овосасушено
лисје
поста
мрско
.
Кутију
швирну
на
неко
ђубриште
,
а
босиљак
искида
,
издроби
,
пљуну
на
њега
,
просу
пред
собом
и
згази
ногама
.
Да
му
Лепосава
беше
под
руком
,
за
цело
би
и
с
њоме
тако
:
пљунуо
би
на
онај
дукат
и
сву
би
ногама
изгазио
.
—
Или
ћу
је
убити
или
ћу
се
обесити
!
—
говорио
је
стиснутих
вилица
и
песница
и
ишао
,
лутао
,
без
смисла
и
циља
.
—
Убићу
је
!
Јаох
!
Ја
је
морам
убити
!
Зашто
да
се
прода
?
Куда
ћу
сада
?
Коме
?
—
јецао
је
,
кад
се
дохватио
оне
простране
равнице
на
Дунаву
.
Но
та
зарицања
беху
и
сувише
слаба
,
да
бар
за
који
тренут
стишају
метеж
,
који
му
је
подхватио
и
душу
и
срце
и
мозак
.
Грозничава
ватра
лизала
га
је
од
пете
до
главе
,
па
се
разгоревала
у
очима
,
из
којих
је
суктала
силна
врелина
.
Морао
се
ипак
вратити
у
дућан
.
То
је
осећао
кроза
сву
буру
своје
душе
;
а
то
осећање
,
које
му
јасно
показиваше
његову
немоћ
,
да
са
собом
располаже
по
својој
вољи
,
беше
једна
кап
више
зејтина
на
већ
онако
разбукталу
жеравицу
.
Да
остане
и
даље
у
служби
онога
,
коме
је
у
своје
време
образ
очувао
,
а
који
му
је
сада
,
место
да
га
награди
,
забио
нож
у
срце
,
на
то
није
хтео
ни
да
мисли
више
.
Извадиће
своје
калфенско
писмо
и
отићи
ће
из
ове
проклете
вароши
,
да
се
никад
више
у
њу
не
врати
.
—
Отићи
ћу
,
али
ћу
јој
рећи
све
.
Пљунућу
јој
у
очи
,
па
нека
остане
постидна
.
И
то
му
је
у
овом
хаосу
узбуђења
било
лако
рећи
;
али
,
ако
га
мајстор
не
отпусти
,
ако
му
не
изда
калфенско
писмо
,
шта
ће
онда
?
Еснаф
је
јачи
од
њега
,
а
мајстор
је
имао
толико
права
над
својим
момцима
,
да
без
његове
воље
и
допуштења
није
момак
могао
располагати
својом
службом
.
Зароњена
лица
у
шаке
седео
је
још
на
једноме
избрешку
близу
Вилине
Водице
и
подавао
се
стотинама
грозничавих
мисли
,
које
су
се
по
његовој
глави
ломиле
.
Али
једна
,
од
свију
снажнија
и
страховитија
,
испињала
се
нада
све
.
Догодило
се
ма
шта
,
свршило
се
ма
како
,
она
треба
или
да
умре
,
или
да
буде
његова
.
Прво
ће
отказати
службу
,
а
за
тим
ће
урадити
оно
,
што
ће
се
после
у
песму
певати
.
—
Где
си
,
море
,
до
сада
?
—
запита
га
мајстор
,
када
се
он
једва
вукући
ноге
,
врати
у
дућан
.
—
Однео
сам
,
мајсторе
!
—
одговори
Јанићије
сухо
и
дрхћућим
гласом
.
—
А
што
си
бре
такав
у
лицу
?
—
запита
Диша
,
коме
паде
у
очи
силна
малаксалост
и
бледоћа
.
—
Ништа
ми
није
.
—
Море
,
ти
си
болестан
.
Какав
то
изгледаш
,
као
да
су
те
гује
пиле
.
Јанићије
не
одговори
,
седе
за
пањ
и
узе
дикиш
,
да
разрезује
по
обележеним
линијама
на
меку
сахтијану
.
Сутра
дан
изиђе
одлучно
пред
мајстора
.
—
Мајсторе
,
хоћу
да
идем
.
—
Куда
,
море
?
—
У
село
.
—
Зашто
,
бре
?
—
Не
могу
више
да
останем
овде
.
—
Зашто
?
Јанићије
обори
очи
,
јер
не
знаде
шта
да
наведе
.
Диша
га
значајно
гледаше
.
—
Зар
сада
,
када
си
изучио
занат
и
на
путу
да
постанеш
човек
,
хоћеш
у
село
?
Шта
ћеш
,
бре
,
тамо
?
Кога
имаш
тамо
?
—
Тако
;
нећу
да
служим
више
.
—
Ја
те
не
пуштам
;
ти
мораш
да
одслужиш
своје
!
Мислиш
ти
,
да
сам
те
ја
толико
година
хранио
и
мучио
се
око
тебе
,
да
те
занату
научим
,
па
сад
,
кад
сам
те
спремио
,
да
одеш
?
Јанићије
устаде
,
метну
руке
на
појас
и
ниско
се
поклони
газди
.
—
Хвала
ти
,
као
оцу
на
храни
и
науци
;
све
ми
је
добро
код
тебе
било
,
али
ето
,
ја
те
молим
да
ме
отпустиш
.
—
Хајде
,
бре
,
ћопеку
један
!
Седи
и
ради
тамо
,
док
те
нисам
овим
калупом
по
лудој
глави
!
—
подвикну
му
мајстор
претећим
гласом
и
дохвати
руком
за
један
дрвени
калуп
.
Јанићије
се
скљуси
за
пањ
и
горко
уздахну
.
Није
се
осећао
побеђен
;
предвиђао
је
он
,
да
га
мајстор
неће
лака
срца
пустити
;
али
најпосле
и
да
га
не
пусти
баш
на
лепо
,
—
пустиће
га
,
кад
изврши
што
је
наумио
.
Страшна
одлука
,
какву
може
само
утврдити
бујна
крв
једног
младог
разоренога
срца
,
ужљебила
се
дубоко
у
његову
главу
;
та
га
је
одлука
подржавала
и
хранила
,
па
донекле
и
утишавала
ону
силну
навалу
,
што
му
дан
ноћ
није
давала
дисати
.
Два
супарника
седела
су
за
једним
пањем
и
кројили
по
сахтијану
са
оштрим
дикишом
.
Са
каквом
ли
је
лакоћом
руке
опсецао
мајстор
свој
посао
,
а
са
како
тешком
руком
оштри
дикиш
калфин
засецаше
дубоко
испод
коже
у
пањ
!
Разуме
се
да
је
Диша
причао
Маци
и
Лепосави
,
како
је
Јанићије
хтео
да
остави
посао
и
како
му
он
није
дао
.
Кад
је
сутра
дан
Јанићије
однео
једне
јеменије
тетка-Маци
,
затече
Лепосаву
саму
.
Тетка-Маца
је
отишла
једној
жени
,
која
је
тога
дана
принову
чекала
.
Јанићије
уздрхта
,
кад
опази
да
су
сами
.
Лепосава
се
збуни
,
али
је
та
забуна
брзо
пређе
,
узе
јеменије
и
стаде
их
разгледати
.
Јанићије
је
гледаше
нетремице
и
чисто
му
лакну
,
кад
виде
да
јој
на
челу
нема
оног
мрскога
дуката
.
За
тренутак
му
се
учини
,
да
је
Лепосава
она
некадања
и
да
је
то
све
још
могућно
поправити
.
Та
прстена
још
није
било
,
а
за
десет
дана
,
колико
је
до
прстена
означено
,
они
могу
бити
већ
и
у
Влашкој
,
па
ако
је
нужно
чак
и
у
Галцу
.
Ма
да
није
знао
ни
где
је
Галац
,
ни
како
се
до
њега
може
доћи
,
па
ни
то
,
с
чим
ће
доћи
дотле
,
он
је
ипак
био
науман
да
то
изврши
,
само
ако
она
усхтедне
.
А
не
хтедне
ли
?
...
Овде
му
се
помисао
прекиде
и
он
се
стресе
...
—
А
је
ли
ти
,
море
,
шта
ти
је
наспело
да
идеш
одавде
?
—
прекиде
му
мисли
Лепосава
и
погледа
га
преко
рамена
.
—
Не
могу
више
!
—
одговори
Јанићије
узбуђен
.
—
Који
ти
је
бес
?
Што
си
се
надуо
тако
?
—
Ти
знаш
.
—
А
шта
ја
знам
?
—
Удајеш
се
за
мајстора
...
—
Па
за
кога
ћу
?
Ваљада
за
слугу
?
Јанићију
се
попе
крв
у
главу
,
кад
зачу
овај
одговор
,
који
му
на
на
подсмевање
личаше
.
Он
занеме
од
забуне
.
Хтео
би
да
јој
одговори
ма
шта
,
да
је
нападне
речима
,
да
јој
каже
како
је
превртљива
;
али
све
то
запе
у
грлу
,
које
му
се
на
пакост
тако
стегло
,
да
је
једва
био
у
стању
да
ваздух
удахне
.
Стојао
је
тако
неко
време
без
речи
,
оборио
главу
на
груди
,
тешко
предисао
и
слушао
,
како
му
срце
на
махове
удара
,
да
пробије
груди
.
Лепосаву
дирну
ово
и
она
му
се
приближи
.
—
Бога
ти
,
шта
ти
је
?
—
рече
му
благо
и
такну
га
руком
по
мишици
.
—
Ја
...
ја
не
могу
тако
...
ја
ћу
...
узмучи
се
Јанићије
да
каже
шта
ће
;
али
навала
осећаја
тако
је
нагло
јурила
у
његову
главу
,
да
му
се
језик
спотицаше
преко
сваке
речи
,
те
не
мога
да
искаже
шта
хоће
.
Лепосави
га
би
жао
,
па
се
и
она
тренутно
збуни
,
не
знајући
шта
да
му
каже
.
—
Чујеш
,
Јанићије
,
немој
тако
!
Не
иди
од
нас
.
Ето
,
нана
те
воли
као
сина
,
а
и
ја
те
волим
као
да
си
ми
рођени
брат
.
Ти
немаш
ни
мајке
ни
сестре
,
па
што
да
идеш
од
нас
?
Нана
и
синоћ
каже
Диши
:
„
Честит
је
момак
,
Јанићије
;
он
ће
ти
кућу
и
радњу
чувати
као
своју
“
,
а
Диша
јој
вели
:
„
Јесте
!
“
—
Немој
,
болан
,
тако
!
—
Не
могу
!
Овде
,
ето
,
овде
боли
,
па
ми
не
да
да
живим
.
—
Лудо
!
—
прошапута
Лепосава
,
али
тако
болећивим
гласом
,
да
Јанићије
од
тога
чисто
задрхта
.
Овако
му
је
исто
рекла
и
онда
,
када
је
загрлио
и
пољубио
.
И
та
реч
,
боље
рећи
,
тај
меки
,
нежни
нагласак
,
који
овој
речи
придаваше
сасвим
други
значај
,
даде
му
снаге
да
проговори
.
—
Онај
босиљак
...
што
си
ми
турила
под
јастук
...
па
оно
...
—
Које
:
оно
?
—
—
Оно
...
знаш
...
—
Па
ето
видиш
и
сам
,
како
те
волим
,
као
да
сам
ти
рођена
сестра
.
Жао
ми
било
,
што
немаш
никога
свога
,
а
Диша
те
на
неправди
отерао
,
па
сам
рекла
:
нека
му
овај
босиљак
—
то
,
у
место
сестре
.
А
оно
...
оно
...
знаш
...
(
сад
и
Лепосава
запе
,
без
сумње
мучећи
се
да
овог
несрећног
младића
што
боље
убеди
,
како
је
оно
био
братски
пољубац
и
загрљај
)
.
Ти
си
то
урадио
,
као
да
си
ми
био
брат
.
И
ко
би
други
смео
да
тако
уради
?
Ја
ето
нисам
никоме
одала
?
—
Ама
шта
то
ради
она
са
мном
?
—
мисли
Јанићије
и
мучи
се
да
разазна
,
титра
ли
се
она
с
њим
или
је
у
истини
она
све
тако
мислила
.
—
Ти
ме
не
волиш
...
рече
Јанићије
тужно
,
кад
она
престаде
.
—
Кад
те
не
бих
волела
,
не
бих
ти
толико
говорила
.
Не
бих
марила
,
баш
и
да
се
обесиш
.
—
И
хоћу
то
!
...
оте
му
се
узвик
и
он
,
без
икаквог
чекања
,
излете
на
улицу
.
Лепосава
оста
забезекнута
овим
наглим
одласком
,
хтеде
да
га
викне
,
али
он
већ
беше
на
улици
;
она
обори
главу
и
са
неким
изразом
досаде
и
срдње
одмахну
руком
:
—
Дете
!
Право
каже
нана
:
дете
!
—
прошапута
и
заставши
на
собњем
прагу
дубоко
се
замисли
.
Када
се
тетка
Маца
вратила
,
затекла
је
ћерку
у
мутваку
како
седи
на
шамлици
,
подлактила
главу
о
шаку
и
нешто
мисли
.
Да
је
мало
боље
загледала
,
можда
би
опазила
трагове
од
суза
;
али
Маци
то
и
не
паде
на
ум
.
—
Седиш
,
ћерко
,
седиш
,
а
из
рантлике
кипи
!
Шта
радиш
море
то
,
куд
си
се
замислила
?
Лепосава
прену
и
збуњено
скочи
,
као
да
је
ухваћена
у
нечем
.
—
Шта
си
радила
до
сада
?
—
Ништа
,
нано
,
—
замеће
она
и
измиче
рантлику
,
да
не
прекипи
—
уморила
се
,
па
мало
седох
.
—
Хајде
,
хајде
,
још
мало
,
ћери
,
докле
си
код
мајке
;
мужа
нећеш
дочекивати
седећи
.
—
Тога
дана
мајстор
Диша
је
у
залуд
очекивао
Јанићија
,
да
се
врати
;
њега
не
би
ни
од
куда
.
Послао
је
два
„
чирачета
“
,
да
га
траже
,
али
,
када
се
ови
вратише
и
јавише
,
да
га
нигде
нема
,
он
одмахну
главом
:
„
Побеже
нам
погансуз
!
“
А
када
га
ни
до
вечери
не
би
,
мајстор
Диша
одлучи
да
достави
полицији
о
бегунцу
,
те
да
га
она
пронађе
.
Прво
је
отишао
Маци
,
да
се
посаветује
.
—
Бог
и
душа
,
побегао
!
—
рече
Маца
,
када
јој
саопшти
,
како
му
нема
Јанићија
од
јутрос
.
Лепосава
пребледе
;
она
је
најбоље
знала
,
шта
се
све
могло
са
Јанићијем
десити
.
Она
његова
последња
реч
и
нагли
одлазак
не
даде
јој
ни
за
тренутак
да
поверује
само
у
бегство
.
Страх
од
онога
,
што
се
могло
врло
лако
догодити
,
не
даде
јој
те
ноћи
тренути
.
Обртала
се
,
мешкољила
,
затварала
је
очи
,
да
заспи
,
отварала
их
и
гледала
замишљена
у
оно
кандилце
,
што
је
пуцкарало
и
својом
слабачком
светлошћу
преливало
преко
црне
иконе
у
углу
.
Чинила
је
све
,
само
да
не
мисли
на
оно
најстрашније
.
Али
у
заман
;
ту
у
глави
урезала
се
једна
слика
,
па
,
зажмурила
или
открила
трепавице
,
она
је
увек
видела
једно
:
некакву
грану
о
којој
је
висио
Јанићије
Бик
о
затегнутоме
ужету
.
—
Не
дај
,
Боже
!
—
уздахну
дубоко
и
,
покривши
се
јорганом
преко
главе
,
три
пута
се
прекрсти
.
—
Шта
ти
је
,
те
не
спаваш
?
—
прогунђа
јој
мати
,
коју
мешкољење
и
чести
уздаси
кћерини
тргоше
иза
сна
.
—
Боцкају
ме
мрве
,
нано
!
—
одговори
Лепосава
и
седе
у
постељи
,
бајаги
,
да
их
шаком
шчисти
.
—
Хајде
,
хајде
!
Даћу
ја
теби
мрве
!
Скапоши
се
ту
,
па
спавај
!
Лепосава
опет
леже
и
притаја
се
.
—
Можда
и
није
—
помисли
и
поче
напрезати
ум
,
да
замисли
како
се
%
Јинићије
није
обесио
.
—
Сиромах
!
И
зар
сам
му
ја
крива
?
Ја
не
смем
друкчије
,
већ
како
нана
каже
;
а
он
је
слуга
,
нема
нигде
ништа
!
Ох
,
Боже
,
само
му
не
дај
да
се
обеси
!
Тако
је
шапутала
у
себи
,
докле
не
одоле
сан
.
Кандилце
поче
јаче
праскати
,
тама
обузе
црну
икону
,
мрак
се
сведе
у
соби
,
и
она
заспа
.
Сутра
дан
од
раскрснице
до
раскрснице
чуло
се
добовање
општинскога
добоша
.
Грлати
добошар
Суља
разглавио
вилице
и
на
памет
виче
искупљеноме
народу
:
„
Чујте
и
почујте
!
Јанићије
Бик
,
калфица
код
Дише
устабаше
,
отумарао
је
незнано
куд
.
Ко
о
њему
што
сазна
,
нека
достави
власти
.
—
Лични
опис
има
осамнаест
година
,
висок
,
плећат
,
велике
главе
,
ниска
чела
,
широка
врата
,
главом
може
да
пробије
храстова
врата
,
а
уме
и
да
муче
као
бик
.
Ко
га
нађе
,
нека
га
привуче
властима
а
по
том
мајстору
на
посао
!
“
С
овим
је
власт
учинила
своје
:
објавила
је
нестанак
Јанићијев
,
а
остало
је
оставила
бризи
грађана
и
—
случају
.
Ако
се
пронађе
,
—
добро
,
не
пронађе
ли
се
,
—
то
толико
!
И
зар
је
он
једини
,
за
којим
би
полиција
морала
трагати
!
Диша
је
већ
у
велике
примао
честитања
по
раним
ћепенцима
.
—
Тако
те
хоћу
:
да
се
ожениш
,
ја
;
а
не
да
затварамо
капиџике
,
кад
прођеш
!
—
шалио
се
Станко
туфегџија
,
који
се
примио
за
старога
свата
.
Кума
је
већ
изабрао
:
газда
Николу
,
мумџију
(
онога
чију
је
кћер
испросио
за
свога
унука
топал-Стојан
,
па
се
завештао
да
неће
венчати
децу
,
све
докле
на
Саборној
Цркви
звона
не
пропоје
)
.
Прстен
се
свршио
,
поп
је
испитао
младенце
и
сада
се
журило
,
да
се
све
што
је
потребно
за
сватове
спреми
.
У
Мациној
кући
чује
се
дан
из
дан
девојачки
жагор
и
певање
.
Лепосавине
другарице
долазиле
су
,
као
на
мобу
,
да
јој
помогну
у
пословима
и
спремању
за
свадбу
.
Лепосава
је
са
њима
заједно
певала
,
ћеретала
и
смејала
се
;
али
ипак
(
до
душе
ретко
)
бивало
је
да
јој
кроз
најживљу
шалу
и
смех
прелети
преко
лица
нека
тамна
сенка
;
у
такоме
случају
уозбиљила
би
се
и
страшљиво
погледала
на
капиџик
.
Мајстор
Диша
је
,
од
времена
на
време
,
слао
своје
„
чираке
“
,
да
се
нађу
тетка-Маци
у
послу
,
а
он
је
седео
у
радњи
по
цео
дан
.
Није
имао
никога
поузданога
,
на
коме
би
,
бар
за
који
час
,
могао
оставити
радњу
.
Тек
сада
је
осећао
,
колико
му
је
вредио
онај
Јанићије
и
било
му
је
врло
криво
,
зашто
да
га
баш
сада
остави
.
—
Магаре
,
да
би
магаре
!
Шта
му
је
наспело
!
И
да
ми
је
знати
само
куда
се
степао
!
—
љутио
се
често
код
тетка-Маце
.
—
Море
,
зете
,
не
брини
!
Доћи
ће
ти
,
видећеш
!
Нема
нигде
умешено
па
обешено
;
а
у
селу
понајмање
!
—
тешила
би
га
Маца
,
а
Лепосава
,
која
се
свему
невешта
градила
,
трудила
се
на
све
начине
да
саму
себе
увери
,
како
Јанићије
није
био
толико
луд
да
се
обеси
.
Једнога
јутра
устала
Лепосава
,
по
обичају
,
пре
мајке
и
са
„
чирачетом
“
наложила
ватру
у
мутваку
,
преставила
џезву
с
кафом
,
метнула
четири
ратлокума
на
саханчић
,
а
у
шарену
чашу
хладне
воде
,
да
послужи
мајку
,
кад
из
собе
изиђе
.
Маца
већ
устала
,
умила
се
и
пошла
вратима
,
кад
од
једном
зачу
јасан
усклик
Лепосавин
:
—
Нано
,
нано
!
—
Шта
је
?
Што
сабајле
толико
вичеш
?
—
одазва
се
Маца
и
изађе
на
доксат
.
—
Дошао
Јанићије
!
Ево
Јанићија
!
—
викну
Лепосава
весело
.
—
Де
,
де
!
Знала
сам
ја
;
дете
је
то
!
—
одговори
Маца
и
сиђе
у
мутвак
.
Код
мутвака
је
стојао
Јанићије
,
стидљиво
оборио
главу
и
не
диже
очију
.
—
Добро
јутро
,
дете
!
А
где
си
ти
до
сада
,
болан
?
Е
,
е
,
жив
био
,
жив
био
!
—
рече
Маца
,
кад
јој
Јанићије
приступи
руци
,
па
га
и
пољуби
у
лице
,
—
Знала
сам
ја
да
ћеш
се
ти
вратити
.
Али
то
није
било
лепо
,
да
свога
мајстора
,
који
ти
је
као
један
родитељ
,
тако
оставиш
.
Јанићије
је
ћутао
и
збуњено
,
натуштених
веђа
,
гужвао
један
широк
орахов
лист
,
што
му
се
у
руци
нашао
.
—
Иде
ли
до
мајстора
?
Јанићије
учини
главом
да
није
.
—
А
зашто
,
море
?
Ваља
да
одеш
,
да
га
пољубиш
у
руку
и
замолиш
да
ти
опрости
.
Добар
је
он
,
опростиће
ти
.
—
Не
могу
...
стид
ме
...
прошапута
Јанићије
.
—
Јогуницо
!
Е
,
добро
,
добро
;
остани
ти
само
овде
,
а
ја
ћу
га
већ
сама
молити
.
Лепосава
само
што
није
од
радости
запевала
.
Није
шале
,
толико
се
препала
,
да
се
не
обеси
ради
ње
.
—
Ох
!
Ох
!
Баш
је
добар
!
Баш
је
добро
то
што
не
учини
!
—
весело
је
певушила
Лепосава
,
носећи
ратлокум
и
кафу
,
да
мајку
послужи
.
—
Па
где
си
био
до
сада
?
Јанићије
се
смете
;
желео
је
да
га
нико
не
пита
о
томе
.
А
кад
би
причао
све
,
где
је
био
и
шта
је
радио
,
само
би
још
више
пред
Лепосавом
утврдио
колико
је
немоћан
,
да
на
своју
руку
живи
.
Када
је
оно
отишао
,
тврдо
науман
да
са
собом
доконча
,
он
је
пун
срџбе
и
очајања
лутао
тамо
амо
по
густим
трњацима
,
који
су
се
више
Стамбол-Капије
богато
ширили
онде
,
где
се
данас
налази
густо
насељени
Енглезовац
.
А
када
га
је
умор
савладао
,
отишао
је
у
вече
на
Ташмајдан
и
у
оним
мрачним
пећинама
,
где
се
обично
београдска
дечурлија
завлаче
,
те
хватају
слепе
мишеве
,
да
их
после
удавачама
,
за
њихове
враџбине
,
продају
,
завуче
се
и
тако
целу
ноћ
преспава
.
Сутра
дан
је
опет
лутао
,
али
много
даље
,
пут
Мокрога
Луга
;
а
када
га
глад
узмучи
,
он
је
по
џбуновима
брао
лишће
кисељак
и
тиме
је
тога
дана
забашуривао
глад
.
Али
,
кисељак
је
слаба
храна
и
њему
не
остаде
друго
,
него
или
да
се
врати
мајстору
или
да
изврши
што
је
наумио
.
На
прво
није
хтео
ни
да
се
осврне
,
а
на
другом
му
се
баш
врло
озбиљно
задржала
мисао
.
И
та
његова
јучерања
реч
,
сад
га
је
много
више
мамила
својом
грозотом
.
Није
се
плашио
смрти
,
али
једно
му
је
мутило
помисао
:
да
ли
ће
га
она
жалити
?
Хоће
ли
плакати
за
њим
и
да
ли
ће
се
кајати
,
кад
сазна
шта
му
је
све
учинила
?
Дуго
је
тако
премишљао
.
У
мислима
је
гледао
већ
,
како
га
носе
на
гробље
,
а
Лепосава
нариче
,
буса
се
у
груди
и
довикује
:
Ја
сам
крива
,
што
се
убио
;
он
је
мене
волео
,
па
је
због
мене
то
!
И
ова
слика
,
коју
је
тако
замислио
,
растуживала
га
је
и
изазвала
у
њему
ону
горку
тугу
,
која
ипак
тако
пријатно
пада
на
рањено
срце
.
—
Обесићу
се
;
а
њој
ено
мајстор-Дише
,
па
,
ако
узмогне
,
нека
буде
срећна
с
њим
!
—
шапутао
је
и
расејано
гледао
,
према
јутарњем
сунцу
,
на
западни
поруб
,
тамо
,
од
куда
се
уздизаху
вита
минарета
одблескујући
под
руменим
јутарњим
зрацима
.
Из
те
даљине
допираху
му
једва
гласови
мујезина
,
који
оглашаваху
вернима
:
сабах-намази
(
јутарњу
молитву
)
.
Али
поред
свега
тога
не
покуша
да
одмах
приступи
смишљеној
намери
.
Синоћна
пољска
вечера
није
била
тако
издашна
,
да
га
за
дуже
време
засити
.
Имао
је
здрав
и
необично
снажан
стомак
,
који
се
,
у
овом
часу
тужнога
размишљања
,
мученички
грчио
од
глади
,
те
тако
,
и
не
мислећи
,
ноге
га
саме
однесоше
у
шибљак
,
а
руке
се
пружише
за
очима
,
које
им
показаше
издашне
џбунове
кисељака
.
Није
се
обесио
;
али
не
зато
,
што
не
имађаше
смелости
.
Напротив
,
живот
му
је
био
толико
несносан
,
да
га
је
из
дна
душе
презирао
.
А
што
није
учинио
крај
са
собом
,
ваљало
му
је
захвалити
једино
ономе
уверењу
,
које
му
је
овде
у
кисељаку
отворило
очи
.
Паде
му
на
памет
како
је
,
пре
неколико
година
,
видео
спровод
некога
самоубијце
.
Неопојанога
,
неокупанога
,
без
свештеника
и
икаквога
тужнога
спровода
,
пронеше
га
носилима
четири
хамала
и
закопаше
ван
христијанскога
гробља
.
—
Ето
,
таква
ће
бити
и
твоја
сахрана
!
—
прошапута
му
онај
разложитији
хришћански
глас
;
и
то
беше
прави
узрок
,
што
је
одустао
од
ужасне
намере
и
спасао
младу
душу
бар
од
оних
вечних
мука
,
које
би
га
на
ономе
свету
дочепале
.
Сад
већ
,
кад
је
дошао
до
овога
уверења
,
није
имао
више
нигде
излаза
.
Требало
би
да
се
врати
;
али
куд
и
коме
?
Зар
да
својим
очима
гледа
Лепосаву
,
како
се
опрема
за
његова
мајстора
?
То
никако
!
И
он
убрза
кораке
,
само
да
што
пре
побегне
одавде
,
што
даље
од
онога
места
,
са
кога
се
јасно
оцртаваше
београдско
обзорје
са
кубастим
џамијама
и
витим
минаретима
.
После
је
отишао
у
Мокри
Луг
.
Тамо
се
погодио
код
једнога
газде
сељака
,
да
му
чува
овце
само
за
храну
,
па
је
код
њега
остао
све
до
свога
повратка
у
Београд
.
Али
даљина
од
Београда
и
Лепосаве
није
била
у
стању
да
га
извида
.
Дан
ноћ
осећао
је
како
му
је
све
празно
и
несносно
;
дан
ноћ
чезнуо
је
за
њоме
,
и
једнога
дана
остави
овце
,
нека
их
пас
чува
,
а
он
,
као
да
га
неке
мађије
вуку
,
стиште
пут
Београда
.
И
ено
га
сад
где
у
мутваку
послује
,
опет
види
Лепосаву
,
али
,
место
да
га
то
стишава
,
све
већма
опажа
колико
је
несрећан
,
колико
је
самохран
и
како
нема
никога
свога
,
који
би
га
срдачно
прихватио
и
благим
мелемом
ране
привио
.
И
мајстор
Диша
се
обрадовао
,
када
му
Маца
саопшти
,
да
се
Јанићије
вратио
,
али
се
ипак
трудио
,
да
то
задовољство
не
покаже
.
Сад
му
се
дала
врло
згодна
прилика
,
прво
,
да
излије
сав
јед
на
Јанићија
,
што
му
је
радњу
у
невреме
оставио
,
а
у
исто
време
,
да
на
прагу
свога
новога
живота
покаже
својој
вереници
,
како
он
никоме
у
својој
кући
не
допушта
,
да
што
противу
његове
воље
и
о
својој
глави
ради
.
Ухватио
је
Бика
за
ухо
,
продрмусао
га
ваљано
,
па
му
је
онда
читао
и
претио
на
све
начине
.
—
Чапкуне
,
да
би
чапкуне
!
—
дерао
се
Диша
—
Мислиш
ти
,
да
се
са
мном
можеш
спрдати
!
А
знаш
ли
,
море
,
да
те
ни
сам
Господар
Милош
не
би
од
мене
сачувао
,
само
да
се
ниси
вратио
.
Па
,
деде
,
пробај
још
једаред
;
земљу
ћу
да
прокопам
,
па
ћу
те
и
под
земљом
наћи
!
Нисам
ја
стао
за
тебе
једнога
,
али
не
дам
да
ми
се
квари
ред
;
не
дам
да
ме
нико
вара
и
да
ми
образ
гази
.
Разумеш
ли
?
—
Опрости
му
,
зете
,
још
је
дете
!
Ето
,
он
се
каје
,
—
утаче
се
Маца
великодушно
.
—
Гледај
само
какав
изгледа
!
Одмах
да
си
отишао
берберину
,
да
те
измије
и
ошиша
,
па
у
дућан
!
—
Хајде
,
дете
,
пољуби
мајстора
у
руку
;
добар
је
он
,
опростиће
ти
,
—
рече
Маца
,
кад
јој
се
учини
,
да
је
зет
казао
све
што
треба
да
каже
један
строги
газда
своме
калфици
.
Јанићије
сними
фес
,
пољуби
мајстора
,
па
онда
тетка-Мацу
у
руку
,
и
оде
,
да
се
измије
.
И
све
то
што
се
дешавало
око
њега
и
с
њиме
уништавало
га
је
сасвим
.
На
свакоме
кораку
стицао
је
уверење
о
својој
немоћи
.
Ништа
,
ама
баш
ништа
,
на
шта
се
одлучивао
,
није
постигао
!
Није
убио
Лепосаву
,
није
се
обесио
,
није
био
у
стању
да
на
свој
начин
удеси
живот
без
ичије
помоћи
;
и
најпосле
,
није
могао
ни
десет
дана
да
издржи
,
а
да
се
не
врати
у
овај
„
црни
“
Београд
,
где
му
је
било
све
тако
горко
и
мрско
.
И
свему
је
она
крива
.
Ње
да
не
беше
,
да
га
она
није
својим
понашањем
намамила
на
онај
загрљај
и
пољубац
,
који
му
узе
свест
,
он
би
и
сада
весело
певао
,
па
на
сељаке
,
кад
би
у
дућан
тек
онако
нагвирили
,
мукнуо
као
бик
и
кроза
целу
чаршију
изазивао
весели
смех
.
Па
ипак
,
поред
свега
тога
,
ово
садање
стање
било
му
је
много
сношљивије
него
ли
оно
што
је
јуче
пропатио
.
Сад
већ
није
могао
ни
помишљати
,
а
камо
ли
одлучивати
се
на
оне
убилачке
мисли
.
Крвожедне
намере
стишале
су
се
,
а
наместо
њих
овладала
је
њиме
тиха
туга
,
жеља
да
самога
себе
кињи
,
да
жали
своју
несрећну
младост
и
да
на
њезине
очи
вене
,
не
би
ли
се
уверила
,
какву
му
је
неправду
учинила
.
Премишљајући
,
управо
осећајући
у
себи
сву
ову
навалу
мисли
,
ишао
је
Јанићије
ногу
пред
ногу
кроз
кривудаве
сокачиће
,
кад
се
на
једноме
углу
сусрете
са
кира-Маном
.
Од
како
је
Ламбре
отишао
,
кира-Мана
се
још
више
издужила
.
Уз
припомоћ
кир-Думину
она
је
од
тога
времена
сама
надгледала
Ламбрину
радњу
и
обављала
све
трговачке
послове
.
Свакога
дана
очекивала
је
од
свога
мужа
макар
какав
глас
;
али
кир-Ламбре
као
да
је
у
земљу
пропао
.
Све
што
је
од
других
дознала
,
то
је
,
да
је
у
Галцу
са
кира-Анастасијом
отворио
малу
бакалницу
и
успешно
крчмио
анасонлију
,
а
на
своју
праву
домаћицу
и
радњу
,
која
је
већ
у
велико
почела
посртати
,
није
ни
помишљао
.
Кира-Мана
је
стрпељиво
чекала
;
али
и
стрплењу
најверније
жене
најпосле
дође
крај
.
Она
је
већ
почела
да
размишљава
,
на
који
би
начин
могла
да
оде
само
до
Галца
,
па
да
покуша
све
што
може
,
не
би
ли
га
умилостивила
и
ражалила
,
те
да
се
кући
врати
.
Кир-Думи
не
смеде
да
повери
своју
замисао
,
јер
је
слутила
,
да
би
је
он
од
тога
одвратио
,
једно
што
је
пут
за
једну
женску
главу
врло
далек
,
а
друго
,
што
мужа
не
треба
дирати
,
све
докле
сам
не
увиди
докле
је
забраздио
.
„
Кад
му
сама
дуса
не
иска
да
се
врне
,
ја
га
не
могу
врнем
“
.
Сад
,
када
се
сусрете
са
Јанићијем
,
њој
севну
изненадна
мисао
.
—
Јанићије
,
бре
!
—
Шта
је
?
—
обрецну
се
Јанићије
.
—
Од
куда
ти
?
Зар
си
овде
?
—
Ја
где
ћу
?
—
Па
не
ли
викаше
Суља
добошар
за
теб
’
да
те
с
власт
фаћају
.
Јанићија
жацну
,
кад
сазнаде
да
га
је
чак
и
та
срамота
постигла
.
—
Него
знас
сто
је
?
Иди
на
моја
кућа
,
тамо
се
сакри
,
да
те
не
види
влас
,
а
ја
ћу
се
врнем
да
ти
кажем
несто
.
—
Шта
имаш
да
ми
кажеш
,
кажи
ми
овде
.
Кира-Мана
се
обазре
на
све
стране
,
па
када
се
увери
да
их
нико
не
гледа
,
приступи
му
ближе
.
—
Хајде
сас
мен
’
у
Галац
.
Троскови
ја
плаћам
.
—
Шта
ћу
ја
с
тобом
у
Галац
?
—
зачуди
се
Јанићије
.
—
Да
се
склонис
и
поарну
послу
да
најдес
.
А
ја
искам
да
се
састанем
сас
мога
кир-Ламбре
,
па
сама
како
една
зенско
глава
не
могу
да
идем
.
—
Била
ти
,
кира-Мана
,
свога
пса
везати
,
док
беше
овде
,
а
ја
да
ти
га
хватам
,
нећу
.
—
Ама
немој
да
си
луд
;
мој
тросак
!
—
Море
,
иди
ти
с
милим
Богом
!
—
обрецну
се
Јанићије
и
трже
рукав
,
за
који
га
кира-Мана
пријатељски
ухватила
.
А
баш
у
томе
часу
,
кад
он
учини
тај
покрет
,
што
је
могло
некоме
да
изгледа
,
као
да
ће
да
удари
кира-Ману
,
испаде
иза
ћошка
кир-Дума
и
још
један
Грк
.
—
Сто
је
то
?
Ста
искас
сас
та
жена
,
бре
?
—
развика
се
кир-Дума
,
што
га
грло
доноси
,
и
диже
обе
шаке
и
вис
.
—
А
шта
се
то
тебе
тиче
?
—
Разбојник
еден
!
За
сто
нападас
зенско
свет
на
улица
?
Поједосте
четири
хиљада
гроси
па
искате
и
да
убијете
кира-Мана
.
—
Море
,
не
дери
се
ту
,
лудо
цинцарска
,
док
те
нисам
клепнуо
,
па
да
ти
кажем
ко
ти
је
појео
паре
!
—
Кога
ви
,
бре
,
да
клепећете
?
Сто
сам
ја
на
вас
скривио
,
да
ме
клепећете
?
У
апса
ћу
ја
вас
и
твога
мајстор-биволица
!
Пцета
!
—
викао
је
на
сав
глас
Дума
,
очигледно
преплашен
оним
одлучним
изразом
Јанићијевим
и
у
жељи
,
да
се
виком
спасе
од
нападача
.
Неколико
пролазника
дотрчаше
на
ову
вику
;
а
када
Дума
опази
да
више
није
сам
,
распомами
се
па
се
улете
право
пред
очи
Јанићијеве
,
стеже
песнице
и
сав
трепћући
од
љутине
унесе
их
под
нос
Јанићију
.
—
Пцета
!
На
зенско
ли
нападате
?
Ели
ово
гора
Романија
,
што
ли
?
Ви
мене
да
клепећете
?
—
Море
,
одвали
човече
,
док
си
читав
!
—
узвикну
Јанићије
,
и
како
му
прекипе
,
отисну
од
себе
Думу
тако
силно
,
да
овај
полете
насатке
и
лупи
леђима
о
зид
.
—
Леле
!
Фаћајте
го
!
Разбојник
!
Арамија
!
Хоће
да
ме
убије
!
—
лелекао
је
кир-Дума
не
мичући
од
зида
крај
кога
се
срозао
.
Али
људи
,
као
људи
,
ступише
са
Јанићијем
у
објашњење
,
па
,
када
се
уверише
да
није
ничему
крив
,
разиђоше
се
,
а
Јанићије
оде
својој
кући
.
Овај
пуки
случај
,
коме
се
Јанићије
ни
у
сну
није
надао
,
учинио
је
за
њега
много
више
него
ли
ма
шта
друго
,
што
би
намерно
смислио
.
Мајстор
Диша
је
,
пре
него
што
се
Јанићије
вратио
из
бербернице
,
већ
чуо
за
цео
догађај
,
разуме
се
,
сасвим
у
другој
форми
.
Чуо
је
како
је
кир-Дума
стао
да
псује
пред
Јанићијем
мајстор-Дишу
и
да
прети
,
како
ће
му
радњу
да
запали
;
а
Јанићије
тада
размахну
песницама
,
па
га
је
толико
тукао
и
газио
,
да
би
га
и
убио
,
само
да
не
дотрчаше
људи
,
те
га
од
Јанићија
отеше
.
Тетка
Маца
и
Лепосава
дочекали
су
заједно
са
Дишом
Јанићија
и
обасули
га
свима
похвалама
,
што
је
тако
честит
и
одан
своме
мајстору
;
а
Диша
му
,
шта
више
,
посаветова
,
нека
се
он
држи
само
њега
и
чест
му
чува
,
а
он
ће
знати
,
кад
буде
време
,
како
да
га
награди
.
Оволика
хвала
и
задовољство
,
које
му
Лепосава
указиваше
,
повратише
га
,
истина
не
сасвим
,
али
тек
његов
мучан
осећај
мало
се
стиша
.
Живот
му
је
и
сада
личио
на
једну
непрозирну
таму
којој
нема
излаза
;
али
и
кроз
ту
таму
ево
где
проби
један
зрачак
надања
.
И
тако
је
та
дивља
,
унутарња
борба
почела
опадати
и
у
својим
облицима
почела
се
ограничавати
,
докле
се
није
зауставила
на
оној
Лепосавиној
изјави
,
како
га
воли
као
рођена
брата
.
У
овој
улози
,
и
ако
му
је
било
таман
онако
као
одрасломе
момку
у
детињим
чакширицама
,
ипак
је
почео
налазити
какве
такве
утехе
.
Он
је
са
тим
чакширицама
,
т
.
ј
.
са
„
братинском
“
и
„
сестринском
“
љубави
намицао
којекако
,
па
кад
не
беше
топлог
сунчевог
зрака
,
да
се
на
њему
сунча
,
добра
му
је
била
и
хладна
месечина
.
А
Лепосава
га
је
и
сада
предусретала
отворено
и
,
у
колико
јој
то
допушташе
нови
положај
,
весело
,
нежно
,
управо
сестрински
,
те
он
,
хтео
не
хтео
,
обикну
на
свој
нови
положај
и
предаде
се
потпуно
вољи
ове
девојке
,
у
коју
је
,
кад
год
му
се
за
то
дало
прилике
,
пиљио
као
псетанце
на
залогај
,
који
не
може
да
домаши
.
Што
се
дани
венчања
све
ближе
примицаху
,
мајстор
Диша
је
све
нестрпељивији
бивао
.
Баш
је
чезнуо
да
се
на
ново
окући
,
да
стече
домаћицу
,
која
ће
му
унети
у
кућу
мир
и
задовољство
и
до
године
,
ако
Бог
да
,
наследника
.
Свадба
је
била
врло
весела
.
Цео
еснаф
и
званице
из
осталих
еснафа
и
грађанских
редова
учествовали
су
.
Весељу
није
ништа
недостајало
,
а
мајстор
Диша
се
,
тога
дана
,
претворио
сав
у
услужност
и
понизност
.
Лепосава
је
била
као
мало
преплашена
;
када
су
је
у
цркви
довели
пред
младожењу
и
метнули
им
венчила
на
главу
,
њој
стаде
тако
тешко
,
да
у
мало
не
паде
пред
олтарем
.
Била
је
бледа
у
лицу
.
Но
то
је
за
кратко
трајало
,
а
већ
после
,
кад
је
прошапутала
оно
:
„
хоћу
“
,
она
мало
зажмури
,
присебност
јој
се
врати
,
па
је
целога
дана
,
као
невеста
,
по
тадашњем
обичају
,
одстојала
иза
кумових
леђа
.
Јанићије
је
чинио
све
,
да
до
краја
увери
себе
о
својој
братској
љубави
,
и
што
год
му
је
тетка
Маца
наредила
,
све
је
вршио
па
најпосле
и
певао
и
мукао
толико
,
да
је
пред
вече
узбунио
говеда
,
која
се
с
паше
враћаху
.
И
све
му
је
лепо
ишло
за
руком
.
Али
кад
Цигани
свирачи
отпратише
кући
и
кума
,
кад
ноћ
осу
звезде
и
блага
месечина
засја
над
зеленим
баштама
и
стрехом
тетка-Мацином
,
он
устаде
са
постеље
у
дућану
,
где
је
са
„
чирацима
“
спавао
,
изиђе
у
авлију
,
седе
на
један
трупац
и
тужно
се
загледа
у
вити
месечев
срп
,
чија
блага
светлост
обасјаваше
његово
суморно
лице
и
ону
кајсију
,
тамо
,
што
је
густим
гранама
тицала
један
малени
прозор
,
за
којим
се
одмараху
његов
мајстор
и
мајсторица
.
Сутра
дан
сви
чираци
са
Јанићијем
морали
су
отићи
,
да
пољубе
руку
својој
мајсторици
.
Лепосава
је
дочекала
„
чираке
“
као
права
устабашиница
,
али
,
кад
се
са
Јанићијем
погледа
,
порумени
и
—
обоје
се
збунише
.
Јанићије
покуша
да
се
покаже
весео
,
а
она
опет
поче
да
га
пита
о
нечем
,
што
баш
није
имало
никакве
везе
са
овим
даном
.
—
Јеси
ли
се
опет
срео
са
кир-Думом
?
—
А
шта
ти
је
сад
наспело
да
га
о
томе
питаш
?
—
зачуди
се
тетка
Маца
.
—
Ето
тако
;
мило
ми
,
што
га
истукао
!
Али
ја
нећу
даље
да
описујем
овај
први
сусрет
после
сватова
.
Само
они
,
који
су
као
Јанићије
,
били
те
среће
,
да
свој
први
пламен
младићске
љубави
преобрате
у
„
братинску
“
љубав
,
могу
знати
како
је
и
тежак
и
горак
овај
први
састанак
.
А
они
,
који
нису
у
сличноме
положају
никада
били
,
дај
Боже
да
ни
кроз
туђу
историју
не
сазнаду
а
камо
ли
да
их
таква
судбина
снађе
!
Доста
,
ако
кажем
,
да
је
он
био
налик
ономе
сиромаху
,
који
је
седео
испод
пуне
трпезе
и
морао
да
буде
задовољан
мрвицама
,
које
са
богата
стола
падаху
.
Лепосава
се
умела
наћи
у
своме
новоме
положају
.
Као
права
газдарица
опходила
се
са
„
чирацима
“
у
мутваку
час
строго
а
час
благо
,
како
је
кад
затребало
;
а
кад
би
опазила
,
да
је
ко
од
њих
лабав
у
служби
или
да
своје
прсте
почешће
завлачи
у
лонац
где
се
ручак
кувао
,
ту
би
обично
варјача
утерала
дисциплину
у
главу
непослушнику
.
Мајстор
Диша
започео
живот
из
нова
.
У
чаршији
и
дућану
остао
је
онакав
исти
—
човек
од
рачуна
.
Ниједна
пара
,
коју
му
је
судбина
наменила
,
није
му
измицала
из
шака
.
Неуморно
је
пазио
да
му
момци
не
беспосличе
и
хлеб
бадава
једу
.
И
колико
је
тек
сада
,
када
је
отворио
пут
потомству
,
удвостручио
сву
своју
снагу
око
тековине
,
толико
је
и
на
даље
остао
равнодушан
према
свему
осталоме
у
приватноме
и
јавноме
животу
.
Као
имућан
трговац
и
устабаша
,
био
је
први
на
ударцу
за
свако
доброчинство
:
било
за
поправку
које
цркве
,
школе
или
друге
културне
установе
,
—
но
мајстор-Диши
није
ништа
све
то
требало
.
„
Коме
треба
нека
даје
,
а
ја
нисам
текао
овај
зној
,
да
га
хале
и
вране
растичу
!
“
Али
у
кућевном
домазлуку
не
би
га
више
познали
.
Како
је
у
почетку
покушавао
,
да
и
у
кући
заведе
што
већу
штедњу
и
да
на
драмове
одмерава
шта
ће
се
и
колико
ће
се
данас
појести
,
уздишући
вазда
на
скупоћу
и
велике
трошкове
,
тетка
Маца
је
ипак
мало
по
мало
успела
,
да
надвлада
зета
и
да
Лепосави
створи
што
ширу
самоуправну
власт
у
мутваку
.
—
Е
,
мој
зете
,
слушао
си
како
се
говори
:
„
добра
храна
,
добар
пород
!
“
Зар
би
твоја
жена
дошла
теби
здрава
као
тресак
,
да
мој
покојник
,
Бог
да
га
прости
,
није
пустио
да
ја
кувам
и
месим
што
хоћу
и
како
умем
.
Данас
,
сутра
,
кад
ти
жена
оде
у
буџак
,
па
ти
роди
сина
слабачког
,
шкољавог
,
онда
ко
да
буде
крив
?
Увек
да
жалиш
,
што
си
откидао
од
својих
и
жениних
уста
!
Пред
тако
снажним
разлозима
мајстор
Диша
је
попустио
;
а
осем
тога
,
он
је
и
иначе
уважавао
своју
пуницу
и
зато
,
што
је
та
жена
и
сада
,
као
и
пре
,
имала
своје
сигурне
приходе
.
Половина
београдских
жена
и
сада
су
тражиле
њену
помоћ
,
па
,
разуме
се
,
све
те
жене
знале
су
ценити
и
наградити
њезин
труд
и
добре
услуге
.
Јанићије
се
почео
мало
по
мало
навикавати
на
нову
улогу
.
Заветовао
се
себи
да
се
никада
не
жени
,
и
колико
год
му
се
дало
да
се
покаже
као
прави
брат
,
он
је
то
чинио
са
пуно
пожртвовања
.
Једном
речи
,
између
ове
четири
душе
постигнута
је
права
хармонија
и
њихов
живот
текао
је
одмерено
,
тихо
и
без
облачка
;
откуцавао
је
као
сахат
на
градској
„
сахат-кули
“
,
који
дан
из
дан
равномерно
јавља
,
кад
је
време
ручку
,
кад
вечери
.
—
Само
да
ме
Господ
благослови
породом
,
па
да
видиш
онда
како
ће
те
твој
Диша
хранити
.
Море
,
ни
Господар
Вучићева
Анула
неће
да
има
такав
фистан
,
какав
ћу
ја
теби
да
купим
.
Тако
је
редовно
обећавао
Лепосави
,
па
јој
онда
све
ређао
шта
ће
јој
донети
,
кад
буде
у
бабињама
.
Али
прође
и
прва
и
друга
па
и
трећа
година
,
а
мајстор
Диша
оста
без
наследника
.
У
залуд
је
мајстор
Диша
бечио
очи
и
очекивао
тај
срећни
дан
,
Лепосава
ни
мукает
.
—
Е
,
па
зато
ли
сам
толико
трошио
на
тебе
;
зар
сам
се
зато
оженио
,
да
свакога
месеца
слушам
,
како
се
та
и
та
у
комшилуку
породила
,
а
у
мојој
кући
,
ништа
!
—
рече
једаред
срдито
,
кад
Маца
поче
причати
како
је
ову
или
ону
олакшала
.
—
Де
,
де
,
почекај
,
зете
!
Ниси
се
ни
ти
ваљда
на
Бога
камењем
бацао
.
Ето
и
ја
тако
;
донела
сам
Лепосаву
тек
у
четвртој
години
.
А
колико
је
њих
жена
,
што
по
десет
година
чекају
,
па
кад
после
навру
деца
,
а
она
се
ратосиља
.
Мајстор-Диши
се
смрче
пред
очима
,
кад
помисли
да
се
и
његова
жеља
може
остварити
тек
после
десет
година
.
Смрче
му
се
,
али
ипак
не
одговори
ништа
ташти
,
на
чије
се
разлоге
већ
у
велике
навикао
да
их
прима
и
—
сноси
.
Но
њему
се
ипак
није
чекало
.
Веровао
је
тврдо
у
моћ
дервишевих
хамајлија
и
он
их
једнога
дана
изнађе
у
једноме
сандуку
.
Кад
их
разгледа
,
изиђе
му
пред
очи
све
што
му
је
дервиш
саветовао
,
па
онда
и
оно
,
што
је
све
претрпео
од
Анастасије
и
како
га
је
исмејала
.
Он
тури
записе
на
њихово
место
.
—
Да
ли
да
и
њој
кажем
?
Може
бити
она
ће
пристати
;
она
није
што
и
Анастасија
.
Али
кад
год
је
покушао
да
јој
каже
,
увек
га
је
неко
предосећање
задржавало
.
Једнога
дана
зажмуре
и
повери
тајну
Лепосави
.
Лепосава
га
је
слушала
,
па
се
не
насмеја
чак
ни
онда
,
када
јој
је
казао
,
како
треба
да
се
њих
двоје
о
младини
у
башти
појаве
.
Она
се
дубоко
замисли
и
поче
радознало
да
разгледа
записе
.
—
Хоћеш
ли
?
—
запита
Диша
.
—
А
јеси
ли
казао
нани
?
—
Зашто
њој
да
кажем
?
—
Па
,
знаш
,
бојим
се
;
а
она
зна
све
.
Ако
она
каже
...
—
Па
како
да
питам
...
срам
ме
је
...
—
И
мене
—
додаде
Лепосава
.
—
Ама
,
ти
си
јој
ћерка
;
питај
ти
.
—
Како
ћу
,
кад
се
срамим
?
—
Како
год
те
Бог
учи
.
Ја
хоћу
дете
;
а
ти
ако
нећеш
да
питаш
...
ти
...
Мајстор
Диша
не
доврши
и
изиђе
срдито
из
куће
.
Тога
дана
између
зета
и
пунице
водио
се
озбиљан
разговор
,
који
беше
од
недогледних
последица
по
цео
живот
ове
куће
.
—
Јесте
,
зете
;
од
дервишкога
записа
могу
да
се
роде
деца
.
Ама
ти
и
не
знаш
,
шта
је
све
овде
дервиш
записао
.
Некрштена
душа
ради
са
некрштеним
силама
.
Од
ове
амајлије
можеш
добити
сина
,
ама
сто
крстова
да
метнеш
на
њега
,
оно
ће
опет
остати
нечисто
.
А
овај
разлог
није
био
без
јакога
утицаја
,
у
толико
пре
,
што
је
мајстор
Диша
и
сам
имао
прилике
у
своме
животу
да
о
таквим
стварима
чује
.
Међутим
,
тетка
Маца
је
у
својој
дугој
пракси
видела
и
такве
ствари
,
од
којих
би
се
човеку
дигла
коса
на
глави
,
само
кад
о
њима
слуша
.
Баш
прошле
године
она
је
олакшала
некој
Маци
Брњошевој
.
Та
Маца
није
за
дуго
имала
деце
,
а
њен
муж
Петар
Брњош
хамалин
толико
је
мучио
због
тога
,
да
је
она
отишла
једноме
дервишу
,
те
јој
овај
даде
записе
.
И
одмах
се
осетила
;
али
кад
је
отишла
у
буџак
,
добила
је
нешто
што
не
би
ни
налик
на
Божји
благослов
.
То
је
била
нека
глава
са
вепровим
зубима
без
трупа
и
рамена
и
само
са
ногама
.
Па
чим
се
родило
,
оно
се
,
буди
Бог
с
нама
,
истргло
из
руку
и
почело
као
лопта
да
се
премеће
,
скаче
и
шкљоца
зубима
на
своју
мајку
.
—
Ко
са
некрштенима
спреже
,
тога
благослов
Божји
оставља
!
—
заврши
Маца
својим
познатим
лаганим
али
речитим
разлагањем
.
—
И
тако
,
турфа
посла
!
—
уздахну
Диша
,
па
се
сневесели
,
као
да
му
се
на
ново
почеше
враћати
тешки
дани
очајања
и
пометености
.
—
Зашто
:
турфа
посла
?
Има
времена
;
почекај
још
мало
,
бар
ову
годину
!
Лепосава
је
млада
и
здрава
,
а
и
ти
си
здрав
као
врба
!
Биће
,
биће
!
Разуме
се
да
мајстор
Диши
не
оста
друге
,
него
да
још
чека
и
да
се
—
нада
.
Али
подгрејана
нада
не
греје
.
Надао
се
али
са
стрепњом
,
да
је
њему
суђено
да
умре
без
порода
и
да
му
имање
туђа
хала
и
врана
разнесе
.
Тако
су
протицали
дани
за
данима
,
недеље
за
недељама
,
месеци
за
месецима
,
али
Лепосава
ни
да
помисли
.
Њојзи
баш
ни
мало
не
би
криво
,
што
ленчује
;
она
је
по
кући
весело
певала
,
радила
своје
послове
,
а
ту
бригу
оставила
је
своме
супругу
.
Диша
постаде
све
нестрпељивији
и
поче
да
џангриза
Лепосави
,
па
чак
и
да
је
кори
за
њезину
леност
.
Разуме
се
да
и
Лепосави
ово
Дишино
џангризање
поче
бивати
несносно
и
једнога
дана
,
кад
Диша
,
мислећи
ваљда
да
није
довољно
изразио
своје
незадовољство
,
рече
,
како
је
храни
за
банбадава
,
она
плану
и
одговори
:
„
Ко
ти
је
крив
,
што
си
самоме
себи
стао
на
срећу
!
Што
си
се
женио
први
пут
удовицом
,
па
ти
она
угатала
!
“
Мајстор
Диша
занеме
.
Није
се
наљутио
,
али
га
изненадило
то
што
му
рече
.
—
Ко
ми
угатао
?
—
Она
.
—
Шта
ми
је
угатала
?
—
Па
то
,
да
немаш
деце
.
Вичеш
на
мене
,
као
да
сам
ти
ја
крива
.
Јанићију
Бику
,
који
је
у
велико
постао
десна
рука
мајсторове
радње
,
било
је
врло
тужно
,
када
би
видео
како
мајстор
Диша
неправедно
џангриза
својој
жени
.
Разуме
се
,
да
је
он
био
увек
на
Лепосавиној
страни
.
Није
могао
да
се
уплеће
,
па
је
пред
мајстором
ћутао
;
али
,
кад
је
био
сам
у
мутваку
,
онда
је
отворено
и
без
зазора
разговарао
о
мајстору
.
Једном
рече
тетка-Маци
:
„
Ето
ти
!
Што
ниси
отварала
очи
,
него
си
хтела
да
ти
ћерка
буде
устабашиница
!
“
—
А
што
,
бре
;
шта
јој
фали
?
Него
да
сам
је
удала
за
каквога
слепца
?
—
Ама
није
он
био
прилика
за
њу
;
он
је
погрешио
;
требало
је
да
се
тобом
ожени
,
па
да
га
Бог
види
!
Тетка
Маца
,
која
је
радо
слушала
Јанићијева
пецкања
,
удари
у
смех
,
а
и
Лепосава
се
зацени
од
смеха
представљајући
,
како
би
то
изгледало
да
се
Диша
оженио
њезином
мајком
.
—
Како
бре
,
седепсузу
;
ја
сам
стара
!
—
А
он
ти
је
па
младунче
,
ба
!
Погледај
га
само
:
је
ли
му
оно
лице
или
трбух
на
раменима
?
Не
разбираш
му
ни
шта
му
је
што
.
Незадовољство
Дишино
бивало
је
све
веће
,
и
у
колико
се
више
Лепосава
на
његове
очи
развијала
,
у
толико
је
већма
падао
у
неразумљиву
срџбу
.
Младост
,
набрекла
свежином
,
која
пркосно
дражи
,
бацала
га
је
у
неку
непријатну
забуну
,
као
човека
,
који
је
целога
века
где
је
год
могао
штедео
,
па
сад
одједаред
види
,
како
му
се
на
све
стране
расипа
.
Шта
ће
све
то
?
Чему
све
то
?
И
сасвим
природно
,
њему
се
чинило
да
Лепосава
нарочито
тако
удешава
,
да
је
њој
баш
мило
,
што
јој
се
испод
широких
рукава
кошуље
од
танке
тканине
прозиру
као
наливене
пуне
мишице
и
што
јој
се
гибак
струк
тако
еластично
покреће
.
—
То
да
не
видим
више
—
такви
рукави
!
Тако
што
не
приличи
честитој
жени
!
—
Па
шта
да
радим
за
име
света
?
!
—
бранила
се
Лепосава
.
—
Шта
ти
је
сад
опет
наспело
?
—
Има
рукава
од
честог
платна
!
Што
да
сваки
види
голе
руке
?
То
је
срамота
;
тако
нека
носи
фудул-Стаменка
.
—
Па
све
носе
тако
;
не
могу
ни
ја
осем
света
.
—
Ко
носи
нека
носи
,
ама
жена
мајстор-Дишина
не
сме
тако
!
-
Једном
речи
,
мајстор
Диша
се
толико
изменио
у
кући
,
да
га
човек
не
би
познао
.
Разуме
се
,
да
се
Лепосава
одупрла
и
таквим
жељама
,
да
тка
платно
како
би
Диша
хтео
;
али
зато
Диша
изналажаше
свакога
дана
по
штошта
,
што
му
се
није
свидело
.
—
Мука
га
изела
,
какав
је
постао
!
—
рече
једаред
љутито
Лепосава
,
причајући
час
срдито
час
кроза
смех
све
Дишине
примедбе
.
—
Криво
му
сад
,
што
сам
здрава
...
—
И
млада
...
и
—
додаде
Јанићије
.
—
Е
?
!
—
рече
Лепосава
и
ђаволасто
га
погледа
преко
рамена
.
—
Па
знаш
како
је
—
одговори
Јанаћије
подсмешљиво
—
кад
човек
остари
,
њему
није
ништа
право
.
—
А
што
је
узимао
дете
?
—
А
што
се
„
дете
“
удало
за
њега
?
-—
Него
за
тебе
,
ваљда
,
рђо
калфинска
!
Ти
би
ми
па
бољи
био
?
—
одговори
Лепосава
и
сада
га
удари
тако
снажно
у
леђа
,
да
је
толико
звекнуло
,
да
је
чак
и
тетка
Маца
,
која
је
у
башти
нешто
плевила
,
чула
овај
ударац
и
завирила
у
мутвак
,
да
види
шта
је
.
Али
Јанићије
мукну
на
њу
бичјим
гласом
,
те
тако
забашури
Лепосавино
дело
.
Мајстор
Диша
се
није
више
могао
сносити
.
Престао
је
да
кори
жену
,
што
нема
деце
,
али
сада
није
било
дана
,
кад
није
ма
за
што
викао
.
Пре
се
уздржавао
пред
Мацом
а
сада
је
и
пред
њом
за
сваку
ситницу
пребацивао
Лепосави
,
па
било
то
макар
за
што
.
Лепосава
је
донекле
сносила
све
то
,
али
,
кад
и
њојзи
превре
,
она
му
једног
дана
тако
одлучно
подвикну
,
да
се
мајстор-Диши
тај
моменат
учини
врло
сличан
са
оним
,
кад
га
кира-Анастасија
удари
ногом
у
трбух
.
Истина
,
Лепосава
није
помислила
на
тако
што
,
али
њезине
очи
тако
су
севнуле
,
да
га
је
тај
поглед
јако
подсетио
на
онај
догађај
.
И
од
тога
часа
Диша
занеме
као
стена
.
Тај
њезин
поглед
толико
га
помете
,
да
је
изгубио
сваку
кураж
да
јој
џангриза
;
али
,
кад
на
тај
начин
не
мога
да
излије
своје
нерасположење
,
он
пронађе
други
.
Престао
је
да
јој
говори
;
по
десет
дана
не
би
са
њоме
ни
речи
проговорио
,
а
,
када
му
је
што
затребало
,
слао
је
из
дућана
Јанићија
,
да
му
донесе
,
па
чак
је
од
некога
доба
у
дућану
ручавао
.
Али
,
Лепосава
место
да
осети
ову
казну
,
напротив
,
осећала
се
много
пријатније
;
сада
је
бар
била
мирна
од
његових
напада
,
а
у
вече
,
када
би
он
за
совром
,
не
обраћајући
на
њу
ни
мало
пажње
,
разговарао
са
пуницом
,
она
је
ћутала
,
па
,
ако
је
имала
што
да
му
каже
,
то
је
говорила
мајци
,
а
он
јој
је
преко
мајке
одговарао
.
Тетка-Маци
није
се
свиђало
овакво
примирје
,
али
је
и
она
неко
време
остављала
,
да
се
ствар
сама
собом
развија
,
и
без
сумње
чекала
згодан
час
,
када
ће
јој
се
зет
опет
жени
вратити
.
Тако
је
то
трајало
неколико
недеља
,
кад
једнога
вечера
дође
Диша
кући
,
уђе
у
собу
и
рече
Лепосави
,
да
иде
у
мутвак
,
јер
хоће
са
њеном
мајком
да
разговара
.
Кад
оста
са
Мацом
на
само
,
мајстор
Диша
извади
из
недара
један
тефтер
.
—
Седи
,
—
рече
јој
—
да
ти
покажем
нешто
.
Знаш
ли
шта
је
овде
?
—
Не
знам
,
зете
!
—
одговори
Маца
и
забринуто
погледа
у
Дишу
.
—
Ето
,
данас
сам
све
прохесапио
шта
имам
а
шта
немам
.
Са
оним
имањем
у
Пожаревцу
и
овим
,
што
сам
ја
стекао
,
имам
на
двеста
хиљада
гроша
.
—
Па
,
да
Бог
да
да
,
још
толико
зарадиш
!
—
Ама
за
кога
?
Ето
то
,
то
да
ми
кажеш
.
То
сам
хтео
да
питам
.
Тетка
Маца
одшкрину
врата
и
тајанствено
погледа
,
да
их
ко
не
ослушкује
,
а
када
се
увери
,
да
никога
нема
,
приклопи
их
,
седе
према
зету
и
поче
га
важно
гледати
.
—
Е
то
сам
хтела
,
да
преда
мном
отвориш
уста
и
да
мене
запиташ
.
Гледам
само
шта
чиниш
и
како
мучиш
ону
јадницу
,
и
она
толико
исто
пати
,
што
нема
деце
,
као
и
ти
.
—
Па
што
се
лени
?
—
Што
?
Што
треба
да
скинеш
са
себе
враџбине
.
Зар
си
ти
један
који
је
тако
страдао
,
па
,
када
је
скинуо
враџбине
,
деце
пуна
кућа
.
А
то
што
је
на
теби
,
од
прве
ти
је
жене
.
—
Ово
је
већ
трећа
ноћ
,
како
ми
се
на
сну
то
казује
.
Мајстор
Диша
,
коме
је
већ
једаред
Лепосава
у
одбрани
рекла
да
је
угатан
,
само
што
не
опсова
нешто
кира-Анастасији
.
—
Нисам
хтела
самој
себи
да
верујем
да
сам
на
сну
два
пута
чула
;
али
,
кад
ноћас
и
по
трећи
пут
баш
будна
зачух
,
рекох
:
Није
фајде
,
то
му
је
једини
лек
;
морам
му
га
казати
.
—
А
шта
си
снила
?
—
Море
,
није
да
сам
снила
,
него
сам
ноћас
и
будна
видела
.
Ово
је
пуна
година
,
како
ја
сваког
празника
носим
у
цркву
тамњана
и
палим
свећу
пред
Богородицом
и
метанишем
,
само
да
вама
да
деце
а
мени
унучиће
.
Па
ваљда
се
смиловала
мајчица
,
те
је
три
пута
угледах
,
па
као
сваки
пут
ми
рече
:
„
Твоји
унучићи
су
у
чељустима
аждаје
.
Реци
мајстор-Диши
нека
иде
у
Јерусалим
,
и
тамо
ће
наћи
копље
моје
.
Тим
копљем
пробошће
аждају
и
ослободиће
пород
свој
!
“
Кад
Маца
доврши
ово
,
диже
се
са
седишта
,
прекрсти
се
и
скромно
се
поклони
икони
у
куту
.
—
Ко
ће
као
Бог
!
И
сам
си
се
требао
сетити
своје
вере
,
а
не
да
од
некрштених
тражиш
записе
.
Мајстор
Диша
ћуташе
и
замишљено
гледаше
у
ону
икону
,
пред
којом
се
Маца
побожно
крстила
.
—
Копље
!
Шта
му
то
значи
?
Какво
је
то
копље
?
—
А
од
куда
ја
знам
,
зете
.
Тако
ми
рече
Пречиста
,
а
сад
до
тебе
стоји
.
Хвала
Богу
,
и
Бог
ти
је
дао
много
новаца
а
још
више
памети
,
па
размисли
.
—
Па
то
на
хаџилук
?
—
А
што
?
Бог
ти
је
дао
,
можеш
.
Многи
би
желео
да
буде
хаџија
,
ама
не
може
.
—
А
баш
си
видела
?
—
запита
Диша
,
привучен
њеним
причањем
.
—
Као
тебе
што
гледам
,
зете
,
сад
!
Бог
нека
ми
се
смилује
,
требаше
одмах
да
припаднем
њезиним
ногама
и
да
јој
целујем
златне
одежде
,
ама
заблесну
ме
светлост
,
а
ја
,
женска
глава
,
па
се
препадох
,
па
само
што
ми
зуби
цвокоћу
од
страха
.
Три
дана
је
мајстор
Диша
крупно
премишљао
и
овај
сан
,
или
боље
рећи
Мацино
виђење
,
на
сваку
руку
тумачио
,
а
трећег
дана
,
кад
седе
са
женом
и
пуницом
за
совру
,
рече
:
—
Није
фајде
,
кад
нам
се
Пречиста
сама
јавила
,
морамо
је
послушати
.
Месец
дана
спремао
се
мајстор
Диша
за
поклоничко
путовање
.
По
чаршији
се
у
велико
рашчуло
да
ће
Диша
у
света
места
,
а
по
махалама
се
приповедало
о
ономе
чудноме
сну
.
Пријатељи
су
посећивали
будућега
хаџију
,
да
се
с
њиме
виде
и
разговоре
,
а
многи
и
да
га
замоле
,
да
им
из
светих
места
ово
или
оно
донесе
.
Лепосава
је
била
у
трострукоме
послу
:
спремала
је
ствари
мужевљеве
,
причала
женама
по
стоти
пут
сан
мајчин
и
,
где
год
се
макла
по
авлији
,
певушила
и
радила
.
Дође
и
време
поласку
.
Уочи
овога
дана
мајстор
Диша
одведе
жену
у
собу
,
и
као
човек
који
полази
на
тако
далек
пут
,
поче
да
је
саветује
,
како
да
се
влада
,
како
да
води
кућу
и
да
ни
на
сокак
без
мајке
не
изиђе
.
—
Мајку
да
слушаш
,
на
мене
да
мислиш
!
—
Хоћу
!
—
одговара
Лепосава
.
—
Знаш
и
сама
како
се
каже
:
пут
за
морем
а
смрт
за
вратом
.
Бог
ће
дати
,
па
ћу
се
вратити
,
а
ти
да
ме
дочекаш
како
приличи
једној
хаџики
:
чесна
и
поштена
!
Чу
ли
?
—
Чујем
,
—
одговара
Лепосава
скромно
.
И
још
много
саветовао
јој
је
,
па
онда
узе
из
Лепосавина
сандука
ниску
дуката
и
онај
дукат
„
ћошајлију
“
,
па
то
све
закључа
у
гвоздењачу
сандук
,
опроба
да
ли
је
добро
забравио
,
па
онда
тури
кључ
у
недра
.
Лепосава
га
зачуђено
запита
:
—
А
што
ми
узе
то
?
—
Па
што
ће
ти
?
За
кога
имаш
да
се
китиш
?
Докле
се
ја
не
вратим
,
не
треба
ти
,
а
када
се
будем
вратио
,
иде
ли
то
,
да
једна
хаџијница
меће
дукат
на
чело
?
Лепосави
не
би
најпријатнија
ова
перспектива
,
али
какве
би
користи
било
,
да
