Малосмо
говорили
о
циљу
човечијем
на
земљи
.
.
—
О
циљу
на
земљи
!
—
подсмехну
се
Момчило
—
то
значи
да
има
и
неки
циљ
на
небу
!
—
Не
!
тако
се
обично
каже
.
А
што
се
ти
па
одмах
подсмеваш
?
—
Не
подсмевам
се
;
само
сам
се
шалио
.
У
разговору
дођоше
близу
куће
.
Славку
као
да
паде
неки
терет
на
срце
,
које
се
стеже
и
он
ћуташе
а
сви
то
исто
чињаху
.
Калдрма
одјекује
под
ногама
а
звук
њен
далеко
одјекује
.
Небо
беше
ведро
и
милијарде
звезди
виђаху
те
на
њему
.
Тишина
велика
као
да
све
спава
,
негде
се
види
светлост
кроз
прозоре
,
поред
којих
шета
стражар
с
пушком
о
рамену
а
по
кадкад
прође
каква
древна
пијаница
поводећи
се
лево
и
десно
.
Све
то
чудновито
утицаше
на
лако
распаљиву
душу
Славкову
,
чије
срце
ма
да
је
било
стегнуто
због
скорог
растанка
ипак
се
ширило
и
у
мало
што
не
би
и
запевао
.
—
Волете
ли
ви
,
госпођице
,
музику
и
певање
?
упита
је
он
.
—
О
још
како
!
Уживам
у
њој
.
А
ви
?
—
Кад
чујем
њих
,
као
да
сам
пренет
у
други
надземаљски
свет
и
тада
сам
ванредно
весео
у
души
,
премда
се
то
неки
могло
спазити
на
мени
.
Ето
нас
већ
и
код
куће
!
Чујаше
се
само
поздрав
,
стискавање
руку
и
срдачни
позив
за
други
пут
.
Лаку
ноћ
!
пријатно
спавање
!
Лаку
ноћ
!
такође
!
и
Славко
пође
с
Момчилом
кући
ћутећи
.
Наскоро
се
раздвојише
а
Славку
би
тешко
кад
угледа
своју
малу
и
бедну
кућицу
—
свој
стан
.
Лампа
је
била
заврнута
,
кад
је
ушао
у
собу
његови
су
већ
спавали
.
Он
их
погледа
а
сузе
га
облише
.
„
Ах
!
мили
моји
!
како
се
мучите
,
ал
’
неће
бити
дуго
,
биће
службе
!
“
и
он
леже
онако
обучен
на
кревет
с
цигаром
,
која
је
светлила
у
полусенци
собној
...
Коју
ли
ја
сад
волем
?
мишљаше
Славко
а
хаос
од
мисли
појури
му
у
главу
—
кад
би
била
моја
жена
!
и
све
ређа
даље
и
даље
.
-Предвиђа
кака
ће
бити
свадба
и
—
прва
ноћ
,
ал
’
ту
хтеде
да
се
покаже
нешто
више
од
жене
,
управо
хтео
је
мало
да
је
куша
и
то
тако
;
што
ће
им
собе
бити
раздвојене
,
што
ће
кадкад
ићи
ноћу
к
њој
,
загрлити
и
пољубити
—
ватрено
љубити
,
како
ће
га
она
стискавати
на
груди
и
он
њу
;
но
тада
брзо
нестаде
ње
и
појави
се
Љубица
и
поче
мислити
о
њој
.
Изгледало
му
је
,
да
ће
она
бити
хладна
,
неповерљива
,
да
ће
се
стидити
њега
и
његовог
грљења
,
ал
’
тад
се
присети
да
је
он
муж
а
она
жена
и
тога
неће
бити
и
т
.
д
.
све
којешта
мисли
и
на
мах
му
поглед
паде
на
суседан
кревет
,
на
коме
је
спавао
мали
брат
.
Би
му
нешто
тешко
,
сажали
се
,
као
да
ће
га
изгубити
и
приђе
к
њему
.
Слуша
му
дисање
сваки
откуцај
невиног
срца
и
пољуби
га
.
Опет
му
би
жао
и
то
још
већма
,
скиде
се
и
леже
до
њега
обгрли
га
чврсто
,
и
гласно
зајеца
.
Било
му
је
пријатно
то
плакање
.
Кога
је
проузроковао
?
А
у
исто
време
и
Милица
се
заноси
мислима
и
она
плаче
и
навлачи
јорган
на
главу
,
да
ко
не
би
чуо
.
Тихо
јеца
а
сан
се
полако
прикраде
на
уморне
трепавице
.
ИИИ
После
неколико
дана
од
ове
шетње
,
он
је
постао
редован
гост
Надеждин
.
Одлазио
је
сваког
вечера
,
седео
дубоко
у
ноћ
и
после
се
враћао
кући
неспокојнији
но
што
је
дошао
.
Кад
је
полазио
,
изгледало
му
је
;
да
ће
тамо
бити
нешто
ново
,
што
ће
га
занимати
и
премда
се
није
у
свом
надању
варао
ипак
је
при
поласку
био
тужан
,
као
да
за
навек
оставља
ту
кућу
,
која
му
је
била
драга
,
ал
’
није
знао
ни
сам
по
чему
.
Оно
друштво
,
које
смо
видели
први
пут
,
било
је
и
сада
.
Надежда
се
никако
није
хтела
одрећи
друштва
,
у
коме
је
волела
да
игра
прву
улогу
,
па
ма
и
међу
таким
људима
,
као
што
је
било
то
друштво
.
Она
је
чезнула
да
има
коме
исказати
своје
мисли
,
своје
погледе
премда
је
знала
да
те
њене
мисли
у
овом
друштву
слабо
к’о
разуме
и
не
цени
их
много
.
Али
и
ако
нису
ценили
њених
мисли
,
они
су
ценили
њу
саму
и
уважавали
је
као
умну
жену
,
као
нешто
више
од
обичних
жена
и
у
сваком
погледу
одавали
су
јој
првенство
,
које
јој
заиста
нико
од
нас
не
би
одрицао
.
Опет
видимо
пензионара
Милана
,
официра
у
„
оставци
“
Мишу
,
жену
му
Дару
.
Славко
их
је
скоро
свагда
затицао
све
на
окупу
,
како
играју
карата
или
слушају
свирку
Миличину
или
разговарају
о
киши
,
о
лепом
времену
,
које
ће
доћи
после
2
месеца
,
о
најновијим
мустрама
,
које
је
донела
нека
„
генијална
“
уметница
у
моди
из
Париза
и
Беча
.
Кадкад
би
Миша
причао
о
својим
ратним
доживљајима
и
поступном
течењу
своје
каријере
.
—
Ето
—
рече
он
—
кад
сам
постао
поручник
,
оженио
сам
се
и
после
2
године
ме
ставише
у
покој
,
а
ја
нисам
био
тако
стар
,
да
не
бих
могао
радити
.
Ал
’
тако
!
судбина
је
ваљда
хтела
!
Не
могу
ништа
против
ње
.
—
А
јеси
ли
био
кадгод
рањен
?
упита
га
Милан
.
—
Јесам
ли
био
рањен
?
!
Да
шта
ти
мислиш
!
Чекај
само
да
ти
причам
,
и
Миша
се
навали
на
наслон
од
столице
,
задовољно
устури
главу
и
поче
причати
.
—
Једног
дана
,
вели
Миша
,
год
.
1876
ми
смо
били
на
Шуматовцу
.
Треба
да
знате
да
сам
тада
био
наредник
,
и
имао
сам
на
управљању
читаву
једну
чету
.
Тада
је
било
опако
време
,
Турци
су
нам
задавали
много
јада
и
једва
смо
имали
кад
да
ручамо
.
По
некад
2
дана
нисмо
ни
јели
.
Једног
дана
је
био
жесток
окршај
,
Турци
су
навалили
на
нас
као
црви
а
ја
сам
баш
био
у
резерви
.
Фијучу
танад
,
топови
ричу
,
да
се
небо
пролама
а
писка
и
јаук
рањеника
срце
човеку
да
испара
,
ал
’
ми
стојимо
хладни
,
намрштени
,
готови
за
све
и
једва
смо
чекали
,
да
упаднемо
у
Турке
.
Наскоро
да
се
знак
,
ми
јурнусмо
у
Турке
дерући
се
из
гласа
„
ура
“
а
свакоме
је
при
том
срце
скакало
.
Био
сам
на
челу
своје
мале
трупе
и
јурио
сам
као
бесан
напред
соколећи
другове
.
Сетих
се
Александра
,
Карађорђа
и
пожелех
да
и
сам
могу
бити
као
они
,
и
само
идем
напред
.
Падају
око
нас
Турци
,
ал
’
падамо
и
ми
.
Кад
је
била
највећа
сеча
,
кад
смо
се
клали
,
тад
ме
зрно
погоди
и
после
што
је
било
,
незнам
.
Кад
сам
дошао
к
себи
налазио
сам
се
на
болничком
кревету
.
Ал
’
ја
сам
био
весео
,
јер
су
наши
однели
победу
.
За
тако
храбро
држање
добио
сам
медаљу
и
споменицу
.
Ево
је
!
и
он
показа
на
пеки
мали
орден
,
који
му
је
висио
на
грудима
.
—
Браво
!
Живео
Миша
!
виче
Милан
—
е
честитам
ти
,
брате
на
јунаштву
!
Нисам
знао
,
да
си
ти
таки
!
—
Ја
!
ниси
знао
!
Ал
’
и
сад
бих
ја
овако
стар
отишао
на
границу
,
да
се
мало
огледам
с
нашим
душманима
.
Још
ја
имам
срца
и
то
каког
!
.
.
—
Та
кад
сам
те
први
пут
видео
помислио
сам
судећи
по
изразу
на
лицу
:
ово
је
био
јунак
!
и
нисам
се
преварио
.
Хе
!
хе
?
—
смешкаше
се
старац
.
—
Нема
вам
више
јунака
као
онда
,
нити
има
онаких
патријота
.
Данашњи
свет
гледа
на
све
могуће
начине
да
избегне
од
војске
,
а
о
рату
никад
и
не
мисли
.
То
је
врло
ружна
појава
!
Врло
ружна
!
.
.
замаха
Миша
значајно
главом
.
—
Не
може
их
сад
ни
бити
.
Свет
данас
није
онакав
какав
је
био
пре
30
год
.
Све
ствари
,
у
колико
је
могуће
,
гледа
да
исправи
мирним
путем
,
а
не
убијањем
.
Прошло
је
доба
,
кад
се
ишло
у
рат
певајући
и
настало
је
доба
просвећења
.
Ја
никад
не
бих
могла
да
одобрим
срества
,
која
толике
људе
уништавају
и
тим
се
човечанство
лишава
много
и
много
својих
синова
—
заврши
Надежда
.
—
Сасвим
је
тако
!
узвикну
Славко
—
Ништа
нема
боље
од
мира
,
у
коме
се
може
по
вољи
размишљати
.
Прошли
су
та
времена
,
кад
се
хорила
бојна
вика
и
њу
сад
замењује
миран
,
тих
и
спокојан
живот
,
где
се
сваки
треба
да
постара
,
да
буде
од
користи
другоме
.
Видите
,
да
све
мање
има
патриота
а
све
више
учених
људи
и
да
се
свако
гледа
,
да
образује
.
Оставимо
ми
ратове
за
онда
кад
је
најнужније
и
гледајмо
да
нам
се
народ
просвети
,
да
се
тргне
свију
празноверица
и
да
мисли
о
свом
благостању
.
Дуго
је
и
лепо
Славко
говорио
о
том
питању
.
Истицао
потребу
школа
за
постигнуће
свију
цељи
среће
човекове
и
нагласио
да
их
баш
напротив
треба
свуда
отварати
.
—
Е
па
молим
вас
—
упита
га
Милан
—
кад
ви
тако
хоћете
,
онда
ће
се
у
Србији
створити
велика
маса
умног
пролетаријата
,
па
зар
тада
да
један
школован
човек
врши
телесне
послове
?
Ја
први
не
бих
чинио
.
—
Ви
се
и
не
питате
.
Време
ће
нам
то
донети
,
а
ви
морате
радити
,
ако
мислите
да
живите
.
Стидите
се
тога
посла
,
ал
’
не
треба
.
Ми
сви
имамо
подједнака
права
и
право
је
да
сви
радимо
а
да
оставимо
бригу
о
управљању
државом
најспремнијима
.
—
Хо
!
хо
!
хо
!
смејаше
се
Миша
подругљиво
—
зар
—
ви
збиља
мислите
да
ће
се
таке
усијане
идеје
кадкад
остварити
?
Славко
побледе
из
ока
му
букну
плам
увређеног
поноса
,
задрхта
целим
телом
,
а
Мица
се
поплаши
кад
га
виде
таког
и
инстинктивно
приђе
му
ближе
.
—
Да
ће
се
моје
идеје
остварити
знам
—
одговори
ватрено
и
са
жаром
—
и
да
ће
свега
овог
ништавила
нестати
—
такође
знам
.
Напослетку
ви
се
нигде
и
ништа
не
питате
.
Сад
Миша
побледе
.
Хтеде
да
одговори
,
ал
’
се
сети
да
је
у
туђој
кући
и
ућута
.
Ућуташе
сви
сем
Надежде
,
која
је
хтела
изравнати
ствар
,
ал
’
виде
да
ниједан
не
беше
вољан
за
то
.
Мица
гледа-испод
ока
на
Славка
и
кад
виде
како
се
променио
у
лицу
,
и
она
се
промени
.
Грицкаше
своје
беле
нокте
и
час
по
па
погледа
на
њега
.
—
Би
ли
сте
нам
одсвирали
што
год
?
—
упита
је
он
пошто
виде
да
сви
ћуте
—
она
без
речи
приђе
клавиру
и
поче
свирати
некакву
Фантазију
.
У
том
Миша
нагло
изађе
из
собе
и
оде
а
Дара
оста
и
даље
.
Свирка
се
разлегала
лагано
и
тихо
,
као
ношена
валима
поветарца
и
Славка
скоро
раздрага
.
Лице
му
поче
добијати
првашњу
боју
,
ал
’
оног
изгледа
још
није
нестало
.
Она
сврши
свирку
и
остави
руке
непомичне
на
жицама
.
Загледа
се
у
њих
и
као
из
небуха
упита
:
:
хоћете
ли
још
што
год
?
—
Да
вас
не
трудим
само
?
—
Не
!
одговори
кратко
и
поново
поче
свирати
.
Славко
пљескаше
кад
сврши
и
сви
остали
с
њим
.
Она
поцрвене
.
Захвали
се
малим
поклоном
и
оде
.
Друштво
се
разиђе
хладно
,
учтиво
и
затегнуто
.
Славко
је
био
доста
озбиљан
а
Мица
замишљена
.
Сутрадан
кад
се
Славко
пробудио
било
је
већ
доцкан
.
Сат
на
академији
је
избијао
осам
,
а
он
се
тек
почео
облачити
.
Није
био
расположен
,
само
је
ћутао
и
на
питања
очева
одговарао
кратко
и
немарно
.
Синоћни
догађај
му
се
врзао
по
глави
.
Сети
се
свађе
с
Мишом
.
—
Лудак
!
промрмља
—
ни
с
ким
паметнијим
нисам
нашао
да
говорим
но
с
њим
!
Сто
пута
падам
у
ту
исту
погрешку
и
никад
се
не
могу
опростити
ње
!
Шта
ме
је
терало
,
да
с
њим
говорим
о
питањима
,
о
којима
нема
ни
појма
он
.
Баш
којешта
!
—
Узе
панталоне
да
обуче
,
погледа
их
;
доле
беху
искрзане
мало
.
Баци
их
и
плану
.
Шта
је
сад
?
Докле
ћу
се
овако
мучити
,
докле
ли
ћу
морати
носити
се
овако
?
Ах
!
нећу
да
их
обучем
!
нек
’
иду
до
ђавола
!
Отац
му
страшљиво
погледа
.
Пришао
би
,
ал
’
не
сме
од
сина
.
Напослетку
приђе
,
загледа
у
панталоне
,
па
у
њега
,
па
опет
у
панталоне
и
тако
редом
,
као
да
би
хтео
прочитати
на
челу
синовљеву
,
шта
му
је
.
Страшљиво
се
осврташе
и
гледаше
у
сина
.
—
Но
шта
је
?
упита
га
нестрпљиво
—
шта
ме
гледаш
тако
?
—
Искрзано
доле
...
—
Па
искрзано
да
боме
!
—
Треба
о
правити
.
—
Треба
!
и
обоје
се
насмејаше
.
Отац
поскочи
од
радости
,
кад
виде
да
се
расположио
.
—
Оправићемо
то
,
Славко
!
рече
отац
сигурним
гласом
.
Овде
у
авлији
има
жена
једна
,
сад
ћу
јој
дати
.
Узеде
полако
панталоне
,
чисто
бојећи
се
да
их
лепо
узме
и
изађе
сав
блажен
.
Он
се
извали
на
кревет
и
даде
у
мисли
.
Синоћница
му
опет
изађе
пред
очи
.
Трудио
се
да
је
силом
одагна
,
ал
’
она
једнако
пред
њим
.
Сети
се
и
Милице
,
сети
се
њеног
погледа
,
кад
га
је
посматрала
синоћ
.
Учини
му
се
да
је
био
много-сажаљив
,
болећив
.
Шта
ли
је
она
мислила
о
мени
после
тога
?
шапташе
полугласно
,
можда
ме
је
сматрала
за
лудака
!
и
кад
помисли
,
да
би
то
заиста
могло
бити
,
растужи
се
,
загледа
у
двориште
које
је
сунце
огрејавало
;
у
дубоку
сенку
,
која
је
била
пред
кућом
и
чисто
му
би
зима
никако
није
могао
себи
представити
,
да
је
та
сенка
лепа
пријатна
,
ал
’
сад
је
била
зима
,
а
претстављати
друкчије
осећаје
и
друкчије
претставе
,
то
је
доста
тешко
.
Доле
у
дворишту
поред
плота
стоји
једна
крушка
,
оголела
и
као
без
живота
.
„
Ала
су
дивне
крушке
с
њих
!
Да
ми
је
сад
једна
!
тако
му
се
преједоше
а
вода
му
пљускаше
на
уста
.
—
Кад
ћемо
јести
,
отац
,
крушака
с
тог
дрвета
?
упита
га
,
кад
је
улазио
у
собу
с
панталонама
.
Отац
погледа
на
дрво
,
гледаше
га
дуго
и
жалосно
заниха
главом
.
—
Хе
има
још
доста
!
А
једу
ли
ти
се
?
—
Ја
!
—
Па
ако
хоћеш
има
у
трговини
?
Отац
извади
свој
новчаник
,
пажљиво
претураше
по
њему
,
ал
’
нађе
свега
2—3
гроша
.
Уведе
их
у
руку
,
па
час
гледаше
у
њих
,
час
у
сина
.
Бескрајна
туга
се
видела
на
његовом
лицу
.
Поче
се
врпољити
на
једном
месту
.
Славку
поста
досадно
.
—
Па
деде
хоћеш
ли
ићи
?
—
Ах
!
Не
знам
,
шта
ће
коштати
.
Бојим
се
да
ово
не
буде
мало
!
и
старцу
се
завртеше
сузе
у
очима
.
—
Колико
имаш
ту
?
Да
видим
!
Старац
прискочи
,
поднесе
му
понизно
руку
и
стаде
као
укопан
—
Два
гроша
само
!
рече
Славко
,
и
погледа
на
зборено
лице
очево
,
на
густу
браду
,
на
искрпљене
ципеле
.
Хм
!
слете
му
с
усана
и
маши
се
руком
у
џеп
.
У
њему
је
било
свега
20
динара
.
—
Имаш
два
;
ево
ти
још
15
дин
па
купи
једне
ципеле
.
Те
су
те
доста
носиле
.
—
Старац
се
упрепасти
.
—
Петнајест
динара
дајеш
мени
?
Петнајест
!
Збиља
,
Славко
!
и
докопа
га
грлити
и
љубити
.
Та
ти
се
шалиш
само
!
Славко
!
Славко
!
клицаше
он
и
поче
скакати
по
соби
.
Неки
куцањ
чу
се
на
вратима
.
—
Напред
!
викну
Славко
.
Уђе
непознати
му
господин
,
млад
,
ћелав
,
са
златним
цвикером
и
пуном
апотеком
мириса
.
Погледа
по
соби
,
намршти
се
мало
и
упита
.
—
Гос
.
Славко
Негровић
.
—
Ја
сам
.
Шта
желите
.
—
Милан
Ђурић
—
претстави
се
он
—
и
погледа
сумњиво
на
старца
.
—
Говорите
слободно
,
господине
!
То
ми
је
отац
!
предухитри
га
Славко
,
разумевши
његов
поглед
.
Изволте
сести
!
—
Хвала
!
одговори
овај
мрачно
и
некако
тупо
.
Мени
није
до
седења
имам
с
вама
важних
послова
.
Ви
сте
били
синоћ
код
...
хм
код
госпође
Надежде
на
...
—
Да
био
сам
.
Шта
хоћете
тим
питањем
?
—
Ви
сте
увредили
г
.
Мишу
,
мог
пријатеља
.
—
То
не
знам
.
—
Хм
!
Како
то
?
—
И
ја
сам
дошао
к
вама
,
да
потражим
задоволења
иначе
...
—
Доста
,
господине
!
Разумем
добро
шта
мислите
;
али
оно
,
што
сам
рекао
остаје
,
јер
је
истина
а
ње
се
не
бојим
.
—
Лепо
!
онда
ће
оружје
пресудити
,
иначе
све
последице
припишите
себи
.
.
јавност
.
.
глас
.
.
у
.
Старац
кад
чу
последње
речи
зграну
се
,
низ
лице
му
потекоше
сузе
и
стаде
иза
сина
,
као
да
би
га
хтео
одбранити
и
пркосно
погледа
у
Милана
.
—
Славко
!
цикну
он
.
.
зар
тебе
.
.
тебе
обеђују
,
који
си
свагда
истину
говорио
.
Ах
!
Боже
мој
!
Не
!
ти
се
нећеш
тући
!
нећеш
!
говораше
старац
плачевно
—
то
не
може
бити
!
Славко
!
Је
л
’
да
ти
ниси
крив
?
Ах
!
како
ја
и
питам
?
Зар
би
могао
мој
син
тако
што
учинити
?
—
Махни
ме
,
оче
!
Све
је
истина
,
што
овај
господин
говори
,
али
то
ми
је
налагала
част
,
дужност
,
јер
ме
је
прво
он
увредио
.
Старац
се
пренерази
,
окреташе
се
по
соби
као
луд
.
—
Ах
!
Ах
!
двобој
!
викаше
старац
и
приђе
господину
—
зар
и
вама
мој
син
смета
?
Неправдо
!
докле
ћеш
нас
терати
?
Јелте
,
господине
,
да
је
ово
шала
?
Шала
је
шала
—
знао
сам
ја
то
!
Та
мој
би
син
могао
погинути
!
Ух
!
ух
!
и
загрли
силно
Славка
—
сине
!
сине
!
Милан
га
погледа
презриво
и
окрете
се
Славку
.
—
Дакле
,
господине
,
какав
одговор
ми
дајете
?
Овај
гледаше
тупо
око
себе
.
Није
могао
довољно
себи
претставиш
свој
положај
.
Зар
он
да
се
туче
,
који
никоме
није
натрунио
до
сада
?
А
сад
?
Да
се
бије
.
С
ким
?
С
пропалом
индивидуом
.
Ах
!
та
он
није
знао
,
ни
како
се
држи
револвер
а
убити
—
то
је
и
одвише
!
Грозио
се
кокошку
једну
да
закоље
,
а
сад
мора
убити
човека
ил
’
бити
убијен
.
Он
се
очајно
ухвати
за
чело
,
крупне
грашке
зноја
леваху
се
низ
њега
.
Није
се
могао
одлучити
ни
на
шта
.
То
је
било
против
његових
начела
,
која
тако
ватрено
проповеда
,
против
свега
што
је
човечанско
,
па
још
кад
се
сети
онога
,
што
ће
доћи
ако
он
буде
подлегао
.
Стресе
се
сав
,
кад
помисли
на
то
.
Отац
,
браћа
.
То
су
створови
,
о
којима
он
мора
водити
рачуна
,
ал
’
част
,
част
,
дужност
.
До
врага
и
с
тим
дужностима
—
прогунђа
он
—
све
се
у
овом
свету
своди
на
дужност
и
част
.
—
Дакле
рече
господин
—
шта
сте
решили
?
—
Ништа
!
Тући
се
не
могу
,
то
је
против
мојих
начела
,
против
закона
,
против
правде
.
Идите
свршено
је
све
.
Увреда
за
увреду
.
С
богом
!
—
Ха
!
Ха
!
насмеја
се
Милан
подругљиво
—
мислите
ли
ви
да
се
част
налази
на
сокаку
?
Варате
се
.
Ил
’
оружје
,
ил
’
јавност
!
—
Оружје
!
а
зашто
?
Хоће
ли
то
штогод
помоћи
мени
или
њему
.
Нек’ме
убије
!
Лепо
!
видите
ли
ове
—
показујући
на
оца
и
браћу
—
о
њима
се
ја
старам
.
Хоћете
ли
,
да
им
одузмете
хранитеља
?
Одузмите
га
!
своме
!
Готов
сам
!
Да
видим
шта
ће
тај
господин
добити
,
кад
ме
убије
!
Мене
познаје
сваки
као
ваљаног
и
да
се
не
хвалим
—
спремног
човека
.
Шта
ће
тај
свет
рећи
,
кад
чује
да
сам
се
тукао
?
Рећи
ће
да
сам
лудак
,
да
имам
предрасуда
,
да
сам
част
платио
крвљу
,
као
да
се
част
њоме
пере
.
Ах
!
Слушајте
!
Увредио
сам
га
,
јер
сам
био
изазван
.
Тући
се
нећу
.
То
је
испод
мог
достојанства
.
Тући
ћемо
се
преко
јавности
и
видеће
се
,
ко
је
крив
.
Идите
сад
!
идите
!
Ја
вас
молим
.
.
идите
...
—
Збогом
!
Узвикну
овај
раздражено
—
да
видим
,
шта
ће
вам
помоћи
тај
разлог
о
правичности
,
то
голо
умовање
.
—
Молим
вас
,
не
досађујте
ми
!
Избацићу
вас
напоље
!
—
Платићете
ми
то
!
цикну
Милан
и
излете
на
поље
ко
’
бесан
!
Мене
терате
!
и
лупи
се
по
прсима
—
ох
!
.
.
—
Срећан
вам
пут
!
довикну
му
Славко
и
седе
на
кревет
.
Руком
се
подними
на
његову
ивицу
а
главу
наслони
на
руку
и
замисли
се
.
Све
му
прелете
у
памети
,
све
дотадање
,
цео
живот
,
који
је
био
патња
и
напослетку
овај
догађај
.
Сунце
допираше
кроз
прозор
до
његовог
лица
,
које
је
било
бледо
,
и
на
коме
се
чудновати
израз
благости
и
сажаљења
огледао
.
Зрак
га
је
полако
пекао
и
њему
би
тако
пријатно
и
испружи
ноге
да
их
сунце
греје
.
Топлина
се
разлила
по
целом
телу
а
он
премишља
о
части
и
дужности
.
Није
могао
лако
да
разреши
та
два
појма
.
Част
није
код
сваког
једнака
;
различни
мотиви
покрећу
људе
на
часна
дела
,
али
ретко
је
ко
извршује
.
Боримо
се
за
част
,
а
кад
погледамо
све
је
ово
ништавило
и
онде
где
мислиш
,
да
си
нашао
част
,
налазиш
обману
,
гадну
и
слепу
обману
,
која
ти
се
церека
у
брк
,
што
те
је
тако
превариле
а
ти
се
окрећеш
од
ње
посрамљен
,
погружен
и
жалостан
.
Чини
ти
се
за
једног
човека
,
да
је
часан
,
и
не
сањаш
да
би
он
икад
могао
штогод
нечасно
учинити
,
али
он
ради
баш
нечасно
.
Истина
,
осећа
шта
је
часно
,
али
ради
обрнуто
мотовишући
то
ништавним
разлозима
и
тлапњом
,
да
то
нико
неће
сазнати
.
Нема
човека
који
није
нечасан
—
продужава
у
мислима
Славко
—
сваки
ради
друкчије
но
што
му
част
и
дужност
налажу
а
сваки
мисли
да
баш
по
њима
ради
.
Кад
човек
хоће
што
да
учини
,
он
то
правда
под
маском
ма
каквог
сићушног
разлога
,
мислећи
и
надајући
се
,
да
нико
то
неће
сазнати
,
јер
ко
би
могао
завирити
у
моју
душу
,
те
да
види
шта
се
на
њеном
дну
налази
?
Дужност
,
част
—
слете
с
усана
Славкових
,
а
шта
ја
чиним
?
Да
ли
је
ово
дужност
?
Зар
није
и
моја
част
повређена
и
зар
немам
ни
ја
права
да
браним
своју
част
,
која
је
прво
нападнута
?
До
ђавола
нека
иду
сви
ти
,
којима
је
част
тако
прирасла
за
срце
!
Ја
сам
прав
и
правда
ће
избити
на
видело
.
Нека
ме
цео
свет
пресре
,
нека
ме
руше
преко
јавности
колико
хоће
!
Зар
ћу
ја
штогод
изгубити
тиме
?
Не
!
Ако
има
правде
у
свету
,
ако
осећање
дужности
спрам
својих
још
влада
,
то
нећу
ништа
изгубити
тиме
.
Но
гле
!
Та
јавност
је
неумољива
,
немилосрдна
.
За
један
дан
моје
ће
име
брујати
по
целој
Србији
и
сваки
ме
може
и
хоће
сматрати
кукавицом
.
Ах
!
Кукавица
!
Зар
да
изађем
на
сусрет
једном
човеку
,
кога
презирем
?
Не
!
кога
сажаљевам
и
који
нема
ни
толико
мозга
,
да
размисли
о
мом
положају
,
о
положају
хранитеља
.
Шта
сад
да
чиним
?
Даћу
му
једно
писмо
.
У
њему
ћу
изложити
све
моје
стање
и
молићу
га
да
ме
поштеди
.
Тако
!
то
је
врло
паметно
!
Писмо
...
.
И
Славко
седе
за
сто
,
узе
хартије
и
поче
писати
.
Грицкаше
перо
,
али
ништа
му
није
изгледало
довољно
јако
,
да
ће
моћи
потрести
осећаје
у
Мише
.
Напослетку
написа
:
„
Господине
,
Имао
сам
част
да
чујем
од
Вашег
пријатеља
понуде
за
изравнање
нашег
спора
,
у
коме
смо
криви
обоје
,
ал
’
ви
више
.
У
име
моје
породице
,
у
име
човечности
и
правице
ја
вас
молим
да
прекинемо
тај
спор
међусобним
признањем
кривица
.
Славко
“
Поче
читати
на
глас
.
Оно
„
у
које
смо
обоје
криви
!
“
није
му
се
допало
.
„
Као
да
ја
држим
неку
превагу
над
њиме
“
—
мислио
је
Славко
.
Не
ваља
!
-
У
име
моје
породице
—
ово
је
очито
понижавање
мене
самога
.
Зар
њему
да
се
понизим
?
Никако
!
и
поцепа
писмо
на
ситне
парчиће
.
„
Хм
!
луда
посла
!
Нека
буде
,
шта
буде
!
Сви
нека
знају
!
сви
.
.
ох
!
Па
и
она
ће
знати
.
Сматраће
ме
за
кукавицу
,
за
ниткова
и
њој
треба
објаснити
.
Да
,
да
!
објаснићу
јој
све
,
и
хтеде
да
јој
напише
писамце
,
сасвим
кратко
,
али
јасно
.
Како
му
је
дужност
забрањивала
да
се
бије
и
...
,
ал
’
ту
му
мисао
истргне
друга
.
Размисли
,
зашто
баш
да
јој
пише
,
тиче
ли
се
то
ње
и
што
се
он
толико
боји
њеног
мишљења
.
Шеташе
нервозно
по
соби
.
Главу
сагао
доле
и
дубоко
се
замислио
.
Осећај
,
дужност
,
част
—
све
се
то
ускомешало
у
њему
и
он
скаче
с
једне
мисли
на
другу
.
У
једном
тренутку
намисли
да
прими
двобој
,
ал
’
се
брзо
трже
.
Та
мисао
је
пала
онако
у
једном
магновењу
раздраженог
духа
,
али
јамачно
није
била
озбиљна
.
Наједанпут
стаде
и
обрати
се
оцу
:
—
Шта
кошта
један
револвер
?
—
Револвер
?
уплаши
се
старац
—
Славо
,
не
мисли
о
томе
више
!
Зар
би
ти
могао
свог
оца
унесрећити
!
Не
!
Славо
,
Славо
!
Цео
свет
ће
на
мене
пружати
прст
и
говорити
:
ето
,
његов
је
син
погинуо
у
двобоју
!
А
шта
ћу
ја
тада
?
Под
старост
и
то
да
дочекам
!
Ниткови
једни
!
Хуље
једне
!
и
мој
вам
син
смета
?
Па
загрли
Славка
,
стеже
га
чврсто
,
а
он
се
није
ни
опирао
.
Пустио
је
да
ради
с
њим
,
као
с
дететом
и
тако
ћутао
дуго
и
дуго
.
Опет
упита
оца
:
—
Ко
је
добар
лекар
овде
?
онако
,
знаш
за
ране
.
Старац
се
уплаши
.
Тетураше
он
тамо
амо
по
соби
,
тек
’
на
синовљево
питање
не
одговори
.
—
А
зар
ти
данас
нећеш
на
рад
?
—
рече
Славко
—
иди
!
—
Хоћу
—
хоћу
—
ево
!
одмах
!
Забунио
сам
се
мало
...
т
.
ј
.
нисам
—
онако
—
идем
и
иђаше
по
соби
,
ко
’
да
тражи
нешто
.
—
Шта
је
ваздан
?
Што
не
идеш
!
—
А
,
ево
!
ево
!
сад
ћу
!
идем
—
збогом
!
Погледа
на
сина
жалостиво
!
Једна
суза
му
се
скотрља
,
он
брзо
намакну
шешир
на
главу
и
полако
,
да
не
би
узнемиравао
сина
изађе
на
улицу
.
За
мало
срете
Момчила
.
Овај
се
зачуди
,
када
га
угледа
тако
промењена
те
га
и
упита
:
—
Да
није
што
год
Славку
,
чико
?
—
Ох
,
господине
,
идите
к
њему
!
идите
!
и
и
склопљеним
рукама
га
мољаше
.
Славко
—
Момчило
већ
одјури
његовој
кући
.
—
Сад
сам
ти
срео
она
.
Био
је
нешто
уплашен
и
чудноват
.
Шта
ти
је
?
—
Није
ми
ништа
!
Ситнице
!
—
Како
ситнице
!
Види
се
у
огледалу
,
какав
си
!
Блед
,
разбарушен
!
Има
код
тебе
нешто
.
—
Мало
има
!
насмеја
се
усиљено
.
Добио
сам
позив
за
двобој
...
.
—
Двобој
!
ти
?
а
с
ким
?
—
С
Мишом
.
—
А
шта
си
имао
с
тим
лудаком
посла
?
—
Не
знам
ни
сам
.
Ничега
се
не
сећам
.
Чини
ми
се
,
да
је
назвао
моје
идеје
усијаним
а
ја
му
вратио
.
Сад
се
нашао
увређен
.
.
говораше
на
претрг
Славко
.
.
и
позвао
ме
да
се
тучемо
.
—
Па
шта
си
одговорио
?
—
Одбио
сам
.
—
Право
си
имао
.
Није
него
још
нешто
.
Тући
се
.
.
хм
!
ја
бих
њему
наместио
леђа
.
А
чим
ти
прети
?
—
Јавношћу
?
—
Ха
!
ха
!
ха
!
и
ти
се
тога
још
бојиш
?
Остави
ћорава
посла
!
Та
тај
не
уме
ни
име
честито
да
потпише
,
а
камо
ли
да
пише
за
јавност
.
Не
брини
ништа
.
Ја
ћу
ти
помоћи
,
па
ћемо
га
утући
муву
.
Хајдмо
у
шетњу
!
—
Ти
све
држиш
олако
.
Овај
ће
свет
држати
,
да
сам
ја
заиста
крив
па
нек
’
баш
и
држи
али
...
—
Шта
?
Мица
ће
дознати
?
Је
ли
?
Небој
се
!
—
Одкуд
ти
то
знаш
?
Ја
њу
не
љубим
.
—
Хм
!
незнам
!
Опазио
сам
ја
,
брајко
,
све
.
Видео
сам
вам
погледе
,
покрете
—
све
.
Како
сте
се
снебивали
и
т
.
д
.
Оставимо
сада
то
!
Смрзао
си
се
ту
к’о
мама
!
Овамо
.
.
и
стаде
га
вући
.
Овај
се
отимао
...
Мани
ме
—
рече
—
мени
није
до
комендије
,
ако
је
теби
.
—
Гле
сад
?
Бринеш
се
ни
за
шта
.
Хајдмо
код
куме
моје
!
—
Таман
посла
!
Сад
да
идем
,
кад
ме
сви
знају
?
—
Па
шта
је
с
тим
?
Они
теби
неће
ништа
приговорити
,
јер
знају
да
ти
ниси
крив
—
Брже
!
—
Остави
ме
,
Момчило
!
Ти
незнаш
,
како
је
сад
мени
.
—
Знам
ја
,
како
је
теби
;
али
баш
зато
хајдемо
!
Видећеш
Мицу
...
—
Шта
ли
она
мисли
сад
о
мени
?
уздахну
Славко
—
да
не
буде
и
онај
тамо
?
—
Неће
бити
!
Небој
се
!
Што
се
тога
тиче
,
не
брини
ништа
,
јер
он
неће
више
долазити
тамо
.
Једва
пођоше
.
Славко
се
трзао
сваки
час
као
у
грозници
и
једнако
му
је
била
у
памети
мисао
о
њој
,
о
расположењу
Надеждином
.
То
га
је
јако
мучило
и
целог
пута
не
проговори
ни
речи
.
У
том
дођоше
и
до
куће
.
Он
би
тада
најволео
да
је
она
негде
бестрага
далеко
,
како
би
се
могао
прибрати
.
Али
кад
виде
,
да
Момчило
отвара
врата
,
и
да
га
гура
напред
,
он
бесвесно
пође
,
тешећи
се
,
да
ће
како
тако
испливати
и
да
ће
се
све
добро
свршити
.
Та
га
мисао
окуражи
и
смело
ал
’
дрхћући
уђе
у
салон
,
који
је
био
полумрачан
као
и
његова
душа
.
Надежда
се
изненади
,
кад
га
виде
у
том
стању
а
Милица
пажљиво
посматраше
црте
његовог
лица
,
које
одаваху
велику
душевну
борбу
али
смелу
одлуку
.
То
је
мало
узмути
,
крадом
пушташе
уздах
за
уздахом
и
сеђаше
непомично
на
једном
месту
.
Славко
хтеде
да
поведе
разговор
на
синоћницу
,
да
сам
у
напред
каже
,
па
куд
пукне
;
ну
Надежда
га
престиже
.
Она
је
разумела
добро
,
шта
би
он
хтео
и
поможе
му
.
—
Све
знамо
г
.
Славко
—
све
па
и
ваш
одговор
.
Он
побледе
.
Хтео
би
,
да
може
прозрети
у
њену
душу
и
да
види
најскривеније
мисли
о
себи
.
Она
као
да
је
погађала
то
.
—
То
што
сте
ви
урадили
,
урадио
би
сваки
паметан
човек
,
да
је
на
вашем
месту
.
Ја
све
знам
.
.
све
је
ситница
.
—
Све
,
све
—
узвикну
он
и
погледа
сумњиво
на
Момчила
.
—
Јест
!
јест
!
све
ми
је
то
Момчило
причао
и
ни
шта
нема
,
што
би
прљало
вашу
част
.
Он
се
поклони
лако
и
опет
седе
погледавши
испитујућим
погледом
на
Мицу
.
Она
се
насмеја
мало
,
погледа
га
и
саже
главу
.
Наједном
упита
.
—
Знате
шта
,
г
.
Славко
?
Хоћете
ли
да
одиграмо
партију
карата
.
Одавно
нисам
играла
.
У
свакој
другој
прилици
он
би
одбио
понуду
,
али
кад
ну
њен
звучни
глас
,
њену
понуду
,
која
је
била
исказана
молећивим
гласом
—
он
пристаде
и
то
радо
.
Он
седе
с
њом
а
Момчило
с
Надеждом
.
Славко
се
осећаше
пресретним
.
Посматраше
дивно
лице
и
груди
,
које
су
биле
као
млеком
наливене
,
поглед
,
који
заноси
и
мало
је
пазио
на
саму
игру
.
Она
то
примети
.
—
Пазите
мало
—
смејаше
се
она
—
видите
,
да
сте
изгубили
једну
игру
.
—
Сеците
!
Он
осети
топлину
њене
мале
и
њежне
руке
и
лако
је
стисну
.
Милица
га
погледа
.
—
Но
шта
вам
је
?
Ја
ћу
вам
све
добити
,
еве
код
мене
су
три
жандара
!
—
А
код
мене
велика
и
мала
.
—
Што
казујете
?
То
се
тако
не
игра
.
—
Хм
!
па
и
ви
сте
мени
казали
!
Милица
се
слатко
насмеја
и
упита
:
—
А
у
шта
ми
играмо
!
Треба
и
то
знати
!
—
Ево
овако
!
Ако
ја
добијем
,
ви
ћете
свирати
,
а
ако
ви
добијете
,
ја
ћу
...
—
Певати
—
дода
Милица
.
—
Добро
!
Кад
баш
хоћете
,
ал
’
ја
не
знам
певати
,
нити
ми
је
до
певања
—
Којешта
!
Играјмо
!
Милица
бацаше
тако
лако
,
а
глава
јој
при
том
беше
нагнута
к
њему
.
Опијаше
га
тај
божанствени
дах
пуп
топлоте
,
пун
неке
сласти
и
он
се
дивљаше
у
свакој
прилици
и
намерно
губљаше
,
само
да
би
њој
учинио
каку
услугу
.
Напослетку
се
сврши
,
Милица
је
добила
.
—
Зар
вас
надиграла
?
зачуди
се
Надежда
.
—
Јесте
!
—
Е
сад
да
певате
!
повикаше
и
Надежда
и
Момчило
.
Он
се
нађе
у
небраном
грожђу
.
Да
пева
,
кад
му
срце
није
за
певање
.
Нешто
му
није
дало
да
пусти
гласа
од
себе
,
ма
колико
да
је
имао
воље
зато
.
—
Не
!
Ја
разрешавам
г
.
Славка
од
певања
!
рече
Милица
и
брзо
приђе
клавиру
.
—
Ја
ћу
одсвирати
за
њега
.
Славко
јој
захвали
благодарним
погледом
.
Изгледаше
му
у
том
тренутку
као
анђео
,
само
што
тај
анђео
није
имао
крила
.
Заборави
на
све
;
она
му
је
била
једина
мисао
.
Док
је
он
мислио
о
њој
,
и
она
је
о
њему
.
За
његову
љубав
је
и
свирала
,
а
он
сам
то
је
осећао
.
—
Како
вам
се
свиди
?
упита
га
при
свршетку
.
—
Врло
лепо
?
Ванредно
свирате
!
—
Е
да
!
пљесну
рукама
и
оде
до
стола
,
где
су
Надежда
и
Момчило
играли
.
Славко
је
отпрати
погледом
и
сам
пређе
столу
.
—
Шта
ће
ово
бити
?
узвикну
Надежда
—
данас
су
женске
победиоци
.
Има
неки
узрок
?
Ха
!
ха
!
—
Г
.
Славко
је
збуњен
и
зато
није
могао
ни
играти
—
брањаше
Милица
.
—
Гле
сад
?
а
шта
је
Момчилу
?
упита
Надежда
.
—
Он
мисли
о
шетњи
!
—
одговори
за
њега
Милица
.
—
АФерим
!
погодила
си
!
Сад
бих
најрадије
шетао
.
—
Шта
ће
ти
шетња
?
Видиш
како
је
лепо
у
врту
!
—
Да
,
красно
је
!
повика
Милица
—
хајдемо
!
—
Ви
идете
!
рече
Надежда
—
ја
не
могу
.
Седећу
овде
.
—
А
ја
ћу
вам
читати
своја
списанија
,
кумо
!
прихвати
Момчило
.
Славко
и
Милица
одоше
у
врт
.
У
њему
бејаше
врло
лепо
Суре
гране
и
голе
виђаху
се
по
њему
,
које
је
сунце
чисто
позлаћивало
.
Зрак
је
био
чист
и
ведар
,
а
топлина
—
права
пролећња
!
Овде
онде
налазиле
су
се
клупе
,
лепе
и
угодне
за
седење
.
На
једну
од
њих
посадише
се
.
Славку
је
било
пуно
срце
милине
,
сети
се
да
је
некада
тако
с
Љубом
седео
и
да
се
с
њом
разговарао
о
свачему
,
па
му
паде
на
памет
и
последњи
састанак
или
боље
растанак
.
Она
му
је
окренула
леђа
и
он
се
снужди
.
Ну
кад
погледа
на
Мицу
,
на
дивне
облике
њеног
стаса
,
на
живот
,
који
је
из
ње
избијао
раздрага
се
и
гледаше
пажљиво
,
како
скакуће
тамо
амо
по
врту
као
веверица
,
како
ломи
несташно
гранчице
,
и
уједном
седе
до
њега
као
старог
пријатеља
и
познаника
.
—
Како
је
лепо
време
!
уздахну
она
—
Божић
ће
нам
бити
ове
године
без
снега
.
Необично
је
то
малко
—
јелте
?
Грудвате
ли
се
ви
?
Ја
тако
волем
!
—
Ретко
!
Она
га
погледа
пажљиво
.
—
А
што
ви
тако
ћутите
?
упита
га
.
Први
пут
,
кад
сте
дошли
к
нама
,
нисте
изгледали
тако
ћутљиви
.
—
Ћутљив
!
Хм
!
помисли
у
себи
—
дакле
и
она
ми
то
каже
—
сви
ми
кашу
.
Погледа
слободно
у
њу
.
—
Не
!
ја
нисам
ћутљив
!
—
рече
—
само
волем
овако
тишину
,
у
којој
се
може
по
вољи
размишљати
.
Увек
сам
избегавао
вреву
и
у
њој
ми
је
неугодно
.
—
Ви
сте
филозоф
!
—
Незнам
!
ако
је
филозоф
,
онај
који
размишља
ти
само
,
онда
бих
то
био
.
Иначе
,
ја
мислим
што
морам
.
—
Да
знам
!
а
Ви
нисте
сами
.
Али
мислим
,
да
ће
се
то
једног
дана
прекратити
и
да
ћете
бити
потпуно
срећни
.
—
Хм
!
не
верујем
!
Среће
нема
на
земљи
,
она
је
само
у
гробу
.
—
А
зашто
тако
говорите
—
упита
Мица
жалостиво
—
па
ипак
има
некога
,
који
о
вама
мисли
.
У
мало
се
не
издаде
да
рекне
:
ја
мислим
о
вама
дан
и
ноћ
!
но
брзо
се
савлада
,
а
он
је
пажљиво
посматраше
.
—
А
ко
то
?
диже
главу
изненађене
.
—
Па
—
људи
—
дода
збуњено
—
Бог
.
Он
заврти
главом
.
„
Ја
се
од
њега
не
надам
ничему
.
—
У
невољи
човек
се
мора
обратити
њему
,
па
ма
да
не
верујемо
у
њега
.
Добијемо
неког
олакшања
у
души
.
Ја
не
сматрам
свет
за
тако
црн
,
за
каког
га
ви
држите
.
—
Благо
вама
!
Сам
сам
некада
тако
мислио
,
ал
’
сад
је
друго
!
А
ви
сте
млади
,
будућност
вам
лепа
предстоји
,
удаћете
се
и
бићете
срећни
—
проговори
загушено
—
то
ће
те
и
учинити
.
—
Ко
зна
?
Ви
кажете
,
да
нема
среће
,
па
одкуда
ћу
ја
бити
срећна
?
Ни
ја
нисам
тако
ветрењаста
,
као
што
мислите
и
ја
сам
доста
размишљала
.
Руке
пустила
у
крило
и
гледа
у
птице
,
које
се
играју
по
гранама
,
и
продужи
:
—
Вид’те
!
Мени
изгледа
да
је
цео
свет
појезија
,
премда
доста
груба
.
Наш
живот
је
сличан
природи
.
И
у
нама
се
налазе
разна
стања
,
као
у
природи
појаве
.
Час
смо
тужни
и
мрско
нам
је
,
као
н
.
пр
.
сад
кад
је
сунце
зашло
за
облак
,
а
час
смо
весели
,
као
кад
сине
и
то
је
тако
весело
и
умиљато
.
Ипак
,
ипак
;
мени
се
допада
та
променљивост
.
Она
ми
годи
.
Славко
је
изненађено
посматраше
.
У
том
тренутку
му
је
изгледало
,
као
да
неко
више
биће
говори
из
ње
.
—
То
је
лепо
!
Но
ја
тако
не
могу
сматрати
.
Ја
сам
доста
претурио
преко
главе
и
стекао
сам
искуства
.
—
Ал
’
која
слабо
вреде
.
Човек
једнако
искусује
и
три
пут
пада
у
искушење
.
—
Што
баш
трипут
?
—
Па
тако
се
каже
—
одговори
она
—
ви
ме
сувише
строго
цените
—
дода
враголасто
и
удари
га
гранчицом
по
руци
.
Славко
поцрвене
.
—
А
што
сте
ме
ударили
?
—
упита
—
зар
сам
и
вама
крив
?
—
Криви
?
Баш
сте
ви
неблагодарни
!
Нисам
се
надала
томе
од
вас
.
Опростите
,
ја
сам
мало
детињаста
,
а
ви
озбиљни
!
Не
љутите
се
,
јел
те
?
Сажали
му
се
,
што
је
тако
растужио
.
Није
му
то
била
ни
најмање
намера
.
—
Не
!
опростите
ви
мени
!
Ја
нисам
онако
мислио
;
ружно
сам
се
изразио
.
Не
мислите
то
више
.
—
Истина
!
А
лице
јој
се
разведри
.
Ја
нисам
ни
помислила
да
вас
вређам
.
—
Ударите
ме
слободно
још
једаред
!
молио
је
он
.
—
Хе
!
па
да
се
љутите
!
—
Нећу
!
нећу
!
—
Онда
ћу
ја
вас
!
и
поче
је
лако
ударати
по
рукама
и
лицу
—
то
вам
враћам
!
—
Хвала
!
Само
то
је
много
.
—
Е
па
ви
онда
мени
вратите
!
—
Хоћу
!
мислите
да
се
ја
шалим
.
Сад
она
њему
враћаше
.
Он
се
смејао
,
а
у
том
му
се
трн
забоде
у
руку
и
изгребе
га
.
—
Не
!
пардон
!
Ја
сам
вас
огребла
!
Боле
ли
вас
?
Чекајте
сад
ћу
вам
превити
!
Извади
из
џепа
свилену
мараму
и
стаде
завијати
.
Беше
блажен
,
што
се
њени
прсти
додирују
његових
.
Као
да
је
сва
њена
топлина
прешла
у
њега
,
тако
му
је
било
и
гледао
је
право
у
њу
.
Она
опази
то
и
збуњено
рече
:
—
Мало
сам
и
болничарка
!
—
Да
л
’
ће
бити
то
добро
?
—
Како
да
неће
!
Хвала
!
Опет
ућуташе
.
До
њих
допираше
ларма
ис
куће
.
Она
гледаше
преда
се
а
он
се
занео
својим
мислима
.
—
Хоћете
ли
да
вам
прочитам
једну
своју
приповетку
,
па
да
ми
дате
свој
суд
?
—
Хоћу
!
Баш
бих
волела
да
видим
,
какве
личности
ви
узимате
за
описивање
.
—
Видећете
сутра
.
Могу
вам
и
унапред
рећи
,
да
моје
личности
носе
особени
тип
.
Мушке
личности
су
људи
од
новога
правца
,
нових
мисли
,
а
женске
су
образоване
—
идеално
образоване
.
Такве
женскиње
ми
немамо
,
ал
’
ћемо
их
имати
.
Све
су
те
женске
карактерне
,
пуне
духа
и
умиљатости
.
—
То
ми
се
свиди
.
Збиља
!
Хоћете
ли
ви
мени
,
да
дајете
лекције
из
света
онако
све
о
њему
,
о
филозофији
?
Мало
ћу
вам
бити
на
досади
.
Он
се
трже
.
Од
мене
тражи
лекције
!
помисли
драге
воље
!
—
рече
гласно
—
драге
воље
!
ал
’
ви
имате
доста
знања
...
—
Ја
бих
хтела
да
знам
више
.
—
Добро
!
можемо
прву
лекцију
сад
почети
у
разговору
.
Излагаше
своје
теорије
и
мислио
свету
на
дугачко
и
на
широко
.
Она
га
пажљиво
слушаше
и
сваки
час
му
упадаше
у
реч
и
кадкада
би
га
збунила
својим
јасно
прецизованим
питањима
...
Да
!
говораше
он
—
време
је
да
се
ради
доста
смо
били
у
мртвачком
сну
.
Време
пролази
,
а
с
њим
иде
и
осуда
његова
.
Ту
,
ту
у
њему
,
у
раду
,
хоћу
да
завршим
свој
живот
и
овако
треба
.
Говоримо
све
слободно
,
дајмо
слободу
мисли
и
говора
,
па
ћете
видети
,
гата
ће
бити
од
нас
.
Ми
не
смемо
дангубити
—
напред
!
То
је
наша
девиза
.
Лице
му
поста
преображено
,
из
њега
сијаше
чврста
и
одлучна
решивост
и
несавладљива
воља
.
Мица
се
задиви
,
кад
га
виде
таквога
.
—
И
ви
треба
да
радите
—
рече
јој
—
дохвативши
је
за
руке
—
немојте
оклевати
!
У
раду
сваки
треба
да
узме
удела
,
па
и
ви
женске
.
Ове
руке
—
принесе
их
својим
уснама
,
а
она
обори
главу
—
могу
много
да
учине
,
много
да
напишу
корисно
,
само
воље
,
јер
време
не
чека
!
То
вам
је
дужност
!
запамтите
,
што
вам
рекох
и
ја
ћу
вам
помоћи
!
Да
како
!
Спусти
јој
руке
доле
и
дохвати
за
шал
и
гледаше
у
њега
,
као
да
њему
говори
.
—
Ви
ћете
то
учинити
—
рече
устајући
—
ви
треба
то
да
учините
и
ја
ћу
вам
помагати
!
—
Врло
лепо
!
Ваш
ме
је
говор
одушевио
и
сама
сам
тако
по
кадкада
мислила
.
—
Но
збиља
!
Дванаест
је
сахата
,
останите
код
нас
на
ручку
!
За
моју
љубав
ће
те
остати
:
Он
се
зачуди
.
Тај
глас
сад
је
тек
чуо
први
пут
.
—
А
шта
ћу
вам
?
—
Шалим
се
,
позив
од
ваше
стране
никад
не
бих
одбио
.
—
То
се
зна
!
—
рече
она
.
Цело
после
подне
је
преседео
код
ње
.
Говорио
је
,
а
она
је
слушала
.
Надежда
се
дивила
.
У
мах
се
створи
велика
дебата
али
Славко
однесе
победу
и
његов
се
глас
само
чуо
.
Пред
вече
дођоше
неколико
гостију
.
Милан
,
Дара
и
још
неколико
.
Славко
јој
се
поклони
хладно
,
а
она
га
погледа
љубопитно
и
подсмешљиво
.
Седео
је
као
на
углевљу
.
Једва
улучи
прилику
да
изађе
на
поље
,
а
одатле
у
врт
.
Седе
на
исту
клупу
.
Звезде
изашле
по
небу
.
Гране
се
тихо
савијају
под
поветарцем
,
негде
петао
један
кукурече
а
улицом
се
тек
зачује
лупа
Фијакера
и
копита
,
па
све
нестане
и
тишина
се
опет
врати
.
Посматра
сав
тај
живот
око
себе
и
премишља
о
данашњом
говору
...
Што
ли
ми
је
било
,
да
јој
то
говорим
?
—
мисли
у
себи
—
она
је
млада
и
неискусна
девојка
!
Како
ме
је
само
посматрала
!
.
.
-
Да
ли
ме
љуби
?
Рекао
бих
,
да
ме
љуби
.
Ах
!
Па
како
ме
је
погледала
,
кад
сам
јој
хтео
одбити
молбу
за
ручак
!
—
Джбуње
се
у
том
тренутку
крхаше
.
Лаки
ход
се
чуо
.
Он
погледа
...
била
је
она
.
—
Зар
сте
ту
ви
?
—
а
ја
вас
тражим
овамо
излете
јој
из
уста
.
—
Мене
?
а
што
?
—
Ништа
.
.
ништа
!
Видим
,
нема
вас
.
Одмах
се
сетих
,
да
сте
овде
.
Седе
до
њега
.
Лице
јој
је
било
светло
спрам
месечине
,
груди
јој
се
надимаху
и
Славко
чисто
слушаше
,
како
јој
срце
куца
.
Дрхтала
је
—
Вама
је
хладно
?
упита
огрните
се
мојим
иберцигом
.
Полако
скиде
иберциг
,
умота
је
у
њега
,
а
она
све
јаче
дрхташе
и
наслони
се
полако
на
његово
раме
.
Јецаше
тихо
испрва
,
напосле
све
јаче
.
—
Идите
унутра
!
мољаше
је
,
пропашћете
!
—
Нећу
!
не
брините
!
Мени
је
тако
пријатно
овде
.
Ох
!
Ох
!
Подиже
главу
,
месец
је
осветли
сву
а
сузе
јој
се
блистаху
очима
.
—
Ви
сте
то
криви
!
смејаше
се
—
сад
је
све
прошло
.
—
Ја
!
запрепасти
се
Славко
—
а
,
како
?
Можда
сам
,
али
незнам
.
—
Ваш
говор
је
свему
крив
,
ви
сами
—
обоје
!
Разумео
ју
је
.
Очи
им
казиваху
,
шта
је
било
у
њиховим
душама
.
Речи
,
нису
требале
.
Он
је
благо
загрли
,
ал
’
она
скочи
и
отрча
у
кућу
смејући
се
,
да
је
сва
кућа
одјекивала
.
Сви
се
чудише
,
шта
јој
је
,
али
она
не
одговори
ништа
.
Славко
гледаше
за
њом
још
мало
,
није
знао
шта
да
мисли
о
свему
томе
и
устаде
са
клупе
...
Лаку
ноћ
,
шапташе
му
уста
и
полако
пође
стазом
и
оде
кући
.
У
путу
звиждаше
и
певаше
,
тихо
расположење
владало
је
њим
,
оно
,
које
се
осећа
,
кад
се
учини
нешто
добро
.
Не
изгледаше
му
тако
таман
свет
као
пређе
,
њега
је
узбуђивала
чар
вечерња
,
звезде
,
месец
—
све
.
Тишина
је
давно
овладала
улицом
,
сијалице
чкиљаху
по
свом
обичају
.
Кораци
одјекују
по
полутамној
улици
и
он
је
задовољан
,
као
ретко
досад
и
пева
ал
’
дрхтавим
гласом
од
узбуђења
.
„
Снашла
ме
срећа
!
мишљаше
у
себи
—
заљубио
сам
се
.
Шта
ли
ће
напослетку
бити
и
да
ли
има
за
мене
среће
у
свету
?
“
отвори
врата
кућна
,
отац
га
је
чекао
.
—
Баш
сам
се
био
уплашио
!
—
рече
—
свашта
сам
мислио
.
—
А
шта
си
ти
то
мислио
?
упита
га
радознало
и
смешећи
се
.
—
Хм
!
ништа
...
т
.
ј
.
нешто
—
ал
’
да
се
спава
—
зевну
старац
и
леже
.
Наскоро
се
све
умири
у
кући
.
Чуло
се
дубоко
хркање
старчево
и
превртање
Славково
,
који
није
могао
никако
спавати
.
По
глави
му
се
врзла
Мица
једнако
:
њено
смешење
,
њени
покрети
.
Преставља
будућност
,
ал
’
чим
дође
на
ту
мисао
врати
се
натраг
.
„
Не
,
ја
немам
среће
!
и
све
дање
и
даље
—
ал
’
можда
и
имам
.
“
То
је
сујеверица
!
Ала
би
ми
се
смејали
,
кад
бих
то
рекао
!
А
сад
поче
сан
полако
освајати
његово
тело
,
Мица
је
још
у
памети
,
ал
’
бледи
све
више
и
више
—
он
је
заспао
.
Док
се
он
тако
борио
са
сном
,
дотле
је
Мица
у
својој
соби
дуго
и
дуго
гледала
у
месечину
.
Мисли
јој
блудеше
,
у
даљини
се
чуо
лавеж
паса
,
а
у
врту
нешто
шушну
;
она
погледа
тамо
и
уздрхта
.
Учини
јој
се
,
да
неко
седи
тамо
.
Ево
ме
!
ево
ме
!
одазва
се
она
и
пође
тамо
,
ал
’
не
нађе
ништа
и
врати
се
жалосно
натраг
.
Леже
у
кревет
.
Дрхташе
сва
,
топле
сузе
радости
падаху
низ
бајно
лице
и
—
заспа
.
ИВ
.
После
неколико
дана
изађе
цела
ствар
на
јавност
,
али
није
уродила
жељеним
плодом
.
Славко
га
је
утукао
свуда
.
Мица
се
радоваше
и
одмах
му
честита
.
То
исто
учини
и
Надежда
.
Углед
му
порасте
још
већма
.
С
Милицом
се
зближи
још
више
.
И
ако
је
некада
долазило
до
малих
несугласица
,
ипак
је
све
било
мирно
.
Некад
би
му
окренула
леђа
и
отишла
у
кућу
,
као
да
се
наљутила
,
ал
’
брзо
би
се
повратила
и
смејала
као
дете
.
Шетње
су
биле
доста
честе
.
Надежда
није
ништа
сумњала
,
а
он
је
са
своје
стране
давао
Милици
сваког
дана
лекције
.
Старао
се
,
да
јој
све
објасни
што
боље
и
да
је
нечему
вишем
научи
.
Она
би
га
сваког
вечера
очекивала
при
прозору
и
кад
би
он
ушао
у
собу
,
она
би
изашла
на
поље
.
Он
је
узалуд
чекао
на
њу
и
морао
се
ограничити
на
разговор
с
Надеждом
и
Даром
.
Последњу
двојицу
нерадо
је
гледао
.
У
њима
је
налазио
људе
без
мисли
,
обичне
—
свакидање
.
Дара
је
обично
причала
о
проводњи
,
о
баловима
и
т
.
д
.
а
он
је
за
то
време
зевао
и
изашао
на
поље
.
Једног
вечера
Мица
је
била
у
предсобљу
,
кад
је
он
изашао
.
Она
је
ћутала
,
а
он
стоји
и
посматраше
како
брише
чаше
.
—
Шта
радите
?
упита
је
.
—
Бришем
—
одговори
она
и
брзо
уђе
унутра
.
—
Шта
ли
јој
је
?
помисли
—
ваљда
се
не
љути
на
мене
?
а
страшна
сумња
му
подгризаше
срце
.
Дуго
стајаше
на
једном
месту
и
очекиваше
ал
’
она
не
изађе
.
Уђе
и
сам
унутра
.
Она
не
гледаше
у
њега
а
он
се
и
сам
окрене
и
изгледаше
да
пажљиво
слуша
разговор
између
Даре
и
Надежде
.
—
Да
ми
је
једно
100
динара
—
уздисаше
Дара
—
не
бих
више
тражила
!
Да
се
покрпим
мало
.
Ево
овај
шешир
већ
не
вреди
...
.
—
Па
то
ти
је
овогодишњи
—
прекине
је
Надежда
.
—
Не
ваља
Фазон
ништа
.
Сад
је
изашла
нова
мода
.
Облик
тањира
.
.
Ах
!
па
каких
има
палето-а
!
—
Збиља
!
умеша
се
Славко
—
женске
ће
још
мало
почети
носити
као
и
мушки
.
—
Е
па
и
ми
хоћемо
да
имамо
иста
права
с
мушким
.
—
Тако
је
!
а
у
себи
помисли
:
„
зар
и
ти
нешто
знаш
?
“
Славко
стрпљиво
сношаше
све
њене
говоре
,
ма
колико
да
му
је
било
тешко
и
једном
је
страном
у
души
био
окренут
Мици
.
Било
му
је
неугодно
на
столици
,
врпољио
се
сваки
час
и
осврне
се
,
да
види
шта
ради
.
Она
је
седела
баш
иза
његових
леђа
и
зачуди
се
,
кад
је
виде
ту
.
Поседе
још
мало
,
а
затим
пође
кући
.
Рукова
се
узрујано
и
расејано
.
На
вратима
у
авлији
Мица
га
чекаше
.
—
Лаку
ноћ
!
рече
он
и
не
погледавши
је
.
—
Лаку
ноћ
!
прошапта
она
и
хтеде
нешто
рећи
,
а
глас
јој
застане
у
грлу
.
Њему
се
сажали
и
приђе
јој
.
—
Шта
вам
је
?
упита
—
што
сте
тако
тужни
?
—
Још
питате
?
Зар
смо
таки
туђини
?
Он
осети
сву
тежину
онога
,
што
је
урадио
и
горко
се
кајао
.
Није
знао
,
чиме
би
јој
доказао
противно
.
—
Ох
!
извините
!
Ја
сам
мислио
,
да
сте
љути
на
мене
?
—
Ја
,
љута
на
вас
?
—
Дакле
,
нисте
?
повика
раздражено
—
ах
!
шта
да
вам
кажем
?
Како
да
вам
благодарим
!
и
гледаше
је
њежно
у
очи
.
—
Шта
ми
радимо
овде
?
—
упита
и
почеше
се
смејати
обоје
.
Дохвати
је
за
руке
и
мету
на
срце
своје
.
—
Љубим
вас
!
рече
—
а
руке
њене
падоше
му
с
груди
—
одговорите
ми
!
Она
ћуташе
и
диже
главу
:
да
—
прозбори
и
улети
унутра
а
оп
стајаше
:
Лаку
ноћ
;
довикну
—
не
заборавите
ме
!
Ал
!
Мица
то
не
чу
и
он
окрете
кући
весео
,
но
не
звиждаше
као
пређе
.
Кад
се
нешто
дочека
,
за
чим
смо
жудили
,
то
нам
не
изгледа
онако
,
како
смо
замишљали
.
Иде
улицом
одмерено
и
озбиљно
.
Срећа
!
срећа
!
шапће
у
себи
,
и
удешава
корак
са
тим
гласом
у
себи
,
чисто
треска
ногама
,
а
тихо
задовољство
пуно
блаженства
разлило
му
се
по
лицу
.
Време
пролази
тихо
и
нечујно
,
као
сав
живот
човечији
.
Нити
видиш
,
кад
је
почео
;
нити
,
кад
ће
се
свршити
.
Месец
,
два
прођоше
,
а
наступи
пролеће
благо
и
умилно
.
Тице
радосно
певају
по
дрвећу
,
снег
се
топи
по
брдима
а
безброј
поточића
као
змије
лете
тамо
амо
.
Бистра
је
вода
у
њима
,
бистра
као
суза
,
ал
’
тамо
доле
у
долини
мутна
је
и
каљава
.
Неописано
је
то
задовољство
прескакати
преко
њих
,
где
можеш
лако
пасти
у
блато
и
сав
се
искаљати
.
Горе
сунце
сија
,
небо
плаво
ко
азур
;
нигде
,
нигде
облачка
а
доле
на
све
стране
дрвеће
почело
листати
,
да
је
милина
погледати
.
Песма
се
свуда
чује
;
песма
тичија
и
људска
—
песме
задовољства
.
А
то
тако
красно
време
,
употребише
Славко
и
Милица
за
шетње
—
једне
од
оних
шетњи
,
којима
се
незна
краја
и
које
,
желео
би
,
да
вечито
трају
.
Она
у
красној
хаљини
—
црвеној
,
са
белим
„
лајбом
“
испод
кога
је
нешто
одскакало
као
јабуке
и
што
мора
свакога
у
срце
заголицати
и
пожелети
,
да
се
напије
сласти
са
непомућеног
извора
.
Он
иде
крај
ње
,
а
она
час
је
код
њега
,
час
далеко
и
чека
га
.
Чим
јој
се
приближи
,
она
прене
као
тица
и
весело
се
смеје
.
—
Брже
,
хајдете
!
виче
му
она
—
брже
!
Што
сте
тако
лењи
?
—
А
зар
сам
ја
лењ
?
—
Па
дабоме
!
Ви
не
волете
чак
ни
са
мном
,
да
шетате
—
одговори
му
и
уста
напући
,
као
да
се
љути
.
—
Да
не
волем
,
не
бих
изашао
у
шетњу
с
вама
!
Само
ја
нисам
кадар
да
износим
своје
утоке
,
јер
сам
прилична
ћуталица
—
Ћуталица
!
ах
,
Боже
мој
!
Што
сте
таки
?
Ја
нарочито
и
идем
с
вама
,
да
бих
вас
расположила
.
—
Узалудан
вам
је
труд
.
Ја
сам
расположен
,
као
никад
.
—
Е
,
а
што
ћутите
?
—
Што
не
говорим
.
Онда
ћу
ја
за
вас
говорити
.
—
Пристајем
!
слушаћу
!
—
Дакле
пазите
:
били
момак
и
девојка
...
—
Као
нас
двоје
—
прекиде
је
Славко
.
—
Па
ћутите
сад
!
па
су
шетали
.
Он
је
био
филозоф
а
она
глупача
једна
...
.
—
То
не
може
бити
!
Ви
терате
шалу
.
—
Пст
!
Кад
говорим
,
не
смете
ме
прекидати
!
Иначе
—
попрети
му
руком
—
биће
свашта
!
Еле
,
он
је
њу
љубио
,
ал
’
је
није
ценио
и
напослетку
...
—
Ожени
се
њоме
.
Јелте
?
Та
то
је
проста
ствар
!
—
Није
!
Он
је
оставио
,
а
она
пресвисла
од
туге
.
—
То
је
доста
романтично
,
али
није
истина
.
—
Како
није
истина
?
и
пажљиво
га
посматраше
