ваљаништа
;
човек
прво
треба
да
наобруча
главу
па
да
га
пије
,
а
ово
што
ви
имате
прави
мелем
,
хе-хе-хе
!
...
—
Скините
шињел
,
...
дајте
овамо
...
Тако
,
...
седите
,
седите
и
добро
нам
дошли
!
—
Е
,
живи
били
,
живи
били
,
тичићи
моји
...
хе-хе-хе
,
како
је
то
лепо
!
...
Шта
ли
раде
они
моји
?
—
Бог
зна
,
он
је
свуда
,
—
рече
Панта
.
—
Ја
се
у
њега
и
уздам
,
...
нек
не
заборави
никога
па
ни
мене
;
ја
,
тако
је
,
...
са
свим
тако
!
—
—
Никако
друкше
,
—
опет
ће
Панта
,
—
него
је
л
’
по
вољи
да
ручамо
?
—
Па
не
браним
,
оно
знате
добро
сам
се
на
линији
прошетао
па
сам
и
огладнео
,
...
нисам
ни
ишао
у
кварт
,
нити
дежурног
писара
видео
,
а
овој
кажем
да
сам
му
реферисао
,
ха-ха-ха
,
...
та
само
да
је
скинемо
с
врата
ха-ха-ха
!
—
Живео
полажајник
,
—
чврчи
Божа
и
облеће
око
њега
.
—
Тако
,
тако
,
тичићу
мој
,
живео
и
ти
,
.
.
сви
,
сви
живели
!
Ручак
је
био
изврстан
и
јели
смо
за
причу
,
нарочито
многопоштовани
полажајник
,
...
па
што
је
пио
...
мани
се
!
Уз
сваку
чашу
тек
рекне
:
„
шта
ли
,
Боже
,
раде
они
моји
?
“
па
натегне
и
не
скида
је
са
уста
док
капи
има
,
а
после
језиком
цмокне
а
рукавима
задовољно
убрише
своје
велике
бркове
...
До
седам
сахати
у
вече
полажајник
нам
се
не
помаче
с
места
...
Нестаде
нам
скоро
већ
и
вина
,
а
он
још
хоће
.
—
Нема
више
вина
,
—
рекосмо
и
ако
смо
имали
још
три
пуне
боце
,
али
су
оне
нама
требале
још
за
два
дана
.
—
Хе-хе-хе
,
тичићи
моји
,
па
за
што
сам
ја
ову
банку
спремио
?
—
рече
он
мучећи
се
да
извади
новчаник
из
џепа
,
—
ево
,
не
марим
целу
да
потрошимо
кад
сам
се
овако
про
...
про
...
вео
;
донесите
још
мало
а
ресто
новаца
задржите
за
вас
!
...
Само
још
мало
!
...
Боже
,
шта
ли
раде
они
моји
?
...
Панта
узе
банку
и
једну
празну
боцу
па
оде
и
донесе
вина
,
али
полажајнику
не
иђаше
ка
оно
саветничко
;
при
првој
се
чаши
намршти
и
стресе
,
ну
ипак
је
пио
...
Кад
се
и
ова
боца
испразни
Панта
му
понуди
новац
,
али
он
одби
,
не
хте
да
прими
.
—
Нека
,
нека
,
то
ва
...
ва
...
вама
ти
...
тичићи
моји
,
рече
штуцајући
.
Крајње
је
време
било
да
нам
полажајник
иде
,
јер
мало
доцније
,
док
га
вино
попритегне
,
неће
га
моћи
уз
степенице
нико
извући
,
па
за
то
почесмо
напомињати
да
је
доцкан
...
—
Да
,
да
,
време
је
,
али
,
хе-хе-хе
,
...
није
сваки
дан
Божић
.
Помогосмо
му
те
обуче
шињел
и
опаса
опасач
.
Грдне
смо
муке
имали
док
га
извукосмо
на
улицу
,
једва
изиђе
уз
степенице
,
...
на
ногама
је
тако
несигурно
стајао
,
као
дете
кад
проходи
...
Ја
и
Божа
се
вратисмо
,
а
они
га
отпратише
.
—
Како
ће
му
бити
Бог
свети
зна
!
—
рече
Панта
кад
се
вратише
.
—
Предадосмо
га
у
кварту
његовим
друговима
,
који
мало
нешто
да
су
бољи
од
њега
,
...
тамо
се
тек
веселе
...
—
Пошто
смо
саставили
ручак
с
вечером
,
то
да
мало
проветримо
ову
пећину
,
па
да
легнемо
,
а
сутра
ћемо
већ
гледати
шта
ћемо
и
куда
ћемо
,
—
рекох
.
Тако
и
урадисмо
.
Сутра
дан
пошто
смо
посвршавали
посао
,
тумарали
смо
из
улице
у
улицу
и
тражили
квартир
,
али
бадава
,
нигде
нас
неће
да
приме
...
Тако
би
и
другог
дана
...
Газдарица
хоће
бруку
с
нама
да
направи
,
морали
смо
се
пошто
по
то
иселити
...
Од
нашег
полажајника
нигде
трага
,
као
и
од
Чича-
Тоше
,
и
он
као
да
је
у
земљу
пропао
;
за
све
време
никако
се
више
не
појави
...
Једва
трећег
дана
испаде
нам
за
руком
те
склонисмо
тројицу
старијих
ђака
и
по
школи
и
по
годинама
,
да
нас
приме
у
своју
собу
,
коју
су
држали
на
пијаци
,
и
,
тако
се
,
тога
истог
дана
у
вече
,
наравно
кришом
,
уселисмо
код
њих
.
ИX
.
Нисмо
најбоље
познавали
она
нова
три
друга
...
То
су
били
мал
’
те
не
покварени
младићи
;
школу
су
сматрали
као
неко
зло
које
им
је
силом
наметнуто
.
Ни
једне
игре
карата
није
било
коју
нису
знали
;
кад
су
имали
новаца
коцкали
су
се
по
каванама
,
а
кад
нису
имали
играли
су
код
куће
на
вересију
.
Школа
им
је
била
,
кажем
ти
,
једино
за
то
,
да
их
полиција
не
би
протерала
као
скитнице
без
занимања
.
Ми
смо
у
подруму
код
Насте
,
према
њима
,
славно
живели
,
ако
ништа
друго
,
оно
је
међу
нама
бар
владала
слога
и
љубав
.
Ови
су
се
непрестано
кошкали
и
свађали
...
Није
био
редак
случај
да
се
грозно
потуку
при
игри
карата
.
Соба
је
била
видна
и
сува
;
али
са
свим
празна
:
нигде
ништа
нису
имали
сем
једног
поцепаног
војничког
ћебета
,
које
сигурно
нису
сами
купили
,
и
неколико
ситнијих
дроњака
,
а
од
стола
и
столица
ни
помена
.
Панта
би
и
овде
направио
сто
,
али
не
могаше
побити
сохе
,
јер
је
био
дрвен
патос
.
Кад
би
дању
писали
прописе
метнемо
стакло
с
мастилом
на
сред
собе
,
јер
смо
једно
једино
и
имали
,
па
би
око
њега
у
наоколо
полегали
потрбушке
и
отпочели
писати
;
...
та
је
слика
изгледала
као
паоци
од
точка
...
Ми
би
тако
сва
петорица
писали
,
а
она
би
тројица
испод
прозора
опет
на
поду
са
прекрштеним
ногама
играли
карата
...
Ми
би
се
покренули
или
помакли
кад
би
од
њих
који
изненада
викнуо
„
адут
“
и
лупио
песницом
о
под
.
Тако
смо
исто
у
вече
радили
кад
би
учили
,
само
што
нам
је
стакло
с
мастилом
замењивала
лампа
и
што
нас
не
би
они
узнемиравали
са
њиховом
виком
,
јер
никада
пре
пола
ноћи
па
и
доцније
нису
долазили
кући
...
Где
су
и
шта
раде
Бог
свети
зна
...
У
овој
соби
остасмо
са
њима
до
априла
месеца
где
се
много
намучисмо
због
разних
угурсузлука
оне
тројице
и
других
незгода
...
Они
,
најзад
,
почеше
над
нама
господарити
као
какви
деспоти
;
нико
им
од
нас
није
смео
ни
речице
проговорити
;
просто
смо
их
морали
слушати
као
слуге
њихове
.
Колико
се
сећам
био
је
5
.
април
,
после
подне
.
Поседали
они
и
играју
карата
,
а
ми
се
спремамо
да
пишемо
прописе
...
Стакло
је
с
мастилом
стајало
на
прозору
.
Они
се
посвађаше
играјући
карата
;
на
једаред
зграби
један
од
њих
стакло
и
баци
се
на
оног
другога
што
му
је
,
вели
,
рђаво
подишао
седмицом
пиком
,
а
он
га
још
звао
за
рачун
,
али
га
не
погоди
,
већ
удари
у
зид
некако
косо
;
стакло
прште
као
бомба
и
мастило
се
у
млазевима
расу
по
бело
окреченом
зиду
...
Направи
се
лом
...
Ми
се
сви
морадосмо
умешати
док
их
развадисмо
.
Соба
нам
је
била
у
врху
дворишта
а
улаз
је
био
тако
удешен
,
да
нас
газдарица
никако
није
могла
видети
:
ни
кад
улазимо
ни
кад
излазимо
(
сем
кад
би
кога
случајно
срела
у
ходнику
)
.
Баш
као
за
инат
газдарица
се
беше
десила
у
дворишту
кад
се
они
повукоше
и
направише
ларму
.
Она
упаде
у
собу
зачуђено
,
да
види
шта
је
,
а
имала
је
шта
и
видети
:
зид
сав
искварен
од
мастила
,
оно
мало
злоневољних
наших
стварчица
разбацано
на
све
стране
,
а
ваздух
од
нечистоће
и
влажне
обуће
искварен
до
зла
Бога
...
Свакоме
га
је
било
тешко
подносити
,
нарочито
за
онога
који
није
научио
...
Кад
нас
онако
дроњавих
осам
угледа
,
мало
што
у
несвест
не
паде
,
па
још
кад
је
онај
загушљив
и
покварен
ваздух
задахну
!
...
Трже
се
жена
два
корака
назад
па
стаде
као
укопана
не
могав
ни
речи
проговорити
,
само
што
гледа
у
нас
,
а
тако
исто
и
ми
у
њу
...
„
Шта
ће
бити
сад
ће
бити
“
шану
ми
Божа
,
и
,
заиста
,
овде
се
није
било
шалити
;
не
беше
то
Наста
!
...
Ово
је
била
развијена
и
отресита
жена
,
а
по
лицу
јој
је
се
могло
познати
да
је
била
љута
као
рис
,
...
поред
тога
знали
смо
да
има
сина
артиљеријског
капетана
,
који
би
нам
свима
могао
добро
наместити
ребра
...
—
Купите
шта
има
ту
који
,
—
викну
она
,
пошто
дође
к
себи
,
отварајући
врата
од
једног
малог
предсобља
,
у
који
је
се
улазило
с
поља
.
Ама
нико
не
смеде
уста
отворити
да
што
проговори
...
Сваки
ћутећки
скупи
своје
ствари
и
држаше
их
под
пазухом
очекујући
даљу
наредбу
.
—
На
поље
!
—
командова
онда
показујући
руком
на
врата
.
Би
ми
жао
Боже
који
се
муваше
као
прапорац
...
„
Бог
да
прости
“
пришану
ми
он
.
Један
по
један
изиђосмо
сви
на
поље
у
двориште
а
из
овога
упутисмо
се
на
улицу
као
ждралови
,
...
ону
слику
са
оним
дроњцима
испод
пазуха
и
обореним
главама
нећу
никад
заборавити
...
личили
смо
на
оне
што
спроводе
на
заточење
.
—
Овако
ми
се
што
допада
,
—
рече
Панта
кад
изиђосмо
на
улицу
,
—
Наста
треба
да
дође
код
ове
да
учи
школу
;
...
где
ли
ће
ова
господа
ноћас
играти
карата
?
—
Сви
ударисмо
у
безбрижан
смех
као
да
смо
се
спремили
где
у
госте
,
а
не
да
смо
остали
без
крова
.
—
Лакше
да
те
не
чују
,
—
рекох
Панти
.
—
Море
лако
ми
је
овде
...
сад
их
се
не
бојим
,
...
него
овако
у
групи
несмемо
ни
десет
корака
ићи
!
...
Да
се
растуримо
,
иначе
ће
нас
поапсити
...
Сваки
нек
се
постара
да
где
склони
ствари
па
ћемо
после
лако
...
Тако
и
урадисмо
;
ја
узех
Божу
са
собом
и
упутисмо
се
Болничком
улицом
на
Дорћол
,
а
неки
одоше
улицом
,
а
неки
се
упутише
ка
Тркалишту
.
—
Бар
за
ових
пет
-
шест
дана
месеца
априла
не
платисмо
кирију
,
—
рече
ми
Божа
смејући
се
.
—
Бре
,
па
теби
је
до
смеха
,
—
рекох
му
,
—
а
овамо
те
тако
много
жалим
...
куда
ћеш
?
...
—
Ех
,
...
па
шта
ми
Бог
да
,
ја
знам
да
никоме
ништа
нисам
скривио
!
...
Из
ове
коже
у
другу
не
могу
,
...
него
збиља
,
баш
кад
рече
,
куда
ћемо
сад
?
...
—
Не
знам
ни
ја
,
—
одговорих
—
хајдмо
право
па
где
се
зауставимо
.
Прођосмо
целу
Душанову
улицу
не
говорећи
ништа
;
ја
сам
размишљао
шта
ми
ваља
сад
предузети
,
а
то
је
,
без
сумње
,
и
Божа
мислио
.
Најзад
заустависмо
се
на
крају
улице
.
И
ако
је
пре
подне
падала
киша
дан
је
био
леп
.
Истина
земља
је
била
доста
влажна
,
али
ипак
је
било
топло
као
у
мају
,
те
нас
је
то
куражило
.
—
Још
се
не
може
на
Калемегдану
спавати
,
—
рече
Божа
гледајући
ме
право
у
очи
,
а
са
усана
му
се
није
скидао
онај
вечити
његов
осмејак
,
који
је
само
њему
био
својствен
.
—
Не
може
,
—
рекох
.
—
Е
,
па
,
где
ћемо
?
—
То
је
баш
оно
што
је
најглавније
!
...
За
мене
је
ипак
лакше
,
али
ти
,
...
шта
ћеш
ти
тако
мали
да
радиш
?
—
Као
што
мало
час
рекох
„
шта
ми
Бог
да
?
“
У
осталом
ја
ћу
се
преко
ноћ
ма
где
завући
као
миш
,
а
у
дан
ми
стоји
на
вољи
да
радим
шта
хоћу
,
а
могу
и
цео
дан
преседети
у
школи
...
Напослетку
замолићу
Резу
да
ме
пусти
да
спавам
у
шупи
,
...
топло
је
...
Нема
,
брате
,
код
њих
места
ни
за
мачку
а
камо
ли
за
мене
,
они
би
ми
радо
дали
стан
...
Море
,
Боже
здравље
,
синуло
је
пролеће
,
рече
махнув
руком
.
—
Хајд
’
да
оставимо
ове
ствари
,
па
ћемо
после
гледати
шта
ћемо
и
куда
ћемо
,
рекох
,
Божи
,
а
за
тим
пођосмо
ка
живој
огради
од
доњег
Калемегдана
која
стајаше
пред
нама
,
а
већ
прилично
узеленила
.
Кад
се
провукосмо
кроз
ограду
потражисмо
згодно
место
и
прикрисмо
оне
наше
прње
што
смо
носили
,
за
тим
се
упутисмо
полако
поред
ограде
горе
...
—
Ја
ћу
лако
с
чесме
на
чесму
са
својим
крчажићем
као
и
пре
,
а
ти
иди
Рези
и
питај
је
,
може
ли
ти
дати
где
један
крајичак
за
преноћиште
,
па
ћемо
се
овде
пред
вече
наћи
да
ми
кажеш
,
а
за
мене
се
не
брини
,
—
рекох
му
.
После
школе
очекивао
сам
Божу
на
Калемегдану
.
—
Шта
је
?
—
упитах
чим
га
спазих
да
долази
.
—
Врло
добро
,
казали
су
ми
да
још
вечерас
однесем
ствари
,
...
има
где
пошто
је
већ
топло
,
само
страхују
да
што
не
запалим
.
„
Дете
си
“
,
веле
.
—
Е
баш
ми
је
мило
,
а
мени
већ
како
буде
,
—
рекох
.
_
—
Што
се
тиче
хране
ја
ти
добар
стојим
,
а
за
квартир
се
побрини
...
—
Гледаћу
...
—
А
сад
морам
одмах
ићи
да
видим
с
Резом
где
ћу
се
наместити
и
да
их
што
послушам
,
—
продужи
Божа
,
—
јер
морам
дупло
више
слушати
кад
су
тако
добри
наспрам
мене
.
—
Бога
ми
чувај
ту
кућу
,
видиш
да
би
без
ње
пропао
...
Иди
те
узми
твоје
ствари
,
а
моју
торбу
остави
где
је
,
само
пази
да
те
ко
не
види
.
—
Не
брини
...
Збогом
!
Сутра
ти
доносим
доручак
у
школу
макар
било
и
хладно
печење
,
—
рече
Божа
па
у
највећем
трку
одјури
тамо
где
су
нам
ствари
биле
,
а
ја
остах
гледајући
за
њим
...
Реч
печење
изазва
ми
ужасан
апетит
,
а
баш
сам
био
и
иначе
озбиљно
гладан
.
Примаче
се
и
ноћ
,
а
како
нисам
могао
дуже
остати
на
Калемегдану
,
то
узмем
мој
крчажић
,
убришем
га
мало
с
крајем
од
капута
па
се
с
њим
у
руци
упутим
у
варош
.
Преко
пута
од
општинске
зграде
код
пекара
узмем
цео
хлеб
за
последњи
новац
,
изломим
га
на
комаде
и
нешто
стрпам
у
џепове
а
нешто
задржим
у
рукама
,
па
тако
једући
приспем
на
велики
пијац
к
чесми
,
а
одатле
по
старом
све
од
чесме
до
чесме
целу
ноћ
...
Овако
проведох
пуних
шест
ноћи
,
а
дању
сам
спавао
у
школи
или
на
Калемегдану
кад
је
било
лепо
време
,
као
и
пре
што
сам
чинио
...
Божа
је
дату
реч
одржао
:
хранио
ме
је
као
голуба
!
Био
је
то
красан
друг
.
Нисам
знао
да
их
је
још
доста
било
који
су
живели
као
и
ја
.
Једног
јутра
,
мислим
било
је
седмог
дана
од
кад
сам
остао
без
квартира
,
баш
кад
сам
оставио
крчажић
на
Калемегдану
да
се
одмара
од
прошлоноћашње
шетње
и
упутио
се
у
варош
,
—
сретнем
код
Реалке
Црног
Перу
са
комадом
у
руци
.
Тако
смо
звали
једног
нашег
друга
из
Теразијске
гимназије
.
Довољно
је
било
да
се
само
каже
„
Црни
“
па
је
сваки
ђак
знао
ко
је
то
.
И
заиста
је
био
црн
као
гавран
;
срце
је
имао
особито
добро
,
а
стомак
још
бољи
:
мало
му
је
било
два
хлеба
дневно
...
Тај
никад
није
хтео
да
трпи
глад
,
ама
ни
једног
тренутка
!
...
Колико
је
само
пекара
од
њега
закукало
:
у
тренутку
,
као
мачка
,
смота
хлеб
с
тезге
;
то
му
је
била
врло
велика
и
једина
мана
,
због
чега
смо
га
сви
грдили
.
Кад
би
му
ко
казао
:
„
Мани
се
,
Црни
,
тога
рђавог
посла
“
,
он
би
одговорио
:
„
Нисам
крив
што
сам
гладан
;
у
осталом
нека
склоне
хлеб
са
тезге
,
...
то
је
изазивање
и
дражење
гладног
света
!
“
...
И
,
збиља
,
чудо
ми
је
и
данас
,
да
Црни
није
апсолутно
ништа
друго
хтео
украсти
сем
хлеба
,
изузев
воће
из
башта
,
што
већ
из
обешењаклука
чине
готово
сва
деца
...
Због
крађе
хлеба
био
је
доцније
истеран
из
школе
...
Глад
га
је
принудила
да
то
учини
.
Поздравим
се
дакле
са
Црним
и
испричам
му
своју
невољу
.
Он
равнодушно
саслуша
жваћући
халапљиво
хлеб
,
па
ће
ми
рећи
преко
залогаја
:
—
И
ја
сам
у
квартиру
!
—
—
Е
,
а
где
ти
је
квартир
и
с
ким
седиш
?
—
Код
„
Два
беда
голуба
“
.
Има
нас
девет
што
плаћамо
кирију
,
а
једно
туце
седи
бесплатно
у
—
дворишту
!
—
Како
то
,
врага
,
па
то
је
читава
војска
!
—
Тако
је
;
двадесет
и
један
на
броју
!
!
...
—
Е
,
па
кад
вас
има
двадесет
и
један
могу
бити
и
двадесет
и
два
!
...
Хоћете
ли
и
мене
примити
?
—
Зашто
не
;
...
слободно
дођи
кад
хоћеш
.
—
Ама
ја
бих
волео
с
тобом
да
идем
,
јер
може
бити
да
никога
не
познајем
.
—
Онда
хајдмо
сад
одмах
.
Упутисмо
се
у
нове
дворе
.
Ти
знаш
онај
велики
празан
плац
до
каване
„
“
код
„
Два
бела
голуба
“
...
На
средини
тога
плаца
са
улице
била
је
једна
кућица
са
дућанчићем
који
је
држао
један
бравар
(
чини
ми
се
да
је
се
звао
Здравковић
)
.
Унутра
,
у
једном
углу
,
била
је
једна
велика
шупа
која
није
имала
тавана
,
већ
су
само
биле
попречне
таванске
греде
.
На
сред
плаца
стајала
је
једна
огромна
гомила
тесаног
камена
...
И
ако
је
било
половина
априла
,
ипак
је
било
доста
корова
:
новог
и
старог
.
—
Ево
овде
су
наши
салони
,
—
рече
Црни
,
кад
уђосмо
у
двориште
,
—
није
рђаво
;
...
овде
лепо
проводимо
живот
;
преко
дана
ретко
се
овде
задржавамо
,
а
у
вече
,
...
мани
се
...
читав
логор
.
Хвала
Богу
има
две
капије
које
су
целу
ноћ
отворене
,
па
се
можемо
по
вољи
скупљати
...
Било
нам
је
доста
тешко
док
март
не
прође
,
јер
смо
овде
узели
стан
1
.
марта
,
па
је
било
доста
хладно
,
а
сада
је
лако
...
Ето
,
онде
око
оног
камења
спава
оно
туце
,
а
овде
нас
девет
,
—
рече
отварајући
врата
од
шупе
—
а
кад
би
ударила
киша
ми
бисмо
их
пустили
у
шупу
,
где
би
се
седећи
пресовали
као
сардине
.
Они
су
од
пре
десетину
дана
дошли
.
Унутра
у
шупи
нађосмо
четворицу
где
још
спавају
.
—
Хеј
,
устајте
,
ленштине
једне
!
—
викну
Црни
гурнув
једнога
ногом
...
Они
се
промешкољише
и
почеше
се
теглити
зевајући
.
—
Хајд
’
,
хајд
’
диж’те
се
,
већ
је
седам
сахати
...
Подизаше
се
.
—
Ево
га
Милан
,
и
он
ће
нам
од
сада
правити
друштво
.
—
Ено
му
тамо
доста
места
,
—
рече
један
показујући
руком
на
двориште
.
—
Имаће
и
овде
...
—
Неће
,
валах
,
овде
не
може
нико
више
.
—
Море
ко
ће
тебе
још
питати
,
—
рече
Црни
,
па
се
окрете
к
мени
,
—
ето
,
сад
си
видео
где
је
стан
па
дођи
;
у
осталом
довече
ћемо
се
наћи
па
ћемо
заједно
доћи
,
а
сад
хајдмо
.
Ми
изиђосмо
и
вратисмо
се
на
пијац
,
где
се
мало
задржасмо
,
па
после
одосмо
у
школу
.
За
све
време
док
сам
седео
у
школи
непрестано
сам
мислио
о
новом
„
квартиру
“
и
како
ћу
провести
време
до
краја
школске
године
.
Сто
пута
ми
је
пред
очи
изишла
слика
оне
шупе
у
којој
бејаше
највећи
неред
:
у
једном
углу
неки
празни
и
прљави
земљани
чанчићи
са
плеханим
кашикама
;
у
другом
исцепани
опанци
и
чарапе
са
још
стотину
разноврсних
дроњака
;
за
вратама
читава
кола
ђубрета
...
„
Како
смо
ми
наш
подрумчић
чисто
држали
према
овој
шупи
!
“
и
нехотично
помислим
...
Шупа
је
била
велика
,
али
је
била
преграђена
у
три
дела
,
па
с
тога
је
могло
у
ово
оделење
,
у
коме
смо
ми
,
стати
само
деветорица
,
а
они
остали
су
морали
спавати
на
пољу
...
У
осам
сахати
у
вече
нађем
се
са
Црним
код
Делијске
чесме
,
одакле
се
упутисмо
у
стан
...
—
У
вече
се
ни
пошто
несме
лармати
,
—
рече
ми
Црни
уз
пут
,
—
јер
би
нас
иначе
мајстор
Здравковић
осетио
,
па
бисмо
се
лепо
провели
...
Он
у
седам
сахати
већ
спава
,
а
и
не
радио
тако
,
кад
од
раног
јутра
до
мрклог
мрака
не
испушта
чекић
из
руку
,
па
у
вече
,
разуме
се
,
једва
чека
да
легне
...
Нарочито
празником
морамо
бити
обазриви
,
јер
тада
изиђе
на
чашу
вина
,
па
се
по
неки
пут
доцније
врати
...
Што
се
осталог
тиче
могло
би
нас
стотина
на
оном
празном
плацу
живети
.
Изјутра
се
извучемо
један
и
по
један
као
тарана
из
лонца
...
У
разговору
стигосмо
пред
шупу
из
које
између
дасака
у
млазевима
продираше
слаба
светлост
.
Пред
вратима
се
заустависмо
ослушкујући
...
—
Мичи
!
—
чује
се
глас
изнутра
,
а
за
овим
други
:
—
Мећи
!
—
Ти
си
први
,
мећи
,
...
не
помаже
ти
ништа
,
можеш
до
ујутру
играти
па
нећеш
ни
једну
добити
,
—
чује
се
трећи
глас
...
Уђосмо
унутра
.
На
сред
шупе
стајаше
један
крњ
преврнут
лонац
а
на
овоме
чађава
лампа
са
разбијеним
стаклом
готово
до
пола
те
се
из
њега
извијаше
црн
млаз
дима
за
читав
метар
у
висину
...
Срећа
што
то
није
било
у
соби
,
иначе
би
се
погушили
.
Њих
шесторица
:
два
и
два
последали
у
наоколо
са
прекрштеним
ногама
а
између
њих
по
једна
цртаћа
табла
на
којима
беше
кредом
направљена
„
мица
“
.
—
Тако
,
место
да
учите
а
ви
играте
„
мице
“
...
испит
што
је
ту
на
прагу
ништа
,
њега
о
чивију
,
—
рече
Црни
кад
уђосмо
.
—
Браво
,
браво
,
бре
Црни
,
Бога
ми
ће
бити
неко
чудо
кад
ти
...
—
викну
један
од
њих
погледав
Црног
иза
кога
сам
ја
стајао
.
—
Шта
ти
цврчиш
голуждравко
?
.
.
И
ти
зар
имаш
нешто
да
говориш
?
—
прекиде
га
Црни
...
И
заиста
је
ово
створење
било
голуждраво
као
свраче
:
косе
ретке
и
не
ошишане
;
до
зла
бога
мршаво
,
лица
дугачког
и
бледо-жутог
,
усана
танких
,
а
при
томе
раздрљено
толико
,
да
му
се
и
трбух
виђаше
...
—
Погледај
себе
,
муко
једна
;
какав
си
,
као
да
си
сад
дошао
из
циганског
вигња
!
Можеш
комотно
конкурисати
представницима
расе
која
живи
у
Африци
...
Професор
не
би
требао
да
се
мучи
показујући
нам
Црнце
на
сликама
,
већ
би
требао
да
те
из
клупе
извуче
за
уши
као
магарца
пред
нас
и
само
да
каже
:
ево
вам
жив
пример
правог
Африканца
,
само
што
није
го
,
а
вала
готово
си
и
го
!
Могли
бисмо
те
водити
и
по
манажеријама
,
да
те
приказујемо
као
реткост
,
и
,
збиља
,
свет
би
се
купио
као
на
чудо
!
—
Море
не
брбљај
,
рђо
једна
жољава
,
док
ти
сад
нисам
стао
ногом
за
врат
!
...
—
викну
Црни
љутито
...
—
Пробај
само
,
па
ћемо
видети
,
...
а
кога
ти
зовеш
голуждравко
?
...
—
Та
маните
се
ларме
!
—
викнуће
један
.
—
Иначе
нам
чекић
може
лако
залупати
на
вратима
,
—
додаде
други
...
Ово
као
да
их
мало
умири
.
Ја
сам
непрестано
стајао
иза
Црног
који
опет
стајаше
као
колац
док
се
са
оним
препирао
.
—
Где
су
она
двојица
још
?
—
упита
Црни
...
—
Нису
дошли
,
а
нема
ни
осталих
.
—
Море
шта
ме
се
тиче
за
остале
хтео
,
сам
да
смо
ми
овде
сви
,
те
да
видимо
где
ће
Милан
да
спава
,
—
рече
окренув
се
к
мени
.
Они
ме
сад
тек
приметише
.
Од
њих
шесторице
познавао
сам
само
једнога
и
то
више
из
виђења
...
—
О
,
о
,
каква
част
за
нас
,
—
поче
онај
голуждрави
,
—
племенити
господине
,
из
кога
ли
сте
краја
а
од
кога
града
?
...
Играју
ли
код
вас
„
мице
?
“
...
Изволте
ако
је
по
вољи
...
—
Ама
чујеш
ли
ти
,
немој
да
се
чешеш
о
њега
као
шугаво
прасе
,
јер
ћете
сад
ђаво
однети
,
—
викну
Црни
!
—
Немој
ти
,
Бога
ти
,
Црни
,
опет
да
се
дереш
,
знаш
Риђу
какав
је
,
...
пусти
га
нека
брбља
,
—
рече
онај
што
ми
је
био
познат
...
У
овој
препирци
отворише
се
врата
и
унутра
уђоше
она
двојица
...
Познавао
сам
их
...
Кад
уђоше
назваше
Бога
и
поздравише
се
са
мном
...
—
А
од
куда
ти
,
Милане
,
овде
код
нас
?
—
упита
један
од
њих
...
Ја
му
испричам
и
док
сам
говорио
сви
су
ме
слушали
...
—
Лепо
,
лепо
,
направићемо
ми
теби
место
,
—
настави
онај
,
—
да
можеш
горе
са
мном
(
ту
погледа
у
таван
)
ја
бих
те
примио
,
али
не
можеш
,
...
спавамо
нас
тројица
...
Преко
оних
попречних
тавански
греда
беше
намештено
две-три
даске
,
на
којима
су
спавали
.
У
ту
своју
постељу
могли
су
ући
само
после
дугог
очајног
пузања
уз
диреке
.
Како
му
драго
наместисмо
се
да
спавамо
:
тројица
се
попеше
на
таван
а
нас
седморица
полегасмо
по
голој
земљи
...
Око
пола
ноћи
морадох
устати
,
...
просто
ме
пригњавише
,
...
мувању
са
лактовима
и
коленима
не
беше
краја
.
Једно
пола
сахата
седео
сам
у
оној
помрчини
па
ми
се
и
то
досади
.
Устанем
и
изиђем
на
поље
пред
шупу
и
седнем
на
праг
...
Ноћ
је
била
тиха
и
за
чудо
топла
;
...
никаквог
шума
сем
хркања
оних
грешника
што
су
у
дворишту
спавали
с
доње
стране
оне
гомиле
тесаног
камена
.
Из
љубопитства
приђем
полако
на
прстима
да
видим
како
леже
.
Полегали
један
поред
другог
као
прасићи
,
неки
пребацио
руку
преко
другог
,
неки
ногу
,
неки
се
опет
савио
као
гудало
а
зубе
и
колена
саставио
па
дрхти
,
неки
се
,
опет
,
попречио
и
одупро
једног
главом
у
леђа
а
другог
ногама
у
трбух
!
...
Неки
тешко
дише
,
а
неки
опет
хрче
као
да
чутуре
струже
...
Ретка
слика
!
...
Гледао
сам
их
тако
неколико
минута
па
се
вратим
у
шупу
,
а
уз
пут
и
нехотично
рекох
:
„
Хвала
Богу
нисам
сам
“
...
Једва
сам
заспао
...
У
јутру
кад
сам
устао
од
оних
у
дворишту
не
беше
ни
једног
...
Ни
један
дан
,
а
нарочито
вече
,
није
прошло
,
а
да
се
ови
у
шупи
не
посвађају
,
...
особито
је
онај
голуждрави
имао
страст
да
се
свађа
,
нарочито
са
Црним
.
.
Није
био
редак
случај
да
се
потуку
,
па
чак
и
окрваве
,
али
је
њихова
свађа
била
као
плехана
пећ
,
док
лупиш
длан
о
длан
они
се
помире
.
Да
није
било
Црног
и
ја
бих
од
њих
доста
извукао
,
али
ме
он
увек
,
кад
би
се
десио
,
узимаше
у
заштиту
и
одбрану
,
а
другови
су
га
се
прилично
бојали
...
Тар
;
о
је
то
трајало
из
дана
у
дан
,
без
икакве
знатније
промене
,
али
једног
дана
,
кад
већ
кајсије
беху
зреле
,
предложи
Голуждрави
,
да
у
вече
,
око
десет
сахати
оберемо
неке
кајсије
у
башти
једног
пензионара
на
Западном
Врачару
...
Истог
дана
,
у
девет
сахати
у
вече
,
бесмо
се
сви
,
који
смо
у
шупи
становали
,
искупили
осим
Голуждравог
или
Риђег
,
али
у
брзо
дође
и
он
.
—
Хоћемо
ли
?
—
упита
улазећи
на
врата
.
—
Куда
,
—
упита
га
Црни
.
—
Па
на
Врачар
да
беремо
кајсије
.
—
Е
што
би
волео
да
ти
тамо
наместе
ребра
...
—
Ни
бриге
те
...
чувај
ти
само
твоја
леђа
,
а
за
туђа
се
не
брини
...
Хајте
!
...
—
Пристајете
ли
?
—
упита
Црни
преко
воље
,
јер
није
могао
да
изостане
од
друштва
.
—
Пристајемо
,
—
одговорише
њих
неколико
...
Шта
сам
знао
да
радим
хтео
не
хтео
морадох
с
њима
поћи
да
не
бих
био
„
издајица
друшта
“
у
тим
тешким
подвизима
.
Неколико
дана
су
пре
тога
наши
изасланици
,
наравно
,
„
проучавали
“
положај
.
Најпосле
се
кренемо
,
али
нам
сва
та
операција
несрећно
испаде
...
Риђи
,
као
носилац
идеје
прође
најгоре
и
при
бежању
паде
у
—
кречану
...
Враћајући
се
нашем
обиталишту
слушали
смо
причање
Риђег
надугачко
и
нашироко
.
Сутра
дан
,
хтео
не
хтео
,
Риђи
обуче
оно
одело
с
којим
је
у
кречану
упао
(
јер
друго
није
ни
имао
)
,
на
коме
се
виђаше
још
доста
креча
,
а
било
је
све
жуто
као
лисичија
длака
...
Нашем
смеју
и
Риђиној
љутњи
не
беше
краја
.
У
томе
квартиру
односно
шупи
остали
смо
до
краја
школске
године
;
хтео
сам
више
пута
одатле
изићи
,
али
нисам
могао
,
јер
послуживања
нигде
.
Најтеже
ми
је
било
кад
се
Црни
и
Риђи
потуку
,
а
то
је
се
дешавало
скоро
сваки
дан
...
Свршише
се
и
испити
...
Неко
радостан
,
а
неко
снужден
;
међу
овим
последњим
био
сам
и
ја
.
Добио
сам
слабу
оцену
из
Земљописа
,
због
чега
сам
и
разред
понављао
.
Истог
дана
,
кад
су
нам
оцене
прочитали
,
кренуо
сам
се
после
подне
с
друговима
као
и
прошле
године
кући
у
село
и
тамо
провео
школски
распуст
учећи
Земљопис
и
чувајући
овце
...
X
.
Кад
сам
се
по
свршетку
распуста
вратио
у
Београд
ступим
на
послуживање
код
неке
Живке
П
...
.
у
улици
.
Мужа
јој
не
помињем
,
јер
беше
неурачунљив
,
а
сва
му
права
у
кући
беху
да
се
сме
звати
„
муж
“
као
и
Чича
Тоша
...
Живка
је
била
глува
,
а
могло
јој
је
бити
до
четрдесет
и
пет
година
...
Имала
је
навику
да
се
бели
и
косу
врани
.
Једног
дана
,
после
две
недеље
од
кад
сам
код
ње
,
дођоше
три
Циганке
са
великим
торбама
,
као
џакови
.
Господин
је
тада
био
дежурни
у
канцеларији
,
ја
се
у
кујни
спремах
да
пођем
у
школу
,
ну
кад
кроз
прозор
угледам
Циганке
и
нехотично
се
задржах
.
И
госпођа
их
је
видела
па
им
изиђе
на
сусрет
у
претсобље
.
—
Помаже
Бог
!
—
повикаше
све
три
Циганке
у
један
глас
,
из
кога
је
се
могло
видети
,
да
су
госпођи
добро
познате
...
Да
ли
је
госпођа
чула
поздрав
ових
циганчура
не
знам
,
тек
их
она
отпоздрави
и
позва
унутра
...
—
Имаћеш
,
госпођо
,
косу
црну
као
угљен
а
густу
као
четку
,
—
чух
где
једна
говори
у
предсобљу
,
—
море
и
краљица
би
ти
завидела
,
слатка
моја
!
Млого
ме
је
стало
док
сам
све
набавила
и
спремила
,
али
не
жалим
за
моју
слатку
госпођу
,
Бог
јој
дао
здравље
!
...
Оне
уђоше
у
собу
а
ја
одох
у
школу
...
Шта
је
даље
било
не
знам
,
тек
мене
идуће
недеље
,
(
а
био
је
још
и
неки
празник
)
,
отера
жандарм
у
кварт
по
захтеву
госпођином
и
господиновом
...
.
Молио
сам
,
плакао
,
правдао
се
да
нисам
хаљине
украо
,
аја
ништа
не
помаже
:
„
Ти
или
Игњат
“
веле
они
,
—
„
тамо
се
правдајте
.
“
Игњат
је
послуживао
код
њих
пре
мене
,
...
ја
сам
га
заступио
.
Дотераше
у
кварт
и
Игњата
...
Ми
смо
се
на
саслушању
правдали
и
бранили
да
нисмо
господину
хаљине
украли
,
али
то
ништа
не
помаже
,
...
притворише
нас
...
Премишљао
сам
,
што
’
но
кажу
,
од
сто
руку
:
како
да
се
избавим
?
„
Да
нису
оне
Циганке
?
“
и
нехотично
ми
прође
срећна
мисао
кроз
главу
и
одмах
почнем
лупати
на
врата
у
намери
да
одем
писару
.
—
Шта
ћеш
?
—
упита
један
жандарм
с
поља
.
—
Молим
вас
изведите
ме
пред
писара
,
имам
да
му
нешто
кажем
.
—
Тако
,
хоћеш
да
признаш
,
је
ли
?
...
Ако
ако
,
треба
вама
мало
хладовине
,
—
рече
жандарм
па
се
удали
,
ну
брзо
се
опет
врати
и
одведе
ме
писару
.
—
Шта
имаш
да
ми
кажеш
?
—
упита
ме
овај
кад
уђох
.
Ја
му
испричам
све
што
сам
знао
о
Циганкама
:
кад
су
код
госпође
долазиле
,
шта
су
говориле
,
како
изгледају
и
т
.
д
.
Писар
зазвони
и
жандарм
уђе
.
—
Зови
ми
Лазара
,
а
овога
води
у
затвор
.
—
Разумем
!
Ја
се
опет
нађох
у
ономе
мрачном
подруму
...
Писар
је
отишао
код
гђе
Живке
да
се
извести
о
Циганкама
,
и
,
на
нашу
срећу
,
случајно
све
три
нађе
тамо
и
у
кварт
дотера
.
Пошто
их
је
саслушао
позва
и
мене
у
канцеларију
.
—
Јесу
ли
ове
биле
?
—
упита
ме
писар
.
—
Јесу
,
...
оне
све
три
.
Залармаше
Циганке
тако
,
да
је
писар
једва
могао
до
речи
доћи
.
—
Говорите
где
су
хаљине
?
—
викну
писар
.
—
Слатки
господине
,
љубимо
ти
руку
,
ногу
;
да
си
срећан
мајци
кад
те
таквог
роди
,
правог
сокола
!
...
Нисмо
,
Бога
ми
,
лаже
овај
несрећа
једна
!
За
овим
почеше
нешто
цигански
међу
собом
.
Писар
позва
и
Игњата
.
—
Познајеш
ли
ове
овде
?
—
упита
га
кад
уђе
,
—
и
јеси
ли
их
кад
видео
код
г-ђе
Живке
?
—
Познајем
,
и
за
време
,
док
сам
код
госпође
Живке
послуживао
,
видео
сам
их
два
пута
.
—
Пошто
сте
ђаци
идите
кући
,
па
сутра
у
осам
сахати
у
школу
...
Известићу
ваше
директоре
.
Из
кварта
изиђосмо
радосни
...
Игњат
оде
кући
а
ја
сам
још
премишљао
куда
ћу
?
...
Да
се
вратим
код
гђе
Живке
не
иде
...
Осећао
сам
према
њој
мржњу
и
одвратност
.
Најзад
се
реших
да
идем
у
стари
квартну
—
у
шупу
у
којој
сам
становао
пре
распуста
,
па
шта
ми
Бог
да
.
После
подуже
дебате
са
са
старим
друговима
и
неким
новајлијама
,
пристадоше
да
с
њима
станујем
.
У
шупи
сам
наставио
живот
као
и
раније
,
...
није
било
никакве
промене
.
И
у
школи
је
ишло
по
старом
.
Ја
сам
тада
имао
само
два
приватна
послуживања
на
која
нисам
морао
изјутра
рано
ићи
,
могао
сам
од
свију
најдуже
спавати
,
—
нарочито
празником
.
XИ
.
Једног
дана
(
била
је
недеља
)
у
првој
половини
месеца
септембра
остао
сам
спавајући
на
сред
шупе
,
а
остали
су
сви
били
отишли
на
послуживања
...
Кад
су
се
вратали
не
знам
,
тек
мене
из
сна
пробуди
она
тужна
песма
:
„
Свјати
Боже
,
“
која
човеку
подиже
косу
на
глави
.
.
,
—
Шта
је
ово
?
—
питах
се
и
не
могах
к
себи
да
дођем
,
међутим
„
Свјати
Боже
“
тихо
се
продужаваше
у
непосредној
мој
близини
,
а
за
овим
наста
читаво
опело
...
Почеше
да
певају
:
„
Бога
же
человјеком
невозможно
видјети
“
и
т
.
д
.
и
најзад
:
„
Со
свјатими
у
покој
.
“
Ја
се
,
онако
бунован
од
спавања
,
бејах
лепо
скаменио
.
Најпре
сам
мисло
да
то
није
сан
,
али
не
,
чујем
лепо
!
...
Опипам
се
и
по
лицу
да
се
уверим
:
јесам
ли
будан
?
Јесам
!
Видим
кроз
пукотине
и
светлост
.
Мрднем
десно
не
иде
,
лево
аја
,
покушам
да
устанем
опет
не
иде
.
Хладан
ме
зној
проби
...
Ја
бих
викао
али
просто
нисам
знао
где
сам
,
.
.
никако
да
се
разберем
,
а
међутим
гласове
нисам
могао
у
хору
да
распознам
.
Најзад
престаше
са
песмом
,
коју
заврши
један
,
чији
ми
је
глас
био
добро
познат
,
са
:
„
Бог
да
му
душу
прости
“
,
а
за
овим
одмах
поче
други
да
говори
посмртну
беседу
:
„
Тужни
зборе
!
„
Као
што
видите
,
неумитна
и
хладна
смрт
покоси
млађани
живот
нашег
доброг
Милана
“
...
Ја
не
могох
више
издржати
а
међутим
било
ми
је
све
јасно
и
знао
сам
ко
је
ову
комедију
удесио
,
па
почнем
викати
што
сам
год
јаче
могао
.
—
Вампир
!
...
Вампир
,
људи
!
—
повикаше
сви
у
један
глас
кад
се
ја
из
оне
озидане
гробнице
јавих
.
Ја
сам
непрестано
викао
и
једва
сам
чекао
да
се
ослободим
,
и
првог
,
који
ми
најближи
буде
,
за
гушу
шчепам
...
—
Шта
радите
то
?
—
чух
глас
Црног
Пере
,
који
није
с
нама
становао
,
већ
је
био
дошао
да
нас
обиђе
,
што
је
почешће
чинио
.
—
Ето
,
повампирио
се
Милан
!
—
одговорише
му
скоро
сви
у
један
глас
...
—
Шта
,
повампирио
се
?
!
Какав
Милан
?
!
—
Па
,
ето
,
Милана
смо
сахранили
и
он
се
повампирио
!
—
рече
Риђи
.
—
Море
,
несретници
,
хоћете
да
угушите
човека
!
—
викну
Црни
па
поче
растурати
камење
којим
су
ме
узидали
.
Навукли
читава
кола
оног
тесаног
камена
из
дворишта
,
па
га
лепо
унаоколо
око
мене
сложили
као
зид
у
облику
гробнице
,
за
тим
скинули
врата
са
шупе
,
па
отвор
покрили
,
а
на
њих
натрпали
грдно
велико
камење
у
толикој
количини
,
да
сам
одатле
никад
не
бих
могао
изићи
.
Од
неке
летве
направили
и
побили
чело
главе
крстачу
за
коју
су
везали
неки
прљав
пешкир
,
а
на
средини
исте
окачили
о
један
ексер
запаљену
лампу
,
која
је
служила
место
свеће
и
кандила
...
Ово
су
морали
израније
спремити
,
па
су
чекали
згодну
прилику
.
Кад
Црни
диже
врата
са
отвора
искочио
сам
горе
као
из
пушке
...
Нисам
гледао
куда
ћу
и
на
коју
страну
и
кога
ћу
ударити
.
Зграбим
ону
крстачу
са
које
одлете
лампа
у
један
угао
,
и
њом
ударим
Риђег
по
глави
тако
,
да
се
сроза
на
земљу
,
а
крв
га
обли
;
за
тим
јурнем
на
другога
,
па
на
трећег
,
...
кога
сам
стигао
,
све
редом
.
У
тренутку
направи
се
лом
...
Посвађаше
се
и
они
међу
собом
...
Тукли
су
се
немилице
...
Међутим
онај
,
који
је
је
целу
ову
комедију
удесио
,
побеже
на
поље
кад
чу
да
на
њега
повикаше
.
Ја
нагнем
за
њим
бацајући
се
камењем
;
он
се
дохвати
улице
,
ну
ја
га
не
напуштах
гонити
,
...
трчао
сам
за
њим
чак
до
Ташмајдана
,
где
морадох
стати
,
јер
не
могох
даље
издржати
;
био
сам
се
јако
уморио
.
Да
сам
га
стигао
Бог
зна
шта
би
било
...
Ту
седнем
на
један
камен
а
он
одјури
даље
ка
Тркалишту
...
Скоро
читав
сахат
сам
седео
и
одмарао
се
;
...
једва
дођох
к
себи
од
љутине
.
Кад
се
вратих
натраг
ни
једног
не
нађох
,
сви
се
беху
растурили
,
али
,
место
њих
нађем
Здравковића
,
бравара
.
—
Шта
ћеш
овде
?
—
викну
он
кад
ме
угледа
.
—
Па
...
овај
...
—
почех
муцати
,
а
већ
ми
беше
све
јасно
.
—
Говори
шта
ћеш
овде
?
—
Па
овај
...
становао
сам
овде
...
—
А
,
дакле
и
ти
си
један
од
оних
мангупа
!
...
Почех
да
се
правдам
,
да
ја
мангуп
нисам
већ
да
сам
ту
по
нужди
дошао
и
т
.
д
.
,
али
он
то
нехте
ни
да
чује
,
већ
ми
подвикну
:
—
Одмах
да
скупиш
шта
имаш
,
па
да
се
одавде
с
места
торњаш
.
Пошто
овде
није
било
до
шале
то
покупим
оно
мало
дроњака
што
сам
имао
,
а
остало
Здравковић
све
избаци
на
поље
па
затвори
врата
од
шупе
и
пред
мојим
очима
их
закова
тако
,
да
их
нико
без
алата
не
би
могао
отворити
.
Опет
се
нађем
на
улици
са
торбом
испод
пазуха
.
Куда
и
на
коју
страну
да
се
кренем
нисам
знао
.
Пред
кућом
Др
-а
Ђорђевића
зауставим
се
један
тренутак
мислећи
:
шта
ми
ваља
предузети
и
најзад
,
решим
се
да
идем
на
Калемегдан
,
а
и
куда
би
на
другу
страну
?
...
Бог
зна
шта
би
од
нас
било
,
да
у
таквим
приликама
није
било
Калемегдана
...
Опет
оставим
ствари
испод
једног
џбуна
као
што
сам
обично
чинио
,
па
се
за
тим
вратим
у
варош
,
пошто
сам
се
уверио
да
ми
се
крчажић
не
повређен
налази
на
месту
где
сам
га
оставио
.
Ни
пет
пара
нисам
имао
,
а
при
томе
сам
осећао
јаку
глад
.
То
ми
паде
још
теже
пошто
је
био
празник
...
Врљао
сам
по
улицама
без
икаквог
циља
,
а
не
могох
ни
једног
друга
наћи
...
Најзад
око
једанаест
сахати
сетим
се
Боже
и
упутим
се
кући
где
је
послуживао
.
Испред
куће
сам
се
шетао
више
од
пола
сахата
.
Беше
ми
већ
досадно
и
таман
се
хтедох
удалити
а
Божа
се
појави
на
капији
са
бокалом
у
руци
.
—
Од
куд
ти
овде
?
—
упита
ме
место
поздрава
,
чим
ме
спази
.
—
Ето
,
обилазим
овуда
скоро
читав
сахат
чекајући
тебе
.
—
Шта
има
ново
?
—
Опет
сам
на
улици
.
—
То
неваља
.
—
Да
Богме
да
неваља
.
Испричам
му
потанко
све
шта
се
са
мном
десило
и
завршим
причање
тужним
закључком
како
сам
врло
гладан
.
—
За
храну
се
не
брини
,
—
рече
ми
он
—
Реза
је
врло
добра
!
...
Одмах
ћу
ти
што
спремити
за
јело
док
се
вратим
с
чесме
.
Божа
се
за
мене
као
за
брата
бринуо
и
ја
нисам
трпео
глад
,
а
ноћи
сам
проводио
као
и
раније
шетајући
се
са
крчажићем
у
руци
по
улицама
београдским
...
Послуживања
нигде
;
при
том
као
за
инат
насташе
хлади
и
кишовити
јесењи
дани
,
а
моје
одело
бејаше
лако
и
до
зла
бога
рђаво
...
Све
би
се
то
ипак
могло
издржати
,
да
не
дође
нешто
горе
:
ухвати
ме
љута
грозница
,
која
ме
за
недељу
дана
тако
изнури
,
да
сам
се
једва
на
ногама
држао
;
изгледао
сам
као
сенка
...
У
таквом
ми
стању
,
разуме
се
,
још
теже
бејаше
наћи
послуживање
.
За
мене
настаде
жалосно
и
очајно
стање
...
Нисам
више
могао
,
онако
болестан
,
издржати
ону
дугу
ноћну
шетњу
,
а
нигде
склоништа
.
.
Преко
дан
бих
проводио
време
у
школи
или
на
Калемегдану
:
шћућурио
бих
се
испод
градског
бедема
на
влажној
и
хладној
земљи
,
па
бих
ту
остао
по
неколико
сахати
дршћући
као
прут
.
Можеш
замислити
како
ми
је
било
,
кад
иначе
јаку
хладноћу
удвоји
грозница
.
У
болницу
да
идем
нисам
смео
ни
помислити
,
а
не
знађах
ни
коме
ни
како
да
се
јавим
...
Изгубим
и
она
два
приватна
послуживање
што
сам
имао
...
Не
могући
,
дакле
,
издржати
целу
ноћ
у
шетњи
по
улицама
бејах
принуђен
да
ноћивам
на
Калемегдану
...
Завукао
бих
се
у
вече
испод
каквог
жбунића
од
живе
ограде
и
ту
бих
се
грчио
целу
боговетну
ноћ
,
јер
од
зиме
нисам
могао
апсолутно
никако
заспати
.
Најтеже
бејаше
кад
удари
киша
,
те
до
коже
покиснем
,
па
ме
,
онако
мокра
,
стегне
јутарња
хладноћа
...
Ах
,
те
дане
и
ноћи
не
могу
никад
заборавити
...
Коме
сам
се
год
обратио
за
помоћ
био
сам
немилостиво
одбијен
...
Пуних
сам
десет
ноћи
тако
провео
;
...
једанаеста
ноћ
зацрни
,
она
ме
мало
живота
не
стаде
.
У
вече
сам
се
био
,
као
обично
завукао
испод
жбуна
,
а
било
је
веома
хладно
...
Небо
бејаше
потпуно
ведро
,
нигде
облачка
.
После
поноћи
наступи
таква
хладноћа
,
да
нисам
могао
издржати
,
већ
устанем
да
опружим
укочене
ноге
.
Од
свог
места
нисам
се
смео
ни
десет
корака
удалити
,
јер
сам
се
бојао
да
ме
ко
не
примети
.
Од
ноћног
ветра
обузе
ме
још
јача
зима
,
а
испод
ногу
осећах
како
рушти
смрзнута
трава
...
Поново
се
вратим
и
легнем
,
саставив
зубе
и
колена
,
а
јаку
од
капута
навучем
на
уши
.
И
сам
се
чудим
и
дан
дањи
како
сам
могао
тада
заспати
на
тој
хладноћи
,
али
+
сам
брзо
заспао
и
кад
се
бејах
пробудио
на
Саборној
Цркви
изби
пет
.
Био
сам
се
сав
укочио
,
нарочито
ноге
.
После
подужег
напрезања
успех
да
се
дигнем
и
извучем
испод
жбуна
.
Хладан
ветар
сече
као
ножем
,
што
ме
принуди
да
се
брзо
натраг
вратим
...
У
очајању
сам
очекивао
зору
трљајући
укочене
руке
и
ноге
и
,
најзад
,
показаше
се
први
знаци
.
После
кратког
времена
могаху
се
и
предмети
јасно
распознати
...
Калемегдан
је
био
од
прве
слане
бео
као
снег
а
тако
исто
и
кровови
на
кућама
.
На
источној
страни
небо
беше
заруменило
и
тек
што
се
сунце
није
родило
...
Ја
се
полако
кренем
навише
ка
великом
Калемегдану
пошто
погледам
на
место
где
сам
лежао
,
које
,
у
оној
белој
околини
,
беше
црно
...
У
тренутку
кад
сам
дошао
до
гостионице
„
“
,
заустави
се
пред
капијом
један
фијакер
,
из
кога
,
пошто
се
кочијаш
скиде
са
свога
седишта
и
уђе
у
отворену
капију
,
изиђе
неки
повећи
деран
,
коме
ни
мало
,
ценећи
по
оделу
,
не
доликоваше
да
се
вози
у
фијакеру
.
На
моје
велико
изненађење
познадох
у
том
господину
што
из
кола
изиђе
—
Црног
Перу
!
...
Ја
га
викнух
и
он
стаде
.
Није
могао
одмах
да
ме
позна
,
јер
сам
се
јако
био
променио
.
—
Јеси
ли
ти
то
,
Милане
?
!
—
упита
ме
Црни
зачуђено
кад
му
се
приближих
.
—
Јесам
,
као
што
видиш
,
баш
ја
главом
.
—
А
одкуда
ту
тако
рано
?
—
Одкуда
ја
?
!
А
од
куда
ти
па
још
у
фијакеру
?
!
!
...
—
Море
мани
се
,
...
изишао
сам
јуче
с
послуживања
,
па
како
нисам
имао
где
да
преноћим
,
ја
се
упутим
к
вама
у
шупу
,
јер
нисам
знао
да
сте
отуд
изишли
пошто
нисам
одавно
код
вас
долазио
.
Кад
сам
дошао
пред
шупу
покушам
да
отворим
врата
,
али
ни
помаћи
,
загледам
боље
и
видех
да
су
закована
...
Од
једаред
ми
би
све
јасно
...
Таман
се
хтедох
окренути
да
пођем
а
Здравковић
те
преда
ме
са
засуканим
рукавима
и
једном
гвозденом
шипком
у
руци
.
—
Шта
ћеш
,
бре
,
ту
?
—
викну
он
као
из
бачве
.
—
Тражим
другове
.
—
Ево
ти
другова
,
—
рече
:
па
ме
изненада
фисну
по
туру
оном
шипком
па
замахну
и
по
други
пут
,
али
ја
не
сачеках
већ
загребем
на
поље
...
—
Шта
си
после
радио
?
—
Морао
сам
негде
преноћити
.
—
Па
где
си
преноћио
?
—
Тумарао
сам
подуже
да
нађем
себи
склониште
,
али
нигде
.
У
кавани
код
Пандила
,
као
што
знаш
,
недаду
нам
ни
нос
помолити
...
Три
пута
сам
у
кавану
улазио
и
сва
три
пута
су
ме
избацили
на
поље
.
Кад
ме
трећи
пут
избацише
станем
пред
вратима
у
дворишту
премишљајући
шта
да
радим
...
На
једаред
ми
сину
мисао
да
се
завучем
у
један
од
оних
фијакера
што
су
били
у
дворишту
,
па
тако
и
урадим
:
уђем
у
најлепши
па
ти
се
извалим
на
она
мека
седишта
,
где
сам
до
мало
пре
спавао
као
заклан
...
Нисам
осетио
кад
је
кочијаш
упрегао
коње
,
а
пробудио
сам
се
кад
су
се
кола
кренула
...
Из
кола
нисам
смео
да
искочим
јер
сам
се
бојао
да
не
скрхам
ногу
или
врат
...
Шта
сам
знао
да
радим
већ
да
мирно
седим
?
Знао
сам
да
се
кола
негде
морају
зауставити
и
да
ћу
тада
изићи
па
шта
буде
.
Жао
ми
је
што
нисам
имао
дувана
па
да
бар
уживам
као
прави
господин
...
Нисам
могао
распознати
којом
смо
улицом
и
на
коју
страну
ишли
,
јер
су
прозори
били
замрљани
услед
хладноће
,
па
се
ништа
не
види
.
Кад
су
се
кола
,
као
што
видиш
,
зауставила
код
„
Круне
“
ја
сам
отворио
врата
с
леве
стране
и
изишао
на
поље
,
јер
сам
по
лупи
кочијашевих
чизама
познао
да
се
он
налази
с
десне
стране
и
да
се
удалио
од
кола
!
Ено
,
колска
су
врата
још
отворена
...
Хајде
,
да
не
стојимо
овде
!
...
Где
си
ти
био
?
Јао
како
изгледаш
!
—
Ти
си
паметнији
био
,
—
рекох
му
пошто
се
кренусмо
наниже
ка
Сави
,
—
ја
сам
ноћас
,
и
иначе
врло
болестан
,
савршено
пропао
.
—
Па
за
Бога
што
ме
ниси
потражио
?
—
рече
он
гледајући
ме
пажљивије
.
—
Нисам
знао
где
си
.
Два
пута
сам
те
у
школи
тражио
,
ну
нисам
те
нашао
.
У
том
сиђемо
на
Саву
...
Путници
који
су
хтели
лађом
путовати
већ
придолажаху
.
—
Ако
могнемо
овде
који
грош
да
зарадимо
,
—
рече
Црни
пошто
се
заустависмо
пред
каваном
код
„
“
,
—
добро
ће
бити
.
—
Како
?
...
упитах
га
.
—
Па
да
унесемо
коме
ствари
у
лађу
ако
могнемо
уграбити
од
ових
носача
...
Гледај
како
се
мувају
као
скакавци
,
а
већ
све
што
зараде
попиће
,
а
ми
немамо
ни
хлеба
...
—
Ја
не
могу
ни
два
кила
од
земље
подићи
.
—
Све
једно
,
ја
могу
.
У
том
се
заустави
и
један
фијакер
из
кога
изиђе
једна
отмена
госпођа
водећи
за
руку
једног
малишана
који
је
изгледао
као
оне
велике
лутке
у
излозима
.
У
тренутку
опколи
госпођу
више
од
десет
носача
,
тако
,
да
јој
ми
не
могосмо
ни
прићи
.
—
Госпођо
,
молим
вас
,
ја
ћу
вам
унети
ствари
,
—
дере
се
један
,
а
капа
му
једва
стоји
на
потиљку
.
—
Ја
сам
ваш
носач
,
милостива
,
—
виче
други
.
_
У
мало
се
не
потукоше
,
и
,
најзад
,
једноме
испаде
за
руком
те
с
кола
скиде
ствари
и
метну
их
поред
зида
па
за
тим
рече
:
—
Немојте
се
,
госпођо
,
бринути
,
ја
ћу
унети
ствари
у
лађу
кад
буде
време
,
а
сад
морам
да
дочекам
још
ког
путника
...
Знате
,
сиромаси
смо
људи
...
Ја
сам
,
међутим
,
непрестано
посматрао
оног
малишу
...
Каква
разлика
између
мене
и
њега
!
...
Чим
се
носачи
удалише
од
госпође
приђе
јој
Пера
понизно
,
држећи
капу
у
руци
,
а
ја
сам
иза
њега
стајао
на
два
корака
.
—
Молим
вас
покорно
,
госпођо
,
извините
ме
што
вам
досађујем
,
—
поче
Пера
,
—
и
ја
и
мој
брат
(
ту
показа
руком
на
мене
)
,
остали
смо
без
послуживања
,
а
при
том
смо
пуки
сиромаси
,
међутим
,
као
што
видите
,
брат
ми
је
јако
болестан
...
Госпођа
погледа
на
мене
,
а
ја
сам
заиста
изгледао
врло
жалосно
,
па
за
тим
прекиде
Перу
:
—
Ни
мало
не
изгледа
да
сте
браћа
!
—
Сасвим
је
тако
,
али
верујте
,
госпођо
,
ми
смо
заиста
браћа
!
—
А
шта
сте
ради
?
—
Ми
се
трудимо
да
поштеним
начином
зарадимо
хлеба
,
па
морамо
тражити
ма
каквог
рада
док
опет
не
ступимо
на
послуживање
...
—
То
је
лепо
,
и
треба
да
будете
ваљани
.
—
Молили
бисмо
вас
—
настави
Пера
,
—
да
нам
одобрите
,
да
ваше
ствари
унесемо
у
лађу
...
—
Ви
немате
на
то
права
,
јер
то
је
посао
носача
.
—
Ја
знам
,
али
ипак
...
као
ваш
млађи
.
У
том
тренутку
приђе
носач
и
поче
да
купи
ствари
...
Пера
га
погледа
жалосно
,
па
за
тим
прогунђа
више
за
себе
:
—
Баш
се
не
да
човеку
да
живи
...
Удари
и
друго
звоно
...
Путници
поврвеше
са
свију
страна
у
лађу
.
—
Збогом
и
срећан
вам
пут
!
—
рече
Пера
и
пође
.
—
Чекајте
,
—
рече
госпођа
,
вадећи
новчаник
,
—
ево
ти
,
...
ево
и
теби
,
па
купите
шта
вам
треба
.
—
Хвала
,
—
рече
Пера
и
пољуби
је
у
руку
,
а
то
исто
и
ја
учиних
,
—
нека
вам
то
Бог
накнади
.
—
Ја
ћу
купити
лек
,
—
рекох
узимајући
новац
,
а
при
том
сам
дрхтао
као
прут
и
једва
сам
се
држао
на
ногама
.
Госпођа
ме
гледаше
неколико
тренутака
па
ће
рећи
:
—
То
ће
ти
бити
мало
,
...
ево
ти
...
а
сад
збогом
!
—
Збогом
!
...
Срећан
вам
пут
!
—
обојица
викнусмо
радосно
у
један
глас
.
—
Племенита
жена
,
—
рече
Пера
кад
остасмо
сами
.
—
Заиста
,
—
одговорих
.
—
Колико
ти
даде
?
—
Три
динара
...
—
Славно
,
и
мени
динар
.
—
Сад
смо
осигурани
читаву
недељу
дана
...
За
један
динар
купићу
кинина
,
а
остало
ћемо
за
хлеб
...
—
Ама
Бог
је
добар
...
—
Хајд’мо
сад
у
школу
,
ваљда
је
капија
отворена
,
—
рече
Пера
кад
се
испесмо
уз
Велике
Басамаке
,
—
тамо
је
топло
...
Чувај
паре
да
не
изгубиш
...
Довече
дођи
око
пет
сахати
у
млекаџиницу
код
Димчета
,
па
ме
чекај
,
јер
те
сада
неће
истерати
на
поље
кад
имаш
да
потрошиш
неку
пару
.
Ми
се
раздвојисмо
.
Он
оде
у
Теразијску
гимназију
а
ја
опет
полако
на
Велики
Пијац
где
код
неког
Ћире
попијем
чај
и
поједем
парче
хлеба
,
па
одатле
одем
у
школу
.
Седео
сам
на
своме
месту
врло
задовољан
,
јер
је
било
топло
а
имао
сам
и
новаца
;
једино
ме
је
секирало
то
,
што
да
потрошим
за
доручак
десет
пара
кад
сам
могао
пет
(
!
)
ну
најзад
се
утеших
,
пошто
се
реших
да
уштедим
при
другом
оброку
.
У
том
размишљању
онако
разгрејан
заспах
као
заклан
.
Тако
сам
спавао
,
да
нисам
осетио
кад
је
професор
ушао
,
јер
обично
,
кад
човек
у
ларми
спава
,
лако
се
пробуди
чим
наступи
тишина
,
бар
тај
је
случај
код
мене
...
Као
што
рекох
,
нисам
осетио
ни
кад
је
професор
ушао
,
ни
кад
је
читана
молитва
,
ни
кад
је
почело
предавање
,
...
једном
речју
:
спавао
сам
као
мртав
,
...
могли
су
и
топови
комотно
пуцати
па
ништа
.
Час
би
се
свршио
и
професор
ме
не
би
видео
,
да
нисам
почео
бунцати
као
у
врућици
...
У
зло
доба
осетих
да
ме
неко
дрма
за
руку
...
Пробудим
се
,
али
нисам
могао
одмах
да
разберем
где
сам
...
Бејах
се
тако
ознојио
,
да
ми
је
се
кошуља
могла
исцедити
.
—
Хеј
,
што
спаваш
?
—
упита
професор
који
стајаше
преда
мном
.
Ја
слегох
раменима
и
не
одговорих
ништа
.
—
Што
си
такав
?
—
опет
ће
он
.
—
Болестан
сам
.
—
Од
када
?
—
Има
десет
дана
.
—
Што
се
не
лечиш
?
—
Нисам
имао
новаца
,
а
немам
ни
послуживање
.
—
Имаш
ли
сад
?
—
Послуживања
немам
,
а
не
би
ме
нико
овако
слаба
ни
примио
...
Данас
ћу
узети
лек
,
добио
сам
од
једне
госпође
мало
пара
,
кад
сам
јој
се
јутрос
понудио
да
је
послушам
.
У
том
изби
девет
сахати
и
звонце
огласи
свршетак
првог
часа
.
Професор
извади
једну
своју
посетницу
и
на
њој
нешто
написа
па
је
метну
у
коверт
,
адресова
и
предаде
ми
речима
:
—
На
,
однеси
ову
карту
г
.
Д-ру
Хаџи-
Лазићу
,
он
станује
испод
позоришта
.
Кад
то
прочита
он
ће
те
прегледати
...
Иди
сад
одмах
.
У
школу
не
мораш
долазити
док
не
оздравиш
.
—
Морам
долазити
у
школу
,
јер
немам
куда
на
другу
страну
,
—
помислих
,
али
ништа
не
рекох
.
—
Најзад
ради
како
знаш
,
—
рече
излазећи
.
Одмах
се
упутим
лекару
и
срећом
га
нађем
код
куће
.
Лекар
ме
прегледа
и
даде
ми
у
једној
кутији
кинина
и
обланде
;
објасни
ми
како
да
узимам
и
заврши
саветом
да
се
чувам
од
влаге
,
хладноће
итд
.
,
а
и
да
се
добро
храним
јелима
што
се
лако
варе
.
Рече
ми
још
да
по
ручку
могу
попити
чашу
добра
,
стара
црна
вина
!
Ја
му
захвалим
на
оним
лековима
и
добрим
саветима
при
чему
се
од
све
муке
у
мало
не
насмејах
.
У
подне
сам
потрошио
за
ручак
читави
петнаест
пара
,
јер
сам
морао
повећати
издатак
за
храну
не
из
луксуза
,
већ
једино
имајући
на
уму
оне
игијенске
савете
лекареве
.
По
ручку
се
вратим
у
школу
,
а
после
свршених
часова
одем
код
Димчета
,
млекаџије
,
где
сачекам
Перу
...
—
Јеси
ли
већ
дошао
?
—
упита
Пера
кад
уђе
.
—
Јесам
.
—
Хајде
одмах
да
вечерамо
,
па
да
гледамо
где
ћемо
ноћити
.
Вечера
нам
је
била
доста
слаба
,
али
ипак
смо
били
задовољни
...
—
Где
мислиш
да
ноћимо
?
—
упитам
Перу
кад
докусурих
последњи
залогај
.
—
Ја
мислим
у
Пандиловој
штали
на
тавану
...
има
доста
сена
.
—
Ма
где
било
,
само
да
нисмо
под
ведрим
небом
;
него
како
ћемо
тамо
ући
?
...
—
Лако
,
ја
сам
данас
осмотрио
положај
.
—
Ако
нас
примете
?
—
Па
ништа
!
...
Добићемо
које
виле
уз
ребра
и
избациће
нас
на
поље
па
квит
!
—
Могу
нас
и
полицији
предати
.
—
Море
,
мани
се
тога
;
нећу
о
томе
ни
да
мислим
!
...
Шта
буде
,
нека
буде
:
негде
морамо
спавати
.
—
Најзад
шта
нам
Бог
да
,
волим
и
то
претрпети
него
још
једаред
на
Калемегдану
ноћити
.
—
Кад
момак
оде
