МИЛИЦА
ЈАНКОВИЋ
ПРЕ
СРЕЋЕ
ЗАГРЕБ
ИЗДАНЈЕ
„
КНЈИЖЕВНОГ
ЈУГА
“
.
ТИСАК
НАДБИСКУПСКЕ
ТИСКАРЕ
.
Књига
,
коју
напише
женска
рука
,
несумњиво
је
за
нас
—
књига
из
другог
света
.
У
њих
значење
речи
има
други
смисао
,
други
поредак
;
фразеологија
им
је
мекша
,
једноставнија
,
савитљивија
;
реченице
су
им
обичније
,
кратке
али
не
збијене
,
и
тако
налик
једне
на
друге
;
па
чак
и
у
интерпункцији
открива
се
њихова
женскост
.
Чувена
писма
Мме
де
Сéвигнé
за
нас
су
само
зато
од
толиког
занимања
,
што
она
ни
у
једном
редку
не
одступа
од
тих
својих
женских
особина
.
Све
су
то
речи
,
речи
,
речи
;
али
саткане
на
тако
један
нама
драг
начин
,
да
их
ми
исто
тако
са
страшћу
и
без
предрасуда
читамо
као
што
слушамо
њихов
разговор
.
Још
кад
им
успе
да
тим
својим
замамљивим
обиљем
речи
изазову
у
нама
илузије
извесних
осећања
,
која
ћемо
ми
узалуд
тражити
у
нашем
мушком
срцу
,
онда
је
то
највише
што
ми
очекујемо
од
једне
жене
.
С
друге
стране
опет
:
неизрециво
су
нам
хладне
,
поистоветујемо
их
себи
,
и
љутимо
се
помало
на
све
оне
списатељице
које
се
упињу
да
пишу
као
мушки
.
Својом
вештином
,
образовањем
или
укусом
,
оне
могу
да
стекну
много
признања
и
поштовања
међу
нама
,
али
да
им
се
обрадујемо
,
да
се
занесемо
њиховим
делима
,
и
заволимо
их
—
то
не
можемо
никако
.
И
због
тога
једна
од
најзанимљивијих
литераткиња
,
Георге
Санд
,
крај
свег
свог
духа
,
писмености
и
настојања
не
само
да
задобије
мушкарачки
стил
и
тон
,
него
и
мушко
посматрање
и
назирање
на
свет
,
осваја
нас
ипак
само
оним
својим
делима
(
Лелиа
,
Индиана
,
и
тако
даље
)
у
којима
нема
толико
оне
зазорне
научености
и
извитоперености
,
већ
где
је
све
девојачки
чисто
,
природно
,
топло
,
непосредно
.
Или
кад
у
својим
писмима
од
срца
женски
пише
:
„
Мозак
је
механизам
који
треба
увек
држати
у
запослености
.
Кад
ја
свршим
једну
књигу
,
кажем
збогом
мојим
јунацима
и
због
њихова
одласка
утешим
се
тако
,
да
стварам
нове
пријатеље
“
,
онда
се
и
нехотице
осећа
она
женска
лакоћа
,
простосрдачна
плиткост
и
намештена
важност
,
којом
жене
воле
да
говоре
о
озбиљним
стварима
.
Па
и
наша
књижевница
,
Исидора
Секулић
,
много
губи
на
томе
што
,
канда
по
навици
или
хотице
,
убацује
у
своја
изврсна
опажања
и
рафинирана
,
чисто
женска
осећања
—
и
туђе
пробављене
духовитости
,
рефлексије
,
парадоксе
или
игре
речи
.
Али
зато
кад
је
понесе
голи
елеменат
њеног
спола
,
у
стању
је
да
нам
да
страница
и
пасуса
од
којих
,
због
блеска
слика
,
изоштрених
психолошких
опажања
и
одличне
нађености
израза
,
не
можемо
ока
да
откинемо
.
Крај
свега
тога
,
њезина
другарица
на
перу
,
Милица
Јанковић
,
ипак
нам
је
много
ближа
и
симпатичнија
.
Већ
ранијим
својим
радовима
(
у
Књижевном
Гласнику
,
Босанској
Вили
,
Делу
и
др
.
)
у
којима
има
толико
топле
искрености
,
провејаване
безграничном
неком
тугом
и
прогутаним
сузама
(
Болничарка
,
Мало
срце
)
,
она
је
одмах
освојила
читав
српски
део
нашег
народа
,
А
кад
јој
1913
.
изиђе
прва
књига
„
Исповести
“
,
не
паде
ни
од
које
стране
ружна
реч
,
и
сва
је
ктритика
поздрави
са
одушевљењем
.
Тако
она
необично
брзо
заузе
стално
и
видно
место
у
српској
књижевности
.
Најновијим
својим
делом
„
Пре
среће
“
,
Милица
Јанковић
,
дигла
се
у
ред
оних
тихих
и
солидних
књижевника
,
чија
слава
не
грми
толико
светом
,
али
зато
чије
књиге
доживљавају
много
издања
и
чији
благородни
утицај
прелази
са
генерације
на
генерацију
.
То
је
давно
очекивана
књига
,
писана
у
првом
реду
за
младе
девојке
,
као
што
је
код
Француза
писао
Гéорге
Охнет
.
А
онда
је
можете
дати
сваком
старцу
,
зрелом
човеку
или
детету
од
дванаест
година
,
и
они
ће
је
с
истим
занимањем
и
задовољством
прочитати
.
Штавише
,
усуђујем
се
рећи
да
,
у
свом
генру
,
овој
књизи
,
по
чистој
женској
особености
језика
,
по
топлини
изражавања
и
мекоћи
утисака
,
по
искрености
осећања
и
честитости
тенденције
,
а
нарочито
по
високом
моралу
и
тону
који
се
нигде
не
спушта
—
нема
равне
у
целокупној
нашој
књижевности
.
У
овим
данима
суровости
и
покоре
кад
,
због
корице
хлеба
или
да
се
спаси
голи
живот
,
тако
силно
одскачу
негативне
особине
људске
;
у
овим
данима
сваког
зла
и
напасти
кад
људи
,
отровани
злобом
,
грамжењем
и
безобзирношћу
,
изгледају
као
моралне
наказе
,
као
гомиле
паса
који
се
кољу
и
отимљу
над
баченом
кости
;
у
овим
данима
кад
нико
ником
не
верује
,
кад
се
искреност
и
честитост
назива
глупавошћу
,
кад
се
пожртвовност
и
самилост
дочекују
цинизмом
и
поругом
;
у
овим
данима
кад
се
вера
пољуљала
у
широким
масама
које
прете
да
ће
подивљати
,
кад
средње
класе
не
верују
ни
у
шта
и
мисле
да
је
све
дозвољено
,
а
руку
о
руку
кад
порок
,
глад
и
несрећа
у
пуном
замаху
ударају
о
темеље
оних
који
се
одржаше
на
висини
,
у
вери
,
прегарању
,
самоодрицању
—
како
је
велика
радост
и
утеха
прочитати
оваку
једну
добру
књигу
,
у
којој
је
све
тако
светло
,
чисто
,
истинито
,
у
којој
нема
ни
једне
једине
ружне
или
чак
зазорне
речи
,
у
којој
су
сви
људи
и
жене
тако
добри
,
честити
и
пажљиви
једни
према
другима
,
да
човек
и
нехотице
уздахне
:
„
А
зар
тако
нешто
не
би
могло
и
у
животу
бити
?
“
Разуме
се
,
баш
због
тога
,
што
Милица
Јанковић
слика
људе
само
са
њихових
добрих
страна
,
што
њезини
јунаци
и
сувише
излазе
из
њеног
срца
,
и
што
она
уопће
не
уме
или
неће
да
види
зле
особине
људске
,
читава
радња
излази
одвише
једнострана
,
површна
,
па
донекле
и
невероватна
.
То
јој
се
чак
може
и
у
грех
уписати
,
ако
хоћете
.
Ту
не
може
стога
бити
ни
говора
о
широком
и
свестраном
познавању
и
скидању
типова
и
људског
друштва
,
о
сложеној
конструкцији
,
мотивацији
и
перипетијама
романа
,
ни
о
дубокоумним
идејама
и
решавањима
људских
проблема
.
То
овде
није
ни
потребно
;
јер
она
и
сама
вели
:
„
.
Ја
ништа
не
знам
,
што
знам
,
већ
знам
што
осетим
“
.
А
много
осећати
,
како
рече
Стендхал
,
значи
више
него
живети
обично
.
И
он
сам
благосиљаше
небо
што
му
је
дало
душу
која
много
осећа
;
а
кад
би
га
мучила
мука
због
страсти
,
он
се
радоваше
што
је
живео
више
у
једном
дану
.
И
баш
у
том
уском
кругу
срца
и
осећања
,
дубећи
и
развијајући
се
,
гђици
Јанковић
је
,
као
ником
код
нас
,
успело
,
да
са
тако
невероватно
мало
вештине
и
средстава
изазове
тако
снажне
и
топле
утиске
.
Читав
овај
роман
,
писан
у
једва
приметљивој
форми
дневника
,
у
много
чему
подсећа
уа
„
Болесну
љубав
“
Матилде
Серао
.
Само
док
тамо
протагонисткиња
,
Беатрица
Ревертера
,
поучена
патњама
своје
матере
коју
рано
удари
кап
због
издаје
човека
ког
је
много
волела
,
полази
хладна
и
равнодушна
у
брак
у
ком
ипак
након
дуге
драме
налази
срећу
али
је
не
издржа
јер
је
стиже
судбина
материна
—
дотле
нам
гђица
Јанковић
износи
историју
свих
оних
немира
,
кидања
и
буђења
неодређених
и
потајних
сила
код
девојке
која
почиње
да
зре
.
У
то
прво
доба
код
госпођице
Јеле
све
је
некако
дрхтаво
,
нервозно
,
нејасно
,
јер
„
она
још
ни
сама
не
зна
шта
хоће
“
.
Пријатно
нас
ту
дира
невина
стидљивост
и
наивна
побуна
девојачке
честитости
против
неумољивих
нагонских
тежња
крви
која
се
буди
у
њој
.
Никад
женска
душа
није
„
болеснија
“
,
осетљивија
,
узнемиренија
и
несхватљивија
као
у
то
доба
младости
.
И
,
ето
,
баш
тада
пада
јој
случајно
у
руке
најнесрећнија
Толстојева
књига
„
Креузерова
соната
“
.
Кад
се
томе
још
дода
њезина
несрећна
љубав
према
Николи
,
онда
је
то
довољно
да
у
такој
осетљивој
,
„
болесној
“
женској
души
започне
врло
занимива
драма
која
,
као
и
код
сигнорине
Беатрице
,
свршава
сасвим
случајним
и
мање
више
равнодушним
браком
.
И
ту
истом
:
у
реалном
животу
,
где
се
морало
много
тога
прегорети
,
и
много
одступити
од
негдашњих
девојачких
илузија
,
ту
се
ипак
лагано
и
неочекивано
почиње
да
замеће
у
њој
најпрво
дужност
па
поштовање
према
свом
мужу
,
а
онда
кад
је
дубље
завирила
у
живот
,
који
није
ни
према
коме
равнодушан
,
и
кад
је
ваљада
у
њиховој
удруженој
крви
осетила
нешто
живо
под
срцем
,
јавља
се
и
сама
љубав
т
.
ј
.
наша
обична
земаљска
срећа
,
којом
свршава
роман
.
Кад
се
први
пут
прелиста
ова
књига
,
можда
се
,
због
сталног
понављања
извесних
стилистичких
гестова
,
због
неживости
диалога
или
због
старинског
оквира
:
форме
дневника
,
и
нехотице
добија
утисак
сентименталног
или
болећивог
начина
писања
романа
.
У
осталом
и
људи
и
прилике
у
којима
се
радња
догађа
помало
су
старински
,
необични
,
болећиви
.
Али
кад
се
уђе
дубље
у
ствар
долазе
нам
пред
очи
слике
и
сећања
,
које
смо
ми
сви
видели
или
доживели
у
младости
,
и
читава
ова
радња
излази
као
врло
тачна
и
истинита
историја
хиљада
љубави
наших
маловарошких
девојака
,
хиљада
,
веридба
и
бракова
наших
мајка
и
дедова
,
све
ситне
господе
.
Нема
ту
девојака
са
златним
косама
,
бледим
лицем
и
прстима
као
у
мадоне
;
те
наше
девојке
не
крећу
се
као
газеле
,
немају
сањалачких
очију
и
не
прате
их
пажеви
.
Ту
нема
очајних
уздисања
,
изјављивања
љубави
на
коленима
,
страшних
запрека
родитељских
,
ни
„
тужних
и
самотних
“
рибњака
,
у
којима
би
се
љубавници
„
вечно
здружили
“
.
Напротив
у
овој
истинитој
и
нашој
књизи
,
као
што
Јела
вели
после
своје
свадбе
„
све
је
било
просто
и
свечано
“
.
Па
чак
ни
њој
самој
,
која
је
покушала
да
се
школовањем
и
борављењем
у
Београду
одалечи
од
тог
патриархалног
живота
,
не
полази
за
руком
:
већ
да
сврши
као
обична
жена
среског
лекара
,
„
докторчића
“
,
удовца
са
девојчицом
од
пет
година
.
Осим
тога
у
овој
књизи
има
неких
изванредних
места
,
која
се
морају
нарочито
истаћи
.
Пре
свега
одмах
удара
у
очи
велик
развој
и
напредак
аутора
.
Док
у
ранијим
њезиним
радовима
готово
да
није
било
садржаја
(
цвеће
,
чекања
или
реминисценције
)
:
и
док
је
чак
претила
опасност
да
својим
начином
писања
пређе
у
маниру
—
дотле
овим
најновијим
својим
делом
гђица
Јанковић
показује
да
је
изишла
из
саме
себе
,
да
уме
крупним
потезима
бацати
слике
и
карактеристике
на
хартију
,
да
има
укуса
при
одабирању
материјала
,
смисла
за
садржај
и
фабулу
,
а
ока
за
композицију
и
симетрију
романа
.
И
тако
је
,
заједно
са
ранијим
својим
квалитетима
:
добрим
посматрањем
и
топлим
лирским
расположењима
,
потпуно
успела
да
нам
да
једно
снажно
и
заокружено
дело
,
које
ће
заузети
достојно
место
у
нашој
књижевности
.
Судећи
још
по
неким
врло
добро
скинутим
реалистичким
детајима
,
као
долазак
и
наступ
доктора
С
.
,
који
је
дошао
да
госпођицу
Јелу
лечи
од
несрећне
љубави
.
„
Погледа
ме
у
очи
,
као
да
баца
удицу
у
воду
,
а
моји
уплашени
погледи
се
крију
,
да
не
ухвати
какву
тајну
у
њима
.
—
Мала
лепотица
је
заљубљена
—
каже
он
у
исто
време
1
дрско
и
нежно
—
али
она
је
луда
ако
се
кида
и
троши
због
љубави
,
јер
се
љубав
обнавља
као
пролеће
,
а
њен
бол
се
брже
лечи
него
маларија
.
—
Ах
,
докторе
,
—
прекидам
га
ја
и
покушавам
да
се
смејем
—
какве
везе
имају
ангина
и
љубав
?
Он
ме
гледа
у
очи
,
гледа
ме
заповеднички
,
готово
дрско
,
али
ја
се
не
буним
и
не
љутим
;
осећам
како
је
он
силан
у
познавању
живота
и
људске
природе
и
чини
ми
се
да
може
да
види
кроз
моју
душу
и
кроз
моје
тело
као
кроз
стакло
.
И
осећам
да
се
подчињавам
његовој
вољи
и
гледам
га
у
очи
са
све
више
поверења
.
Сад
само
да
захте
,
све
бих
му
испричала
.
Али
њему
је
доста
,
и
сад
он
почиње
да
изиграва
.
—
Добро
,
мала
,
волим
више
што
нисте
заљубљени
,
иначе
ова
ангина
би
вам
могла
учинити
рђаву
услугу
.
Чувајте
се
ватре
.
Може
доћи
занос
,
бунцање
,
а
то
није
пријатно
за
оне
који
чувају
тајну
.
Он
престаје
,
осмехне
се
на
моје
уплашене
,
разрогачене
очи
,
и
почне
да
говори
о
другоме
.
Моја
је
одлука
већ
готова
:
свим
силама
хоћу
да
се
лечим
и
ја
то
кажем
доктору
“
.
Или
онај
ванредни
опис
првог
пољупца
:
„
Ја
нисам
видела
његове
очи
,
не
знам
да
ли
је
и
то
била
игра
или
је
он
био
изгубио
главу
тога
тренутка
.
Нисам
имала
времена
да
мислим
.
Последње
речи
изговорио
је
брзо
,
дубоко
пригушено
и
онда
само
видех
један
покрет
руке
,
просто
као
да
ме
узабра
,
ухвати
ме
нагло
и
лако
за
врат
испод
браде
,
завали
ми
главу
на
своје
груди
,
наже
се
као
да
примирише
и
његове
усне
притискоше
моје
.
Мирис
од
дувана
,
нешто
зло
што
опија
и
нешто
снажно
што
улива
страх
.
Мени
се
чини
да
сам
за
све
то
време
од
неколико
секунди
изгубила
свест
,
и
ако
сам
сваког
секунда
знала
да
је
то
рђаво
и
грешно
.
“
За
ову
књигу
можемо
не
само
поновити
Скерлићеве
речи
након
изласка
Исповести
:
„
Прочитавши
је
,
разнежени
читалац
осети
се
бољим
но
што
је
био
кад
ју
је
узео
у
руке
“
,
него
можемо
још
додати
:
да
поред
те
топлине
и
доброте
она
ипак
успева
да
,
успркос
сталној
нашој
нерасположености
и
рђавим
искуствима
,
пробуди
у
нама
нешто
од
оне
велике
и
светле
наде
:
да
ипак
изнад
свих
тих
прекомерних
женских
осећања
и
злих
живаца
лебди
трачак
сунца
:
—
нашег
људског
разума
;
и
сва
она
провикана
инфериорност
женског
спола
почиње
да
се
разилази
испред
нас
као
магла
.
Дирљиво
посмртно
писмо
Јелиног
стрица
то
потврђује
.
Иначе
,
кад
га
је
већ
женска
рука
написала
,
штета
да
није
дато
у
уста
женској
личности
.
Али
и
поред
тога
прве
странице
тог
тестамента
подсећају
нас
на
потресно
писмо
Пулхерине
Раскољникове
„
свом
милом
Роди
.
“
А
већ
оно
крепко
цртање
и
дубље
образлагање
Јелиног
положаја
и
љубави
након
удаје
,
са
сетном
неком
примесом
самоодрицања
и
жалбе
над
животом
,
чија
полумрачна
сенка
прекрасно
пада
и
на
честита
јој
мужа
и
сироче
пасторче
—
свакако
су
најлепше
странице
овог
романа
.
А
лепе
су
зато
,
што
се
у
њима
огледава
притајана
радост
крви
и
аскетски
занос
свести—
пре
среће
.
Загреб
,
августа
1918
.
Б
.
Машић
ПРЕ
СРЕЋЕ
ПРВИ
ДЕО
БУЂЕНЈЕ
Решила
сам
да
од
данас
пишем
дневник
,
не
дневник
свакидашњег
рада
и
дангубе
и
ситних
мисли
,
већ
дневник
оних
дана
у
које
ми
се
десило
нешто
важно
,
разуме
се
,
само
за
мене
важно
.
Од
других
ћу
да
кријем
и
да
држим
под
кључем
свеску
и
ако
моја
сестра
није
радознала
,
а
мојих
се
родитеља
не
тиче
шта
ја
пишем
.
Они
мисле
да
све
што
ја
чиним
мора
бити
љупко
и
наивно
.
Али
треба
бити
обазрив
;
и
случај
може
понекад
сасвим
наивно
да
се
умеша
и
да
начини
несрећу
,
као
што
је
на
пример
учинио
мени
.
Осим
мене
ову
свеску
нико
не
сме
читати
,
зато
не
сме
нико
ни
да
је
види
.
Мени
је
било
смешно
што
Ана
која
воли
Н
.
пише
свако
вече
у
дневник
.
Изгледало
ми
је
глупо
бележити
све
ситнице
и
своја
мала
осећања
.
Зашто
?
Да
се
некада
потсети
да
је
у
седмом
разреду
гимназије
волела
Н
.
Боље
би
било
да
научи
физику
,
него
што
дангуби
око
дневника
.
Ту
је
једно
вече
свакако
било
записано
:
данас
смо
се
посвађали
;
а
сутрадан
:
данас
смо
се
помирили
и
тако
даље
.
Разуме
се
,
људи
који
имају
нечега
јачег
у
својој
души
имају
шта
и
да
пишу
.
А
зар
сам
ја
живела
?
Не
,
баш
напротив
,
ја
сам
живела
,
јер
ништа
нисам
знала
.
Била
сам
срећна
,
значи
живела
сам
.
Сад
сам
несрећна
па
зар
сад
не
живим
?
Живим
сад
још
јаче
.
Ја
не
умем
да
ухватим
логику
живота
:
да
ли
живети
значи
бити
срећан
,
или
бити
несрећан
,
или
само
не
бити
мртав
.
Знам
само
да
више
никад
нећу
бити
срећна
.
Да
ли
сам
ја
паметна
?
Нисам
много
.
Али
сам
много
паметнија
него
пре
кад
сам
била
уверена
да
сам
паметна
.
Са
сазнањем
стоји
овако
:
ко
мало
помало
сазнаје
,
једног
дана
зна
све
страшне
ствари
,
а
није
га
стало
никаквих
болова
;
а
ко
ништа
не
зна
,
па
одједном
као
неко
страшно
откровење
сазна
све
муке
живота
,
то
га
толико
потресе
да
се
из
темеља
промени
.
И
од
тога
буде
несрећан
и
паметан
.
Управо
паметан
значи
бити
несрећан
.
Истина
,
мој
чика
сасвим
обрнуто
тврди
,
али
ја
му
не
верујем
,
јер
и
он
је
свакако
гадан
као
и
сви
људи
.
Мени
се
десила
страшна
и
значајна
ствар
и
она
је
сасвим
преврнула
мој
живот
.
Уосталом
можда
је
овако
боље
.
Волим
више
да
пропатим
,
него
да
сам
глупо
индиферентна
.
Иначе
бих
морала
презирати
себе
као
што
презирем
њих
.
Дакле
,
у
дневник
ћу
бележити
све
важније
догађаје
и
мисли
.
Да
видим
шта
ће
ми
још
живот
донети
.
Јер
ако
не
будем
имала
каквог
задовољства
од
посматрања
развоја
свога
душевног
живота
,
онда
знам
да
више
уопште
никаквог
задовољства
нећу
имати
.
Мени
је
седамнаест
година
и
ја
сам
се
пробудила
из
обмане
.
Моје
је
детињство
било
лепо
и
дуго
је
трајало
,
до
пре
неколико
дана
.
Или
боље
:
моје
је
незнање
било
лепо
и
дуго
.
Не
знам
да
ли
да
жалим
или
да
волим
.
Сад
ми
се
чини
да
ништа
нисам
знала
осим
да
се
годишња
времена
мењају
:
да
човеку
не
буде
досадно
;
да
нас
снег
утеши
за
цвеће
;
да
је
пријатно
кад
те
сви
воле
и
кад
све
волиш
;
да
је
понеки
предмет
непријатно
учити
,
али
да
је
велико
задовољство
знати
да
су
тата
и
професори
„
одушевљени
“
мојом
интелигенцијом
.
Мој
је
отац
сујетан
:
он
хоће
,
зато
што
је
он
први
у
вароши
,
да
и
ја
будем
прва
у
школи
.
Ја
сам
се
смејала
и
живела
полусвесно
као
у
сну
,
у
коме
верујем
невероватне
ствари
.
Јесте
,
ја
сам
спавала
,
спавала
.
И
разбудила
сам
се
на
свој
рођендан
кад
ми
је
било
седамнаест
година
.
Страшно
пробуђење
.
То
је
први
важан
догађај
.
Те
још
како
важан
!
Треба
да
га
забележим
.
Неколико
дана
пре
тога
дошао
је
чика
да
нам
каже
збогом
.
Одлазио
је
у
Београд
.
Чика
је
мене
увек
много
волео
и
толико
пута
је
казао
оцу
и
мајци
:
ви
не
знате
да
је
она
паметнија
од
оно
двоје
старијих
.
Или
:
дајте
ми
на
зајам
ово
дете
за
четири
године
,
па
да
видите
какву
ћу
девојку
да
вам
вратим
.
Јесте
,
чика
је
врло
паметан
,
паметнији
од
тате
и
ако
се
то
оцу
не
сме
рећи
.
И
ја
сам
њега
много
волела
,
али
сад
и
њега
мрзим
.
Да
ли
га
мрзим
?
Зашто
ми
бар
он
није
једном
казао
:
дете
,
свет
није
тако
леп
;
већ
баш
све
обрнуто
.
Не
,
не
мрзим
чику
,
то
је
сувише
оштра
реч
,
а
ја
сам
заповедила
себи
да
не
лажем
и
да
не
претерујем
никад
,
јер
из
овог
другог
настаје
оно
прво
.
За
толико
тога
много
сам
му
захвална
да
не
могу
да
га
мрзим
.
Само
га
не
волим
више
.
Дакле
,
он
је
дошао
,
пољубио
ме
,
ухватио
за
оба
ува
и
казао
:
За
рођендан
нећу
бити
овде
,
али
сам
мојој
паметници
купио
неколико
књига
.
Отиди
,
стрина
ће
ти
их
дати
ако
дотле
не
оздрави
и
не
ђође
.
Ја
сам
пољубила
чику
и
захвалила
му
што
ми
није
купио
лутку
и
што
ме
он
једини
сматра
за
човека
.
Он
се
насмеја
и
оде
.
Кад
се
врати
,
неће
ме
наћи
више
.
Његова
је
филозофија
сасвим
различита
од
моје
.
Она
је
обратна
:
он
зна
све
и
опет
каже
да
је
свет
и
живот
прекрасан
.
Да
се
човек
згади
!
Ах
,
тако
ми
је
тешко
и
тако
се
осећам
неправичном
и
незахвалном
.
Са
каквом
ме
је
вољом
он
учио
француском
и
руском
језику
и
како
су
забавни
били
ти
часови
!
Али
како
може
несрећно
створење
некога
волети
?
Напослетку
,
он
је
и
крив
,
негова
проклета
књига
.
Ујутру
на
мој
рођендан
отишла
сам
да
ме
пољуби
стрина
,
која
је
још
била
слаба
.
Она
ми
даде
свој
поклон
и
рече
да
у
чикиној
соби
у
орману
с
књигама
горе
у
белом
завоју
(
она
је
рекла
у
завоју
)
има
неколико
књига
за
мене
и
замоли
ме
да
их
узмем
сама
.
Потражих
и
нађох
увијену
у
белу
хартију
једну
доста
нову
књигу
.
Наслов
музикалан
,
писац
Толстој
.
То
је
за
мене
.
То
мора
бити
лепо
:
његова
љубав
за
музику
и
његово
разумевање
ње
.
И
донех
кући
.
Не
знам
како
ми
није
пало
на
ум
да
је
то
свега
једна
књига
.
Почели
одмах
да
прелиставам
и
запрепастих
се
.
Сакријем
је
и
увече
је
прочитам
целу
.
Одмах
сам
видела
да
сам
погрешила
,
да
ми
мој
драги
чика
није
ту
књигу
купио
за
рођендан
;
њу
је
он
читао
.
И
могао
је
после
опет
да
има
онако
искрено
весело
лице
.
И
тај
велики
,
обожавани
Толстој
,
како
је
могао
да
напише
нешто
тако
свирепо
и
грубо
!
Чика
ми
је
преводио
у
одломцима
његово
Детињство
и
ценио
га
је
више
од
свих
писаца
.
Има
момената
кад
бих
плакала
и
молила
чику
да
ми
опрости
што
га
више
не
волим
.
Ето
сад
имам
жељу
да
одем
к
њему
,
да
му
све
испричам
и
да
му
кажем
колико
сам
несрећна
.
Чини
ми
се
да
би
он
једини
могао
да
ме
утеши
?
Само
кад
би
ме
убедио
да
то
није
истина
,
а
то
није
могућно
;
баш
то
ме
је
највише
и
убило
у
тој
књизи
што
се
истина
осећа
као
физички
бол
.
И
после
кад
човек
већ
нешто
зна
,
он
не
може
опет
да
не
зна
то
исто
.
Прва
мисао
кад
сам
прочитала
ту
књигу
била
је
:
Ја
нећу
да
живим
у
тако
гадном
свету
,
хоћу
да
се
убијем
.
То
хоћу
и
то
нећу
на
томе
је
и
остало
,
као
неко
решење
које
се
не
извршује
,
јер
се
има
довољно
времена
да
се
изврши
,
и
после
њега
нема
шта
да
се
ради
.
Што
сам
више
чекала
,
та
је
мисао
све
мање
енергије
садржавала
.
Међутим
ја
сам
почела
да
мрзим
и
да
презирем
.
Да
би
човек
живео
,
треба
да
воли
или
да
мрзи
-—
људе
.
Ја
сам
их
волела
,
сад
долази
друго
.
Зашто
постоји
цвеће
и
птице
?
Зашто
је
снег
тако
леп
и
чист
?
Зашто
зелена
шума
обећава
живот
пун
тајанствених
лепота
?
И
зашто
ја
пре
нисам
знала
оно
?
Сви
су
знали
,
и
моји
другови
,
и
две
другарице
.
Зашто
ја
да
не
знам
?
И
они
су
се
сви
помирили
с
тим
.
Сећам
се
како
су
понекад
имали
израз
постиђено
збуњен
,
јесте
,
не
варам
се
,
опазила
сам
,
а
нисам
разумела
.
Да
нешто
кажем
Ани
:
ја
нисам
досад
знала
шта
значи
реч
брак
,
она
би
казала
да
лажем
.
Никоме
нећу
признати
то
моје
глупо
незнање
.
А
шта
ли
мисле
о
томе
мој
отац
и
мати
?
Свакако
верују
да
још
не
знам
,
а
можда
су
толико
паметни
да
мисле
да
никад
нећу
ни
знати
.
Како
сад
ја
могу
њих
да
поштујем
?
Црвеним
од
стида
кад
помислим
како
је
мама
говорила
да
је
боље
да
се
удам
кроз
коју
годину
,
него
да
по
татиној
жељи
учим
школу
,
јер
ће
то
дуго
учење
покварити
ведрину
моје
душе
.
А
после
,
све
те
учене
девојке
остану
уседелице
,
или
што
мало
више
знају
,
а
много
пробирају
,
или
што
се
људи
боје
да
узму
у
кућу
плаву
чарапу
(
учену
жену
)
.
И
на
то
сам
ја
одговарала
:
„
Имаш
право
,
мама
,
мени
није
тешко
учити
.
али
то
је
тако
дуго
—
још
пет
,
шест
година
.
Хоћу
да
се
удам
;
волим
да
будем
млада
“
Ух
,
млада
!
И
то
је
све
одвратно
кад
замислим
:
бела
хаљина
,
вео
,
свирка
,
светина
.
Зашто
?
Само
деци
то
још
може
да
се
свиди
.
Али
зашто
и
они
што
знају
то
чине
?
Пролазе
дани
.
Разуме
се
,
ја
сам
се
сасвим
променила
,
и
моји
су
изволели
то
приметити
.
Да
сам
умела
да
се
осмехујем
,
да
лажем
,
не
би
их
се
тицало
што
сам
се
променила
,
али
њих
боли
што
сам
се
променила
према
њима
.
Тату
избегавам
.
Пре
,
ја
никад
себи
не
бих
допустила
да
судим
о
тати
и
мами
.
А
зашто
?
Ако
нешто
код
њих
не
ваља
,
то
не
треба
видети
,
треба
бити
слеп
и
глух
из
љубави
и
захвалности
према
родитељима
.
Не
,
сад
ја
хоћу
да
судим
и
да
осудим
,
само
нећу
никоме
да
говорим
.
Тата
је
уображен
и
сујетан
,
а
мама
је
слабачко
створење
које
има
своје
сасвим
друкчије
појмове
и
укусе
,
али
се
увек
покори
његовој
жељи
.
Мама
је
још
и
сад
врло
лепа
и
стасита
и
тата
се
поноси
кад
иде
с
њом
у
друштва
.
Моја
сестра
је
верена
.
Њој
је
двадесет
и
четири
године
и
она
мене
сматра
просто
за
бебу
.
Као
да
ја
треба
да
будем
кажњена
што
они
старе
.
Она
је
просто
занемела
од
блаженства
.
Њен
је
младожења
врло
добра
партија
и
човек
леп
за
око
.
Иначе
га
не
знам
и
не
волим
.
И
он
мене
не
воли
,
али
то
ме
се
не
тиче
,
и
нимало
нисам
љубазна
с
њим
.
Сестра
је
црномањаста
личи
на
маму
,
а
ја
сам
риђа
и
налик
на
нашег
деду
,
проту
,
чије
сам
се
слике
у
сали
бојала
кад
сам
била
мала
,
јер
има
горе
велику
љубичасту
камилавку
,
а
доле
дугу
риђу
браду
.
Сад
се
понекад
са
интересовањем
загледам
у
ту
слику
.
Мама
и
тата
су
радосни
и
причају
како
је
зет
био
„
деликатан
“
у
питању
мираза
и
казао
како
он
узима
сеју
ње
ради
и
наше
породице
ради
,
а
не
због
мираза
.
Они
су
врло
увређени
што
се
и
ја
не
радујем
.
Напротив
ја
сам
врло
хладна
.
Према
зету
се
понашам
као
према
професору
историје
кога
не
волим
и
коме
полагано
и
хладно
говорим
лекцију
,
јер
ми
је
непријатно
и
да
ме
похвали
и
да
ме
покуди
.
Данас
сам
начинила
чудо
.
Нигде
нећу
да
излазим
,
ништа
ми
се
не
мили
да
радим
,
болујем
и
плачем
кад
сам
сама
,
а
вређам
људе
кад
сам
с
њима
.
Данас
је
сестра
испраћала
зета
и
кад
су
били
у
предсобљу
,
чујем
из
моје
собе
,
на
којој
су
врата
била
само
приклоњена
како
је
он
моли
да
је
пољуби
,
а
она
шапуће
:
„
Не
,
немој
,
видеће
ко
,
немој
сад
.
Та
скоро
ћемо
се
венчати
.
“
Зет
оде
,
а
ја
нато
изиђох
из
собе
.
Сеја
се
уплаши
.
Имала
је
израз
као
да
сам
је
ухватила
на
злу
делу
.
Ја
се
загледах
у
њене
очи
и
рекох
:
„
Добро
вас
није
срамота
!
“
Она
побледе
.
—
Шта
је
теби
,
дете
,
од
неког
доба
?
Какве
су
то
увреде
?
Зашто
да
ме
је
срамота
?
—
Зато
што
се
удајеш
кад
знаш
...
Ја
се
загрцнух
од
узбуђења
и
побегох
у
башту
.
Она
се
жалила
тати
и
он
ме
узео
после
преда
се
.
Јао
,
што
ми
је
било
досадно
кад
је
почео
обилазним
путем
како
сам
ја
његово
паметно
дете
,
мезимица
и
љубимица
,
како
се
увек
поносио
мноме
и
тако
даље
—
На
ствар
,
тата
—
рекох
ја
.
Он
се
намршти
,
али
продужи
како
је
од
скора
приметио
неку
промену
на
мени
,
како
се
готово
неуљудно
понашам
према
зету
,
како
је
зет
угледан
човек
и
гледа
ми
кроз
прсте
,
јер
мисли
да
сам
љубоморна
на
њега
што
ми
узима
сеју
.
Ја
се
осмехнух
подругљиво
и
помислих
:
„
Драги
мој
тато
,
не
волим
ја
никога
толико
да
бих
могла
бити
љубоморна
.
Тата
продужи
како
је
мама
уцвелена
и
како
ме
он
моли
да
му
објасним
шта
је
то
са
мном
.
Да
нисам
чула
какву
клевету
на
оца
,
или
зета
?
Одговорих
да
од
свега
тога
није
ништа
,
а
шта
је
у
мојој
души
то
никоме
нећу
да
кажем
.
Онда
он
плану
и
рече
:
—
Онда
ће
се
с
вама
,
госпођице
,
друкчије
поступати
ако
своје
понашање
не
промените
.
Ја
се
насмејах
и
рекох
подругљиво
:
—
Хоћете
ли
да
ме
тучете
или
да
ме
отерате
?
Или
прво
само
да
ми
не
дате
да
једем
?
Прво
слабија
казна
,
па
ако
се
кривац
не
поправи
,
онда
тежа
.
Ја
се
нећу
поправити
.
Изволите
,
туците
ме
,
ја
чекам
.
Осећала
сам
како
све
више
бледим
и
како
дрхћем
,
и
стојала
сам
и
гледала
га
у
очи
.
И
отац
побледе
и
рече
:
—
Шта
је
то
с
тобом
,
дете
!
О
,
господе
!
—
а
глас
му
је
дрхтао
као
да
је
имао
суза
у
грлу
.
Он
се
журно
диже
и
оде
.
Мене
је
после
било
жао
,
не
толико
жао
,
колико
срамота
;
осећала
сам
се
као
да
сам
учинила
нешто
гадно
.
Једила
сам
се
цело
после
подне
,
а
вечерас
сам
пришла
тати
и
брзо
у
неколико
речи
сам
му
казала
како
се
ових
дана
без
узрока
и
без
болести
осећам
зловољна
и
јетка
и
молим
га
да
ми
опрости
,
јер
и
ја
патим
кад
учиним
неправду
и
неуљудност
.
Он
се
обрадова
,
рече
да
се
боји
да
нисам
сувише
нервозна
,
спомену
да
доведе
доктора
и
препоручи
ми
да
не
учим
сувише
на
рачун
спавања
.
Ја
одговорих
да
нећу
доктора
,
затим
додадох
да
нећу
још
,
већ
ако
затреба
,
и
да
нећу
много
учити
.
И
сад
се
претварам
.
Идем
по
кући
као
сушта
благост
,
никоме
не
чиним
на
жао
,
али
ми
је
страшно
за
све
време
док
сам
са
својима
.
Једва
чекам
да
побегнем
у
своју
собу
и
да
сам
сама
.
А
кад
сам
сама
—
зар
ми
је
лакше
?
О
,
боље
би
било
да
сам
се
одмах
убила
!
Толстој
ме
је
отровао
не
да
умрем
,
већ
да
не
ваљам
за
живот
.
Како
је
само
могао
онако
грубо
да
пише
?
Ја
сам
још
једном
прочитала
књигу
и
знам
је
напамет
.
Сад
разумем
како
коцкари
и
пијанице
не
могу
да
се
отресу
жеље
да
чине
себи
зло
.
Али
пијаницама
је
пиће
пријатно
,
а
коцкари
се
увек
надају
у
неку
добит
,
у
неку
срећу
.
А
у
шта
се
ја
надам
?
Да
се
навикнем
на
истину
која
је
гадост
и
да
се
помирим
с
њом
.
Однела
сам
књигу
и
крадом
је
поставила
на
место
,
да
чика
и
не
примети
кад
дође
.
Случајно
сретнем
госпођицу
М
.
Обрадовах
се
и
изненадих
се
да
још
могу
да
се
обрадујем
.
Упитах
је
куда
иде
,
она
одговори
:
кући
.
Замолих
је
да
пођем
с
њом
,
имам
,
рекох
,
нешто
да
јој
кажем
.
Она
ме
погледа
пажљиво
.
—
Добро
.
Бићу
сама
.
Видим
да
сте
се
променили
.
Ваше
је
лице
тако
туђе
и
чудно
без
осмјеха
.
У
њеном
гласу
се
осећала
брига
.
—
Ето
—
помислих
—
тата
само
што
се
није
заплакао
,
а
она
брине
за
мене
,
та
сви
они
мене
воле
,
а
ја
њих
не
волим
и
мислим
рђаво
о
другима
а
добро
о
себи
.
Први
пут
осетих
да
можда
ја
нисам
у
праву
.
Кад
смо
ушла
у
њену
собу
,
она
рече
:
-
Говорите
.
За
вас
је
сувише
рано
да
имате
какав
јад
,
али
говорите
искрено
.
Ја
јој
рекох
да
се
стидим
.
—
Ви
сте
писали
некоме
љубавно
писмо
,
огрешили
сте
се
о
себе
и
о
своје
родитеље
?
—
Ах
!
—
узвикнух
ја
—
и
ви
ме
сматрате
за
дете
.
Родитељи
су
се
огрешили
о
мене
што
ми
ништа
нису
казали
.
Ја
сад
знам
много
и
падам
под
теретом
тога
знања
.
—
Ја
ништа
не
разумем
рече
она
збуњено
.
—
Јесте
ли
читали
Толстојеву
Креузерову
Сонату
.
—
Јесам
,
па
шта
?
Ах
!
—
њено
се
лице
готово
разведри
и
ако
је
остало
озбиљно
и
ја
видех
да
је
појмила
.
-
То
је
врло
песимистична
књига
.
Зашто
сте
је
читали
тако
рано
?
Ко
вам
је
дао
.
—
Случај
.
Али
тај
песимизам
је
истина
.
—
Да
,
на
жалост
,
истина
,
али
то
је
само
црна
страна
истине
.
Има
и
светла
.
Не
треба
очајавати
што
има
зла
,
треба
живети
за
добро
.
Ја
јој
испричах
све
и
расплаках
се
.
—
Ви
сте
се
ружно
понашали
,
то
је
зато
што
сте
несрећни
.
Ви
питате
зашто
постоје
птице
,
цвеће
и
лептири
?
Зато
да
заборавимо
и
да
се
утешимо
.
Живот
је
начињен
од
зла
и
добра
,
од
бола
и
радости
—
а
у
тој
књизи
има
само
зла
и
добра
.
Толстој
има
других
књига
истинитијих
,
много
већих
,
и
лепших
.
Сад
више
нисте
ђете
,
сад
све
можете
читати
.
Та
књига
чини
да
човек
остари
.
Ви
сте
нагло
остарили
,
а
то
причињава
бол
.
Три
,
четири
године
за
једну
ноћ
.
Ја
сам
је
читала
у
двадесетој
,
па
ми
је
и
тада
било
тешко
.
Та
је
књига
писана
као
проклество
људима
,
да
би
се
згадили
и
постидили
и
поправили
;
она
никако
није
писана
за
младе
девојке
.
Али
ето
људи
од
разних
ниских
забава
немају
времена
да
читају
,
а
младе
девојке
нађу
књигу
и
трују
се
.
И
велики
Толстој
ту
није
волео
људе
,
он
их
је
мрзио
и
био
киван
,
он
их
је
проклињао
.
Он
је
био
као
доктор
који
је
пронашао
и
тачно
описао
болест
,
изнео
њене
узроке
и
последице
и
онда
узвикнуо
:
Зашто
сте
пустили
да
дотле
дође
?
Нећу
да
вас
лечим
!
Умрите
!
Он
је
био
неправичан
према
човечанству
као
ви
према
својим
родитељима
.
Има
он
књига
пуних
љубави
,
зрелости
и
истине
.
Читајте
Рат
и
мир
,
па
ћете
се
утешити
и
помирити
с
њим
.
Књига
не
сме
да
буде
излив
једног
нерасположења
,
она
треба
да
буде
истинита
слика
живота
.
Па
ви
сте
до
сад
живели
и
били
срећни
.
Све
то
што
вас
је
усрећавало
то
је
истина
и
лепота
и
то
постоји
и
сад
.
Немојте
бити
неправични
и
незахвални
и
одгуривати
га
:
добро
није
криво
што
има
и
зла
.
Немојте
кажњавати
себе
што
знате
да
уопште
има
рђавства
и
немојте
схватати
природу
као
зликовца
.
Још
сте
сувише
млади
,
има
ствари
које
још
не
можете
разумети
.
А
ситне
мане
својих
немојте
осуђивати
тако
строго
;
и
ви
ћете
их
можда
имати
доцније
.
Ето
,
тек
сте
назрели
живот
,
није
вам
био
по
вољи
и
ви
сте
почели
чинити
неправде
.
Знате
ли
ви
шта
ви
хоћете
?
Да
природа
није
онаква
каква
је
.
И
зашто
ви
мрзите
све
људе
кад
нису
сви
неваљали
?
Ваљда
нисте
ви
једина
створење
изузетно
које
не
заслужује
презирање
.
И
тако
смо
се
нас
две
разговарале
дуго
.
Ја
сам
гутала
умирење
и
нисам
приметила
да
се
смркава
.
—
А
сад
идите
кући
,
доцкан
је
—
рече
она
—
и
понесите
Рат
и
мир
,
а
кад
прочитате
четири
дебеле
књиге
,
дођите
опет
да
разговарамо
.
Дошла
сам
умирена
.
Како
се
нисам
сетила
да
одмах
одем
к
њој
.
Уверена
сам
да
би
ми
и
чика
тако
говорио
,
али
с
њом
је
ипак
било
лакше
.
Боже
,
а
да
сам
се
убила
!
Чудновато
:
не
марим
више
за
петице
и
сад
много
више
читам
,
него
што
учим
,
али
су
сви
навикли
да
сам
одлична
и
петице
просто
саме
долазе
.
Тата
је
задовољан
сведоџбом
из
седмог
разреда
,
али
налази
да
сам
ослабила
.
Каже
да
свршим
матуру
,
па
више
неће
да
ме
даје
у
школу
.
Ја
се
смејем
.
Неће
више
,
мој
тато
,
бити
како
ви
хоћете
,
већ
како
ја
хоћу
.
Знамо
и
ми
сад
да
будемо
дипломате
.
Ја
се
опет
смејем
,
понекад
сам
заиста
весела
,
али
сам
много
нервознија
,
него
пре
.
Чини
ми
се
да
сам
издржала
јако
запалење
плућа
,
а
сад
долази
под
именом
здравља
лагана
туберкулоза
.
Треба
ми
да
се
напрегнем
,
па
да
задржим
гњев
или
сузе
,
који
тако
лако
могу
да
ми
дођу
.
У
овом
драгом
животу
мора
човек
да
се
претвара
ако
хоће
да
га
оставе
на
миру
.
Пролазе
дани
и
недеље
,
а
ја
немам
шта
да
забележим
у
дневник
.
Сестра
се
удала
.
Сад
је
кућа
празна
,
нема
више
оних
силних
гостију
,
па
мама
и
тата
више
пажње
обраћају
на
мене
.
То
ми
квари
слободу
.
Ја
узмем
озбиљан
израз
кад
хоћу
да
побегнем
и
кажем
:
имам
да
радим
.
Сад
сам
матуранткиња
и
не
говорим
више
да
учим
,
већ
да
радим
.
Уосталом
ја
и
радим
друго
:
читам
романе
.
Са
Толстојем
сам
се
помирила
и
обожавам
га
за
Ану
Карењину
.
Сви
ми
завиде
што
читам
руски
.
Не
знам
да
ли
ћу
наићи
на
још
кога
писца
који
уме
тако
да
загледа
у
човечију
душу
и
тако
да
зарони
у
истину
живота
.
Чика
каже
да
је
Мопасан
можда
јачи
,
али
је
Толстој
бољи
.
Он
вели
да
не
читам
још
Мопасана
,
јер
је
много
груб
за
моју
душу
.
Чика
и
ја
смо
опет
најбољи
пријатељи
,
али
му
тајну
нисам
поверила
.
Он
је
онако
исто
весео
,
само
понекад
се
тако
озбиљно
,
испитујући
,
загледа
у
мене
.
Чико
,
има
помрчине
у
мојој
души
;
то
што
тражите
нећете
видети
!
Нешто
ми
је
празно
и
тужно
без
моје
велике
сестре
.
Она
је
мене
много
волела
.
Кад
се
неко
уда
,
као
да
мало
умре
:
не
воли
више
нас
,
већ
онога
због
кога
нас
оставља
.
А
кад
неко
престане
да
те
воли
,
нешто
у
твојој
души
осети
бол
.
Како
је
човек
себично
створење
!
Волиш
оне
који
су
ти
нешто
дали
,
који
су
те
нечему
учили
,
који
тебе
воле
.
Сеја
ме
је
облачила
,
сеја
ме
је
мазила
,
мислила
о
мојој
спољашњости
више
него
ја
и
она
ми
је
развила
укус
за
отмену
простоту
.
Она
ме
је
волела
,
она
ме
и
сад
воли
колико
може
од
зета
.
А
мени
је
сад
празно
без
ње
.
Кад
погледам
љубав
према
другима
то
је
само
одблесак
љубави
према
себи
самоме
.
Дошао
је
из
Београда
наш
сусед
Никола
.
Он
је
пре
два
месеца
дошао
са
стране
где
је
свршио
студије
,
добио
службу
и
убрзо
се
верио
с
неком
богатом
госпођицом
.
Сад
је
дошао
да
се
види
са
родитељима
који
су
се
зажелели
јединца
.
Ја
сам
њега
некад
врло
волела
,
а
сад
сам
га
пресрела
доста
хладно
.
Али
чувам
се
од
нељубазности
.
Ми
се
једно
другога
баш
ништа
не
тичемо
.
Детињство
је
прошло
.
Између
наших
кућа
и
сад
стоји
капија
која
се
истина
не
отвара
непрестано
као
кад
смо
били
деца
,
али
пријатељство
старијих
није
нимало
мање
.
Никола
уме
врло
лепо
да
прича
.
Вечерас
је
говорио
о
сликама
.
То
је
мени
нешто
сасвим
ново
врло
ме
је
интересовало
.
Он
не
прича
да
се
хвали
ишта
је
све
видео
,
већ
зато
што
воли
слике
,
да
обнови
успомене
и
да
нешто
лепо
препоручи
и
нама
.
Неколико
пута
ме
је
погледао
лепо
отворено
,
срдачно
и
напослетку
рекао
:
„
Како
си
се
ти
променила
!
Личиш
на
Холандкињу
,
то
јест
,
на
једну
слику
из
Холандске
школе
.
И
то
је
оно
девојче
са
црвеном
коврчавом
косом
и
лицем
пуним
пега
.
“
—
Да
,
мало
се
уљудила
,
и
она
личи
на
девојку
—
рече
мама
и
поче
да
га
пита
о
вереници
разне
ситнице
и
напослетку
да
ли
је
лепа
.
—
Лепушкаста
—
рече
он
просто
.
—
А
ти
му
,
Јело
,
ниси
ни
честитала
—
обрати
се
мама
мени
.
—
Како
да
му
честитам
кад
не
познајем
његову
вереницу
?
одговорих
ја
.
Он
се
осмехну
и
погледа
ме
у
очи
тако
ведро
и
лепо
,
да
ми
је
било
врло
мило
.
—
Сасвим
—
рече
—
она
има
право
:
неће
да
ми
честита
празном
фразом
,
већ
истинским
осећањем
.
Још
се
не
мири
са
друштвеним
формама
.
Моја
је
вереница
више
мила
и
добра
,
ного
лепа
.
—
И
богата
?
—
упитах
ја
.
—
Не
баш
много
.
Да
може
да
се
живи
у
удобности
,
на
коју
је
навикла
.
Он
је
отишао
,
а
ја
сам
узела
огледало
и
огледала
каква
сам
.
Он
ми
није
рекао
да
сам
лепа
,
већ
да
личим
на
слику
,
али
и
то
и
оно
:
то
је
оно
девојче
с
риђом
косом
и
пегама
значи
нешто
.
Збиља
,
ја
и
не
знам
откад
немам
више
пега
.
Мени
се
чини
да
се
њему
допала
моја
глава
.
Приметила
сам
да
тај
свет
са
стране
пронађе
нешто
лепо
и
у
ономе
што
није
лепо
.
Од
детињства
ми
се
говори
како
сам
ружна
,
лане
су
ми
неке
добре
душе
чак
саветовале
да
обојим
косу
—
а
сад
ће
одједном
да
испадне
да
сам
лепа
.
Сећам
се
Андерсеновог
ружног
пачета
које
је
постало
леп
лабуд
и
мило
ми
је
то
упоређење
.
Било
како
било
,
ја
волим
своју
косу
.
Чини
ми
се
да
у
њој
има
ватре
и
злата
.
И
очи
су
му
лепе
.
Остало
је
мало
неправилно
,
али
су
ми
зуби
дивни
у
ружним
устима
,
а
ја
то
више
волим
,
него
лепа
уста
,
а
ружне
зубе
.
Али
нашто
све
то
?
Јесам
ли
ја
сујетна
?
Не
знам
.
Што
је
био
Никола
?
Он
мени
није
каваљер
;
ја
каваљере
и
даме
и
ласкање
и
удварање
презирем
.
Он
ми
је
друг
из
детињства
,
сусед
,
скоро
рођак
.
Ја
знам
да
он
није
поласкао
женској
сујети
.
Све
је
то
због
слика
мене
заинтересовало
.
Признајем
волела
бих
да
знам
да
ли
сам
лепа
.
Ето
,
баш
ћу
да
га
питам
.
Овај
Никола
је
врло
природан
и
симпатичан
човек
.
Мени
се
чини
да
се
сви
који
дођу
са
стране
понашају
према
нама
са
висине
,
са
по
мало
презрења
и
сажалења
,
а
он
је
онај
исти
Никола
кога
сам
од
свих
мангупчића
највише
волела
.
Јутрос
ја
шетам
по
башти
и
гледам
како
су
се
драгољуби
лепо
расцветали
и
уживам
у
свима
нијансама
њихове
боје
,
коју
од
свих
боја
највише
волим
—
кад
он
стаде
пред
капију
.
—
Добро
јутро
,
Јело
.
Шта
радиш
?
—
Ништа
не
радим
,
уживам
.
А
куда
ћеш
ти
још
сад
?
И
код
нас
је
још
рано
за
посете
.
—
Тамо
куда
ја
идем
сале
су
већ
успремљене
,
ћилими
разастрти
,
све
блиста
од
чистоте
,
и
музика
је
већ
почела
.
Хајде
,
хоћеш
са
мном
у
поље
.
Мама
изиђе
из
кујне
.
Ја
јој
рекох
да
бих
ишла
.
—
Иди
-
рече
она
.
—
С
Николом
можеш
ићи
као
с
братом
.
Само
немојте
дуго
.
Њега
је
интересовало
да
види
ко
сам
ја
и
испитивао
ме
о
свему
.
Зачудо
природан
човек
.
Заустави
лепо
сељака
и
поразговара
се
с
њим
.
Он
воли
људе
и
живот
,
није
као
ја
.
Нисам
га
ништа
питала
што
сам
хтела
,
већ
што
је
само
дошло
.
Тата
је
дошао
на
ручак
кад
смо
се
вратили
.
—
Видите
како
је
свежа
,
—
рече
он
тати
—
а
синоћ
је
била
бледа
.
Шта
значи
поље
и
кретање
.
Тата
који
је
био
озбиљан
и
сигурно
хтео
да
ми
пребаци
што
сам
задоцнила
разведри
се
и
рече
:
—
Хвала
ти
што
си
јој
правио
друштво
.
Она
је
последње
године
много
ослабила
и
променила
се
.
Да
си
је
лане
видео
,
била
је
сва
живот
и
радост
.
—
Жао
ми
је
што
је
,
нисам
видео
,
али
ни
овако
није
рђава
.
Пријатан
ручак
.
—
До
виђења
,
Никола
.
Данас
је
Никола
дошао
кроз
нашу
малу
капију
и
казао
мами
и
тати
:
—
Допустите
да
не
будем
званичан
,
већ
да
долазим
на
ову
нашу
заједничку
капију
која
нема
ничега
са
спољашњим
светом
,
коју
волим
због
успомена
из
детињства
и
којој
не
би
хтео
да
допустим
да
зарђа
као
што
је
почела
.
Сви
су
били
ту
и
опет
ми
није
ништа
сметало
да
се
слободно
разговарам
с
њим
.
Он
је
прегледао
књиге
на
полици
и
питао
ме
јесам
ли
читала
ову
или
ону
.
Ми
смо
били
тако
слободни
да
„
правимо
усмену
критику
.
“
И
то
је
било
ванредно
занимљиво
.
Он
се
неколико
пута
зачудио
моме
мишљењу
,
неколико
пута
се
није
сложио
са
мном
,
али
му
је
очевидно
било
пријатно
:
и
да
се
сложи
и
да
спори
.
И
тата
се
неколико
пута
изненадио
,
али
пошто
сам
ја
његова
ћерка
,
он
је
правио
израз
као
да
се
томе
већ
и
надао
.
Откад
сам
читала
ону
проклету
књигу
,
ја
сам
само
стицала
мишљења
и
судове
,
а
никада
их
нисам
исказивала
,
осим
понекад
само
пред
чиком
.
Чудновато
да
сам
тако
паметна
у
Николином
присуству
.
То
је
свакако
зато
што
је
он
прост
,
природан
,
а
нарочито
што
је
тако
добар
.
Мени
се
чини
да
он
не
зна
сувише
много
,
али
он
воли
све
што
је
лепо
и
добро
,
воли
некако
снажно
,
здраво
,
весело
.
И
он
сам
је
леп
и
добар
и
зато
човек
мора
да
га
воли
.
Изненадила
сам
се
:
он
прилично
свира
у
клавир
.
Можда
је
то
нешто
наопако
:
ја
волим
кад
мушкарац
свира
у
клавир
,
а
девојка
у
виолину
.
Прилично
свира
,
али
како
пева
!
Боже
,
чинило
ми
се
да
нисам
у
нашој
кући
,
већ
да
ме
је
нешто
понело
у
висине
близу
Бога
,
где
сви
скрушено
падају
на
колена
и
и
где
се
не
може
не
веровати
,
јер
се
Бог
осећа
ту
у
близини
и
ако
га
нико
не
види
,
јер
светлост
која
њега
окружује
засењује
наше
смртне
очи
.
Шта
је
то
било
у
томе
дубоком
мушком
гласу
што
је
тако
утицао
на
мене
?
Не
знам
.
Молитва
и
љубав
.
Ја
нисам
ништа
казала
и
ако
сам
желела
да
још
пева
.
После
смо
свирали
једно
парче
у
четири
руке
.
Није
било
добро
,
ја
сам
три
пута
погрешила
.
И
онда
ме
спопала
моја
зловоља
.
Он
предложи
да
поновимо
,
ја
се
дигох
од
клавира
и
рекох
:
—
Не
,
не
могу
;
ја
ништа
не
знам
.
Они
тешили
,
а
мени
је
било
досадно
.
Десет
је
дана
како
је
дошао
Никола
.
Пролеће
.
Ја
се
врло
мало
спремам
за
матуру
,
више
разговарам
с
њим
.
А
и
ово
писање
дневника
одузима
времена
.
Али
га
ја
волим
и
не
бих
га
се
одрекла
ни
за
шта
.
Метнеш
себе
преда
се
и
посматраш
се
непристрасно
као
да
је
то
неко
други
.
Данас
сам
опет
била
с
Николом
у
пољу
.
Ноћас
је
падала
киша
,
а
јутрос
ваздух
светао
и
чист
као
дијамант
,
зеленило
свеже
,
окупано
,
а
у
ваздуху
се
таласа
нешто
што
је
сачињено
од
здравља
и
весеља
.
Журили
смо
да
стигнемо
брзо
на
брег
,
брзим
кораком
као
деца
:
не
сме
да
се
трчи
.
Кад
смо
се
испели
и
стали
да
се
издувамо
,
ја
,
онако
задијана
и
смејући
се
,
рекох
:
—
Хоћеш
ли
,
Никола
,
нешто
да
ми
кажеш
,
али
истину
?
—
Хоћу
,
ако
могу
.
-
Да
ли
сам
ја
мало
лепа
?
—
Зар
ти
не
знаш
сама
?
—
Ех
,
ја
не
верујем
себи
.
Сви
кажу
да
сам
ружна
,
а
ја
мислим
да
нисам
.
Не
верујем
ни
њима
,
ни
себи
.
Кажи
ми
ти
.
—
Јело
,
ја
не
знам
је
ли
то
лепота
.
Ти
имаш
душу
на
лицу
,
а
та
је
душа
лепа
.
Ти
си
необична
.
Ја
немам
сестру
,
али
кад
би
човек
могао
себи
да
изабере
једну
сестру
,
ја
бих
узео
тебе
,
тебе
једину
,
никако
две
сестре
.
Има
на
теби
нешто
од
племените
расе
.
Ти
си
као
калемљен
цвет
који
се
развија
.
Пратити
то
развијање
,
то
би
било
уживање
.
Ти
си
као
ружа
,
али
не
жута
,
већ
ружичаста
,
она
што
је
зову
француска
ружа
.
Ако
будеш
хтела
,
моћи
ћеш
да
залуђујеш
свет
,
доцније
,
кад
додаш
и
воље
томе
што
имаш
,
али
ја
не
желим
да
хтеднеш
.
—
А
зашто
?
Ја
бих
баш
хтела
—
рекох
ја
,
смејући
се
,
да
сакријем
силну
забуну
и
радост
.
—
Зато
што
би
тада
морала
и
ти
пропатити
.
Један
сељак
јурио
је
овцу
која
му
се
отела
и
никако
није
могао
да
је
стигне
.
Никола
ме
остави
,
рекавши
:
Причекај
!
и
одјури
.
Препречи
пут
овци
,
она
окрене
натраг
,
сељак
је
дочепа
за
вуну
,
Никола
му
поможе
,
сељак
је
веза
и
поведе
по
стази
.
—
А
ти
,
одакле
си
?
—
упита
га
сељак
пошто
су
свршили
посао
.
—
Ја
одавде
,
брате
,
из
вароши
.
—
Е
,
баш
ти
хвала
.
Ко
зна
кад
бих
је
ухватио
сам
.
Одвојио
сам
је
од
стада
,
а
њој
се
не
иде
.
Ја
сам
се
смејала
.
Он
ме
погледа
.
—
А
ово
,
је
ли
ти
млада
?
—
Није
—
рече
Никола
.
—
Него
сестра
?
—
Сестра
—
потврди
он
.
—
Е
,
у
здрављу
.
Хоћете
у
виноград
?
—
Јесте
.
Никола
се
смејао
.
Мени
је
било
мало
незгодно
.
Никола
рече
:
—
Ето
,
сељак
мисли
да
ти
девојка
с
којом
идем
мора
бити
или
„
млада
“
или
сестра
,
и
он
не
разуме
да
човек
може
да
шета
по
пољу
,
већ
треба
де
иде
у
виноград
,
или
води
овцу
на
пазар
.
-
Практичан
је
дух
у
нашега
сељака
—
рекох
,
смејући
се
,
и
осетих
да
ми
већ
није
више
незгодно
.
—
Красан
је
наш
сељак
—
рече
Никола
.
—
Теби
је
сваки
красан
,
јер
си
ти
красан
.
—
Амин
—
и
он
се
осмехну
тако
мило
,
да
му
све
лице
заблиста
.
Шетали
смо
и
вратили
се
.
Требало
је
само
саћи
низ
брдо
и
онда
смо
код
куће
,
а
нас
је
било
жао
да
оставимо
поље
.
Он
предложи
да
се
одморимо
на
врху
брда
под
великим
орахом
.
Ја
нисам
била
уморна
,
али
сам
села
.
Ућутали
смо
се
.
Изгледа
да
и
умор
дође
кад
га
изазовеш
.
Кроз
моја
стопала
је
нешто
куцало
као
електрична
струја
и
ја
сам
се
подавала
слушању
тога
струјања
живота
.
—
Шта
мислиш
,
Јело
?
—
упита
ме
он
.
—
Ништа
,
баш
ништа
.
Што
да
мислим
?
Што
човек
више
мисли
,
више
се
мучи
.
Зар
сам
изгледала
као
да
мислим
?
А
је
ли
,
Никола
,
волиш
ли
ти
много
своју
вереницу
.
Брбљала
сам
као
размажено
дете
и
не
знам
откуд
и
зашто
ми
дође
то
питање
.
Он
се
збуни
.
—
А
зашто
питаш
,
Јело
?
—
Рада
сам
да
знам
,
па
да
причам
по
вароши
.
—
Не
знам
како
да
ти
кажем
,
јер
хоћу
искрено
.
Нисам
лудо
заљубљен
.
Допада
ми
се
.
Она
је
врло
нежна
.
Многи
мисле
да
се
женим
због
богатства
.
Не
бих
волео
да
и
ти
тако
мислиш
.
Моји
родитељи
желе
да
се
оженим
и
ја
налазим
да
је
тако
боље
.
Препоручили
су
ми
њу
,
упознали
смо
се
,
допали
се
једни
другима
,
њени
родитељи
видели
да
ја
нисам
човек
груб
,
заволели
ме
и
било
им
по
вољи
да
ми
повере
своју
нежну
ћерку
која
им
је
сад
јединица
,
јер
су
скоро
изгубили
другу
млађу
.
Ја
сам
пристао
на
све
понуде
,
јер
су
све
ишле
у
моју
корист
.
Имају
новаца
,
ја
га
нећу
узети
себи
;
путоваћемо
заједно
;
она
то
воли
.
Нисам
заљубљен
,
симпатична
ми
је
и
мила
,
а
то
је
засад
доста
;
љубав
ће
доћи
после
.
—
А
ако
не
ђође
,
ако
заволиш
другу
?
—
То
не
сме
да
буде
—
рече
он
и
поцрвене
.
Ево
такав
је
он
.
Али
то
,
што
је
поцрвенео
,
некако
ме
је
дирнуло
,
не
умем
себи
да
објасним
,
како
и
зашто
ме
је
дирнуло
.
Као
да
ми
је
нешто
мило
и
као
да
ми
је
нешто
жао
.
Апсолутно
не
разумем
,
зашто
ме
је
толико
потресао
,
што
је
он
поцрвенео
.
Допало
ми
се
ваљда
,
што
је
он
тако
честит
.
Мошда
због
тога
што
нисам
разумела
своје
душевно
стање
,
ја
сам
се
ућутала
и
моје
мисли
су
лутале
као
путници
кроз
ноћ
и
кроз
поља
,
ч
је
стазе
не
знају
.
—
Јело
,
—
рече
он
благо
,
—
види
!
Тргох
се
као
иза
сна
и
окренух
очи
к
њему
.
Он
је
ломио
својим
лепим
великим
рукама
једну
суву
грану
.
Погледах
грану
са
чуђењем
.
Он
се
осмехну
и
показа
ми
очима
нашу
варош
.
—
Види
,
како
је
лепо
.
Али
зар
су
лепе
ствари
тужне
?
Била
је
нека
магла
туге
у
његовим
иначе
тако
ведрим
и
бистрим
очима
,
да
ми
се
чинило
,
да
му
кроз
њих
видим
срце
и
душу
.
Испред
нас
доље
пружала
се
наша
варош
.
—
Није
лепо
што
је
лепо
то
што
је
доље
,
већ
је
лепо
што
смо
ми
горе
.
Он
ме
погледа
.
—
Како
ти
је
тачно
то
опажање
—
рече
и
мени
се
учини
,
да
сам
казала
нешто
врло
значајно
и
паметно
.
После
сме
се
опет
ућутали
.
Над
нама
је
мирисало
младо
орахово
лишће
и
на
нас
су
падале
жуто
зелене
ресе
,
око
нас
је
било
поље
и
сунце
,
а
испред
нас
пружала
се
наша
варош
и
куће
,
у
којима
смо
угледали
света
,
стајале
су
у
зеленилу
спојене
мањом
капијом
и
изгледале
тако
мале
,
да
су
ме
нечим
потсетиле
на
Николу
и
мене
,
кад
смо
били
деца
и
држали
се
за
руку
одушевљени
идејом
какве
нове
игре
.
А
нас
двоје
,
та
некадашња
деца
,
сад
људи
,
седели
смо
на
висини
као
господари
прошлости
и
садашњости
.
Нека
величина
је
била
око
нас
и
у
нама
,
и
нека
туга
била
је
у
тој
величини
,
а
време
као
да
није
пролазило
,
као
да
је
стало
,
да
се
одмори
.
—
Јело
,
—
рече
он
најзад
—
хајдмо
,
задоцнићемо
.
—
Дакле
,
време
не
стоји
—
пренух
се
ја
.
Неки
умор
и
леност
тек
ме
тада
ухватише
и
није
ми
се
никако
устајало
.
—
Ох
,
тако
је
добро
овде
,
не
бих
ишла
кући
.
—
Да
,
али
треба
.
Ја
устадох
и
рекох
:
—
Имати
оне
,
који
те
воле
и
брину
за
тебе
,
значи
немати
слободе
.
—
А
ти
тако
много
волиш
ту
слободу
?
—
Волим
и
њих
и
слободу
,
па
зато
никако
да
стекнем
хармонију
између
треба
и
желиш
.
—
Ко
воли
,
тај
није
слободан
.
—
Да
,
Никола
,
али
неко
и
не
воли
и
није
слободан
.
Лакше
,
лакше
,
Никола
,
ти
си
много
блед
.
—
Таква
ми
је
боја
—
осмехну
се
он
.
Растали
смо
се
журно
пред
капијом
.
Никола
данас
није
долазио
.
Никола
данас
није
био
код
нас
.
Зашто
?
Имао
је
посете
,
или
ме
већ
упознао
и
не
интересујем
га
више
?
Никола
није
долазио
.
Међутим
био
је
у
својој
башти
;
чула
сам
да
звижди
.
Он
је
данас
ишао
сам
у
поље
.
Зашто
мене
није
звао
?
Зар
је
тако
брзо
све
прошло
?
Данас
је
прошао
,
а
ја
га
викнули
:
—
Куда
,
Никола
?
—
У
поље
.
Хоћеш
ли
?
—
Нећу
.
Он
стаде
,
он
уђе
.
Кад
је
мислио
да
хоћу
,
он
ме
позвао
некако
немарно
,
неискрено
;
а
кад
је
чуо
моје
одлучно
нећу
,
он
се
изненадио
и
ушао
.
-
Зашто
нећеш
,
Јело
?
Погледах
га
у
очи
;
оне
су
биле
искрено
и
добре
.
—
Зато
,
што
ме
после
шетње
по
пољу
спопада
нека
туга
,
нека
страшна
туга
,
коју
не
разумем
.
Ја
сам
једаред
била
несрећна
,
али
сам
знала
зашто
.
Ово
није
несрећа
,
није
ни
свест
своје
сићушности
и
немоћи
пред
простором
и
величином
,
нешто
веће
и
теже
од
тога
,
нека
васионска
туга
,
ако
бих
могла
тако
да
кажем
.
Да
ли
можеш
да
разумеш
?
Он
ме
је
гледао
и
као
старао
се
да
схвати
.
И
ја
сам
њега
гледала
у
очи
.
Одједном
његов
поглед
некако
затрепери
,
затрепери
као
пламен
од
свеће
на
ветру
.
Хтедох
да
видим
што
је
то
,
али
и
мени
као
да
засенуше
очи
од
тога
треперења
и
ја
скренух
поглед
у
земљу
.
—
Онда
до
виђења
,
Јело
!
—
рече
он
неким
чудним
пригушеним
гласом
