,да
то
је
он
био
.
Благајник
у
Главној
Пошти
,
јест
,
он
је
тамо
на
служби
.
Кад
је
дошао
к
себи
,
он
је
размишљао
о
Сими
и
његовој
кући
.
И
на
једном
му
сину
кроз
главу
,
како
се
на
мах
,
у
његовој
кући
променило
стање
,
како
је
,
за
његове
прилике
,
био
погреб
луксузан
.
Нема
сумње
,
Сима
је
био
крив
.
Он
је
,
јадник
,
на
тај
начин
,
хтео
да
поправи
своје
злехудо
стање
.
Он
је
већом
бедом
мислио
да
уклони
малу
беду
.
Сирота
Даница
!
Одкад
није
био
тамо
.
И
сам
се
сад
,
наједном
зачуди
,
како
ју
је
био
сасвим
заборавио
.
И
она
је
,
јадница
,
заслужила
бољу
срећу
.
Ето
што
је
судбина
!
И
он
је
у
својим
очима
био
потпуно
невин
,
јер
није
био
кадар
,
да
им
у
колико
спречи
ток
судбине
.
Сваком
судбина
досуђује
срећу
илИ
несрећу
.
Њему
,
например
,
судбина
није
дала
,
да
узме
Даницу
и
њему
је
,
како
је
он
мислио
,
било
то
врло
криво
.
Кад
је
,
најзад
,
осетио
јаку
глад
,
он
се
пожури
у
кавану
,
јер
је
знао
,
да
ће
опет
добити
којекакво
јело
,
као
што
је
јутрос
био
случај
.
Он
једва
чека
да
се
ожени
.
Бар
ће
,
онда
,
јести
јело
,
а
не
сплачине
,
које
носе
само
назив
јела
.
Око
једанаест
часова
пре
подне
,
кад
је
Сима
баш
једном
шегрту
исплаћивао
једну
упутницу
,
дође
Управник
са
још
једним
чиновником
и
запечати
му
касу
.
Сима
је
био
блед
,
дрхтао
је
као
млада
стабљика
и
није
могао
ни
речи
да
каже
.
Бленуо
је
у
те
људе
,
што
се
врте
око
његове
касе
,
а
свећа
коју
је
држао
онај
чиновник
,
изгледала
му
је
као
да
жмири
и
да
ће
се
сваког
часа
угасити
.
Није
могао
с
места
да
се
макне
,
као
да
је
прикован
за
под
.
Руке
,
које
су
држале
једну
упутницу
дрхтале
су
и
упутница
се
тресла
.
Кад
га
је
Управник
упитао
,
да
ли
му
је
каса
исправна
,
он
дуго
није
могао
да
одговори
,
као
да
није
чуо
питање
.
Управник
приђе
к
њему
и
понови
питање
.
Он
,
муцајући
,
одговори
:
—
Није
.
—
Није
?
Хм
,
хм
,
Управник
је
то
знао
и
запечатио
касу
.
Преко
подне
га
чувао
један
жандарм
.
Он
је
седео
на
једној
столици
,
погурио
се
и
не
може
да
мисли
.
По
ручку
је
одведен
у
Управу
Вароши
Београда
,
и
тамо
је
притворен
.
Марија
и
Даница
,
су
га
дуго
чекале
.
То
је
био
први
пут
да
он
не
дође
на
ручак
.
И
она
није
могла
да
једе
,
само
је
сузним
очима
гледала
у
мајку
,
како
се
грува
у
груди
,
како
јечи
и
како
се
,
као
у
несвестици
,
поводи
по
кући
.
Око
три
сата
дошли
су
један
полициски
писар
,
један
жандарм
и
грађанин
.
Њих
две
су
биле
неме
и
непомичне
од
страха
.
Писар
,
један
млад
човек
са
риђим
брковима
и
руменим
лицем
као
у
девојке
,
почео
је
нешто
да
је
пита
,
грађани
су
је
тешили
,
али
Марија
није
могла
ништа
да
разуме
.
Немо
је
стајала
и
са
запањеним
погледом
гледала
је
у
ове
туђе
људе
,
како
пописују
њезине
ствари
,
како
их
процењују
и
како
их
шорају
ногама
.
У
неколико
махова
је
хтела
да
подвикне
овим
људима
и
да
их
истера
из
куће
,
али
јој
се
грло
било
стегло
и
није
могла
ни
речи
да
каже
,
а
све
тело
јој
је
било
као
узето
.
Најзад
почеше
ствари
износити
из
куће
.
Она
је
онда
почела
да
се
пљеска
у
груди
и
кукала
је
из
свег
гласа
,
као
да
јој
износе
јединче
.
Даница
се
наслонила
на
њу
и
плаче
.
Света
је
такођер
почео
да
плаче
,
кад
је
видео
да
му
мајка
и
сестра
плачу
.
Један
од
грађана
јој
пришао
и
теши
је
.
—
Не
мојте
,
госпођо
,
будите
паметни
.
То
још
није
ништа
.
Истрагом
ће
се
,
можда
,
утврдити
,
да
је
невин
,
па
ће
вам
се
ствари
опет
вратити
.
Треба
да
будете
јунак
.
Он
је
дуго
говорио
,
али
га
оне
нису
слушале
.
И
док
су
људи
износили
ствари
из
куће
,
дотле
је
Марија
кукала
,
да
је
двориште
одјекивало
.
Даница
и
Света
су
такођер
плакали
,
а
гомиле
света
су
улазиле
у
двориште
и
отворено
исказују
своје
мишљење
.
Неки
,
нарочито
жене
,
плачу
,
а
неки
тврде
,
да
су
они
то
одавно
знали
и
да
их
то
ни
најмање
не
изненађује
.
Басиста
стао
на
сред
дворишта
,
на
глави
му
накривљена
радничка
капа
са
скрханим
штитом
,
метнуо
руке
у
џепове
,
раскречио
ноге
и
гледа
час
у
Марију
како
кука
,
а
час
у
ствари
,
како
се
односе
.
XИ
.
Правник
је
био
постављен
за
репортера
код
једног
београдског
листа
.
Одмах
другога
дана
узео
је
аконто
од
својега
власника
и
он
је
одмах
себи
допустио
један
луксуз
—
ошишао
је
своју
велику
гриву
.
Он
,
додуше
,
није
хтео
да
призна
,
да
је
то
безусловно
тражио
његов
власник
,
који
се
грозио
те
густе
и
кудраве
гриве
.
Личио
му
је
на
лава
,
а
он
,
ћелав
и
миран
човек
,
који
се
,
у
свакоме
чланку
и
свакој
вести
,
поносио
својом
лојалношћу
за
коју
нико
живо
није
знао
у
чему
се
она
састоји
,
бојао
се
људи
,
који
личе
на
звери
.
Правник
је
,
са
болом
у
души
,
гледао
како
праменови
његове
густе
и
сјајне
гриве
,
падају
испод
немилосрдних
маказа
брбљивога
берберина
.
Зар
није
штета
,
жртвовати
ту
лепу
косу
,
коју
је
он
тако
дуго
неговао
и
која
му
је
,
како
је
он
био
уверен
,
тако
лепо
стајала
и
личио
је
на
каквог
занесеног
песника
или
на
каквог
младог
пророка
,
који
је
био
склон
да
препороди
ово
труло
друштво
,
којем
су
темељи
већ
били
поткопани
и
оно
се
већ
љуља
?
Неки
његови
другови
,
с
којима
је
радио
у
радничким
синдикатима
,
уверавали
су
га
,
да
би
личио
на
Исуса
да
само
има
браду
.
И
сад
је
ту
лепу
,
гриву
морао
само
зато
жртвовати
,
да
не
би
било
контраста
између
њега
и
његова
власника
.
Јер
кад
је
власник
ћелав
,
одкуда
долази
да
један
обичан
репортер
има
густу
и
дугачку
косу
!
Чак
и
црвену
краватну
морао
је
заменити
каквом
солидном
,
која
ће
хармонисати
са
лојалношћу
листа
на
коме
ће
радити
.
Наредник
је
био
још
блаженији
.
Он
се
сада
још
више
поносио
својим
младим
кирајџијом
,
који
је
постао
новинар
,
дакле
човек
,
који
је
врло
учен
и
све
зна
,
и
који
је
,
неколиким
врстама
,
кадар
да
обори
најјачи
кабинет
.
Кад
год
се
у
касарни
повео
о
чему
разговор
,
он
је
уверавао
своје
другове
,
да
ће
им
донети
поуздан
суд
о
некој
ствари
,
јер
је
његов
кирајџија
новинар
,
човек
,
који
све
зна
,
јер
се
од
новинара
не
може
ништа
сакрити
.
Они
не
само
да
знају
колики
је
век
једнога
кабинета
,
јуче
састављенога
,
кад
ће
се
краљ
кренути
на
пут
,
него
колико
је
које
министар
каквом
приликом
украо
и
на
какав
ће
начин
ту
своју
крађу
оправдати
пред
светом
.
Једном
речи
новинари
све
нањуше
,
јер
имају
бољи
нос
ма
од
каквог
ловачког
пса
.
Али
није
он
само
због
тога
поштовао
својега
кирајџију
.
Он
је
био
уверен
,
да
му
је
тај
правник
,
који
је
паметнији
од
каквог
министра
и
који
боље
свира
на
вијолини
и
од
Андалије
,
донео
срећу
у
кућу
.
Он
и
његова
жена
толике
године
су
узалуд
молиле
бога
,
да
им
да
од
срца
порода
,
толики
су
новац
бацили
,
да
дођу
ма
до
каквог
средства
те
да
постигну
свој
једини
циљ
,
да
остваре
свој
једини
сан
,
који
непрекидно
сневају
,
дан
и
ноћ
,
и
на
једном
,
готово
са
његовим
уласком
у
кућу
,
их
обасјала
срећа
.
И
наредник
и
његова
жена
сваком
су
,
у
поверењу
,
говорили
о
својој
бескрајној
срећи
.
Правник
је
од
оног
часа
постао
особито
славан
,
кад
је
у
листу
дирљиво
и
сентиментално
,
описао
љубавну
трагедију
Драгољуба
и
Јулке
.
Он
је
у
ту
љубав
унео
врло
много
поезије
.
Драгољуба
је
описао
као
Ромео
,
који
страсно
воли
и
који
није
имао
никаквих
примисли
,
па
чак
ни
обичну
вулгарну
помисао
на
брак
,
Јулку
је
публици
представио
као
црнооку
Јулију
(
Јулка
је
имала
плаве
очи
)
,
чедну
и
непорочну
,
која
је
,
својом
лепотом
,
изазвала
љубомору
а
која
је
Драгољуба
безгранично
волела
.
Једино
неоправдана
љубомора
,
у
виду
нечастивог
,
тутнула
је
нож
(
а
перорез
и
нож
је
свеједно
)
у
руке
Драгољубу
и
он
,
у
љубавној
екстази
,
заронио
је
нож
у
неверно
срце
њезино
.
Правник
је
све
лепо
до
ситнице
описао
,
чак
је
помињао
и
њихове
састанке
при
бледој
месечини
,
очајне
уздахе
,
море
суза
,
које
се
тада
проливало
,
страсне
љубавне
песме
,
које
је
Драгољубово
срце
испевало
и
,
као
страховити
завршетак
,
који
је
публици
измамио
много
суза
и
страшне
клетве
,
непристанак
родитеља
,
да
се
узму
ово
двоје
заљубљених
.
Један
број
,
који
је
Правник
донео
кући
,
ишао
је
од
руке
до
руке
,
био
већ
сав
прљав
и
поцепан
,
али
су
га
ипак
сви
читали
.
Нарочито
Каја
.
Она
је
цео
тај
дирљиви
извештај
,
тај
роман
њезине
сестре
,
знала
на
памет
.
И
Јулки
је
морала
неколико
пута
да
га
чита
.
Јулка
,
лежећи
у
постељи
,
слушала
је
пажљиво
и
тужно
,
очи
јој
се
замагле
и
она
уздахне
,
сетно
и
болно
.
Ах
,
та
љубав
!
Ипак
је
то
,
тако
рећи
,
једна
лепа
ствар
.
Поред
тога
,
што
је
Правник
имао
врло
оштро
перо
,
готово
,
као
мач
,
имао
је
још
и
једну
другу
особину
:
умео
је
да
отвори
свака
врата
и
свуд
је
био
добро
примљен
.
Стајао
је
добро
и
са
министрима
и
са
одаџијама
,
са
судијама
и
трговцима
,
са
писарима
и
жандармима
и
све
се
тискало
око
њега
,
јер
га
све
поштовало
и
сви
су
га
се
бојали
.
Он
је
то
свуда
причао
и
свак
му
је
веровао
,
јер
новинар
је
зверка
,
па
свакоме
треба
.
И
правом
,
да
нападне
кривога
и
кривом
да
прећути
његову
кривицу
.
Он
је
сваког
дана
одлазио
у
Главну
Полицију
и
увек
је
код
куће
причао
ваздан
интересантних
ствари
.
Наредник
зине
и
слуша
,
а
Правник
,
уверен
у
своју
новинарску
силу
и
моћ
,
обећавао
му
је
,
да
ће
му
,
кроз
дан
два
,
израдити
цивилну
службу
.
Његов
газда
му
,
у
напред
,
захваљује
,
а
Правник
иде
све
даље
и
прича
о
својој
баснословној
плати
и
о
томе
како
се
о
њега
отимају
сви
београдски
листови
.
Од
неког
времена
престале
су
сукње
да
шуште
кроз
двориште
,
нестао
је
мирис
од
љубичице
,
елегантна
дама
није
више
долазила
.
Баба
Митра
се
још
више
затварала
у
собу
,
с
мачкама
се
није
више
играла
,
само
је
ишла
по
соби
и
кујни
,
јечала
болно
и
,
дан
и
ноћ
,
је
плакала
.
Око
подне
и
у
6
часова
у
вече
тек
изиђе
из
својег
стана
,
у
једној
махрами
увијен
тањир
и
некуд
одлази
.
Главу
обори
и
иде
погурено
,
никога
не
гледајући
.
Недељом
понесе
још
и
један
свежањ
,
метне
га
под
пазухо
и
тако
одлази
.
Ноћу
није
спавала
.
Пред
иконом
је
стално
горело
кандило
и
светлуцкало
се
у
полутамној
соби
.
Она
се
преврће
по
постељи
,
јечи
,
уздише
и
плаче
.
Наједном
устаје
,
грува
се
у
груди
,
крсти
се
и
само
плаче
,
плаче
.
Од
како
је
Стојан
у
затвору
,
због
изгреда
против
неких
радника
,
који
су
,
мимо
штрајка
,
пошли
у
фабрику
да
раде
,
његова
је
жена
пренесена
у
болницу
,
а
његова
синчића
је
узео
наредник
на
Правниково
наваљивање
.
Правник
га
је
врло
често
обилазио
и
уливао
му
наду
,
да
ће
њихова
ствар
,
кад-тад
,
победити
,
да
ће
њихове
идеје
,
у
најкраћем
року
,
бити
остварене
и
зато
треба
затвор
да
сматра
,
као
обичну
буржоаску
установу
,
коју
ће
онда
,
кад
сине
зора
слободе
,
сравнити
се
земљом
,
да
неће
остати
камен
на
камену
.
Само
истрајности
,
јер
притиснуто
јаче
све
на
више
скаче
.
Њихов
дан
ће
доћи
.
Петли
већ
објављује
зору
тога
новога
дана
.
Најзад
га
је
опоменуо
и
на
оне
златне
речи
првога
социјалисте
,
да
ће
први
бити
последњи
,
а
последњи
први
.
Снег
је
,
у
грдним
гомилама
,
лежао
у
дворишту
.
Чесма
је
била
замрзнута
и
због
ње
је
свакога
дана
било
у
кући
свађе
.
Газда
је
то
Једва
дочекао
,
јер
се
вода
,
не
троши
,
а
кад
се
не
троши
не
мора
ни
да
се
плати
.
Снег
притиснуо
страћару
и
она
јеца
под
тим
грдним
теретом
.
По
крововима
прљав
снег
од
чаџи
.
Лепосава
носи
црно
одкад
је
Драгољуб
умро
у
болници
.
Она
је
постала
врло
ћутљива
,
иде
често
на
гробље
и
била
је
уверена
,
да
ју
је
бог
казнио
смрћу
Драгољубовом
.
По
целог
дана
седи
за
машином
и
шије
,
понекад
се
отме
тежак
уздах
и
неколике
сузе
котрљају
се
низ
смежурано
и
бледо
лице
.
Милош
,
кад
дође
из
школе
,
седне
крај
ње
,
читао
јој
какву
књигу
или
јој
причао
шта
је
видео
на
улици
или
какав
догађај
из
школе
.
Око
врата
црна
махрама
и
од
ње
одудара
жуто
болешљиво
лице
.
Он
је
почео
да
кашље
,
мајка
га
забринуто
погледа
,
а
он
је
уверава
,
да
је
том
кашљу
узрок
хладна
вода
.
У
вече
,
крај
лампе
,
Лепосава
крпи
рубље
или
плете
,
а
он
учи
или
шета
по
соби
.
И
тишину
у
соби
само
прекида
тупа
лупа
његове
штаке
и
дубок
и
очајан
уздах
из
Лепосавиних
груди
.
Ђорђе
се
спремао
да
се
пресели
у
други
стан
и
она
је
то
сматрала
за
природну
ствар
.
Није
јој
било
жао
што
ће
Ђорђе
да
оде
,
јер
га
је
већ
била
прежалила
,
као
и
све
што
човек
прежали
...
Када
је
у
седам
часова
у
јутру
зазвонило
велико
звоно
,
обешено
о
један
висок
дирек
у
сред
дворишта
,
почеше
притвореници
излазити
из
својих
тамних
и
загушљивих
ћелија
,
које
личе
на
пећине
,
на
подруме
и
на
тавнике
.
Сви
потрпали
руке
у
џепове
,
зуби
им
цвокоћу
,
а
кроз
њихове
рите
види
се
гола
прљава
снага
.
Двојица
по
двојица
износе
чаброве
из
апсане
,
по
дворишту
шета
један
жандарм
са
рукама
у
џеповима
,
лице
му
црвено
од
мраза
,
а
о
брковима
висе
му
неколике
леденице
.
Натмурен
је
као
небо
,
иде
и
подскакује
.
На
сред
дворишта
стоји
један
дебео
каплар
,
са
лицем
као
пун
месец
и
малим
ретким
брковима
,
у
једној
руци
му
воловска
жила
а
у
другој
,
између
два
прста
,
цигарета
.
Пуши
и
наређује
притвореницима
да
чисте
снег
.
Један
циганин
узео
вијолину
да
свира
,
али
тек
што
је
превукао
гудалом
преко
жица
,
викну
благо
апсанџија
.
Апсанџија
је
млад
поднаредник
,
ћосав
и
богињав
,
ванредно
бистар
и
благ
као
мелем
.
Кључеви
у
руци
звече
,
а
он
раскречио
ноге
,
пуши
и
разговара
се
са
једним
врло
бркатим
специјалистом
у
подвалама
.
Преко
дворишта
води
пут
ка
једној
двоспратној
жутој
кући
.
На
доњем
спрату
су
хапсане
за
лица
,
која
су
под
ислеђењем
и
за
оне
који
су
под
судом
.
На
горњем
за
политичке
кривце
и
грађане
бољих
положаја
.
Под
стрехом
,
до
степеница
,
стоје
три
новинара
,
један
полициски
писар
и
Сима
разговарају
се
и
са
багателисањем
,
гледају
у
остале
притворенике
како
чисте
снег
.
Поднаредник
дошао
до
њих
и
одмах
настаје
смех
.
Она
три
новинара
још
никако
не
верују
да
су
у
затвору
и
да
им
је
одузета
слобода
за
коју
се
толико
боре
.
Они
су
целога
дана
слободни
.
Могу
чинити
шта
им
је
воља
и
чине
.
Сви
непрекидно
причају
о
раду
,
али
нико
не
ради
,
него
само
измишљавају
којешта
што
ће
изазвати
смех
.
Најстарији
међу
њима
је
један
колос
од
човека
,
са
проретком
смеђом
брадом
и
проретким
брцима
.
Зуби
зелени
и
велики
и
стално
вире
испод
усана
.
Он
непрекидно
прича
о
тиранији
полиције
,
о
томе
како
је
он
,
годинама
,
политички
мученик
и
како
ће
се
за
то
једнога
дана
наплатити
.
Иначе
је
добар
и
душеван
човек
као
каква
задушна
баба
.
До
њега
стоји
други
новинар
,
један
осредњи
млад
човек
од
тридесет
и
две
године
,
лице
пуно
и
црвено
,
плави
брци
подигнути
у
вис
a
la
Виљем
ИИ
.
,
на
носу
му
цвикер
,
који
стално
клизи
и
он
га
стално
подиже
,
отварајући
при
том
уста
као
да
зева
.
Он
је
Јеврејин
и
,
наравно
,
врло
практичан
.
Осуђен
је
на
месец
дана
и
ту
своју
казну
сматра
као
страховито
варварство
.
Једном
речи
,
он
је
на
путу
,
да
се
једнога
дана
представи
као
политички
мученик
,
који
је
за
своја
политичка
начела
,
која
ни
њему
самоме
још
нису
била
позната
,
патио
и
због
којих
га
наравно
,
једнога
дана
треба
наградити
:
Он
је
жив
човек
,
еластичног
духа
,
као
што
је
и
његов
карактер
и
,
са
особитим
задовољством
,
воли
да
прича
о
својој
ванредној
спреми
као
бивши
полицајац
и
о
својим
тортурама
,
којима
је
кривцима
час
пре
изнуђавао
признање
.
Трећи
је
висок
.
На
глави
му
црн
шешир
са
великим
ободом
.
У
лицу
је
доста
пун
,
мали
оретки
смеђи
бркови
чине
полукруг
над
напућеним
устима
.
Очи
црне
и
светле
се
кроз
наочаре
.
Он
се
пређе
бавио
књижевношћу
,
упао
,
ни
крив
ни
дужан
,
у
новинарство
,
затим
отворио
штампарију
,
али
убрзо
је
,
непрактичан
и
наиван
,
пропао
и
сад
се
опет
,
душом
и
телом
,
бави
књижевношћу
,
а
новинарством
као
позивом
,
који
треба
да
га
храни
.
Он
је
тужан
,
чело
му
је
вечито
набрано
,
веђе
подигнуте
у
вис
,
као
да
се
увек
нешто
чуди
.
Воли
да
прави
вицеве
на
туђ
рачун
и
ако
му
је
врло
криво
,
кад
ко
то
исто
ради
,
према
њему
.
Он
увек
доказује
,
да
треба
другом
увек
чинити
оно
,
што
човек
није
себи
рад
.
Полициски
писар
је
омален
црвен
човек
са
великим
смеђим
брковима
и
вечито
набораним
лицем
.
Очи
црне
и
никад
се
не
подижу
у
вис
,
него
увек
гледе
испод
обода
од
сламног
шешира
.
Он
је
проневерио
грдан
новац
,
увек
је
замишљен
,
свакога
стално
уверава
,
да
је
он
исто
толико
крив
,
као
и
снег
,
што
лежи
на
дворишту
.
По
некад
погледа
у
небо
,
удари
се
у
груди
,
уздане
и
каже
,
да
ће
и
његово
време
једном
доћи
.
Он
вечито
носи
полициску
униформу
са
бакарним
дугметима
и
један
пожутели
сламни
шешир
са
избледелом
пантликом
.
Највише
воли
да
говори
о
неблагодарности
људској
.
Нарочито
је
мрзео
трговце
,
којима
је
све
могућне
услуге
чинио
,
а
сад
неће
за
њега
ни
да
чују
,
него
је
приморан
,
да
се
храни
из
жандармског
казана
,
кад
се
кој
жандарм
смилује
да
му
да
мало
чорбе
и
да
купи
цигарице
по
дворишту
.
Сима
је
био
блед
,
очи
му
упале
и
све
лице
је
обрасло
у
бради
.
Он
је
свакога
уверавао
,
да
је
невин
и
да
ће
,
на
дан
претреса
,
бити
пуштен
као
невин
.
Он
је
сматрао
за
част
,
што
су
се
новинари
дружили
с
њиме
и
ако
је
и
душом
и
телом
,
био
противан
повластицама
,
које
су
они
у
затвору
уживали
.
Нарочито
му
је
било
криво
,
што
његова
жена
и
ћерка
нису
смеле
с
њиме
да
разговарају
на
само
,
него
у
присуству
апсанџије
,
док
је
код
новинара
долазио
ко
год
је
хтео
,
разговарали
се
дуго
у
својим
собама
,
пили
пиво
и
каву
и
пушили
као
Турци
.
—
О
,
о
,
мусје
Габријел
...
Здраво
,
здраво
.
Просед
човек
,
са
жутом
шубаром
на
глави
и
огрнутим
капутом
,
кога
су
сви
звали
мусје
Габријел
,
враћао
се
из
болнице
и
весело
је
ишао
кроз
двориште
,
тискајући
се
међу
притвореницима
.
Он
је
био
оптужен
због
дефицита
и
био
је
,
наравно
,
ни
крив
ни
дужан
.
Само
пакост
,
без
икаквих
стварних
доказа
,
довела
га
је
у
затвор
.
Био
је
рачуновођа
у
једном
суду
.
За
све
време
својег
службовања
био
је
штедљив
и
,
при
свем
том
,
што
је
имао
неколико
деце
и
што
је
имао
незнатну
плату
,
стекао
је
једну
кућу
,
један
виноград
,
богат
намештај
у
кућу
,
неколико
акција
,
оставио
на
страну
мираз
за
своју
ћерку
.
Он
је
целога
дана
говорио
о
својој
невиности
,
јасној
као
дан
,
проклињао
је
судове
и
полицију
,
чланове
комисије
,
који
су
,
тобож
,
пронашли
дефицит
и
новинаре
,
који
уживају
толике
повластице
.
Уверавао
је
сваког
,
да
ће
се
свима
својим
пријатељима
горко
осветити
,
само
док
се
пусти
као
невин
,
а
то
је
,
опет
,
тако
сигурно
,
као
што
је
сигурно
,
да
је
он
мусје
Габријел
.
У
младости
је
био
глумац
,
и
дан
данас
се
каје
што
је
оставио
даске
,
које
значе
свет
,
јер
би
он
био
већи
уметник
и
од
Тоше
,
који
је
говорио
извештаченим
гласом
,
и
од
Веље
,
који
је
смицао
раменима
,
и
од
Гавриловића
,
који
никад
не
зна
улогу
и
који
се
зато
признаје
за
уметника
,
што
нема
конкурента
.
Воли
да
прича
анегдоте
из
глумачког
живота
,
добро
се
сећа
појединих
пасуса
из
својих
улога
и
пева
само
позоришне
песме
,
неким
крештавим
гласом
.
Сред
озбиљна
разговора
,
он
почиње
декламовати
,
руке
подиже
у
вис
,
а
једну
ногу
истури
напред
,
испрси
се
,
главу
подигне
и
тако
крешти
.
Сви
се
окупише
око
њега
,
апсанџија
окреће
руке
са
кључевима
и
они
звече
.
Једну
руку
метнуо
на
његово
раме
.
—
Па
како
у
болници
,
мусје
Габријел
?
Он
подиже
главу
,
једну
руку
метнуо
у
недра
.
—
Како
?
како
?
као
у
гробници
.
Страшно
,
просто
страшно
.
То
није
болница
,
то
је
казамат
и
лудница
,
лудница
,
подрум
,
пећина
,
гробница
.
Апсанџија
га
погледа
и
рече
отежући
:
—
Ваљда
неће
бити
баш
тако
?
—
Море
још
горе
.
Нечистоћа
у
највећем
степену
.
Људи
прљави
,
јадни
,
са
свима
могућним
болестима
,
стрпани
у
две
собе
.
Два
лудака
везана
за
кревет
,
урличу
и
цимају
гвоздене
кревете
.
У
другом
ћошку
један
јектичави
,
кашље
и
страшно
пљује
по
патосу
.
Ужасан
смрад
царује
по
собама
и
ту
човек
треба
,
кобајаги
,
да
оздрави
.
А
што
је
најгоре
,
човек
не
може
ока
да
склопи
.
Мало
,
мало
,
па
тек
стражар
пред
вратима
разјапи
врата
,
почне
пребројавати
болеснике
и
опет
страховито
тресне
вратима
.
И
тако
се
то
понавља
целог
дана
и
целу
ноћ
.
—
Добро
,
добро
,
то
треба
напасти
,
рече
Јеврејин
.
—
Наравно
,
то
су
животиње
,
одобрава
политички
мученик
дубоким
гласом
.
Онај
са
дебелим
наочарима
на
широку
носу
,
турио
руке
у
џепове
,
поцрвенио
од
гнева
,
и
гледа
у
мусје
Габријела
.
Он
је
волео
,
сваком
приликом
,
да
употреби
своје
реминисценције
из
литературе
.
—
То
је
варварство
.
Па
после
кажу
,
да
Зола
и
Толстој
немају
право
.
Полицајац
натукао
сламни
шешир
на
очи
,
сиса
један
пикавац
и
рече
равнодушно
:
—
Шта
да
му
радиш
,
таква
су
сва
државна
надлештва
?
Мусје
Габријел
пође
у
своју
собу
и
лагано
певуши
:
„
Напуни
пехар
Понуди
све
Паметан
ко
пије
Луда
ко
не
...
Новинари
одоше
у
»
Гранд
Хотел
«
,
то
јест
у
апсанџијеву
собу
.
Јеврејин
подиже
цвикер
,
зевајући
при
том
,
у
руци
држи
новине
и
чита
своје
белешке
и
преводе
из
страних
новина
.
Политички
мученик
затурио
руке
на
своја
страховито
широка
леба
и
достојанствено
иде
.
Књижевник
носи
једну
књигу
и
иде
за
њима
.
По
некад
застане
и
разговара
са
притвореницима
.
Човек
студира
и
скупља
материјал
!
Полицајац
и
Сима
шетају
по
дворишту
.
Сима
грицка
бркове
.
—
Хм
,
хм
.
Моја
је
збирка
највећа
.
Нико
у
Србији
нема
албум
као
ја
.
Мени
су
нудили
хиљаду
дуката
за
тај
албум
,
али
ја
га
не
дам
...
хм
,
хм
...
—
Бре
,
баш
си
луд
,
бар
би
имали
дувана
.
И
полицајац
се
озбиљно
љутио
,
што
је
Сима
луд
,
па
бежи
од
новаца
као
ђаво
од
крста
,
Затим
се
саже
и
диже
један
пикавац
.
Каплар
дође
до
звона
и
почне
звонити
.
Притвореници
су
трчали
у
своје
јазбине
.
Кључеви
зазвечаше
,
врата
зашкрипаше
а
браве
су
шкљоцале
.
Мушки
су
били
притворени
,
а
женске
су
биле
пуштене
на
ваздух
.
Чета
страховитих
физиономија
поче
се
помаљати
у
дворишту
.
Испијена
блудничка
лица
са
којих
је
спало
руменило
и
белило
,
изгледала
су
као
самртничка
.
Очи
упале
,
зуби
црни
и
изедени
.
Слушкиње
са
бестидним
лицем
,
на
којем
се
порок
,
у
свој
својој
жалости
,
огледа
,
смеју
се
гадно
и
одвратно
и
,
са
дрским
погледом
,
гледају
мимопролазеће
.
Страховит
смрад
је
јурио
из
њихових
пећина
и
пунио
узани
и
тамни
ходник
.
Јад
и
беда
,
порок
и
злочин
кезе
своје
зубе
.
Вали
друштвенога
талога
запљускивали
су
темеље
јазбина
у
које
се
повукао
само
један
део
презреног
друштвеног
робља
,
које
тако
речито
и
тако
страшно
одудара
од
лажнога
сјаја
и
богаства
.
Јадници
,
које
је
невоља
и
беда
срозала
у
блато
,
царује
у
овим
пећинама
како
би
се
тамо
горе
,
где
сија
сунце
и
трепери
свеж
ваздух
,
могло
рећи
,
да
у
Србији
нема
ничег
трулог
и
да
државни
механизам
,
без
ових
прљавих
и
гадних
препона
,
који
се
распадају
од
државне
благодати
,
и
даље
врло
лепо
функционише
.
Наличје
културе
је
вргнуто
у
ове
подземне
лагуме
без
светлости
и
ваздуха
.
Босе
,
модре
и
прљаве
ноге
клизе
по
студену
ходнику
.
Кроз
прљаве
и
смрдљиве
рите
зија
гола
снага
,
а
под
дрским
и
разблудним
осмејком
крије
се
јад
и
невоља
.
Чупава
и
замршена
коса
пада
на
испијена
лица
,
очи
упале
,
усне
испуцале
,
модре
и
крваве
.
Две
женске
,
једна
млада
од
осамнаест
година
са
густом
косом
кестењаве
боје
,
у
цицаној
сукњи
са
танком
црвеном
махрамом
преко
поцепане
цицане
рекле
,
са
ципелама
кроз
које
вире
палци
,
друга
од
педесет
година
,
са
подадулим
алкохоличарским
лицем
без
боје
,
једним
болесним
оком
,
које
стално
сузи
,
у
танкој
сукњи
са
безброј
закрпа
,
полунага
и
боса
,
носе
један
осредњи
чабар
од
којега
сви
беже
кад
га
угледају
.
Једна
девојчура
са
убрађеним
округлим
лицем
из
којег
се
сјају
два
велика
црна
ока
,
села
на
један
прозор
у
ходнику
,
наслонила
главу
на
зид
и
пуши
.
Једна
жена
,
мршава
и
бледа
,
сама
кожа
и
кост
,
села
крај
ње
и
доји
дете
.
Оно
је
жуто
,
без
капи
крви
и
својим
ручицама
стеже
опуштену
мршаву
сису
у
којој
је
млеко
одавно
усахнуло
.
Мајка
,
која
детету
даје
сису
више
из
навике
,
него
да
га
храни
,
гледа
у
ово
смежурано
дете
,
које
лагано
дише
и
очајно
плаче
,
а
сузе
јој
теку
.
Нека
млада
жена
,
здрава
и
лепа
,
коју
беда
још
није
почела
да
нагриза
,
разговара
са
својом
полуслепом
мајком
,
која
крши
руке
и
плаче
,
јер
јој
је
газда
задржао
ствари
и
,
у
сред
ове
зиме
,
избацио
напоље
.
Њезина
ћерка
завија
цигарету
,
шкрипи
зубима
и
страховито
псује
.
И
,
готово
,
цео
овај
споменик
јада
и
невоља
плаче
,
шкрипи
зубима
,
узмахује
очајно
рукама
,
псује
и
проклиње
,
а
шиљбок
иде
крај
њих
и
лупа
својим
гломазним
чизмама
,
апсанџија
иде
кроз
ходник
,
вичући
издаје
наредбе
и
звечи
кључевима
.
Једна
женска
убрађена
белом
махрамом
,
легла
на
озидану
душему
у
затвору
,
руку
са
цигаретом
подигла
више
главе
и
пева
:
»
Синоћ
ми
драги
долази
С
коњем
ми
цвеће
погази
...
«
Полицајац
,
наједном
,
стаде
на
сред
дворишта
,
подиже
руке
у
вис
и
пљесну
њима
.
—
Шта
да
радим
,
проклет
да
сам
?
Сима
стао
крај
њега
и
запањено
га
гледа
.
Један
дечко
,
са
поцепаном
качкетом
,
дроњавим
хаљинама
и
неким
туђим
великим
ципелама
,
ишао
је
полицајцу
у
сусрет
.
У
рукама
држи
велик
комад
тврдог
хлеба
и
чупа
га
зубима
.
—
Шта
да
радим
?
Шта
да
радим
?
Полицајац
се
грувао
у
груди
,
очи
су
му
биле
влажне
и
муцао
је
.
То
је
био
његов
син
.
Слао
га
је
по
свима
радњама
,
чији
су
му
власници
били
обавезни
за
разне
услуге
,
које
им
је
пређе
чинио
,
али
нико
га
није
хтео
примити
.
Он
није
знао
шта
да
ради
с
дететом
.
Код
њега
није
могло
остати
,
јер
су
му
већ
два
три
пута
пребацивали
што
је
дете
преноћило
у
управи
.
Ах
,
то
.
јадно
дете
,
без
оца
код
живог
оца
,
прво
је
спавало
на
бетону
у
кухињи
,
где
се
за
апсанџију
кува
,
а
после
је
морало
спавати
у
једној
празној
хапсани
,
која
је
била
намењена
злочинцима
под
истрагом
и
која
је
била
узана
,
мрачна
,
влажна
и
пуна
свакојаког
гада
,
који
пузи
,
гамиже
и
скаче
.
То
је
била
тако
звана
»
ћорка
«
.
Сима
је
био
такође
узбуђен
,
хтео
је
да
га
теши
,
али
није
знао
како
.
Несрећа
оца
и
детета
и
њему
је
стезала
грло
.
—
Где
ће
ноћас
да
спава
?
Баш
сам
проклет
.
Што
се
нисам
убио
,
него
се
овако
мучим
,
ни
крив
ни
дужан
?
Дете
је
глодало
хлеб
и
радознало
је
гледало
у
женске
,
које
пуше
и
које
праве
бестидне
досетке
.
Полицајац
је
ишао
по
дворишту
,
јечао
је
и
грувао
се
у
груди
.
Сима
је
ишао
за
њима
и
мумлао
је
:
хм
,
хм
...
Мусје
Габријел
опет
сишао
у
двориште
.
Капут
огрнуо
,
а
шубару
натукао
.
Стао
крај
чесме
и
завија
цигарету
.
једна
женска
дошла
до
чесме
наточила
воду
у
једну
боцу
за
пиво
и
опет
се
вратила
.
Мусје
Габријел
викну
за
њоме
:
—
Је
ли
,
снашо
,
а
што
не
затвориш
чесму
?
Како
то
,
мајка
му
стара
?
Стара
ствар
:
ко
не
чува
туђе
не
чува
ни
своје
.
Женска
се
врати
и
затвори
чесму
.
—
Тако
видиш
.
О
,
брате
,
све
човек
мора
да
каже
.
Не
може
да
се
сети
,
па
сама
да
уради
како
треба
...
Четири
стотине
франака
,
господине
бароне
...
Последњу
реченицу
је
,
наравно
,
рекао
дубоким
извештаченим
гласом
.
Направивши
цигарету
,
он
је
пажљиво
и
лагано
метнуо
у
муштиклу
,
затим
лагано
кресну
машину
и
упали
је
.
—
Охо
,
охо
...
Да
виш
’
Вуче
,
како
Милош
туче
...
Сима
дође
до
њега
.
—
Хм
,
хм
...
Свакојаке
несреће
на
свету
.
Сиромах
Мика
опет
пати
због
детета
.
—
Хе
,
сваки
има
своје
муке
.
А
зар
је
мени
лако
,
зар
је
теби
лако
?
секирација
ту
не
помаже
...
Или
ћеш
ти
Лагардеру
или
ће
Лагардер
к
теби
.
—
Хм
,
хм
...
Теби
је
увек
до
комендије
.
—
Један
пут
се
,
драги
мој
,
живи
.
Зар
ће
секирација
што
да
ми
помогне
.
Јок
,
брате
...
Црнац
је
своју
дужност
испунио
,
црнац
може
ићи
...
Он
прекрсти
руке
и
поче
певати
са
цигаретом
у
устима
:
„
Хајде
ћаја
врући
Мајстор
ће
ме
тући
И
за
кике
вући
Ћаја
,
ћа-а-а-ја
...
—
Не
знам
зашто
ми
нема
жене
.
Већ
други
дан
како
је
нема
.
Хм
...
хм
...
—
И
моја
жена
није
долазила
.
Мени
је
за
ћерку
највише
жао
.
Била
је
испрошена
за
једног
поручника
.
Жена
ми
писала
,
да
ће
је
он
опет
узети
и
ако
сам
ја
у
затвору
.
Чека
да
наврши
године
службе
,
па
ће
да
тражи
цивилну
службу
.
То
је
човек
.
Сима
пребледи
.
Усне
су
му
дрхтале
.
—
А
мој
зет
неће
ни
да
чује
.
Ништа
није
рекао
,
тек
на
једанпут
престао
да
долази
.
Сирота
моја
ћерка
!
Очи
му
се
замаглише
и
неколике
сузе
се
изгубише
у
брковима
.
—
Хм
,
хм
...
Мени
је
тешко
,
врло
тешко
.
Дође
ми
да
се
убијем
.
—
А
имаш
ли
године
службе
?
—
Имам
,
шеснаест
.
—
Онда
је
то
најбоље
да
учиниш
.
Бар
ћеш
породици
спасти
пензију
.
Кад
те
осуде
онда
је
доцкан
.
Сима
разрогачи
очи
.
Да
спасе
породицу
?
Јесте
,
он
је
на
то
мислио
,
али
није
помишљао
на
самоубиство
.
Да
се
убије
?
И
он
потону
у
мисли
.
Мусје
Габријел
направио
грудву
снега
и
гађа
у
звоно
.
Звоно
јекну
и
он
се
блажено
насмеја
.
—
Међер
још
сам
млад
...
А
хоћеш
ли
да
знаш
ко
си
ти
?
Ти
си
Лукреција
Борџија
...
Капут
му
се
смаче
и
он
га
једним
раменом
опет
подиже
.
Затим
и
он
пође
у
»
Гранд
Хотел
«
,
певушећи
успут
.
»
У
вину
лежи
срећа
ој
Зато
и
пијемо
...
«
Сима
је
остао
сам
потонувши
у
мисли
.
Није
ни
чуо
кад
је
звоно
зазвонило
.
Женске
опет
уђоше
у
своје
пећине
.
Да
се
убије
?
Да
се
убије
?
И
само
те
три
речи
су
одјекивале
у
његовој
души
.
Он
би
тиме
спасао
своју
породицу
.
Најзад
би
се
заборавило
да
је
он
био
лопов
,
који
се
користио
државним
новцем
.
Његова
породица
не
би
умрла
од
глади
и
он
би
и
даље
остао
у
њезиним
очима
као
глава
,
која
је
водила
рачун
о
њој
.
Сумрак
почео
да
се
хвата
.
Осветљен
ходник
управе
бацао
је
светлост
кроз
своје
прозоре
и
они
су
се
по
снегу
оцртавали
.
С
времена
на
време
зазвони
електрично
звонце
у
ходнику
,
дуго
и
с
прекидима
.
То
какав
нестрпељиви
писар
зове
одаџију
.
Степенице
,
што
воде
из
управе
у
затвор
шкрипе
и
јецају
,
кад
ко
иде
по
њима
.
Шиљбок
шета
по
ходнику
и
лупа
својим
дебелим
и
гломазним
чизмама
.
Час
по
зазвече
кључеви
,
зашкрипе
тешка
дрвена
врата
.
Кроз
решетке
,
пред
којима
жмири
електрична
сијалица
,
допире
жагор
,
неко
почне
да
пева
,
да
свира
,
неко
се
,
опет
,
смеје
или
грди
и
псује
.
Једна
мршава
мачка
тужно
мауче
,
долази
у
ходник
,
њушка
и
опет
одлази
.
Низа
степенице
силази
једна
стара
жена
,
погурена
и
убрађена
.
У
једној
руци
држи
нешто
умотано
налик
на
тањир
,
а
другом
руком
се
држи
за
баријере
.
Апсанџија
јој
узима
то
што
носи
и
односи
у
женско
оделење
.
Она
се
наслони
уза
зид
и
са
страхом
слуша
како
шкљоца
брава
.
То
је
баба
Митра
,
која
долази
својој
ћерки
и
доноси
јој
јело
.
Она
дама
,
чије
сукње
шуште
и
која
увек
мирише
на
љубичице
,
већ
је
два
месеца
у
затвору
.
Обеђена
је
,
да
је
извршила
крађу
једном
путнику
,
који
је
одсео
у
хотелу
у
којем
је
она
била
собарица
.
Два
месеца
долази
она
,
с
дана
на
дан
,
и
још
није
речи
проговорила
са
својом
ћерком
.
Она
је
под
истрагом
и
господа
је
врло
строго
чувају
,
док
се
мајчино
срце
цепа
и
раздире
.
Наслоњена
уза
зид
,
са
сузама
у
очима
и
болом
у
души
,
стоји
баба
Митра
и
чека
да
јој
апсанџија
врати
судове
.
Шиљбок
шета
крај
ње
и
загонетно
је
гледа
,
као
да
први
пут
види
,
да
мајка
плаче
за
својим
дететом
.
Небо
је
ведро
и
плаво
,
С
времена
на
време
духне
северац
и
преће
преко
гломазне
управе
под
којом
стењу
,
јече
и
плачу
јад
,
невоље
,
беда
и
порок
.
Новинари
се
састали
у
једну
собу
и
разговарају
.
Глас
политичког
мученика
грми
и
одјекује
у
ходнику
.
Јеврејин
нервозно
шета
по
соби
тамо
и
амо
,
рукама
маше
као
бесомучан
и
прети
полицији
,
коју
ће
да
»
поцепа
«
у
својем
листу
.
Књижевник
,
затурио
руке
на
леђа
,
раскречио
ноге
и
стао
пред
пећ
и
иронично
гледа
кроз
наочаре
у
ова
два
човека
,
што
се
љуте
и
што
узмахују
песницама
.
Полицајац
заронио
главу
у
постељу
и
јеца
.
Мусје
Габријел
баца
карте
и
певуши
:
»
Скини
с
плећа
пушку
шару
,
Остави
је
светлом
цару
,
Нек
је
носе
за
њу
верни
...
«
Најзад
се
сви
ућуташе
.
Сима
је
седео
за
столом
и
читао
је
једне
старе
новине
у
којима
је
,
до
ситница
,
био
описан
његов
дефицит
.
Мала
лампа
,
без
шешира
,
бацала
је
зраке
кроз
своје
мутно
стакло
.
Симина
глава
се
,
у
гломазној
сенци
,
оцртавала
на
зиду
.
Пећ
је
пуцкарала
,
понекад
се
чује
како
,
у
суседној
соби
,
зашкрипи
постеља
,
кад
се
политички
мученик
почне
по
њој
превртати
.
Доле
зашкрипе
дебела
дрвена
врата
и
зазвече
кључеви
.
После
опет
настане
тишина
.
Само
се
чује
како
доле
корача
шиљбок
,
како
његови
кораци
одјекују
и
губе
се
у
студеној
ноћи
и
како
неко
једнолико
хрче
.
Сима
савија
пажљиво
новине
и
метне
их
под
своје
узглавље
.
Затим
,
онако
обучен
,
леже
на
постељу
.
Мислио
је
о
својој
прошлости
,
о
својој
краби
,
коју
је
само
зато
извршио
,
да
учини
једном
крај
беди
и
невољи
.
И
шта
је
сад
учинио
?
Створио
је
још
гору
беду
,
још
гору
невољу
.
Све
што
је
својим
трудом
,
својом
куражи
сазидао
,
у
једном
трену
се
срушило
и
све
њих
је
затрпало
.
Шта
му
је
сада
остало
да
чини
?
Да
се
убије
?
То
би
најпаметније
било
.
Мусје
Габријел
има
право
.
Треба
спасти
пензију
,
а
с
њоме
и
породицу
.
Он
је
мислио
о
својој
жени
,
која
га
је
,
тако
рећи
,
подстрекавала
на
крађу
.
Али
,
при
свем
томе
,
он
је
био
уверен
,
да
је
крао
само
зато
,
да
одржи
реч
Ђорђу
.
Дакле
,
крао
је
,
да
своју
породицу
спасе
и
сад
треба
да
се
убије
,
да
је
понова
спасе
.
Хм
,
хм
.
Мислио
је
о
својој
Дани
,
о
томе
анђелу
,
који
је
,
ни
крив
ни
дужан
,
био
утучен
својом
незаслуженом
судбином
.
Па
Ђорђе
?
Њега
је
он
највише
проклињао
,
који
је
његово
дете
одгурнуо
без
разлога
и
то
свирепо
и
немо
.
Најзад
се
сетио
,
да
,
претресом
,
није
нађен
новац
,
који
је
он
био
спремио
за
своју
ћерку
.
Бар
имају
,
у
прво
време
,
од
чега
живети
.
Не
морају
одмах
отићи
на
туђ
праг
и
пружити
руку
.
И
он
покри
шакама
лице
и
бризну
у
плач
.
Била
је
тишина
.
Само
се
чули
једнолики
шиљбокови
кораци
,
како
тупо
одјекују
у
тихој
ноћи
.
Сребрни
месец
је
лагано
пловио
по
бескрајној
плавој
пучини
и
осветљавао
је
ово
сметлиште
беде
,
невоље
и
порока
као
и
богаташке
палате
ситости
и
беса
Један
дубок
и
болан
уздах
залута
кроз
решетке
и
одјекну
у
полу
тамну
и
загушљиву
ходнику
...
XИИ
.
Ћир
Настас
је
био
целога
дана
врло
зловољан
.
Он
је
прошле
ноћи
сневао
страшан
сан
,
стално
је
мислио
о
њему
,
тумачио
га
на
разне
начине
и
,
најзад
,
је
дошао
до
уверења
,
да
наговештава
неку
несрећу
.
Сањао
је
беле
голубове
,
а
свак
живи
зна
,
да
бело
у
сну
значи
некакву
беду
или
несрећу
.
Тај
свој
страшан
сан
причао
је
свакоме
ко
год
је
дошао
к
њему
.
—
Лепо
видим
читаво
јато
белих
голубова
,
али
ни
један
голуб
није
био
друге
боје
.
Као
седим
ја
пред
радњом
,
а
ти
голубови
лете
,
лете
и
стају
ми
на
главу
,
на
рамена
,
на
руке
,
на
колена
,
свуда
.
Ја
седим
као
да
сам
од
камена
и
не
могу
да
их
отерам
.
Као
мислим
,
то
је
нека
беда
,
нека
несрећа
.
Он
је
сасвим
омршавио
.
Просто
се
,
за
кратко
време
,
сав
истопио
.
Лице
му
је
било
жуто
,
смежурано
и
истањено
.
Очи
мутне
и
упале
.
Велике
обрве
биле
су
чупаве
и
,
готово
,
сасвим
покривају
очи
.
Врат
танак
као
у
какве
тице
,
а
јака
широка
,
као
да
ју
је
од
кога
узајмио
.
Одело
широко
и
алавантно
и
његово
мршаво
тело
се
губило
у
њему
.
Бриљантски
прстен
је
оставио
,
јер
није
могао
-
више
да
га
носи
,
наједном
је
постао
широк
.
Златан
прстен
,
с
кажипрста
,
преместио
је
на
палац
.
Вио
је
стално
заједљив
,
пакостан
и
суров
.
Криво
му
је
било
што
он
да
умре
,
а
други
да
живи
.
И
он
се
љутио
,
понекад
је
презирао
своје
богаство
,
које
није
кадро
да
му
продужи
живот
бар
за
годину
две
.
Било
му
је
чудновато
како
то
,
да
он
,
богат
и
моћан
,
буде
болестан
и
да
од
те
болести
мора
умрети
,
а
сиротиња
,
која
нема
шта
да
једе
,
која
је
више
гола
него
обучена
,
живи
и
,
можда
,
и
не
зна
за
болест
.
На
што
,
онда
,
све
његово
богаство
,
кад
се
ипак
мора
умрети
?
Руке
су
му
дрхтале
,
као
да
га
тресе
грозница
,
усне
танке
и
помодреле
,
а
зуби
црни
и
нагрижени
.
Он
је
личио
на
кућу
,
чији
су
темељи
поткопани
и
само
очекују
најмањи
удар
,
па
да
се
сравни
са
земљом
.
Дуван
је
оставио
,
јер
је
имао
неки
гадан
огаван
укус
и
заударао
је
на
трулеж
или
на
нешто
друго
,
не
знајући
ни
сам
на
што
.
Није
,
готово
,
ништа
јео
,
болови
су
престали
,
није
осећао
више
ни
један
физички
бол
,
био
је
вечито
занесен
,
глава
тешка
и
једва
се
држала
на
танку
врату
.
Он
је
гледао
како
све
више
нестаје
и
очајавао
је
,
што
није
био
кадар
да
том
нестајању
енергично
стане
на
пут
.
Ах
,
где
је
та
његова
велика
енергија
,
којој
има
да
благодари
за
све
успехе
у
својем
животу
?
И
он
,
мислећи
о
тој
својој
несталој
и
одбеглој
енергији
,
подиже
руку
у
вис
и
гледа
у
своју
шаку
,
коју
једва
може
да
затвори
и
отвори
.
Многи
његови
другови
,
трговци
,
долазили
су
често
к
њему
,
кад
су
чули
,
да
му
се
приближио
крај
.
Свак
од
њих
,
неки
обилазним
путем
,
а
неки
отвореним
и
бруталним
начином
опомињали
су
га
на
његову
дужност
,
као
богата
човека
и
трговца
.
А
он
је
задовољно
климао
главом
и
смешкао
се
,
као
да
је
тиме
хтео
да
каже
,
да
је
све
удесио
шта
треба
и
да
нико
не
треба
да
води
рачуна
о
његовој
слави
после
смрти
,
јер
се
он
већ
сам
зато
побринуо
.
Једно
богато
трговачко
удружење
,
које
осим
једне
школе
,
није
урадило
ништа
са
својим
великим
богаством
,
свим
могућним
средствима
је
радило
на
томе
,
да
богати
људи
,
без
породице
,
остављају
све
своје
богаство
томе
богатоме
удружењу
.
И
,
збиља
,
сви
богаташи
су
остављали
своје
благо
,
јер
га
нису
могли
собом
понети
у
гроб
,
томе
удружењу
и
ако
нико
живи
није
знао
у
каквој
се
намери
гомилало
то
мртво
благо
,
којем
се
држе
парастоси
,
певају
песме
и
,
по
новинама
,
пишу
химне
у
виду
чланака
и
кратких
бележака
.
Али
ипак
већина
је
мислила
,
да
се
то
богаство
само
зато
умножава
,
да
једном
трговачки
сталеж
буде
у
Србији
господар
,
да
све
приграби
у
своје
руке
и
да
,
својим
гломазним
рукама
,
удави
све
оно
,
што
нема
никакве
везе
са
трговином
.
Трговачки
сталеж
треба
да
буде
племство
новца
,
а
у
чијим
је
рукама
новац
,
он
господари
земљом
,
презирући
све
будалаштине
,
као
што
су
уметност
,
наука
и
књижевност
.
Србија
,
иначе
,
очекује
спас
и
њезин
нови
месија
не
може
нико
друго
бити
,
него
трговина
,
трговина
и
новац
.
Зато
је
трговина
немилосрдна
,
зато
нема
ни
трунке
осећаја
.
Њезин
циљ
је
новац
,
богаство
,
које
се
огледа
у
гломазним
зградама
,
које
личе
на
касарне
или
болнице
и
у
дрској
грабљивости
,
коју
називају
енергијом
,
вредноћом
,
устаоштвом
и
практичним
духом
.
Лекар
је
долазио
два
пута
дневно
.
Говорио
је
дуго
са
болесником
и
,
сваког
трећег
дана
,
је
препоручивао
да
се
сазове
конзилијум
и
ако
је
био
уверен
,
да
тиме
ни
најмање
не
мисли
на
болесника
,
него
на
своје
колеге
,
којима
треба
учинити
услугу
,
јер
су
и
они
њему
чинили
и
чине
,
кад
им
падне
шака
какав
богаташ
.
Јер
какав
је
то
богаташ
код
кога
не
би
конзилијум
констатовао
оно
исто
,
што
је
то
сам
домаћи
лекар
одавна
констатовао
?
Ћир
Настас
,
као
и
све
тврдице
,
није
жалио
што
троши
на
лекаре
и
лекове
.
Он
је
хтео
да
живи
и
ништа
му
није
било
скупо
да
купи
мало
живота
.
Он
је
увек
тражио
да
буде
с
лекаром
на
само
и
увек
му
је
описивао
своју
болест
онако
,
како
је
то
,
с
дана
на
дан
,
чинио
.
Сад
је
,
такође
,
био
лекар
код
њега
,
постављао
му
увек
стална
питања
,
а
ћир
Настас
му
је
увек
стално
једно
исто
одговарао
.
Он
се
пред
лекаром
волео
пренемагати
,
јечао
је
кад
је
о
себи
говорио
,
с
времена
на
време
,
је
уздисао
,
као
да
је
тиме
хтео
лекару
да
да
стварне
доказе
о
својој
болести
.
Лекар
је
чинио
као
да
га
слуша
а
у
себи
је
бројио
визите
,
мислио
је
на
један
свој
мајдан
,
који
му
гута
све
што
заради
и
на
своју
ћерку
,
коју
му
је
њезин
муж
ту
скоро
вратио
.
Кад
је
ћир
Настас
престао
да
говори
,
лекар
га
узе
тешити
,
причајући
му
,
да
је
он
имао
у
својој
пракси
још
озбиљнијих
случајева
,
па
је
,
захваљујући
његовој
спреми
и
великој
пракси
,
све
лепо
излечено
,
као
руком
однето
.
Док
је
лекар
тешио
ћир
Настаса
,
предлажући
му
конзилијум
,
који
ће
проучити
фазу
у
којој
се
сада
налази
његова
болест
,
дотле
је
у
другој
соби
седео
Ђорђе
са
Цајом
и
разговарали
се
.
Ђорђе
се
више
од
два
месеца
ценкао
са
адвокатом
да
поцепа
тестаменат
.
Адвокат
,
којег
су
овако
деликатне
ствари
обогатиле
и
који
је
сматран
за
одлична
адвоката
,
у
прво
је
време
уверавао
Ђорђа
,
да
је
то
обичан
злочин
,
што
он
од
њега
тражи
и
да
он
ни
по
коју
цену
не
би
продао
мир
своје
,
иначе
потпуно
чисте
савести
,
доцније
га
је
,
опет
,
уверавао
,
да
би
он
много
што
шта
учинио
за
љубав
госпа
Цаји
,
али
то
никако
не
може
,
осим
за
неку
баснословну
награду
,
коју
она
,
можда
,
не
би
платила
.
Јер
кад
човек
већ
прља
руке
и
кад
се
већ
реши
,
да
умрља
своју
чедну
савест
,
онда
треба
,
бар
,
да
зна
зашто
то
чини
.
И
док
га
је
Ђорђе
иронично
гледао
,
дотле
му
је
адвокат
причао
,
да
има
децу
и
да
није
рад
,
да
им
остави
прљаво
име
.
Част
је
он
,
говорио
је
,
увек
ценио
изнад
свега
.
Ђорђе
се
решио
,
да
је
најбоље
,
да
за
неко
време
,
не
одлази
адвокату
.
А
адвокат
,
бојећи
се
,
да
му
се
из
руку
не
измакне
тако
масан
залогај
,
долазио
је
Цаји
и
нудио
је
своје
услуге
,
уверавајући
је
,
да
ће
то
само
њој
учинити
.
И
,
на
крај
крајева
,
се
погодили
и
сада
је
тестаменат
у
Ђорђевим
рукама
.
Али
при
свем
том
,
они
нису
могли
мирно
спавати
.
Бојали
су
се
,
познавајући
ћир
Настаса
,
да
не
преиначи
тестаменат
и
онда
опет
нису
ништа
учинили
.
Ђорђе
је
ишао
по
дебелу
тепиху
,
који
је
угушивао
његове
кораке
,
био
је
забринут
и
пушио
је
.
Цаја
се
наслонила
на
једну
фотељу
,
руком
је
подизала
неколико
чуперака
непокорне
косе
и
гледала
је
,
забринутим
погледом
,
у
Ђорђа
како
иде
.
Брига
и
жудња
за
новцем
их
је
острвила
и
они
су
постали
дрски
и
сурови
,
ни
за
часак
не
помишљајући
на
то
садашње
своје
понашање
.
-
На
крају
крајева
,
ми
опет
нисмо
ништа
постигли
.
Цаја
га
загонетно
погледа
и
рече
тихо
као
у
сну
:
—
Како
?
—
Он
још
живи
.
Зар
му
не
може
пасти
на
памет
да
напише
други
тестаменат
?
Цаја
пребледи
и
разрогачи
очи
.
—
Јест
,
какав
је
,
то
може
учинити
.
—
Па
не
само
то
.
Зар
он
не
може
звати
другог
адвоката
?
Цаја
га
је
гледала
разрогачених
очију
и
рече
отежући
:
—
Може
.
За
часак
обоје
ућуташе
.
Он
је
ишао
по
соби
тамо
амо
.
Часовник
је
достојанствено
куцао
,
а
пролетња
киша
је
добовала
у
прозоре
.
Цаја
прекрстила
ногу
преко
ноге
,
саставила
руке
и
тако
загрлила
једно
колено
.
У
другој
соби
ћир
Настас
објашњава
лекару
своју
болест
.
—
Како
је
жилав
.
Неће
да
умре
.
—
Ти
му
мало
уштрцаваш
морфиума
.
—
Баш
на
против
.
Два
пута
више
но
што
треба
.
—
Чудновато
.
Видиш
ти
,
да
често
долазе
они
његови
пајташи
.
Бојим
се
,
да
ће
га
наговорити
,
да
преиначи
тестаменат
.
—
И
ја
их
мрзим
.
Зашто
,
ког
ђавола
,
грабе
тај
силан
новац
?
Нико
не
види
од
њега
користи
.
Опет
ућуташе
.
Цаја
устаде
,
преће
преко
собе
два
три
пута
,
а
затим
се
наслони
на
рагастов
од
врата
.
Главу
накривила
,
руке
опустила
,
а
очи
упрла
у
њега
.
Он
сео
за
сто
,
налактио
се
,
једном
ногом
цупка
,
пуши
и
гледа
у
таваницу
.
Ђорђе
је
врло
често
до
дубоко
у
ноћ
остајао
код
ћир
Настаса
,
кад
му
,
по
неки
пут
,
буде
рђаво
.
Он
га
,
са
Цајом
,
скида
и
односи
у
постељу
.
Лекар
изиде
.
Цаја
пође
за
њиме
и
док
је
лекар
облачио
врскапут
,
она
је
стајала
на
прагу
,
прекрстила
руке
и
разговара
с
њиме
.
—
Треба
да
будете
на
све
готови
.
Смрт
може
свакога
часа
наступити
.
—
Цаја
направи
жалосно
лице
.
—
С
тим
се
морате
помирити
.
Сви
ћемо
умрети
,
један
пре
,
други
после
.
Цаја
пређе
руком
преко
очију
,
као
да
је
хтела
да
убрише
сузу
.
Али
у
часу
поцрвени
,
као
да
се
сама
себе
стидела
и
ипак
рече
,
не
знајући
ни
сама
зашто
ни
крошто
:
—
А
тако
је
добар
човек
.
Лекар
смакну
раменима
и
рече
:
—
Хм
,
судбина
...
Лаку
ноћ
.
—
Лаку
ноћ
.
Врата
се
за
њиме
затворише
и
она
уђе
код
ћир
Настаса
.
Ђорђе
је
већ
седео
према
њему
.
—
Никако
не
спавам
,
ово
је
већ
друга
ноћ
.
—
Чини
ти
се
,
Настасе
.
Спаваш
као
топ
.
—
Ето
,
сад
она
боље
зна
од
мене
.
—
Па
како
сте
,
онда
,
сањали
кад
не
спавате
?
Ћир
Настас
га
пакосно
погледа
.
—
Како
,
како
...
Тако
лепо
.
Дабоме
ти
треба
да
јој
држиш
страну
.
Ђорђе
поцрвени
од
гнева
.
Њега
су
,
у
последње
време
,
почеле
љутити
ћир
Настасове
пакосне
примедбе
.
—
Не
знам
зашто
?
Ћир
Настас
се
пакосно
осмехну
.
—
Не
знаш
како
?
Као
мислим
,
врло
добро
знаш
.
Ђорђе
одговори
дрско
:
—
Ја
не
знам
.
Цаја
,
која
је
осећала
,
да
се
приближава
олуја
,
хтела
је
разговору
да
да
други
правац
.
—
Чини
ми
се
,
да
је
киша
престала
.
Али
обојица
су
изгледала
,
као
да
то
нису
ни
чула
.
Ћир
Настас
састави
оба
кажипрста
и
рече
Ђорђу
подругљиво
:
—
Вас
двоје
овако
.
Цаја
поцрвени
и
приђе
Настасу
:
—
Настасе
!
Ђорђе
се
уједе
за
усну
и
извади
цигарету
и
припали
је
.
Ћир
Настас
се
налакти
на
столицу
,
а
његове
безизразне
очи
лутале
су
по
соби
тамо
и
амо
.
Дуго
су
тако
ћутали
.
Цаја
села
за
један
сто
и
ради
једну
чипку
.
Часовник
је
избијао
десет
часова
.
Киша
је
престала
да
пада
и
у
соби
је
била
потпуна
тишина
,
коју
су
,
с
времена
на
време
,
прекидали
ћир
Настас
досадним
јечањем
и
столица
,
кад
под
њиме
застење
.
Наједном
ћир
Настас
почне
мумљати
:
—
Хм
,
хм
...
чудновато
...
—
Шта
ти
је
чудновато
,
Настасе
?
—
Шта-а
?
Вас
двоје
мислите
,
да
се
можете
преда
мном
сакрити
.
Али
ви
се
варате
,
ја
све
знам
,
све
видим
.
Ђорђе
поцрвени
,
задрхта
и
рече
дрско
:
—
Па
шта
је
ако
знате
?
Ћир
Настас
и
Цаја
погледаше
га
запањеним
погледом
.
Ћир
Настас
искрљештио
очи
и
блене
у
њега
.
Ђорђе
је
дрхтао
и
некако
изазивачким
гласом
је
понављао
:
—
Јесте
,
јесте
,
па
шта
је
ако
знате
?
—
И
ти
смеш
то
мени
да
кажеш
?
Мени
?
У
мојој
рођеној
кући
?
—
Што
,
сигурно
вас
се
бојим
?
Цаја
бледа
,
руке
јој
дрхте
и
она
је
испустила
рад
,
незнајући
ни
сама
како
.
У
слепим
очима
нешто
страшно
бије
,
а
грло
јој
се
стегло
,
језик
се
залепио
за
непце
и
она
звера
сјајним
,
разрогаченим
очима
.
Ћир
Настас
крши
руке
,
зинуо
и
гледа
у
њега
.
Кад
је
дошао
к
себи
,
он
рече
,
запенушивши
се
од
гнева
:
—
Чујеш
ли
,
неваљалице
,
шта
каже
?
Цаја
ђипи
као
опарена
.
—
Ја
нисам
неваљалица
.
—
Ниси
?
Лажеш
,
хијено
.
Цаја
му
приђе
,
дрхчући
од
гнева
:
—
Ти
лажеш
.
Ћир
Настас
је
од
гнева
забадао
нокте
у
одело
,
шкрипао
је
зубима
и
нагло
је
дисао
.
—
Добро
те
нисам
умро
без
тестамента
.
Зар
моје
имање
да
падне
у
руке
овој
аспиди
?
Мрзим
те
,
оставио
сам
ти
само
издржавање
.
Али
и
то
ћу
сутра
да
смањим
.
Не
заслужујеш
ништа
.
Ти
си
кучка
једна
.
—
Ти
мислиш
неко
се
боји
твог
тастамента
?
—
Бојаћеш
се
још
како
.
Оставићу
ти
педесет
динара
месечно
само
зато
што
се
мора
.
Не
би
ти
,
иначе
,
ништа
оставио
.
Треба
да
цркнеш
од
глади
.
—
Доцкан
је
.
Умро
је
твој
тестаменат
.
Ђорђе
ђипи
и
гневно
погледа
Цају
,
али
она
,
разјарена
гневом
није
то
видела
и
није
ни
нашта
мислила
.
—
Сутра
ћу
ја
да
га
променим
.
Цаја
се
смејала
као
у
лудилу
,
не
слушајући
га
.
—
Нема
више
твог
тестамента
.
Нема
,
нема
...
Ево
га
код
мене
,
ево
...
Она
брзо
донесе
тестаменат
и
поднесе
му
га
до
очију
.
—
Ево
,
ево
,
то
је
твоја
последња
,
пакосна
и
себична
воља
.
.
ево
,
.
.
ево
...
И
она
као
суманута
поче
цепати
тестаменат
и
ситну
хартију
је
бацала
њему
у
лице
и
он
је
њоме
готово
сав
био
покривен
.
Дрхтао
је
од
гнева
,
што
није
могао
да
ђипи
са
столице
,
па
да
је
ухвати
за
гушу
и
да
је
удави
.
Ђорђе
се
очајно
хватао
за
главу
,
лице
се
издужило
,
очи
су
биле
закрвављене
.
Једна
мисао
пројури
му
кроз
главу
као
муња
и
он
се
стресе
.
Цаја
је
била
бледа
,
коса
је
падала
на
очи
и
она
је
,
онако
чупава
и
гневна
,
непрестано
понављала
реч
»
ево
«
и
бацала
је
комадиће
на
ћир
Настаса
.
Он
цепти
,
зубима
шкрипи
,
а
нокте
забада
у
бутине
.
—
Разбојници
!
...
Разбојници
!
...
Он
је
викао
као
суманут
,
рукама
је
узмахивао
,
а
столица
је
шкрипела
.
Он
покуша
да
се
подигне
,
али
опет
паде
у
наслоњачу
.
Затим
поче
викати
што
је
игда
могао
:
—
Разбојници
!
...
Ђорђе
у
часу
скочи
до
њега
и
метну
му
руку
на
уста
.
Он
га
уједе
и
он
трже
руку
.
Настас
понова
поче
викати
.
—
Разбој
...
.
Ђорђе
га
ухвати
за
гушу
и
почне
га
стезати
.
Ћир
Настас
забоде
нокте
у
његове
руке
,
али
Ђорђе
није
ништа
осећао
,
он
је
само
стезао
,
стезао
.
Разрогачене
очи
су
биле
упрте
у
ћир
Настаса
а
с
његових
руку
,
које
су
стезале
његов
врат
,
текла
је
крв
из
греботина
.
У
ћир
Настасовим
грудима
поче
нешто
кркљати
,
његове
руке
су
као
клеште
,
стезале
Ђорђеве
руке
,
али
он
их
није
скидао
с
врата
,
него
је
само
стезао
,
стезао
.
Ћир
Настасу
искочиле
очи
и
оне
су
биле
закрвављене
.
Наједном
се
његово
тело
сроза
и
испаде
из
наслоњаче
.
Ђорђе
ослободи
своје
руке
и
као
стена
,
са
разколаченим
очима
,
звера
у
ћир
Настасово
тело
како
се
опружило
,
пола
у
наслоњачи
пола
на
поду
,
и
у
његове
грдне
крваве
очи
које
га
гледају
.
Цаја
је
непомично
стајала
,
запањено
је
бленула
у
мртвог
ћир
Настаса
.
За
часак
је
била
потпуна
тишина
.
Само
се
чуло
како
у
другој
соби
велики
дрвени
часовник
достојанствено
куца
,
а
њима
је
то
изгледало
као
да
куца
ћир
Настасово
срце
.
Цаја
прва
дође
к
себи
и
брзо
приђе
Ђорђу
.
—
Шта
си
то
учинио
?
Ђорђе
је
још
непрестано
гледао
у
ћир
Настаса
.
—
Шта
ћемо
сад
?
Ђорђе
пређе
руком
преко
очију
,
као
да
је
с
тиме
хтео
да
одагна
ружан
сан
.
Окрете
се
по
соби
погледа
Цају
,
затим
у
ћир
Настаса
и
било
му
је
чудновато
од
куд
он
овде
.
Погледа
још
једном
у
ћир
Настаса
и
рече
као
самом
себи
:
—
Мртав
је
.
Цаја
покри
шакама
лице
,
јекну
и
рече
очајно
:
—
Пропали
смо
.
Ђорђе
је
погледа
као
да
