,сваки
оброк
,
као
најмилијему
госту
.
И
да
дође
пет
до
шест
стотина
путника
у
један
мах
,
као
што
често
бива
толико
сватова
,
сви
ће
бити
примљени
и
угошћени
!
Овај
ахар
босанских
бегова
за
мене
није
био
никаква
новина
:
ја
сам
знао
и
те
зграде
и
њихову
намјену
:
али
се
моји
другови
,
и
г
.
лаћман
,
зачудише
,
кад
то
видјеше
,
и
кад
разабраше
рашта
је
.
—
Е
,
ово
је
право
гостољубље
рече
,
најпослије
,
и
сам
г
.
лаћман
.
Из
ахара
пријеђосмо
у
праву
бегову
кућу
.
И
ово
је
велика
зграда
босанскога
кроја
,
около
ограђена
тврдом
оградом
.
Кућа
се
ова
дијели
на
двије
поле
,
са
двије
авлије
.
Једна
је
пола
за
мушкарце
,
а
друга
за
женскиње
.
Она
се
прва
зове
:
селамлук
,
а
ова
друга
—
харемлук
.
Около
су
амбари
,
кошеви
,
коњушнице
,
кошаре
,
кокошари
,
голубињаци
,
и
друге
стаје
тако
да
сама
ова
бегова
кућа
,
са
својим
зградама
,
кад
се
гледа
из
далека
,
стоји
као
каква
варошица
!
Ми
уђосмо
у
селамлук
.
Ту
нас
дочека
сам
бег
.
Наш
лаћман
му
каза
за
што
смо
дошли
.
Зелен
у
лицу
,
као
гуштер
,
бег
је
давао
све
што
је
имао
од
оружја
.
Пружајући
пошљедњу
пушку
,
дубоко
уздахну
,
и
рече
:
—
Ма
!
Носите
и
ово
!
Кад
се
Бошњаци
,
луде
главе
,
не
умједоше
,
за
времена
,
сложити
с
рајом
и
с
Милошевићем
,
сада
нека
бабе
преслицама
бране
пилиће
:
босански
бези
нејмају
чиме
убити
ни
бијесна
кучка
!
...
—
Милошевић
је
,
беже
,
турски
противник
,
рећи
ће
наш
лаћман
,
осмјешкујући
се
:
—
за
вас
је
боље
да
се
држите
нашега
цара
!
—
Јутрос
вељу
и
ја
,
да
је
боље
,
прихвати
бег
:
—
али
,
господине
,
да
памет
бијаше
до
суда
,
као
од
суда
,
овога
чуда
Босна
,
бели
,
не
би
дочекала
!
...
Тек
...
.
што
би
—
би
!
Слушао
сам
,
да
се
је
тај
бег
,
послије
тога
,
одселио
из
Босне
.
Двор
му
је
опустио
,
а
његов
гостољубиви
ахар
зарастао
је
у
коров
!
...
Иза
тога
,
отишли
смо
у
двор
бегу
П
...
.
ћу
.
То
бијаше
човјек
у
годинама
,
а
причало
се
,
да
се
је
скоро
оженио
,
и
да
му
је
жена
врло
млада
и
необично
лијепа
.
Моји
другови
шаптали
су
међу
собом
,
да
се
наш
лаћман
зарекао
видјети
и
...
.
помиловати
то
бегово
злато
.
Нас
бег
дочека
на
вратима
своје
авлије
,
и
понуди
унутра
!
—
Твоју
кућу
,
беже
рече
лаћман
:
—
морамо
претрести
!
—
Не
браним
,
одговори
бег
,
а
доња
му
усница
играше
од
велике
љутине
.
Ми
му
одиста
претресосмо
све
:
не
остависмо
,
што
’
но
рекну
,
ни
миша
у
дувару
,
и
не
нађосмо
нигдје
ништа
сумњиво
.
Пред
једна
врата
стаде
домаћин
и
,
ухвативши
се
за
своју
просједу
браду
,
са
свим
покорно
,
рече
:
—
У
ову
одају
немојте
улазити
:
овдје
је
харем
.
Турске
ми
вјере
,
овдје
нејма
ни
бритвице
а
то
ли
оружја
!
Лаћман
само
викну
:
—
Форверц
(
напријед
)
!
Војници
наступише
;
Турчина
ухватише
и
склонише
;
врата
иставише
,
и
јурнуше
унутра
.
Жене
,
видећи
њих
,
заврискаше
и
разбјегоше
се
у
углове
,
поклопивши
се
својим
фереџама
.
Војници
претресоше
све
,
све
!
Ух
,
гроза
ме
је
и
причати
шта
су
радили
!
Лаћман
узе
завиривати
у
чељад
,
и
зачикавати
их
да
говоре
с
њиме
.
Све
се
окреташе
од
њега
.
Ту
одиста
није
било
ни
бритвице
...
.
Не
могући
тако
газити
светињу
домаћега
прага
,
ја
и
не
уђох
међу
чељад
,
која
бјежи
од
нас
.
Лаћман
ме
за
то
прекори
.
Ја
се
узех
правдати
.
—
Не
био
бити
војник
!
цикну
он
:
—
у
војсци
ваља
муж
а
не
баба
!
...
—
Молим
покорно
,
господине
лаћмане
,
рекох
ја
:
—
нијесам
баба
;
не
бојим
се
смрти
;
али
се
бојим
срама
!
—
Двадесет
и
четири
сахата
у
затвор
,
што
се
усуђујеш
говорити
гдје
ваља
слушати
!
рече
он
,
и
окрете
се
од
мене
...
.
Затвор
издржах
без
ријечи
.
Послије
неколико
дана
,
дође
од
командата
наредба
у
којој
се
наш
лаћман
хвали
„
за
вруће
вршење
службе
“
баш
у
овом
случају
,
а
мене
,
„
за
млакост
у
служби
“
,
шаљу
у
Мостар
!
...
Није
ми
било
криво
:
и
вољео
сам
удаљити
се
од
Зворника
:
али
се
нијесам
могао
домислити
:
како
се
може
хвалити
лаћман
који
онако
,
без
икакве
невоље
,
кињи
и
озлојеђава
људе
?
.
.
У
Мостару
сам
провео
неколика
мјесеца
,
па
ме
уврстише
у
чету
што
чува
херцеговачку
границу
да
одонуд
,
из
Црне
Горе
,
не
би
ускочио
који
ускок
.
У
чети
бијаше
највише
Срба
и
Хрвата
,
па
Чеха
,
Нијемаца
,
и
Маџара
;
али
су
и
ови
сви
говорили
српски
.
Вриједно
је
да
кажем
по
коју
ријеч
и
о
некима
од
ових
мојих
нових
старјешина
и
другова
.
Најприје
ћу
поменути
овдашњег
лаћмана
Фрића
.
Да
ли
му
је
то
име
,
или
презиме
—
не
знам
;
тек
су
га
сви
звали
само
Фрићо
.
Тај
човјек
бијаше
скапао
да
се
удвори
,
да
се
умили
капетану
,
или
мајору
,
и
сваком
старијем
.
Кад
гдје
нађе
какво
огледало
,
стаће
пред
њега
,
и
сагибаће
се
неколико
пута
,
само
да
се
научи
како
ће
се
љепше
поклонити
изишавши
пред
старијега
!
Он
хвали
све
што
старији
раде
,
хвали
све
што
говоре
,
хвали
им
све
што
имају
.
У
нашега
мајора
има
коњ
кулаш
:
кљусе
као
и
друга
кљусад
.
Фрићо
у
друштву
вели
:
—
Кулаш
нашега
мајора
љепши
је
од
свакога
бега
у
Херцеговини
!
У
капетана
има
једна
бена
,
кученце
које
води
свуд
уза
се
.
Фрићо
,
у
кавани
,
пред
толико
људи
,
увјерава
да
је
капетанова
бена
паметнија
од
најбољега
кмета
босанскога
!
Фрићо
то
говори
да
они
чују
,
или
бар
да
чују
они
који
ће
њима
казати
његове
ријечи
.
Фрићо
се
тресе
кад
врши
службу
:
мислиш
искида
се
да
се
све
уради
како
треба
:
а
,
ако
добро
загледаш
,
опазићеш
да
он
то
чини
само
да
се
покаже
,
а
не
да
се
посао
добро
испослује
.
У
истини
.
Фрићо
је
најсаможивљи
човјек
у
нашој
дружини
,
и
ако
се
свакад
показује
да
би
главу
дао
за
старјешину
.
И
господа
се
варају
у
Фрићу
.
Мајор
је
једном
казао
:
—
Фрићо
је
мој
човјек
:
он
би
погинуо
за
ме
!
Не
лези
враже
,
дође
једном
обрштар
да
види
наш
батаљон
,
па
окриви
мајора
,
и
посла
га
у
затвор
.
Тада
наш
Фрићо
осу
грдити
мајора
.
Кад
га
један
другар
прекори
за
то
,
он
се
одсијече
:
Хе
мој
драги
!
Нијесам
му
ја
крив
што
се
учинио
немогућан
!
?
.
.
И
наш
Фрићо
брзо
напредује
у
служби
,
и
сваки
час
тек
видиш
да
је
о
прси
објесио
нов
орден
,
или
нову
медаљу
!
...
Послије
Фрића
поменућу
фирера
Симона
.
Ни
за
овога
не
бих
умио
казати
:
која
је
вјера
,
а
у
војсци
је
одавно
.
Службу
у
гарнизону
,
и
службу
у
пољу
,
знао
је
као
на
руци
својих
пет
прста
.
Волео
је
попити
гутљај
добре
шљивовице
,
него
Бог
зна
што
,
па
ипак
има
нешто
што
му
је
милије
и
од
шљивовице
.
Војници
,
као
млади
људи
,
понекад
се
малко
развеселе
.
Та
јадно
им
весеље
,
него
се
малко
размрдају
;
и
тада
,
може
бити
,
откопчају
по
које
пуце
на
свом
мундиру
.
Ако
,
у
такав
тренутак
,
фирер
Симон
рупи
међу
њих
,
па
се
они
не
тргну
,
не
уплаше
од
њега
:
он
ће
им
наћи
стотину
којекаквих
кривица
:
и
тешко
ће
им
се
проћи
без
каштиге
,
или
без
оштра
пријекора
.
У
другом
случају
,
нека
се
они
распашу
:
нека
говоре
и
какве
крупне
ријечи
,
па
кад
он
,
из
ненада
,
међ
’
њих
рупи
,
нека
скоче
као
опарени
:
нек
’
се
укоче
престрављени
,
као
кад
би
међ
’
њих
дошао
пуковник
или
ђенерал
,
фирер
Симон
само
ће
се
осмијехнути
и
рећи
:
---
Јунаци
,
памет
у
главу
!
Не
треба
свашто
брбљати
на
сваком
мјесту
!
То
ће
бити
сав
пријекор
.
Сад
да
поменем
једнога
другара
,
који
се
одликовао
не
само
у
нашем
воду
,
него
у
цијелу
батаљону
.
Име
му
је
Иван
а
презиме
Шилер
!
За
ово
своје
презиме
Иван
прича
ово
:
—
Један
мој
дјед
или
прадјед
,
не
знам
управо
,
давно
је
било
,
попио
,
за
једно
вече
,
аков
вина
које
се
зове
шилер
,
па
му
је
,
од
тога
доба
,
остало
презиме
Шилер
!
Наши
официри
,
Нијемци
или
обикли
на
све
њемачко
,
милују
то
презиме
,
јер
,
веле
они
:
—
лијепо
звони
под
њемачки
!
Иван
је
кратковид
.
За
то
увијек
носи
наочаре
;
и
,
куд
год
иде
,
вуче
неке
књижурине
и
карте
(
мапе
)
;
он
без
карте
никад
не
руча
;
једући
,
готово
више
гледа
у
карту
,
него
у
ћасу
из
које
куса
.
За
себе
Иван
прича
ово
:
—
Ја
,
сам
Хрват
и
,
по
политичким
мислима
својим
,
припадам
странци
права
.
За
мене
је
Давид
Старчевић
посланик
Божји
.
На
Србе
сам
мрзио
као
и
на
Турке
и
на
Маџаре
.
Из
пошљедње
године
права
узеше
ме
у
војнике
,
и
упутише
у
Босну
.
—
Ха
!
помислих
ја
у
себи
:
-—
и
ако
ћу
носити
пушку
на
рамену
,
бар
ћу
се
,
својим
очима
,
увјерити
да
је
Босна
чиста
хрватска
земља
!
Тако
сам
мислио
док
сам
био
у
Хрватској
:
али
,
прешавши
у
Босну
,
брзо
промијених
мисли
.
Бањој
Луци
,
у
Травнику
,
у
Сарајеву
,
у
Мостару
,
и
свуда
куд
сам
пролазио
(
а
тумарао
сам
врло
много
)
,
свуд
сам
сретао
само
људе
који
отворено
веле
да
су
Срби
а
нијесу
Хрвати
,
ма
да
ни
Хрвате
не
мрзе
,
већ
,
напротив
,
радују
се
сваком
добру
њиховому
као
год
и
својему
.
Тада
и
ја
почех
мислити
другојаче
.
И
сада
,
право
да
кажем
,
ја
виђу
да
би
ови
Срби
и
Хрвати
лијепо
живјели
,
само
кад
би
у
њих
свијест
о
народној
једнини
била
шира
од
вјерске
раздвојице
.
Јер
,
одиста
,
њих
не
двоји
никака
унутрашња
разлика
:
не
цијепа
их
никакав
њихов
битни
интерес
,
већ
те
њихове
двије
вјере
!
А
да
су
,
богдице
,
они
паметни
,
као
што
,
по
несрећи
,
нијесу
,
па
да
своје
вјере
,
с
поштовањем
,
смјесте
сваку
у
свој
олтар
,
а
све
олтаре
да
покрију
широком
свијешћу
о
народној
својој
једнини
:
наш
би
народ
(
и
Срби
и
Хрвати
)
био
миран
,
сложан
,
и
напредан
,
те
би
нам
опћа
отаџбина
била
срећна
као
мало
која
...
.
Једне
ноћи
,
према
лијепој
мјесечини
,
нас
неколико
другова
што
смо
патролирали
дуж
границе
,
сјеђасмо
у
засједи
,
у
једном
присоју
,
спроћу
старога
града
Клобука
.
Бијаше
нам
одзив
—
сабља
;
а
лозинка
—
Салцбург
.
Из
почетка
смо
ћутали
и
ослушкивали
,
да
ко
не
наиђе
.
Доцније
,
видећи
да
нејма
ни
од
куд
никога
,
почесмо
шаптати
најпре
тихо
,
на
послије
све
јаче
и
јаче
док
се
,
најзад
,
не
изметну
међу
нама
са
свим
жив
разговор
.
Јер
и
фирер
Симон
не
бијаше
с
нама
.
—
Ја
не
знам
,
рећи
ће
наш
другар
Раде
:
—докле
ћемо
се
ми
овако
ломити
по
овим
врлетима
?
Колико
год
сам
официра
чуо
да
говоре
о
овом
послу
,
сви
веле
да
је
„
окупација
"
зло
;
а
Швабо
опет
држи
ове
кршеве
,
и
још
зида
куле
и
градиће
по
њима
?
—
Пијаница
,
рече
Иван
Шилер
:
—
кад
се
дочепа
пуна
суда
,
не
зна
што
му
је
доста
,
већ
што
више
пије
,
све
му
је
слађе
пиће
;
власник
не
умије
да
се
устави
на
граници
своје
власти
;
као
што
ни
трговац
не
може
да
стане
на
правој
мјери
своје
тековине
!
И
цареви
су
људи
;
и
они
,
кад
пођу
да
отимају
земље
и
градове
,
не
знају
што
је
доста
,
докле
год
им
се
торба
не
провали
.
—
А
ко
у
Босни
,
упаде
у
ријеч
Раде
:
—
да
провали
цару
торбу
?
Султан
је
немоћан
;
а
Бошњаци
и
Херцеговци
,
поцијепани
на
своје
три
вјере
,
на
три
логора
,
мрзе
се
као
злотвори
!
—
Хе
,
људи
!
кад
Раде
помену
те
вјере
,
рећи
ће
војник
Лазо
:
—јесте
права
брука
с
тим
вјерама
у
Босни
и
у
Херцеговини
!
Прије
двије
године
дана
ја
сам
вам
,
у
вароши
Б
.
,
видио
што
ми
не
ћете
вјеровати
ако
кажем
!
—
Кажи
,
кажи
!
рече
му
Иван
:
—
у
овим
земљама
има
много
којечега
што
је
тешко
вјеровати
,
а
ипак
је
цијела
истина
.
—
Један
Срб
,
продужава
Лазо
:
—наљутио
се
на
некога
у
својој
вјери
(
на
попа
ли
,
на
проту
,
или
на
владику
,
не
умијем
ви
казати
)
,
па
се
,
за
инат
,
потурчио
;
и
хајде
што
се
потурчио
,
него
још
узео
своју
славу
Светога
Николу
(
икону
)
и
,
лијепо
,
продао
на
добош
!
—
Шта
говориш
,
човјече
?
—
Цијела
је
истина
!
—
А
купи
ли
је
ко
?
--
Купи
је
један
Шокац
.
И
,
одмах
друге
године
,
славио
је
као
да
му
је
остала
од
чукун-дједа
!
—
Е
,
па
+
слава
још
није
пропала
,
кад
јој
има
купаца
,
вели
Иван
Шилер
:
—
дако
невоља
опамети
и
Бошњаке
да
виде
:
како
крвну
браћу
никака
вјера
не
море
разбратити
.
—
Да
Бог
да
,
рече
војник
Вукац
:
—
али
ће
још
много
воде
протећи
овом
Требишњицом
,
док
се
они
толико
опамете
.
Све
су
нације
претекле
Бошњаке
у
том
.
,
па
и
сами
Арнаути
.
Ево
што
сам
ја
у
Травнику
гледао
својим
рођеним
очима
:
С
двојицом
другова
ходао
сам
улицом
,
а
пред
нама
иђаху
нека
весела
,
несташна
дјеца
:
ђаци
ли
су
,
шегрти
ли
су
—
не
знам
.
Тој
дјеци
у
сусрет
иђаше
дјетић
с
ђугумима
воде
на
обрамици
.
Кад
се
водоноша
испореди
с
оном
дјецом
,
неко
од
њих
викни
:
—
Фаљем
Исус
,
Јосиме
!
На
ту
ријеч
сва
друга
дјеца
ударише
у
смијех
.
Водоноша
пак
,
не
одговарајући
ником
ништа
,
спусти
ђугуме
на
калдрму
,
шчепа
обрамицу
за
један
крај
,
и
кидиса
на
онога
који
му
је
рекао
:
Фаљен
Исус
!
Друга
дјеца
нагрнуше
на
њега
,
и
тако
се
,
за
час
,
начини
на
улици
велика
гужва
!
Скочише
неки
људи
те
развадише
дјецу
и
Јосима
,
али
псовке
њихове
не
могоше
прекратити
.
—
Рашта
се
тако
руже
и
бију
?
упита
мој
друг
једнога
Турчина
Травничанина
.
—
Рекао
Влах
Шокцу
:
Фаљен
Исус
!
одговори
он
:
—
За
то
се
бију
.
—
Зар
за
ту
ријеч
да
се
бију
?
—
Том
ријечи
поздрављају
Шокци
један
другога
;
али
ако
им
ту
ријеч
рече
Влах
,
мисле
да
им
се
руга
,
па
се
љуте
.
Мој
другар
,
родом
Маџар
,
чувши
то
,
грохотом
се
насмија
,
и
рече
:
—
Онда
ћемо
ми
дуго
остати
у
Босни
,
кад
се
Бошњаци
овако
лијепо
слажу
!
...
—
Право
ти
је
рекао
,
упаде
у
ријеч
Раде
:
—
Хришћани
и
Мухамедовци
у
Босни
,
мрзе
се
као
крвници
;
Православни
и
Католици
гледе
се
попријеко
и
,
чини
ми
се
,
да
Католици
,
осим
вјере
,
и
не
маре
за
народност
своју
.
Прави
је
ту
ископ
за
све
!
...
—
Немојте
,
људи
,
бити
таки
злослути
вели
Иван
:
—
Није
никако
чудо
што
се
мрзе
Хришћани
и
Мухамедовци
:
цијеле
вијекове
они
су
се
крвили
међу
собом
,
па
је
природно
да
не
воли
један
другога
;
али
,
кад
та
борба
престане
,
престаће
,
мало
по
мало
,
и
мржња
као
пошљедица
њезина
.
Та
Мухамедовци
су
и
досад
знали
:
да
су
с
Хришћанима
један
народ
,
а
одсада
ће
знати
још
боље
.
Ено
у
првој
поли
XВИ
вијека
(
1528
)
Потурчењак
Бошњак
Мустафа
-
Паша
,
рекао
је
Пољаку
Јовану
Ласком
:
—
Ми
смо
оба
од
једнога
рода
:
ти
си
Лех
,
а
ја
сам
Бошњак
:
није
чудо
што
сваки
воли
свом
народу
него
туђему
.
“
Послије
тога
,
чувени
Велики
Везир
Мехмед-Соколовић
(
1546
—1579
)
,
Србин
родом
,
толико
је
марио
за
свој
род
,
да
је
,
лијепо
,
обновио
пећску
патријаршију
која
се
била
прекинула
иза
српскијех
деспота
.
И
у
новије
вријеме
,
кад
оно
Хусејин
-
Капетан
(
1831
)
иђаше
с
Бошњацима
на
Косово
,
против
Великог
Везира
Решид
-
Паше
:
онда
су
његови
војници
,
приближујући
се
Косову
,
на
глас
пјевали
:
„
Наши
стари
на
Пољу
Косову
Изгубише
стару
своју
славу
,
Стару
славу
,
прадједовску
вјеру
.
На
Косово
и
ми
сад
идемо
Душманина
свога
да
бијемо
.
Или
ћемо
и
сад
изгубити
,
Изгубити
и
славу
и
вјеру
;
Или
ћемо
,
ако
Алах
хоће
,
Душманина
свога
побједити
И
у
Босну
вратити
се
славно
!
“
—
Зар
све
то
не
свједочи
да
Мусломани
у
Босни
знају
колико
су
своји
с
Хришћанима
Бошњацима
?
—
Која
је
добит
,
Иване
,
што
знају
,
рећи
ће
Вукац
:
—
кад
то
дјелима
не
показују
?
—
Има
их
,
да
видиш
,
који
и
показују
,
наставља
Иван
:
—
Ево
да
вам
причам
само
један
случај
:
Враћали
смо
се
ми
из
Вишеграда
па
,
на
пољу
Семећу
,
учинисмо
одморак
.
С
нама
је
путовао
Турчин
Хасан
,
који
је
знао
врло
лијепо
гудити
и
пјевати
уз
гусле
.
Сједећи
и
одмарајући
се
,
замолисмо
Хасана
да
нам
коју
пјесму
отпјева
или
,
као
што
се
у
шали
рече
,
да
нам
кога
посијече
.
Хасан
,
послије
малога
устезања
и
изговарања
да
је
промукао
,
удеси
струне
и
викну
пјевати
баш
пјесму
о
боју
на
.
И
пјевао
је
редом
све
,
као
што
пјевају
и
Срби
.
Али
дошавши
до
онога
мјеста
,
како
је
Милош
распорио
Мурата
,
Хасан
преста
.
—
Што
не
каза
шта
би
даље
?
упитасмо
га
ми
.
—
Е
,
бива
,
рече
он
:
—
ми
Турци
даље
не
пјевамо
:
оно
даље
пјевају
Срби
.
—
Још
си
нешто
прескочио
,
рече
му
један
из
наше
дружине
:
—
Нијеси
казао
:
како
је
Вук
Бранковић
издао
Србе
на
Косову
?
—
Бива
,
то
ја
не
пјевам
!
—
А
за
што
ти
то
не
пјеваш
?
—
За
то
,
бива
,
што
сам
и
ја
од
Бранковића
!
И
пруживши
прст
на
село
Бранковиће
које
је
близу
Семећу
,
додаде
:
—
оно
су
све
потомци
Бранковића
Вука
!
—
Узалуд
неки
и
неки
појединци
припознају
да
су
са
Србима
једно
,
рече
Вукац
:
—то
је
још
далеко
од
опште
свијести
...
.
—
Е
,
Бога
ми
,
браћо
,
рећи
ће
Иван
мало
живље
:
—
ја
се
надам
да
ће
се
у
Босни
све
три
наше
вјере
измирити
уступивши
свака
прво
мјесто
осјећању
народне
једнине
;
а
ако
се
,
по
несрећи
,
не
измире
,
биће
ископ
за
све
три
.
У
они
дан
,
браћо
моја
,
у
који
ријечи
:
Мераба
,
Помоз
Бог
и
Фаљен
Исус
буду
пријатељске
ријечи
за
поздраве
,
а
не
буду
увреда
ни
Турчину
,
ни
Влаху
,
ни
Шокцу
,
—
Босна
ће
угледати
зору
своје
слободе
,
своје
среће
.
А
докле
тај
дан
не
дође
,
ова
дивна
,
ова
и
досад
измучена
земља
биће
само
туђа
измећарка
!
Биће
...
.
—
Зар
ви
не
знате
дужност
на
стражи
,
проговори
фирер
Симон
,
ушавши
са
свим
из
ненада
међу
нас
?
Ми
пођипасмо
као
опарени
,
и
укочисмо
се
престрављени
.
Иван
Шилер
,
навалице
,
тако
жустро
скочи
,
и
тако
се
преплашено
исправи
,
да
му
наочари
спадоше
,
и
некуд
у
траву
одлетјеше
.
Задовољан
толиком
поштом
,
Господин
Фирер
гледа
по
нама
,
а
лице
му
се
смијеши
,
па
ће
тек
рећи
:
—
Вама
,
јуначе
,
чини
ми
се
,
побјегоше
два
цаклена
ока
?
Боље
у
потјеру
за
њима
!
—
Разумијем
,
Госпо
’
н
Фирер
!
рече
Шилер
,
прислонивши
два
прста
уза
слијепо
око
.
—
Вољно
!
чу
се
глас
задовољнога
фирера
.
За
тим
се
сам
саже
,
нађе
наочаре
,
и
пружи
их
Ивану
.
Толику
пажњу
стекосмо
ми
само
оним
престрављеним
устајањем
пред
њиме
!
Од
Ивана
Шилера
примио
сам
многи
добар
наук
.
На
прилику
,
ми
путујемо
,
па
дођемо
у
које
село
,
и
уставимо
се
да
се
одморимо
,
да
ручамо
,
или
да
ноћимо
,
како
је
кад
чему
вријеме
и
прилика
.
Иван
одмах
расклопи
своју
карту
,
и
распита
за
сва
околна
мјеста
.
Послије
тога
,
у
згодној
прилици
,
узео
бих
ја
њега
питати
:
које
је
мјесто
прво
до
нас
,
окренувши
се
на
ону
страну
на
којој
је
Србија
;
па
иза
тога
мјеста
,
које
је
друго
;
па
иза
другога
—
треће
;
четврто
,
и
тако
редом
,
докле
ми
он
не
би
одговорио
:
—
Е
,
даље
онамо
Србија
је
и
,
најпослије
,
Биоград
(
гдје
је
моја
Пава
)
.
Овако
сам
распитивао
за
мјеста
на
све
четири
стране
свијета
,
да
се
не
би
ко
осјетио
да
ја
разбирам
само
за
мјеста
по
пут
Србије
.
Моје
старјешине
,
и
моји
другови
узимали
су
то
моје
разбијање
као
свједочанство
да
ће
од
мене
некад
изићи
велики
војни
човјек
!
Неки
су
чак
говорили
:
—
Бадава
!
Одмах
се
види
да
је
Турчин
рођен
за
војника
!
Шилер
само
вељаше
:
—
Омере
,
лијепа
је
ствар
знање
;
ти
добро
радиш
што
се
,
у
свакој
прилици
,
учиш
!
А
нико
од
њих
ни
у
сну
није
сањао
,
да
ја
оно
највише
чиним
ради
лијепе
Паве
!
...
И
овдје
,
на
црногорској
граници
,
ја
сам
од
Шилера
сазнао
да
је
онамо
,
преко
Требишњице
,
најближе
мјесто
Манастир
Косијерево
,
у
ком
се
од
скора
,
рече
ми
он
,
находи
тијело
Светога
Арсенија
,
што
је
био
српски
владика
послије
Светога
Саве
...
.
Ја
сам
одавно
зачео
мисао
да
,
у
згодној
прилици
,
ускочим
у
Црну
Гору
:
онамо
да
се
прерушим
па
,
околним
путем
,
да
пређем
у
Србију
,
у
Биоград
,
и
да
запросим
Паву
у
Тешњака
.
Али
,
кад
бих
год
мислима
својима
дошао
дотле
,
свакад
бих
се
сјетио
да
мене
и
Тешњака
дијеле
наше
двије
вјере
и
да
,
са
провале
међу
нашим
вјерама
,
не
ћу
смјети
ни
приступити
Павиному
оцу
...
.
Тада
би
ми
дошла
на
памет
мисао
:
да
се
покрстим
,
и
тијем
уништим
разлику
која
ме
одваја
од
Павина
рода
Па
,
чим
бих
се
уставио
на
такој
мисли
,
дигла
би
се
у
мојему
срцу
нека
друга
сила
,
која
би
ме
узела
пријекорно
питати
:
—
Зар
ти
,
сине
гласовитих
Видајића
,
да
будеш
Покрштењак
?
Твоји
су
се
стари
прославили
бранећи
ислам
,
а
ти
хоћеш
њима
леђа
да
окренеш
;
хоћеш
да
устанеш
и
на
самога
Пророка
?
Зар
ти
је
дотежала
сератлиска
сабља
?
Па
,
мјесто
ње
,
тражиш
чобанску
батину
?
...
Пошто
би
ова
холуја
у
мојој
души
прошла
,
јавио
би
се
рој
других
мисли
:
—
А
шта
ти
,
Омере
,
и
знаш
у
својој
вјери
?
Каку
разлику
находиш
ти
између
вјере
своје
и
вјере
Павине
?
Није
ли
ти
нена
казала
,
да
су
тебе
штитиле
све
три
босанске
вјере
?
Није
ли
ти
бабо
рекао
:
да
свака
вјера
учи
људе
добру
?
...
Кад
ме
оваке
мисли
спопадну
,
онда
сам
болестан
без
болести
:
онда
сам
смијешан
међу
друговима
:
онда
сам
сплетен
у
сваком
послу
:
од
мене
се
,
на
прилику
,
иште
пушка
а
ја
пружам
хљебац
;
или
ми
ишту
перо
,
а
ја
дајем
нож
,
и
тако
буди
Бог
с
нама
!
Био
сам
на
стражи
,
на
граници
.
Жена
једна
,
оданде
из
села
коју
ми
војници
сви
добро
познајемо
,
и
у
које
смо
толико
пута
посркали
по
карлицу
млијека
,
дође
и
рече
:
—
Знаш
да
имам
шћер
онамо
преко
Требишњице
,
у
Црној
Гори
:
јавили
су
ми
да
је
па
умору
.
Пусти
ме
да
је
видим
:
вратићу
се
ја
вечерас
,
ја
сутра
на
вече
.
Ја
очима
манух
да
иде
.
Жена
оде
.
Пред
вече
се
врати
,
и
каза
да
ју
је
шћи
обрадовала
унуком
.
За
то
су
је
и
звали
.
Ја
сам
мислио
да
ту
нејма
никакве
кривице
;
али
наш
лаћман
Фрићо
,
сазнавши
за
тај
случај
,
цикну
:
—
У
хапс
,
па
у
гарнизон
!
Одмах
ме
стави
у
затвор
,
а
за
даље
нареди
да
ме
спроведу
у
гарнизон
...
Није
друге
,
дођох
на
ивицу
.
Ваљаше
ми
се
приклонити
на
једну
,
или
на
другу
страну
:
да
стојим
гдје
сам
—
па
да
трпим
каштиге
,
и
да
сам
све
даље
од
Паве
;
или
—
да
ускочим
преко
границе
,
па
да
раскинем
и
с
кућом
и
с
вјером
својом
?
...
Не
бијаше
времена
за
дуго
премишљање
!
...
Захваљујући
дрску
и
вјерну
пријатељу
,
ја
се
нађох
,
за
висока
сунца
,
ван
својега
затвора
,
оружан
као
да
чувам
стражу
,
а
не
као
да
бјежим
!
Од
стијене
до
стијене
,
поред
шиљбока
,
спустих
се
Требишњици
на
обалу
.
Вода
бијаше
уска
а
врло
дубока
.
То
ме
није
могло
уставити
:
ја
сам
препливавао
Дрину
код
Зворника
онамо
и
на
траг
без
одмора
;
чега
бих
се
,
дакле
,
овдје
плашио
?
А
нијесам
ни
имао
кад
тражити
брода
и
пличине
.
Намјестим
,
лијепо
,
своје
оружје
и
одијело
,
да
га
могу
пренијети
,
па
напливам
.
За
неколико
минута
већ
бијах
на
другој
обали
.
Вода
се
с
мене
циједи
:
на
мени
је
велики
терет
:
али
морам
измицати
,
бојећи
се
потјере
.
Изишавши
на
први
вис
,
окренух
се
к
брду
Злоглаву
,
на
ком
су
се
одмарали
моји
другови
.
Жао
ме
бијаше
многих
њих
,
а
највише
Ивана
Шилера
,
од
којега
сам
научио
много
,
врло
много
!
Теглио
сам
к
Манастиру
Косијереву
,
гдје
су
ми
казали
да
сједи
црногорски
гранични
старјешина
,
кому
ваља
да
се
јавим
.
Кад
се
приближих
к
цркви
на
пушкомет
мјеста
,
стражар
викну
:
—
Стој
!
Ко
си
?
—
Ускок
!
одговорих
ја
.
Висок
момак
,
у
црногорском
одијелу
,
с
пушком
у
руци
,
изађе
преда
ме
и
рече
:
—
Срећа
ти
на
пут
,
јуначе
!
Добро
дошао
!
—
Боље
нашао
!
А
ко
вам
је
старјешина
.
?
—
Игуман
Гервасије
Коканић
,
рече
он
.
—
Је
ли
ту
?
—
Ту
је
;
он
те
баш
и
бијаше
узео
на
нишан
,
мислећи
да
си
нека
увода
.
—
Води
ме
к
њему
!
Уђосмо
у
порту
,
гдје
лежи
многа
грађа
,
јер
се
нешто
оправља
у
манастиру
.
Уз
камените
стубе
изидох
у
оџаклију
к
игуману
,
и
приђох
му
руци
,
као
што
видјех
да
чине
други
.
С
игуманом
сјеђаше
и
гранични
официр
Неро
Лазарић
и
више
Црногораца
.
—
Добро
дошао
,
сине
!
рече
игуман
,
кад
му
приђох
к
руци
:
—
де
сједи
,
огриј
се
;
ти
си
,
бој
се
,
озебао
?
Ја
објесих
пушку
о
клин
,
отпасах
сабљу
,
скидох
муницију
,
па
се
примакох
к
ватри
да
се
огријем
и
осушим
.
Око
мене
се
скупи
доста
Црногораца
,
и
почеше
ме
запиткивати
:
Ко
сам
?
Одашта
бјежим
?
Куд
мислим
?
И
много
штошта
друго
.
На
сва
питања
ја
сам
одговарао
што
краће
,
очекујући
+
згоду
да
игуману
,
насамо
,
кажем
своју
праву
намјеру
.
Ну
он
,
као
да
навлаш
оћуткиваше
,
а
међу
тијем
заповједи
те
ми
донијеше
ракије
и
црну
каву
.
Ту
смо
дуго
сједили
и
разговарали
које
о
чем
.
По
наредби
за
све
ускоке
,
моје
оружје
(
пушку
,
сабљу
,
бајонет
,
метке
,
и
пантруташ
)
узеше
на
признаницу
па
ће
га
смјестити
у
државну
оружницу
,
а
мени
рекоше
да
сјутра
већ
морам
поћ
’
куд
у
дубину
Црне
Горе
:
на
граници
не
смијем
остати
.
Слушао
сам
и
вршио
ево
што
ми
се
рече
,
али
никако
нема
прилике
да
останем
сам
с
игуманом
,
те
да
му
се
кажем
:
ко
сам
,
и
шта
желим
.
Међу
тим
сунце
зађе
за
гору
,
сутон
паде
на
земљу
.
У
оџаклији
,
гдје
ми
сјеђасмо
,
о
зиду
виси
сахат
,
и
његова
шеталица
редовно
чини
:
тик
,
так
;
тик
,
так
;
тик
,
так
!
Игуман
,
погледавши
сахату
у
казаљке
,
уста
и
пође
па
,
окренувши
се
к
мени
,
рече
:
—
Мени
је
,
сине
,
вријеме
на
вечерњу
;
ако
милујеш
,
пођи
и
ти
са
мном
!
Он
напријед
;
ја
,
готово
нехотице
,
за
њим
,
те
у
цркву
.
Он
ми
рече
те
стадох
према
иконостасу
,
до
десне
пијевнице
.
Игуман
пак
,
ушавши
у
олтар
,
поче
богомољу
.
За
десном
пијевницом
стојаху
:
калуђер
Симеун
,
и
три
повелика
ђака
.
У
цркви
се
већ
бијаше
смрачило
.
Пред
Христовим
распећем
,
и
пред
двије
иконе
,
с
десне
и
с
лијеве
стране
двери
,
пламуца
по
једно
кандиоце
,
и
на
два
светњака
жмири
по
једна
свјећица
.
Из
олтара
изиђе
игуман
на
лијева
врата
,
и
стаде
пред
двери
.
У
лијевој
руци
држаше
расклопљену
књигу
,
а
у
десној
малу
свјећицу
,
те
њом
свијетли
себи
да
може
читати
.
Послије
тајнога
читања
,
и
послије
неких
молитава
које
је
читао
Симеун
на
десној
пијевници
,
игуман
склопи
књигу
,
утули
свјећицу
и
,
подигнувши
очи
к
небу
,
викну
:
—
Да
се
миром
Господу
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
одазваше
се
они
иза
пјевнице
.
—
За
мир
озго
,
спасење
наших
душа
,
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
—
За
мир
свему
свијету
,
за
срећу
светих
Божјих
цркава
,
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
—
За
благ
,
здрав
ваздух
,
за
обиље
земаљских
плодова
,
и
за
времена
мирна
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
Игуман
је
викао
и
даље
,
и
они
иза
пијевнице
одговарали
су
даље
;
али
ја
даље
нијесам
памтио
ништа
!
У
они
час
чињаше
ми
се
да
нијесам
под
ниским
и
мрачним
сводовима
малене
црквице
,
већ
да
сам
под
величанственим
,
сјајним
сводовима
самотворога
неба
гдје
—
не
смјерни
игуман
сиромашнога
Косијерева
већ
—
шестокрилати
Серафим
пред
пријестолом
Бога
на
висини
говори
ову
дивну
молитву
:
„
За
мир
свему
свијету
,
Господу
да
се
помолимо
"
!
...
Чудан
призор
,
тако
ми
Бога
!
Игуман
који
је
мало
прије
,
приморан
рђавом
уредбом
људских
посала
,
стојао
с
пушком
на
стражи
,
ево
сада
,
из
дубине
душе
,
виче
:
—
За
времена
мирна
,
за
мир
свему
свијету
!
...
И
,
право
рећи
,
вриједи
молити
се
за
мир
!
Макар
шта
говорили
пријатељи
рата
,
само
је
мир
редовно
,
правилно
стање
у
ком
се
људи
питоме
и
усавршавају
.
Рат
је
оправдан
само
кад
се
води
да
се
дође
до
мира
!
Сврши
се
вечерња
;
ми
се
вратисмо
из
цркве
у
оџаклију
,
где
већ
буктијаше
велика
ватра
.
Послије
нас
зовнуше
у
трпезарију
на
вечеру
.
Не
бијаше
нас
много
:
Игуман
,
калуђер
Симеун
,
гранични
официр
,
и
ја
.
За
вечером
би
доста
разговора
о
различним
стварима
.
Гранични
официр
који
је
,
како
се
види
,
од
скора
овдје
у
служби
,
упита
:
—
Гдје
је
био
прије
Св
.
Арсеније
који
сада
почива
у
Косијереву
?
—
Још
одавно
почивао
је
он
,
рече
игуман
:
—
у
једном
манастиру
у
Колашину
,
близу
црногорске
границе
.
Сусједни
Црногорци
,
желећи
имати
светитеља
у
својој
земљи
,
договоре
се
с
калуђерима
да
Св
.
Арсенија
,
једнога
дана
,
пренесу
из
Турске
државе
у
своју
.
За
то
дознаду
Срби
Колашинци
,
и
не
буде
им
право
.
На
уговорено
вријеме
дође
двије
стотине
Црногораца
и
дигну
свеца
.
Срби
Колашинци
припуцају
из
пушака
,
те
се
заметне
бој
.
То
чују
Турци
Колашинци
,
па
и
они
скоче
на
оружје
.
—
Свецу
је
лијепо
и
у
нас
,
говораху
они
:
—
што
га
силом
отимате
?
У
том
сукобу
,
докле
су
светитеља
пренијели
у
црногорску
земљу
,
пало
је
око
20
самих
Турака
Колашинаца
!
Доцније
,
наставља
игуман
:
—
пренесен
је
светитељ
овамо
да
је
Херцеговини
на
догледу
...
.
Ова
игуманова
прича
,
и
она
његова
слика
—
кад
стојаше
пред
олтаром
на
молитви
,
разбише
у
мене
и
пошљедњу
двоумицу
,
и
са
свим
ме
приклонише
да
се
покрстим
...
.
Послије
вечере
,
калуђер
Симеун
уста
да
се
спрема
сутра
за
пут
у
Никшић
;
официр
оде
да
обиђе
страже
:
остасмо
сами
игуман
и
ја
.
Потресен
до
дна
своје
душе
,
прибрах
сву
своју
снагу
,
и
казах
игуману
да
сам
мусломан
,
и
...
.
да
желим
покрстити
се
.
Такој
новини
као
да
се
није
надао
мој
домаћин
.
Заћута
дуго
,
и
само
је
бројао
своје
бројанице
.
—
Је
ли
то
тврда
,
промишљена
твоја
намјера
,
упита
ме
најпослије
?
—
Са
свим
тврда
,
одговорих
ја
.
—
Да
те
на
промјену
вјере
не
гоне
прилике
у
којима
си
?
—
Не
;
одавно
сам
смишљао
то
да
учиним
.
Само
бих
молио
да
се
тај
обред
сврши
брзо
и
просто
.
—
Лијепо
!
То
се
море
учинити
.
Сјутра
рано
мораш
се
мицати
одавде
.
За
то
ћу
те
крстити
брзо
,
онако
како
се
,
у
нашему
закону
,
крштава
на
невољи
!
—
Би
ли
то
могло
бити
сад
одмах
?
—
Може
;
диг
’
се
!
рече
игуман
,
пошто
се
и
сам
дигао
,
и
пришао
к
икони
,
која
виси
у
прочељу
трпезарије
.
Ја
учиних
што
ми
рече
.
Он
узе
иза
иконе
киту
босиљка
,
умочи
је
у
чинију
хладне
воде
,
покропи
ме
три
пута
у
накрст
,
говорећи
ове
ријечи
:
—
Крштава
се
слуга
Божји
,
какво
име
хоћеш
да
ти
дам
?
—
Досад
сам
био
Омер
,
а
одсад
како
ти
милујеш
.
—
Онда
,
са
срећом
,
буди
Момир
—
у
име
Оца
,
Сина
,
и
Светога
Духа
,
Амин
.
Пружи
ми
крст
те
цјеливах
,
па
се
онда
он
са
мном
пољуби
у
образ
,
ја
пак
њега
у
руку
.
То
све
сврши
се
,
тако
брзо
,
да
смо
ми
на
ново
били
сјели
,
и
узели
по
чашу
вина
,
кад
се
врати
к
нама
официр
са
стража
.
Игуман
тада
уста
,
и
рече
:
—
Ја
,
дјецо
,
идем
да
починем
,
а
ваља
ми
за
те
,
гледећи
мени
у
очи
,
и
исправу
написати
.
Лака
ви
ноћ
!
—
Лака
ноћ
!
одговорисмо
ми
.
Послије
тога
,
ја
и
официр
пријеђосмо
у
оџаклију
да
спавамо
.
Ватра
је
на
огњишту
горела
и
догорела
па
се
,
мало
по
мало
,
покрила
дебелим
пухором
.
У
оџаклији
настао
густи
мрак
.
Све
се
утишало
.
Само
један
попак
у
дувару
,
близу
огњишта
,
зриче
своју
обичну
пјесмицу
,
и
шеталица
од
сахата
редовно
чини
:
тик
,
так
;
тик
,
так
;
тик
,
так
!
а
на
моје
очи
никако
сан
не
слази
!
Мислио
сам
о
својој
младости
:
мислио
сам
о
својој
милој
нени
,
и
о
раметли
бабу
своме
;
сјећао
сам
се
њихових
ријечи
;
мислио
сам
о
овом
што
учиних
,
и
,
послије
свега
тога
,
питао
сам
се
:
да
ли
ћу
кад
наћи
своју
милу
Паву
?
Ох
,
опрости
ми
вјеро
баба
мога
и
слатке
моје
мајке
!
Теби
сам
ја
захвалан
за
сваки
добар
твој
наук
;
а
срећна
да
си
ми
,
ти
вјеро
мојих
прадједова
и
чукундједова
!
Ви
обје
удружите
што
је
у
које
божанско
,
а
отурите
што
је
у
које
слабачко
,
човјечанско
,
па
помозите
мени
малену
и
слабу
,
да
будем
прамен
неба
у
бусену
земље
,
да
братим
разбраћену
вас
ради
браћу
,
и
...
.
да
се
што
прије
састанем
са
лијепом
својом
Павом
!
...
Докле
сам
тако
мислима
прелијетао
с
предмета
на
предмет
,
санак
се
поче
лагацко
спуштати
на
моје
трепавице
...
.
Још
мало
,
још
мало
,
па
сам
заспао
као
послије
највећега
умора
!
...
ИИИ
Ускок
Други
дан
,
одморан
,
опорављен
,
пробудих
се
као
двојаки
ускок
;
бијах
ускок
међу
Црногорцима
који
ме
,
као
госта
,
примише
под
заштиту
своје
државе
;
бијах
ускок
међу
Хришћанима
који
ме
,
као
својега
једновјерца
,
дочекаше
у
вјерску
заједницу
.
Игуман
је
,
по
синотњој
својој
ријечи
,
написао
,
и
даде
ми
ово
свједочанство
:
„
Показатељ
овога
свједочанства
,
Момир
Видић
,
из
Босне
родом
,
дошао
је
у
обитељ
Косијерево
,
зажељео
је
и
примио
свето
крштење
,
поклонио
се
Светому
Арсенију
,
и
одавле
,
у
име
Божје
,
иде
даље
.
Срећа
му
на
пут
,
куд
год
пође
!
Гервасије
Кокановић
игуман
“
-
с
.
р
.
А
гранични
официр
,
од
своје
руке
,
даде
ми
путну
исправу
,
да
могу
свуда
мирно
проћи
.
С
овим
исправама
у
рукама
,
преобучен
у
црногорско
одијело
,
у
друштву
с
калуђером
Симеуном
,
кренем
се
на
пут
.
Симеун
је
родом
из
никшићке
околине
,
и
сад
иде
онамо
да
се
види
с
рођацима
,
те
за
мене
другар
у
путу
не
може
бољи
бити
.
Ко
није
путовао
по
Црној
Гори
,
томе
се
не
могу
описати
тегобе
које
онамо
имају
путници
.
Вас
дуги
дан
иде
човјек
,
па
нигдје
не
стане
на
земљу
,
нити
на
траву
:
већ
на
камен
и
опет
на
камен
!
Ја
и
Симеун
путовали
смо
лагано
,
јер
се
журити
нијесмо
морали
,
а
,
Бога
ми
,
нијесмо
ни
могли
.
Први
дан
омркнусмо
у
селу
Б
.
,
и
устависмо
се
пред
једном
кућом
,
да
замолимо
за
преноћиште
:
—
Помози
Бог
!
викну
калуђер
.
—
Добра
ви
срећа
!
одговори
старац
испред
куће
.
—
Јесте
ли
ради
гостима
?
—
Добрима
свакад
,
злима
—
никад
,
одговори
дједо
.
Ту
нас
примише
и
угостише
лијепо
.
Старац
,
домаћин
,
рад
гостима
,
цијело
вече
прича
нам
о
бојевима
Црногораца
с
Турцима
.
Особито
миловаше
казивати
како
је
било
у
знаменитој
битци
на
.
—
Четири
стотине
Црногораца
,
вељаше
он
:
—
обилазећи
око
стијена
,
чињаху
се
Турцима
све
нова
и
нова
војска
што
придолази
на
њих
.
—
Даље
,
прича
нам
како
је
неки
јунак
,
у
боју
на
,
скочио
на
леђа
Мухамед
-
Бегу
Ченгићу
,
брату
Дед-
Аге
Ченгића
,
и
заклао
га
;
и
како
је
други
неки
посјекао
бијеснога
Бега
Пиводића
!
Старац
се
бијаше
толико
развеселио
,
да
нам
је
причао
и
шаљиве
приче
,
на
прилику
,
за
што
вуци
арлучу
?
Ово
му
бијаше
више
за
шалу
и
смијех
,
него
за
вјеровање
.
Најпослије
каза
нам
да
се
је
ондје
близу
родио
сарајевски
митрополит
Сава
Косановић
,
гдје
му
,
вели
,
и
сада
живи
једна
сестра
.
Био
је
почео
учити
занат
,
наједаред
остави
мајстора
и
дућан
па
оде
учитељу
,
у
школу
.
Сад
чујемо
да
је
владика
!
Е
!
Ко
ће
као
Бог
,
’
валимо
га
?
!
.
.
Из
села
Б
.
кренусмо
се
други
дан
рано
.
Ударисмо
преко
Рудина
.
Свим
путем
смо
трпјели
велику
жеђ
;
нигдје
нејма
извора
,
ни
текуће
воде
;
него
се
једва
нађе
по
која
чатрња
,
то
јест
,
јама
у
којој
се
уставља
вода
кишњица
.
И
та
је
вода
веома
непријатна
.
Гдје
год
,
уз
пут
,
заиштемо
воде
,
износе
нам
млијека
,
пријесна
или
кисела
.
Хвала
добрим
људма
који
радо
нуде
бар
оним
чим
могу
!
Стигосмо
у
Никшић
.
Велики
стари
никшићки
град
,
који
се
у
пјесмама
пјева
као
град
Оногошт
,
или
Оногоште
,
на
једној
је
главици
у
чувену
пољу
никшићкоме
.
Два
су
никшићка
поља
:
Горње
и
Доње
.
Град
је
у
пољу
Доњему
.
У
граду
,
прича
ми
Симеун
,
има
кула
која
се
зове
Небојша
,
и
тамница
Петковача
,
у
којој
је
пошљедњи
тамновао
Петко
Ковачевић
,
брат
.
Има
једна
црква
и
једна
џамија
.
Варош
је
,
за
пошљедњега
рата
,
јако
порушена
.
Одређено
је
сада
друго
,
згодније
мјесто
за
нову
варош
.
У
Никшићу
је
била
доста
жива
трговина
за
Турака
,
а
сада
,
како
се
многи
никшићки
Турци
исељавају
,
и
трговина
опада
.
Калуђер
Симеун
,
рођен
у
околини
,
зна
све
што
се
кад
догађало
,
а
и
читао
је
што
је
о
овому
мјесту
писано
,
па
човјек
прича
да
је
мило
слушати
га
.
—
Море
,
Оногошт
је
био
град
на
гласу
,
вели
он
:
—
у
њему
се
је
још
Цар
Немања
веселио
!
Ево
видиш
,
овдје
се
може
,
једнога
дана
,
на
господској
трпези
,
имати
:
печења
од
јагњета
сугарета
,
трешања
тек
доспјелих
,
нова
грожђа
са
свим
зрела
,
и
леда
—
као
усред
зиме
!
Зар
то
није
за
причу
?
!
За
то
су
српски
владаоци
често
доходили
у
Оногошт
,
или
да
лове
у
околини
,
или
да
сврше
каке
важне
послове
.
Цар
Урош
,
био
је
у
Оногошту
22
Августа
1362
;
ту
су
му
дошли
дубровачки
посланици
,
те
се
,
пред
њим
,
измирили
с
царевим
градом
Котором
,
с
којим
су
дотле
били
у
завади
.
Војвода
Сандаљ
у
Оногошту
је
држао
своју
царину
...
.
На
исток
од
Никшића
,
Симеун
ми
показа
мјесто
Требјесу
па
,
изговоривши
то
име
,
дубоко
уздахну
.
—
Што
толико
уздахну
,
човјече
?
упитах
ја
.
—
Виђи
Никшић
,
а
виђи
Требјесу
,
наставља
он
:
—
У
Никшићу
су
живјели
Срби
вјере
Мухамедове
,
а
у
Требјеси
Срби
вјере
Христове
.
Први
су
били
јачи
и
бројем
,
и
богаством
,
и
влашћу
.
Други
су
се
опет
одликовали
упорним
јунаштвом
.
И
тако
су
се
та
,
вјерама
разбраћена
,
браћа
међу
собом
клала
и
затирала
као
прави
крвници
.
То
се
клање
,
најпослије
,
додија
Требјешанима
па
,
у
очи
Ивања
дне
,
1804
,
њих
двадесет
и
две
породице
оставише
своја
огњишта
и
одселише
се
пак
у
Русију
,
гдје
,
на
дан
хода
од
Одесе
,
основаше
село
Славеносрпско
.
Требјеса
,
иза
тога
,
оста
готово
пуста
а
Требјешани
у
Славеносрпском
заборавише
српски
!
—
Штета
што
се
народ
тако
расипа
,
рекох
ја
.
—
Још
није
сва
штета
ту
,
настави
Симеун
:
—
Ево
је
данас
Никшић
у
српским
рукама
,
па
се
,
ето
,
никшићке
аге
селе
некуд
у
бијели
свијет
.
Никшић
ће
сада
,
као
Требјеса
некад
,
остати
без
народа
,
а
Никшићани
ће
угинути
у
туђини
!
Ето
за
то
уздишем
.
Жао
ме
је
што
се
српско
племе
тако
узајмице
затире
,
и
затире
се
са
својих
вјера
!
—
Е
,
бива
,
баш
имаш
разлога
да
уздишеш
;
али
ја
све
мислим
да
би
паметни
људи
,
само
кад
би
својски
настали
,
могли
и
тому
јаду
наћи
лијека
.
Ово
рекох
,
сјећајући
се
Ивана
Шилера
,
и
оних
његових
разговора
,
док
бијах
у
војсци
.
Симеун
слеже
раменима
,
погледа
у
небо
,
и
само
рече
:
—
О
,
дај
Боже
!
У
Никшићу
се
пријавих
мјесному
управнику
,
који
ме
стаде
испитивати
:
ко
сам
,
шта
сам
,
и
куд
намјеравам
?
Казах
му
да
сам
родом
из
Босне
,
да
сам
ускок
,
и
да
желим
пасош
за
Србију
.
Прође
неколико
дана
,
а
ја
не
добих
ни
пасоша
,
ни
одговора
.
Међу
тијем
неки
људи
рекоше
ми
да
се
пасош
,
какав
ја
тражим
,
само
на
Цетињу
може
добити
.
За
то
наумих
да
одем
и
у
пријестоницу
Црне
Горе
.
Из
Старога
Оногошта
,
преко
никшићкога
поља
,
дођох
под
Острог
,
у
манастир
чувенога
свеца
Василија
Острошког
.
Два
су
острошка
манастира
:
Доњи
и
Горњи
.
Доњи
је
манастир
приступнији
и
већи
.
Уз
њега
је
лијепа
нова
кућа
за
владику
,
друга
је
за
кнеза
,
трећа
—
за
калуђере
;
а
има
и
крчма
за
путнике
.
Горњи
манастир
је
мањи
и
њему
је
теже
прићи
;
а
у
горњем
је
Свети
Василије
.
Овом
манастиру
долази
многи
свијет
.
О
Тројичину
дне
,
кад
црква
слави
,
падне
прилога
до
пет
хиљада
форината
!
Овом
манастиру
доходе
и
Православни
,
и
Католици
,
и
Турци
.
Сам
Бег
Љубовић
,
из
Невесиња
,
сваке
године
,
о
Св
.
Тројици
,
или
доноси
или
шаље
лијеп
прилог
овој
цркви
.
И
тако
је
Свети
Василије
Острошки
као
ћаба
за
Србе
од
све
три
вјере
у
овим
крајевима
.
Духовник
ме
је
дочекао
лијепо
;
показао
ми
је
све
у
оба
манастира
;
отворио
ми
је
и
ковчег
,
те
сам
видио
и
цјеливао
светитеља
;
том
приликом
даде
ми
,
за
спомен
,
малко
памука
с
мошти
његових
.
У
Острогу
сам
преноћио
.
У
вече
,
послије
вечере
,
духовник
прича
да
је
овај
Свети
Василије
био
владика
Захумљу
и
Скендерији
,
па
је
,
вели
,
од
турске
силе
побјегао
,
овдје
се
настанио
,
ту
преминуо
,
и
посветио
се
.
И
гле
чуда
!
Што
није
могао
за
живота
,
то
ради
послије
своје
смрти
!
Жива
су
га
Турци
гонили
,
а
мртву
се
ево
приклањају
и
Хришћани
и
Турци
!
...
Казујући
догађаје
који
су
се
догађали
око
овога
манастира
,
духовник
исприча
и
једну
причу
која
свједочи
да
и
људи
који
се
готово
само
с
Богом
у
молитви
разговарају
,
имају
некад
потребу
да
се
мало
нашале
и
насмију
.
Ево
приче
коју
оно
вече
чух
:
За
пошљедњега
рата
,
Сулејман
-
Паша
бијаше
надрьо
да
пређе
преко
Црне
Горе
,
више
од
обијести
,
него
ради
каке
истинске
побједе
.
Црногорци
,
не
могући
га
уставити
,
узмицаху
пред
већом
силом
.
Кнез
Никола
,
видећи
да
ће
Турци
и
Острог
заузети
,
посла
,
веле
,
перјаника
у
манастир
к
ондашњем
испоснику
,
да
дигне
свеца
,
и
да
измиче
пред
војском
.
Перјаник
дође
у
манастир
,
и
каже
испоснику
кнежеву
заповијест
.
Испосник
,
не
знајући
како
која
војска
стоји
,
и
држећи
да
је
то
само
претерана
смотреност
онако
калуђерски
кроз
нос
проуњка
:
—
Е
,
Бога
ми
,
синко
,
стани
да
виђу
:
хоће
ли
светац
да
се
креће
?
Иза
тога
уђе
у
црквицу
,
приђе
к
ћивоту
,
цимну
га
малко
и
,
окренувши
се
к
перјанику
,
опет
проуњка
:
—
Ва
истину
,
нејма
од
тога
ништа
;
не
ће
светац
да
се
креће
!
Перјаник
,
чувши
такав
одговор
,
а
знајући
да
је
зло
неминовно
,
скиде
капу
,
наже
се
с
врата
у
црквицу
,
и
викну
:
—
О
,
Свети
Василије
!
Казао
је
Господар
да
те
носимо
,
ако
хоћеш
;
а
ако
нећеш
,
кроз
двије
уре
,
овдје
ће
бити
Сулејман-Паша
,
па
ти
боље
знаш
шта
те
онда
чека
!
—
Стани
синко
,
стани
;
да
опет
виђу
,
рече
,
на
ново
,
духовник
.
И
,
цимнувши
ћивот
појаче
,
викну
:
—
Ене
!
ва
истину
,
лак
као
перце
!
(
То
јест
:
хоће
да
се
креће
!
)
.
Одмах
узеше
свете
мошти
,
увише
их
у
платно
;
па
тај
увијутак
,
као
трмку
,
перјаник
заметну
на
раме
и
понесе
,
а
старац
испосник
за
њим
назорице
.
—
И
тако
су
се
,
заврши
духовник
:
—
светитељ
и
добродушни
старац
измакли
испред
турске
најезде
,
а
људма
оставили
ову
причу
,
да
се
шале
њих
помињући
.
Из
Острога
,
преко
брда
и
провала
,
дођем
у
Чево
,
које
се
у
пјесми
пјева
„
Чево
равно
"
,
а
оно
је
тек
једно
пољице
које
се
море
претрчати
да
се
човјек
и
не
умори
!
С
Чева
,
преко
села
Ћеклића
,
стигох
на
Цетиње
.
Цетињски
Манастир
,
и
варошица
Цетиње
,
настањени
су
на
једној
ивици
цетињскога
поља
,
које
може
имати
у
дужину
3
/
4
часа
,
а
у
ширину
мало
гдје
да
прелази
1
/
4
часа
.
То
пољице
има
облик
јагњећега
бубрешка
,
кад
би
лежао
поребарке
.
Крајеви
поља
повили
су
се
око
Цетињскога
Манастира
,
који
и
јесте
први
заметак
данашњој
пријестоници
црногорској
.
Варошица
Цетиње
може
имати
140—150
кућа
.
Ту
је
кнежев
двор
,
а
ту
сједе
и
друге
велике
земаљске
старјешине
.
Неколике
јевропске
државе
држе
на
Цетињу
своје
консуле
.
Цетиње
је
много
веће
кад
се
о
њему
слуша
,
него
кад
се
у
њега
гледа
.
За
неколика
дана
,
ја
сам
га
познао
уз
дуж
и
попријеко
.
Варошки
управник
цетињски
призва
ме
,
и
узе
испитивати
шире
и
пипавије
од
онога
у
Никшићу
.
На
свако
питање
ја
сам
одговарао
како
треба
;
само
о
Србији
нијесам
помињао
ништа
.
То
су
ме
,
у
путу
,
научили
добри
људи
.
Милио
сам
да
ми
се
да
пасош
за
Бугарску
(
а
не
за
Србију
)
.
На
ту
моју
молбу
није
ми
одговорено
одмах
:
може
бити
извјештавали
су
се
о
оном
што
сам
о
себи
казивао
.
Чекајући
пасош
или
,
како
Црногорци
веле
,
„
пашапорат
“
,
и
сједећи
,
по
вас
дан
,
у
„
локанди
“
,
или
у
којој
другој
цетињској
крчми
,
ја
сам
имао
доста
доколице
да
се
нагледам
Цетиња
,
и
да
га
проучим
.
Странцу
,
који
први
пут
дође
у
ово
мјесто
,
брзо
мора
пасти
у
очи
ово
двоје
:
Различитост
монета
које
иду
у
овој
малој
чаршији
;
и
разни
путници
,
готово
са
свих
страна
свијета
,
који
се
могу
да
виде
у
локанди
.
Што
се
,
у
шали
,
за
неко
мјесто
рече
:
која
је
мајка
сина
изгубила
нека
оде
ту
и
ту
—
наћи
ће
га
“
,
море
се
ласно
помислити
за
Цетиње
,
кад
се
неколико
дана
посједи
у
локанди
!
Те
разне
људе
из
бијела
свијета
,
виђао
сам
јутром
и
вечером
:
виђао
сам
их
готово
сваки
час
:
али
,
по
опријезности
каквој
се
човјек
тек
на
Цетињу
може
,
како
ваља
,
научити
,
ни
с
једним
се
нијесам
пуштао
у
велике
разговоре
,
ни
у
ближа
познанства
,
осим
тројице
с
којом
сам
се
не
само
лијепо
познао
,
него
и
спријатељио
,
како
се
само
може
љепше
и
тврђе
.
То
бијаху
:
Живан
Стојић
,
Перо
Вулић
и
Никодим
Игуман
.
Живан
се
родио
у
једној
већој
вароши
у
војводовини
.
Свршивши
гимназију
у
мјесту
својега
рођења
,
прешао
је
у
Биоград
,
и
изучио
права
на
Великој
Школи
.
По
свршетку
наука
,
није
тражио
ни
службе
у
министра
,
нити
зараде
у
адвоката
;
него
се
дигне
у
Босну
,
и
постане
учитељ
у
највећој
босанској
вароши
.
Учитељевао
је
у
том
мјесту
неколико
година
.
За
то
вријеме
дао
је
свој
наук
,
свој
васпитни
печат
,
неколиким
стотинама
босанских
младића
.
Чак
им
је
,
готово
свијем
,
предао
свој
лијепи
,
свој
читки
рукопис
,
а
да
и
не
помињем
многа
друга
родна
сјемена
која
је
засијао
у
умове
и
у
срца
њихова
.
Кад
су
Аустријанци
ушли
у
Босну
,
и
почели
је
уређивати
на
свој
начин
,
они
,
једнога
лијепога
јутра
,
замоле
Живана
да
остави
Босну
,
и
да
иде
куд
год
му
је
воља
.
Живан
се
покори
сили
која
умије
тако
лијепо
да
усрећава
туђу
земљу
,
и
пријеђе
у
Црну
Гору
,
гдје
опет
постане
учитељ
.
Прије
кратког
времена
,
дознао
је
да
му
је
стара
мајка
на
умору
,
и
преклиње
га
да
јој
дође
.
За
то
је
оставио
службу
и
дошао
на
Цетиње
за
пасош
.
Ту
смо
се
нас
два
познали
и
спријатељили
те
смо
,
иза
тога
,
живјели
ка
’
два
рођена
брата
.
Живан
је
средњега
раста
:
смеђе
косе
:
висока
чела
:
плавих
,
увијек
насмијаних
очију
;
малих
,
танких
брчића
,
и
шиљасте
,
прићосаве
браде
.
Глас
,
му
је
тих
,
али
милозвучан
и
убедљив
...
.
Перо
Вулић
рођен
је
близу
лијепога
Дубровника
.
У
овом
славном
граду
свршио
је
гимназију
.
О
својему
родном
мјесту
Вулић
овако
говори
:
„
Није
богато
моје
родно
мјесто
;
у
њему
нејма
изобиља
.
;
али
чистоћа
реси
и
покрива
сиромаштво
.
Моји
земљаци
нијесу
срећни
:
многе
им
невоље
загорчавају
срца
,
али
су
они
веселији
у
невољи
него
други
у
весељу
.
Досјетљиви
су
,
умјетни
су
,
доброћудни
су
,
и
милокрвни
ти
моји
земљаци
.
Моје
је
родно
мјесто
један
српски
цвијет
што
дивно
цавти
поред
српскога
Дубровника
!
...
“
По
свршетку
гимназије
,
Вулић
је
отишао
у
Рим
,
те
свршио
богословију
,
и
постао
католички
свјештеник
.
Тамо
се
задржао
дуго
,
и
готово
отпадио
од
својега
народа
,
докле
му
није
дошла
у
походе
мила
мајка
.
Ево
како
о
том
пише
сам
:
„
Дође
старица
у
туђину
да
загрли
сина
;
дође
у
прогонство
—
да
нађе
прогнаника
,
да
му
облакша
јаде
јадној
души
.
Донесе
ми
у
свом
срцу
,
у
својим
ријечима
и
обичајима
дух
домовине
моје
,
народа
мојега
.
Већ
бијаше
нестало
у
мене
српскога
чувства
,
већ
бијаше
ишчезнуо
српски
дух
,
али
дође
она
мила
,
и
духну
ми
живот
души
,
и
њом
се
препородих
народу
својему
!
“
Живећи
у
Вјечитој
Вароши
,
и
разгледајући
из
близа
наличе
многим
стварима
и
појавама
,
којима
се
обично
само
лице
показује
.
Вулић
почне
јавно
осуђивати
неке
поповске
злоупотребе
,
казујући
да
се
је
садашња
црква
удаљила
далеко
од
првобитне
Христове
цркве
.
Поврх
тога
,
спремајући
се
да
се
врати
у
Далмацију
,
Вулић
затражи
од
својега
владике
право
:
да
може
стаду
своме
служити
мису
и
на
језику
словенском
(
глагољашки
)
.
Владика
не
само
да
му
не
даде
што
је
тражио
,
него
,
видећи
да
се
фратор
Перо
толико
заузима
за
народност
својих
духовних
оваца
,
закрати
му
служити
мису
и
језиком
латинским
...
Поп
Перо
,
послије
тога
,
свуче
са
себе
поповско
одијело
па
обуче
свјетовно
и
,
да
би
имао
од
чега
живити
,
стаде
давати
лекције
из
философије
и
из
језика
онима
који
су
та
знања
тражили
.
„
Проклеше
ме
за
ово
,
вели
он
:
—
људи
црна
одијела
;
али
је
клетва
њихова
немоћна
према
благослову
мајке
моје
“
!
...
Вулић
пише
и
у
новине
,
те
ватрено
брани
српску
народност
.
Из
његовога
пера
изашла
је
и
књига
која
је
сва
,
од
аза
до
ижице
,
најљепша
пјесма
најмилијему
на
земљи
имену
—
имену
Мајка
.
Ево
неколиких
врста
из
пера
Вулићева
:
„
Наш
се
народ
,
вели
он
:
—
узвисио
пјесмом
;
узор
му
је
и
сила
у
пјесми
.
Узор
се
српски
сија
,
и
не
ће
нам
га
потамнити
тмуша
худе
злобе
худих
злобника
;
Срби
не
ће
застранити
,
докле
год
им
траје
тога
видјела
.
Показаћемо
силу
својега
духа
,
кад
наше
доба
дође
.
Српска
је
пјесма
жалосна
,
јер
иде
од
жалосна
срца
,
али
жалост
гоји
и
ојачава
душе
.
„
Други
се
народи
диче
својим
гласовитим
пјесницима
,
али
у
њих
мало
људи
пјева
;
у
нас
пјева
сав
народ
.
Онде
су
наша
богатства
,
онде
су
наше-красоте
,
онде
је
дух
српскога
духа
!
Оно
је
славни
врх
на
који
се
мора
успети
наша
ватрена
омладина
.
Српска
пјесма
умекшава
срца
;
српско
срце
њежно
осјећа
.
Наше
је
нашљедство
,
вели
он
на
другом
мјесту
:
—
у
српским
приповијеткама
;
у
њима
је
сјеме
,
искра
,
почетак
нашег
народног
препорођења
.
У
њима
ће
синови
мојега
народа
наћи
онај
дух
што
се
диже
и
лебди
над
водама
потопским
:
примиће
га
у
се
,
ако
срцем
ужљубе
своју
домовину
,
ако
се
не
буду
срамили
матере
своје
.
Њих
ће
благи
српски
дух
испунити
својом
силом
,
ако
им
не
омили
дух
туђински
.
Општа
просвјета
у
нашим
приповијеткама
и
пјесмама
имаће
нових
замишљаја
,
начина
,
и
израза
;
ту
је
круна
српском
генију
,
ту
му
је
слава
и
бесмрће
"
!
...
По
тим
,
тек
неколиким
,
протама
види
се
како
Вулић
мисли
и
како
осјећа
.
У
пошљедње
вријеме
Вулић
путује
по
земљама
гдје
живе
Срби
,
те
проучава
народу
живот
и
обичаје
.
Из
Црне
Горе
намјерава
у
Арнауте
,
да
види
и
проучи
те
давнашње
српске
сусједе
,
и
да
се
,
ако
се
узможе
,
позна
с
њиховим
језиком
и
животом
.
То
је
човјек
висока
раста
,
сув
,
кошчат
,
смеђ
;
нарави
бујне
,
бесједе
одрешене
:
кад
почне
говорити
о
народу
и
о
његовим
невољама
мислио
би
човјек
да
му
живи
огањ
сијева
из
уста
...
.
Духовник
Никодим
игуман
је
порушеног
манастира
Ђурђевих
Стубова
,
у
Васојевићима
,
близу
Лима
.
На
Цетиње
је
дошао
да
тражи
какву
помоћ
својој
страдалој
обитељи
па
ће
,
кроз
који
дан
,
да
се
врати
на
своје
огњиште
.
Никодим
је
мало
школован
,
али
је
од
природе
врло
уман
човјек
;
пошто
је
пак
много
путовао
по
православном
свијету
,
и
пошто
је
походио
све
веће
српске
манастире
,
знао
је
много-више
,
него
ма
који
други
калуђер
.
Како
он
мисли
о
народу
и
о
себи
,
може
се
видјети
по
овом
његовом
одговору
:
—
Па
што
се
враћаш
,
рече
му
једном
Живан
:
—
кад
ти
је
манастир
тако
пострадао
,
и
остао
без
игдје-ичега
?
—
Како
што
се
враћам
?
одговори
Никодим
:
—
Човјек
ваља
да
ради
оно
што
му
је
дужност
,
а
не
тек
оно
што
му
је
угодност
.
Моја
пак
дужност
јесте
:
да
сједим
на
оним
зидинама
