ИКОНИЈА
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
XВИИ
.
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
Издање
Стеве
Керешевића
ЦЕНА
:
К
.
1
.
50
Мита
Павков
у
Великом
Бечкереку
.
Препоручује
своје
богато
стовариште
—
сваковрсних
књига
—
Романи
и
приповетке
.
Хајдук
Станко
,
историјски
роман
...
3
.
-
Велимир
и
Босиљка
...
2
.
-
Робинзон
Крусе
...
1
.
-
Адександар
Велики
...
1
.
20
Два
брата
...
-
.
70
Петар
Велики
у
Хајдучком
стану
...
.
50
Тајне
двора
Обреновића
И
.
ИИ
.
...
3
.
-
Злочин
једне
свекрве
...
1
.
50
Женска
Рука
...
4
.
-
Слепац
као
убица
...
-
.
60
Подсвојкиња
...
-
.
60
Све
се
може
само
кад
се
хоће
...
-
.
60
Посљедице
лакомислености
...
-
.
70
Риналдо
Риналдини
И
.
ИИ
.
...
7
.
-
устанак
...
-
.
30
Пехарникова
ћерка
...
-
.
50
Касија
Царица
...
1
.
60
Весели
двори
Иве
Загорице
...
1
.
60
Смиља
...
1
.
50
Насрадин
Оџа
...
1
.
50
Разбибрига
велика
,
илустрована
...
1
.
-
Делија
девојка
...
1
.
20
Мерима
...
1
.
20
Бертолдин
син
Бертолдов
...
1
.
20
Писма
из
Москве
...
1
.
-
Барјактар
Бојана
...
-
.
40
Мицко
Харамбаша
...
3
.
50
Рајске
Душе
...
1
.
50
Радетића
Мара
...
1
.
50
Доле
оружје
И
.
ИИ
.
...
2
.
-
ИКОНИЈА
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
XВИИ
.
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
СРПСКА
КРАЉЕВСКА
АКАДЕМИЈА
ДОСУДИЛА
ЈЕ
ОВОЈ
ПРИПОВЕТЦИ
Мариновићеву
награду
за
1891
.
год
.
ЦЕНА
:
К
.
1
.
50
И
ИКОНИЈА
И
ГАВРАН
.
ИКОНИЈА
,
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
.
На
једном
пропланку
са
сочном
зеленом
травом
,
пасло
је
стадо
оваца
.
У
хладовини
,
под
великим
једним
грмом
,
седело
је
младо
пастирче
,
сељаче
једно
,
коме
ако
је
било
највише
осам
година
,
Дуваше
у
незграпно
издељану
двојницу
почетак
од
некаквог
кола
.
По
веселим
очима
његовим
и
по
зажареном
лицу
,
видело
се
како
се
сав
топи
од
милине
што
је
подесио
бар
оно
,
што
пада
на
три
прва
корака
.
Просто
не
могаше
да
се
насвира
.
Два
велика
чобанска
пса
лежаху
поред
његових
ногу
.
Дуго
и
мирно
га
гледаху
својим
паметним
очима
,
као
да
очекиваху
стрпељиво
да
виде
хоће
ли
мали
свирац
крочити
најпосле
још
који
корак
даље
.
Али
им
се
најпосле
досади
,
Један
од
њих
положи
главу
међу
шапе
,
шикну
на
нос
тешким
и
шумним
дахом
,
и
зажмури
.
Други
живо
окрете
главу
,
па
се
удуби
у
посматрање
једне
пчеле
,
која
задовољно
певајући
облеташе
мајкину
душицу
,
што
као
мирисна
маховина
застрла
беше
стену
,
која
одмах
десно
од
грма
беше
пробила
зелену
рудину
.
На
једанпут
се
оба
пса
подигоше
на
ноге
;
ућулише
ушима
;
окренуше
се
к
стази
једној
,
која
се
извијаше
уз
брдо
из
једне
удоље
;
њушка
им
задркта
како
за
неколико
тренућа
живо
њушаше
мирис
,
што
им
га
тихи
поветарац
доношаше
;
кудравим
реповима
узеше
махати
задовољно
,
па
онда
потекоше
право
к
шумарици
која
се
са
ове
косе
у
ону
дољу
спушташе
.
И
звиждукање
двојнице
стаде
и
младо
пастирче
викну
:
»
Ој
шарове
,
ој
гарове
,
је
л
’
нам
иде
од
куд
моја
нана
?
«
Тек
он
то
рече
,
а
из
шумарице
зајеча
јасан
женски
глас
:
»
Ој
,
Иване
сине
,
мајци
својој
жив
био
,
где
си
?
«
»
Ево
мене
на
Змајевој
стени
!
«
одвикну
пастирче
па
се
диже
и
пође
за
псима
.
У
том
изађе
из
шумарице
на
чистину
сељанка
једна
,
повисока
,
танкострука
,
смеђе
косе
,
граорастих
очију
,
којих
се
граор
преливао
из
бледоплавог
споменка
у
тамну
љубичицу
;
млечност
њеног
лица
видела
се
кроз
танки
сунчев
препланак
.
Све
је
на
њој
било
чисто
,
и
све
јој
тако
приличаше
да
је
било
мило
погледати
је
.
Била
је
млада
;
највише
да
јој
је
било
двадесет
и
пет
година
.
Преко
рамена
носила
је
једну
шареницу
,
у
којој
се
надметаху
редом
све
дугине
боје
;
а
у
руци
ношаше
велику
киту
босиљка
и
један
слив
жутога
воска
.
Кад
изађе
онако
весела
и
онако
мила
на
зелено
поље
,
а
оно
се
све
зашарени
као
да
је
на
њ
пала
кита
шаренога
цвећа
.
Шаров
и
гаров
узеше
да
радосно
потскакују
,
час
испред
ње
,
час
уз
њу
и
с
десна
и
с
лева
,
и
некако
полусавлађиваним
скакањем
казиваху
своју
радост
.
Витороги
вођ
оваца
виде
је
оздо
са
паше
,
па
заблеја
и
два
и
три
пута
и
пође
право
к
њој
;
и
све
се
стадо
усталаса
,
крену
за
вођом
,
удари
у
одзиве
,
те
се
по
оном
пољу
просу
блејање
,
некако
мекано
и
радосно
блејање
,
у
које
се
растапаше
звека
меденице
о
вођину
врату
.
Сељанка
се
спусти
под
онај
грм
и
одмах
отвори
шареницу
.
Извади
белу
једну
погачу
,
отвори
једну
застругу
скорупа
,
и
једну
мању
са
ситном
сољу
и
рече
маломе
:
»
Иво
,
дете
моје
прихвати
се
мало
,
па
да
се
пожуримо
до
вечерње
да
стигнемо
до
Св
.
Јована
да
видимо
оца
Никодија
!
«
»
А
што
"
ћемо
тамо
,
нано
?
«
упита
Ива
одломив
себи
добру
кришку
погаче
.
Сељанка
не
одговори
одмах
,
него
даде
по
једно
парченце
погаче
шарову
и
гарову
,
надроби
скроб
у
своју
руку
,
посоли
га
и
пружи
те
јој
га
вођко
из
руке
поједе
.
»
Ево
да
ти
кажем
!
«
предузе
за
тим
да
говори
.
»
Када
ти
је
отац
(
Бог
да
му
душу
прости
!
)
умирао
од
тешких
рана
,
рекао
ми
је
:
»
Иконијо
,
гледај
то
наше
јадно
дете
!
Дај
га
оцу
Никодију
на
књигу
,
па
нека
буде
од
њега
што
Бог
хоћ
.
Ти
знаш
да
нисам
жалио
да
погинем
за
крс
часни
и
веру
ришћанску
.
Хвала
Богу
ево
и
умирем
што
се
клах
са
некрстом
.
Истом
данас
видим
да
није
све
јунаштво
знати
погинути
.
Видим
е
није
мање
јунаштво
живети
кроз
муке
и
невоље
,
и
бранити
рају
сиротињу
.
Ако
икако
може
бити
дај
нам
сина
на
књигу
.
Нека
се
не
ломи
по
гори
као
отац
што
му
се
ломио
,
него
нека
стане
у
цркву
да
крстом
рабри
овај
злосрећни
народ
и
да
га
крстом
брани
!
«
Ето
,
настави
Иконија
па
руком
глађаше
зулове
у
свога
синчића
:
»
Ето
,
тако
ти
је
отац
говорио
.
Тако
је
исто
говорио
и
оцу
Никодију
кад
га
је
овај
причестио
.
А
ја
сам
се
оцу
твоме
заветовала
:
да
ћу
,
ако
ми
Бог
и
мајка
божја
помогну
,
испунити
му
његову
последњу
жељу
.
Јутрос
сам
изашла
била
на
гроб
твоме
оцу
и
рекла
му
:
да
мој
завет
нисам
заборавила
.
Тако
ћемо
сине
мој
,
у
име
,
божје
да
пођемо
оцу
Никодију
!
«
»
А
ово
стадо
?
ко
ће
да
га
чува
?
«
рече
мали
пастир
невесело
.
»
Ето
га
Милован
иде
оздо
из
села
.
Чим
он
овде
стигне
предузеће
стадо
.
А
ти
ћеш
,
ако
Бог
да
,
да
будеш
пастир
божјега
стада
.
О
да
ми
Бог
хоће
дати
да
доживим
да
то
очима
видим
,
па
да
мирно
умрем
,
кад
ми
суђен
данак
дође
!
«
»
Па
зар
ја
да
будем
монастирско
ђаче
?
«
упита
дечко
све
невеселији
,
па
се
загледа
крупним
својим
плавим
очима
у
матер
своју
.
»
Е
,
па
само
да
почнеш
као
ђаче
,
па
већ
кад
мало
поодрастеш
и
научиш
књигу
и
летургију
,
онда
ђакон
па
јеромонах
,
па
мало
по
мало
па
игуман
,
па
ко
зна
чедо
моје
,
шта
је
све
теби
Бог
записао
у
својој
књизи
.
Твоја
мајка
не
ће
доживети
,
али
опет
за
то
може
бити
да
ћеш
ти
јахати
белог
коња
на
црвеном
седлу
,
а
о
бедрима
уместо
сабље
носити
велики
крст
,
па
да
њиме
благосиљаш
села
,
и
поља
и
њиве
и
народ
који
ће
да
баца
капе
под
пазуво
па
да
се
клања
и
да
виче
»
благослови
Свети
владико
!
«
Еј
,
Боже
,
да
ми
је
онда
да
твој
отац
устане
из
гроба
,
па
да
те
види
,
па
макар
ја
то
и
не
гледала
.
Еј
,
Боже
мој
,
опрости
ми
што
се
заносим
,
те
будна
моје
старе
снове
сневам
!
»
Сине
,
мој
,
немој
да
плачеш
!
«
Па
рекав
то
,
млада
сељанка
пригрли
дете
своје
и
пољуби
га
у
десни
образ
.
А
Иван
бризну
плакати
,
и
кроз
сузе
гледаше
у
своја
два
пса
.
Мајка
га
миловаше
руком
по
челу
и
по
образима
.
И
самој
јој
се
очи
сузама
напунише
па
грцајући
рече
:
»
Што
плачеш
,
дете
моје
?
Ваља
да
се
не
бојиш
доброга
оца
Никодија
?
Он
ће
тебе
лепо
да
пази
!
«
»
Не
бојим
се
!
«
рече
Иван
,
па
тек
онда
бризну
у
глас
да
плаче
;
»
Не
бојим
се
ништа
!
Него
ми
је
...
.
жао
овог
нашег
шарова
и
гарова
,
како
ће
они
без
мене
!
«
А
шаров
и
гаров
чуше
да
њихов
мали
пријатељ
њих
спомиње
.
Приђоше
му
полагано
;
па
га
невесело
загледаше
.
Лазнуше
му
руке
.
Гаров
се
ослободи
,
подиже
главу
па
језиком
лазну
Иву
у
образ
.
»
Ето
,
виш
,
и
гаров
те
љуби
!
Хоће
да
ти
каже
:
не
брини
се
за
нас
!
«
А
Иван
се
онда
кроз
плач
насмеја
и
потапка
најпре
гарова
па
онда
и
шарова
по
глави
.
На
једној
косини
копаоника
,
која
се
спушта
у
топличку
долину
,
има
једна
мала
заравањ
на
којој
је
стајао
и
појао
малени
стародревни
манастир
Св
.
Јована
.
Манастирска
је
црква
била
мала
,
ниска
и
мрачна
.
У
дебелим
зидинама
просечени
су
били
дуги
а
уски
прозори
,
који
пуштаху
само
по
неколико
праменова
од
светлости
да
се
укрштају
у
оној
непрекидној
сутоњи
што
у
црквици
владаше
.
Кад
човек
први
пут
уђе
унутра
,
подухвати
га
нека
језа
као
да
је
ушао
у
гробницу
.
Али
чим
му
се
очи
мало
свикну
,
одмах
му
се
око
срца
проспе
нека
света
топлина
.
И
десни
и
леви
зид
беху
исписани
сликама
светаца
и
небесних
прилика
,
анђели
с
дугим
крилима
и
с
мачевима
високо
уздигнутим
;
Св
.
Ђорђе
у
скрлетној
долами
,
на
белом
коњу
,
витим
копљем
пробада
зелену
аждају
;
Св
.
Јован
у
мркој
камиљој
кожи
с
мрком
тиквицом
о
левом
бедру
,
подигао
је
у
вис
крст
од
сувог
шумског
грања
,
па
се
намрштио
и
виче
:
Покајте
се
!
А
високо
са
свода
у
олтару
,
и
изнад
пониског
иконостаса
,
Исус
раширио
руке
па
великим
очима
и
замишљеним
погледом
гледа
да
л
’
ће
ко
да
му
приђе
те
да
га
загрли
.
Око
црквице
је
била
поширока
порта
,
обрасла
ниском
а
густом
травом
;
овде
онде
по
нека
надгробна
плоча
с
излизаним
натписом
;
иза
цркве
једна
лепа
стара
липа
и
клупа
испод
ње
;
неколико
корачаји
од
липе
извор
,
који
кроз
дрвену
цев
сипље
млаз
кристалне
бистре
воде
у
корито
од
белог
камена
сланика
на
коме
се
још
познају
главе
од
римских
војника
.
Можда
је
то
био
саркофаг
каквог
силног
проконзула
;
сад
се
обично
врапци
у
њему
брчкају
весело
цвркућући
,
Око
црквене
порте
некада
је
на
све
четири
стране
био
град
са
четири
куле
на
четири
краја
,
и
једном
главном
и
највишом
на
средини
западнога
зида
,
кроз
коју
се
улазило
у
манастир
.
Али
су
Турци
у
време
ратова
с
деспотом
Ђурђем
град
порушили
и
цркву
запалили
,
те
је
после
велики
војвода
Раде
Облачић
оправив
цркву
,
нешто
ћелија
и
трапезарију
у
једној
страни
старих
зидина
подигао
.
Вечерње
се
већ
било
свршило
кад
Иконија
са
малим
Ивом
дође
на
капију
велике
куле
.
Ту
она
даде
Иви
онај
слив
воска
и
ону
киту
босиљка
рекавши
му
:
»
Нај
,
сине
,
унеси
ти
сам
овај
босиљак
и
ову
свећу
Светоме
Јовану
,
не
би
ли
ти
помогао
,
да
једнога
дана
ти
из
његове
цркве
изнесеш
свећу
боље
среће
и
босиљак
мира
у
твој
народ
.
«
Пред
саму
цркву
Иконија
остави
своју
шареницу
,
па
са
синчићем
уђе
у
мрачну
и
празну
црквицу
,
целива
иконе
,
запали
три
свећице
шапатом
помињући
имена
оних
за
које
их
је
палила
,
упути
Иву
како
да
положи
босиљак
и
восак
пред
икону
Св
.
Јована
,
па
онда
с
ведром
душом
и
лаким
срцем
изађе
из
цркве
да
потражи
оца
Никодија
.
Нађоше
га
у
трапезарији
.
Отац
Никодије
,
омален
,
сувоњав
,
жут
у
лицу
,
просед
,
у
раси
од
грубог
црног
сукна
с
црном
грубом
камилавком
,
прегнуо
се
био
над
дугачком
једном
листином
,
коју
је
на
столу
развио
био
.
Наместио
био
на
нос
велике
неке
наочари
у
дебелом
кожном
оквиру
,
па
се
кроз
њих
удубио
у
срицање
једне
речи
,
коју
добро
беше
притиснуо
прстом
да
му
се
како
не
омакне
.
Тако
се
беше
занео
,
да
не
чу
кад
Иконија
с
Ивом
уђе
,
па
не
диже
главе
нити
мрдну
густим
веђама
.
Иконија
ћутећки
извади
из
шаренице
једну
белу
погачу
,
једну
румену
јабуку
,
пар
шарених
чарапа
и
пар
рукавица
,
на
којима
је
од
ситних
шљокица
извезла
крстове
па
их
окружила
плавим
и
црвеним
ђинђувама
.
И
поврх
свега
-
извади
из
једног
свиленог
завоја
један
старински
златан
новац
као
млетачки
цекин
.
У
том
калуђер
подиже
главу
,
скиде
полагано
тешке
наочари
,
протрља
очи
па
проговори
:
«
А
ене
!
одкуда
ти
Иконијо
,
добра
жено
!
«
»
Благослови
свети
оче
!
«
рече
Иконија
смерно
,
па
приђе
духовнику
и
пољуби
му
руку
,
и
онда
шапутне
своме
Иви
те
и
он
приђе
к
руци
оца
Никодија
.
»
А
да
те
не
сметох
у
каквом
светом
послу
?
!
«
настави
она
гласом
у
коме
трепташе
некакав
чудан
израз
зебње
и
прекора
самој
себи
.
»
Ево
се
мучим
да
прочитам
овај
рисовуљ
који
је
још
цар
Душан
дао
нашој
цркви
.
Па
сам
ти
на
невољи
грдној
.
Две
му
речи
прочитам
а
три
ни
обрни
ни
осврни
.
Ја
како
су
писали
царски
брзописци
Бог
им
судио
!
Ја
што
ћеш
,
нису
мислили
каква
ће
времена
да
настану
и
на
каквим
ће
самоуцима
цркве
царске
да
остану
!
«
»
Је
ли
то
баш
царски
рисовуљ
?
«
упита
Иконија
радознало
и
опет
као
са
неком
стравом
.
»
У
добри
час
дођох
да
моје
очи
и
ту
светињу
виде
!
«
»
Јесте
,
Бога
ми
,
баш
царски
рисовуљ
!
«
одговори
отац
Никодије
с
пуно
поуздања
и
поноса
.
»
Ево
,
видиш
,
на
кожи
написано
;
па
видиш
ово
прво
писмо
златно
исписано
;
па
погледај
ово
доле
на
широко
и
на
дугачко
изведено
црвеним
мастилом
:
за
Христа
благовјерни
цар
Стефан
;
па
виш
ову
златну
печат
о
црвеној
свиленој
врпци
!
Царски
рисовуљ
,
богме
,
ја
како
!
«
»
Хвалимо
те
Боже
!
«
рече
Иконија
побожно
.
»
Пусти
ме
,
оче
Никодије
,
да
целивам
где
је
царска
рука
царско
име
исписала
!
«
И
Иконија
се
прекрсти
,
па
на
три
места
целива
ону
дугачку
и
широку
црвену
шару
,
за
коју
јој
духовник
рече
да
је
потпис
царев
.
Замоли
га
да
пусти
и
Иву
да
то
целива
,
и
мали
се
Ива
полагано
и
врло
смишљено
прекрсти
,
издиже
се
на
прсти
и
једва
дохвати
један
крајичак
од
кожне
листине
да
пољуби
.
.
»
Па
сад
,
оче
Никодије
,
Бог
па
ти
!
«
поче
Иконија
.
»
Ево
ти
доведох
мога
сина
да
га
упутиш
како
да
служи
Богу
и
народу
,
како
и
сам
што
служиш
.
Знам
,
ниси
заборавио
речи
мога
покојника
!
Калуђер
се
накашља
мало
,
сави
рисовуљ
брижљиво
,
па
онда
рече
:
»
Што
обећах
твоме
Миленку
на
самрти
,
што
ти
казивах
кад
год
си
ми
помињала
завет
његов
,
то
ти
ево
и
сад
велим
:
хоћу
ћери
моја
што
год
могу
;
али
оно
што
ја
могу
није
много
.
Научићу
га
да
чита
,
упознаћу
га
с
титлама
и
скратницима
,
научићу
га
да
поји
тропаре
и
кондаке
свецима
,
а
ако
га
оставиш
у
манастиру
девет
година
може
свикнути
и
како
се
литургија
служи
;
а
за
више
не
питај
јер
више
ни
у
мене
нема
!
«
»
Хвалимо
те
Боже
!
куд
ћеш
више
оче
Никодије
?
Од
твоје
шенице
у
којој
како
народ
зна
,
кукоља
нема
,
усади
у
срце
мога
детета
по
које
зрно
,
па
ако
буде
божја
воља
,
оно
ће
да
никне
и
плод
донесе
.
Научи
га
колико
ти
знаш
,
па
ће
Миленкова
душа
на
ономе
свету
мирна
бити
,
а
ја
ћу
те
и
јутром
и
вечером
благосиљати
,
а
на
самртноме
часу
моме
рећи
:
Бог
нека
даде
оцу
Никодију
и
овога
и
онога
света
!
«
»
Ако
ће
да
иде
све
по
реду
,
имаш
ти
мало
по
дуже
до
самртнога
часа
од
мене
.
Него
хајдмо
из
ове
мемљиве
трапезарије
мало
у
порту
,
имам
нешто
да
ти
говорим
!
«
Па
мрдну
очима
и
веђама
показав
на
дете
,
што
је
очевидно
значило
,
да
има
нешто
што
не
може
пред
дететом
да
јој
каже
.
У
порти
седоше
на
клупу
испод
липе
близу
оне
чесме
,
а
маломе
Иви
рекоше
да
иде
да
гледа
свете
слике
,
што
беху
исписане
на
зидовима
испод
некадашње
звонаре
.
Калуђер
се
нешто
био
узврпољио
,
не
могаше
довољно
да
кашљуцањем
спреми
грло
,
скиде
камилавку
,
пронесе
прсте
кроз
косу
и
два
и
три
пута
,
као
да
разветри
главу
и
разведри
памет
,
па
најпосле
нађе
како
ће
и
поче
:
Као
духовноме
оцу
твоме
,
и
као
старом
пријатељу
куће
твоје
,
мени
не
ћеш
замерити
што
ћу
да
те
као
уз
гусле
да
питам
:
ћери
мила
,
што
се
не
удајеш
,
за
младости
за
лепоте
твоје
?
«
»
Не
могу
,
оче
Никодије
!
«
одговори
Иконија
.
»
Долазећи
данас
к
цркви
,
ниси
ли
се
с
ким
год
на
путу
сусрела
?
«
питаше
калуђер
.
»
Нисам
оче
,
а
ударила
сам
преким
путем
.
Мислила
сам
да
стигнемо
на
вечерњу
«
.
»
На
вечерњи
је
био
Гавран
Ракетић
.
Молио
ме
је
да
ти
говорим
да
за
њега
пођеш
!
«
»
Да
чудна
ли
човека
!
«
рече
Иконија
озбиљно
.
»
Ево
скоро
годину
дана
како
ми
не
да
мира
.
И
што
год
има
у
мене
женске
родбине
,
све
је
то
поклонима
и
митом
подизао
да
ме
као
кошуту
хајком
терају
на
његову
заседу
.
Свакој
сам
мојој
стрини
,
свакој
снаси
одговорила
:
да
га
молим
да
ми
не
замери
али
да
не
могу
.
Није
да
му
махне
налазим
него
нећу
да
се
удајем
!
«
»
Није
паметно
што
говориш
.
Женска
глава
треба
мушке
руке
руке
да
је
штити
.
Миленково
имање
истина
није
велико
,
али
чича
Сима
не
само
да
не
може
да
ти
помаже
него
,
онако
стар
и
немоћан
како
је
,
само
ти
одмаже
.
А
док
ти
мали
Иво
за
помоћ
прирасте
,
требаће
доста
година
.
Гавран
је
истина
мало
чудновате
ћуди
,
али
биће
да
су
га
завидљивци
и
пакосници
више
извикали
него
што
је
.
А
најпосле
жено
ко
је
без
греха
и
без
махне
?
Главно
је
што
видим
да
се
тобом
много
занео
;
а
после
,
газда
је
,
код
њега
би
благовала
.
Много
ми
што
шта
наказива
па
заврши
:
»
Оче
Никодије
,
ако
је
усаветујеш
те
пристане
,
ево
од
мене
прилога
Светоме
Јовану
пет
стотина
аспри
.
Ако
не
ће
,
слободно
јој
реци
да
ћу
од
себе
чуда
учинити
,
запалићу
све
што
имам
нека
изгоре
,
није
ми
вајде
имати
га
и
ето
ме
одох
у
свет
да
се
турчим
!
«
»
Што
ћу
му
!
?
«
рече
Иконија
.
»
Кад
мој
Миленко
умираше
,
погледа
ме
жалостиво
па
зајеча
:
»
Иконијо
,
јадна
моја
Иконијо
,
аманет
ти
отац
мој
и
аманет
ти
дете
наше
!
«
Заклех
му
се
да
ћу
му
оца
чувати
и
мојом
и
његовом
бригом
и
да
ћу
нашега
Иву
одгајити
,
ако
ми
Бог
помогне
,
те
да
прихвати
да
сам
чува
добро
име
свога
оца
.
Где
би
ми
памет
била
,
а
куд
би
ми
душа
стигла
,
кад
бих
сад
како
се
шалиш
,
»
за
младости
за
лепоте
моје
«
,
узела
себи
другог
мужа
?
!
Кад
бих
моју
дворбу
поделила
између
мога
свекра
,
чича
Симе
,
мога
сина
Иве
и
другога
дома
господара
,
бојим
се
не
би
ни
на
једног
дошло
колико
је
право
!
Не
,
не
,
свети
оче
,
толико
се
изумила
нисам
.
А
да
јесам
,
ех
,
право
да
ти
кажем
,
има
других
соколова
за
које
знам
е
би
ме
кликћући
понели
у
своје
гњездо
,
нити
бих
и
онда
пристајала
да
слажем
моју
песму
с
црним
Гавраном
!
«
»
Па
да
му
кажем
да
се
ничему
не
нада
!
«
»
Молим
те
,
као
оца
,
као
што
ми
и
јеси
по
Богу
отац
,
светуј
га
нека
ме
се
махне
!
Нека
не
лудује
.
А
већ
ако
хоћ
да
тумарне
у
свет
,
нека
га
,
нек
тумарне
,
неће
село
за
њим
пресвиснути
.
А
ако
ће
да
пали
што
има
,
боље
нека
све
то
поклони
светоме
Јовану
,
да
му
је
свећа
пред
свецем
,
не
би
ли
га
од
лудости
избавио
!
«
Поразговара
се
још
мало
с
оцем
Никодијем
,
посаветова
свога
синчића
да
у
свему
лепо
слуша
старог
калуђера
,
па
се
онда
с
њим
опрости
и
оде
.
Да
би
стигла
дома
још
за
видела
,
Иконија
удари
преким
путем
на
поток
Липовицу
.
Поток
је
био
поширок
добра
три
хвата
а
дубок
по
средини
око
две
стопе
.
Бистра
му
је
вода
струјила
преко
чистог
горског
шљунка
тихо
роморећи
.
Обалом
на
коју
се
долази
од
манастира
тихом
једном
зеленом
косом
,
пружило
се
џбуње
од
леске
,
вињаге
,
дивље
руже
,
мирисно
дахом
цвета
од
орлових
ноктију
.
С
оне
стране
воде
извиле
се
високе
тополе
,
па
пустиле
гране
над
потоком
,
као
да
хоће
да
га
сребрним
рукама
загрле
.
Кад
Иконија
стиже
на
поток
,
подиже
руку
десну
изнад
обрва
,
заклони
очи
од
сунца
,
које
са
запада
косо
своје
зраке
у
руменим
праменовима
пушташе
,
па
оштро
загледа
у
онај
тополски
луг
с
оне
стране
.
Баш
нигде
ни
сенке
од
каквог
човека
.
У
џбуну
поред
кога
Иконија
стојаше
,
један
бумбар
облеташе
једну
петолисну
бледу
ружу
,
која
се
истом
из
пупољка
развила
била
.
Из
луга
,
с
оне
стране
,
један
кос
звиждаше
некакве
значке
као
да
у
металну
пиштаљку
дува
.
»
Тицо
моја
,
је
л
’
то
мени
звиждиш
?
«
викну
Иконија
својим
јасним
и
пријатним
гласом
тици
преко
воде
.
Проста
ова
млада
сељанка
,
кад
год
би
се
нашла
усред
поља
и
усред
лугова
,
осећала
би
се
детињски
срећна
.
Чинило
би
јој
се
да
јој
је
свака
тица
певачица
неки
род
,
свако
лепо
дрво
неки
пријатељ
,
сваки
пољски
цвет
жива
реч
којом
поље
срцу
говори
.
Опет
косић
зазвижда
другу
неку
и
мало
подужу
значку
.
.
»
Казуј
,
роде
,
да
л
си
где
год
скоро
сагледао
мушко
око
под
челом
јуначким
?
«
Кос
као
да
је
био
слетио
у
шипраг
,
који
у
хладу
од
топола
загазио
беше
у
поток
,
па
одатле
три
пута
једно
за
другим
,
и
то
све
јаче
и
јаче
и
све
брже
и
брже
,
одзвижда
нову
једну
своју
нумеру
.
»
Шта
ли
ми
ти
то
казујеш
?
Да
л
’
да
газим
поток
,
ил
’
да
га
не
газим
?
!
«
рече
Иконија
,
поћута
мало
,
насмеја
се
и
рече
полагано
сама
себи
:
»
Баш
хвала
Богу
,
те
нема
никога
,
ни
да
ме
види
ни
да
ме
чује
како
се
овако
матора
жена
заносим
као
неко
дете
!
Бог
с
тобом
Иконијо
!
«
То
рече
па
се
спусти
под
ону
дивљу
ружу
.
Одвеза
опанке
,
скиде
чарапе
,
веза
их
једном
врпцом
све
заједно
,
и
устаде
.
Падоше
јој
погледи
на
оног
бумбара
што
облеташе
ружу
,
отера
га
махнув
руком
,
узабра
ружу
,
принесе
је
к
уснама
својим
,
па
је
онда
задену
испод
конђе
у
своју
густу
смеђу
косу
,
и
рече
:
«
Боље
да
те
ја
у
коси
носим
,
него
да
те
онај
црни
бумбар
љуби
!
»
Па
онда
—
подиже
сукњу
до
колена
и
загази
у
поток
.
Подиђе
је
милина
од
студене
воде
.
Ко
зна
можда
је
и
студену
воду
подишла
топлина
од
њене
милине
!
Устави
се
у
сред
потока
да
се
мало
брчка
.
А
поток
као
да
беше
уставио
сав
свој
жубор
,
да
пусти
само
да
се
чује
бућкање
од
сиграња
њених
белих
ногу
са
бистрим
валима
.
Ова
млада
жена
,
која
сад
већ
имађаше
сина
ђака
у
Св
.
Јована
,
брчкајући
се
за
неколико
тренутака
у
сред
бистрог
потока
,
под
одблеском
руменога
неба
на
западу
,
својим
млечним
лицем
,
својим
безазленим
погледом
и
својим
витим
стасом
изгледаше
као
да
је
девојка
.
Опет
јој
дође
нова
једна
мисао
.
Извади
ружу
из
косе
,
пољуби
је
и
пусти
је
низ
воду
:
»
Ја
сам
боља
од
бумбара
,
«
рече
ружи
,
»
али
те
бистра
вода
може
однети
ноћас
до
на
груди
каквој
вили
!
Па
онда
изађе
из
воде
,
посади
се
на
један
пањ
под
најближом
тополом
,
обриса
се
једним
белим
убрусом
,
навуче
брзо
чарапе
,
обује
опанке
и
још
притврђиваше
опуту
на
левој
нози
,
кад
иза
ње
зашушта
џбун
,
покрхаше
се
грање
под
неком
силном
навалом
,
и
Гавран
Ракетић
испаде
пред
њу
.
»
Вала
Иконијо
,
тек
сад
разумедох
што
се
памети
људске
окрећу
за
тобом
!
«
Иконија
се
препала
беше
кад
овако
из
ненада
изниче
човек
из
шипрага
,
али
савлада
свој
немир
па
рече
:
»
Бог
с
тобом
,
Гавро
,
какав
је
то
почетак
од
разговора
?
«
»
Видех
те
где
чараш
.
Стала
та
ћерка
у
сред
потока
,
брчка
се
као
сребрна
пастрмка
,
вади
цвет
из
косе
,
љуби
га
,
баца
у
воду
и
мрмља
чаролије
.
Хе
,
душо
моја
,
зар
то
није
чарање
?
«
»
Нисам
очију
ми
!
него
се
нашалих
и
рекох
цвету
:
боље
ти
је
на
бистром
потоку
него
на
пустој
глави
удовице
.
Или
тако
нешто
.
Ето
сам
већ
и
заборавила
!
«
»
Вала
моје
си
срце
давно
ишчупала
,
а
данас
си
ми
из
потока
памет
преврнула
.
Ја
ли
си
вештица
,
ја
л
’
вила
.
Друго
није
!
«
»
Хвала
Богу
,
ни
једно
ни
друго
!
Шта
сам
друго
него
једна
проста
жена
,
која
ако
је
и
видела
нешто
мало
среће
,
то
јој
није
дуго
потрајало
!
«
»
Чујеш
ли
ме
,
Иконијо
!
овако
се
више
не
може
.
Данас
ћеш
једном
твојом
речју
да
од
мене
начиниш
срећна
и
добра
човека
,
или
сотону
у
човечијем
облику
.
Видох
те
кад
прође
у
манастир
и
рекох
себи
:
боље
да
је
дочекам
овде
па
да
из
њених
уста
чујем
живот
или
смрт
.
Видела
си
Оца
Никодија
?
«
»
Видела
сам
га
.
Него
немој
да
овде
стојимо
.
Хајдмо
,
можемо
се
и
путем
разговарати
!
«
Пођоше
заједно
и
ћуташе
обадвоје
.
Гавран
не
скидаше
очију
с
њеног
лица
,
које
сад
бејаше
још
лепше
како
стидљивост
и
узбуђеност
растопише
нешто
тихог
руменила
у
млечност
његову
а
под
танком
и
лаком
копреном
од
сунца
.
После
дужег
ћутања
Гавран
ће
рећи
:
»
Је
л
’
ти
калуђер
говорио
што
о
мени
?
«
»
Јесте
,
брате
,
све
ми
је
казао
,
и
ако
ништа
у
томе
новога
није
било
!
«
»
Па
шта
си
му
рекла
?
«
»
Оно
исто
што
рекох
мојој
стрини
Јованци
кад
ми
пре
годину
дана
први
пут
дође
по
твојој
жељи
;
и
оно
исто
што
рекох
мојој
Макрени
,
кад
ми
дође
пре
шест
недеља
.
Немој
,
Гавро
,
да
чиниш
неправду
и
мени
.
Од
тога
ништа
бити
не
може
!
«
»
Зашто
не
може
«
упита
Гавро
горко
као
да
испи
чашу
пелена
.
»
За
то
што
не
може
,
а
не
може
зато
што
нећу
,
а
нећу
за
то
што
сам
се
везала
другим
заветом
,
а
везала
сам
се
заветом
за
то
што
је
то
тако
воља
божја
била
.
Ето
,
ви’ш
,
не
може
!
«
»
Не
може
за
то
што
ти
нећеш
,
а
ти
нећеш
за
то
што
си
се
неком
другом
поклонила
!
Ај
«
гракну
Гавран
,
тресну
једном
грозном
псовком
и
шкргутну
зубма
;
»
ај
,
да
га
знам
ко
је
тај
,
коме
не
треба
да
се
вера
по
шипрагу
те
да
види
шта
ја
данас
видех
,
зубма
би
му
гркљан
искинуо
,
његовом
се
крвљу
напојио
,
да
загасим
моју
жеђ
за
тобом
!
«
Гавран
сав
помодре
у
лицу
,
очи
му
се
засветлише
црвеним
жеравицама
.
Он
стегну
усне
подиже
десну
руку
претећи
у
вис
и
стисне
песницу
.
Иконија
се
није
препала
,
али
које
од
стида
са
онаких
речи
,
које
од
срџбе
поцрвене
као
црвени
божур
.
Граорасте
очи
њене
потамнеше
у
две
крупне
љубичице
,
а
кроз
њих
засеваше
муње
.
»
Срам
те
било
,
гаду
од
човека
!
«
рече
она
срдито
.
»
Да
имаш
душе
рекла
бих
ти
:
не
греши
душе
!
Али
човек
који
се
крије
по
шипрагу
да
види
како
жена
једна
гази
поток
,
нема
образа
људског
,
и
човек
који
сме
тако
да
беди
једну
жену
,
како
ти
мене
бедиш
,
нема
душе
и
није
човек
.
Иди
од
мене
један
нечовече
!
«
»
Вала
,
жено
,
запамтићеш
ти
мене
!
Слушај
,
«
и
опет
цикну
Гавран
као
да
је
бесомучан
.
»
Слушај
,
што
ћу
да
ти
кажем
:
остављам
ти
рока
још
три
дана
,
не
би
л
’
ти
се
лудој
јал
’
поносној
памет
повратила
.
Ако
ми
до
захода
сунца
у
уторак
не
пошљеш
реч
да
пристајош
да
ми
будеш
домаћица
,
онда
за
оно
што
ће
да
те
снађе
,
не
жали
ни
на
кога
до
на
себе
саму
!
Ова
рука
која
жуди
да
ти
милује
груди
,
живој
ће
ти
срце
ишчупати
!
«
Гавран
се
окрете
па
као
бесан
пас
одјури
натраг
у
луг
на
потоку
.
Иконија
се
беше
чисто
скаменила
.
Тако
оста
за
неколико
тренутака
.
Па
се
онда
побожно
прекрсти
,
подиже
очи
к
небу
и
рече
гласно
:
»
О
мајко
божја
и
богородице
!
Спаси
ме
од
сваке
беде
и
напасти
од
овога
лудог
човека
!
«
И
онда
настави
пут
свој
брзим
корацима
,
а
сетна
и
замишљена
.
ИИ
ГАВРАНОВА
ОСВЕТА
.
Две
недеље
после
дана
у
који
је
мали
Иван
постао
манастирско
ђаче
,
дошао
је
Ивањ
дан
,
празник
цркве
св
.
Јована
.
Већ
у
очи
самог
празника
искупило
се
на
пољани
испред
манастира
пуно
народа
из
близа
и
из
далека
,
Болеснике
оставише
да
преноће
у
цркви
и
око
цркве
.
Слабо
је
ко
и
спавао
.
Певало
се
поред
ватре
уз
гусле
,
причало
се
,
шале
су
се
проводиле
,
ватре
су
се
прескакале
,
а
већ
око
поноћи
млада
женскадија
навали
с
венцима
од
ивањског
цвећа
на
онај
извор
иза
цркве
,
те
умиваше
лице
,
јер
бабе
причаху
како
од
те
воде
јача
вид
очњи
,
и
како
је
чак
некаки
слепац
прогледао
кад
се
поред
великих
молитава
три
пут
пред
јутрење
на
том
извору
умио
.
Иконија
је
била
довезла
на
волујским
колима
старога
чича
Симу
.
С
њоме
је
дошла
и
њена
сестра
од
тетке
,
Макрена
,
с
мужем
и
децом
,
па
су
се
лепо
наместили
разастрв
костретне
поњаве
под
једном
дивљом
крушком
.
Донели
су
пуно
котарица
са
свакојаким
јестивом
,
и
по
више
већих
и
мањих
чутура
,
и
спремаху
се
да
се
лепо
проведу
.
Јутрења
и
литургија
служише
се
једна
за
другом
.
Иконија
је
за
рана
одвела
чича
Симу
у
један
сто
одмах
до
преграде
,
која
одваја
женску
од
мушке
цркве
.
Наместила
се
иза
њега
тако
да
му
је
могла
на
ухо
да
шапутне
кад
се
чита
евангеље
,
кад
се
износи
света
тајна
,
кад
треба
да
се
прекрсти
,
јер
старац
нит
добро
виђаше
нит
добро
чујаше
.
Тек
би
га
овда
и
онда
Иконија
по
рамену
живо
покуцала
па
му
зашапутала
:
»
Дедо
,
дедо
,
погледај
на
лево
!
Ене
нам
Ивица
иза
леве
певнице
уђе
у
олтар
!
«
—
Ене
,
ене
,
погледај
на
десно
;
ене
га
изађе
из
олтара
и
изнесе
неку
књигу
!
Ја
колика
је
,
једва
је
јадно
моје
ђаче
носи
!
Ено
је
даде
попу
Василију
,
који
за
десном
певницом
глас
води
!
Ех
,
да
ли
он
,
чедо
моје
,
зна
сад
да
га
деда
и
мајка
његова
очима
прате
!
«
»
Ћути
,
снахо
,
много
говориш
за
цркву
!
«
рече
јој
старац
тихо
,
па
погледа
полагано
и
застиђено
на
десно
и
на
лево
,
да
ли
није
кога
саблазнио
,
И
летургија
се
сврши
.
Свет
изађе
из
цркве
у
порту
.
Изађе
и
отац
Никодије
онако
с
одеждом
.
Држи
левом
руком
икону
прислонив
је
на
прса
.
У
десној
му
руци
кита
босиљка
,
па
њоме
шкропи
сваког
ко
приђе
икону
да
целива
.
Поред
њега
десно
иде
гологлаво
мало
ђаче
;
носи
у
руци
мален
котлић
од
калајисаног
бакра
,
у
који
ће
отац
Никодије
овда
и
онда
да
напоји
освећеном
водицом
своју
киту
босиљка
,
а
у
који
ће
побожни
народ
да
спушта
бакарне
мангуре
и
по
коју
сребрну
аспру
.
Нешто
снажном
својом
руком
,
нешто
слатко-гласном
својом
речју
,
Иконија
отвараш
себи
и
своме
свекру
пута
кроз
густу
гомилу
света
,
док
не
стиже
до
оца
Никодија
.
Па
онда
полагано
корачаше
иза
њега
водећи
старца
за
руку
.
Мали
се
Ива
окрете
,
па
угледав
мајку
и
деда
,
засијаше
му
се
очи
,
и
зрак
радости
из
њих
и
трепет
осмеха
са
усана
његових
осветлише
му
лепо
лице
његово
.
»
Мајкино
мило
јединче
!
«
замуца
Иконија
тихо
и
очи
јој
засузише
.
Старац
трепћући
гледаше
у
свога
унука
.
Беше
му
мило
,
али
не
могаше
ништа
друго
да
каже
него
:
»
Тако
,
синко
,
тако
!
«
Чу
отац
Никодије
где
неко
иза
њега
говори
,
па
се
окрете
.
Принесе
икону
старцу
и
пошкропи
га
,
па
је
онда
пружи
Иконији
која
,
сва
блажена
прекрсти
се
и
целива
,
па
онда
пољубив
руку
калуђеру
рече
,
тихо
:
»
Хвала
прво
Богу
па
онда
теби
оче
,
на
овој
великој
радости
!
«
а
очима
показа
на
своје
дете
.
»
Е
,
ово
је
моје
добро
ђаче
!
«
рече
ведро
отац
Никодије
.
»
Ако
пође
тако
и
даље
,
како
је
пошао
,
ако
слуша
и
учи
како
је
почео
,
ето
једнога
дана
од
твоје
куће
владика
цркви
!
«
Чича
Сима
беше
извадио
иза
појаса
неку
дугачку
кесу
,
па
између
многих
мангура
и
аспри
огледаше
да
руком
,
која
дркташе
извади
сребрн
грош
.
Најпосле
га
дохвати
,
стегну
и
баци
га
јуначки
своме
унуку
у
котлић
.
»
Их
,
болан
!
«
привика
момчадија
,
која
то
гледаше
,
дивећи
се
старцу
.
»
Их
,
болан
!
чича
Сима
даде
сребрн
грош
!
«
»
Баш
!
«
рече
старац
кашљуцајући
и
као
да
објасни
снаси
својој
ово
изванредно
расипање
новца
;
»
баш
нека
и
отац
Никодије
запамти
кад
је
наш
Иво
први
пут
понео
котлић
!
«
Оде
народ
да
се
мало
прихвати
ручка
.
Под
главним
вењаком
већ
засели
кнезови
с
калуђеђерима
и
поповима
.
Иконија
је
измолила
у
оца
Никодија
његово
ђаче
,
те
тако
мали
Ива
сеђаше
између
деда
и
мајке
своје
на
простиркама
испод
оне
старе
крушке
.
Иконији
је
сад
мало
било
што
гости
Макрену
и
њеног
Марка
,
него
нађе
и
некаквог
кумашина
и
кумицу
те
и
њих
посади
да
заједно
ручају
с
њеним
малим
ђаком
.
И
лепо
поручаше
и
весело
се
поразговараше
.
Послушаше
мало
како
под
главним
вењаком
калуђери
и
попови
отпеваше
нешто
.
На
многим
местима
из
гомилица
народа
поче
да
се
диже
песма
.
Мало
даље
на
пољани
зазвиждаше
двојнице
,
и
талас
од
момака
и
девојака
поче
да
се
повија
под
поветарцем
,
који
из
двојница
умиљато
и
весело
дуваше
.
Просу
се
вино
,
просу
се
и
песма
и
затресе
се
земља
од
хитрога
крока
момачкога
.
Народ
се
развесели
.
Али
нико
се
на
томе
сабору
није
осећао
срећнији
од
Иконије
.
Шта
је
срећа
једне
девојке
која
је
од
младога
момка
,
о
коме
је
у
тајности
свога
срца
на
јави
слатке
снове
сневала
,
тога
дана
чула
да
ће
да
је
проси
у
мајке
,
—
шта
је
та
срећа
према
срећи
једне
младе
матере
,
која
види
како
јој
је
јединче
пошло
путем
среће
и
славе
?
Иконији
се
чинило
као
да
се
њен
мали
Ива
већ
у
неку
руку
посветио
,
да
већ
сада
ни
отац
Никодије
ни
црква
Св
.
Јована
не
могу
без
њега
да
буду
.
Милина
јој
беше
да
слуша
како
Ива
прича
колико
се
пута
преко
дана
калуђери
Богу
моле
,
и
како
он
помаже
црквењаку
да
наспе
уље
у
кандила
што
гору
пред
светим
иконама
.
Тек
је
било
подне
превалило
и
весеље
се
на
све
стране
најлепше
загрејало
,
кад
се
од
једаред
кола
раскидоше
;
умукнуше
и
свирке
и
песме
.
Сав
се
сабор
ускомеша
,
као
кад
изненадни
вихар
ветар
таласе
узбурка
.
Народ
као
да
га
нека
сила
потискује
,
нагрнуо
беше
к
зидинама
манастира
.
»
Ово
нешто
није
добро
!
«
рече
Иконија
,
а
сва
претрнула
беше
.
»
Седите
ви
овде
где
сте
,
док
ја
отрчим
и
видим
шта
је
.
Ходи
Иво
с
наном
твојом
!
«
Узе
Иву
за
руку
и
потрча
цркви
.
Најближе
гомиле
народа
,
на
које
наиђе
беху
усплахирене
,
али
нико
не
знађаше
шта
се
збило
.
Мало
час
па
Иконија
виде
шта
је
.
Ако
не
више
,
а
оно
бар
стотину
Турака
коњаника
беше
се
развило
у
ланац
па
потискиваху
сав
народ
ка
цркви
у
гомилу
.
Страшно
их
је
било
погледати
:
разиграли
беху
коње
у
кратке
скокове
,
да
погазе
ко
се
не
измиче
;
у
зубима
носе
голе
јатагане
,
а
у
рукама
једни
криве
димискије
а
други
гвоздене
топузе
.
Испадоше
напред
кнезови
и
калуђери
па
се
смерно
и
дубоко
клањаху
.
Годинама
најстарији
кнез
седи
старац
Јанко
из
села
Јабуке
,
коме
је
било
преко
деведесет
година
,
узе
реч
:
»
Аман
,
аге
и
бегови
,
ако
сте
царској
раји
дошли
на
весеље
,
добро
сте
нам
дошли
,
и
послужићемо
вас
са
свим
што
нам
је
Бог
дао
а
са
радосним
срцем
,
како
и
треба
да
служимо
верне
слуге
нашега
цара
честитога
.
А
ако
ли
сте
по
каквој
другој
работи
царској
,
казујте
,
нам
,
ми
смо
вазда
цару
покорна
раја
!
«
»
Не
бој
се
рајо
!
«
викну
млад
један
Турчин
с
отвореним
и
човечним
лицем
,
који
очевидно
беше
вођ
чети
.
»
Не
бој
се
рајо
!
Казуј
само
је
ли
овде
Иконија
из
Лежимира
,
удовица
Миленка
хајдука
!
?
«
Из
преплашене
гомиле
народа
повикаше
неке
жене
:
»
Ево
Иконије
!
Ево
је
овде
!
«
И
показаше
где
је
.
А
Иконији
се
смрче
и
одсекоше
јој
се
ноге
.
Сва
пребледе
и
за
неколико
тренутака
не
могаше
ни
крочити
напред
нити
речи
прозборити
.
Али
се
брзо
прибра
.
Прекрсти
се
,
промуца
:
»
Помози
ми
Боже
и
Свети
Јоване
!
«
па
чврсто
држећи
свога
Иву
за
руку
,
изађе
напред
и
рече
слободно
:
»
Ево
Иконије
Миленкове
!
Миленко
цару
ништа
скривио
није
.
Он
је
служио
цара
,
кад
је
тукао
цареве
отпаднике
,
који
цару
рају
опадају
,
а
код
раје
цара
у
омразу
воде
!
«
»
Нико
те
за
то
не
пита
!
«
рече
Турчин
преко
.
»
Је
ли
тај
мали
твој
син
?
«
»
Јесте
честити
беже
!
«
рече
Иконија
грцајући
;
сва
се
тресаше
као
да
је
у
грозници
;
клекну
на
земљу
,
па
обема
рукама
пригрли
Иву
на
груди
своје
.
»
Дај
то
дете
овамо
!
цару
треба
!
«
викну
Турчин
.
Окрете
се
сав
онај
свет
око
Иконије
.
Она
врисну
да
се
на
далеко
чуло
,
па
само
још
чвршће
пригрли
дете
своје
,
и
сакриваше
га
од
погледа
турских
танким
и
везеним
рукавима
од
своје
кошуље
.
»
Браћо
и
народе
,
не
дајте
нас
!
тако
се
свакоме
од
вас
Бог
на
невољи
нашао
!
«
викаше
она
иза
гласа
и
запомагаше
.
Отац
Никодије
искочи
напред
и
стаде
пред
њу
те
је
заклони
од
Турака
.
»
Беже
!
«
поче
калуђер
;
»
има
ред
и
има
адет
у
царевој
земљи
.
Најтеже
је
раји
и
до
срца
је
боли
,
кад
цар
сваке
седме
године
пробере
нашу
најбољу
децу
,
па
их
носи
да
му
служе
као
Аџем
-оглани
и
Ич-оглани
.
Ево
се
још
нису
утрле
сузе
нити
је
заћутало
уздисање
овог
јадног
народа
за
децом
,
коју
цареви
људи
пробраше
и
однеше
из
овога
краја
пре
четири
године
.
Не
може
цар
да
опет
сад
иште
живу
крв
ове
јадне
сиротиње
!
«
Запишташе
у
глас
жене
,
којима
Турци
при
последњој
»
девчурми
«
децу
одведоше
.
Калуђерове
речи
позледише
многоме
срцу
ране
,
које
још
не
беху
зарасле
.
Кукњава
и
тужно
запевање
пронесоше
се
сабором
као
да
се
овај
који
је
мало
час
онако
весео
био
,
у
велико
гробље
претворио
беше
.
»
Слушај
,
црни
калуђеру
,
и
слушај
луда
рајо
!
«
викну
Турчин
.
»
Сваки
разговор
само
је
дангуба
и
ваша
штета
.
Пустите
да
с
миром
носимо
то
једно
дете
,
те
да
не
буде
горе
,
много
горе
!
«
»
Беже
!
«
рече
отац
Никодије
одважно
.
»
Ово
је
дете
ђаче
манастирско
.
Никада
до
сада
наш
честити
цар
није
одводио
ђаке
из
цркава
,
јер
је
још
на
Косову
Султан
Бајазит
дао
своју
царску
реч
раји
да
јој
не
дира
у
цркве
и
манастире
.
Ако
ти
не
вермаш
царску
реч
,
раја
је
верма
,
и
не
дамо
да
се
гази
.
Пази
беже
,
да
не
падне
крв
;
ако
падне
,
на
твоју
ће
главу
!
«
Раздера
се
вођ
турски
љутито
на
своје
људе
.
Скочише
њих
десеторица
доле
,
па
право
Иконији
,
одгурнув
сурово
оца
Никодија
на
страну
.
»
Не
дајте
браћо
!
«
врискаше
Иконија
.
»
Народе
не
дај
се
зулумћарима
!
«
викаше
отац
Никодије
,
па
се
голим
рукама
дохвати
у
коштац
с
једним
Турчином
.
Диже
се
просто
урнебес
од
вике
,
вриске
и
запомагања
.
Прискочи
нешто
момчадије
врљикама
;
неки
сељаци
потегоше
ножеве
.
У
народа
не
бејаше
ни
пушака
ни
пиштоља
,
него
му
је
ваљало
тојагама
,
врљикама
,
секирама
и
косама
тући
се
с
Турцима
.
Али
је
сад
на
сабору
мало
ко
имао
секиру
а
још
мање
косу
.
Турци
су
имали
и
пиштоље
у
кубурама
,
те
опалише
неколико
метака
,
па
се
разиђоше
по
сабору
ударајући
где
кога
стигну
сабљом
или
топузином
.
Неки
од
њих
појурише
у
цркву
да
је
опљачкају
и
запале
;
други
опет
хватаху
и
везиваху
младе
и
лепушкасте
девојке
.
Није
прошло
ни
четврт
часа
,
од
како
поче
овај
бој
голоруке
раје
с
оружаним
Турцима
а
већ
пламен
изби
из
крова
црквена
и
из
конака
манастирског
.
Народ
закука
иза
гласа
и
поче
да
бега
на
све
стране
.
Међу
тим
су
Турци
једним
ударом
буздована
оборили
оца
Никодија
,
и
рашчистили
оно
клупче
од
људи
и
жена
,
што
се
било
склопило
око
јадне
Иконије
.
Ова
се
отимаше
као
бесомучна
и
не
пушташе
Ивана
са
груди
својих
.
А
оно
сироче
,
све
бледо
и
престрављено
,
обема
се
рукама
ухватило
за
њен
десни
рукав
,
па
из
гласа
запеваше
:
»
Јаох
,
моја
нано
,
не
дај
ме
Турцима
!
«
Један
га
Турчин
дохвати
десном
руком
и
силно
тргну
,
а
у
исто
време
левом
руком
грубо
гурну
Иконију
.
Иконија
врисну
и
паде
на
земљу
;
у
Ивановим
рукама
оста
половина
њеног
везеног
рукава
.
Турчин
понесе
Иву
у
наручју
као
рибицу
која
се
праћака
,
и
узјаха
свога
коња
.
Довикаше
се
Турци
,
искупише
се
и
онда
пођоше
.
Однесоше
малог
Иву
и
једно
десетак
девојака
,
које
тужно
запомагаху
и
кукаху
.
Мали
Иво
из
све
снаге
врискаше
:
»
Нано
,
нано
моја
!
не
дај
ме
!
«
Иконија
која
беше
под
ударом
Турчиновим
полуобамрла
,
чу
вику
свога
детета
;
подиже
се
на
једну
руку
,
и
збуњено
погледаше
око
себе
,
као
да
се
пробудила
из
тешкога
сна
па
још
не
може
да
се
прибере
.
Неколико
жена
и
људи
помогоше
јој
да
се
дигне
.
Међу
њима
беше
и
—
Гавран
Ракетић
.
Он
јој
тобож
помагаше
да
се
дигне
,
али
јој
на
ухо
полагано
шапну
:
»
Не
рекох
ли
ти
,
да
ћу
ти
живој
срце
ишчупати
?
«
Иконија
се
окрете
па
га
погледа
немо
својим
крупним
очима
.
Хтеде
да
га
запита
:
»
Шта
велиш
?
«
али
не
могаше
уста
да
отвори
.
У
том
тренутку
растрезни
је
из
бунила
нов
врисак
њеног
детета
:
»
Нано
,
не
дај
ме
нано
!
«
Одмах
јој
би
јасно
шта
се
збило
,
па
потрча
за
Турцима
.
Јурила
је
за
њима
као
бесомучна
.
Грувала
се
у
груди
,
чупала
своје
косе
и
што
је
грло
доносило
викаше
непрекидно
:
»
Аман
вам
Турци
,
оставте
ми
чедо
моје
!
Ево
просто
вам
било
,
убите
мене
несретњицу
,
оставте
само
јединче
моје
.
«
Али
Турци
и
ако
не
касаху
,
опет
одмицаху
с
робљем
својим
.
Окретаху
се
овда
и
онда
да
погледају
стуб
од
дима
и
пламена
који
се
из
манастира
у
небо
дизаше
.
Опазише
да
једна
сељанка
трчи
за
њима
.
Један
се
Арапин
одвоји
од
чете
па
појаха
натраг
њој
у
сретање
.
Страшно
га
је
било
погледати
:
очи
избуљио
,
па
их
на
горе
преврнуо
,
беле
зубетине
искезио
,
црни
му
образи
грчевито
дркћу
као
кад
се
љут
пас
режећи
спрема
да
уједе
.
Загушљиво
закрешта
некаквом
,
ваља
да
арапском
псовком
,
завитла
троструком
татарском
камџијом
и
љуто
удари
сељанку
.
Јадна
Иконија
ништа
не
осећаше
.
Без
капи
крви
у
лицу
,
бледа
ко
крпа
,
с
очима
укоченим
с
устма
отвореним
,
с
пеном
белом
и
крвавом
на
помодрелим
уснама
,
промуклим
гласом
,
али
све
слабије
и
слабије
,
она
само
муцаше
:
»
Моје
дете
!
моје
дете
!
«
Као
да
није
ни
видела
Арапина
,
она
протрча
мимо
њега
дркћући
све
то
краћим
и
тежим
дахатом
.
Груди
јој
се
надимаху
као
да
хоће
да
прсну
.
Још
неколико
корачаја
,
па
се
под
новим
и
све
то
жешћим
ударцима
камџије
стропошта
на
земљу
као
мртва
.
Арапин
је
гледаше
за
неколико
тренутака
,
па
онда
скочи
с
коња
,
раскиде
јој
јелек
,
раздра
кошуљу
на
недрима
,
обнажи
јој
беле
груди
и
спусти
своју
гломазну
црну
шаку
на
њих
.
С
разјапљеним
чељустима
,
раширеним
уздркталим
ноздрвама
,
разрогаченим
ужареним
очима
гуташе
милину
,
која
се
као
мирис
од
цвета
подизаше
од
лепоте
ових
девојачких
груди
,
испод
којих
је
нежно
материнско
срце
на
смрт
рањено
било
.
У
том
долете
на
коњу
сам
вођа
турски
.
Просу
турску
бујицу
прекора
на
црног
Арапина
,
куцну
га
буздованом
и
два
и
три
пута
у
плећа
те
овај
скочи
у
седло
,
па
у
бесном
трку
заједно
с
вођом
стиже
чету
,
која
сад
потера
касом
и
брзо
зађе
за
једну
шумарицу
.
Није
дуго
постојало
,
па
гомилица
сељака
и
сељакиња
наиђе
на
обамрлу
Иконију
.
Умише
јој
лице
ракијом
,
протрљаше
јој
слепе
очи
и
руке
’
сунуше
јој
неколико
капљи
вина
у
уста
.
познадоше
да
није
мртва
.
Положише
је
у
волујска
кола
на
меку
подлогу
од
тек
покошене
траве
,
која
дихаше
мирисом
од
Ивањског
цвећа
и
мајкине
душице
.
И
одвезоше
је
кући
у
Лежимир
.
ИИИ
„
ОСВЕТА
ЈЕ
МОЈА
!
РЕЧЕ
ГОСПОД
"
Три
дана
је
Иконија
лебдела
између
живота
и
смрти
.
Већином
је
била
у
неком
бунилу
.
Смирила
би
се
за
мало
и
дошла
к
себи
,
па
онда
би
се
гласно
заплакала
и
узела
нарицати
за
својим
дететом
,
док
је
снага
не
изда
и
сузе
не
угуше
.
Па
онда
би
пала
у
бунило
,
бунцала
како
је
Иван
постао
пастир
стада
божјег
,
како
носи
сребрну
штаку
у
руци
и
бројанице
од
седефа
а
златну
камилавку
на
глави
;
па
би
тек
с
вриском
скочила
с
постеље
и
нагла
да
бежи
вичући
:
»
По
Богу
сестро
,
не
дај
ме
црном
Арапину
,
ево
га
де
ми
црним
канџама
срце
хоће
да
ишчупа
!
«
Бабе
неке
дођоше
те
јој
бајаху
свака
на
свој
начин
.
Пети
дан
Иконија
се
већ
предигла
била
.
Тога
дана
по
заходу
сунца
паде
у
село
харамбаша
Стојан
са
неколико
хајдука
оружаних
до
зуба
.
Он
је
био
поочим
Иконијином
Миленку
,
који
је
у
његовој
чети
хајдуковао
,
па
је
и
Иконију
снахом
звао
.
Било
му
је
око
шесдесет
година
,
а
већ
петнајест
година
како
се
његово
име
по
народу
са
славом
а
међу
Турцима
са
стравом
проносило
.
Био
је
висок
и
личан
човек
;
кроз
мрки
препланак
од
сунца
пробијаше
на
јабучицама
румен
младићскога
здравља
;
испод
густих
проседих
веђа
светлуцаху
два
сива
,
необично
бистра
ока
;
дуги
седи
брци
падаху
му
на
рамена
као
у
старих
јунака
који
с
онога
света
овоме
свету
кроз
гусле
говоре
.
Стојан
је
дошао
право
дому
некадашњег
свога
посинка
.
Иконија
се
диже
са
постеље
,
те
га
пред
кућом
дочека
кукњавом
.
Грцајући
од
плача
пољуби
га
у
руку
.
Стојан
кад
је
виде
онако
порушену
и
сузну
,
не
могаше
ни
речи
да
прозбори
,
него
јечаше
само
као
да
га
је
тешки
терет
претискао
.
Тек
кад
је
уведе
за
руку
у
кућу
,
и
кад
виде
оца
Миленкова
у
крај
огњишта
нађе
речи
.
»
Ето
,
на
несрећу
моју
не
нађох
се
ближе
!
«
поче
Стојан
посадив
се
на
једну
клупицу
поред
чича
Симе
;
»
Шта
ћеш
?
Људи
нас
хвале
да
смо
Соколови
.
По
срцу
можда
и
јесмо
,
али
нит
имамо
крила
нит
очију
Соколових
.
Нити
знаш
куд
ћеш
пре
.
Поручише
нам
калуђери
Дечански
:
ето
Арбанаса
на
манастар
!
Ломисмо
се
забадава
око
манастира
,
док
дотрча
један
инок
да
нам
каже
:
дође
човек
и
рече
:
спалише
Турци
Св
.
Јована
у
Топлици
и
поробише
Лежимир
!
Следи
ми
се
срце
и
скамених
се
.
И
опет
ми
неверица
!
Од
куд
ће
Турци
на
Св
.
Јована
и
на
Лежимир
?
!
Ништа
се
не
чује
да
царева
војска
иде
кудгод
великом
џадом
,
па
и
да
би
с
неруке
јој
је
и
много
заходно
,
а
посна
посла
у
Св
.
Јована
а
мршава
у
Лежимиру
.
Ех
шта
ћеш
остарех
и
ево
лепо
видим
где
ми
мозак
лапи
!
Док
бејах
млађи
,
могадијах
да
намиришем
од
куда
Турци
иду
,
као
оно
што
пас
нањуши
зверад
!
А
сад
се
ево
пометем
;
ломим
се
тамо
где
ме
не
треба
,
а
нисам
тамо
где
ме
треба
!
Није
друго
него
и
мој
шарац
поче
да
посрће
и
сузе
да
рони
.
Камо
да
је
већ
и
Стојану
давно
суђен
данак
дош'о
!
А
,
вере
ми
,
волео
бих
,
снахо
,
да
су
ми
арбанашке
пушке
срце
разнеле
,
него
што
ето
доживех
да
те
опет
гледам
где
се
вијеш
као
тужна
кукавица
!
«
И
онда
Стојан
опет
ућута
за
дуго
,
и
само
јечаше
,
и
пусти
Иконију
да
се
тихо
исплаче
.
Кад
се
исплака
и
умири
.
Стојан
јој
рече
да
му
исприча
све
како
је
било
.
Иконија
узе
да
прича
све
по
реду
,
па
кад
дође
до
онога
како
Турци
полетеше
по
сабору
с
голим
ножевима
,
и
како
јој
отеше
Иву
,
она
од
једанпут
заћута
;
замисли
се
нешто
дубоко
,
дохвати
се
обема
рукама
за
чело
,
подиже
очи
горе
,
прекрсти
се
и
рече
:
»
О
Боже
и
света
богородице
,
не
дајте
ми
да
душу
своју
огрешим
!
Опет
покри
лице
рукама
и
поћута
у
некаквим
дубоким
мислима
,
заљуља
се
на
десно
и
на
лево
неколико
пута
,
прошапута
:
»
Еј
,
тешко
мени
и
до
Бога
мога
!
«
Па
онда
се
исправи
и
одважно
рече
:
»
Вала
ћу
ти
поочиме
,
све
казати
и
ако
ми
је
зазор
за
по
нешто
,
и
ако
се
за
друго
опет
бојим
да
душу
не
огрешим
.
Ево
ми
тек
сада
сијну
,
и
ево
тек
сада
почињем
да
видим
,
како
овај
камен
сињи
из
ведра
неба
паде
,
да
нас
живе
у
гроб
сахрани
!
Ја
сам
луда
женска
глава
,
а
срце
ми
је
уцвељено
и
отровано
;
али
ти
си
хладна
и
паметна
мушка
глава
,
а
срце
ти
није
само
јуначко
него
добро
и
праведно
.
Ти
видиш
како
је
,
а
ја
само
да
ти
кажем
,
да
баш
онда
,
кад
ме
придигоше
,
несрећни
Гавран
(
да
га
Бог
убије
!
)
приђе
па
сав
жут
и
сав
у
дрхтавици
рече
ми
на
ухо
:
»
Не
рекох
ли
ти
да
ћу
ти
живој
срце
ишчупати
?
«
Поочиме
да
ли
може
бити
,
што
се
мени
привиђа
у
овом
тужном
часу
,
да
је
она
рђа
од
човека
довео
Турке
да
се
мени
освети
?
!
«
»
Да
се
теби
освети
?
!
А
што
да
ти
се
освети
?
«
упаде
јој
Стојан
у
реч
,
па
се
намршти
,
састави
веђе
и
просипаше
кроз
оба
ока
прамен
од
варница
.
»
То
је
оно
што
ми
је
зазор
попричати
,
али
видим
није
инако
већ
да
ти
све
кажем
!
«
И
онда
Иконија
исприча
како
је
Гавран
одавно
облетао
око
ње
,
како
ју
је
просио
и
преко
жена
и
преко
људи
,
и
како
је
покренуо
чак
и
оца
Никодија
да
јој
говори
,
како
ју
је
на
потоку
Липовици
пречекао
,
најпре
је
лепо
молио
,
а
најпосле
у
великој
срдњи
попретио
да
ће
га
запамтити
.
_
»
Па
то
је
он
,
скотина
једна
,
да
га
Бог
убије
!
Па
то
је
он
!
А
,
чекај
скоте
један
!
«
викну
Стојан
пун
јарости
,
па
одмах
посла
људе
да
ухвате
и
вежу
Гаврана
,
а
кнезу
поручи
:
да
рано
зором
сазове
све
село
и
старо
и
младо
,
и
мушко
и
женско
,
пред
судницу
.
Гаврана
не
бејаше
у
селу
већ
неколико
дана
.
Неко
рече
да
га
је
видео
у
шуми
изнад
медвеђе
пећине
.
»
Као
да
нису
чиста
посла
с
њиме
!
«
причаше
тај
што
га
је
видео
;
»
јер
иде
гологлав
и
босоног
по
шуми
,
грува
се
у
прса
и
жалосним
гласом
виче
:
»
Господе
помилуј
!
Господе
помилуј
!
«
а
кад
му
ја
назвах
Бога
и
упитах
за
здравље
,
ништа
ми
не
одговори
него
утече
од
мене
!
«
Харамбаша
посла
неколике
своје
хајдуке
са
по
више
сељана
да
по
шуми
потраже
Гаврана
и
да
га
доведу
.
Тек
је
сунце
било
отскочило
за
једно
копље
,
а
цело
се
село
искупило
пред
судницом
.
У
зачељу
на
једној
клупици
,
посадио
се
био
харамбаша
Стојан
са
кнезом
од
села
,
а
десно
и
лево
од
њих
посадило
се
на
троножним
столичицама
по
шест
,
годинама
најстаријих
домаћина
.
Око
њих
се
слегли
сељани
у
густој
гомили
.
У
том
доведоше
из
шуме
Гаврана
,
везана
,
гологлава
,
босонога
,
издрпана
,
бледа
и
тако
изнемогла
,
да
му
ноге
клецаху
,
те
га
два
момка
подржаваху
.
Стојан
нареди
да
га
одреше
,
и
да
му
пруже
залогај
погаче
и
гутљај
ракије
.
Кад
га
тако
мало
поткрепише
,
онда
Стојан
поче
:
»
Знаш
ли
,
Гавране
,
што
смо
се
јутрос
искупили
?
«
»
Искупили
сте
се
да
мене
,
новога
Јуду
судите
!
«
рече
Гавран
мирно
.
»
Признајеш
ли
да
си
и
Богу
и
људма
тешко
згрешио
?
«
»
Признајем
!
И
само
молим
суд
да
се
уморим
брзом
смрћу
,
јер
муке
које
ме
стегоше
,
не
могу
да
сносим
!
«
»
Казуј
нам
право
све
по
реду
и
облакшај
душу
своју
на
теразијама
Аранђеловим
!
«
Гавран
заиска
још
један
гутљај
ракије
,
повуче
добро
из
једне
чутурице
,
коју
му
дадоше
па
онда
поче
:
»
Казаћу
вам
право
као
пред
божијим
судом
,
а
да
би
на
страшноме
суду
мање
казивати
имао
.
Зна
село
како
ми
се
уврати
срећа
.
Подигох
кућу
,
накуповах
земље
,
и
виноград
и
забран
.
Али
не
зна
село
чијом
муком
то
би
.
Ваља
да
вам
испричам
све
,
јер
по
из
даље
иде
почетак
овог
мог
јадног
свршетка
.
»
Затече
ме
једном
,
пре
седам
година
олуј
у
сред
наше
планине
.
Змајеви
водише
облаке
и
бише
се
муњама
и
громовима
.
Удари
град
и
поломи
грање
у
шуми
.
Муње
цепаху
громове
око
мене
,
једва
жив
утекох
у
пећину
.
Не
могах
изаћи
од
кијамета
на
пољу
.
Остах
у
пећини
да
преноћим
и
заспах
на
гуњцу
моме
.
На
сну
ми
дође
старац
с
великом
белом
брадом
до
испод
појаса
,
наслони
се
на
дрвену
штаку
па
ме
гледаше
.
»
Што
ме
гледаш
?
«
запитах
га
.
А
он
:
»
Гледам
те
да
л
’
си
човек
,
да
ти
аманет
дадем
!
«
А
ја
рекох
:
»
Баш
јесам
!
«
А
он
онда
:
»
На
седамнаестом
кораку
од
прага
на
пећини
има
камена
плоча
маховином
обрасла
;
испод
те
плоче
има
лонац
,
у
лонцу
хиљаду
аспри
;
стекох
их
као
хајдук
,
чувах
их
као
испосник
;
хтедох
их
послати
Светоме
Јовану
,
али
умрех
пре
него
послах
и
пре
него
наредих
.
Устани
,
подигни
,
и
однеси
цркви
за
моју
душу
!
«
Окрете
се
старац
,
оде
унутра
у
пећину
,
застаде
мало
,
обрну
се
према
мени
и
показа
штаком
на
једно
место
маховином
покривено
.
Па
онда
додирну
истом
штаком
стену
од
пећине
.
Она
се
расклопи
као
двери
у
цркви
,
и
видех
златну
лествицу
на
којој
се
старац
пењаше
док
не
зађе
за
облаке
