
шта
говорим
.
„
Узми
се
на
ум
.
Ти
си
господар
од
свога
живота
;
ал
’
ја
од
свога
нисам
,
јер
у
мојој
утроби
има
створење
,
које
није
томе
криво
што
сам
ја
згрешила
.
—
Петре
,
ако
ти
имаш
срца
оставити
мене
и
своје
дете
,
нек
ти
је
од
мене
просто
,
али
ћеш
Богу
одговарати
.
“
Ја
падох
њојзи
око
врата
и
ижљубих
је
чистом
душом
:
„
Смиљано
,
с
тобом
и
за
тебе
ја
сам
свачему
приправан
.
“
„
Фала
ти
,
Петре
,
па
сад
ме
послушај
још
једно
.
Г
.
Павле
не
зна
како
сам
ја
;
ја
немам
образа
то
њему
рећи
.
Док
он
дозна
,
Бог
милостив
зна
шта
ће
он
чинити
;
он
је
нагао
па
се
свачему
могу
надати
;
може
бити
да
ће
ме
срамно
од
себе
отерати
.
“
„
О
,
срамота
,
срамота
!
“
„
Ја
морам
подносити
.
Г
.
Павла
не
могу
оставити
без
с
Богом
остај
,
јер
ме
је
он
својом
кором
хлеба
отхранио
,
а
умрети
не
смем
због
мога
чеда
.
Петре
,
ово
грешно
чедо
ће
до
три
месеца
на
свет
доћи
;
ти
си
отац
,
Петре
;
ти
си
дужан
се
старати
за
своје
дете
!
Сад
иди
па
ради
како
те
Бог
учи
;
али
гледај
да
за
то
време
коју
крајцару
прислужиш
,
ако
би
г
.
Павле
мене
и
моје
чедо
од
себе
одбио
,
да
не
скапа
од
глади
.
Петре
,
је
л
’
:
ти
ћеш
учинити
што
те
молим
?
“
Ижљубимо
се
и
опростимо
.
Ја
одох
.
Побијао
сам
се
од
камена
до
камена
;
потуцао
сам
се
од
немила
до
недрага
.
На
послетку
Бог
се
смилује
мојима
јадима
.
Ја
се
нађох
с
оне
стране
Саве
у
служби
.
Служио
сам
по
године
дана
и
заштедео
сто
талира
.
Задржаваху
ме
да
останем
у
мојој
служби
.
Ја
заиштем
отпуст
за
месец
дана
и
добијем
;
осим
тога
дадоше
ми
писмено
да
сам
у
служби
која
на
годину
доноси
400
талира
.
Шта
је
мени
више
требало
на
овоме
свету
?
Служба
,
која
доноси
400
талира
,
боља
је
него
парохија
оним
људима
,
који
не
гледају
на
то
где
могу
више
добра
учинити
,
већем
на
то
како
ће
моћи
себе
боље
хранити
;
а
ја
сам
јамачно
знао
да
је
г
.
Павле
само
се
о
томе
бринуо
како
ће
онај
,
чија
Смиља
буде
,
себе
и
њу
хранити
моћи
.
Ја
сам
мислио
да
ме
г
.
Павле
неће
одбити
,
кад
му
кажем
какву
службу
имам
.
И
опет
моме
срцу
бејаше
врло
тешко
.
То
бејаше
слутња
.
Дођох
у
своје
село
.
Ја
нисам
ишао
кући
,
да
загрлим
своју
матер
и
свога
оца
,
већ
одох
управо
г
.
Павлу
.
Г
.
Павле
бејаше
у
оној
истој
соби
,
где
сам
га
онда
видео
кад
сам
Смиљу
просио
.
Како
ме
опази
одмах
ме
и
позна
.
„
Но
,
које
добро
,
момче
?
!
“
„
Господине
,
ја
сам
хвала
Богу
у
стању
хранити
себе
и
своју
жену
;
ја
имам
службу
,
која
ми
на
годину
400
талира
доноси
;
ја
вас
сад
молим
и
преклињем
да
ми
Смиљу
за
љубавцу
дате
.
“
„
Смиљу
?
—
проговори
г
.
Павле
,
зачуђено
ме
гледајући
.
—
А
од
куд
ти
долазиш
,
момче
,
да
не
знаш
шта
је
учинила
та
несрећа
.
“
Мене
за
срце
уједу
те
речи
г
.
Павла
.
„
Господине
,
ја
Смиљу
љубим
и
поштујем
,
и
зато
вас
опомињем
да
о
њој
тако
не
говорите
.
“
„
О
,
гле
ти
њега
!
А
знаш
ли
ти
шта
је
она
учинила
?
“
„
Знам
,
—
рекнем
ја
одважно
,
—
а
томе
сте
ви
криви
.
“
„
Ја
крив
?
Што
је
она
изгубила
свој
образ
и
погазила
своје
поштење
,
томе
сам
ја
крив
?
Још
ћеш
ваљада
мени
наметати
и
њено
копиле
.
“
Мене
тек
сад
заболи
срце
,
сад
се
сетих
тек
свега
зла
,
што
сам
учинио
.
Копиле
?
Та
моје
чедо
никад
другог
имена
неће
имати
.
Г
.
Павле
цео
ми
црн
постаде
пред
очима
;
сав
планух
од
љутине
и
бола
;
к
њему
полетим
,
да
га
својима
рукама
загушим
.
Али
одмах
се
умирим
,
помисливши
на
Смиљу
и
на
моје
дете
којима
моја
нега
треба
.
„
Господине
,
—
викнух
ја
као
изван
себе
—
где
је
Смиља
,
где
је
моје
чедо
?
“
„
Твоје
чедо
?
—
запита
г
.
Павле
,
а
на
лицу
му
се
види
да
се
гади
своје
речи
.
—
Дакле
с
таким
ђубретом
се
дала
та
несрећа
.
“
„
Господине
,
доста
!
“
„
И
мени
жао
бејаше
?
Жао
?
Ха
,
ха
,
ха
!
У
Тису
с
њима
,
штета
што
им
нисам
скрао
вратове
!
“
После
тога
презрително
проговори
:
„
Тражи
их
у
Тиси
!
“
Брате
,
ја
не
знам
шта
би
са
мном
,
кад
је
г
.
Павле
ово
изговорио
.
Са
мном
није
Бог
био
већ
нечастиви
,
који
ми
је
узео
памет
,
узео
милост
из
срца
и
упалио
ђаволску
ватру
освете
,
која
плану
и
свег
ме
занесе
.
На
асталу
је
стајао
један
турски
нож
.
Ја
га
зграбих
,
зашкрипутах
зубима
и
изван
себе
викнувши
:
„
А
ти
цркни
,
псето
немилостиво
!
“
нож
забодем
у
г
.
Павла
прса
.
На
зло
сам
га
место
погодио
,
међу
ребра
,
где
срце
стоји
,
—
и
он
паде
мртав
.
Кад
крв
потече
,
ја
се
згрозих
;
ноге
ми
задркћу
тако
,
да
сам
на
колена
пао
.
У
тај
часак
из
ближње
собе
уђе
један
човек
,
висок
,
сув
,
блед
и
болешљив
.
Видевши
тог
човека
,
страва
ме
подухвати
;
на
мојима
очима
је
већ
и
пре
магла
била
,
а
сад
кроз
ту
маглу
мени
се
учини
од
тога
човека
да
је
то
сен
,
душа
г
.
Павла
,
јер
и
лице
у
тога
човека
било
је
баш
као
у
г
.
Павла
,
само
мршавије
и
милостивије
.
Та
сен
дође
к
мени
,
ухвати
ме
за
прса
и
повиче
:
„
Убица
!
убица
!
“
Ја
се
почех
отимати
,
ал
’
он
ме
је
чврсто
држао
.
У
један
пут
ја
некако
изманух
песницом
,
те
га
у
груди
погодим
.
Њему
пљосне
крв
на
уста
и
стропошта
се
о
патос
лелекнувши
:
„
Уби
ме
,
проклетник
!
“
Ја
сам
једва
могао
чути
ове
речи
,
јер
мене
ухвати
нека
страва
,
као
да
је
нечастиви
у
мени
;
ја
потрчим
и
нађох
се
у
авлији
свога
оца
.
„
Петре
,
Петре
,
—
врисне
моја
мати
,
видевши
ме
изван
себе
,
—
дете
моје
,
ти
си
већ
чуо
...
“
Моје
очи
беху
крваве
,
уста
запенушена
,
поглед
дивљи
.
„
Јао
мени
,
дете
моје
,
та
може
бити
да
још
није
свему
крај
.
Истина
,
рибари
су
Смиљу
видели
на
Тиси
и
ту
нађоше
њене
хаљине
;
али
може
бити
да
она
није
скочила
у
воду
,
може
бити
...
—
Та
само
недеља
дана
још
,
како
Смиљане
нема
;
она
још
може
доћи
!
“
дода
после
мало
борбе
,
мислећи
ме
утешити
.
За
мене
више
није
било
утехе
.
Ја
сам
знао
све
зло
,
које
сам
учинио
;
пред
мојима
очима
беху
:
два
самртника
,
суд
и
вешала
.
Отргнем
се
од
своје
матере
,
седох
на
кола
,
па
бежи
.
Кад
коњи
до
Саве
дођоше
,
они
скапаше
од
умора
.
Код
свога
дома
одлежао
сам
шест
месеци
,
за
то
време
бивши
непрестано
између
смрти
и
живота
,
између
лудила
и
свести
.
Да
се
Бог
на
мене
смиловао
па
да
ме
је
к
себи
примио
или
да
ми
је
узео
памет
па
да
ме
је
учинио
као
стоку
,
да
се
не
знам
сећати
шта
се
догодило
!
Али
ја
оздравим
и
окрепим
се
,
а
спомен
онога
што
бејаше
гризао
ми
је
срце
као
шкорпија
.
Још
веће
јаде
морадох
дочути
.
Мој
отац
је
умро
у
тамници
,
јер
беху
посумњали
да
је
он
убио
г
.
Павла
,
да
га
покраде
и
похара
.
Кукавни
старац
је
знао
да
сам
ја
био
убица
и
не
хтеде
у
своме
правдању
исказати
,
већ
је
трпео
док
је
могао
,
и
док
није
свиснуо
,
које
од
муке
у
тамници
,
које
од
жалости
.
Видиш
,
брате
,
шта
сам
ја
починио
,
па
да
мени
није
горе
него
теби
!
“
Бачванин
се
здраво
замисли
,
и
не
могаше
ништа
одговорити
.
„
Ја
сам
много
пути
мислио
—
продужи
Петар
после
дугог
ћутања
—
да
пређем
у
ћесареву
земљу
па
да
кажем
суду
шта
учиних
,
ал
’
не
смедох
;
ја
бих
драговољно
се
курталисао
овога
живота
,
ал
’
не
имадох
снаге
на
вешалима
умрети
.
У
вину
сам
тражио
себи
лека
;
пио
сам
од
јутра
до
вечера
;
па
,
кад
ме
вино
занесе
тако
да
сам
био
као
стока
,
онда
сам
најсрећнији
био
.
То
је
тако
трајало
од
дана
на
дан
.
Који
су
ме
познавали
чудише
се
томе
;
после
ме
сви
презру
,
истерају
ме
из
службе
,
и
ја
постадох
најгора
скитница
и
пијаница
.
И
тако
сам
живео
од
дана
до
дана
,
од
године
до
године
,
без
части
и
образа
;
бацио
сам
се
у
простачке
хаљине
;
скитао
сам
се
,
потуцао
сам
се
од
немила
до
недрага
;
гад
ме
је
јео
;
и
ја
сам
се
надао
смрти
а
знао
сам
да
под
туђим
плотом
морам
скапати
.
И
ја
преживех
толике
године
,
и
у
толико
година
нисам
ни
један
дан
поштеније
провео
него
други
,
ни
један
часак
нисам
боље
проживео
него
други
.
Кад
нисам
имао
паре
у
џепу
ја
сам
радио
најтеже
и
најопасније
послове
,
а
док
коју
заслужих
,
а
ја
је
одмах
дадох
за
вино
...
Вино
,
вино
бејаше
мој
најбољи
пријатељ
и
моја
утеха
.
Србијанци
су
одважни
људи
,
али
су
се
чудили
и
дивили
шта
сам
ја
починио
,
и
како
сам
свагда
срљао
где
се
глава
у
торби
носила
,
да
заслужим
себи
на
вино
.
Они
не
знађаху
да
ја
баш
и
тражим
смрт
.
Кад
се
овде
у
царевој
земљи
комешати
почело
,
и
ја
пређох
овамо
с
намером
ићи
у
Беч
или
у
Пешту
,
где
пре
буде
русваја
,
да
се
бијем
и
заслужујем
себи
на
вино
,
ако
не
нађем
смрт
.
Не
дођох
даље
од
Карловаца
.
Ту
се
састадох
с
тобом
и
с
г
.
Младеном
,
кога
је
Бог
послао
међу
нас
,
да
нас
мало
упитоми
и
умири
моју
савест
.
Ја
сам
постао
други
човек
;
оставио
сам
се
пића
и
заклео
се
њему
да
ћу
оно
чинити
што
ми
буде
заповедао
.
Ја
сам
одржао
моју
заклетву
:
увек
сам
га
слушао
и
то
драговољно
,
последња
његова
заповест
ми
је
распорила
срце
,
али
ја
сам
је
испунио
и
оставио
њега
у
невољи
.
За
овим
речима
Петар
обадвема
својим
рукама
протре
своје
чело
,
да
збрише
зној
,
који
је
по
челу
му
ударио
.
После
уздахне
:
„
Бар
да
сам
данас
погинуо
!
Кад
нема
г
.
Младена
,
на
што
мени
овај
јадан
живот
?
“
„
Зна
Бог
,
брате
,
шта
ради
.
Може
бити
да
ће
ти
још
дати
срећу
!
“
„
Срећу
?
Каку
може
мени
Бог
срећу
дати
?
Па
баш
да
и
може
,
чиме
сам
ја
заслужио
од
Бога
каково
добро
?
“
„
А
чиме
је
заслужио
онај
нитков
,
који
је
мене
упропастио
,
па
му
је
опет
све
за
руком
изилазило
што
је
хтео
?
Ти
јамачно
не
знаш
да
се
он
оженио
с
девојком
коју
је
наш
господин
миловао
и
хтео
узети
.
“
„
Шта
то
велиш
,
брате
?
“
„
Тако
је
као
што
ти
ја
кажем
.
Не
питај
од
куда
ја
знам
,
али
ти
се
заклињем
да
је
тако
...
Мој
брате
,
—
продужи
Бачванин
после
мало
ћутања
,
—
то
не
може
тако
на
веки
остати
.
Зашто
да
кад
сиромах
најмање
што
згреши
а
он
пати
и
од
људи
и
од
Бога
,
јер
га
савест
гризе
,
а
богатом
све
олако
прође
?
Ето
ти
нехотице
зло
учини
па
патиш
и
дан
данас
,
а
онај
,
који
никад
није
ни
једно
добро
у
своме
животу
учинио
,
благује
.
Али
то
неће
тако
остати
,
јер
ја
што
сам
намислио
то
ћу
учинити
.
“
„
Шта
то
?
“
„
Ја
се
морам
ономе
ниткову
осветити
!
”
„
Осветити
?
—
Мани
се
освете
,
брате
;
немој
,
молим
те
,
немој
то
спомињати
.
“
„
Е
није
него
још
штогод
!
него
да
оставим
да
он
слади
и
ужива
!
нитков
који
никад
о
добру
ни
помислио
није
!
...
Ја
не
знам
зашто
,
али
ја
све
мислим
да
би
г
.
Младен
сад
жив
био
,
да
тога
лопова
није
било
.
Он
је
многому
злу
крив
...
он
је
многому
злу
крив
.
“
„
Бог
ће
му
судити
,
брате
!
“
„
Бог
хоће
;
али
хоћу
и
ја
за
оно
што
је
мени
и
мојима
учинио
.
“
„
Опрости
му
;
видиш
да
сам
ја
бар
опростно
г
.
Павлу
...
“
„
Па
шта
би
било
?
Он
је
крив
био
што
је
твоја
Смиљана
несрећно
прошла
;
ти
си
му
се
осветио
,
и
зато
си
се
кајао
као
какав
највећи
грешник
...
Ја
,
ја
да
сам
тако
био
као
ти
,
и
ја
бих
с
г
.
Павлом
тако
исто
учинио
,
па
се
не
бих
кајао
!
“
„
Немој
тако
говорити
!
Ти
не
знаш
како
љуто
мори
савест
,
кад
човек
зло
учини
;
веруј
ми
,
сто
пути
је
боље
зло
добрим
враћати
.
“
„
Да
како
не
?
Ваљада
да
одем
још
том
славном
г
.
Лацики
па
да
му
се
поклоним
и
да
му
руку
пољубим
,
што
је
помогао
мојим
душманима
да
нас
дотерају
до
паса
?
.
.
.
“
У
један
пут
ућути
,
после
жешће
проговори
:
„
Може
бити
да
бих
опростио
.
Они
су
преварили
,
они
су
отели
од
нас
наше
добро
па
делили
с
погаником
,
с
Чивутином
;
али
зато
смо
се
намирили
.
Кад
не
може
моја
кућа
бити
која
је
моје
дединство
,
баш
неће
ни
Чивутин
се
по
њој
ширити
!
Ти
знаш
шта
сам
учинио
.
Ја
сам
је
запалио
и
,
што
огањ
није
покварио
,
то
сам
порушио
и
поломио
...
Па
с
тим
би
било
крај
рачуну
;
али
кад
се
сетим
моје
сироте
Анђе
...
Не
,
не
;
не
говори
ништа
о
опроштају
,
ја
се
морам
осветити
!
-
Па
после
,
ти
си
видео
како
сам
нашао
свога
брата
у
сомборској
тамници
.
Јадан
је
био
и
невољан
...
Баш
је
Бог
милостив
био
што
се
смиловао
на
њега
и
себи
га
примио
.
Да
је
онако
живео
,
био
би
на
грех
и
досаду
.
Не
говори
више
;
мени
се
крв
на
очи
навукла
,
и
ја
морам
учинити
што
сам
намислио
.
“
После
тога
поћути
мало
,
на
после
тресући
со
проговори
:
„
Хајде
са
мном
ако
хоћеш
,
ако
не
,
ја
ћу
ићи
сам
.
“
„
Куда
?
“
„
До
зоре
ћемо
се
довући
до
куће
мога
душманина
г
.
Лацике
.
Ако
га
нађемо
код
куће
,
он
мора
умрети
;
ако
не
,
од
његове
куће
неће
остати
камен
на
камену
.
“
„
Али
...
“
„
Ништа
,
не
говори
ништа
.
Ако
си
мој
друг
,
а
ти
ми
буди
у
невољи
;
а
ако
се
бојиш
кроз
маџарску
војску
пролазити
,
а
ти
остај
,
ја
ћу
и
сам
отићи
.
“
И
не
чекавши
одговора
пође
.
Петар
пође
за
њим
,
стигне
га
,
и
ухвативши
га
за
руку
рекне
му
:
„
Ја
ћу
ићи
куд
ти
пођеш
.
Али
да
је
мени
знати
где
лежи
моја
Смиљана
,
као
што
ти
знаш
за
твоју
Анђу
и
твога
брата
,
ја
не
бих
на
освету
никада
помислио
,
ја
бих
се
на
њиховом
гробу
Богу
молио
,
па
би
ми
лакше
било
.
“
„
Не
говори
,
већ
хајде
!
“
И
у
ћутању
пођу
.
XИИИ
.
ОТАЦ
И
КЋИ
Жао
му
је
,
срце
пуца
живо
.
Зашто
он
баш
да
јој
чини
криво
.
Бранко
Радичевић
-
Та
ти
ли
си
?
...
Вала
Богу
,
кад
сам
те
видио
,
Те
ме
жива
моја
жеља
мину
.
С
.
Н
.
П
.
Кад
Младена
оковаше
и
у
ропство
одведоше
,
Ружа
је
била
у
несвести
.
Зора
је
већ
била
,
кад
је
к
себи
дошла
и
своје
очи
отворила
.
Она
сва
претрне
од
страха
,
јер
на
собним
вратима
беху
две
грдне
човечине
—
мрки
брци
и
страшно
оружје
бејаше
у
њих
,
поглед
њихов
бејаше
мрк
и
страховит
.
То
беху
Стеван
и
Петар
.
Моје
лепе
читатељке
знају
зашто
су
они
дошли
.
Петар
видевши
Ружу
задркће
се
,
нека
га
језа
обузме
и
стајаше
окамењен
на
своме
месту
.
Али
Стеван
који
бејаше
много
немилостивији
него
Петар
приђе
к
Ружи
,
ухвати
је
за
руку
и
горопадно
повиче
:
„
Устани
,
госпођо
,
па
нас
води
.
“
Ружа
бејаше
бледа
као
смрт
,
које
од
слабости
и
тешке
жалости
коју
је
претрпела
,
које
опет
од
страха
.
„
Куда
?
“
запита
дркћући
.
„
Господину
Лацики
,
“
рече
Стеван
.
„
Моме
мужу
.
Ја
не
знам
где
је
он
.
“
„
Не
знаш
,
госпођо
?
Ти
не
знаш
за
свога
мужа
?
“
„
Не
.
“
„
Госпођо
,
ти
нас
нећеш
обманути
;
он
је
код
куће
,
јер
су
га
ноћаске
још
људи
видели
;
он
је
гдегод
прикривен
;
реци
нам
где
је
.
“
„
Ја
не
знам
.
“
„
Госпођо
,
узми
се
на
ум
.
Ми
ћемо
целу
кућу
испреметати
,
па
ћемо
га
наћи
,
или
ако
га
не
нађемо
,
овде
ће
све
у
пламен
букнути
,
па
живе
главе
нико
одавде
неће
изнети
.
“
После
ових
речи
оштро
погледи
Ружу
,
али
она
ништа
не
говораше
.
Стеван
видевши
ово
зашкрипута
зубима
,
после
се
окрене
вратима
,
кроз
која
су
у
собу
ушли
,
закључа
их
,
кључ
узме
са
собом
и
кроз
друга
врата
уђе
у
ред
соба
.
—
Он
тамо
дуго
заостаде
.
Између
тога
Петар
је
непрестано
Ружу
гледао
.
Њу
гледајући
срце
му
је
дрктало
;
он
је
видео
да
она
много
пати
;
он
се
смиловао
на
њу
и
жао
му
бејаше
зашто
да
јој
баш
он
учини
криво
.
Он
приђе
к
Ружи
,
ухвати
је
за
руку
и
нежно
јој
проговори
:
„
Госпођо
,
опрости
нам
.
“
Ружа
упре
у
њега
своје
очи
.
„
Видиш
,
госпођо
моја
,
ми
смо
врло
много
препатили
,
твој
муж
је
моме
другу
много
скривио
;
сад
му
је
до
руке
дошло
да
му
врати
жао
за
срамоту
,
па
сад
хоће
да
плати
свој
дуг
;
али
,
госпођо
,
твоје
лице
је
поштено
,
твоје
очи
су
тако
миле
,
ти
јамачно
ниси
ничему
крива
,
и
зато
те
ја
молим
опрости
нам
што
ти
жао
учинисмо
.
“
Ружа
је
тај
дан
много
препатила
,
и
зато
ове
благе
речи
њојзи
мелем
беху
;
она
са
љубави
и
захвалности
погледа
Петра
.
„
Хвала
ти
,
брате
.
“
Али
једва
што
је
ове
речи
са
највећом
натегом
изговорила
,
глава
јој
се
занесе
,
и
она
се
онесвести
.
Петар
јој
притрчи
,
мете
своју
руку
на
њено
чело
,
на
коме
је
смртни
зној
био
.
За
тим
,
опазивши
на
камину
у
стаклу
воду
,
пође
по
воду
.
Дошавши
до
камина
,
стресе
се
као
да
је
на
отровну
змију
стао
,
лице
му
плану
,
срце
му
се
стегну
у
прсима
.
На
камину
је
лежао
онај
мали
златан
крст
из
ког
је
Ружа
за
себе
и
за
Младена
отров
извадила
.
Петар
видевши
тај
крст
узме
га
у
руке
,
лице
му
пребледи
,
очи
му
усахнуше
,
коса
му
се
накостреши
.
„
То
је
,
то
је
!
“
викну
после
као
изван
себе
.
После
тога
притрчи
Ружи
,
загледа
се
у
њу
,
па
с
највећом
двојбом
повиче
:
„
Слика
,
исто
лице
!
О
,
ако
је
она
,
ако
је
то
...
“
За
тим
клекне
до
Руже
,
ухвати
јој
руку
,
почне
је
љубити
,
подигне
је
