тамосмо
по
цео
дан
проводили
пабирчећи
грожђе
по
обраним
виноградима
и
дивље
крушке
.
Једног
дана
удари
таква
хладна
киша
са
неким
ветром
,
да
се
није
могло
изићи
на
улицу
,
а
камо
ли
на
Виник
и
Горицу
.
Цео
дан
преседесмо
у
кавани
не
окусив
ни
један
ништа
.
.
У
вече
би
се
могао
сваки
причестити
.
Одемо
у
собу
да
спавамо
,
али
ко
ће
гладан
заспати
?
...
Један
се
од
глади
веома
превијаше
тако
,
да
већ
беше
постао
досадан
и
,
не
могав
више
издржати
,
зграби
са
ексера
један
венац
паприка
и
поче
једну
и
по
једну
јести
,
управо
гутати
,
и
ако
смо
му
ми
бранили
,
пошто
су
биле
ужасно
љуте
.
У
мало
што
не
крепа
;
уши
му
помодреше
као
у
ћурана
врат
кад
озебе
,
а
он
се
само
грчи
,
хуче
и
превија
,
...
да
не
поврати
зло
...
Бог
зна
шта
би
било
!
Ишли
смо
у
школу
редовно
сваког
дана
да
видимо
:
је
ли
што
по
нашим
молбама
решено
,
али
бадава
,
наше
молбе
стоје
на
истом
месту
где
су
остављене
...
Глад
,
нечистоћа
и
неизвесност
доведоше
нас
до
очајања
...
—
Да
идемо
одавде
,
—
рече
један
.
—
Куда
ћемо
без
паре
у
џепу
?
—
рећи
ће
други
.
—
Валах
више
од
два
дана
овде
нећу
остати
,
—
рекох
ја
,
—
хоћу
да
идем
у
Пирот
,
.
.
тамо
имам
сестру
и
зета
.
И
заиста
,
ја
сам
тада
у
Пироту
имао
рођену
сестру
и
зета
,
који
су
тамо
са
осталима
били
протерани
због
хајдука
и
ако
је
он
био
између
првих
људи
у
округу
,
па
шта
више
и
народни
посланик
и
пре
и
после
тога
,
као
и
дугогодишњи
председник
општинског
суда
и
члан
разних
друштава
и
т
.
д
.
То
му
ништа
није
сметало
да
буде
протеран
у
други
округ
и
то
због
хајдука
(
!
!
)
од
којих
је
се
морао
и
дању
и
ноћу
бранити
као
од
највеће
напасти
!
Од
разбојника
је
био
и
рањен
,
због
чега
је
одлежао
четрдесет
дана
у
болници
...
—
Па
и
ми
ћемо
с
тобом
у
Пирот
!
повикаше
они
.
—
Ишли
ви
не
ишли
све
ми
је
једно
,
али
ја
ћу
да
идем
...
Надам
се
да
ћу
код
сестре
наћи
толико
хлеба
,
да
се
бар
једаред
сит
наједем
па
после
,
шта
му
драго
.
.
Другог
дана
зором
кренемо
се
нас
петорица
за
Пирот
а
један
остаде
.
Ишли
смо
као
мрави
,
сваки
је
изгледао
као
сенка
.
.
сто
пута
су
се
живљи
сахрањивали
...
Пред
саму
ноћ
поче
да
пада
хладна
киша
као
из
кабла
,
...
мрак
нас
ухвати
кад
сиђосмо
у
Црвену
Реку
,
а
помрчина
је
била
да
се
прст
пред
оком
није
могао
видети
.
Око
пола
ноћи
стигосмо
пред
Белу
Паланку
.
Светлост
првог
фењера
на
нас
је
дејствовала
као
сунце
.
.
—
Ура
!
!
...
Варош
!
—
повикасмо
сви
у
један
глас
кад
угледасмо
светлост
.
Ја
сам
једва
гегуцао
наслањајући
се
на
један
огранак
,
јер
ми
ноге
беху
све
рањаве
од
искривљених
и
тесних
чизама
,
које
нисам
десет
дана
с
ногу
скинуо
...
Уђосмо
у
варош
у
којој
је
била
скоро
савршена
помрчина
...
Мора
се
признати
:
белопаланачка
је
општина
врло
штедљива
,
...
варош
је
само
на
крајевима
осветљавала
...
До
душе
не
знам
сад
како
је
,
али
тада
је
тако
било
...
На
улици
нигде
живе
душе
,
а
све
радње
,
без
разлике
,
позатваране
,
ама
да
си
могао
бар
један
једини
прозор
осветљен
видети
,
аја
!
...
Ћутећки
ишли
смо
полако
напред
али
поуздано
као
да
смо
знали
где
ћемо
.
—
Пст
!
—
прекиде
један
ћутање
,
—
шта
то
стење
?
...
Ми
застадосмо
ослушкујући
,
и
,
збиља
,
с
леве
стране
нешто
шљапкаше
по
бари
,
а
у
брзо
се
за
тим
зачу
човечији
глас
где
нешто
неразумљиво
протестује
...
Глас
ми
је
био
веома
познат
,
па
за
то
и
позвах
другове
да
приђемо
ближе
.
—
Ха
,
где
ме
никоговићи
опоганише
!
—
виче
онај
у
блату
.
—
А
који
никоговићи
?
—
упитасмо
пришав
ближе
,
али
у
помрчини
се
нисмо
могли
распознати
.
—
А
ђе
ли
ми
је
чибук
?
—
опет
ће
он
не
пуштајући
се
од
тарабе
за
коју
се
беше
ухватио
,
—
потражите
,
соколи
!
...
_
Ја
сам
већ
био
начисто
ко
је
,
јер
сам
тај
глас
сто
пута
слушао
у
кавани
код
„
Жмурка
“
кад
сам
долазио
за
вино
,
па
зато
и
упитах
:
—
Ама
јеси
ли
ти
,
Бога
ти
,
Чика
Перо
?
!
.
.
—
Ја
,
валах
,
главом
,
...
а
ко
сте
ви
и
од
куда
овде
?
—
Ми
смо
ђаци
из
Београда
,
ти
мене
познајеш
,
...
само
док
ме
видиш
.
—
Како
ти
је
име
,
соколе
?
—
Милан
,
...
знаш
ја
сам
послуживао
код
професора
г
.
А
...
.
који
је
редован
гост
код
„
Жмурка
“
...
—
А
,
...
знам
сад
,
...
а
куда
ћеш
?
—
У
Пирот
...
—
Ђе
ћете
ноћити
?
—
Не
знам
,
овде
никад
нисмо
било
...
—
Одвешћу
вас
ја
у
једну
кавану
.
.
тамо
је
чисто
,
нема
гада
!
—
Па
хајде
,
...
што
стојиш
уз
ту
тарабу
као
прикован
?
...
—
Не
могу
да
се
држим
на
ногама
!
...
Никоговићи
.
—
Зар
ти
,
који
си
по
херцеговачким
висовима
скакао
као
срна
...
Ово
као
да
га
посрами
,
па
се
пусти
од
тарабе
да
пође
,
али
се
на
првом
кораку
скљока
у
бару
.
—
Ха
,
соколи
,
помогните
!
—
виче
Чича
Пера
ваљајући
се
по
блату
,
—
еј
Бобићу
,
никоговићу
!
...
Био
је
трештен
пијан
,
а
ђаво
га
знао
како
је
могао
онако
чисто
говорити
.
Велику
смо
муку
имали
док
смо
га
подигли
...
људескара
,
брате
,
па
као
олово
тежак
.
—
Тамо
,
тамо
,
—
виче
он
батргајући
час
лево
,
час
десно
,
и
,
онако
пијан
,
доведе
нас
пред
кавану
која
је
била
затворена
,
...
дуго
смо
чекали
док
се
врага
не
отворише
.
Уђосмо
унутра
...
Најпростија
сеоска
механа
била
је
боља
од
ове
.
Спустисмо
на
клупу
Чика
Перу
,
који
је
био
сав
каљав
и
мокар
,
а
и
ми
нисмо
били
бољи
.
—
Ракије
!
—
викну
он
келнеру
,
—
ови
ће
соколи
платити
!
...
—
Баш
си
погодио
,
—
мислим
у
себи
,
јер
ми
нисмо
имали
ни
за
хлеб
,
а
за
тим
му
гласно
рекох
:
—
Какве
ракије
?
!
...
Мало
час
грдиш
некакве
никоговиће
што
су
те
опоганили
,
а
сад
хоћеш
да
пијеш
...
Ти
посрћеш
од
ракије
а
ми
од
глади
!
...
—
Бре
никоговићу
,
никакав
ти
је
отац
био
,
па
никакав
си
и
ти
!
...
Имам
ја
пара
...
Ракије
!
...
Момак
му
донесе
један
полић
који
у
тренутку
искапи
.
—
Кад
имаш
новаца
а
ти
плати
за
нас
хлеб
,
...
ми
не
тражимо
ракије
.
—
Дај
им
хлеба
,
никакви
,
ево
паре
...
—
Колико
?
—
пита
момак
.
—
Колико
поједу
,
а
мени
ракије
!
Момак
нам
донесе
три
исечена
хлеба
а
њему
полић
...
Ми
навадисмо
као
гусенице
и
за
четврт
сахата
не
беше
више
ни
мрвице
...
Бог
да
живи
Чика
Перу
...
Истина
нисам
му
остао
дужан
,
...
доцније
сам
му
платио
више
од
сто
чокања
...
Нека
му
је
алал
...
—
Сад
се
можемо
разговарати
,
Чика
Перо
,
—
рекох
му
.
—
Можемо
,
—
одговори
пипајући
се
десном
руком
по
џеповима
,
а
густим
обрвама
беше
сасвим
заклонио
очи
.
—
Шта
тражиш
?
—
Дуван
...
Их
,
чибук
немам
.
—
А
шта
ти
је
то
у
руци
?
Он
загледа
.
—
Еве
...
чибук
!
Ја
сам
у
почетку
мислио
да
је
штап
,
јер
је
лулу
разбио
.
—
Па
немаш
дуде
...
Он
снуждено
погледа
на
онај
крај
на
коме
је
била
дуда
па
за
тим
рече
:
—
Тамо
је
спала
...
морам
је
наћи
!
—
Сутра
,
...
Боже
здравље
.
—
Сад
,
сад
!
—
Море
остави
се
лудорије
,
одкуда
ћеш
је
сад
наћи
?
!
Та
да
је
во
не
би
је
у
овој
помрчини
могао
видети
,
па
још
тако
...
—
Мислиш
пијан
...
Не
,
никоговићу
!
—
Имам
ја
папира
дај
дуван
па
ћемо
направити
цигаре
.
Он
извади
дуван
и
ми
сви
направисмо
добре
цигаре
а
и
за
њега
...
Повуче
један
дим
па
тресну
цигару
о
под
.
—
Без
луле
ништа
!
...
Лулу
!
—
рече
,
а
за
тим
,
придржавајући
се
за
сто
и
клупу
једва
изиђе
на
поље
.
—
Сретан
ти
пут
!
—
викну
момак
и
закључа
врата
.
Шта
је
са
Чича
Пером
даље
било
ништа
не
знам
...
Где
је
ноћио
Бог
свети
зна
.
Ми
онако
обучени
и
мокри
преноћисмо
на
клупама
,
а
ујутру
зором
настависмо
пут
.
Једва
пред
вече
стигосмо
у
Пирот
.
Првог
од
познаника
кога
у
Пироту
сретох
беше
неки
Риста
Јовановић
,
кога
смо
у
Београду
звали
„
Шовељ
“
.
И
он
је
као
школски
служитељ
био
протеран
у
Пирот
због
хајдука
,
и
тамо
је
радио
у
каменом
мајдану
више
града
...
Тога
сам
човека
јако
волео
...
То
је
био
карактер
каквих
је
мало
,
што
тек
данас
умем
да
ценим
...
До
крајности
је
био
поштен
и
добар
...
Колико
нас
је
пута
код
Нестора
млекаџије
нахранио
!
...
Особито
је
волео
да
се
дружи
с
ђацима
и
сву
је
своју
малу
зараду
на
њих
трошио
...
Неки
су
га
звали
и
„
ђачка
мајка
.
“
Пореклом
је
био
Македонац
...
Отуда
је
пребегао
рањен
и
куршум
је
у
телу
до
смрти
носио
...
Не
могу
ти
казати
колико
сам
се
обрадовао
кад
га
видех
за
колима
при
уласку
у
Пирот
...
Са
свима
се
нама
пољуби
и
ако
остале
није
познавао
...
Њему
је
довољно
било
само
да
чује
:
ђак
,
па
више
му
не
треба
.
За
ону
четворицу
одмах
је
примио
сву
бригу
на
себе
пошто
нису
имали
никога
,
а
мене
је
одвео
код
зета
.
Он
им
је
се
пуних
десет
дана
старао
и
за
стан
и
за
храну
и
за
дуван
и
све
остало
,
а
свако
би
вече
дошао
код
мога
зета
,
с
којим
је
веома
лепо
живео
,
да
се
са
мном
и
с
њим
састане
и
проразговара
,
јер
у
кавану
није
ишао
.
Сећам
га
се
из
Београда
,
кад
нас
искупи
око
себе
па
нам
прича
вазда
лепих
прича
,
које
никад
заборавити
нећу
...
Па
и
овом
приликом
,
кад
би
се
у
вече
састали
,
није
пропустио
,
а
да
нам
што
лепо
и
корисно
не
исприча
...
Нарочито
нам
је
препоручивао
издржљивост
...
Био
је
добро
писмен
и
начитан
,
пошто
га
учитељи
,
као
школског
служитеља
,
нису
од
себе
одвајали
...
Умео
је
некако
да
се
нађе
,
па
га
је
сваки
волео
сем
Бугара
,
од
којих
је
у
Македонији
и
рањен
,
јер
им
је
тамо
,
како
сам
вели
:
„
мутио
воду
.
“
—
Шта
ме
у
животу
сналазило
,
—
вели
он
,
не
би
данас
било
од
мене
ни
стрва
ни
јава
,
да
нисам
имао
куражи
,
да
се
пустим
у
борбу
са
свачим
,
што
је
противу
мене
било
и
да
равнодушно
издржим
к
највеће
беде
...
После
десет
дана
моји
се
другови
вратише
у
Ниш
,
а
ја
останем
код
сестре
још
пет
дана
па
се
и
ја
вратим
.
При
поласку
за
Ниш
даде
ми
зет
четири
динара
а
и
Шовељ
два
,
...
ја
сам
био
задовољан
као
никад
дотле
;
јер
шест
динара
био
је
за
мене
велики
новац
...
Зет
,
сестра
,
којој
су
очи
биле
пуне
суза
,
и
Шовељ
испратише
ме
до
на
крај
вароши
.
При
растанку
сестра
поче
гласно
јецати
,
...
и
мени
би
тешко
па
ми
сузе
грунуше
као
киша
.
—
Збогом
!
—
промуцах
пошто
се
с
њима
пољубих
,
и
наставих
пут
...
Од
њих
троје
данас
нема
ни
једно
живо
...
сви
су
у
брзо
помрли
и
то
им
је
„
збогом
“
било
последње
,
јер
их
више
не
видех
...
Ишао
сам
доста
брзо
,
јер
сам
се
у
Пироту
код
сестре
био
добро
опоравио
,
те
тако
пред
ноћ
стигнем
у
Моралију
,
где
сам
био
намеран
да
преноћим
,
јер
ме
умор
беше
савладао
.
Моралија
се
налази
у
једном
кланцу
између
Црвене
Реке
и
Јелашнице
...
Пут
паралелно
са
потоком
вијуга
кроз
кланац
као
змија
;
лево
и
десно
од
пута
и
потока
једва
би
се
коза
успела
а
камо
ли
човек
.
У
томе
кланцу
,
испод
пута
,
налази
се
једна
мала
каваница
до
крајности
прљава
.
Изнад
каване
и
пута
постоји
врло-добра
и
доста
лепа
чесма
,
коју
су
без
сумње
Турци
,
а
можда
још
и
Римљани
,
подигли
...
ко
зна
?
...
Уморен
од
пута
више
падох
но
што
седох
на
клупу
поред
чесме
...
Торбу
и
не
скидох
с
леђа
,
јер
њен
терет
и
не
осећах
пошто
лежаше
на
наслону
од
клупе
.
Време
је
било
врло
лепо
и
пријатно
и
ако
је
већ
била
јесен
...
За
један
тренутак
заборавих
на
све
уживајући
благодет
одмора
,
те
да
ми
после
четврт
часа
пакост
бездушних
људи
буде
дупло
тежа
.
Тек
што
хтедох
да
устанем
,
те
да
се
напијем
као
кристал
бистре
воде
,
чији
ме
жубор
непрестано
к
себи
зваше
,
пошто
сам
се
био
прилично
одморио
,
—
из
каване
изиђе
један
жандарм
и
тетурајући
час
лево
,
час
десно
,
упути
се
к
мени
...
—
Еј
,
бре
,
...
одакле
си
ти
?
—
упита
кад
се
заустави
преда
мном
,
а
ноге
су
га
једва
држале
.
—
Из
Београда
,
—
одговорих
мирно
,
устајући
с
клупе
.
—
Одакле
идеш
?
—
Из
Пирота
.
—
Куда
ћеш
?
—
опет
ће
он
,
а
и
нехотично
се
приближи
к
мени
толико
,
да
ме
задах
од
ракије
,
као
из
одрешене
мешине
,
принуди
,
да
окренем
главу
у
страну
.
—
У
Ниш
...
—
Како
ти
је
име
и
шта
си
ти
?
—
Милан
Н
...
,
ђак
.
—
Шта
си
тражио
у
Пироту
?
—
Био
сам
код
сестре
и
зета
.
—
Ко
ти
је
зет
и
шта
ради
тамо
?
—
Не
ради
ништа
,
...
њега
су
са
осталим
тамо
због
хајдука
протерали
,
—
преварих
се
те
рекох
...
—
Та-а-ако
,
—
затеже
он
безобразно
,
—
дакле
и
ти
си
од
оних
,
...
дајде
ми
твој
пасош
...
Извадим
ђачку
карту
,
која
ми
је
замењивала
пасош
,
и
пружим
му
је
...
—
Ево
,
ђацима
се
ово
даје
у
место
пасоша
.
Он
узе
карту
па
је
загледа
мало
љушкајући
се
напред
и
назад
,
а
обрве
час
подизаше
час
спушташе
,
па
је
за
тим
прецепи
на
четворо
и
баци
у
страну
,
и
,
док
он
цепаше
карту
,
чињаше
ми
се
,
да
ми
џигерицу
цепа
,
јер
ми
је
то
била
једина
одбрана
од
полиције
,
пошто
ми
је
сведоџба
остала
у
Учитељској
Школи
у
Нишу
...
—
Немојте
,
молим
вас
,
да
ми
цепате
карту
,
—
викнух
и
хтедох
да
покупим
оне
комаде
,
али
ме
он
ухвати
за
руку
и
задржа
.
—
Ништа
ти
то
не
вреди
,
...
ја
хоћу
да
ви
...
видим
пасош
на
коме
стоји
Ми—
Милан
.
—
Ништа
вас
ја
,
брате
,
не
разумем
,
него
пустите
ви
мене
да
ја
својим
путем
мирно
идем
.
—
Ићи
ћеш
али
у
Пирот
!
...
још
вечерас
,
...
па
ако
не
будеш
мирно
ишао
куршум
ће
те
...
—
Какав
црни
Пирот
?
—
прекидох
га
уплашено
.
—
Баш
ће
ти
до
самог
Пирота
коњ
дувати
за
врат
!
...
—
Ја
нисам
коцкар
,
нити
какав
мангуп
,
—
протестовах
,
а
и
никоме
нисам
ништа
учинио
,
...
ја
сам
ђак
и
ви
мене
не
можете
као
мангупа
терати
.
—
То
ја
не
знам
,
...
пиротска
ће
полиција
знати
...
хајде
!
...
—
Молим
вас
,
ако
сматрате
да
сам
што
учинио
,
или
ако
вам
изгледам
подозрив
,
терајте
ме
у
Ниш
куда
сам
и
пошао
,
...
и
тамо
има
полиције
,
а
и
ближе
је
;
јер
су
ме
и
иначе
убиле
чизме
да
се
једва
на
ногама
држим
.
—
Не
,
не
,
...
баш
у
Пирот
и
то
сад
одмах
,
па
ако
не
будеш
миран
конопац
ти
на
леђима
неће
валити
...
—
Ја
жив
у
Пирот
нећу
ићи
,
а
мртвог
ме
можете
однети
...
Пустите
ме
!
...
—
Охо
,
пријане
,
полако
полако
,
ја
сам
и
са
мало
ве
...
већима
имао
посла
...
Хеј
,
Матија
!
...
Оди
’
вамо
!
...
На
овај
његов
позив
изиђе
из
каване
други
жандарм
,
који
беше
каплар
,
заједно
са
кавеџијом
...
Каплар
је
био
десет
пута
пијанији
од
овога
,
једва
сам
га
могао
разумети
шта
говори
.
—
Ето
,
—
повиках
кад
угледах
кавеџију
,
-—
и
овај
ће
вам
човек
казати
,
да
сам
овуда
са
друговима
прошао
пре
петнаест
дана
,
али
се
ни
један
на
то
не
осврташе
...
—
Шта
је
?
—
упита
каплар
кад
се
дотетура
до
нас
једва
изговарајући
речи
.
—
Ухватио
сам
ову
скитницу
,
...
побегао
из
Пирота
,
...
знаш
од
они
...
—
А
,
та-а-а-а-а-а-ко
,
...
па
?
—
Спровешћу
га
натраг
у
Пирот
,
пошто
иначе
морам
тамо
ићи
и
то
одмах
.
—
Да
,
да
,
...
у
Пирот
.
—
Држи
га
ти
док
оседлам
коња
,
а
ако
само
мрдне
уби
као
псето
!
...
—
Немој
ти
мене
учити
,
знам
ја
,
ваљада
,
шта
ми
ваља
чинити
,
...
нису
ми
за
бадава
дали
за
каплара
!
...
Иди
те
спреми
коња
,
а
овога
мораш
везати
кад
се
смркне
...
Њих
двојица
одоше
,
а
каплар
ме
ухвати
за
руку
и
у
мало
што
се
обојица
не
претурисмо
колико
се
на
мене
навали
...
Ја
сам
већ
био
на
чисто
да
са
овом
бекријом
не
могу
изићи
на
крај
,
па
се
у
тренутку
решим
да
ову
згодну
прилику
употребим
и
њом
се
користим
.
У
ономе
гуркању
са
капларом
,
јер
није
могао
на
једном
месту
од
силне
ракије
стајати
,
—
примакнем
се
оним
комадићима
исцепане
карте
,
које
,
као
бојаги
подижући
чизму
,
покупим
и
стрпам
у
џеп
,
а
за
тим
изненада
свом
снагом
ударим
каплара
ногом
у
трбух
,
а
левом
руком
по
слепом
оку
,
услед
чега
се
,
а
и
услед
силног
пића
,
скљока
на
земљу
,
али
ипак
за
то
рукав
од
мог
капута
оста
у
његовој
руци
...
Није
ни
писнуо
од
бола
,
јер
знаш
како
боли
ако
си
се
кадгод
ударио
у
трбух
...
човеку
се
просто
одузме
глас
...
Ослободив
се
од
њега
а
знајући
шта
ме
чека
,
као
стрела
нагнем
низ
онај
поток
...
Нити
сам
тада
осећао
болове
од
чизама
,
нити
умор
,
нити
сам
марио
што
ме
шибље
и
трње
по
лицу
шиба
;
само
сам
јурио
као
помаман
,
а
кад
се
саплетем
па
какву
лозу
лупим
о
ледину
као
дулек
,
па
опет
скочим
и
потрчим
...
Душа
ми
што
’
но
кажу
дође
у
нос
.
Кад
сам
измакао
четири
до
пет
стотина
корака
зауставим
се
у
једном
шипрагу
,
те
да
мало
оданем
,
у
тај
мах
се
низ
онај
кланац
разлеже
пуцањ
...
Сигурно
је
каплар
већ
био
дошао
к
себи
и
пуцњем
давао
знак
ономе
другом
жандарму
,
што
је
спремао
коња
испод
каване
.
Ово
ме
опомену
да
ми
ваља
пожурити
па
опет
нагнем
...
До
Јелашнице
нигде
се
нисам
зауставио
.
Стигнем
пред
јелашничку
механу
...
Још
се
једаред
обазрем
да
видим
да
ли
ме
гоне
,
а
за
тим
полако
приђем
механском
прозору
кроз
који
видех
да
унутра
седе
само
два
сељака
са
механџијом
.
Мрак
се
беше
већ
у
велико
спустио
,
а
и
густи
облаци
превлачаху
се
преко
неба
.
—
Добро
вече
!
—
рекох
улазећи
.
Бог
ти
помогао
!
—
одговори
механџија
.
—
Молим
вас
имате
ли
што
за
јело
?
—
Само
јагњећег
печења
!
—
Дајте
ми
за
30
пара
печења
и
10
пара
хлеба
,
па
ћу
уз
пут
јести
,
јер
морам
још
ноћас
стићи
у
Ниш
.
—
А
што
?
—
Због
школе
,
јер
ако
сутра
не
будем
у
осам
сахата
,
неће
ме
после
примити
,
тако
ми
је
један
друг
депешом
јавио
...
Похитајте
.
—
Ама
далеко
је
,
...
до
Ниша
има
четири
сахата
,
а
и
киша
ће
те
ухватити
,
па
после
тога
ноћ
је
.
—
Молим
вас
дајте
ми
што
сам
тражио
,
ја
морам
ићи
па
шта
ми
Бог
да
,
—
рекох
оштро
,
а
једва
сам
на
ногама
стајао
које
од
умора
које
од
страха
...
Механџија
измери
печење
које
беше
живо
непечено
,
...
крваво
,
само
да
буде
што
теже
;
уви
га
у
хартију
,
а
за
тим
одсече
хлеб
и
пружи
ми
гледајући
ме
сумњиво
...
Новац
,
који
сам
већ
био
спремио
,
спустим
на
сто
,
па
дохватим
врата
и
чисто
одахнух
кад
се
опет
нађох
на
пољу
,
јер
сам
очекивао
,
да
сваког
тренутка
жандарм
лупи
на
врата
.
Близу
јелашничке
кафане
има
једна
ћуприја
на
потоку
који
тече
кроз
Моралију
,
под
коју
се
завучем
,
јер
даље
нисам
могао
ни
крочити
док
се
не
одморим
,
а
на
путу
се
нисам
смео
одмарати
.
Нисам
честито
ни
сео
а
коњски
се
топот
зачу
од
јелашничке
механе
,
који
се
све
више
и
више
приближаваше
,
најзад
чух
и
звекет
сабље
,
па
и
речи
:
„
нећеш
ми
умаћи
па
да
имаш
крила
.
“
Био
сам
начисто
да
је
жандарм
,
и
сигурно
му
је
механџија
казао
,
да
сам
овог
тренутка
прошао
...
Чудио
сам
се
:
зашто
се
толико
задржао
,
кад
је
имао
намеру
да
ме
гони
,
јер
на
коњу
ме
је
могао
стићи
два
пута
.
—
Видећемо
!
—
рекох
и
ја
за
свој
рачун
па
почнем
зубима
чупати
оно
крваво
печење
.
Доста
сам
се
био
одморио
,
а
ту
би
и
ноћио
да
ми
није
било
хладно
,
па
с
тога
морадох
и
пут
наставити
,
јер
би
се
иначе
,
онако
знојав
,
од
зиме
укочио
.
Правим
путем
нисам
смео
ићи
,
јер
сам
се
бојао
да
се
онај
не
врати
,
за
то
пођем
преко
њива
поред
пута
на
педесет
корака
,
на
којој
се
даљини
није
могао
човек
разликовати
,
али
,
како
мрак
постајаше
све
гушћи
и
гушћи
,
а
и
киша
поче
падати
,
толико
се
смрче
,
да
ми
апсолутно
није
било
могуће
определити
:
где
сам
и
на
коју
сам
се
страну
окренуо
...
Хтедох
да
изиђем
на
пут
,
јер
сам
био
од
жандарма
заклоњен
густом
помрчином
,
а
не
би
ме
,
валах
,
видео
,
па
да
ми
се
о
раме
очеше
.
Киша
поче
пљуском
падати
,
што
ме
принуди
да
се
пожурим
...
Ишао
сам
преко
неког
орања
у
нади
,
да
ћу
у
скоро
изићи
на
пут
,
али
,
за
моју
несрећу
,
одједаред
ми
ноге
почеше
дубоко
упадати
у
земљу
,
...
ово
ме
јако
уплаши
,
бојао
сам
се
да
не
упаднем
у
какву
бару
...
Ноге
сам
једва
из
блата
извлачио
и
,
после
подужег
напрезања
,
нађем
се
у
једном
рогозу
који
прелазаше
моју
висину
...
Стадох
...
Хладан
зној
измешан
са
кишом
цури
низ
чело
,
те
се
с
времена
на
време
брисах
мокрим
рукавом
...
Срце
ми
куцаше
мислиш
искочиће
;
страх
се
примицаше
врхунцу
,
...
викао
бих
али
која
вајда
,
права
пустиња
!
...
Била
би
савршена
тишина
,
да
киша
са
ветром
не
повијаше
око
мене
рогоз
који
беше
чест
као
четка
.
То
су
,
драги
мој
,
били
најгорчи
часови
мога
живота
...
Расклањајући
рукама
рогоз
ишао
сам
напред
,
али
врло
лагано
и
,
после
једног
сахата
,
опет
изиђем
на
њиву
која
беше
поорана
,
тако
ми
се
бар
чињаше
,
јер
сваки
час
запињах
ногама
за
бусење
...
Ноге
сам
једва
вукао
од
силног
блата
које
се
беше
на
чизмама
нахватало
.
И
по
овој
њиви
ваљада
сам
тумарао
више
од
сахата
док
не
осетих
тврдо
земљиште
под
ногама
на
коме
се
лакше
кретах
.
Од
јаког
напрезања
бејах
толико
заморен
,
да
нисам
могао
ни
корака
даље
крочити
док
се
не
одморим
.
С
тога
скинем
торбу
с
леђа
и
спустим
на
земљу
па
седнем
на
њу
,
а
киша
непрестано
падаше
у
ситним
капљицама
.
Дуго
сам
се
одмарао
.
Прохте
ми
се
да
,
запалим
цигару
и
Бог
зна
шта
би
дао
само
да
повучем
један
дим
!
...
Цео
свет
виче
противу
дувана
,
а
ја
,
право
да
ти
кажем
,
—
не
...
То
је
,
бар
тада
,
за
мене
благословена
биљка
,
па
нека
говори
ко
шта
хоће
...
Осушим
руке
испод
пазуха
,
и
,
пошто
сам
поцепао
више
од
двадесет
листића
папира
,
успем
да
направим
цигару
и
лако
је
запалим
,
јер
сам
имао
целу
кутију
жижица
...
Ох
,
како
ми
је
та
цигара
слатка
била
!
...
Лако
ти
је
сад
замислити
како
сам
у
оној
помрчини
изгледао
са
запаљеном
цигаром
седећи
на
торби
у
сред
оног
великог
нишког
поља
...
Радо
би
онако
седећи
сачекао
зору
,
али
ми
то
не
беше
могуће
,
јер
бејах
од
зиме
већ
почео
јако
дрхтати
,
па
,
хтео
не
хтео
,
морадох
наставити
пут
,
који
ћу
до
смрти
памтити
...
Једва
устанем
,
јер
не
осећах
да
су
моје
ноге
...
Нисам
се
,
ваљада
,
ни
педесет
корака
одмакао
од
места
где
сам
седео
,
па
поново
упаднем
у
рогоз
,
а
из
овога
у
неки
врбак
,
који
ми
оно
мало
дроња
са
свим
поцепа
тако
,
да
сам
скоро
остао
го
!
Проклињао
сам
све
,
цео
свет
,
па
и
мајку
што
ме
роди
,
да
се
овако
мучим
!
У
кратко
,
у
само
свануће
,
кад
је
дан
већ
почео
да
осваја
,
изиђем
на
пут
,
којим
сам
за
четврт
сахата
стигао
у
Ниш
.
Онако
изгребан
,
каљав
и
поцепан
,
без
једног
рукава
што
ми
га
жандарм
оцепи
,
изгледао
сам
веома
жалосно
,
бар
за
оне
који
су
имали
срца
.
У
механи
сам
затекао
другове
да
још
спавају
.
Келнер
,
који
бејаше
прилично
тврд
на
ушима
,
љубопитљиво
ме
посматраше
са
свију
страна
,
па
најзад
ме
упита
:
—
А
,
бре
,
што
си
такав
?
—
Не
питај
ме
,
море
,
него
ми
одмах
скувај
једно
шербе
али
повећу
чашу
,
—
рекох
зловољно
,
а
за
тим
одох
у
собу
и
нађох
неки
стари
капут
,
који
је
имао
бар
рукаве
,
те
се
пресвукох
и
остало
одело
дотерах
мало
у
ред
.
Кад
се
вратих
,
оставив
другове
да
још
спавају
,
упита
ме
келнер
.
—
Што
,
бре
,
рече
,
што
?
—
Шербе
ми
скувај
!
—
Бре
,
бре
,
ко
да
су
те
пци
вукли
целу
ноћ
по
Нишаву
,
—
рече
одлазећи
,
да
изврши
што
сам
му
казао
.
Док
је
он
кувао
шербе
ја
сам
у
сласт
пушио
цигару
одмарајући
се
...
—
За
тутун
ли
си
имаш
пари
,
бре
,
а
за
леб
немаш
,
—
рече
келнер
спуштајући
преда
ме
чашу
с
врелом
водом
.
Ја
му
не
одговорих
ништа
,
јер
нисам
био
расположен
за
разговор
.
Киши
беше
пре
једног
сахата
престала
,
а
моје
се
одело
беше
прилично
просушило
,
али
би
се
ипак
могло
цедити
.
Пошто
сам
се
добро
одморио
,
а
и
оно
ме
вруће
шербе
прилично
окрепи
,
изиђем
пред
механу
...
Тек
што
сам
стао
наиђе
једно
циганче
са
прибором
за
чишћење
обуће
...
Са
овим
посленицима
Ниш
изобилује
.
—
Да
ти
,
господине
,
чистим
чизме
...
Мени
се
учини
да
ми
се
ово
дериште
подсмева
и
мало
што
га
не
зграбих
за
врат
.
—
Даћу
ја
теби
:
„
господине
“
ако
те
макнем
...
Вуци
се
одатле
несрећо
циганска
!
—
викнем
љутито
.
—
Ама
много
су
каљаве
,
господине
,
вели
циганче
,
а
непрестано
облеће
око
мене
као
псето
.
Погледам
у
чизме
и
,
збиља
,
кожа
се
нигде
није
могла
видети
.
—
Е
,
црни
ђаволе
,
ако
ти
је
најзад
воља
да
ме
зовеш
„
господином
“
ти
ме
зови
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
пошто
бре
?
...
—
Грош
,
господине
,
...
млого
су
каљаве
.
—
Двадесет
пара
па
ако
хоћеш
чисти
,
а
ако
нећеш
—
марш
!
—
Мало
је
...
викса
ми
треба
за
двадесет
пара
.
То
сам
увидео
и
сам
.
—
Добро
,
даћу
ти
грош
,
али
лепо
да
очистиш
,
па
и
одело
у
колико
се
може
.
—
Хоћу
.
—
Хајдмо
у
двориште
.
Уђосмо
и
Цига
одмах
поче
да
струже
,
...
ваљада
је
читав
сахат
око
мене
провео
.
—
На
,
—
рекох
пружајући
му
грош
кад
је
био
готов
,
—
нека
ти
је
алал
...
—
Хвала
,
господине
,
—
рече
Цига
узимајући
грош
и
одскакута
с
ноге
на
ногу
на
улицу
.
И
ово
циганче
боље
и
задовољније
живи
од
мене
,
—
рекох
с
неким
болом
у
души
,
па
уђох
у
механу
где
за
празним
столом
затекнем
све
своје
другове
...
Као
чавке
гракнуше
на
мене
кад
ме
угледаше
,
јер
нису
знали
да
сам
дошао
и
ако
им
је
келнер
говорио
:
„
дошао
ви
је
онај
(
!
)
“
—
Шта
је
са
молбама
?
—
беше
ми
прво
питање
.
—
Ништа
,
...
одбачене
!
—
Нека
су
проклети
!
—
рекох
зловољно
,
седајући
за
сто
.
Са
свију
страна
осу
се
читав
пљусак
питања
:
те
о
овоме
,
те
о
ономе
...
Ја
сам
,
међу
тим
,
замишљено
ћутао
.
—
Имаш
ли
који
грош
?
—
најпосле
ће
један
,
—
полипсасмо
од
глади
!
...
Ја
извадим
све
што
сам
у
џепу
имао
и
спустим
на
сто
,
...
било
је
5
.
30
динара
.
—
То
је
све
,
—
рекох
немарно
;
јер
сам
био
изгубио
вољу
и
на
живот
.
—
Ура
!
...
живио
!
...
славно
!
—
повикаше
сви
у
један
глас
а
на
лицу
им
се
огледаше
радост
.
—
Имамо
хлеба
бар
за
пет
дана
,
—
рекох
.
—
И
више
и
више
,
...
морамо
штедети
...
Славно
,
славно
!
Хеј
ти
,
глуви
,
дај
нам
три
хлеба
!
...
Момак
донесе
три
хлеба
и
спусти
на
сто
,
па
се
измаче
један
корак
и
посматраше
како
ови
халапљиво
ждеру
као
гусенице
.
—
И
ја
ће
ви
давам
едан
кад
сте
толико
гладни
,
...
као
пци
,
...
није
газда
на
дом
,
—
рече
келнер
кад
пред
овима
не
беше
ни
мрвице
,
а
за
тим
донесе
још
један
хлеб
,
који
за
трен
ока
плану
.
—
Бре
,
бре
,
ће
да
се
подавите
!
—
опет
ће
келнер
чудећи
се
.
—
Не
брини
се
,
него
дај
да
пробамо
:
колико
можемо
појести
,
—
рече
један
смејући
се
,
—
четири
су
већ
отишла
...
—
Е
,
Милане
,
—
рећи
ће
други
,
—
ти
без
сумње
имаш
и
дувана
,
па
сад
ако
хоћеш
љуцки
дај
,
...
а
овај
новац
метни
у
џеп
да
не
стоји
овде
на
столу
.
—
Да
,
да
,
по
једну
да
запалимо
,
...
ред
је
,
...
уста
су
нам
испуцала
као
церова
кора
...
Од
кад
га
нисмо
ни
примирисали
,
повикаше
и
остали
трљајући
руке
.
Ево
дувана
,
...
имам
за
толико
,
—
рекох
вадећи
дуван
,
а
овај
ћемо
новац
само
за
хлеб
,
разумете
ли
?
...
—
Да
богме
,
...
само
за
хлеб
.
Стрпам
новац
у
џеп
па
и
ја
направим
цигару
...
Сваки
је
жељно
гутао
дим
и
враћао
га
на
поље
који
се
у
млазевима
укршташе
преко
стола
...
—
Па
докле
ћемо
ми
овако
?
—
упитаће
један
после
подужег
ћутања
.
—
Ја
,
Бога
ми
,
не
знам
,
али
се
овако
више
не
може
,
—
одговорих
.
—
Овде
и
да
се
упишемо
у
гимназију
немамо
од
чега
да
живимо
...
за
пакост
нигде
послуживања
,
...
бар
да
га
један
могаде
наћи
,
па
би
нам
лакше
било
...
А
ко
зна
да
ли
би
нас
у
гимназију
и
примили
,
пошто
је
доцкан
,
—
рече
један
.
—
Нешто
морамо
радити
,
него
хајдмо
у
школу
да
и
ја
узмем
сведоџбу
,
па
ћемо
после
гледати
шта
ћемо
,
—
рекох
им
устајући
.
Уз
пут
до
школе
испричах
им
укратко
своје
доживљаје
од
како
смо
се
растали
,
што
их
веома
занимаше
,
а
по
неки
чак
и
сумњаше
...
чињаше
му
се
невероватно
.
Стигосмо
у
школу
...
Часови
већ
беху
почели
.
—
Шта
је
?
...
Докле
ћете
се
овуда
шуњати
?
!
...
продера
се
служитељ
кад
уђосмо
у
ходник
.
—
Немој
ти
,
пријатељу
,
да
се
дереш
,
јер
и
над
попом
има
попа
...
Мислиш
,
ваљада
,
да
је
нама
лако
и
мило
џеџати
овде
пред
вратима
!
—
одговорих
му
љутито
;
јер
нисам
марио
ма
ми
сва
ребра
изломио
.
—
Охо
,
шврћо
,
немој
да
лајеш
док
ти
нисам
сад
оба
уха
извукао
...
—
Пробај
,
па
да
видиш
шта
ће
бити
,
...
ти
мислиш
да
те
се
ја
плашим
...
Пријави
ме
код
г
.
управитеља
!
...
—
Марш
на
поље
!
...
Не
може
,
...
одлази
!
...
—
Пријави
ме
кад
ти
кажем
,
—
рекох
а
већ
сам
од
љутине
сав
дрхтао
и
најрадије
би
му
ону
погану
њушку
разбио
.
—
Марш
на
поље
,
док
те
није
сад
ђаво
однео
!
—
викну
па
ми
се
примаче
ближе
,
а
моји
другови
дохватише
врата
.
—
О
,
животињо
једна
,
—
рекох
у
себи
и
брзо
се
решим
да
му
направим
посла
и
опет
до
управитеља
дођем
,
па
га
почнем
изазивати
да
само
спусти
руку
на
мене
.
—
Ама
каква
си
ти
сила
овде
?
...
Шта
хоћеш
ти
?
!
—
рекох
доста
дрско
,
гледајући
га
право
у
очи
,
а
међутим
сам
се
спремио
да
примим
шамар
,
што
и
би
;
јер
,
тек
што
изговорих
последњу
реч
,
а
он
потегне
па
иза
врата
пљус
!
...
—
А
јаој
!
...
продерем
се
што
сам
год
јаче
могао
.
—
Ћути
убила
те
мајка
божја
,
...
не
дери
се
!
—
Хоћеш
још
,
...
чекај
само
!
А
јаој
!
...
затегнем
поново
.
Наједаред
се
зачу
жагор
по
собама
...
Врата
се
поотвараше
и
професори
са
ђацима
поврвеше
у
ходник
па
и
управитељ
.
—
Шта
је
,
шта
је
?
!
...
Ко
се
то
дере
као
магарац
?
!
—
пита
управитељ
.
—
А
јаој
!
...
уби
ме
,
оглувех
,
—
опет
ја
.
—
Ко
те
уби
?
—
упита
опет
управитељ
,
прилазећи
к
мени
.
—
Овај
,
овај
,
—
одговорих
показујући
руком
на
служитеља
,
који
се
беше
нашао
у
чуду
,
јер
се
овоме
угурсузлуку
није
надао
,
—
ја
сам
дошао
код
вас
,
а
он
...
—
Хајде
овамо
са
мном
,
—
прекиде
ме
управитељ
.
Кад
уђосмо
у
канцеларију
упита
ме
:
—
Шта
је
то
било
?
—
Па
ето
,
господине
,
ја
сам
вам
поднео
молбу
са
сведоџбом
ради
уписа
у
школу
,
па
пошто
ме
нисте
могли
примити
због
попуњеног
броја
,
то
већ
недељу
дана
како
долазим
,
па
и
данас
,
да
узмем
сведоџбу
,
како
би
се
могао
уписати
у
гимназију
да
и
тамо
не
изгубим
право
,
али
пред
вас
нисам
могао
изићи
,
јер
момак
за
то
није
хтео
ни
да
чује
,
већ
ме
терао
на
поље
и
ако
сам
га
преклињао
да
ме
пријави
код
вас
;
нарочито
сам
га
данас
молио
,
пошто
ћу
сутра
да
се
вратим
у
Београд
док
имам
који
грош
у
џепу
...
Најзад
кад
му
се
моја
молба
досади
,
он
ме
толико
удари
шамаром
,
да
на
ово
ухо
ништа
не
чујем
,
рекох
хватајући
се
за
лево
ухо
.
—
Неваљалац
један
,
...
научићу
ја
њега
памети
...
Ево
ти
сведоџбе
,
на
,
па
иди
,
а
ја
ћу
већ
с
њим
расправити
,
—
рече
управитељ
пружајући
ми
сведоџбу
,
а
за
тим
притиште
дугме
од
звонцета
.
—
Хвала
,
господине
!
...
Збогом
!
—
Збогом
!
...
Изиђем
у
ходник
где
се
сусретнем
са
служитељем
,
који
беше
пошао
управитељу
.
—
Аха
,
—
рекох
му
,
—
сад
је
ред
на
тебе
.
—
Торњај
ми
се
испред
очију
,
док
те
сад
нисам
залепио
уз
тај
зид
.
—
Ба
,
—
рекох
смејући
се
као
да
ништа
није
било
,
па
се
у
трку
дохватим
врата
,
а
кад
сам
био
испод
управитељевих
прозора
метнем
шаку
на
лево
ухо
.
Другови
су
ме
чекали
на
Нишави
.
—
Шта
уради
,
бре
?
!
—
повикаше
кад
им
приђох
,
—
ми
се
овде
помрзосмо
.
—
Море
ја
вам
сведоџбу
добих
и
шамар
прида
.
—
Шта
,
шамар
?
!
...
—
Да
,
...
она
ме
несрећа
баш
поштено
фљисну
,
али
и
он
ће
добити
.
—
Видели
смо
ми
да
ће
то
бити
.
—
Па
сте
загребали
као
мачке
!
—
Ми
смо
мислили
да
се
он
љути
што
нас
је
много
па
смо
за
то
отишли
.
—
Море
баталте
ви
то
,
него
куда
ћемо
?
—
Шта
би
друго
радили
него
да
шврљамо
по
вароши
.
—
Ви
шврљајте
,
...
радите
шта
хоћете
,
а
ја
идем
да
легнем
,
јер
целу
ноћ
нисам
тренуо
као
што
сам
вам
казао
,
а
веома
сам
уморан
...
—
Добро
,
добро
,
...
иди
...
До
виђења
!
—
До
виђења
!
Петог
дана
опет
поче
глад
да
нас
мори
,
...
ни
паре
више
нисмо
имали
...
Беда
достиже
свој
врхунац
...
—
Хајте
,
људи
,
да
идемо
одавде
ма
куд
било
,
јер
ћемо
овде
поцркати
од
глади
,
—
рећи
ће
један
,
који
већ
беше
са
свим
клонуо
.
—
Да
ми
је
само
да
се
докотурам
до
Београда
,
па
би
ми
лакше
било
,
—
рекох
.
—
Али
како
ћемо
кад
ни
паре
у
џепу
?
!
—
упита
други
а
остали
слегоше
раменима
.
Сутра
дан
беху
сви
пре
мене
устали
и
некуда
отишли
,
а
мене
оставили
да
спавам
.
Кад
сам
устао
било
је
прошло
осам
сахата
,
а
међу
тим
изгледало
је
да
нема
ни
шест
,
јер
се
беше
нека
магла
спустила
.
Изиђем
и
ја
на
улицу
,
а
ноге
ми
клецаху
од
глади
.
Био
сам
јако
изнурен
и
нека
ме
малаксалост
беше
обузела
да
сам
се
једва
,
као
пребијено
псето
,
поред
зида
вукао
.
Ни
сам
не
знам
како
се
нађох
пред
општинском
зградом
...
Добро
се
сећам
:
беше
субота
...
Пред
вратима
стајаше
неколико
жена
,
које
је
било
жалосно
погледати
.
—
Шта
ли
траже
ове
жене
овде
?
...
Сигурно
помоћ
,
—
рекох
у
себи
.
—
Ха
,
па
зашто
неби
и
ја
потражио
само
колико
за
пут
?
—
рекох
поново
и
без
размишљања
уђем
унутра
,
—
али
коме
сад
да
се
обратим
?
—
Шта
ћеш
младићу
?
—
упита
ме
један
чича
врло
благо
,
који
је
без
сумње
био
трговац
,
па
пострадао
,
а
смео
бих
се
заклети
да
је
и
он
имао
деце
,
кад
је
према
мени
био
овако
добар
.
Ја
му
укратко
,
држећи
капу
у
руци
,
представих
своје
стање
и
,
док
му
причах
,
посматраше
ме
пажљиво
,
а
старачке
му
очи
беху
испуњене
сузама
...
Ко
зна
да
ли
је
моје
жалосно
стање
те
сузе
изазвало
или
што
друго
.
—
За
то
тако
и
изгледаш
,
—
рече
старина
и
помилова
ме
по
глави
кад
доврших
,
—
хтео
би
,
ваљада
,
да
ти
мало
помогну
.
—
Да
,
...
само
да
би
могао
одавде
отићи
.
—
Ходи
,
дете
моје
,
ходи
’
вамо
.
Ја
пођем
за
њим
.
—
Чекај
ме
ту
,
сад
ћу
ја
—
рече
кад
стигосмо
пред
једна
врата
изнад
којих
на
једној
табли
стајаше
крупним
словима
написано
:
Председник
.
Он
се
подуже
задржа
унутра
...
Најзад
отвори
врата
и
махну
руком
...
—
Оди
’
вамо
...
Уђем
...
—
Је
л
’
то
?
—
упита
председник
.
—
Јесте
,
—
одговори
чича
.
По
његовој
жељи
испричах
и
њему
све
што
и
чичи
само
мало
опширније
,
а
кад
доврших
показах
му
и
сведоџбу
ради
уверења
да
нисам
мангуп
.
—
Па
,
узми
ово
од
мене
па
изиђи
и
причекај
у
ходнику
,
—
рече
председник
пружајући
ми
два
динара
у
сребру
.
—
Хвала
,
господине
,
нека
вам
Бог
ово
врати
ако
ја
не
будем
могао
,
—
рекох
узимајући
новац
,
па
пошто
га
пољубих
у
руку
изиђем
у
ходник
.
После
два
три
минута
изиђе
и
чича
са
једном
хартијом
у
руци
.
—
Чекај
ту
сад
ћу
те
звати
,
—
рече
и
уђе
на
друга
врата
у
ходнику
изнад
којих
писаше
:
Благајник
.
—
Нема
,
нема
новаца
,
—
чујем
где
се
неко
у
канцеларији
џапа
у
коју
је
чича
ушао
,
—
ова
ће
општина
најзад
пропасти
издржавајући
које
какве
светске
пробисвете
...
Ни
једна
улица
нема
честиту
калдрму
,
а
овамо
...
—
Молим
вас
,
—
прекиде
га
чича
,
—
г
.
председник
је
наредио
.
—
Не
тиче
ме
се
...
—
Добро
,
онда
му
то
ви
кажите
,
—
рече
чича
љутито
па
отвори
врата
.
—
Нека
уђе
тај
,
—
довикну
му
благајник
.
Ја
уђем
у
канцеларију
и
не
чекајући
да
ме
чича
позове
.
—
Шта
ћеш
ти
,
брате
?
—
продера
се
благајник
,
чим
ме
угледа
.
—
Ја
,
...
овај
,
—
почнем
да
муцам
,
окрећући
капу
у
рукама
и
преносећи
тежину
тела
с
ноге
на
ногу
...
—
Нема
,
...
нема
новаца
,
...
издали
смо
све
за
калдрму
,
—
опет
ће
он
повикати
а
руке
подигао
у
вис
као
да
ће
да
полети
.
—
Молим
вас
,
господине
,
ја
...
—
Нема
шта
да
ме
молиш
,
разумеш
ли
?
—
Па
добро
,
кад
нема
нема
,
...
казаћу
господину
председнику
...
—
Шта
,
шта
да
му
кажеш
?
!
—
Да
немате
новаца
,
—
рекох
са
свим
мирно
.
—
Нека
вас
ђаво
носи
!
...
Ово
је
да
човек
свисне
од
муке
,
...
зар
ми
немамо
наше
сиротиње
,
—
рече
благајник
прилазећи
једном
грдно
великом
сандуку
,
а
сав
се
зацрвенео
као
куван
рак
.
Кад
скиде
резу
и
отвори
сандук
видех
,
да
беше
до
врха
пун
бакарним
новцем
,
од
кога
одброји
пет
динара
.
—
На
,
...
потпиши
се
овде
.
Узмем
новац
и
стрпам
га
у
џеп
,
а
за
тим
се
потпишем
на
ону
хартију
што
је
чича
донео
од
председника
,
па
ухватим
браву
и
викнем
:
—
Збогом
,
господине
,
и
хвала
вам
!
—
Збогом
,
збогом
,
—
промрмља
овај
љутито
и
не
гледајући
ме
.
—
Чудо
је
,
да
су
сви
благајници
махом
једнаки
...
Ђаво
их
знао
,
као
да
из
свога
џепа
дају
,
а
овамо
те
онај
,
те
овај
има
дефицит
!
...
Кад
изиђох
од
благајника
чича
ме
дочека
у
ходнику
.
—
Шта
би
?
—
упита
ме
радознало
.
—
Даде
ми
пет
динара
,
...
хвала
му
.
—
Добро
је
,
добро
је
,
боље
ишта
него
ништа
.
—
За
ово
имам
вама
да
благодарим
.
—
Богу
,
Богу
,
синко
!
—
Разуме
се
,
прво
њему
па
онда
вама
и
ја
ћу
му
се
молити
да
вам
сваку
жељу
испуни
.
Он
уздахну
и
одмахну
руком
,
као
да
хтеде
рећи
:
доцкан
је
,
моји
су
дани
избројани
.
—
Хвала
ти
,
синко
,
а
Бог
је
милостив
.
—
Збогом
!
—
рекох
и
ову
честиту
старину
свесрдно
пољубих
у
руку
.
—
Жив
био
,
жив
био
,
синко
!
...
Срећан
ти
пут
и
збогом
пошао
,
—
рече
стари
благо
.
Трчећи
изиђем
на
улицу
па
право
код
пекара
...
Нико
ми
тада
није
био
раван
.
Узмем
цео
хлеб
и
метнем
га
под
мишку
,
па
почнем
кидати
парче
по
парче
и
јести
.
Кад
стигох
пред
механу
где
смо
становали
,
не
беше
више
ни
мрвице
,
...
оде
цео
хлеб
као
крофна
!
Уђем
у
механу
где
затекнем
све
на
окупу
за
столом
.
Сваки
се
подлактио
па
мисли
за
свој
рачун
,
не
говорећи
ни
један
ништа
...
Мени
нешто
паде
веома
тешко
кад
их
видех
у
онако
јадном
стању
,
...
прави
мртваци
!
...
—
Шта
је
,
море
,
шта
сте
се
ућутали
?
...
Где
сте
до
сада
били
?
—
упитах
их
прилазећи
.
Сви
ме
немарно
погледаше
,
а
ни
један
не
отвори
уста
да
што
каже
,
сем
једнога
што
пљуну
на
под
и
растрља
ногом
.
—
Говор’те
,
море
,
шта
сте
се
ућутали
,
нисте
ваљада
онемили
!
—
викнем
поново
седајући
за
сто
,
али
ни
један
ни
да
мрдне
.
—
Е
,
чекните
мало
,
сад
ћу
ја
вама
отворити
уста
...
Хеј
,
Мирче
!
—
викнем
келнера
и
лупим
о
сто
,
кад
ме
сви
погледаше
зачуђено
.
—
Што
је
,
бре
,
што
правиш
ларму
кад
пари
немаш
!
—
викну
Мирче
прилазећи
к
столу
.
—
Пред
сваког
овде
да
донесем
по
један
цео
хлеб
,
јеси
ли
разумео
?
Другови
ме
погледаше
сумњиво
,
ко
веле
да
нисам
мало
шенуо
...
—
Разумим
,
бре
,
разумим
,
ама
пари
,
—
рећи
ће
Мирче
.
—
Паре
су
овде
,
дај
хлеб
,
—
рекох
а
за
тим
извучем
пуну
шаку
двајеслука
од
бакра
.
—
Одма
ће
да
ви
донесем
,
одма
,
—
рече
Мирче
кад
угледа
паре
,
а
моји
другови
зинуше
;
...
нису
својим
очима
веровали
.
Најзад
један
одреши
уста
и
упита
:
—
Славе
ти
,
одкуда
ти
тај
новац
?
!
...
—
Чућете
,
него
дете
поткрепите
се
прво
.
Они
навалише
на
хлеб
,
који
им
Мирче
донесе
,
као
зверови
.
Куписмо
и
дувана
,
па
онако
уз
цигару
натенане
испричах
им
како
сам
до
новаца
дошао
.
Њиховој
,
па
разуме
се
и
мојој
радости
не
беше
краја
...
Најзад
решисмо
,
да
се
одмах
,
колико
сутра
,
кренемо
из
Ниша
,
али
пре
но
што
би
то
учинили
,
да
и
они
окушају
,
да
што
од
општине
на
име
помоћи
узму
.
После
подне
отишли
су
сва
петорица
у
општину
,
и
како
су
ми
причали
,
грдну
су
муку
имали
док
нису
по
два
динара
извукли
.
Сад
нам
је
требало
да
откупимо
ствари
које
смо
раније
Мирчету
дали
у
залогу
...
Тако
и
урадисмо
.
Опет
остасмо
са
врло
мало
новаца
,
два-три
динара
,
јер
смо
ствари
,
хте
ли
не
хтели
,
морали
узети
.
Још
тога
вечера
све
је
било
спремно
за
пут
и
у
нестрпљењу
смо
очекивали
зору
те
да
се
кренемо
и
овај
град
оставимо
,
у
коме
толико
муке
видесмо
.
Тек
што
се
на
источној
страни
појавише
први
знаци
дана
ми
се
кренусмо
пут
Алексинца
,
носећи
целу
своју
имаовину
на
леђима
.
XВИ
Још
се
није
добро
видело
кад
Ниш
иза
леђа
остависмо
.
Дан
беше
леп
а
и
пут
врло
добар
,
па
и
не
осетисмо
кад
оно
дугачко
нишко
поље
пређосмо
.
Истина
томе
је
припомогло
и
наше
ћаскање
и
песма
...
Боже
мој
,
јуче
је
био
сваки
пресамићен
као
стара
изгорела
мачка
која
се
не
миче
од
огњишта
,
а
данас
,
поред
умора
од
пута
и
великог
терета
на
леђима
,
свакоме
од
песме
набрекле
вратне
жиле
мислиш
попрскаће
!
...
До
Топонице
нигде
се
нисмо
одмарали
,
а
овде
смо
се
више
од
сахата
задржали
,
где
смо
и
ручали
...
Путем
није
нико
прошао
а
да
не
застане
и
погледа
нас
...
Изгледали
смо
као
они
испод
черге
...
Од
Топонице
ишли
смо
већ
лакше
,
јер
нас
умор
савлађиваше
...
Око
четири
сахата
по
подне
стигосмо
код
споменика
на
Рујевици
више
Алексинца
.
Како
сам
радостан
био
кад
са
рујевичког
брда
угледах
ову
варош
и
не
слутећи
шта
ћу
тек
у
њој
препатити
;
јер
смо
се
ми
били
кренули
право
у
Београд
и
случај
је
хтео
,
да
у
Алексинцу
останемо
до
краја
школске
године
...
У
Алексинцу
је
тада
,
кад
смо
стигли
,
био
панађур
и
то
трећи
дан
(
чини
ми
се
16
.
октобар
који
је
држат
испод
рујевичког
брда
на
карантину
...
На
панађуру
је
света
било
доста
и
сваки
се
труђаше
,
да
се
остатка
своје
робе
пошто
по
то
курталише
...
Читав
се
урнебес
беше
дигао
од
вике
и
ларме
,
...
неки
хвали
,
а
неки
куди
;
други
опет
лупа
у
звоно
и
сав
се
запенушио
од
вике
да
што
више
света
у
панораму
намами
,
те
да
види
чудо
невиђено
:
где
глава
без
тела
говори
;
а
трећи
се
,
опет
,
са
мајмуном
испод
пазуха
,
који
беше
одевен
у
неку
црвену
униформу
,
гура
кроз
свет
те
да
избегне
ону
гомилу
дечурлије
,
која
се
за
њим
помамно
дераше
:
„
уа
!
уа
!
...
“
Ко
би
ти
то
све
изређао
,
знаш
како
је
на
панађуру
...
—
Ови
се
одоцнили
на
вашар
,
—
рећи
ће
један
кад
нас
угледа
,
а
уверен
сам
да
је
држао
,
да
смо
какви
коцкари
...
Заустависмо
се
пред
механом
неког
Мике
Ђошковића
.
Пошто
склонисмо
ствари
у
собу
из
дворишта
изиђосмо
пред
механу
и
поседасмо
на
клупу
за
један
дугачак
сто
,
одакле
смо
лепо
могли
посматрати
цео
панађур
...
Нисмо
ни
десет
минута
седели
а
један
нам
се
друг
поче
жалити
да
му
је
зима
,
...
ухвати
га
љута
грозница
...
Одведосмо
га
у
собу
и
наместисмо
на
једну
асуру
,
која
је
била
цео
собњи
намештај
,
па
га
покрисмо
са
мојим
јорганом
,
који
сам
из
Ниша
на
леђима
донео
.
Он
оста
са
састављеним
зубима
и
коленима
да
дрхти
,
а
ми
се
вратисмо
пред
механу
...
Болест
овог
нашег
друга
јако
нас
баци
у
бригу
,
јер
,
нити
смо
га
могли
оставити
,
нити
продужити
пут
...
Пошто
седосмо
окренем
се
и
погледам
на
мост
,
и
,
на
моју
радост
,
угледам
једног
младића
,
кога
сам
још
из
Чачка
познавао
,
где
полако
иде
са
оцем
,
мајком
и
браћом
...
То
је
била
једна
врло
угледна
породица
у
том
месту
.
Не
хтедох
му
одмах
прићи
,
хтео
сам
да
видим
куда
ће
,
али
,
и
он
је
нас
спазио
,
па
ме
је
,
наравно
,
и
познао
.
Ова
се
честита
породица
заустави
пред
панорамом
...
Мој
познаник
приђе
оцу
и
нешто
му
рече
,
па
се
одмах
од
њих
одвоји
и
журним
корацима
пође
к
нама
,
а
они
уђоше
у
панораму
...
Овога
сам
дечка
јако
волео
,
више
него
брата
,
јер
је
имао
веома
добро
срце
...
Звао
је
се
Миливоје
;
ни
једног
од
мојих
другова
није
познавао
сем
мене
.
Поздравимо
се
и
пошто
му
прикажем
своје
другове
седосмо
.
Укратко
му
испричах
како
смо
овде
дошли
и
куда
смо
пошли
,
као
и
да
имамо
још
једног
друга
,
који
у
соби
лежи
болестан
.
—
Да
га
дамо
у
болницу
,
—
рече
он
,
—
а
ви
се
упишите
овде
у
гимназију
пошто
има
четири
разреда
,
а
ви
сте
свршили
трећи
;
...
уписаћемо
и
њега
па
кад
оздрави
нека
дође
у
школу
...
Ја
ћу
се
,
колико
могу
,
старати
,
да
сви
нађете
послуживање
.
—
Бога
ми
,
то
није
рђаво
,
далеко
је
Београд
.
—
О
томе
ћемо
се
довече
разговарати
,
јер
морам
сад
да
идем
,
ено
,
моји
су
изишли
,
...
Хеј
,
Ђошковићу
!
—
викну
газду
,
—
што
ови
овде
потроше
ја
ћу
платити
...
—
Добро
,
добро
,
—
одговори
газда
Мика
,
па
се
врати
у
механу
,
која
је
била
пуна
.
—
Сад
до
виђења
!
...
Кроз
сахат
и
по
доћићу
,
чекајте
ме
овде
,
—
рече
и
оде
,
а
ми
опет
к
болесном
другу
да
видимо
како
му
је
и
да
га
што
понудимо
...
Ми
му
предложисмо
да
иде
у
болницу
да
не
пропадне
,
пошто
ћемо
и
ми
остати
у
Алексинцу
,
али
он
нити
хтеде
ићи
у
болницу
нити
остати
у
Алексинцу
,
хоће
у
Крушевац
пошто
по
то
,
јер
,
вели
,
да
тамо
има
једног
рођака
...
И
,
збиља
,
он
је
сутра
дан
отишао
на
једним
колима
,
која
је
Миливоје
нашао
,
јер
су
се
с
панађура
празна
враћала
...
Шта
је
даље
с
њим
било
не
знам
;
јер
од
то
доба
,
нити
сам
га
видео
нити
што
за
њега
чуо
...
Ми
се
,
по
наговору
Миливојевом
,
решимо
да
останемо
у
Алексинцу
...
Он
нас
је
,
док
смо
били
без
послуживања
,
одистине
братски
помагао
...
Уписасмо
се
у
школу
;
а
то
нам
је
и
била
највећа
брига
.
Нас
четворица
нађосмо
послуживања
па
каква
су
таква
су
,
...
мора
се
трпити
,
али
петог
нехте
нико
да
прими
јер
је
био
највећи
...
читав
човек
...
Он
је
остао
у
механи
скоро
месец
дана
а
можда
би
и
дуже
остао
да
се
није
десило
ово
што
ћу
ти
мало
после
испричати
...
Ја
сам
му
дао
мој
јорган
те
се
с
њим
покривао
,
а
сви
смо
му
по
нешто
за
јело
доносили
...
Механа
је
као
обично
,
сем
пијачног
дана
,
била
празна
,
па
за
то
нам
је
она
била
згодно
место
за
састанак
и
ми
смо
се
ту
скупљали
,
кад
год
смо
имали
времена
;
не
само
ми
,
него
и
остали
наши
нови
,
школски
другови
,
где
би
у
ћаскању
и
шали
који
сахат
пријатно
провели
...
Поче
,
богме
,
и
озбиљна
зима
,
није
се
могло
изићи
на
улицу
,
нарочито
ми
што
смо
били
голи
као
фишеци
...
Чим
би
из
школе
изишли
,
право
кући
,
а
из
куће
у
школу
...
Механу
,
тако
рећи
,
сасвим
напустисмо
,
а
не
би
је
никако
ни
посећивали
,
да
нам
није
тамо
онај
друг
био
...
Једног
јутра
,
тек
што
беше
свануло
,
изиђем
по
обичају
у
двориште
,
да
из
бунара
захватим
свеже
воде
и
умијем
се
,
али
,
чим
отворих
врата
застанем
,
јер
из
Ђошковићеве
механе
,
која
је
се
из
нашег
дворишта
лепо
видела
,
куљаше
густ
дим
,
кроз
који
кад-кад
пробије
пламен
и
варнице
...
Брзо
се
вратим
унутра
и
мало
оперем
очи
,
па
онда
у
трку
одем
к
механи
,
пред
којом
се
беше
маса
света
искупило
,
да
гаси
ватру
,
па
и
војници
беху
дошли
...
Уз
механу
била
је
једна
бакалница
а
до
ове
соба
,
која
се
сучељавала
са
механском
собом
,
у
којој
је
мој
друг
спавао
...
Ватра
се
појавила
из
собе
до
бакалнице
,
али
како
је
зид
,
који
раздваја
ову
од
механске
собе
,
био
врло
слаб
,
то
је
најпре
дим
,
а
после
и
ватра
,
продро
у
механску
собу
,
и
срећа
је
што
су
људи
благовремено
дошли
,
те
оног
нашег
друга
већ
онесвешћеног
из
собе
извукли
,
иначе
би
се
угушио
или
изгорео
.
Чим
дођох
видех
где
мој
јорган
,
са
којим
је
био
покривен
,
у
дворишту
табају
ногама
и
гасе
!
...
—
Зар
,
Боже
,
хоћеш
и
овај
дроњави
јорган
да
ми
узмеш
за
који
сам
служио
два
и
по
месеца
!
—
рекох
узбуђен
,
а
за
тим
упитам
газду
,
који
чупаше
косу
,
гледајући
како
му
ватра
оно
мало
имања
,
с
тешком
муком
стеченог
,
прождире
.
—
Шта
је
с
мојим
другом
?
—
Макни
ми
се
с
очију
,
—
викну
набусито
и
изгледаше
,
као
да
ће
ме
за
гушу
шчепати
.
—
Подједнако
трпимо
штету
;
јер
ја
у
моме
јоргану
губим
колико
и
ви
у
целом
имању
,
—
промрмљам
љутито
.
—
Друг
ти
је
у
механи
,
—
рече
ми
један
из
гомиле
,
који
је
слушао
разговор
,
—
ено
га
где
лежи
на
клупи
,
...
јако
је
изнемогао
.
Уђем
у
механу
и
,
збиља
,
нађем
га
на
једној
клупи
где
лежи
...
Било
га
је
жалосно
погледати
:
уснице
му
модре
као
чивит
,
а
лице
тамнобледо
и
мршаво
,
као
да
је
три
месеца
боловао
.
Свака
црта
његовог
лица
показиваше
велику
изнуреност
и
биле
су
живи
сведок
млогих
беда
и
несрећа
које
је
дотле
овај
божји
створ
преживео
.
—
Јадниче
,
шта
ли
ће
још
с
нама
бити
?
!
—
и
нехотично
за
себе
прошаптах
хватајући
га
за
руку
.
—
Остави
га
!
—
викну
ми
један
од
присутних
,
—
веома
му
је
рђаво
,
...
мора
се
пренети
у
болницу
.
Тако
смо
и
чинили
,
јер
после
једног
сахата
био
је
већ
у
болници
,
где
је
остао
читаву
недељу
дана
,
док
се
није
са
свим
опоравио
.
Свију
нас
беше
највећа
брига
,
да
му
нађемо
послуживање
,
док
се
он
у
болници
бави
,
те
да
има
где
,
кад
из
ове
изиђе
.
Трећег
дана
по
изласку
његовом
из
болнице
нађемо
једног
господина
на
крају
вароши
а
на
бањском
путу
,
који
се
једва
склони
да
га
прими
само
за
храну
и
стан
.
Сад
нам
је
,
хвала
Богу
,
било
лако
,
јер
смо
сви
имали
,
ако
ништа
друго
,
оно
бар
склониште
.
У
школи
нам
је
ишло
добро
...
XВИИ
.
До
Св
.
Саве
ништа
нам
се
важно
није
десило
,
нарочито
мени
,
али
тога
дана
,
баш
на
ђачку
славу
,
настрадах
као
нико
мој
.
—
Госпођо
,
ја
у
осам
сахати
морам
ићи
у
школу
ради
пробе
,
јер
нам
је
наређено
,
рекох
госпођи
пошто
сврших
сав
посао
...
—
Шта
?
!
.
