стакленојсофи
прозори
су
били
застрти
газом
...
Бал
у
салону
,
ми
на
софи
:
све
смо
виделе
као
да
смо
тамо
биле
.
Фатма
од
чуда
не
долази
к
себи
.
—
Ти
не
верујеш
,
душо
?
—
Каква
смелост
!
Не
,
ти
збијаш
шалу
.
Мерсија
јој
затвори
уста
и
силно
је
стеже
,
па
настави
:
—
Ах
,
шта
је
кад
се
чује
и
чита
!
Треба
да
се
види
...
Ти
ми
не
верујеш
!
Жене
у
изрезаним
струковима
!
...
—
Верујем
ти
,
очи
моје
,
али
...
Како
си
смела
?
!
—
Тако
...
Као
нас
две
,
загрљени
...
Ја
сам
опазила
:
у
игрању
,
дотакну
се
лицем
...
—
Ако
се
воле
...
Боже
,
како
си
смела
!
—
У
дно
салона
,
у
куту
,
сву
ноћ
двоје
нагнути
једно
другом
...
—
Љубе
се
!
!
...
—
Лудост
!
Ти
мислиш
баш
толико
...
Разговарају
се
.
—
Заљубљено
?
Зацело
.
—
Зацело
.
Никога
нисам
смела
питати
...
А
кад
сам
то
видела
,
ја
сам
се
стала
трести
...
Лице
ми
је
било
као
ватра
,
а
руке
као
лед
.
—
Боже
,
Мерсије
!
Боже
,
Мерсије
!
...
С
ким
би
ти
тако
,
слатка
Мерсије
?
...
Је
ли
с
оним
што
говори
К-К
?
...
—
Ја
сам
на
њега
већ
и
заборавила
,
а
и
мрзим
га
:
уображен
.
Ја
не
знам
с
ким
бих
.
Мени
се
сви
допадају
,
а
ја
никога
не
волим
.
Кад
бих
се
ја
заљубила
,
па
да
га
не
могу
узети
,
умрла
бих
.
Умало
не
заборавих
!
Јуче
ми
гледала
Азизе-кадун
...
у
карте
,
па
ми
је
рекла
нешто
увијено
,
као
да
ћу
млада
умрети
,
ваљда
од
харемског
непријатеља
,
јектике
,
која
ће
ми
доћи
од
љубави
,
или
због
љубави
,
како
да
кажем
.
—
Ја
бих
с
њим
,
Мерсије
душо
...
—
Умрла
?
—
Не
,
не
,
не
!
—
Загрлила
се
?
...
Да
вам
се
дотакну
лица
?
Она
се
закикота
,
и
говораше
:
—
Не
,
не
,
не
!
него
...
у
куту
,
да
се
разговарамо
...
Благо
њима
!
Благо
њима
!
додаде
пошто
се
уозбиљи
.
—
И
те
с
толиким
правима
буне
се
за
право
!
—
А
ми
?
!
А
ми
?
!
А
ми
?
!
—
Да
је
ту
Ариф-ханум
,
рекла
би
:
Буну
ћемо
.
—
А
шта
радише
наше
?
упита
брзо
и
радознало
.
—
Једне
као
ја
,
тако
осећају
;
друге
вичу
:
срамота
!
И
час-по
,
кад
опазе
додир
лица
,
затварају
очи
.
Колико
неискрености
!
Колико
лажнога
морала
.
Која
од
њих
не
жели
ово
?
—
Али
како
си
смела
!
рече
ова
не
слушајући
сестру
.
—
А
мени
је
било
одвратно
што
се
праве
...
Напослетку
,
можда
се
и
не
праве
...
њима
није
неморална
чочечка
игра
;
оне
воле
без
људи
,
две
и
две
,
једнако
обучене
,
с
једном
цигаром
,
с
водом
из
једне
чаше
;
и
срећне
су
...
—
А
ми
,
нове
?
!
А
ми
,
нове
?
!
О
,
наши
људи
,
зашто
сте
нас
пробудили
?
!
У
томе
дође
на
врата
Ђулренги
и
рече
:
—
Кјучук-хануме
,
хајдете
Ајше
хануми
,
зову
вас
ваше
госпође
мајке
.
Не
смедоше
не
отићи
.
Пресвукоше
се
,
принеше
печа
и
обукоше
чаршафе
,
па
с
робињом
одоше
у
комшилук
.
Мајке
су
им
већ
биле
тамо
;
жена
пуно
,
из
целог
великог
комшилука
;
па
свирање
у
ут
,
ударање
у
деф
,
звецкање
чампарама
,
пљескање
длановима
,
смех
,
али
пригушен
,
и
тихо
певање
:
весеље
је
у
башти
;
разгранали
се
нарови
и
смокве
,
дигли
се
у
вис
олеандри
:
под
оним
наром
седе
две
,
и
тамо
две
,
једнако
обучене
,
по
једна
има
исечену
косу
као
мушкарац
,
пуше
једну
цигару
,
пију
из
једне
чаше
,
а
хануме
их
гледају
и
погуркују
се
смејући
се
крадом
;
под
оном
смоквом
седе
десетину
,
пред
њима
је
грамофон
:
пригушено
се
смеју
,
кикоћу
се
,
јер
чују
домаћицу
Ајше-хануму
,
њен
глас
„
ухваћен
“
:
„
Добро
јутро
,
Сафет-ханум
!
Како
је
Шехназе-ханум
,
Емир-ханум
?
Две
нове
,
Емир
и
Мерсије
седоше
међу
старе
,
раздрагане
грамофоном
;
а
те
старе
“
:
једне
су
мало
старије
од
њих
,
друге
су
њихових
година
.
Фатма
иђаше
очима
од
једне
до
друге
,
све
их
познаје
:
од
тридесет
и
неколико
свега
седам
осам
писмених
,
и
ако
су
бејовске
жене
и
кћери
!
Мрак
,
мрак
,
ноћ
у
души
,
или
душа
у
ноћи
:
непрестано
спавају
.
.
На
лицу
ових
младих
жена
огледало
се
задовољство
;
то
су
виделе
нове
,
па
су
им
завиделе
.
„
Оне
још
сањају
чаробни
сан
Истока
,
“
изусти
Фатма
шапатом
теткине
речи
из
писма
,
и
дубоко
уздахну
.
„
О
наши
људи
,
зашто
сте
нас
пробудили
?
!
"
рече
тихо
Мерсије
што
малочас
Фатма
,
па
и
она
дубоко
уздахну
.
У
овоме
друштву
не
осташе
дуго
,
искрадоше
се
па
одоше
у
башту
,
наместише
око
на
пробушен
зид
—
да
виде
Джемала
.
„
Кјучук-хануме
,
брзо
!
“
викну
из
куће
Ђулренги
,
а
оне
потрчаше
у
ненину
собу
.
Джемал
!
Стоји
под
прозором
,
и
разговарајући
се
с
једним
младићем
,
сваки
час
баца
очи
у
кафезе
...
„
Алла
"
!
какве
су
му
очи
!
“
виче
узбуђено
робиња
;
Фатма
се
загрцну
од
смеха
,
а
Мерсије
вели
:
„
Лепе
,
али
...
плаве
.
“
—
„
Плаво
је
море
,
и
небо
,
кјучук-ханум
.
“
Фатма
њих
не
чује
...
чује
њега
:
прозор
је
отворен
;
и
чује
само
како
говори
,
не
шта
говори
,
па
се
смеје
,
смеје
.
.
„
Француски
као
Француз
!
“
шапће
Мерсије
;
а
Фатма
би
рекла
нешто
,
па
не
може
,
не
сме
,
чини
јој
се
,
ако
проговори
заплакаће
,
па
ће
јој
се
смејати
сестра
од
стрица
.
„
Зна
ли
турски
овај
Француз
,
а
,
Емир
?
“
она
хтеде
проговорити
,
па
опет
не
смеде
.
Он
продужи
пут
,
а
робиња
викну
:
„
Аман
,
кјучук-ханум
!
црвена
си
као
зрели
нар
!
“
и
разлегаше
се
смех
по
одаји
старе
Шехназе-хануме
.
Сва
срећна
,
Фатма
испрати
миле
госте
:
они
ће
сутра
на
чифлук
.
Сва
срећна
,
она
оде
у
башту
с
Ђулренгијом
.
Саме
су
:
хануме
одоше
на
друго
посело
.
У
хладу
су
,
под
једном
старом
кривом
смоквом
.
На
тешкој
зеленој
свили
,
златом
,
Фатма
везе
оцу
Левха
:
Нема
Бога
осим
Бога
.
Мухамед
је
послат
од
Бога
;
везе
,
али
не
прелази
преко
лица
рукама
кад
изусти
„
Мухамед
“
,
не
уноси
се
у
стих
,
у
реч
,
у
сваки
бод
,
но
ради
расејано
,
и
сваки
час
оставља
иглу
па
преврће
Poésies
Nouvelles
„
слаткога
“
де
Мисе
,
који
јој
стоји
на
ђерђефу
...
Чита
песме
које
је
небројено
пута
читала
,
и
зна
их
одавно
на
памет
.
Од
свих
песника
,
и
старих
и
нових
,
и
она
,
као
и
многе
Туркиње
,
највише
воли
де
Миса
,
„
слаткога
де
Мисеа
“
,
како
оне
обично
кажу
.
Прочита
неколико
стихова
из
његове
Мајске
Ноћи
,
и
неколико
стихова
из
његове
Августовске
Ноћи
,
и
неколико
стихова
из
његове
Децембарске
Ноћи
.
Прочита
цело
Rappelle-toi
,
и
ако
то
зна
на
памет
.
Па
Adieu
.
.
Adieu
!
je
croix
que'n
sette
vie
Je
ne
te
reverrai
jamais
...
читаше
гласно
с
пуно
бола
.
-Јер
сад
,
што
год
је
читала
.
мислила
је
на
Джемала
.
Пре
је
мислила
,
читајући
Мисеове
песме
на
своје
фиктивно
драго
,
или
на
Мадам
;
сад
на
Джемала
...
Не
дочитавши
песму
,
опет
поче
вести
.
„
Adieu
,
Suzon
,
ma
rose
blonde
,
qui
m'as
aimé
pendant
huit
jours
“
узе
певушити
зарумењена
,
везући
,
и
по
навици
метну
на
главу
један
комад
платна
,
који
бејаше
на
њену
ђерђефу
,
покри
косу
,
јер
чу
с
минара
„
Алла
екбер
“
,
па
да
је
не
види
мујезин
.
Навезе
почетак
од
„
мим
“
,
првог
слова
у
пророкову
имену
,
па
опет
отвори
књигу
,
и
тражећи
нешто
непрестано
понављаше
„
Adieu
,
Suzon
,
ma
rose
blonde
“
.
—
Кјучук-ханум
,
код
Нурије-ханум
шушти
трава
.
.
Чујеш
ли
?
прекиде
је
робиња
.
Она
,
не
затворивши
књигу
,
слушаше
...
—
Кјучук-ханум
,
код
Нурије-ханум
шушти
трава
!
понови
робиња
.
—
Чујем
...
Пипни
ми
руке
...
Лед
!
—
Што
се
бојиш
?
...
Од
јасмина
се
не
види
капиџик
искићен
мертечким
јексерима
.
—
А
,
не
јексери
...
само
катанац
.
—
Зар
је
то
само
?
...
Слушај
!
...
Уз
капиџик
се
чу
говор
;
неко
говори
,
француски
:
—
Фатма
,
јагње
моје
,
Фатма
,
душо
душе
моје
,
моје
срце
је
пуно
љубави
и
бола
.
—
Аман
,
шта
говори
?
прошапта
робиња
уплашено
.
—
Да
бежимо
,
Ђули
...
Види
како
ми
лупа
срце
!
рече
Фатма
узимајући
робињину
руку
,
а
у
томе
,
преко
ограде
долете
писмо
.
Ханума
скочи
да
бежи
,
а
робиња
,
ухвативши
је
за
сукњу
,
рече
шапатом
:
—
Код
куће
нема
никога
...
Не
бој
се
!
...
Седи
!
Она
нагло
седе
,
те
претури
ђерђеф
,
и
разлетеше
се
листови
из
„
слаткога
“
де
Мисеа
.
Робиња
отвори
писмо
,
које
беше
много
намирисано
...
Преко
ограде
долете
још
једно
,
и
још
једно
.
—
Три
одједанпут
!
.
.
Зашто
их
не
читаш
?
...
Ја
ћу
ово
да
отворим
,
и
ова
два
,
говораше
робиња
шапатом
,
отварајући
писма
.
И
наједанпут
насмеја
се
и
рече
:
—
У
ова
два
нема
ништа
!
—
Како
ништа
?
!
изусти
Фатма
чисто
уплашено
.
—
Само
по
једна
реч
!
...
Фатма
узе
прво
;
цела
садржина
писма
беше
:
„
Ma
mie
“
Писано
је
пре
неколико
дана
.
Руке
су
јој
дрхтале
]
сад
отвори
друго
.
”
„
Je
t'aime
.
“
Ништа
више
.
Јучерашњи
датум
.
Отвори
треће
много
узбуђена
.
„
My
sweet
heart
,
I
love
you
.
I
am
thinking
of
you
.
You
are
the
one
object
of
my
love
.
“
...
На
њиховој
капији
чу
се
звекир
!
Она
стрпа
писма
у
недра
па
полете
у
кућу
без
душе
.
---------
Те
вечери
после
вечере
,
Фатмин
отац
оде
у
кафану
а
нене
и
мајка
похиташе
у
комшилук
,
где
не
престајаше
весеље
;
слушкиње
легоше
,
а
Фатма
с
робињом
сиђе
у
башту
.
Месечина
,
бели
се
башта
;
од
дугачке
сенке
олеандра
њима
се
,
час-по
,
учини
човек
;
с
оне
стране
зида
обраслог
у
винову
лозу
и
бршљан
чује
се
шуштање
траве
и
шум
нечијих
корака
.
Она
се
слободи
:
„
На
капиџику
је
катанац
“
...
Месец
просијава
кроз
гране
,
и
мало
па
се
изгуби
у
каквом
сивом
или
снежно
белом
облачку
.
Влага
,
мирише
земља
и
дрвеће
...
Из
комшилука
се
чује
деф
праћен
зиловима
,
и
певање
једне
чувене
солунске
певачице
,
потурчене
циганке
;
а
даље
пишти
кларинет
уз
једну
монотону
али
страсну
турску
песму
:
то
се
Ахмед-беј
на
своме
чардаку
весели
,
гледајући
у
залив
разливен
на
месечини
.
Она
осећа
љубав
у
тој
свирци
и
песми
,
у
месечини
,
у
мирису
земље
и
дрвећа
,
у
шуштању
траве
и
шуму
корака
...
Сву
ноћ
неће
ући
у
кућу
,
остаће
крај
јасмина
седећи
,
осећајући
љубав
...
Али
,
вечерас
се
не
прође
на
шуштању
траве
...
Чу
се
каменчић
у
капиџик
.
Она
претрну
,
али
се
опет
ослободи
:
на
капиџику
је
катанац
.
С
минара
се
зачу
позивање
на
последњу
молитву
,
а
она
несвесно
покри
косу
...
С
оградног
зида
паде
цреп
;
обе
дигоше
очи
,
—
човек
!
...
Она
хтеде
бежати
,
али
немаде
снаге
да
устане
,
и
хтеде
викати
,
па
,
као
у
сну
,
не
могаде
...
Робиња
се
не
миче
,
а
она
изненада
скочи
,
потрча
,
па
као
кокош
,
кад
је
хватају
,
што
полети
,
и
видевши
да
не
може
летети
,
завлачи
се
у
бокоре
,
у
жбуње
,
—
она
се
завуче
у
један
луг
од
јасмина
,
и
да
не
би
пред
мушким
била
с
откривеном
главом
,
једном
руком
диже
антерију
на
главу
а
другом
покри
лице
...
Ово
учини
као
у
сну
,
у
незнању
...
И
он
се
увуче
у
луг
и
паде
у
траву
,
крај
ње
,
ћутећи
,
с
јако
убрзаним
дисањем
.
Она
хтеде
да
виче
,
да
викне
колико
може
,
из
свега
гласа
,
па
не
даде
јава
од
себе
...
Као
да
је
од
страха
полудела
,
онемела
,
шта
ли
...
Он
поче
да
говори
брзо
као
да
се
жури
:
„
Ја
знам
да
си
нова
,
али
не
знам
да
ли
си
уз
Емине-Семију
или
уз
Ђулистан-Немету
.
Сад
видим
:
ти
си
уз
Ђулистан-Исмету
,
ти
ниси
за
ослобођење
харема
,
за
развијаше
,
ти
се
кријеш
од
људи
...
Немој
од
мене
...
Није
грехота
:
ти
нећеш
„
покварити
“
венчање
,
—
девојка
си
.
“
Он
је
говорио
француски
,
брзо
,
не
муцајући
,
а
она
не
скидаше
скута
с
главе
ни
руке
с
лица
.
Он
не
употреби
силу
,
већ
опет
поче
,
брзо
,
журећи
се
:
тако
много
има
да
јој
каже
,
тако
много
!
...
„
Каква
грехота
!
Глупост
!
Ово
су
измислили
љубоморни
мужеви
,
егоисти
,
како
каже
Емине-Семије-
ханум
...
О
,
зар
нова
,
па
тако
?
Скини
скут
с
главе
!
Ружно
...
Спусти
руку
!
“
То
рекав
,
повуче
јој
антерију
,
она
спаде
:
остаде
јој
откривена
глава
„
Откриј
лице
!
“
Ухвати
је
за
руку
...
Гледа
јој
,
он
први
,
што
је
толико
година
крила
:
главу
,
лице
.
Он
дршће
од
љубави
,
она
од
страха
.
Узе
се
трести
као
у
грозници
,
и
да
је
умела
мислити
,
она
би
се
питала
:
„
Зар
је
ово
та
срећа
о
којој
сањам
?
“
И
наједанпут
,
као
да
се
расвешћава
,
узе
се
стидети
:
с
мушким
сама
ноћу
!
А
никад
досад
није
била
ни
дању
,
у
друштву
!
...
Он
јој
узе
обе
руке
,
она
му
то
не
умеде
закратити
...
Он
јој
пољуби
руку
,
она
му
ни
то
не
умеде
закратити
...
Поче
јој
говорити
узбуђено
да
је
воли
већ
трећа
година
,
како
се
вратио
из
Европе
,
јер
његова
тетка
толико
је
хвалила
,
толико
му
причала
о
њој
,
да
је
он
познаје
боље
но
своје
рођаке
у
Цариграду
;
и
причала
му
,
вели
,
да
је
лепа
,
да
је
слатка
,
да
је
образована
,
да
је
готово
Европљанка
,
да
је
нова
и
оделом
и
душом
.
И
жалила
је
што
не
може
он
да
је
види
,
овде
,
те
га
слала
па
Јалије
,
свако
предвече
,
сваку
ноћ
,
кад
је
била
месечина
.
И
он
ју
је
тражио
,
а
знао
је
да
њена
рођака
има
плаве
очи
,
а
она
црне
;
ударао
је
у
ут
,
кад
је
пролазно
чамцем
поред
стричева
јој
конака
;
гледао
је
у
башту
,
у
прозоре
,
с
трамваја
.
И
једва
напослетку
...
Хтео
је
полудети
од
радости
...
Јавио
јој
се
као
познаници
Европљанки
,
новој
,
оној
новој
што
тражи
да
турске
жене
баце
,
на
комаде
исеку
чаршаф
и
пече
...
Како
се
вратила
с
Јалија
,
он
као
старотурчин
,
реакционар
:
пење
се
на
јабуку
...
Сакривен
у
лишћу
,
с
јабуке
је
видео
пет
пута
,
и
—
занео
се
...
„
Ја
осећам
да
и
ти
мене
волиш
,
и
ако
ми
то
не
кажеш
.
Хајде
,
душо
,
да
се
узмемо
:
да
свијемо
гнездо
за
себе
и
за
тичиће
.
Ја
сам
сиромах
...
Имам
срце
,
то
је
све
.
А
срце
ми
је
велико
,
широко
,
велико
,
па
ми
се
чини
да
би
у
њ
стао
свет
,
а
оно
—
ти
си
га
испунила
...
Твој
отац
не
би
мене
за
зета
,
пошто
сам
сиромах
.
Али
ти
...
ти
си
с
Европљанком
одрасла
:
узми
мужа
по
избору
,
удај
се
из
љубави
...
Ја
осећам
да
ме
волиш
...
Наћи
ћу
пара
,
па
да
бежимо
у
свет
,
где
сам
ја
одрастао
.
Би
ли
са
мном
?
“
Он
говори
,
она
ћути
као
да
је
онемела
,
и
двапут
јој
се
учини
као
да
ће
да
се
онесвести
.
А
он
јој
дочепа
руке
и
стаде
их
љубити
страсно
,
махнито
;
после
јој
мирисаше
косу
,
лице
;
и
наједанпут
,
изненада
,
једним
страсним
,
снажним
,
мушким
пољупцем
пољуби
је
у
уста
,
а
она
се
сад
не
опи
као
од
пољубаца
оне
две
жене
,
Францускиње
и
Рускиње
,
него
се
отрезни
,
расвести
и
скочи
,
пређе
башту
као
па
крилима
...
За
њом
полете
груда
земље
...
Уз
једну
стару
широку
смокву
,
младић
се
успужа
као
мачак
,
а
са
смокве
оде
на
зид
и
скочи
као
јелен
:
кроз
мртву
ноћну
тишину
одјекну
тупо
његов
скок
...
ВИИ
Кад
побеже
из
баште
,
Емир-Фатма
се
завуче
под
комарник
несвучена
.
Никад
јој
није
било
овако
.
Не
осећа
гриже
савести
,
а
ипак
јој
је
некако
необично
тешко
,
и
непрестано
је
држи
луди
страх
:
ако
ју
је
нешто
отац
видео
!
О
,
лудост
!
Да
ју
је
видео
,
зар
би
она
још
била
жива
?
...
Отац
није
код
куће
...
Па
осети
нешто
као
пресићеност
,
и
као
неку
одвратност
.
Откуда
то
сад
?
Дотакла
се
лептира
,
а
с
његових
лепих
крила
опао
прах
...
И
као
да
се
љути
на
онога
кога
је
толико
желела
:
само
да
се
једном
састану
,
па
да
умре
...
И
да
је
љуби
...
пољуби
у
уста
!
И
она
ће
сутра
пред
нене
и
мајку
с
човековим
пољупцем
на
уснама
,
па
ће
им
рећи
„
добро
јутро
"
и
гледати
их
у
очи
!
...
Сад
је
она
као
оне
из
романа
Les
demi-Vierges
:
омирисана
јој
коса
,
ижљубљене
руке
,
пољубљена
уста
...
И
сети
се
романа
Cousine
Laura
.
Она
је
ипак
боља
од
ње
,
честитија
;
казала
је
мајци
...
Анри
је
био
с
њом
,
она
му
сутрадан
писала
:
„
Venez
à
la
maison
,
Henri
.
J'ai
tout
dit
à
maman
.
"
...
Е
,
али
она
мајка
из
тога
романа
и
њена
:
пре
би
пристала
да
кћер
види
мртву
,
него
осрамоћену
.
И
сети
се
шта
њена
мајка
прича
о
Мадам
Вахрам
,
Францускињи
удатој
за
Јерменина
:
остала
без
мужа
,
с
децом
,
и
пошто
јој
је
била
мала
пензија
,
она
је
радила
;
у
честитости
је
Солуњанкама
служила
за
пример
:
црвенела
је
и
кад
се
пред
њом
помене
кошуља
.
А
једно
вече
,
њена
петнаестогодишња
кћи
вратила
се
из
шетње
и
за
собом
довела
младића
;
и
та
мајка
није
се
на
кћер
наљутила
,
него
је
сву
ижљубила
:
и
опет
кроз
Солун
иде
озбиљио
,
стидљиво
,
и
опет
поцрвени
кад
се
пред
њом
помене
кошуља
.
Па
се
сети
шта
им
је
причала
Ајше-ханум
,
њихова
суседа
,
о
Мадам
Христуригу
,
Немици
,
удатој
за
Грка
:
кћи
јој
се
испросила
без
њена
знања
;
испрошена
била
три
године
;
кад
јој
вереник
дође
из
места
где
је
са
службом
,
код
њих
руча
,
код
њих
вечера
,
код
њих
спава
:
соба
му
до
собе
вереничине
...
И
ова
мајка
,
вели
Ајше-ханум
,
црвенела
је
кад
год
се
пред
њом
поменула
кошуља
,
а
није
поцрвенела
кад
јој
је
кћи
родила
првенче
недоношче
...
О
те
добре
мајке
странкиње
!
А
њена
?
Ко
зна
,
можда
би
била
друкчија
да
је
као
оне
безглавна
,
удовица
;
али
њој
је
жив
њен
Бујукбурунлија
.
Њеног
оца
зову
још
и
Јилдирим
.
О
да
је
нешто
мало
пре
гром
пукао
,
по
свој
башти
би
разнео
Джемала
:
тамо
ногу
,
тамо
руку
,
тамо
главу
...
А
где
ли
би
било
срце
,
оно
широко
,
велико
срце
њом
испуњено
?
Опет
се
враћа
на
почетак
,
и
себе
извињава
:
знала
је
да
је
капиџик
затворен
,
а
ни
помислила
није
да
ће
он
преко
зида
.
Зна
за
свилене
лествице
,
али
у
Европи
...
Он
,
Европљанин
,
па
...
И
после
,
он
ју
је
питао
каменчићем
у
капиџик
:
хоће
ли
доћи
,
она
му
није
одговорила
,
каменчићем
,
ничим
.
После
се
осуђује
:
што
није
бежала
?
Ако
није
могла
побећи
,
што
није
викала
?
Да
је
викала
,
скупио
би
се
свет
...
Какав
свет
,
ноћу
...
Ко
би
је
чуо
!
Тешко
јој
је
како
никад
до
сада
;
жао
јој
је
:
она
је
изгубила
оно
што
у
њих
девојке
чувају
више
од
очију
,
—
чистоту
.
Кад
се
сети
да
више
није
чиста
,
она
заплака
;
па
наједанпут
скочи
и
оде
на
абдеслук
:
опра
сапуном
уста
,
и
руке
.
Понова
леже
,
плачући
,
поклапајући
лице
па
узглавље
,
уздржавајући
се
,
да
јој
се
не
би
чуо
плач
.
Али
,
тешко
њој
,
шта
ће
?
Пољубац
на
уснама
није
што
мрља
на
хаљини
.
Робиња
се
увуче
под
њен
комарник
,
и
утишаваше
је
.
Пред
саму
зору
,
заспа
;
али
,
спавала
је
врло
мало
,
и
чим
се
трже
—
он
,
опет
леп
,
опет
мио
,
колико
га
воли
!
Затвори
очи
,
види
му
покрете
,
чује
му
глас
,
осећа
му
дах
на
лицу
,
у
носу
је
голица
мирис
с
његове
косе
и
хаљина
,
а
тај
мирис
њој
није
познат
,
јер
није
ни
мошус
,
ни
љубичица
,
ни
јасмин
...
„
То
је
мирис
од
њега
,
његове
душе
“
...
И
дође
јој
жао
што
му
је
опрала
пољубац
.
Он
је
стваран
,
а
она
мисли
на
њ
као
на
замишљено
драго
...
Не
устаје
,
мисли
:
отац
је
не
да
њему
,
она
се
буни
,
бежи
с
њим
у
Европу
;
тамо
имају
кућу
,
европски
намештену
;
улицом
иду
испод
руке
;
походе
позоришта
,
опере
,
шуме
—
свет
;
она
никога
не
гледа
,
само
њега
;
па
деца
,
два
мушкарца
и
три
девојчице
;
она
,
мајка
,
он
,
отац
;
њено
све
у
Солуну
—
ништа
отац
не
да
,
његово
у
Цариграду
,
шаље
му
се
новац
у
Европу
,
доста
за
живот
...
Па
њено
друштво
,
људи
и
жене
,
Францускиње
,
она
је
„
у
свом
елементу
“
:
иста
је
као
оне
...
И
да
је
не
зваше
,
ко
зна
докле
би
лежала
и
маштала
,
бежећи
од
јаве
.
Ах
,
јава
?
Како
да
изиђе
,
како
да
их
погледа
у
очи
?
Па
као
невеста
прво
јутро
:
крије
очи
...
Она
се
њима
учини
болесна
.
„
Шта
ти
је
,
чедо
?
“
пита
је
нене
забринуто
;
а
она
,
непрестано
кријући
очи
и
црвенећи
,
рече
:
„
Мука
ми
је
,
нене
“
.
—
„
Од
чега
мука
...
овако
рано
?
“
—
„
Јуче
...
јела
сам
зелених
шљива
,
“
рече
,
па
још
више
поцрвене
.
—
„
Није
то
само
од
шљива
.
Хоћеш
ти
ноћу
у
башту
...
а
дувао
вардар
,
“
умеша
се
мајка
.
Она
претрну
.
И
кад
је
дувао
вардар
?
Да
то
нешто
не
значи
?
Што
је
више
освајао
дан
,
она
се
све
више
развесељавала
;
по
кући
је
ишла
пуна
радости
и
што
воли
и
што
је
вољена
.
И
Ћулренги
се
развеселила
како
није
скоро
;
и
ништа
не
говорећи
,
задовољно
погледа
кјучук-хануму
,
певуши
и
ради
,
слаже
у
сандуке
,
опшивене
телећом
кожом
,
рубље
,
хаљине
,
везује
бошче
,
спрема
постеље
:
сутра
ће
на
чифлук
.
Турске
жене
,
једне
иду
,
друге
дођу
;
доносе
Фатми
дарове
као
да
ће
па
хаџилук
,
праштају
се
са
свима
:
на
пут
ће
,
па
„
смртни
"
су
...
У
подне
,
Хасан-беј
позва
у
конак
мајку
:
дошли
му
гости
;
а
она
само
метну
башјорти
,
па
похита
на
врата
што
везују
харем
с
конаком
,
да
се
разговара
са
синовљим
гостима
.
Кад
се
отуд
вратила
,
била
је
врло
невесела
.
Пред
вече
,
њен
син
,
дошав
из
чаршије
,
весело
јој
рече
:
—
Мајчице
,
ја
дадох
нашу
Фатму
.
Жена
му
се
лудо
обрадова
,
а
мајка
пљесну
рукама
и
рече
:
—
Шта
учини
,
сине
мој
?
—
Што
,
мајчице
?
Зар
ја
нисам
распитао
и
дознао
да
је
истина
пашић
,
да
је
истина
оџаковић
,
да
је
истина
богат
.
А
Цариграђанин
је
.
Ви
сте
му
виделе
стрину
:
господска
жена
,
старинска
муслиманка
,
„
старотуркиња
"
,
како
кажу
ови
наши
чапкуни
протеривани
у
Европу
.
Тој
хануми
наша
Фатма
се
много
допала
,
па
је
хвалила
синовцу
.
Ја
видех
момка
,
мајчице
,
и
с
њим
се
разговарах
.
Млад
,
а
како
говори
!
О
,
оне
очи
!
Пашић
,
џемал
!
...
Баш
ми
се
допада
,
па
чисто
долетех
,
да
ти
кажем
,
мајчице
.
Сутра
рано
,
иншалла
’
ето
његове
стрине
с
обележјем
.
Мајка
га
слушаше
клатећи
се
,
а
кад
он
,
весео
,
ућута
,
она
,
невесела
,
поче
:
—
То
је
све
лепо
,
сине
;
али
ко
тако
сад
у
нас
удаје
девојку
?
Ни
амалин
,
чијој
кћери
је
сва
наука
плетење
кеса
и
везење
чеврета
.
Девојка
се
,
истина
,
с
момком
не
познаје
,
али
ипак
пита
се
,
хоће
ли
тога
и
тога
.
Грехота
је
дати
девојку
док
не
рече
„
хоћу
“
,
то
је
тако
у
нашем
закону
;
а
у
њему
се
ништа
није
изменило
нити
се
може
изменити
док
је
наше
вере
,
јер
њега
је
писао
Мухамед
.
Пошто
пређе
рукама
преко
лица
при
помену
имена
пророкова
и
очита
кратку
молитву
,
она
мирно
и
тихо
,
невесела
,
брижна
,
настави
:
—
Оне
сиротице
,
просте
,
без
књиге
,
с
иглом
и
концем
,
питају
хоће
ли
.
.
Па
зар
да
се
не
питају
фине
,
с
три
књиге
,
и
четири
,
више
...
Наша
Фатма
и
грчки
зна
,
као
Гркиња
,
а
ја
сам
је
учила
и
персиској
и
арапској
књизи
и
читала
јој
њихове
песнике
.
Али
,
сине
,
што
зна
муслиманске
књиге
,
ништа
;
него
хришћанске
,
европске
...
француски
језик
,
француске
књиге
.
Да
нам
је
Фатма
Ђаковичанка
,
ја
се
не
бих
бојала
;
али
,
она
је
Солуњанка
...
Још
није
доцкан
,
сине
,
није
донето
ни
обележје
,
а
камо
ли
да
је
било
венчање
:
да
питамо
Фатму
хоће
ли
...
Ја
ћу
је
питати
.
Да
испитамо
њено
срце
...
Ја
ћу
га
испитати
.
Да
видимо
да
ли
јој
је
срце
слободно
,
или
је
већ
кога
заволело
.
Али
,
зашто
већ
?
Она
нам
је
,
сине
,
нека
је
жива
,
ушла
у
деветнаесту
;
а
ја
сам
у
тим
годинама
била
мајка
троје
деце
.
Стара
ућута
и
загледа
се
у
очи
сину
;
а
он
поче
:
—
Да
се
испита
Фатмино
срце
?
Ха
!
ха
!
ха
!
А
је
ли
испитивано
срце
Фатмине
мајке
,
мајчице
?
Ха
!
ха
!
ха
!
—
и
крупним
корацима
пође
по
соби
;
један
крај
горње
усне
подигао
се
,
те
му
се
виде
бели
крупни
зуби
,
жиле
му
на
челу
набрекле
.
—
Наша
срца
,
сине
,
нису
испитивана
,
али
и
ми
смо
питане
хоћемо
ли
,
и
ако
смо
знале
само
за
Коран
.
Ову
свету
књигу
смем
да
поменем
по
правом
имену
:
абдеслија
сам
.
—
Овако
је
по
муслимански
,
мајчице
.
—
Кад
си
је
хтео
удавати
по
муслимански
,
зашто
си
дао
да
се
дружи
с
Европљанкама
,
што
си
тражио
да
учи
европске
језике
,
што
си
допустио
да
ти
се
по
харему
разлеже
пијано
?
Друкчије
се
мисли
уз
деф
,
а
друкчије
уз
пијано
.
Што
ниси
закратио
да
се
дружи
с
новима
?
—
Какве
су
то
нове
,
мајчице
?
—
Онакве
као
оне
младе
Цариграђанке
што
дођоше
са
стрином
тога
пашића
.
Али
ти
њих
ниси
видео
...
Као
наша
Ариф-ханум
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
Мајчице
,
наша
стара
Ариф-ханум
нова
!
...
Ваљда
због
одела
?
—
Одело
јој
је
,
сине
,
старинско
,
али
јој
је
нова
душа
.
Слушај
,
сине
мој
:
ти
си
Фатми
отац
,
али
ти
Фатме
не
познајеш
.
Она
је
пред
тобом
као
оне
девојке
што
изигравају
у
Еден-Театру
.
Смеје
се
,
кад
зна
да
је
теби
по
вољи
смех
,
плаче
кад
види
да
ће
тебе
задовољити
њен
плач
,
направи
весело
лице
кад
јој
речеш
да
не
сме
у
шетњу
,
прави
се
задовољна
кад
је
очекивала
француску
хаљину
а
ти
си
јој
купио
турску
антерију
.
Она
се
тебе
боји
,
па
зато
пред
тобом
једно
мисли
а
друго
говори
,
једно
осећа
а
друго
ради
.
Али
ја
Фатму
познајем
:
ако
је
заволела
једнога
,
а
ти
јој
намећеш
другога
!
...
Сине
,
сине
,
ти
не
знаш
шта
су
жене
,
и
шта
је
женско
срце
,
и
шта
је
женска
памет
.
Она
,
готово
цела
Европљанка
,
да
пође
за
невиђена
човека
!
Нека
прође
то
момче
нашим
сокаком
и
сутра
и
прексутра
.
Нека
пролази
неколико
дана
,
те
да
га
Фатма
добро
види
.
Најпосле
,
то
није
европски
обичај
,
то
је
наше
.
Кафези
су
истина
густи
;
опет
...
видеће
га
.
Или
,
нека
се
она
налази
уз
капију
и
нека
се
капија
отвори
баш
кад
он
пролази
,
те
и
он
њу
да
види
,
и
он
је
,
може
бити
,
младотурчин
...
—
Ха
!
ха
!
ха
!
Младотурчин
!
Ја
за
младотурчина
не
бих
удао
ни
своју
слушкињу
,
а
камо
ли
девојку
што
се
од
мога
срца
одвојила
.
Зар
да
удам
своје
чедо
за
те
протеранице
што
гледају
да
нас
пођауре
?
Никад
!
—
Или
нека
улицом
дигне
пече
,
кад
ће
с
њим
да
се
сретне
.
—
Зар
као
Донме
?
Никад
!
—
Или
,
сине
,
набави
његову
слику
:
то
је
цариградски
.
Он
удари
у
грохотан
смех
и
рече
:
—
Опрости
,
мајчице
,
али
и
тебе
је
занела
Европа
.
Слику
!
Нећу
,
мајчице
,
допустити
да
ми
кћи
види
просиоца
нарочито
,
па
макар
се
не
удала
.
—
Нећеш
,
сине
,
допустити
,
али
се
бојим
да
се
не
кајеш
.
-Ја
сам
ти
мајка
,
пријатељ
кога
ти
је
Алах
одредио
,
па
сам
своју
дужност
,
дужност
не
по
разуму
већ
по
срцу
,
испунила
,
а
ти
ради
како
хоћеш
.
То
рекавши
,
устаде
с
дивана
и
пође
из
собе
.
Висока
,
мршава
,
сва
бела
,
на
плећима
јој
се
подигла
бела
памучна
антерија
:
изгледа
као
нека
светитељка
.
Њене
паметне
очи
,
избелеле
,
напунише
се
сузама
још
како
њен
син
поче
онако
дрско
да
се
смеје
.
Кад
дође
до
прага
окрете
се
,
готово
се
сасвим
исправи
и
рече
:
—
А
јеси
ли
,
сине
,
говорио
с
братом
?
Не
.
Ниси
,
јер
ти
је
брат
отишао
на
чифлук
.
Јеси
ли
казао
,
за
кога
ћеш
дати
кћер
коме
пријатељу
,
то
јест
своме
пријатељу
,
јер
ни
најбољи
човек
нема
више
од
једног
пријатеља
?
—
Нисам
,
мајчице
;
такве
се
ствари
не
казују
ни
брату
ни
пријатељу
.
—
Ни
родитељу
?
—
О
,
мајчице
,
Алах
па
родитељ
,
рече
он
,
поклони
се
,
па
диже
очи
к
небу
:
брада
му
задрхта
.
Али
сад
,
ја
сам
дао
реч
...
"
—
Држи
реч
,
сине
,
и
сећај
се
шта
ти
сад
кажем
.
Ко
се
ни
с
ким
не
договара
,
нема
право
никоме
ни
да
се
потужи
.
То
рече
,
па
изиђе
из
собе
чисто
посрћући
.
Он
обуче
своју
белу
антерију
и
скиде
чарапе
па
прекрсти
ноге
на
шиљтету
,
а
жена
му
принесе
запаљен
чибук
и
спусти
се
према
њему
.
Он
повуче
,
дубоко
,
три
дима
,
подржа
затворена
уста
,
и
из
две
широке
ноздрве
покуља
као
из
димњака
;
загледа
се
у
тај
густи
колутави
дим
,
па
„
отвори
“
разговор
:
—
Како
се
теби
,
ханум
,
чини
ово
за
Фатму
?
—
А
,
беј
,
красно
:
машалла
’
!
Снага
ми
дршће
од
радости
.
Док
си
се
ти
с
госпођом
мајком
препирао
,
ја
сам
љубила
нашу
Фатму
.
Он
скупи
обрве
:
—
Ја
се
са
својим
родитељем
не
препирем
него
разговарам
.
После
направи
насмејано
лице
и
рече
:
—
Шта
рече
Фатма
кад
чу
?
—
Заплака
од
радости
...
изгрли
ме
.
Хоћеш
ли
,
беј
,
да
је
видиш
?
—
После
,
онако
,
случајно
.
Нарочито
...
биће
је
срамота
.
А
момче
је
добро
,
од
оца
,
из
куће
...
—
Па
зар
би
ти
,
беј
,
дао
своју
кћер
да
није
добро
,
красно
...
Је
ли
ово
она
жена
што
свекрви
:
„
Нећу
да
се
покорим
Нурији
"
?
Сад
само
:
добро
,
лепо
,
хоћу
.
Она
мужу
највише
угађа
и
потчињава
се
зато
што
од
њега
не
би
ожалошћена
и
понижена
као
неке
њене
друге
од
својих
мужева
:
љут
,
суров
,
—
ала
јој
не
доведе
ортака
.
Сутрадан
,
Фатми
се
донесе
обележје
;
али
пре
овога
,
мајка
склони
сина
да
се
пита
Фатма
.
Питала
ју
је
једна
млада
рођака
,
а
она
,
весела
и
срећна
,
рече
:
хоћу
!
Она
је
синоћ
прислушкивала
...
чула
је
кад
отац
рече
:
пашић
,
џемал
...
Обележје
јој
је
донела
она
стара
Цариграђанка
,
у
антерији
,
хрци
и
каик-отосу
...
Джемалова
стрина
...
Сад
јој
је
јасно
што
ју
је
онолико
гледала
.
Али
она
би
волела
да
је
уместо
стрине
тетка
:
њена
сута
...
И
пошто
њен
отац
хтеде
да
је
све
по
старински
,
њу
сакрише
.
А
гостију
одмах
пуно
,
јер
су
јавили
целом
комшилуку
,
свим
рођакама
и
пријатељицама
.
Али
зашто
Фатма
не
чу
бабу
и
мајку
,
кад
се
договараху
,
коме
да
јаве
?
—
Јави
,
госпођо
снахо
,
и
свом
пријатељу
:
јединица
ти
се
испросила
.
—
Да
смо
у
љубави
,
госпођо
мајко
,
ја
бих
прво
њој
,
у
поноћи
,
и
пре
но
што
се
испросила
.
—
У
великој
радости
као
у
великој
жалости
:
непријатељ
се
с
непријатељем
мири
;
а
она
теби
није
непријатељ
,
нити
ће
ти
то
бити
.
„
Стари
пријатељ
не
бива
непријатељ
;
ако
буде
,
није
лепо
.
“
Снаха
поћута
,
па
рече
:
—
Не
могу
,
није
да
нећу
.
—
То
је
тврдоглавост
.
„
Једна
поштена
реч
и
један
опроштај
увреде
бољи
су
од
милостиње
за
којом
би
дошла
мука
нанесена
оному
који
је
милостињу
примио
...
“
Отићи
ћу
јој
ја
,
госпођо
снахо
.
—
Да
ме
мртву
видиш
да
Бог
да
,
госпођо
мајко
!
—
Била
ти
добра
годинама
,
а
сад
није
!
—
Променила
се
.
—
Ви
садашње
,
чим
се
с
пријатељем
споречкате
,
одмах
:
променио
се
.
А
за
себе
мислите
да
се
не
можете
променити
,
као
Алах
!
.
.
Да
отворим
капиџик
?
Кључ
је
у
мене
,
а
сад
се
немамо
кога
бојати
...
Ти
одовуд
,
она
отуд
,
нека
је
између
вас
—
праг
.
—
Па
после
би
требало
преко
прага
ја
прва
?
—
Која
је
млађа
?
—
Ко
би
то
знао
?
—
Па
да
потражимо
тефтере
.
—
Ти
тераш
шалу
,
госпођо
мајко
,
рече
снаха
поцрвеневши
,
па
залупи
врата
и
изиђе
.
Овај
разговор
не
чу
Фатма
.
Она
,
сакривена
,
не
одваја
се
од
обележја
(
бисерне
челенке
)
,
јер
у
њему
види
и
воли
своју
љубав
.
Одмах
ће
бити
и
венчање
!
Журе
се
Цариграђани
,
младићев
стриц
и
ујак
.
Фатми
жао
,
како
ће
без
Мерсије
и
тетке
.
Посла
робињу
тетки
:
можда
се
вратила
.
И
заиста
,
дошла
синоћ
.
Мислила
да
остане
годину
,
па
једва
неколико
дана
;
јер
она
у
овим
годинама
гледа
да
не
изгуби
ништа
од
живота
;
а
живот
јој
је
:
кућа
,
град
где
се
осећа
покрет
харема
,
њено
интернационално
друштво
,
и
њена
пријатељица
,
сестра
по
души
,
Мадам
Аристид
.
Чини
јој
се
да
се
брзо
врати
само
зато
да
се
с
њом
помири
;
јер
дане
које
проводи
без
ње
,
она
не
рачуна
у
дане
живота
.
Кад
робиња
рече
да
је
Фатма
испрошена
,
она
од
изненађења
не
могаде
доћи
к
себи
.
„
Каква
Фатмина
прошевина
!
Чудновата
шала
!
“
У
томе
њен
муж
дође
из
чаршије
.
—
Око
ти
светло
,
ханум
!
Испросила
се
Фатма
.
Она
ништа
не
умеде
помислити
до
то
:
„
Па
што
ми
у
писму
ии
једном
речи
не
напомену
.
“
После
гласно
рече
:
—
Зар
је
тај
узима
као
хаљине
?
Јер
,
и
за
коња
би
му
требало
више
времена
.
А
кад
се
зави
,
њен
муж
рече
:
—
Ја
сам
му
се
,
ханум
,
видео
са
стрицем
и
ујаком
.
Јуче
су
били
у
конаку
код
Хасан-беја
,
договарали
се
...
Дадоше
ми
његову
слику
...
На
,
понеси
је
,
Фатми
,
јер
не
верујем
да
је
она
њега
могла
видети
.
Ариф
узе
слику
,
али
је
не
смеде
погледати
:
ко
зна
какав
је
,
можда
јој
није
прилика
.
—
Немој
ти
тамо
нешто
Хасан-беју
,
да
он
не
викне
.
Ариф
плану
:
—
Ја
не
тражим
учитеље
.
А
ја
ћу
му
све
рећи
,
па
макар
ме
истерао
.
Да
га
питам
,
јесу
ли
жене
ствари
.
Срце
ми
се
цепа
.
Ја
у
Елизиној
деци
зацело
волим
Елизу
,
а
у
Сафетиној
кћери
волим
Сафетину
кћер
.
Кад
оде
Хасан-бејову
харему
,
она
,
уместо
да
честита
,
рече
:
—
Откуда
то
,
по
Богу
?
Овако
изненада
!
—
Кажи
срећно
,
па
онда
испитуј
,
рече
јој
зет
.
—
Нека
је
срећно
,
да
Бог
да
!
Али
ми
је
за
чудо
...
Ја
бих
рекла
,
зете
,
да
ти
кћер
удајеш
као
Ђаковичанку
.
—
Као
старинску
муслиманку
,
Ариф-ханум
.
—
Зашто
си
јој
набављао
европске
учитељице
,
кад
си
хтео
да
је
овако
удајеш
?
—
Е
,
мода
.
Зар
да
ми
кажу
:
„
тврдица
“
или
„
прост
“
?
И
што
да
моја
кћи
остане
иза
пашинских
?
Кажеш
:
„
овако
је
удајеш
“
.
А
како
би
ти
,
нова
,
хтела
?
Пет
година
да
јој
је
драги
,
и
пет
вереник
:
да
му
отидне
сва
ижљубљена
...
А
?
Чујемо
ми
стари
,
шта
хоћете
ви
нове
:
да
се
развијете
,
и
да
се
„
узимате
“
онако
,
без
венчања
...
—
Јесте
,
зете
;
а
не
знам
да
ли
сте
чули
ви
стари
да
ми
нове
спремамо
за
вас
оружје
,
да
вас
побијемо
...
—
Ваше
оружје
не
пали
...
Ја
старинску
памет
,
ти
хаљине
.
—
Е
,
мој
зете
,
боље
да
променимо
памет
,
но
хаљине
.
Ономад
,
у
Скопљу
,
сретох
једног
мушкарца
:
у
финим
европским
хаљиницама
,
с
рукавицама
и
штапићем
,
иде
с
једним
гавазом
.
Ја
помислих
да
је
синчић
некога
европског
конзула
,
те
се
савих
да
га
омилујем
,
кад
он
мене
штапом
по
глави
,
и
:
„
Ђувенде
!
“
...
Ја
тад
видех
:
Азијатче
у
европским
хаљинама
.
Ибрахим-Хасан-беј
узе
се
смејати
с
неизказаним
задовољством
и
кроз
смех
говораше
:
„
О
,
ако
,
ако
!
Хоћеш
да
га
милујеш
што
је
Европљанче
!
“
—
А
где
је
Фатма
?
—
Као
свака
испрошеница
,
сакривена
.
—
И
она
ћути
,
зете
?
—
Немој
ми
бунити
дете
,
рече
Сафет
љутито
.
—
А
,
ја
да
ти
је
буним
!
Побуниће
се
сама
.
Да
им
је
овако
честитала
нека
што
има
кћер
на
удају
,
Сафет
би
помислила
:
„
завиди
ми
"
.
Ариф
често
каже
:
„
Ја
час
жалим
што
нисам
мајка
,
час
волим
;
јер
материна
је
љубав
често
себична
:
завиди
кад
хвалимо
нечију
децу
,
чак
и
кад
почињемо
,
да
не
бисмо
њеној
материнској
осетљивости
на
жао
учинили
,
са
:
„
Нису
боља
од
твоје
деце
“
“
.
—
Ја
ћу
Фатми
,
зете
.
А
што
рече
да
бих
ја
хтела
пет
година
...
Вараш
се
,
мој
зете
.
Ја
сам
за
чистоту
и
код
момка
,
и
...
Али
ја
не
могу
о
томе
с
тобом
да
говорим
.
—
Женски
Хилми-паша
,
ха
!
ха
!
ха
!
—
Ми
ћемо
вас
оним
оружјем
које
сте
нам
ви
дали
.
Он
је
пита
какво
је
то
оружје
,
а
она
не
одговори
,
већ
узбуђена
и
љута
похита
Фатми
.
—
Слатка
тејзе
!
викну
она
радосно
,
па
потрчавши
пред
тетку
сави
јој
руке
око
врата
и
узе
је
љубити
;
и
она
њу
љуби
и
муца
:
—
Срце
...
нека
ти
је
срећно
!
...
Али
како
...
изненада
...
—
Ја
сам
ти
,
тејзе
,
све
хтела
казати
,
али
ти
оде
...
—
Кад
се
удајеш
за
невиђено
,
како
можеш
да
си
весела
!
...
И
оне
пре
триста
година
страховале
,
а
ти
...
Донела
сам
ти
његову
слику
,
рече
и
узе
се
раскопчавати
.
—
Не
,
слатка
тејзе
!
Ко
зна
какав
је
на
слици
!
А
његову
слику
имам
у
срцу
,
у
свести
.
Ево
је
,
рече
па
зажмури
.
—
А
отац
ти
мисли
да
полазиш
за
невиђено
,
ха
!
ха
!
ха
!
...
Видела
си
га
кроз
кафез
?
...
—
Прво
с
беј-аџова
балкона
,
па
кроз
зид
,
па
кроз
кафез
,
па
у
башти
.
—
Чијој
?
—
Нашој
.
Ово
знамо
само
ја
и
Ђули
.
Мерсије
зна
да
га
волим
,
али
није
овде
да
зна
и
ово
.
—
Шта
рече
:
видела
си
га
у
вашој
башти
?
—
Јесте
,
слатка
тејзе
.
—
И
ти
би
хтела
да
вам
дођу
,
да
се
разговарате
.
Али
то
време
тако
је
далеко
.
Ми
о
мужу
као
о
Богу
.
„
Ефенди
,
беј
...
“
Ја
се
опет
буним
против
људи
...
—
Долазно
ми
једну
ноћ
...
Синоћ
,
прексиноћ
...
—
У
сну
?
—
На
јави
.
—
Како
?
—
Преко
зида
.
—
Чијег
?
—
Сутаниног
.
—
Зашто
отуд
?
—
Зашто
отуд
?
!
Слатка
,
слатка
моја
тејзе
!
—
Твоја
фантазија
.
Или
си
негде
читала
,
па
...
Је
ли
имао
свилене
лествице
?
—
Је
ли
могуће
да
ти
ниси
пољубила
Мадам
Емину
кћер
како
се
воли
?
Зато
што
ју
је
љубио
човек
?
Ти
,
која
нас
буниш
,
говорећи
нам
да
имамо
оружје
свест
,
коју
су
нам
пробудили
наши
људи
образовањем
...
—
Буним
вас
,
али
не
да
се
љубите
с
људима
,
него
да
сте
у
друштву
с
људима
,
те
да
у
мушкарцу
не
бисте
гледале
мужјака
,
него
човека
.
Али
каква
је
то
шала
од
испрошенице
?
!
—
Није
шала
.
Ја
од
тебе
не
умем
да
кријем
...
Писао
ми
:
„
Je
t'aime
“
.
Рекао
ми
:
„
Хајде
,
душо
,
да
се
узмемо
,
да
свијемо
гнездо
за
себе
и
за
тичиће
“
.
—
То
је
све
из
некога
романа
.
Шта
си
читала
ово
време
...
—
Fort
comme
la
Morte
.
—
О
,
душо
,
полазити
за
невиђена
човека
,
непозната
...
Што
сам
срећна
ја
.
.
то
је
случај
.
„
Fort
comme
la
Morte
“
мучно
да
можемо
казати
.
А
ти
,
можда
би
се
састајала
чак
и
ноћу
да
си
удовичка
кћи
.
Где
је
брат
,
па
се
не
сме
,
а
камо
ли
отац
,
овакав
отац
,
Гром
.
Али
нећу
чинити
неправду
удовицама
;
јер
и
оне
...
само
допусти
она
која
је
или
луда
или
неваљала
.
Луда
,
па
лаже
свет
:
„
Тај
што
долази
,
род
нам
је
“
.
У
нас
ретко
...
Не
да
комшилук
.
—
У
странкиња
,
тејзе
?
—
Лудих
или
...
А
твоја
мајка
,
и
да
је
удовица
,
опет
не
би
допустила
,
јер
је
паметна
...
Али
што
си
таква
,
Емир
?
Погледај
ме
у
очи
.
Она
сакри
лице
на
теткиним
грудима
.
—
Емир
,
несрећнице
!
узвикну
Ариф
оштро
и
одгурну
је
од
себе
.
Не
шалиш
се
!
Ти
си
се
испросила
,
али
се
ниси
венчала
,
удала
.
Ти
не
знаш
шта
је
човек
...
С
младићем
сама
девојка
,
и
то
још
ноћу
!
.
.
Ти
си
луда
!
...
А
зар
мислиш
да
они
после
увек
узму
?
Морали
би
,
по
нашем
закону
,
кад
би
било
доказа
;
јер
они
не
признају
.
.
Страшни
!
.
.
Је
ли
признао
Ахмед-беј
?
И
после
,
младожења
,
њена
прилика
,
врати
је
мајци
прво
јутро
;
и
она
,
сирота
,
заведена
,
седе
,
седе
,
док
се
најпосле
не
удаде
за
најгорега
међу
најгорима
.
Захвали
Богу
,
Емир
,
ако
...
Јер
ти
си
одрасла
с
Францускињом
,
али
си
Туркиња
;
ти
знаш
шта
су
Турци
,
шта
траже
од
невесте
...
А
ако
неки
неку
коју
је
завео
,
мора
узети
,
довека
је
прекорева
,
и
никад
јој
не
верује
.
Она
кроз
кафез
погледа
у
голуба
,
он
мисли
у
човека
...
Мајка
твоја
,
чим
ти
је
обукла
чаршаф
,
одмах
ти
је
почела
говорити
о
девојачкој
чистоти
:
да
је
чуваш
више
од
очију
...
(
И
заврши
:
)
Како
је
могао
доћи
?
.
.
Кажи
је
ли
истина
?
.
.
Можда
те
љубио
?
.
.
Можда
...
Кажи
!
На
сваком
кораку
сретнемо
по
заводника
,
а
после
:
ми
смо
криве
,
и
нема
нам
опроштаја
...
Наши
људи
су
...
Не
знам
како
да
их
назовем
...
Али
кажи
,
бар
нека
ти
знају
родитељи
.
—
Тејзе
,
не
бој
се
...
ја
сам
паметна
,
промуца
она
јако
поцрвеневши
,
и
не
погледа
тетку
у
очи
.
Ариф
то
опази
,
па
викну
:
—
Ти
си
луда
!
...
Ево
ти
ово
:
на
!
Сад
не
волим
ни
њега
ни
тебе
.
Па
извадивши
из
недара
слику
,
баци
јој
је
љутито
,
а
она
је
узе
блажена
,
и
инстинктивно
склопи
очи
,
као
да
хоће
да
их
одмори
,
да
их
спреми
за
светлост
с
те
слике
,
па
их
наједанпут
отвори
,
погледа
у
слику
:
она
јој
заигра
пред
очима
...
—
То
није
он
!
викну
промукло
и
страшно
,
па
се
заљуља
и
паде
...
Око
ње
се
скупи
сав
харем
,
и
отац
јој
...
ВИИИ
Цариград
,
Бејлербеј
,
6
августа
1905
.
Драга
моја
госпођице
,
Да
ли
сте
већ
кадгод
помислили
да
сам
мртва
.
Јер
,
сва
ваша
мила
писма
,
мени
слата
у
Солун
,
ја
сам
добивала
овде
,
па
свако
сам
љубила
,
а
ни
на
једно
нисам
вам
одговорила
.
Нисам
могла
,
била
сам
болесна
.
И
шта
да
вам
одговорим
,
шта
да
вам
пишем
после
онога
што
сам
вам
писала
у
данима
своје
среће
?
Ви
сте
зацело
очекивали
да
вас
позовем
на
свадбу
,
јер
,
чим
сам
примила
обележје
,
одмах
сам
вам
с
неколико
речи
јавила
.
Али
,
од
моје
свадбе
ништа
није
било
,
нити
ће
бити
...
У
Турака
,
затуцаних
као
што
је
мој
отац
,
још
постоји
један
чудан
,
један
страшан
обичај
,
да
дају
девојку
за
непозната
јој
момка
,
и
да
жене
момка
невиђеном
девојком
.
За
девојке
опет
боље
:
могу
га
видети
кроз
кафез
,
у
пролазу
,
на
слици
;
али
за
људе
:
они
нас
узимају
потпуно
невиђене
.
(
Ја
говорим
уопште
.
)
Али
,
ипак
,
као
за
све
тако
и
за
брак
,
људи
су
удесили
да
они
не
пате
:
ако
се
младожењи
не
допадне
невеста
,
кад
је
,
и
венчану
и
њему
одведену
,
први
пут
види
,
он
је
враћа
;
ако
се
невести
не
допадне
младожења
,
она
обично
стегне
срце
па
ћути
и
трпи
...
За
читави
месец
дана
,
ја
сам
била
збуњена
,
као
занесена
,
па
кад
сам
чула
да
ме
отац
удаје
за
пашића
,
„
џемала
”
,
ја
сам
,
ван
себе
од
радости
,
брзо
рекла
„
хоћу
“
.
Али
Джемал
,
то
је
наше
име
,
истина
;
но
ово
значи
још
и
лепота
.
Дакле
,
мој
отац
је
тога
мога
просиоца
назвао
лепотом
,
али
није
му
име
Лепота
.
А
кад
су
хтели
доћи
пуномоћници
и
сведоци
,
да
ми
буде
венчање
,
дође
нам
Ариф-тејзе
,
и
донесе
мени
вереникову
слику
.
О
,
кад
га
видех
!
...
То
је
био
други
пашић
,
други
човек
.
Ја
њега
просто
никад
нисам
видела
,
нисам
га
ни
у
сну
снила
,
и
он
је
требао
да
ми
буде
муж
!
...
А
за
пуномоћнике
,
мој
отац
:
„
Да
их
доведем
,
кћери
,
да
их
видиш
...
Ти
њих
познајеш
,
наше
комшије
,
Ахмед-беј
и
Осман-ефенди
,
али
их
ниси
скоро
видела
,
па
...
да
им
не
даш
пуномоћје
док
их
не
видиш
,
то
јест
,
док
им
не
упамтиш
глас
,
да
их
по
гласу
познаш
.
Мој
отац
!
Да
видим
пуномоћнике
,
а
да
не
видим
младожењу
!
Кад
сам
му
видела
слику
,
ја
сам
била
пала
,
потпуно
изгубила
свест
.
Колико
сам
тамо
лежала
,
не
знам
;
тек
,
кад
се
расвестих
,
ја
не
устадох
:
падох
у
постељу
.
Долазише
лекари
,
два
Грка
и
један
муслиманин
,
па
кад
видеше
да
ништа
боље
од
њихових
лекова
,
они
рекоше
моме
оцу
да
треба
да
променим
ваздух
,
и
да
сам
,
тамо
куд
отидем
,
вечито
у
друштву
,
и
напоменуше
му
да
је
и
за
ваздух
и
за
друштво
најбољи
Цариград
.
И
отац
их
одмах
послуша
,
доведе
ме
овде
,
узе
кућу
у
Бејлербеју
,
на
азиској
страни
,
на
обали
Босфора
.
Са
мном
су
сви
моји
:
нене
,
отац
и
мајка
,
и
Ђулренги
...
Босфор
,
о
коме
сам
толико
слушала
од
наших
жена
и
читала
књиге
ваших
земљака
,
ја
сам
сад
први
пут
видела
а
нисам
му
се
зачудила
,
јер
ја
мислим
само
на
своју
несрећу
.
Непрестано
саму
себе
питам
:
„
Зашто
ме
отац
удавао
овако
?
Давао
ме
туђем
човеку
као
неку
ствар
,
невиђену
!
Па
и
ствар
,
кад
се
купује
,
тражи
се
да
се
види
.
Дао
ме
као
неки
поклон
:
поклон
се
даје
невиђен
.
“
О
,
врло
драга
госпођице
,
зашто
узех
тек
онако
оно
што
ми
писасте
:
да
ја
немам
своје
Ја
ни
у
избору
хаљине
,
а
камо
ли
у
избору
мужа
?
„
Хаљину
ти
бира
мајка
,
мужа
ће
ти
изабрати
отац
,
“
тако
сте
ми
писали
.
Па
ипак
,
никад
ми
мајка
није
купила
хаљину
а
да
је
ја
не
видим
,
док
се
мени
не
допадне
.
Ја
нисам
ствар
,
нисам
поклон
од
сребра
,
од
злата
,
од
камена
,
ни
од
свиле
,
ни
од
памука
,
већ
сам
створење
од
крви
и
меса
,
што
има
душу
.
Та
душа
сад
силно
пати
,
а
ја
сам
пред
оцем
као
увек
:
мирна
и
насмејана
.
Не
могу
у
очи
да
га
погледам
ни
честито
пред
њим
да
проговорим
,
не
толико
што
га
се
бојим
,
колико
што
ме
од
њега
срамота
.
У
нас
,
пред
оцем
не
пуши
,
и
седи
као
девојка
син
,
а
камо
ли
кћи-
.
.
Кад
помислим
да
сам
испрошена
!
Кад
се
сетим
обележја
!
У
Цариград
су
донели
и
њега
,
то
обележје
,
ваљда
да
ме
њим
занесу
:
богато
је
,
скупоцено
је
.
Један
дан
,
мајка
ми
га
изнесе
,
а
ја
хтедох
да
изгубим
свест
.
Кад
та
челенка
не
би
била
овде
,
мени
би
било
лакше
;
овако
,
ја
је
осећам
,
и
ако
је
не
видим
,
па
ми
је
тешко
,
и
бојим
је
се
;
у
собу
где
је
сандук
с
њом
,
још
нисам
ушла
,
и
чак
не
могу
да
прођем
поред
ње
.
А
кад
видим
официра
,
мене
обузме
љутина
,
јарост
,
јер
мој
вереник
је
официр
.
И
нико
то
не
зна
;
научила
сам
да
се
савлађујем
:
нене
ме
учила
.
Досад
нисам
знала
да
сам
оваква
муслиманка
:
кад
ми
дође
да
на
сва
уста
грдим
,
или
да
закукам
колико
могу
,
ја
узмем
абдест
:
прострем
серџаде
,
па
клањам
;
а
нени
и
мајци
мило
:
молитвом
се
стишава
љутина
и
блажи
јад
.
Досад
,
као
и
све
младе
,
ја
сам
клањала
само
о
Рамазану
;
сад
сваки
дан
.
Ја
мислим
да
ћу
довека
бити
муслиманка
;
јер
у
мени
час
као
да
нешто
ври
па
хоће
да
прекипи
,
час
као
да
букти
па
хоће
да
избије
пламен
,
а
ја
се
савладам
па
чак
се
и
насмејем
!
...
Али
,
драга
госпођице
,
помислите
,
—
ја
се
надам
.
Срце
ми
каже
да
ће
се
на
добро
окренути
,
лудо
моје
срце
!
Јер
мој
отац
пре
би
пристао
да
му
кћи
умре
,
него
да
га
осрамоти
...
Не
,
он
би
ме
пре
убио
него
што
би
...
он
је
дао
реч
.
А
добро
зна
зашто
сам
се
била
разболела
,
онолике
грознице
,
бунцање
:
казала
му
Ариф-тејзе
,
и
изгрдила
га
;
а
он
њу
како
ти
није
назвао
:
и
женски
Хилми-паша
,
и
бунтовница
,
и
како
би
њу
требало
,
заједно
с
њеним
другарицама
,
што
у
лудилу
називају
себе
новима
,
—
протерати
из
Турске
,
и
,
помислите
,
узео
па
је
истерао
из
наше
куће
!
Крили
од
мене
,
а
ја
ипак
дознадох
,
па
умало
не
умрех
.
А
она
,
претерано
осетљива
,
и
болесна
,
чудим
се
како
је
ту
срамоту
издржала
.
Ја
знам
да
се
она
од
тада
буни
против
наших
људи
још
више
;
и
да
припрема
за
буну
свако
женскиње
наше
што
је
дошло
до
свести
било
књигом
било
дружбом
са
странкињама
.
Све
му
казала
,
само
није
да
волим
Нурије-ханумина
сестрића
.
То
није
смела
,
због
мене
;
јер
он
би
мени
подвикнуо
:
„
Како
то
да
га
волиш
!
Где
си
га
видела
,
кад
никада
не
идеш
пешице
?
“
...
Питаћете
,
шта
каже
моја
мајка
.
Ништа
,
драга
госпођице
:
њен
муж
није
ништа
необично
учинио
;
и
друге
наше
девојке
тако
се
удају
.
А
нене
?
Шта
ће
она
сама
?
Чула
сам
где
говори
сину
:
„
Да
вратимо
обележје
,
то
није
толика
срамота
;
он
зна
да
није
испросио
Ђаковичанку
,
него
Солуњанку
,
кћер
цариградског
беја
што
је
за
кћерину
науку
дао
толики
новац
“
.
Али
он
ни
да
чује
.
„
Закон
нема
посла
с
науком
.
Очева
реч
детету
је
закон
.
“
Али
мени
се
чини
да
би
ми
било
лакше
кад
бих
чула
да
је
овамо
дошао
он
.
Откад
смо
овде
!
Њега
нема
!
Мерсије
ми
пише
(
преко
једне
своје
другарице
овде
удате
)
и
каже
да
је
он
у
Солуну
,
виђа
га
...
Благо
њој
!
Ја
не
знам
,
зашто
су
њена
писма
некако
чудна
,
замршена
;
видим
да
има
нешто
да
ми
каже
а
не
може
,
и
час
ми
се
учини
да
га
брани
што
не
дође
,
час
да
га
осуђује
,
оптужује
.
Ономад
каже
:
„
Не
зависи
од
њега
већ
...
“
па
ту
стала
.
Од
кога
зависи
?
Ваљда
не
од
његове
мајке
.
О
,
Цариграђанке
!
Веселе
,
на
улици
кокетују
с
пролазницима
,
у
лађицама
се
шале
с
продавцима
воћа
и
халве
,
и
с
онима
што
чисте
обућу
,
с
бојаџијама
.
Ја
их
гледам
и
пакосно
им
завидим
:
благо
њима
кад
су
веселе
!
...
Насред
Мармаре
нешто
пуче
на
лађи
;
капетан
појури
,
а
жене
,
и
турске
и
хришћанске
и
јеврејске
,
приврискаше
,
деца
писнуше
као
црви
,
зато
што
им
мајке
вриште
,
јер
сама
нису
свесна
несреће
.
Једна
стара
Јерменка
груну
се
у
груди
,
на
покри
рукама
очи
,
—
да
не
види
смрт
,
јер
се
осећало
да
нам
се
она
ближи
.
А
ја
?
Мирно
сам
седела
и
гледала
путнике
и
своју
нене
,
и
мајку
:
и
оне
се
грдно
препале
—
за
мене
.
„
И
за
шта
све
то
?
“
мислила
сам
.
„
За
живот
!
И
она
стара
Јерменка
воли
га
!
...
“
Ја
сам
,
драга
госпођице
,
сто
пута
пожелела
да
свој
уништим
,
да
скочим
у
Босфор
,
да
се
убијем
,
да
се
отру
...
О
,
не
,
на
отров
никад
не
мислим
.
Најчешће
мислим
на
револвер
,
па
га
у
мислима
узимам
,
сакривам
под
јастук
,
а
кад
цела
кућа
заспи
,
ја
га
отуд
извлачим
и
наслањам
му
уста
на
груди
без
кошуље
,
на
срце
;
али
се
увек
трзам
,
прибирам
пре
по
што
сам
повукла
обарачу
...
Побуњена
,
хоћу
да
се
убијем
;
муслиманка
ми
руку
задржава
,
меће
револвер
у
футролу
,
оставља
га
:
она
верује
у
живот
после
смрти
.
.
Али
,
чини
ми
се
,
највише
ме
задржава
од
тога
нежна
унука
,
и
кћи
...
Нене
мени
никад
не
би
причинила
бол
;
а
родитељи
...
