сетолика
крв
проли
,
што
толике
ни
криве
ни
дужне
жртве
падоше
!
.
.
—
Тебе
ја
и
тражим
пустахијо
—
загрми
везир
па
потрже
обе
мале
пушке
,
али
оне
не
згодише
;
а
Фејзија
јурну
,
зграби
га
силно
,
и
оборивши
га
под
ноге
замахну
бритком
сабљом
својом
,
али
као
што
сену
у
зраку
сабља
,
тако
писну
нежни
женски
глас
:
—
Не
јуначе
,
ако
Бога
знаш
!
—
укочи
се
десница
вође
крџалинског
,
немаде
снаге
да
спусти
оштру
ђорду
...
Фејзија
се
окрену
и
угледа
где
пред
њим
клечи
млада
лепа
булица
.
Колико
је
лепа
била
толико
је
лепшом
чињаше
онај
страх
,
она
расплетена
коса
,
она
на
брзу
руку
навучена
вереџа
од
беле
свиле
,
у
коју
беше
сакривен
дични
стас
у
цуре
.
-
Да
није
ни
речице
проговорила
,
млад
јунак
би
јој
испунио
молбу
,
коју
је
свак
могао
најлакше
прочитати
у
оним
нежно
склопљеним
рукама
,
у
оним
лепим
очима
,
а
камо
ли
кад
прозборише
она
мала
уста
.
—
Тако
ти
најмилијег
што
на
свету
имаш
јуначе
,
немој
ми
убити
баба
...
Тако
ти
сеје
ако
је
имаш
,
тако
се
здрав
вратио
мајци
својој
,
која
те
жељно
чека
,
тако
ти
јуначког
поноса
,
немој
ме
остављати
саморану
,
немој
ме
градити
робињом
!
Ох
мене
кукавице
!
...
—
—
Не
плачи
лепа
девојко
,
живота
ми
нико
ти
ништа
на
жао
учинити
не
сме
—
прозбори
тихо
Крџалија
,
па
онда
баци
сабљу
у
корице
,
а
пружи
руку
везиру
:
—
Устај
,
ти
неси
вредан
да
оваку
кћер
имаш
!
...
X
.
У
срцу
младога
вођа
арбанаског
,
које
до
сад
не
знађаше
ни
за
како
друго
осећање
осим
љубави
к
отаџбини
,
осим
жеље
за
борбом
,
пробуди
се
још
једно
чудно
,
врло
слатко
,
а
у
једно
врло
мучно
осећање
...
Сурови
његови
војници
веома
се
зачудише
кад
су
видели
како
он
постаде
на
један
мах
веома
милостив
,
како
радо
опрашташе
...
И
много
још
којешта
измени
се
у
Фејзији
од
како
познаде
везирову
шћерцу
,
красну
Перизу
.
Дуго
се
мучио
не
знајући
шта
ће
да
ради
...
Чињаше
му
се
да
би
му
живот
био
рај
на
земљи
кад
би
га
живовао
уз
оно
лепо
харемско
чедо
,
а
да
ће
свиснути
од
љубави
и
жудње
ако
му
не
буде
љуба
,
да
ће
полудети
,
да
ће
...
На
послетку
ни
он
не
знађаше
каке
ће
се
страхоте
с
њим
учинити
ако
га
од
ње
одвоје
,
ако
не
могне
да
се
греје
оном
ватром
из
љубичасто
плавих
очију
Перизиних
...
А
опет
да
је
измоли
у
роба
свога
?
.
.
То
му
није
допуштао
понос
његов
.
Баш
кад
се
једном
тако
у
себи
борио
дође
му
везир
.
—
Шта
мислиш
ти
са
мном
охоли
харамбашо
?
—
питаше
он
говором
,
који
ни
најмање
не
пристајаше
робу
,
зар
знајући
каком
силом
њиме
влада
:
—-
Победио
си
ме
,
али
зар
мислиш
да
ћу
ти
ја
с
мојом
ћерком
чибук
палити
,
или
коња
водати
?
...
—
Не
говори
тако
честити
везиру
...
Добро
кад
дође
,
да
коју
прозборимо
.
Ја
с
тобом
мислим
као
што
најпоштенији
човек
мислити
може
,
—
говораше
кротко
крџалија
,
па
онда
приђе
и
узе
га
за
руку
:
—
Дај
ми
шћерцу
твоју
,
па
ми
буди
други
отац
!
...
—
Турчин
истрже
руку
своју
:
—
То
никад
не
ће
бити
.
Моја
Периза
никада
не
ће
бити
хајдучка
љуба
.
Али
за
што
се
титраш
са
мном
?
Ако
велиш
да
сам
ти
роб
,
онда
што
питаш
шта
ћеш
чинити
са
својим
робљем
;
ако
ли
не
,
пуштај
ме
да
у
Једрене
идем
,
и
избаци
из
главе
да
ће
кћи
везира
од
Уруменлије
икада
бити
жена
једном
харамији
!
...
Да
није
Фејзија
видео
лепу
Перизу
,
да
га
кроз
срце
не
минуше
она
два
оштра
ока
њезина
,
друкчије
би
одговорио
на
ове
речи
оцу
њезину
,
али
овако
само
устегну
срце
,
па
рече
хладно
:
—
Везиру
,
ти
си
слободан
,
чини
што
хоћеш
!
...
Перизин
се
отац
трже
.
Он
се
није
надао
том
одговору
,
али
брзо
рече
:
—
Види
се
да
има
у
твом
срцу
поред
толике
рђе
и
једна
искра
правога
јунаштва
.
Да
тога
није
,
никада
те
се
ни
сетио
не
бих
,
ал
’
овако
надај
ми
се
скоро
.
Ми
ћемо
се
још
у
једном
боју
срести
ако
Бог
да
,
а
сад
с
Богом
!
—
Везир
оде
нагло
;
а
Фејзија
постаја
неколико
тренутака
не
знајући
ни
сам
шта
ће
да
мисли
.
—
Та
шта
ме
је
задржало
—
забруја
на
један
пут
шчепавши
се
за
црну
густу
браду
своју
—
шта
ме
је
задржало
те
не
смрвих
тог
ниткова
...
оца
Перизина
—
прошапута
за
тим
,
и
руке
му
клонуше
низ
тело
—
никад
,
никад
!
...
Мало
доцније
прође
поред
везирова
двора
,
не
би
ли
само
још
један
пут
видео
то
девојче
,
које
је
у
свему
свету
једино
силније
од
њега
,
коме
се
он
поклонити
мора
!
Али
узалуд
,
он
је
не
виде
,
и
премишљајући
како
више
никада
у
животу
не
ће
видети
дивне
оне
лепоте
враћаше
се
с
обореном
главом
,
док
тек
иза
једног
угла
изађе
и
стаде
пред
њега
робињица
из
везирова
харема
.
Младић
се
трже
па
је
оштро
погледа
,
али
она
се
ни
најмање
од
тога
не
уплаши
,
већ
разгледавши
хитро
на
све
стране
да
је
ко
не
види
,
истрже
из
плаве
своје
вереџе
неколико
цветића
што
беху
везани
красном
витицом
неке
врло
лепе
смеђе
косе
,
па
прошаптавши
:
—
Лепи
јуначе
,
ово
ти
је
послала
моја
госпођа
,
дивна
Периза
!
—
побеже
.
Фејзија
похита
двору
своме
не
верујући
да
је
доиста
оно
што
очима
види
.
Сад
је
могао
и
опет
разгледати
добивено
цвеће
,
па
опет
то
свакако
беше
бела
и
црвена
ружа
поред
једне
љубичице
у
мирисавом
лишћу
јасминову
...
—
Дакле
се
не
варам
—
шапуташе
младић
,
јер
је
разумевао
тај
појетички
разговор
,
којим
и
цвеће
збори
—
дакле
ме
свакако
чека
бело
девојче
с
ватреном
и
страсном
жудњом
у
мирисној
башчи
од
јасмина
,
што
је
иза
харема
!
...
Фејзија
једва
дочека
да
се
смркне
,
па
се
одмах
опреми
,
те
пође
везирову
двору
.
Он
је
горео
у
чудном
неком
жару
као
што
никад
није
,
чешће
стезаше
песницу
тако
јако
да
би
се
у
њој
и
гвожђе
смрвило
.
На
сред
пута
стаде
,
да
се
мало
промисли
.
Као
кака
лукава
змија
,
која
се
неопазно
увуче
да
поквари
туђу
срећу
,
тако
се
у
мислима
младога
крџалије
нађе
једна
,
која
се
злобно
смејала
њиховој
срећи
,
коју
себи
створише
од
тога
састанка
.
—
Будало
—
говораше
она
младићу
—
куда
ћеш
,
куд
си
навалио
?
Хоћеш
на
ашиковање
,
а
не
знаш
да
ће
ти
оно
главе
доћи
...
Чувај
се
јуначе
тих
слатких
пољубаца
,
с
румених
Перизиних
уста
,
јер
ће
те
они
отровати
.
Чувај
се
тих
занесених
загрљаја
да
те
не
удави
од
милоте
ћерка
онога
,
кога
си
ти
осрамотио
и
коме
си
везирство
преотео
...
—
Али
Фејзија
није
хтео
да
слуша
ту
сову
код
толиких
славуја
што
га
опијаху
слашћу
,
није
ни
могао
да
је
слуша
,
јер
у
очима
лепе
Перизе
бејаше
толико
чистоте
,
у
целом
лику
толико
добра
срца
и
простодушности
,
да
би
крџалија
сам
себи
размрскао
главу
ако
би
она
збиља
што
рђаво
о
њој
помислила
.
Тек
што
момче
дође
до
малих
сакривених
врата
од
харемске
башче
,
роди
се
месец
пун
и
румен
као
кака
небеска
јабука
,
и
обасја
Филибе
,
у
коме
се
орила
вика
,
врева
и
песма
силне
арбанаске
војске
.
И
ако
се
Фејзији
хитило
да
час
пре
види
жуђену
своју
Перизу
,
да
час
пре
чује
умиљати
глас
њен
,
да
се
увери
да
ли
му
је
доиста
оно
цвеће
послала
,
опет
није
се
могао
уздржати
да
не
застане
неколико
тренутака
како
би
се
нагледао
оне
чудне
лепоте
,
којом
сијну
цела
околина
,
цела
варош
,
што
се
успављиваше
у
мирисавом
крилу
благе
и
лепе
летње
ноћи
,
да
не
погледа
како
се
кроз
густо
јелашје
-
превијају
злаћани
зраци
месечеви
,
тако
је
то
лепо
било
!
—
Кад
је
спустио
руку
на
кваку
,
чисто
се
оледи
;
у
том
часу
осетио
је
страх
што
га
нигда
до
сад
осетио
није
,
срце
му
је
тако
бурно
лупало
како
ни
пред
једном
битком
није
...
Али
на
послетку
он
уђе
у
башчу
...
Дуго
је
ишао
уским
стазама
кроз
силне
леје
од
најлепшег
цвећа
,
али
нигде
,
нигде
није
могао
да
угледа
најлепшег
цвета
што
га
његов
поглед
тако
жељно
тражаше
...
По
кад
кад
учинило
му
се
да
види
неке
шарваре
,
које
се
бељаху
у
шушњару
,
и
он
би
за
час
био
тамо
,
али
се
свагда
преварио
.
То
бејаше
месечина
.
.
—
Ох
како
ми
гори
глава
!
...
уздахну
тихо
,
па
измучен
од
силне
жудње
спусти
се
у
црну
сенку
,
коју
везирови
двори
до
пола
башче
бацаху
.
Каке
га
мисли
несу
растрзале
!
Час
мнидијаше
да
се
харемско
слушче
с
њим
смејати
хтело
па
му
набрало
и
донело
цвећа
на
име
своје
госпође
,
али
опет
није
могао
веровати
да
је
робињица
тако
смела
.
И
ако
то
не
,
а
он
ваљда
не
разумеле
шта
му
рече
мирисаво
цвеће
,
не
разумеде
шта
казиваху
оне
јасне
боје
...
—
Хеј
лудаче
!
—
насмеја
се
горко
на
послетку
сетивши
се
шта
је
и
како
је
—
та
зар
не
видиш
да
су
они
отишли
,
и
да
ти
је
захвална
кћи
послала
цвећа
да
ти
њиме
благодари
кад
не
смеде
да
се
састане
с
тобом
?
А
ја
седим
овде
чекајући
неког
из
пустих
дворова
!
—
Поћутавши
мало
страсно
прошапута
:
—
Дивна
Перизо
,
ја
те
нигда
више
видети
не
ћу
,
моји
слатки
сни
нигда
се
збити
не
ће
!
...
Али
барем
да
још
једном
видим
оно
место
на
коме
си
ме
први
пут
обасјала
зраком
правога
живота
...
Још
једном
само
да
видим
оно
место
,
где
си
ти
становала
!
...
И
после
тога
брзо
устаде
,
те
се
упути
у
харем
,
у
ком
се
никака
живота
опазити
није
могло
.
Ни
једна
свећица
није
светлуцала
кроз
каку
решетку
на
прозору
,
ни
какав
шушањ
не
прекидаше
страшну
тишину
...
Скочивши
врло
лако
преко
шанца
,
који
беше
између
харема
и
башче
,
јер
није
хтео
да
стазом
обилази
,
стаде
се
пењати
уз
мермерне
стубе
.
Баш
стаде
ногом
на
највишу
стубу
,
и
подиже
руку
да
отвори
врата
,
а
кроз
мртви
ходник
зачу
се
на
један
пут
клепкање
меких
папучица
.
Врата
се
отворише
и
лепа
везирова
шћерца
,
плавоока
Периза
стајаше
пред
њим
.
—
Ти
ме
чекаш
јуначе
?
Хвала
ти
!
—
говораше
она
слатко
и
смешећи
се
силажаше
низа
стубе
,
а
Фејзија
,
које
од
чуда
које
од
сјајне
лепоте
девојчета
што
му
се
сад
много
лепше
учини
,
не
знађаше
ни
речце
да
проговори
.
—
Опрости
силни
главару
арбанаски
—
започе
цура
поруменевши
,
зар
што
јој
се
учини
зазорно
да
у
ово
необично
доба
збори
насамо
с
младићем
,
који
јој
ни
по
чему
род
није
—
опрости
што
те
у
твојим
пословима
узнемирих
зовнувши
те
у
ову
башчу
.
Ја
сутра
полазим
с
оцем
у
Једрене
,
и
.
.
можда
се
никад
више
не
ћемо
видети
.
—
Младом
Крџалији
задрхта
жестоко
срце
што
при
овим
речима
угледа
у
красним
девојачким
очима
сузе
...
С
тога
не
могох
да
ти
не
захвалим
на
вељим
добрима
што
ми
их
ти
учини
.
Јуначе
,
ја
сам
спрам
тебе
оно
мајушно
зрнце
праха
,
па
за
то
ми
немој
замерити
што
не
умем
да
ти
захвалим
као
што
би
требало
!
...
Овде
ућута
Периза
,
али
се
јасно
видело
да
није
све
исказала
што
јој
на
срцу
беше
,
да
је
имала
још
нешто
рећи
пре
него
што
изусти
потоње
:
С
Богом
!
Она
се
саже
па
узабра
свежу
љубичицу
да
јој
се
с
њом
играју
нежни
прстићи
док
Фејзија
не
дижући
ока
с
лепог
њеног
лица
говораше
:
—
Немој
ћутати
најлепша
девојко
,
не
склапај
својих
лепих
уста
,
најдивнији
пупољче
од
руже
,
красни
цвете
!
Говори
,
о
говори
,
камо
срећа
да
целог
живота
тај
говор
могу
слушати
.
Ал
’
ја
те
не
молим
да
продужиш
за
то
што
си
право
казала
већ
што
само
хоћу
да
слушам
то
слатко
гукање
твоје
!
—
Периза
као
да
не
разумеле
ове
речи
,
настави
полако
:
—
Пре
него
што
одем
одавде
,
морадох
ти
рећи
да
твоје
добро
срце
никад
не
могу
заборавити
,
морадох
ти
рећи
да
ћу
надокнадити
што
ти
сад
не
умем
захвалити
тиме
,
што
ћу
се
свака
дан
од
срца
молити
милостивом
алаху
да
те
сачува
од
свака
зла
,
да
ти
испуни
све
жеље
честитог
срца
твога
,
како
ће
ми
најмилије
бити
да
се
после
оца
у
души
само
тобом
бавим
племенити
јуначе
!
...
—
Бурни
Фејзија
не
би
кадар
да
се
и
даље
уздржи
,
толика
га
срећа
занесе
.
Страсно
зграбивши
беле
ручице
кадуничине
,
гледао
ју
је
с
пуно
најслађег
осећања
два
три
тренутка
у
очи
,
па
онда
промуца
:
—
Та
искажи
,
искажи
све
јагњенце
моје
бело
!
Што
се
устежеш
да
изустиш
оно
,
што
тако
јасно
једно
другом
у
очима
читамо
?
Та
нека
и
у
пољупцу
одјекне
та
најсветија
реч
,
коју
наша
срца
тако
силним
куцањем
изговарају
.
—
Периза
поцрвеневши
у
лицу
као
небо
у
зору
,
гледаше
стидљиво
преда
се
у
измрвљену
љубичицу
,
а
страсни
младић
обави
своје
јуначке
руке
око
њеног
витког
танког
стаса
,
па
је
тако
жарко
притисну
на
груди
,
па
је
тако
плаховито
љубљаше
у
обрашчиће
,
у
уста
што
тако
умиљато
зборити
знађаху
,
у
бело
чело
што
беље
беше
од
дана
,
под
нежно
грло
,
да
се
чинило
изгореће
обоје
у
прах
,
нестаће
их
у
том
страховитом
пламену
.
Ти
пољупци
беху
толико
силни
и
слатки
да
се
нежна
булица
занесе
,
онесвесну
у
наручју
младога
Крџалије
,
коме
ово
беху
најсретнији
тренутци
у
животу
...
...
Па
колико
нежности
и
дивоте
беше
у
оном
тихом
обавешћавању
којим
се
Фејзијино
злато
повраћаше
себи
.
Оно
миловање
,
они
пољупци
,
у
којима
се
чисто
не
знађаху
усне
да
раставе
,
тако
се
једне
у
друге
упијаху
!
...
Па
како
...
Али
што
причам
оно
што
се
испричати
не
да
?
Лепа
Периза
прва
се
трже
.
—
Доста
...
Ох
...
доста
небо
моје
!
...
отимаше
се
она
из
наручја
Фејзијиних
—
дознаће
бабо
,
па
ће
ме
исећи
на
комаде
,
а
зар
хоћеш
да
се
више
никад
не
видимо
?
...
Младић
још
не
знађаше
да
проговори
.
Он
још
говораше
пољупцима
,
од
којих
се
у
залуд
отимала
лепа
везирова
шћерца
.
—
Још
...
још
...
само
један
загрљај
сунашце
моје
!
...
промуца
на
послетку
и
он
кад
му
се
хурија
истрже
из
руку
.
—
Фејзијо
!
...
кораше
га
драга
—
зар
хоћеш
да
будем
несрећна
?
...
Овим
речима
он
се
није
умео
противити
.
Чудном
снагом
заповедаше
над
њим
слаба
девојка
.
—
Добро
ја
те
морам
слушати
.
Али
време
је
кратко
.
Спреми
се
,
ја
те
морам
отети
у
оца
твога
...
Девојче
га
погледа
,
које
страшније
прође
кроз
његово
срце
него
да
је
пројурило
сто
пушчаних
зрна
.
—
Ти
се
љутиш
душо
моја
,
али
...
али
научи
ме
како
ћу
без
тебе
да
живим
...
Не
,
не
,
тако
ти
среће
,
тако
ти
лепоте
твоје
,
ходи
двору
моме
.
Моја
ће
те
мајка
као
кћер
миловати
,
моја
ће
сеја
гинути
за
тобом
,
а
ја
ћу
те
волети
више
него
себе
.
Ох
лепа
Паризо
,
остави
оца
свога
!
...
Она
дрхташе
као
прут
,
али
и
кроз
плач
проговораше
:
—
Не
ћу
!
...
Не
могу
!
...
—
Онда
си
ме
варала
девојко
,
твоји
су
пољупци
отров
били
,
којим
си
ми
само
живот
отровала
,
твоји
страсни
загрљаји
беху
притворни
само
...
Ох
мене
несрећника
...
И
он
паде
на
земљу
,
па
хладећи
врело
чело
своје
на
хладном
шљунку
,
којим
беше
посута
стазица
,
јецаше
као
мало
дете
...
Лепа
Периза
склопи
очајно
своје
беле
руке
,
па
погледа
у
небо
,
које
се
блисташе
окићено
небројним
звездама
.
Растрзаху
је
тако
љуте
муке
као
што
мало
час
беше
велика
срећа
,
коју
уживаше
на
јуначким
грудима
Фејзијиним
...
Љубљаше
од
срца
млада
јунака
,
али
љубљаше
и
оца
свога
...
На
послетку
клече
поред
драгог
па
га
умиљато
мољаше
:
—
Фејзијо
,
поносе
мој
,
ако
ћеш
ми
икад
какву
молбу
испунити
,
послушај
ми
ову
.
Устани
па
ме
послушај
!
...
Он
устаде
.
—
Буди
човек
,
покажи
да
си
јунак
и
кад
се
са
срцем
бориш
.
Доврши
свој
свети
посао
што
си
га
започео
,
па
онда
ме
ишти
у
оца
мога
,
а
ја
ћу
га
умилостивити
.
Добро
је
срце
у
њега
.
Па
ћемо
онда
срећно
живети
,
али
оца
оставити
преко
његове
воље
—
то
никад
не
могу
!
...
Је
л
’
да
ћеш
ти
испунити
молбу
моју
?
...
Ове
последње
речи
тако
је
љупко
изговорити
знала
,
да
је
младић
и
у
несрећи
ипак
среће
осетио
.
—
Хоћу
дивна
узвишена
душо
,
с
тога
те
сад
много
више
милујем
,
па
за
то
чуј
најсветију
заклетву
моју
:
Жива
ме
земља
не
дочекала
,
а
камо
ли
мајка
и
родбина
моја
,
ако
те
не
измолим
у
оца
твога
,
како
усрећим
народ
свој
!
...
Затрепташе
небројне
звезде
на
плавоме
небу
као
да
хтедоше
казати
како
и
оне
чуше
страховиту
заклетву
.
—
Ох
како
си
добар
!
стисну
му
срдачно
руку
лепа
кадуница
—
твога
срца
у
свету
нема
,
па
зато
знај
да
ћу
само
твоја
љуба
бити
,
а
ако
ме
ти
заборавиш
,
сињега
стења
.
.
А
сад
?
...
Ко
ће
да
искаже
како
страшно
цепаху
два
срца
,
што
се
тако
истино
љубљаху
,
ове
жалосне
речи
од
растанка
.
—
С
Богом
небо
моје
!
...
—
—
Са
срећом
рају
мој
!
...
XИ
.
Да
је
београдски
везир
имао
толико
очију
колико
на
небу
звезда
има
,
опет
не
би
могао
угледати
како
се
из
Немачке
у
Србију
превезе
један
човек
,
тако
вешти
беху
возари
што
га
превезоше
преко
хладне
Саве
.
Кад
је
путник
стао
на
српску
земљу
,
хтеде
се
заплакати
од
милине
...
А
и
морао
је
,
јер
помисли
како
ти
је
срцу
кад
се
после
дуга
времена
вратиш
у
своју
милу
домовину
,
кад
хитећи
кући
својој
,
свакога
,
кога
на
путу
сретнеш
,
за
своју
родбину
запиташ
,
и
кад
дознаш
да
су
сви
живи
и
здрави
и
да
те
жељно
чекају
?
...
Па
још
каке
те
красне
жеље
,
каке
божанствене
наде
облећу
,
ако
те
код
куће
поред
слатке
мајке
и
браће
,
поред
рода
и
пријатеља
чека
још
како
лепо
девојче
румених
обрашчића
,
а
чистог
анђеоског
срца
,
које
те
жудећи
чека
да
ти
једним
погледом
,
једним
лаким
притиском
руке
,
једном
само
речцом
награди
све
муке
што
си
их
препатио
на
тешкоме
путу
!
...
Таким
мислима
бејаше
обузет
путник
,
кога
споменух
и
који
дању
кријући
се
а
ноћу
хитно
путујући
беше
се
упутио
к
дичном
соколовом
гнезду
;
китњастоме
Крагујевцу
.
Али
како
чудно
бејаше
одевен
тај
путник
!
...
На
њему
нема
скромна
гуњца
,
или
зелене
доламе
с
извезеним
џемаданом
,
већ
некако
одело
...
нит
’
је
Немац
ни
Француз
,
већ
нека
друга
вера
...
На
њему
до
испод
трбуха
неки
џемадан
од
плаве
чохе
,
баш
од
чега
му
је
и
капа
,
па
још
острагу
му
висе
два
репа
од
њега
...
само
што
на
њему
нема
никака
веза
,
већ
неке
сјајне
жуте
зврчке
наређане
једна
испод
друге
од
грла
па
до
појаса
,
а
око
врата
и
на
раменима
жути
се
нешто
као
лишће
по
дрвећу
под
јесен
.
Испод
џемадана
имао
је
неке
гаће
,
па
и
оне
анатема
га
од
плаве
чохе
,
а
ноге
—
црне
му
се
пуснику
баш
као
у
анатемњака
,
далеко
му
лепа
кућа
!
Па
и
сабља
му
није
као
у
других
људи
.
Нит
је
као
димишћија
,
нит
као
друге
јуначке
сабље
да
имаш
шта
ухватити
кад
замахнеш
,
већ
танка
и
права
као
прут
,
па
хајде
и
то
ама
и
с
поља
глатка
као
стакло
,
а
корице
се
сјају
баш
као
и
сечиво
...
Али
ово
шта
ја
сад
испричах
,
то
није
било
лако
видети
;
он
је
непрестано
ходао
замотан
у
неку
црну
кабаницу
,
а
ево
како
се
то
могло
видети
:
он
је
тако
радио
кроз
сваку
нахију
,
кроз
коју
је
прошао
,
као
кад
дође
у
ужичку
,
јер
он
ни
путовао
није
као
што
се
путује
,
него
из
Београда
преко
Мачве
,
Подриња
,
Ваљева
,
Ужица
па
на
Крагујевац
!
...
Еле
кад
једну
ноћ
стиже
у
једно
село
близу
Ужица
,
одмах
оде
кметовој
кући
;
спава
сиромах
кмет
не
надајући
се
у
то
доба
гостима
,
али
он
ни
пет
ни
девет
,
већ
пробуди
човека
,
па
му
стане
нешто
говорити
,
и
—
гле
чуда
!
Сваки
место
да
се
љути
што
му
је
овај
необични
гост
покварио
сан
,
сваки
се
с
највећом
радошћу
љубљаше
с
њим
,
не
могући
га
се
нагледати
.
Сваки
га
је
љупко
гледао
као
озебао
кад
му
гране
сунце
...
Сваки
се
намах
облачио
на
врат
на
нос
,
да
рад
тога
путника
онако
у
глухо
доба
некуда
у
село
тумарне
...
А
свака
домаћица
даваше
му
част
и
пошту
што
је
знала
боље
,
јер
оне
речи
,
што
би
јој
муж
пришануо
кад
пође
,
беху
тако
главне
,
тако
страшне
...
Његове
су
се
заповести
тако
брзо
вршиле
у
сваком
селу
где
је
застао
,
да
док
би
само
неколико
пута
прошао
по
соби
,
а
она
би
се
већ
испунила
главнијим
сељанима
,
који
плашљиво
улажаху
унутра
,
па
скинувши
с
поштовањем
поцепане
и
прљаве
весове
своје
,
радознало
гледаху
необичнога
госта
...
Пошто
се
сви
искупе
,
на
његову
заповест
затворе
се
сва
врата
,
и
онда
он
збаци
са
себе
црну
кабаницу
,
и
на
његовим
прсима
засја
се
неколико
звездица
и
крстова
,
који
још
веће
поштовање
улеваху
у
сељане
,
који
се
и
онако
беху
забленули
у
странца
због
његове
чудне
и
по
њих
необичне
одеће
.
Па
још
кад
би
стао
просипати
своје
медне
речи
,
е
онда
не
дирај
.
Та
он
тако
лепо
знађаше
говорити
,
он
и
најмање
ситнице
знађаше
тако
слатко
помињати
,
да
би
га
гладан
слушао
.
Можеш
мислити
колико
занесе
простосрдачне
сељане
овај
чудни
путник
кад
им
поче
говорити
о
ономе
што
као
причешће
снажи
поносите
груди
у
Србина
,
што
најснажније
подиже
душу
,
кад
им
поче
говорити
о
слободи
!
...
Е
нема
,
него
плану
све
као
прах
пушчани
,
сваки
се
поносито
груваше
у
груди
као
да
их
кушаше
могу
ли
поднети
и
страшнију
буру
,
тако
силна
реч
беше
у
тога
човека
.
—
За
тобом
,
за
тобом
и
у
ватру
и
у
воду
јуначки
сине
,
сви
ћемо
изгинути
за
те
свети
наш
избавиоче
,
спасење
наше
!
—
букћаху
раздрагани
сељаци
,
закљињући
се
па
тиме
потврђујући
оно
што
говораху
.
Па
после
сваке
заклетве
овај
чудни
човек
,
који
се
сваком
Србину
за
час
тако
умилити
знађаше
,
љубљаше
се
са
свима
,
па
опростивши
се
одлажаше
даље
,
и
свуда
су
га
тако
дочекивали
,
свуда
му
се
задавала
света
српска
реч
,
да
ће
хиљадама
српских
десница
вршити
његове
заповести
како
зажели
.
Његова
се
нада
испунила
.
Његово
племенито
срце
са
својим
најчистијим
осећајима
свуда
нађе
одзива
,
и
са
сваким
кораком
осећао
је
да
је
све
срећнији
.
А
кад
дође
и
у
Крагујевац
,
па
кад
и
ту
нађе
све
живо
готово
да
му
потпомаже
свете
намере
,
онда
беше
у
рају
,
у
најсрећнијим
тренутцима
свога
живота
...
Он
пође
даље
,
чисто
је
прелетео
стрмени
Црни
Врх
,
лепу
Јагодину
,
док
дође
на
једну
стену
,
која
из
далека
изгледа
као
суштни
лав
,
који
се
спрема
да
на
крвника
скочи
,
и
испод
које
има
раскршће
,
за
којим
је
путник
тако
жарко
жудео
.
Он
се
испе
на
стену
па
с
милином
,
коју
човек
исказати
не
уме
,
са
безмерном
слашћу
и
нешто
мало
тужних
опомена
,
погледа
пред
собом
.
Месечина
је
била
тако
јасна
и
лепа
,
да
се
и
најдаљи
брегови
и
планине
,
што
се
тамо
далеко
бељаху
од
снега
,
чисто
видети
могоше
.
Он
је
мало
стајао
,
мало
уживао
,
па
онда
скоро
срећан
сиђе
низа
стену
,
па
погледавши
да
га
није
ко
опазио
,
пође
путем
што
води
красном
сеоцу
,
красноме
Пањевцу
...
Како
се
изменило
красно
село
!
Свуда
,
куда
год
погледиш
,
видећеш
саму
сиротињу
и
невољу
,
свуда
саму
пустош
!
...
Оне
беле
кућице
што
се
пре
чисто
осмејкиваху
на
те
,
кад
поред
њих
прођеш
својим
цвећем
на
прозорима
и
својим
становницима
,
који
весело
тумараху
по
њима
,
сад
чисто
самим
оним
чађавим
лицем
причају
ти
небројене
јаде
претрпљене
,
причају
ти
неисказана
безакоња
турска
...
Већ
беше
прилично
доцкан
,
и
само
се
по
који
пас
чуо
где
се
кроз
мртву
тишину
јавља
,
а
више
ништа
неси
могао
чути
.
Незнани
путник
прође
кроз
село
,
и
много
је
пута
застао
да
убрише
горку
сузу
што
је
спомен
изгоњаше
кад
би
угледао
коју
тужну
развалину
,
где
је
пре
срећа
цветала
,
како
страшно
лежи
обасјана
месечином
,
или
кад
би
угледао
како
се
црни
неко
гариште
,
по
коме
се
сад
место
људи
утркују
слепи
мишеви
.
Али
како
му
чудно
би
кад
дође
пред
једну
кућу
на
крај
села
,
па
кад
виде
да
је
онака
иста
као
и
пре
три
године
што
беше
,
и
да
турска
рука
на
том
месту
ништа
оскврнила
није
...
Да
л
’
је
ту
било
снажније
деснице
,
каке
у
целом
селу
није
,
да
се
одупре
насилним
Турцима
,
или
да
се
ханџари
турски
несу
ломили
о
другу
каку
стену
?
...
Или
да
то
несу
двори
какога
аге
,
па
су
тако
лепи
и
оправљени
?
...
Ова
мисао
нагна
непознатоме
силније
крв
у
лице
,
а
рука
му
и
нехотице
обухвати
балчак
од
сабље
.
Огрнувши
се
још
боље
у
кабаницу
,
пажливо
и
полако
отвори
вратнице
,
ал
’
тако
полако
да
ни
мало
шкрипнуле
несу
,
па
онда
на
прстима
пође
преко
простране
авлије
,
чувајући
се
да
га
нико
не
опази
;
али
опет
га
опази
верни
чувар
,
стари
гаров
,
који
режући
и
с
надигнутим
ушима
скочи
са
свог
легла
,
а
ланац
,
којим
везан
бејаше
,
чудно
зазвеча
...
Али
како
јасна
месечина
беше
пала
управо
на
лице
чуднога
младића
,
то
се
само
од
једног
његовог
погледа
смири
раздражено
псето
,
па
пузећи
умиљаваше
му
се
,
и
радосно
цичећи
махаше
репом
.
Незнани
јунак
помилова
га
руком
,
па
онда
онако
исто
пажљиво
пође
даље
.
У
целој
кући
све
бејаше
мирно
и
мрачно
,
само
у
собици
поред
коњушнице
светлуцаше
жижак
.
Он
пође
управо
тамо
,
али
не
хтеде
одмах
отворити
врата
већ
приђе
прозору
да
види
ко
је
то
још
будан
.
Крај
димњака
куњао
је
старац
неки
са
седом
на
руке
подупртом
главом
...
Али
он
бејаше
прозору
леђа
окренуо
,
па
му
се
лице
није
могло
видети
:
за
то
необични
овај
гост
спусти
своју
чудну
сабљу
,
и
кад
она
о
шљунак
звекну
,
старац
ђипи
па
погледа
на
прозор
...
Кад
му
младић
сагледа
лица
,
обасја
га
веља
радост
,
и
он
одмах
уђе
у
собу
к
старцу
,
који
га
с
разрогаченим
очима
гледаше
.
—
Добар
вечер
чича
Павле
!
Сиромах
Павао
задрхта
,
па
крстећи
се
узмицаше
пред
странцем
,
кад
угледа
како
одело
на
њему
сијну
пошто
скиде
кабаницу
,
и
он
престрашено
шапуташе
:
—
Помози
ми
света
Богородице
да
се
спасем
од
нечастивога
!
...
Младић
се
насмеја
:
—
Шта
је
теби
мој
добри
чика
Пајо
?
За
што
ми
не
примаш
Бога
?
Па
не
ћеш
са
мном
ни
да
се
здравиш
,
а
од
кад
се
видели
несмо
!
...
тако
збораше
незнани
јунак
,
па
приђе
старцу
да
се
с
њим
пољуби
,
али
се
овај
од
њега
као
од
каке
страшне
авети
трже
,
па
чак
на
други
крај
собе
побеже
хучући
:
—
Аух
,
па
још
са
два
репа
!
То
им
је
ваљда
старешина
...
Куку
мене
свети
Никола
шта
ли
ти
ја
кукавац
сагреших
!
.
.
—
Странац
се
нађе
у
чуду
,
што
га
његов
стари
добри
чика
Павао
тако
довека
држећи
га
за
вешца
или
за
сатану
,
па
поче
говорити
и
сам
крстећи
се
:
—
Часни
крсте
!
шта
сам
дочекао
,
да
ме
ни
мој
добри
Павао
не
ће
да
позна
!
Већ
кад
се
вратих
из
далека
света
,
он
ме
држи
за
нечастива
,
само
што
сам
друго
одело
на
се
вргао
!
...
—
Кад
Павао
зачу
ове
речи
,
па
кад
виде
да
се
незнани
делија
,
ког
је
он
за
сатану
држао
,
и
прекрсти
,
ослободи
се
па
му
приђе
ближе
:
—
Бог
ти
добро
дао
незнани
јуначе
!
—
прихвати
му
Бога
старац
тек
сад
,
па
пошто
га
виде
где
седе
узањ
—
А
вере
ми
ја
те
и
не
питах
ко
си
и
одакле
си
?
Које
добро
носиш
овако
доцне
?
...
—
Странац
га
гледаше
зачуђено
:
—
Човече
,
зар
озбиље
тако
збориш
?
Та
ја
мнидијах
да
се
ти
шалиш
!
Зар
ме
доиста
не
познајеш
?
...
—
Старац
скочи
,
па
зажмуривши
као
да
би
се
нечега
боље
сетио
мољаше
госта
:
—
Тај
глас
...
Говори
о
говори
још
мало
молим
те
...
Шат
ме
уши
не
буду
издале
као
што
су
очи
!
...
—
Павле
!
.
.
,
зар
си
тако
лако
заборавио
онога
,
с
којим
си
некад
...
у
оно
срећно
доба
чувао
стадо
у
пољу
...
који
.
.
—
—
Ох
!
Доста
...
доста
...
—
једва
муцаше
сиромах
чича
—
познадох
те
!
...
Боже
!
...
Оволика
радост
из
убаха
!
...
Слатко
чедо
моје
!
...
—
И
он
не
знађаше
шта
ће
од
радости
.
Погледао
је
у
небо
...
Није
могао
више
речце
да
проговори
,
јер
му
она
у
грлу
застајаше
,
савијаше
руке
на
прси
,
на
послетку
рашири
их
,
и
кад
му
младић
полети
у
наручје
,
дуго
га
грљаше
и
љубљаше
,
док
једва
опет
проговори
:
—
Добри
мој
господару
!
Опет
доживех
радост
којој
се
већ
не
надах
за
живота
...
Боже
хвала
ти
!
...
Нико
тако
силно
осетити
не
може
ни
вељу
радост
ни
црну
тугу
,
као
женско
срце
.
Како
је
страшно
то
срце
кад
га
потера
несрећа
,
кад
навале
нањ
рана
иза
ране
!
...
Тог
пиштања
и
нарицања
,
тог
беснила
у
тузи
нигде
нема
!
Али
опет
у
колико
силније
осећа
у
толико
се
то
осећање
лакше
истре
,
у
толико
јаче
време
њим
господари
...
Колико
је
тужила
јадна
Кочина
мајка
за
својим
јединцем
,
колико
је
пута
хтела
себи
смрт
да
зада
,
али
кад
је
несуђена
снашица
сачува
у
тим
тренутцима
,
после
мало
по
мало
губила
се
сила
очајања
и
сама
.
Истина
пролажаху
дани
,
пролажаху
месеци
,
пролажаше
црна
вечност
,
црне
године
а
од
Коче
ни
трага
ни
гласа
,
али
опет
сваким
се
тренутком
крепила
побожна
мисао
да
је
то
морало
тако
бити
,
и
да
се
вољи
божијој
сваки
смртник
смерно
поклонити
мора
...
Мало
по
мало
повраћало
се
у
Кочиној
кући
све
на
стари
ред
,
само
што
му
му
је
подушје
било
слатко
сећање
,
тиха
туга
место
првашњег
очајног
беснила
...
Смркло
се
.
После
вечере
скупили
су
се
сви
у
одају
код
старог
Драгомира
да
проведу
мало
у
разговору
,
да
тако
прекрате
дугу
ноћ
,
јер
је
зима
већ
у
велико
настала
била
.
Поред
Драгомира
седи
Кочина
мајка
у
црноме
руху
.
Лице
јој
је
нагрђено
многим
борама
,
горким
траговима
што
их
оставише
небројени
потоци
суза
...
А
на
челу
,
на
коме
се
пре
тако
лепо
сијаше
понос
јуначке
Српкиње
,
лако
си
познати
могао
како
је
нацртана
силна
туга
,
црне
бриге
.
Њој
уз
колено
седи
младица
једна
,
па
преде
...
На
први
поглед
познао
би
да
је
то
красно
Драгомирово
чедо
,
дивна
Лепосава
...
Али
како
се
и
она
променила
!
...
То
није
више
росни
пупољак
од
свеже
ружице
,
већ
је
то
разлистана
ружа
,
којој
је
побледело
румено
лишће
од
силне
жеге
,
и
која
ће
брзо
са
свим
увенути
ако
је
не
оживи
тиха
росица
...
То
није
више
нежни
анђелак
,
који
ти
се
с
оном
детињском
безазленошћу
,
с
оним
умиљатим
црним
очима
,
лепим
обрашчићима
чини
,
као
да
је
баш
сад
слетео
на
мирисавим
крилима
од
дуге
црне
косе
,
с
високих
небеса
да
бедне
теши
,
већ
то
је
сад
одрасла
девојка
,
која
је
у
образима
бледа
као
љиљан
,
којој
у
очима
нема
оне
некадашње
ватре
,
оних
погледа
што
могоше
ранити
као
зрно
из
пушке
,
али
која
је
поред
свега
тога
јоште
лепа
,
среће
ми
,
јоште
врло
лепа
...
На
спрам
лепе
преље
,
тужне
Лепосаве
,
сеђаше
Мргуд
.
Његово
лице
беше
тако
гадно
постало
,
лакомост
његова
за
благом
беше
му
тако
силно
исказана
на
лицу
,
да
га
је
било
страхота
погледати
.
Зар
многе
клетве
невиних
жртава
,
које
прождре
насиље
турско
по
његовом
наговору
,
учинише
те
му
се
срце
исказиваше
тако
јасно
на
лицу
,
да
га
нико
погледати
није
могао
.
Он
сеђаше
као
што
рекох
на
спрам
Лепосаве
бројећи
новце
неке
,
над
којима
чисто
дрхташе
са
свом
душом
,
и
час
по
час
бацајући
погледе
на
девојку
гадно
смешећи
се
,
али
она
га
одавно
ни
погледати
није
хтела
,
а
камо
ли
да
је
с
њиме
кадгод
коју
прозборила
,
толико
јој
мрзак
беше
...
Тако
седећи
разговараху
се
полако
њих
троје
осим
Мргуда
,
јер
он
толико
беше
занесен
својим
намерама
,
толико
мишљаше
како
ће
боље
обедити
кака
сиромаха
или
како
ће
боље
другу
коју
издају
учинити
,
којом
ће
заслужити
доста
новаца
,
да
није
имао
кад
слушати
што
они
говоре
.
У
сред
њихова
разговора
отворише
се
врата
собња
,
и
стари
Павао
уђе
...
У
његовим
очима
сијаше
се
нека
необична
радост
,
коју
он
никако
не
могаше
да
сакрије
како
је
хтео
.
—
Које
добро
Павле
?
—
запита
домаћица
зачуђено
.
—
Све
је
добро
,
госпођо
кнегињо
,
тек
ево
мало
дођох
да
и
ја
с
вама
поседим
,
да
коју
заједно
продиванимо
!
—
одговори
стари
слуга
па
седе
на
поњаву
,
која
беше
по
поду
прострта
.
Лепосава
погледа
у
помајку
,
а
ова
зачуђено
слеже
раменима
.
То
добри
Павао
никад
није
чинио
,
али
не
за
то
,
што
му
није
допуштено
било
,
већ
што
се
сам
стидео
да
без
посла
и
незван
дође
к
њима
у
собу
.
А
Мргуд
хтеде
га
прогутати
погледом
,
тако
га
је
гледао
,
али
није
смео
ни
писнути
,
јер
је
знао
кака
му
је
мајка
у
таким
стварима
.
Она
је
свагда
и
просјака
примала
као
и
најбогатијег
госта
,
а
вамо
ли
не
ће
слугу
свога
,
који
је
у
њеној
кући
одрастао
,
и
већ
постао
што
и
рођак
.
Ово
уздржавање
Мргудово
доста
се
чудно
чини
,
особито
кад
се
помисли
какав
је
он
самовоља
постао
био
,
али
ваља
знати
да
му
је
од
оних
врлина
,
које
никада
имађаше
,
и
које
је
сад
заменио
најцрним
угурсузлуцима
,
заостала
још
једна
искрица
,
а
то
је
да
је
још
мало
поштовао
мајку
своју
...
Еле
они
,
пошто
уђе
Павао
,
наставише
свој
разговор
.
Зборише
о
многим
стварима
,
а
особито
о
великим
насиљима
турским
,
о
јадима
српским
...
Али
стари
Павао
свагда
тако
обрташе
разговор
,
да
се
морало
о
Кочи
зборити
.
И
када
стара
кнегиња
с
горким
уздахом
помињаше
свога
покојнога
Кочу
,
жалосно
нијајући
се
,
онда
говораше
он
.
—
Немој
госпођо
да
тако
збориш
.
Ко
зна
је
ли
умрьо
мој
добри
господар
,
мој
мили
кнежевић
Кочо
!
Немојте
га
покојним
звати
!
...
Мајка
се
горко
насмеши
,
и
Лепосава
од
срца
уздахну
па
подиже
своје
лепе
очи
к
небу
;
али
кад
малочас
кнегиња
опет
нешто
рече
покојни
Кочо
,
Павао
ђипи
са
земље
па
љутито
викну
:
—
Али
не
зовите
га
покојним
кад
вам
кажем
!
...
Он
је
жив
,
он
мора
жив
бити
,
јер
га
ја
за
живота
још
који
пут
видети
морам
!
...
па
онда
опет
седе
.
—
Али
—
не
могаше
се
уздржати
да
не
запита
јадна
мајка
—
за
што
ти
тако
говориш
?
...
Павао
са
свим
мирно
одговори
:
—
Јер
ми
се
јавио
у
спу
свети
Никола
!
—
видећи
да
се
они
на
те
речи
као
у
чуду
неком
погледају
настави
:
—
немојте
мислити
да
сам
пијан
па
да
не
знам
шта
говорим
,
а
да
лажем
не
ћете
ваљда
помислити
,
јер
знате
јесам
ли
кадгод
у
животу
слагао
.
Кад
ми
се
год
нешто
чудно
десило
,
свагда
ми
се
јавио
напред
мој
светитељ
па
би
ми
казао
,
а
такав
сан
никад
ме
није
преварио
.
И
ноћас
ми
се
јави
светац
па
ми
рече
:
Сине
,
немој
тако
много
плакати
за
милим
својим
господарем
.
Он
није
мртав
,
ти
ћеш
га
видети
!
...
После
тих
речи
нестаде
оца
Николе
,
и
ја
се
пробудим
-
Лепосава
паде
на
колена
,
па
склопивши
руке
шапуташе
жарко
неку
молитву
,
а
мајка
Кочина
жалосно
врћаше
главом
па
јецајући
говораше
:
—
Боже
!
...
Али
не
,
то
ја
не
смем
ни
да
помислим
,
то
никад
не
може
бити
да
ја
опет
видим
Кочу
мога
!
...
—
Нити
ћу
и
ја
сиромах
икад
видети
храброга
Кочу
,
да
му
захвалим
што
избави
част
јединчету
моме
,
души
мојој
!
—
додаде
стари
Драгомир
.
—
Никад
—
прошапута
сирота
девојка
,
али
више
ништа
није
смела
изустити
.
Па
и
Мргуд
који
је
дрхтао
кад
је
чуо
шта
причаше
Павао
,
јер
он
је
страшно
стрепио
од
помисла
да
му
брат
васкрснути
може
,
али
он
толико
бејаше
уверен
да
је
то
немогућно
,
да
га
је
брзо
тај
страх
прелазио
,
похити
да
уздахне
:
—
Ох
,
то
никад
не
може
бити
да
ја
још
једном
загрлим
милога
брата
свога
!
...
—
Може
бити
слатка
мајко
,
може
бити
драги
бабо
,
мили
брате
и
сестрице
,
све
то
може
бити
!
—
зачу
се
на
један
пут
Кочин
глас
,
и
кроз
врата
што
их
Павао
смешећи
се
отвори
,
улети
млад
један
јунак
у
необичном
оделу
.
Не
треба
ни
спомињати
да
је
то
био
онај
исти
необични
синоћни
гост
Павлов
.
Истина
негдшње
ватрено
момче
беше
се
претворило
у
озбиљна
јунака
,
кроз
чије
се
брке
блистају
сјајна
пуца
и
украси
на
прсима
,
али
га
опет
на
мах
познаде
рођена
мајка
по
једној
крвци
.
Познаде
га
стари
Драгомир
,
јер
у
њега
беху
још
оне
црне
очи
,
које
му
у
оном
страшном
пожару
сенуше
као
спасење
.
Познаде
га
и
красна
Лепосава
по
срцу
своме
,
а
и
Мргуд
по
прегрдној
мрзости
својој
...
Павао
није
постигао
што
је
желео
,
јер
и
ако
се
трудио
да
их
на
то
спреми
,
опет
их
је
ненадани
тренутак
толико
потресао
,
да
мајка
читав
сахат
није
се
с
места
маћи
могла
нити
једне
речце
проговорити
од
велике
радости
,
а
Лепосава
сакриваше
лице
у
крило
старе
кнегиње
немајући
снаге
да
погледа
драго
своје
.
Само
седи
Драгомир
могаше
да
прозбори
љубећи
га
:
—
Где
си
сине
ако
Бога
знаш
?
Где
си
тако
дуго
путовао
,
мајка
ти
од
жалости
умрети
хтеде
!
...
Ох
сине
мој
,
добро
моје
како
сам
те
жељно
чекао
и
на
послетку
опет
доживех
да
те
видим
.
Слава
буди
Богу
!
—
Пошто
се
Кочина
родбина
од
чуда
поврати
,
молише
га
да
им
прича
где
је
био
,
и
шта
се
учини
с
њим
за
тако
дуго
време
.
И
он
им
причаше
:
„
Ви
се
сећате
оне
страшне
ноћи
,
кад
бесни
Турци
запалише
кућу
чики
Драгомиру
.
Мени
је
то
било
добро
дошло
,
јер
ја
жудех
за
приликом
да
се
с
нашим
крвницима
побијем
.
Пошто
ми
изађе
за
руком
да
вас
спасем
из
ватре
и
да
вас
склоним
,
повратих
се
опет
да
се
на
ново
бијем
,
јер
бејах
тврдо
наумио
да
те
ноћи
погинем
...
Ала
у
сред
најжешће
праске
и
цактања
сетих
се
шта
обећах
некоме
,
и
тргох
се
...
„
Не
питајте
ме
шта
сам
и
коме
сам
то
обећао
што
ме
је
тргло
,
то
вам
казати
не
могу
.
Само
знајте
да
ми
у
сред
најжешћег
окршаја
дођоше
на
намет
ове
речи
:
Кочо
,
Кочо
,
зар
тако
брзо
заборави
заклетву
што
је
даде
,
заклетву
да
ћеш
Србадију
дићи
да
се
ослободи
црна
робовања
?
Ти
хоћеш
да
у
првој
ватри
погинеш
?
Шта
ће
без
тебе
сиротиња
раја
?
Спасај
се
!
—
После
тих
мисли
полетех
кроз
редове
збуњених
Турака
.
Они
ме
тражаху
чудећи
се
куда
се
дедох
од
једног
маха
,
али
мене
као
да
храњаше
нека
чудна
виша
сила
,
и
да
вам
дуго
не
причам
ја
одем
у
Немачку
.
Тамо
нађох
доста
пријатеља
,
који
ми
дадоше
новаца
и
одела
,
који
ме
упутише
где
треба
да
се
упишем
у
ћесарску
војску
,
јер
сам
ја
за
то
и
отишао
био
тамо
;
и
не
прође
две
године
а
ја
постадох
старешина
.
—
Ишао
сам
у
многе
бојеве
,
и
научих
како
војевати
ваља
,
а
сврх
тога
после
сваке
битке
красио
ми
је
прса
цар
немачки
новим
даровима
што
сам
се
храбро
борио
!
...
Кад
би
пре
месец
дана
,
а
мене
једном
зовнуше
к
војводи
Лаудону
,
те
с
њим
пођох
иа
пут
,
а
ни
сам
несам
знао
куда
ћемо
.
Док
ти
ми
дођемо
у
Беч
;
и
још
на
моје
велико
чудо
рече
ми
војвода
да
ћемо
пред
цара
излазити
.
Мислим
ја
у
себи
шта
је
ово
Боже
благи
?
Тек
опет
уплашио
се
несам
,
јер
сам
знао
да
несам
ништа
скривио
.
У
вече
опремим
се
и
ја
у
стајаће
војничко
рухо
,
па
онда
пођем
с
војводом
својим
у
царски
двор
.
“
Све
љубопитно
слушаше
Кочину
причу
,
па
кад
он
доприча
довде
како
пође
пред
цара
,
чисто
не
дисаху
.
„
Ја
мој
Боже
,
кад
вам
уђох
у
царев
двор
,
учини
ми
се
сушти
рај
...
Све
се
блиста
,
злато
и
кадива
,
по
којој
сам
корачао
,
па
на
све
стране
неке
справе
свака
с
хиљаду
свећа
...
А
кад
погледах
тамо
где
цар
сеђаше
,
учини
ми
се
да
су
ухватили
сунце
па
га
донели
у
ту
собу
,
те
само
расипље
небројене
варнице
,
а
оно
ти
то
беше
столица
на
којој
цар
седи
.
Војвода
се
насмеја
кад
виде
како
сам
се
ја
укочио
од
чуда
,
пришав
цару
говораше
му
нешто
пружајући
руку
на
ме
.
У
то
дођох
и
ја
мало
слободнији
,
те
по
војнички
поздравим
цара
.
Он
ти
устаде
па
ми
приђе
и
запита
ме
како
ми
је
име
,
из
кога
сам
села
,
и
много
друго
којешта
,
али
је
тако
смешно
српски
говорио
да
бих
се
искривио
од
смеха
,
само
да
ме
није
страх
било
.
„
Ја
му
казах
све
што
је
питао
,
а
кад
он
опет
стаде
питати
како
живи
народ
по
српским
крајинама
,
ја
му
испричам
што
сам
боље
знао
каке
сам
оставио
јаде
што
их
Турци
чине
од
злосретне
раје
.
—
А
да
л
’
би
ти
волео
да
се
ослободе
твоји
земљаци
тако
страшног
зулума
?
—
—
Ох
господару
!
Ја
само
за
то
живим
,
ја
сам
за
то
и
дошао
у
твоју
војску
,
како
да
ми
после
лакше
буде
кад
станем
дизати
оно
робље
на
оружје
,
ако
ми
Бог
срећу
да
доживим
!
...
Цар
се
насмеја
,
па
ме
потапше
по
раменима
,
и
рече
ми
:
—
Ти
си
ваљан
!
Од
данас
си
капетан
!
...
па
после
ми
даде
доста
новаца
и
неке
заповести
,
које
несу
за
казивање
.
И
тако
вам
здраво
и
мирно
пређем
преко
Саве
,
па
све
ноћу
путујући
да
ме
не
опазе
Турци
,
ето
хвала
Богу
дођох
здраво
и
мирио
кући
својој
,
и
затекох
све
добро
!
...
“
Кад
Коча
заврши
причање
,
мајка
га
опет
грљаше
и
љубљаше
,
а
Драгомиру
тецијаху
сузе
од
радости
.
Млада
Лепосава
гледаше
ћутећи
преда
се
,
јер
не
беше
кадра
да
издржи
жарке
погледе
свог
избавиоца
...
Како
је
жестоко
Кочино
срце
куцало
,
како
му
се
у
прсима
беше
разбуктао
притуљени
пламен
што
га
запалише
лепе
очи
Лепосавине
...
Али
он
је
ћутао
,
чинио
се
невешт
,
па
није
хтео
да
нагли
онде
где
је
понајлакше
радити
требало
.
А
Мргуд
?
...
Он
се
виђаше
радостан
.
И
доиста
радостан
је
био
,
али
не
с
тога
,
што
је
опет
брата
видео
,
већ
за
то
,
што
је
из
његових
потоњих
речи
дознао
за
тајну
,
која
ће
веома
мила
бити
београдском
везиру
...
XИИ
.
Освануо
је
последњи
Марат
1788
,
тај
знаменити
дан
,
кад
је
први
пут
после
Косова
синуо
Србину
зрачак
наде
,
кад
је
велика
душа
,
коју
још
веће
и
огромније
мисли
обасјаваху
,
кад
је
,
велим
,
млади
пањевачки
кнежевић
казао
јадном
робљу
,
да
се
ти
страшни
ланци
могу
скршити
,
да
се
слобода
опет
може
задобити
...
Као
муњом
у
један
мах
потресено
трже
се
силно
робље
из
мртвила
,
које
га
поче
обузимати
,
трже
се
,
јер
га
затресе
божанствена
реч
:
слобода
...
Ала
је
чудна
,
ала
је
силна
моћ
у
те
једне
речи
!
Она
беше
кадра
за
неколико
тренутака
као
ватром
збрисати
ону
кукавичку
страшивост
,
и
на
место
ње
у
свачије
груди
улити
страховиту
силу
.
Затутњи
земља
,
проломи
се
плави
зрак
,
као
да
неко
силном
руком
смрви
васељену
.
Тако
је
страшно
било
у
оном
тренутку
кад
кликну
српски
народ
први
пут
после
пропасти
Косовске
,
кад
кликну
свете
речи
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
Брзо
се
засја
прадедовско
оружје
,
што
тако
дуго
сакривено
од
турских
очију
рђаше
под
земљом
.
Ал
’
најдивније
беше
видети
капетана
Кочу
,
који
на
свом
вранцу
као
какав
сури
орао
прелеташе
све
српске
крајине
,
обилажаше
све
силне
чете
као
какав
благи
дух
,
вођаше
бригу
да
свакоме
добро
буде
.
А
јуначке
чете
дочекиваху
га
као
што
се
дочекује
једина
узданица
своја
.
Љубљаху
га
више
него
себе
,
слушаху
га
као
оца
свог
;
и
по
његовим
заповестима
кретаху
се
помамне
мете
као
какви
страшни
облаци
што
на
небу
од
један
пут
искрсну
,
и
Турци
задрхташе
кад
из
дубоких
доља
зачуше
потмулу
грмљавину
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
Али
пре
него
што
они
од
чуда
к
себи
доћи
могоше
,
изненадни
гром
смрви
све
кадије
и
бегове
што
по
паланкама
и
селима
расејани
сисаху
крвцу
јадноме
народу
,
и
једва
нешто
утече
у
проклета
гнезда
,
у
црне
градове
своје
.
Над
бурним
Дунавом
и
смерном
Савом
,
разлеваше
се
хоџина
песма
од
јације
,
а
на
највишем
београдском
бедему
на
шамском
сиџадету
сеђаше
везир
,
жубрећи
своје
нарђиле
,
и
замишљено
гледећи
пред
собом
.
И
да
не
видиш
оне
силне
џелате
што
иза
њега
на
једио
десет
корака
стоје
,
па
само
његов
миг
чекају
;
и
да
не
видиш
на
његовом
белом
турбану
онако
окићену
звезду
и
полумесец
,
и
да
не
видиш
онако
богато
извезени
самур-ћурак
,
опет
би
по
његовом
страшном
лицу
познао
гадна
насилника
,
познао
би
љуту
зверку
,
која
се
само
људском
крвцом
храни
...
Слуге
забринуто
махаше
главом
и
тихо
шаптаху
међу
собом
,
погађајући
за
што
им
је
господар
тако
брижан
и
невесео
,
и
док
једни
говораху
да
се
нешто
у
харему
догодило
,
а
други
увераваху
да
му
је
некакав
ферман
стигао
,
приступи
везиру
један
Јањичар
:
—
Славо
султанова
,
поносе
Пророков
!
—
клањаше
се
војник
пред
везиром
.
—
Један
рајетин
хоће
намах
с
тобом
да
дивани
!
—
—
Који
је
то
роб
што
се
усудио
...
загрми
срдито
везир
.
—
Најхуђи
од
свију
твојих
робова
,
прах
с
јеменија
твојих
!
—
одговори
онај
што
га
пријавише
,
који
завијен
у
неку
кабаницу
стајаше
иза
јањичара
.
Оволика
смелост
још
већма
ражљути
везира
,
па
само
оштро
погледа
на
јадника
,
и
онда
се
окрену
гомилици
својих
слугу
те
им
намигну
.
У
тај
мах
спала
би
са
рамена
глава
рајетину
што
се
усудио
да
проговори
везиру
,
али
он
брзо
збаци
са
себе
кабаницу
,
и
везир
радосно
кликну
:
—
Ох
,
а
зар
си
ти
досте
;
добро
ми
дошао
.
А
што
се
намах
не
каза
болан
,
већ
хтеде
да
погинеш
лудо
?
—
Рајетин
приђе
ближе
да
целива
сеџаде
,
на
коме
везир
сеђаше
,
да
челом
дотакне
свети
скут
у
хаљине
свога
господара
.
Кад
изађе
из
присенка
,
а
слуге
пашине
тек
се
стадоше
згледати
.
Њихово
око
не
беше
навикнуто
да
види
рајетина
тако
богато
обучена
.
Али
они
не
знађаху
да
је
то
Мргуд
,
не
знађаху
којим
је
заслугама
задобио
толику
пошту
да
га
везир
седа
себи
уз
колено
.
Крваве
очи
у
везира
засијаше
се
неком
необичном
ватром
кад
угледа
Мргуда
,
јер
он
знађаше
да
ова
удворица
никад
к
њему
не
долази
без
радосних
гласова
,
па
ће
тако
без
сумње
и
сад
да
му
јави
е
ће
скоро
напити
се
ђаурске
крвце
.
—
Како
је
момче
?
—
пљескаше
Мргуда
по
рамену
радосни
вук
—
шта
ради
раја
по
нахијама
?
Је
ли
кога
засврбљела
шија
?
—
па
се
онда
стаде
од
срца
смејати
.
Мргуд
му
се
поклони
до
земље
па
онда
одговори
:
—
Честита
десницо
падишина
,
све
је
добро
по
нахијама
.
Мирна
и
послушна
је
раја
како
није
никад
била
,
али
бојим
се
да
ће
се
за
неколико
сахата
страшна
промена
учинити
...
—
Не
разумијем
те
шта
хоћеш
да
кажеш
.
Говори
сербез
,
шта
је
?
—
Не
смем
ти
на
овом
месту
говорити
сербез
,
честити
везиру
,
јер
то
није
шала
—
одговори
плашива
удворица
погледајући
на
слуге
и
јањичаре
,
који
могаху
добро
чути
све
што
се
говори
—
већ
хајдемо
у
конак
,
тамо
ћу
ти
казати
што
имам
!
—
Везер
га
зачуђено
мераше
од
главе
до
пете
,
не
могући
разумети
од
куда
толика
страшивост
и
плашња
,
а
не
могући
замислити
шта
је
то
тако
важно
;
па
опет
устаде
са
сиџадета
и
оде
с
Мргудом
у
своје
богато
окићене
одаје
.
—
Сад
говори
само
брзо
,
е
изгорјех
од
оних
твоијех
ријечи
што
их
на
бедему
рече
!
—
Издајица
као
да
стрепљаше
и
ту
,
јер
добро
разгледа
јесу
ли
врата
затворена
,
и
да
их
ко
не
прислушкује
,
па
онда
приђе
везиру
и
пришану
му
:
—
Онај
хрсуз
,
који
смакну
Салију
Бен
-
Мујагића
,
и
кога
смо
тако
својски
тражили
,
па
најпосле
мислили
да
је
погинуо
,
тај
пексијан
...
—
Оживјео
!
—
грмну
страшно
везир
па
скочи
са
шилтета
.
—
И
дошао
кући
у
Пањевац
!
—
обори
главу
на
прси
гадна
турска
удворица
.
Везир
се
усплахири
:
—
Мргуде
...
то
је
зло
...
побуниће
ми
рају
...
Зубато
је
то
пашче
...
Испуниће
ми
се
нахије
хајдука
...
то
је
зло
Мргуде
...
—
Можда
ти
још
пе
можеш
ни
да
помислиш
добро
колико
је
то
зло
.
Јер
почуј
даље
...
Везир
га
погледа
разрогаченим
очима
.
—
Зар
још
нешто
има
?
—
—
Видећеш
.
За
ове
три
године
докле
ми
мнидијасмо
да
је
тој
гуји
размрскана
глава
,
он
се
учио
у
војсци
каурског
ћесара
,
и
што
је
најстрашније
—
чуј
везиру
,
он
је
од
ћесара
добио
и
блага
и
џебане
,
а
још
му
је
обећао
ако
му
устреба
и
војске
у
помоћ
послати
,
само
да
дигне
рају
на
оружје
!
...
Свака
Мргудова
реч
бејаше
нож
за
везира
.
Он
чисто
занеме
од
чуда
.
У
исти
мах
брзо
се
отворише
врата
на
соби
,
и
као
без
душе
полети
пред
везира
један
татарин
.
Он
беше
вас
у
блату
,
а
као
мртав
од
умора
.
Особито
се
ово
по
говору
познати
могло
,
јер
он
не
могаше
ни
две
речи
заједно
да
изговори
.
—
Аман
!
...
Помагај
!
...
Честити
пашо
!
—
Везир
му
притрча
:
—
Шта
је
,
казуј
брже
,
ти
си
чини
ми
се
од
Јагодине
?
Ко
те
је
послао
?
—
—
Муселим
ме
оправио
да
те
молим
за
вјеру
Мухамедову
.
Ја
ли
не
знаш
шта
се
чини
по
вилајету
,
ја
л
’
не
хајеш
више
за
цареву
сиротињу
?
Поби
бјесна
раја
ђегођ
који
Турчин
бјеше
!
—
Везир
тек
шкргутну
зубима
,
е
ти
се
чини
поломи
их
.
—
Да
то
нијесу
Кочини
хајдуци
?
—
запита
за
тим
брзо
.
—
Коча
,
Господару
,
укочила
му
се
да
Бог
да
она
рука
,
кад
тако
вјешто
њоме
јатаган
окреће
!
—
Сад
приђе
везиру
Мргуд
,
који
с
највећим
страхом
слушаше
татаринове
речи
.
У
њему
пакао
узаврео
беше
.
—
Ти
си
бржи
од
муње
,
али
ти
је
све
узалуд
;
не
ћеш
стићи
куд
су
наумио
док
је
само
Мргуд
у
животу
!
—
Па
се
онда
окрену
везиру
.
—
Честити
пашо
—
рече
—
и
ако
ја
ни
часа
почасно
несам
кад
сам
дознао
тајну
,
коју
ти
мало
час
показах
,
опет
чини
ми
се
да
сам
задоцнио
.
Већ
гледај
да
се
бар
сад
не
оклева
!
—
Још
он
у
речи
бејаше
,
док
дотрча
и
други
татарин
,
мало
за
тим
и
трећи
и
четврти
.
Сви
ови
гласници
беху
с
различитих
страна
српских
,
и
сваки
од
њих
донесе
црне
гласове
о
победама
Коче
и
његових
хајдука
.
Везир
као
бесан
ходаше
по
соби
ништа
не
говорећи
,
само
што
по
који
пут
прогунђа
:
—
У
том
је
влашету
сам
шејтан
!
—
Он
није
ни
сам
знао
шта
му
ваља
почети
.
По
гласовима
што
му
их
татари
донеше
,
Кочина
чета
не
беше
само
десетак
двадесет
хајдука
,
већ
је
то
војска
,
кад
је
он
кадар
био
из
свију
паланака
и
села
истерати
и
побити
Турке
.
Дакле
ваља
послати
силу
да
га
ухвати
.
А
опет
не
сме
оставити
празан
град
,
јер
сваки
час
могу
каури
прећи
Саву
па
отети
најлепши
алем
из
падишиног
турбана
.
Али
на
брзо
он
се
присети
шта
ће
да
ради
.
Пошто
рече
татарима
да
оду
да
се
одморе
,
и
кад
остаде
сам
с
Мргудом
,
стаде
му
говорити
,
али
не
с
оним
везирским
достојанством
већ
чисто
молећи
га
:
—
Пријатељу
,
ти
си
један
кадар
избавити
ме
од
ове
невоље
.
Обреци
ми
да
ћеш
учинити
што
те
замолим
па
ишти
од
мене
што
гођ
хоћеш
,
све
ћу
ти
учинити
.
—
Заповедај
само
,
ја
знам
слушати
и
вршити
вољу
свог
господара
!
—
—
Теби
је
Коча
брат
,
ти
си
кадар
учинити
што
нико
не
може
,
јер
он
на
тебе
ни
у
сну
не
сумња
.
Уби
хрзуса
,
честита
ћу
те
учинити
!
—
Мргуд
задрхта
.
И
ако
му
те
речи
као
живот
миле
беху
,
опет
није
могао
да
се
не
стресе
кад
их
је
везир
изговорно
.
Смрт
Кочина
била
би
њему
рај
,
али
најхуђа
кукавица
не
имађаше
те
снаге
да
собом
сврши
злочинство
.
—
Не
...
могу
...
господару
!
Све
друго
,
само
то
не
могу
!
—
И
видећи
где
везир
на
ове
речи
на
ново
ускипе
,
похита
да
каже
:
—
Али
ти
си
се
узалуд
уплашио
од
њега
.
Дај
ми
хиљаду
јањичара
,
па
ако
за
недељу
дана
не
бацим
његову
главу
пред
твоје
ноге
,
нека
моја
иструне
у
Небојши
!
—
Беше
пред
вече
.
Коча
једва
уграбивши
неколико
тренутака
од
својих
големих
послова
,
дође
кући
да
види
шта
му
раде
код
куће
,
да
види
јесу
ли
здраво
и
на
миру
.
Укућани
га
дочекаше
као
озебао
сунце
,
као
да
га
Бог
зна
од
кад
несу
видели
.
Сви
га
грљаху
и
љубљаху
,
а
највише
мајка
и
седи
Драгомир
.
Само
Лепосава
не
имађаше
снаге
да
му
коју
реч
каже
,
ал
’
не
за
то
што
није
имала
шта
,
већ
што
јој
срце
беше
препуњено
неким
чудним
осећањем
,
које
се
исказати
не
може
а
које
каткад
може
да
загуши
човека
.
Она
га
је
само
гледала
оним
њеним
лепим
очима
,
гледала
га
страсно
,
жарко
,
ал
’
кад
јој
се
поглед
сукоби
с
његовим
,
не
може
издржати
већ
клону
к
земљи
.
Коча
јој
приђе
,
пошто
остадоше
на
само
,
узе
јој
руке
у
своје
,
па
је
неисказано
слатко
гледаше
врло
дуго
,
не
могући
одвојити
очију
с
ње
,
тако
је
света
,
тако
узвишено
лепа
била
у
оној
смерноћи
својој
.
—
Јеси
л
’
ми
здрава
сејо
?
Јеси
ли
весела
?
—
питаше
је
он
а
руке
му
дршћаху
као
и
речи
,
од
којих
се
чисто
и
он
плашио
—
Па
за
што
не
дигнеш
те
дуге
густе
трепавице
,
зашто
не
погледаш
у
ме
?
Зар
ти
више
несам
мио
као
што
негда
бејах
?
—
Колико
сласти
,
колико
стрела
беше
за
нежно
срце
Лепосавино
у
овим
Кочиним
речима
!
Она
још
већма
порумене
и
једва
имаде
толико
силе
да
промуца
:
—
Браца
!
...
—
и
у
тој
једној
речи
беше
исказано
толико
оног
слатког
љубавног
прекора
,
да
би
од
ње
камен
задрхтао
:
—
немој
тако
да
збориш
!
...
—
И
сакри
своје
лепо
лице
у
његовим
злаћаним
токама
на
прсима
.
Кочи
беше
као
да
је
на
небу
.
—
А
за
што
,
поносе
мој
?
—
питаше
је
он
расправљајући
јој
небројене
витице
њене
вране
косе
—
Зар
се
ти
срдиш
кад
ти
ја
зборим
?
Ако
је
то
,
кажи
ми
,
а
среће
ми
нигда
ти
нећу
на
очи
изаћи
...
—
Лепосава
подиже
своје
сјајне
очи
нањ
,
и
он
угледа
како
су
пуне
суза
.
—
Кажи
ми
—
настави
он
ватрено
,
—
ако
сам
ти
мрзак
,
сакрићу
се
где
не
допире
ни
зрака
јаркога
сунашца
,
а
камо
ли
поглед
