ударикроз
чаше
,
флаше
,
тањире
,
вазне
и
све
пообаљује
.
Преплашени
гости
поскачу
од
стола
,
и
онако
мало
ћефлеисани
,
не
схватајући
јасно
шта
се
то
управо
догодило
у
оном
мраку
,
јурну
један
на
другога
и
један
преко
другога
,
попадају
,
поруше
столове
,
посваљују
столице
,
неко
се
у
падању
придржи
за
чаршав
од
стола
,
повуче
га
,
свуче
судове
с
читавог
једног
краја
,
те
све
с
треском
полети
по
патосу
.
Кнез
опет
удари
у
мраку
на
момка
који
је
држао
у
руци
чинију
с
кохом
и
шатоом
,
те
му
момак
сву
огромну
чинију
изручи
на
главу
.
Још
горе
престрављен
од
овога
урнебеса
,
мајмун
с
дреком
јурне
на
прозор
,
сруши
завесу
,
разбије
окно
,
па
се
ту
заглави
међу
ћерчива
и
стане
га
страховита
дерњава
,
тако
да
је
сав
конак
одлегао
.
Послуга
дотрчи
са
свећама
и
може
се
мислити
какву
су
слику
виделе
слуге
код
господара
земље
.
Једва
се
разаберу
и
виде
шта
је
.
Међу
тим
укљештеном
мајмуну
није
се
могло
прићи
,
гребао
је
ноктима
.
Најпосле
једном
момку
пође
за
руком
те
отвори
крило
прозорско
,
на
што
се
мајмун
истргне
и
утече
на
поље
у
аздију
.
За
све
време
док
је
Ратко
ово
причао
,
госпођа
је
,
слушајући
га
пажљиво
,
непрестано
понављала
,
кад
јаче
кад
слабије
:
„
ју
,
ју
,
ју
!
—
ју
,
ју
,
ју
,
ју
!
“
изјављујући
тиме
своје
саучешће
.
Растислав
,
на
против
,
саслушао
је
целу
причу
с
очевидном
равнодушношћу
.
Ратко
настави
.
—
Најпосле
ни
то
све
још
им
није
било
доста
.
Кад
су
се
мало
повратили
,
кнез
се
попне
на
столицу
,
те
с
„
висине
пирамида
“
,
како
је
сам
рекао
,
уз
урнебесни
смех
и
пљескање
веселе
дружине
,
изговори
„
сјајну
беседу
“
,
у
којој
је
развашарену
собу
сравнио
с
„
бојним
пољем
“
,
просуто
вино
по
патосу
с
„
јуначком
крвљу
“
,
а
полупане
флаше
и
судове
с
„
мртвим
и
рањеним
јунацима
“
,
који
у
„
дирљивим
позама
“
леже
на
„
пољу
славе
и
части
“
.
Веселу
је
завршио
позивом
да
сви
одмах
с
места
пођу
у
потеру
за
„
непријатељем
,
који
је
већ
измакао
с
бојног
поља
“
.
А
тај
непријатељ
није
био
нико
други
до
мајмун
,
за
којим
доиста
одмах
сви
и
потрче
.
Мајмун
је
био
у
авлији
на
клупи
и
ту
лизао
своје
ноге
и
руке
,
умазане
сосовима
и
другим
јелима
,
по
којима
је
скакао
па
столу
.
Кад
му
се
весела
дружина
приближи
,
он
прво
утече
на
стражару
,
после
се
дочепа
једног
дрвета
;
на
дрвету
,
скачући
с
гране
на
грану
,
закучи
панталоне
за
некакав
суварак
,
и
стане
га
дрека
тако
да
се
чуло
чак
на
улици
пред
конаком
.
Једва
у
зло
доба
суварак
се
пребије
и
мајмун
падне
доле
на
земљу
.
Његови
гонитељи
склептају
се
око
њега
,
али
преплашени
мајмун
вешто
скочи
преко
њих
,
Сашу
добро
огребе
по
врату
и
утече
преко
зида
у
башту
.
Ови
појуре
за
њим
и
у
башту
.
Трчали
су
,
дрекали
,
викали
,
пентрали
се
по
дрвећу
,
вукли
некакве
огромне
мотке
којима
су
гонили
мајмуна
с
дрвета
на
дрво
,
док
се
овај
најпосле
не
дочепа
баштенска
зида
и
утече
на
поље
.
Госпођа
се
крстила
—
Боже
чудне
бруке
.
Чудне
бруке
!
Ратко
продужи
:
-
За
мајмуном
послати
су
били
жандарми
да
га
траже
.
Тек
јутрос
,
кад
се
већ
лепо
свануло
,
нашли
су
га
у
порти
код
гробља
.
Морали
су
звати
из
конака
онога
момка
што
обично
чува
и
храни
мајмуна
,
те
га
једва
он
домами
и
ухвати
.
Светина
се
била
искупила
гомилама
.
Ишли
су
као
на
комедију
.
Жандармски
наредник
прича
како
су
многи
правили
досетке
и
подсмевали
се
.
Једни
су
се
препирали
,
да
ли
је
мајмун
полковник
или
ђенерал
,
кад
већ
носи
официрско
одело
.
Други
су
се
чудили
што
му
још
није
изашао
указ
у
службеним
новинама
.
—
Право
имају
—
рече
госпођа
—
кад
ви
горе
терате
сами
комедију
с
официрским
оделом
,
што
да
се
не
руга
светина
.
Ратко
је
причао
даље
:
-
Међу
тим
они
махом
попадају
.
Да
су
седели
у
соби
,
где
су
били
,
можда
им
се
не
би
толико
познало
да
су
препили
.
Али
оно
обадање
по
хладном
,
јутрењем
ваздуху
и
оно
пентрање
за
мајмуном
по
дрветима
узбурла
у
њима
и
јело
и
пиће
,
и
вино
их
на
један
пут
ухвати
,
па
како
је
кога
стизало
,
онака
је
и
падао
.
Неке
су
нашли
чак
у
башти
,
пали
,
повраћали
,
па
ту
тако
на
гомили
и
заспали
.
Госпођа
се
стресе
:
Ух-х-х
!
чудна
гада
!
—
Неки
су
заспали
по
клупама
—
продужи
Ратко
—
Он
се
добатргао
до
дворских
степена
,
па
се
ту
скљусио
(
И
ако
Ратко
ниједном
речицом
није
напомињао
ко
је
то
он
,
сви
су
знали
да
се
то
тиче
кнеза
Мутимира
)
.
Срећом
истрчи
дежурни
официр
,
тек
га
унесу
у
спаваћу
собу
.
Шта
нису
чинили
да
га
наговоре
да
се
свуче
и
да
легне
у
кревет
.
Аја
!
Једва
допусти
те
му
скину
ципеле
,
па
се
онако
обучен
,
а
сав
умазан
од
просута
јела
,
прући
на
канабе
.
Кад
сам
јутрос
добио
рапорт
о
свему
овоме
,
дигнем
се
сам
у
конак
да
видим
шта
је
.
Пођем
његовој
соби
.
Пред
вратима
нађем
дежурнога
официра
.
На
моје
питање
:
да
ли
је
будан
?
рече
ми
да
ће
по
свој
прилици
бити
будан
;
мало
час
вели
,
тражио
је
воде
,
а
сад
овога
часа
чуо
сам
га
да
кашље
.
Куцнем
веома
полако
.
Не
би
никаква
одговора
.
Најлак
отворим
врата
.
Баш
у
тај
мах
он
се
накашља
и
мени
се
учини
да
је
будан
.
На
прстима
приђем
дивану
.
Он
је
лежао
полеђушке
са
затвореним
очима
.
На
пољу
је
већ
био
дан
,
али
овде
у
соби
горела
је
лампа
.
—
С
поља
дан
,
а
изнутра
сјај
од
лампе
мешали
су
се
и
градили
некакву
жућкасту
,
прљаву
,
непријатну
светлост
,
која
се
разливала
по
целој
соби
,
и
давала
јој
изглед
капеле
,
у
којој
је
он
изгледао
као
мртвац
.
Блед
као
смрт
,
с
упалим
образима
и
затвореним
очима
,
он
је
изгледао
као
мученик
,
кога
су
сву
ноћ
гује
пиле
.
Дисао
је
дубоко
,
тешко
;
уста
му
се
болно
и
жалосно
укосила
на
једну
страну
,
а
крајеви
усана
повели
се
доле
,
као
оно
у
детета
кад
хоће
да
заплаче
.
По
лицу
га
пробиле
ситне
капље
хладна
зноја
.
Жалос
га
је
било
погледати
.
Изгледао
је
као
тешки
болесник
,
измучен
дуготрајним
страдањем
.
Ја
сам
стајао
над
њим
;
гледао
га
и
чисто
се
нађох
у
неприлици
.
Нисам
знао
да
ли
је
будан
или
спава
.
—
Ваша
Светлост
,
прошапућем
полако
.
Он
не
одговори
ништа
,
нити
се
маче
.
Спава
,
помислим
у
себи
и
хтедох
се
уклонити
,
кад
на
један
пут
кнежева
уста
узеше
мрдати
.
Он
диже
руку
и
понесе
је
глави
,
па
је
опет
малаксало
упусти
те
паде
на
диван
.
Дубоко
уздахну
и
простења
као
тешки
рањеник
,
а
за
тим
,
не
отварајући
очију
,
узе
тихо
,
али
јасно
говорити
нешто
.
Ослушнем
и
разговетно
чујем
ове
речи
:
„
Сироче
!
јес
,
ја
сам
сироче
!
ја
немам
никога
свога
.
Ова
гадна
тичурна
чупа
ми
срце
.
Што
је
ко
не
отера
!
Не
!
Мене
нико
не
воле
искрено
!
Нико
за
ме
не
мари
!
.
.
Спекуланти
!
Сви
су
гадни
спекуланти
.
Сви
грабе
себи
.
Мени
се
удварају
само
да
ме
боље
преваре
!
За
што
ме
пуштају
сама
!
Пуста
шума
,
пусто
поље
.
.
пусто
море
!
Ја
сам
лутам
по
тој
пустињи
!
Сам
,
сам
!
сам
!
Остављено
сироче
!
Остављено
саморано
сироче
!
Тешко
мени
,
тешко
мени
“
!
На
његовим
затвореним
очима
указаше
се
сузе
.
На
десном
оку
једна
се
суза
полако
скупљала
на
затвореној
трепавици
,
бивала
је
све
већа
,
све
већа
,
најпосле
се
скотрља
низ
образ
и
остави
мокар
траг
по
њему
.
Видео
сам
да
спава
и
бунца
.
Тешко
ми
је
било
да
га
гледам
.
-
Окренем
се
и
полако
изађем
.
Ратко
ућута
.
—
И
то
је
све
било
данас
?
—
упита
госпођа
промењеним
гласом
.
—
Сад
,
пре
једног
сахата
—
рече
Ратко
.
Госпођа
се
окрене
вратима
и
обриса
марамом
очи
.
-
Право
вели
—
рече
она
,
окрећући
се
опет
мужу
и
Ратку
—
Право
вели
,
да
је
сироче
,
и
да
за
њега
нико
не
мари
.
—
Е
,
право
вели
!
Његово
право
!
—
рече
Растислав
презриво
,
пошто
је
целу
ову
причу
Раткову
саслушао
мирно
и
равнодушно
.
За
тим
настави
,
осврнув
се
Ратку
:
—
Чујеш
,
звао
сам
те
да
се
нешто
разговоримо
.
С
пажњом
сам
саслушао
ову
твоју
причу
.
У
неку
руку
ово
је
као
наручено
и
добро
је
дошло
што
се
овако
догодило
.
—
Боже
!
—
рече
госпођа
зачуђено
и
тиме
прекиде
Растислава
.
Он
јој
се
окрете
-
Знаш
шта
,
Софија
,
ти
би
сад
могла
ићи
—
рече
јој
он
.
—
Ако
имате
какве
тајне
,
или
ако
вам
сметам
,
ја
могу
и
ићи
—
рече
она
хладно
.
—
Којешта
,
пред
тобом
тајне
!
—
рече
Растислав
зловољно
.
—
Није
то
,
но
ја
сад
посла
имам
с
пашом
,
(
Растислав
и
Ратко
,
као
што
смо
већ
споменули
,
били
су
пашанци
)
па
као
велим
биће
ти
досадно
.
—
О
,
ако
је
само
то
,
онда
се
ништа
небрини
.
Дирнула
ме
ова
прича
зетова
,
па
хоћу
мало
да
се
повратим
.
Ви
слободно
разговарајте
,
као
да
мене
овде
и
нема
;
ја
вам
нећу
сметати
;
ја
ћу
се
завући
овде
...
овако
.
Говорећи
то
,
госпођа
пређе
чак
у
други
крај
дворане
,
седе
и
чисто
се
увуче
у
велику
наслоњачу
.
Два
су
разлога
била
са
којих
је
госпођа
желела
да
остане
овде
још
мало
.
Прво
,
интересовала
се
за
понуђено
председништво
мужу
а
очекивала
је
да
ће
из
његова
разговора
с
Ратком
чути
што
више
о
томе
;
друго
она
се
вазда
интересовала
за
кнеза
Мутимира
,
вазда
је
жалила
што
његово
васпитање
не
иде
како
треба
,
а
ова
отоичња
прича
Раткова
о
Мутимировим
пијанкама
пробудила
је
у
њој
помешан
осећај
срџбе
и
жаљења
,
те
се
интересовала
да
чује
шта
ће
даље
говорити
њих
двоје
о
кнезу
.
Увучена
у
наслоњачу
,
госпођа
се
беше
притајила
.
Растислав
продужи
говорити
Ратку
:
—
Синоћ
сам
добио
писмо
од
кнеза
,
у
коме
ми
нуди
председништво
министарства
.
Има
у
писму
и
других
ствари
,
али
то
је
главно
—
Даћу
ти
,
прочитаћеш
га
после
.
Мислио
сам
и
смислио
да
се
примим
!
Не
бих
имао
разлога
да
одбијем
.
—
Како
да
одбијеш
!
—
примети
Ратко
одсудно
.
—
Примићу
се
,
дакле
,
председништва
—
продужи
Растислав
—
и
то
ће
нам
олакшати
задаћу
.
Али
и
да
није
тога
случаја
,
после
ових
последњих
важних
догађаја
,
измењене
прилике
захтевале
су
да
се
много
што
шта
измени
и
попуни
и
у
нашем
програму
за
рад
.
Наша
одговорност
пред
историјом
и
пре
је
била
велика
,
али
сад
,
по
смрти
ђенералој
,
на
нас
пада
сав
терет
.
Ти
видиш
каквога
кнеза
,
по
несрећи
,
имамо
.
Шта
ти
треба
друго
!
погледај
само
ноћашњицу
!
Кад
је
већ
такав
,
онда
ту
друга
избора
нема
већ
предузети
све
мере
да
бар
остане
што
даље
од
државних
послова
.
Нека
га
нека
се
карта
,
пије
,
банчи
и
махнита
,
само
нек
не
дира
у
оно
где
би
могао
оштетити
крупне
земаљске
интересе
.
Моје
је
основно
уверење
,
од
њега
увек
полазим
—
да
што
се
год
кнез
буде
мање
мешао
у
земаљске
послове
,
у
толико
ће
они
ићи
боље
.
Околности
су
се
веома
згодно
стекле
да
га
на
то
свикнемо
још
одмах
с
почетка
.
Док
је
био
малолетан
,
ни
ја
,
ни
покојни
ђенерал
нисмо
му
давали
да
се
плете
у
државне
ствари
,
и
можемо
рећи
да
смо
га
ту
прилично
били
дотерали
у
ред
.
Наравно
,
онда
је
то
било
лако
,
јер
смо
то
од
њега
захтевали
с
правом
.
Сад
је
већ
теже
од
кад
је
проглашен
за
пунолетна
.
У
последње
време
прилично
смо
га
у
томе
искварили
.
Ја
сам
га
узимао
у
помоћ
за
државне
интересе
,
а
ђенерал
га
узимао
у
помоћ
против
мене
—
тако
смо
му
на
жалост
обојица
дали
повода
да
се
лично
умеша
у
неке
доста
важне
државне
послове
,
што
му
је
већ
пробудило
приличну
жељу
да
барата
час
по
једном
,
час
по
другом
министарству
.
Срећом
то
није
дуго
трајало
и
сад
је
згода
да
га
једним
ударцем
стукнемо
у
старе
међе
,
где
је
био
још
као
малолетан
...
Растислав
је
говорио
даље
куцкајући
прстом
о
мраморни
сто
,
на
који
се
наслањао
,
он
је
мирно
,
хладно
,
полако
,
одбрајајући
реч
по
реч
,
развијао
своју
омиљену
„
државну
теорију
“
,
мртву
и
хладну
као
онај
мрамор
на
који
се
наслањао
.
Кнез
је
размажен
и
самовољан
деран
,
склон
на
сваковрсне
разузданости
,
без
и
једне
озбиљне
мисли
у
глави
,
без
појма
о
свом
узвишеном
положају
и
својим
светим
владалачким
дужностима
.
То
је
веома
жалосно
;
нико
не
би
био
сретнији
,
но
он
,
Растислав
,
да
ствар
не
стоји
тако
;
нико
не
би
више
желео
да
је
млади
кнез
у
свему
човек
и
владар
на
свом
месту
.
Али
кад
је
већ
зла
судба
тако
хтела
онда
,
шта
ће
се
,
он
је
данас
кнез
и
мора
се
трпети
,
па
какав
је
да
је
.
Али
да
кнез
не
би
својим
ветропирством
штетио
озбиљне
државне
интересе
,
за
које
„
и
пред
људима
,
и
пред
Богом
,
и
пред
историјом
“
носи
одговорност
он
,
г
.
Растислав
,
коме
је
стицајем
прилика
пала
у
део
тегобна
задаћа
да
се
у
овако
тешком
времену
нађе
на
челу
државних
послова
,
он
сматра
за
свету
дужност
да
предузме
све
потребне
мере
,
којима
ће
заклонити
и
заштити
државне
интересе
од
штетних
утицаја
ветрогоњаста
кнеза
.
А
за
то
нема
боља
и
поузданија
средства
,
но
пустити
га
нека
у
пуној
мери
и
потпуно
неспречено
тера
и
даље
своје
младићске
лудорије
.
Оне
ће
га
прогутати
целога
,
заузеће
му
све
време
,
привућиће
сву
пажњу
,
све
мисли
и
све
осећаје
његове
,
а
то
је
једини
начин
да
на
миру
остави
крупне
државне
послове
.
Сем
тога
,
такав
начин
кнежева
живовања
има
још
и
друге
своје
добре
стране
—
наравно
добре
само
по
нужди
,
јер
г
.
Растислав
није
рад
да
црпе
користи
из
махна
и
слабости
кнежевих
,
али
шта
ће
кад
су
по
несрећи
такве
прилике
да
се
то
мора
чинити
.
Дакле
,
раскалашан
и
раскошан
живот
кнежев
имаће
још
те
добре
стране
,
што
ће
кнез
вечито
бити
у
новчаној
оскудици
,
и
кризи
.
Ту
ће
онда
од
министарског
доброг
расположења
зависити
издавање
цивилне
листе
у
напред
,
а
по
потреби
може
бити
поверљиво
и
какве
позајмице
из
државне
касе
.
Све
то
снажиће
положај
и
ауторитет
министра
председника
.
Често
ће
бити
довољно
да
само
наговести
кнезу
његове
грехе
,
и
презадужени
и
грешни
кнез
мора
бити
мек
,
попустљив
и
послушан
.
(
Да
је
Растислав
овде
добро
рачунао
,
видећемо
доцније
.
)
Једном
речи
:
млади
кнез
има
својих
махна
и
слабости
;
треба
га
пустити
нека
се
у
те
своје
грехе
тако
заплете
и
замрси
као
у
стоструку
мрежу
,
из
које
му
више
нема
изласка
,
ни
спаса
.
Министар
председник
држаће
у
својој
руци
крајеве
те
мреже
,
по
потреби
ће
их
притезати
или
попуштати
,
а
уловљени
кнежић
копрцаће
се
у
мрежи
као
свако
друго
сомче
.
То
је
био
сав
смисао
Растислављевих
других
разлагања
.
Наравно
,
све
су
то
ствари
и
тешке
и
непријатне
;
он
,
г
.
Растислав
,
нема
ни
воље
ни
наклоности
да
се
око
тога
бакће
,
али
шта
да
ради
кад
су
га
прилике
истакле
на
врхунац
државних
послова
,
где
сад
,
хтео
не
хтео
,
мора
остати
и
примити
на
се
сва
та
тешка
бремена
,
пошто
ће
повесница
њега
учинити
одговорним
за
све
даље
последице
,
ако
би
се
он
,
из
личних
обзира
,
одрекао
улоге
коју
му
је
„
само
провиђење
одредило
“
.
Он
ће
се
дакле
примити
тегобна
задатка
,
у
нади
да
ће
у
Ратку
,
као
и
у
целој
оној
групи
родољуба
,
којој
и
сам
политички
припада
,
наћи
својске
потпоре
.
Док
је
Растислав
у
лепим
,
одабраним
изразима
развијао
ову
своју
бездушну
,
веома
слабо
замасковану
теорију
,
Ратко
га
је
слушао
пажљиво
,
непрестано
климајући
главом
у
знак
одобравања
,
додајући
од
времена
на
време
.
—
„
Наравно
“
!
—
„
Да
богме
“
!
„
Разуме
се
,
“
„
Тако
је
.
“
!
Но
овај
говор
слушала
је
и
г-ђа
Софија
,
само
што
су
на
њу
са
свим
друкчији
утисак
учинила
сва
ова
државничка
мудровања
њенога
мужа
.
Док
је
Ратко
дарежљиво
сипао
знаке
свога
допадања
,
дотле
је
она
неколико
пута
нестрпељиво
прошапутала
„
уф
!
“
,
„
уф
!
боже
!
“
,
чупкајући
живо
прстима
китку
на
својој
јопни
,
што
је
био
знак
јака
узбуђења
.
Госпођа
Софија
није
била
никаква
политичарка
.
И
ако
јој
је
муж
био
дипломата
по
занату
,
она
се
никад
није
мешала
у
његов
политички
рад
,
нити
је
имала
воље
и
укуса
,
да
се
занима
политичким
стварима
.
Па
ни
сада
,
она
није
ни
мало
улазила
у
политички
значај
разговора
,
који
је
овде
чула
,
она
није
ни
покушавала
да
тај
разговор
цени
по
његовој
политичкој
важности
и
правилности
;
у
опште
,
она
није
имала
у
овом
тренутку
ни
једне
јасне
и
одређене
мисли
у
глава
;
у
овај
мах
њом
су
превлађивали
осећаји
и
то
поглавито
овај
један
једини
осећај
.
Она
је
осећала
да
младоме
кнезу
чине
голему
неправду
кад
га
овако
цене
и
овако
о
њему
говоре
.
Г-ђа
Софија
имала
је
сина
од
прилике
истих
година
и
истих
склоности
као
и
кнез
Мутимир
.
У
овом
тренутку
њој
изиђе
пред
очи
цео
живот
њенога
Никице
,
за
последње
2—3
године
:
његове
ноћне
теревенке
с
друштвом
,
његови
доцни
доласци
,
кад
се
тек
пред
зору
враћао
блед
,
изможден
,
с
искривљеним
цртама
на
лицу
,
с
раздрљеним
,
вином
поливеним
мундиром
,
са
згужваном
качкетом
,
без
џепна
сахата
,
без
једне
паре
у
џепу
,
с
опуштеном
сабљом
,
која
за
њим
тандрче
,
а
он
корача
немарно
,
озбиљан
,
дешператан
,
оборене
главе
,
једва
држећи
равнотежу
да
не
почне
посртати
.
Па
онда
његови
кавански
скандали
,
његове
свађе
у
касарни
са
својим
претпостављеним
,
и
,
најпосле
,
његови
дугови
,
где
је
она
,
мати
,
често
морала
испод
руке
и
кришом
од
мужа
исплаћивати
за
свога
Никицу
доста
знатне
суме
,
само
да
ствар
легне
и
да
јој
се
дете
не
срамоти
пред
светом
.
Јес
,
њој
изађе
пред
очи
све
то
,
и
она
се
после
свега
тога
питала
:
-
Па
зар
је
с
тога
мој
Никица
већ
са
свим
пропао
,
крајње
покварен
и
изгубљен
човек
,
о
чијој
поправци
више
ни
речи
не
може
бити
?
О
,
не
!
Сви
њени
осећаји
,
сва
утроба
њена
бунила
се
при
тој
једној
помисла
!
Она
се
сећала
како
је
,
после
таквих
теревенака
,
сутра
дан
пред
подне
,
полако
,
бојажљиво
улазила
у
собу
свога
сина
,
како
га
је
будила
,
како
се
он
трзао
с
осмејком
на
уснама
,
како
јој
је
онда
наивно
и
добродушно
причао
своје
младићске
лудорије
,
икако
је
и
сам
осуђиво
и
критиковао
своје
синоћње
понашање
,
и
како
је
тада
био
добар
,
благ
,
нежан
и
како
би
јој
тада
обично
говорио
:
—
„
Је
ли
,
мајка
,
ти
ниси
срдита
на
ме
,
је
ли
,
ти
волеш
твога
Никицу
,
ти
му
све
прашташ
?
Оди
ме
пољуби
,
ако
ми
збиља
прашташ
“
...
И
како
јој
је
он
тада
пружао
своје
младе
,
снажне
и
развијене
мишице
,
грлио
је
,
наслањао
главу
на
њене
груди
,
а
она
,
пуна
неке
неисказане
сласти
,
прилазила
би
му
,
грлила
га
,
љубила
,
карала
га
,
тепајући
му
и
мешајући
у
своје
материнске
нежности
поучне
прекоре
,
како
је
већ
време
,
да
се
једном
тргне
од
тих
својих
лудорија
,
а
он
,
умирен
,
стишан
,
добар
и
нежан
,
пола
у
шали
,
пола
у
збиљи
тумачио
би
јој
и
разлагао
како
је
то
младост
,
и
како
ће
временом
и
годинама
све
то
проћи
,
а
од
бујна
лакомислена
младића
он
ће
постати
озбиљан
,
тактичан
човек
!
Све
то
у
једном
тренутку
,
живо
и
јасно
васкрсло
је
пред
њеним
очима
,
и
она
се
питала
,
сва
претрнула
од
страха
:
„
Је
ли
могуће
,
да
ће
због
тих
,
тако
обичних
и
тако
природних
младићских
погрешака
,
прогласити
њена
сина
за
пропала
и
изгубљена
човека
,
коме
више
ни
бог
ни
људи
не
могу
помоћи
;
човека
,
коме
нема
поправке
и
спасења
,
који
је
већ
морално
мртва
лешина
,
коју
треба
само
склањати
што
даље
,
да
се
и
други
од
ње
не
трују
.
Све
њене
мисли
,
сви
њени
осећаји
,
цело
душевно
биће
њено
бунило
се
против
таквог
схватања
,
и
она
би
у
том
тренутку
била
готова
да
истрчи
на
раскрсницу
и
да
на
све
четири
стране
света
громогласно
довикне
и
објави
:
„
Није
истина
!
Није
мој
син
пропао
и
изгубљен
човек
!
“
Кнез
Мутимир
и
њен
драги
Никица
у
том
тренутку
стопили
су
се
у
једну
нераздвојну
личност
,
у
њој
се
пробудио
матерински
осећај
у
свој
свежини
и
неодољивој
снази
својој
и
под
утицајем
тога
осећања
г-ђа
Софија
скочи
.
Сва
уздрхтала
и
крајње
узбуђена
,
она
брзо
приђе
своме
зачуђеном
мужу
и
узе
га
за
руку
.
Њене
су
руке
дрхтале
.
Растислав
је
упита
зачуђено
:
—
Шта
ти
је
,
жено
!
—
Није
ми
ништа
—
одговора
она
,
стискујући
мужа
за
руку
и
приљубљујући
се
уз
њега
.
—
Није
ма
ништа
!
Али
,
за
бога
,
Рале
,
како
можете
тако
говорити
о
том
јадном
детету
?
—
О
коме
детету
?
—
О
детету
,
па
наравно
да
је
дете
.
Шта
је
друго
но
дете
;
тек
деветнајеста
година
,
као
наш
Никица
.
—
Ама
о
коме
ти
то
говориш
,
о
кнезу
,
је
ли
?
—
понови
питање
Растислав
.
—
Та
да
,
о
кнезу
;
јадно
му
и
кнештво
његово
!
Тешко
њему
јадном
!
Нигде
никога
свога
,
никога
рођеног
да
га
истински
пожали
,
да
га
искрено
и
срдачно
загрли
,
да
с
његова
млада
срца
отопи
лед
и
студен
и
да
пробуди
у
њему
топлу
истинску
љубав
.
Њене
су
очи
биле
влажне
;
г-ђа
Софија
извади
своју
намирисану
мараму
и
прислони
је
на
очи
.
—
Шта
је
теби
,
жено
?
—
рече
Растислав
изненађено
,
и
затури
главу
назад
да
боље
погледа
своју
жену
,
која
се
беше
припила
уз
њега
.
—
Шта
ми
је
—
рече
г-ђа
Софија
озбиљно
,
није
ми
ништа
,
жао
ми
га
,
сиротана
.
—
Што
је
сиротан
?
—
прекиде
је
муж
.
—
Сиротан
!
Да
шта
је
но
сиротан
!
Свако
је
дете
сиротан
које
нема
матере
.
—
Зар
је
он
дете
?
Зрео
човек
,
близу
20
година
—
примети
Растислав
немарно
.
Г-ђа
Софија
обема
рукама
стиште
мишицу
свога
мужа
и
чисто
се
обеси
о
њу
.
-—
Молим
те
,
Рале
,
немој
тако
говорити
—
рече
она
живо
.
Зрео
човек
!
Јадна
му
зрелост
његова
,
деветнајеста
година
,
најлуђе
доба
!
Помисли
на
нашег
Никицу
.
Шта
би
од
њега
било
да
се
овако
нађе
сад
међу
туђим
људима
?
—
Што
међу
туђим
људима
?
Кнез
није
међу
туђим
људима
.
Он
има
искрених
пријатеља
,
ја
ћу
се
постарати
да
га
окружим
још
и
бољим
људима
.
Г-ђа
Софија
насмеја
се
горко
:
—
Хо
...
хо
...
о
...
о
.
!
Тешко
њему
међу
таким
пријатељима
!
Јадно
му
пријатељство
његово
а
гори
му
живот
!
Какви
пријатељи
!
Све
су
то
служитељи
,
чиновници
,
вршитељи
дужности
,
министри
,
особе
...
.
јес
,
све
су
то
особе
,
свака
са
својим
планом
,
својим
рачуном
,
својом
засебном
намером
,
на
њега
гледају
или
као
на
господара
,
кога
се
боје
,
или
као
на
будалу
,
коју
треба
варати
,
или
као
на
грешника
,
чије
слабости
треба
употребити
у
своју
корист
.
Сваки
га
цени
само
по
томе
колико
вајде
може
имати
од
њега
.
Нико
га
не
гледа
њега
ради
,
но
себе
ради
.
Њега
,
као
човека
,
нико
не
воли
,
нико
не
жали
,
нико
му
не
жели
среће
и
добра
;
он
је
доиста
јадно
,
бедио
створење
—
г-ђа
Софија
прекрсти
се
—
да
не
да
бог
никад
да
се
моје
дете
нађе
у
таком
стању
и
положају
у
каквом
је
он
.
Тешко
њему
-
рече
она
и
неколико
крупних
суза
потекоше
јој
низ
образ
.
-
Е
,
лепо
,
то
су
ваше
обичне
женске
лудорије
—
рече
Растислав
ослобођавајући
полако
своју
руку
из
жениних
руку
.
-
Ви
жене
знате
само
да
слините
!
Пало
јој
на
памет
да
плаче
за
махнитањем
кнеза
Мутимира
!
Кнез
прави
сваки
дан
лудорије
!
И
сад
и
за
тим
треба
слинити
!
—
рече
Растислав
срдито
и
чисто
одгурну
жену
од
себе
.
-
Прођи
се
ћорава
посла
-
рече
он
зловољно
.
Хајде
,
иди
куд
си
пошла
,
а
кад
свршим
овде
,
ја
ћу
доћи
доле
.
Не
знам
и
што
си
долазила
;
ниси
имала
друга
посла
-
заврши
он
срдито
.
Г-ђа
Софија
одвоји
се
од
мужа
,
обриса
сузе
,
мету
мараму
у
џеп
и
поправљајући
своју
хаљину
рече
озбиљно
и
увређено
.
—
Отићи
ћу
,
не
бој
се
!
Ви
све
најбоље
знате
!
А
ко
ће
!
Само
да
се
једног
дана
не
кајете
!
Није
ни
он
ћурка
!
Види
и
он
шта
од
њега
радите
...
—
Кад
једном
стане
на
снагу
,
о
,
не
бојте
се
;
вратиће
вам
свима
мило
за
драго
!
—
Добро
,
добро
,
добро
!
—
рече
Растислав
једва
уздржавајући
гнев
.
—
Добро
,
сад
ћете
и
ви
жене
већ
постати
дипломати
...
.
и
пророци
,
—
додаде
он
срдито
.
Отресајући
своју
хаљину
,
г-ђа
Софија
рече
поносно
,
понесена
оном
женском
сујетом
,
која
обухвата
сваку
женску
,
кад
осети
да
је
повређено
и
оно
најсветије
право
,
које
она
има
као
жена
,
и
у
које
,
по
женским
појмовима
,
нико
не
сме
дирнути
.
—
Добро
,
добро
—
рече
г-ђа
Софија
срдито
,
—
добро
,
ви
мушки
све
знате
,
ви
сте
непогрешни
,
вама
ни
ваша
рођена
жена
не
сме
рећи
истину
у
очи
,
не
сме
вам
је
рећи
ни
онда
кад
грешите
тако
очевидно
,
да
већ
цео
свет
види
.
Г-ђа
Софија
исправи
се
,
она
погледа
свога
мужа
право
у
очи
,
она
заузе
положај
ратника
,
који
је
намеран
да
погине
на
заузетој
позицији
,
али
да
не
сиђе
с
ње
.
—
Лепо
,
терајте
као
што
сте
почели
—
рече
она
јасним
,
уздрхтаним
,
срдитим
гласом
—
терајте
,
али
ја
,
жена
,
ево
вам
кажем
да
ћете
се
једнога
дана
горко
кајати
за
све
те
ваше
мудрости
.
—
Добро
,
добро
—
прекиде
је
муж
намештајући
јој
јопну
и
журећи
је
да
што
пре
иде
—
добро
,
кад
се
нађемо
у
тој
беди
,
онда
ћемо
се
обратити
вама
женама
за
савет
и
помоћ
,
а
сад
молим
те
остави
нас
да
грешимо
као
што
смо
почели
.
—
Ти
одбијаш
на
шалу
мој
говор
,
Рале
,
али
ја
ти
озбиљно
кажем
:
ви
грдно
грешите
.
За
што
држите
кнеза
као
тако
покварена
и
пропала
човека
да
о
његовој
поправци
не
може
више
бити
ни
говора
!
...
—
Ето
то
вам
прво
не
ваља
,
а
и
просто
—
није
истина
.
Шта
може
бити
истински
неваљало
и
покварено
у
једном
младићу
од
18
година
?
Зар
се
у
таком
раном
добу
може
истински
мрзити
,
истински
злобити
,
истински
бити
зао
и
неваљао
?
Зар
сви
кнежеви
поступци
нису
пре
обичне
младићске
лудорије
и
лакомислености
,
тренутна
бујност
и
младићски
заноси
,
невини
,
искрени
,
у
свој
привидној
покварености
својој
?
Никакав
истински
порок
не
може
имати
дубока
корена
у
младој
души
његовој
.
И
шта
би
хтели
ви
од
њега
?
Да
у
почетку
своје
деветнајесте
године
буде
тако
мудар
,
озбиљан
и
одмерен
као
што
сте
ви
у
четрдесетој
!
Ви
просто
заборављате
доба
његово
и
положај
у
коме
је
.
Шта
уме
и
шта
може
ово
јадно
,
младо
,
неискусно
,
напуштено
,
само
себи
остављено
створење
,
коме
нико
ни
с
које
стране
не
ствара
истински
искрен
,
топал
,
братски
загрљај
,
нити
му
ико
пружа
искрену
пријатељску
руку
,
да
га
поведе
правим
путем
!
Бави
се
лудоријама
,
сигра
се
с
мајмуном
!
Па
шта
ће
јадан
!
Како
сте
му
друштво
дали
?
Све
неки
луткови
,
гори
од
њега
.
Што
се
не
постарате
да
га
заинтересујете
за
озбиљније
државне
послове
,
што
га
не
привикавате
да
мисли
о
државним
стварима
и
да
се
бави
озбиљним
државним
пословима
.
—
Е
,
кад
већ
и
ви
жене
почињете
водити
ту
бригу
о
државним
пословима
,
онда
благо
тим
пословима
—
поче
Растислав
,
но
госпођа
га
пресече
.
—
О
,
не
,
ја
не
водим
бригу
о
државним
пословима
,
но
само
ти
кажем
то
,
да
ви
грдно
грешите
,
што
с
кнезом
тако
поступате
.
Место
да
га
научите
да
као
кнез
разумева
државне
послове
и
да
их
мудро
руководи
,
ви
мислите
сва
је
мудрост
ту
,
да
га
удалите
од
државних
послова
и
да
га
пустите
нека
тера
своје
лудорије
,
а
да
га
држите
у
корди
тиме
,
што
ће
од
вас
зависити
кад
ћете
и
колико
ће
те
му
дати
пара
,
које
ће
њему
једнако
требати
,
јер
ће
са
свога
раскалашног
живота
бити
једнако
у
дуговима
.
Јес
,
то
би
све
било
лепо
да
сте
где
год
на
каквом
пустом
острву
.
Али
на
жалост
тако
није
.
Има
још
и
других
људи
!
И
оно
што
не
дате
ви
,
даће
други
.
Мислите
неће
се
сутра
наћи
људи
који
ће
рећи
кнезу
:
узми
нас
за
министре
,
па
заповедај
у
државним
пословима
како
хоћеш
и
узимај
пара
колико
хоћеш
!
Да
видим
шта
ће
те
онда
ви
?
—
Море
,
жено
,
шта
је
теби
данас
!
—
викну
Растислав
гневно
и
озбиљно
—
Шта
си
окупила
богорадити
и
причати
!
Истина
ја
не
знам
шта
је
теби
_
рече
он
и
приђе
жени
пружајући
јој
кишобран
.
Г-ђа
Софија
намештала
је
свој
брош
пред
великим
огледалом
.
Она
не
одговори
мужу
одмах
.
Пошто
је
исправила
брош
и
загладила
један
чуперак
,
који
се
беше
остраг
на
глави
подигао
,
она
се
окрете
мужу
,
узе
га
опет
за
руку
,
припи
се
уз
њега
,
и
,
гледајући
му
у
очи
,
рече
:
—
Чујеш
,
Рале
,
тебе
дирају
моје
речи
баш
с
тога
што
и
ти
сам
у
себи
мораш
признати
да
ја
имам
право
.
—
О
,
таман
—
рече
Растислав
.
—-
Таман
,
таман
,
—
прихвати
госпођа
—
а
што
,
бајаги
,
да
није
таман
!
Што
?
Зар
нема
у
Балканији
људи
,
старих
државника
,
људи
које
ће
кнез
послушати
,
а
који
ће
сутра
,
ако
хоћеш
,
дати
кнезу
све
оно
што
му
ви
данас
кратите
,
или
што
мислите
да
му
делите
парче
по
парче
и
тиме
да
га
вежете
за
се
!
Кад
ви
хоћете
да
шпекулишете
кнезом
,
...
—
Софија
!
Јеси
ли
ти
при
себи
,
жено
,
—
обрецну
се
Растислав
.
—
Какве
су
то
речи
од
тебе
?
Да
шпекулишемо
!
Ко
шпекулише
?
...
—
Боже
,
Рале
!
Ти
си
дипломата
;
али
дозволи
да
ја
не
морам
дипломатисати
,
бар
онда
кад
говорим
с
мужем
!
(
Уступам
теби
да
будеш
дипломатичан
и
за
мене
—
рече
она
шаљиво
,
с
лаким
осмејком
на
уснама
)
.
—
Пусти
ме
да
ти
кажем
отворено
шта
мислим
,
бар
овде
где
смо
сви
своји
,
и
где
се
немам
чега
бојати
!
Па
што
је
то
страшно
толико
што
сам
рекла
да
шпекулишете
с
кнезом
?
Добро
,
хајде
,
не
шпекулишете
али
гледате
сваки
свој
интерес
!
А
ја
сам
хтела
рећи
то
,
да
ви
нити
сте
једини
,
ни
сте
највештији
људи
у
Балканији
.
Наћиће
се
и
других
који
хоће
да
се
користе
кнезом
.
Све
оно
чиме
ви
мислите
да
га
држите
у
шкрипцу
,
други
ће
му
дати
у
много
већој
мери
,
и
он
ће
дићи
руке
од
вас
,
одагнаће
вас
,
узеће
друге
личности
,
друге
саветнике
,
друге
поверенике
,
и
ви
ћете
скупо
платити
своје
рођене
погрешке
,
што
нисте
од
кнеза
направили
истинска
,
права
добра
и
ваљана
владаоца
.
Најгоре
је
што
ће
од
њега
страдати
сама
земља
,
која
није
ни
у
чему
...
Госпођа
Софија
није
могла
довршити
свој
говор
,
Растислав
је
узе
за
рамена
и
потискујући
је
полако
пред
собом
,
говорио
је
:
—
Иди
,
молим
те
,
иди
.
Твоја
тешка
мудровања
већ
су
ми
овде
на
врх
главе
,
иди
одавде
...
.
—
Ја
ово
не
говорим
себе
ради
,
но
тебе
,
мене
,
свију
нас
ради
—
говорила
је
Софија
.
—
Добро
,
добро
,
добро
,
—
понављао
је
Растислав
гурајући
полако
жену
све
више
вратима
.
—
Дакле
доћићеш
доле
на
ручак
,
да
те
чекамо
?
—
упита
г-ђа
Софија
на
вратима
.
—
Чекајте
,
до
један
,
један
и
по
најдаље
.
Не
буде
ди
ме
дотле
,
ручајте
!
Али
ја
ћу
свакојако
сићи
,
ма
било
пред
ноћ
—
рече
Растислав
.
—
Молим
те
сиђи
,
ја
ћу
те
чекати
—
прихвати
г-ђа
Софија
.
—
Добро
,
добро
,
сићи
ћу
,
доћи
ћу
—
рече
Растислав
живо
и
чисто
обрадовано
,
као
да
је
хтео
рећи
:
„
Ево
обећаћу
ти
што
год
хоћеш
,
учинићу
ти
све
по
вољи
,
само
немој
ми
више
говорити
о
њему
и
о
оном
,
разумевајући
под
„
оним
“
ствар
које
се
Растислав
највише
плашио
—
кнежев
потпадај
под
туђ
утицај
.
Но
г-ђа
Софија
,
као
да
је
погађала
ове
мисли
мужевљеве
,
држећи
се
за
кваку
,
она
рече
:
—
А
оно
што
сам
ти
мало
час
рекла
,
оно
је
онако
.
То
слободно
знај
,
и
промисли
мало
о
томе
!
Што
год
ви
више
не
дате
,
други
ће
све
више
дати
!
И
њин
је
изговор
лак
:
„
Тако
су
га
други
васпитали
!
“
А
вама
ће
бити
тешко
да
се
оправдате
,
за
што
од
дечака
,
који
је
дошао
у
ваше
руке
мек
као
восак
,
нисте
могли
начинити
добра
човека
...
.
молим
те
,
зете
,
помогли
ми
и
ти
,
обрати
се
она
Ратку
.
—
Поткрепи
и
ти
моје
мишљење
да
је
ваш
спас
у
томе
,
да
од
кнеза
направите
што
боља
човека
.
Рекав
ово
,
г-ђа
Софија
рече
збогом
и
изађе
.
Растислав
затвори
врата
за
њом
и
врати
се
Ратку
натмурен
.
—
Не
знам
шта
јој
је
данас
—
рече
он
као
да
се
хтео
извинити
пред
Ратком
за
неупутности
женине
—
Још
ми
никад
није
овако
говорила
.
Но
Ратко
га
предусрете
:
—
И
знаш
ли
шта
—
рече
Ратко
—
она
има
право
.
—
Како
има
право
,
—
чисто
се
продера
Растислав
,
—
Па
има
право
,
тако
са
свим
просто
!
Она
је
сама
лепо
рекла
:
што
не
дамо
ми
,
даће
други
;
и
што
год
кнез
буде
раскошнији
,
порочнији
,
све
су
већи
изгледи
да
ће
он
узимати
за
министре
људе
слабе
и
ништавне
,
који
ће
му
чинити
по
вољи
.
—
Знам
,
али
не
треба
допустити
да
таки
људи
дођу
у
ближи
додир
с
кнезом
и
да
стеку
уплив
над
њим
—
рече
Растислав
.
—
Не
треба
дати
,
али
докле
се
то
може
бранити
?
Донде
,
док
кнез
хтедне
слушати
.
Кад
једног
дана
њему
прасне
ћев
и
рекне
:
„
хоћу
сад
овако
“
—
како
,
чиме
ћеш
га
уздржати
?
А
!
не
иде
то
баш
ни
тако
!
Не
може
он
сам
извити
на
једну
страну
,
кад
сви
ми
стојимо
сложни
на
другој
страни
.
Само
ти
пази
да
ми
увек
јавиш
ко
с
њим
долази
у
додир
.
Између
Растислава
и
Ратка
развио
се
дуг
разговор
о
свима
потребним
мерама
,
које
ваља
предузети
да
се
од
кнеза
одстране
сви
„
опасни
елементи
“
,
као
што
су
се
тим
општим
именом
називали
сви
они
,
који
су
могли
на
кнеза
утицати
у
другом
правцу
,
противно
намерама
Растислављевим
.
Ту
су
потанко
биле
оцењене
све
прилике
.
Поглавито
је
свраћала
пажња
на
ове
две
околности
:
Кнез
је
млад
човек
,
код
кога
се
тек
сад
развијају
мушки
осећаји
и
наклоности
.
То
је
најопасније
доба
,
кад
би
кнез
најлакше
могао
потпасти
под
уплив
какве
веште
жене
!
С
тога
на
ту
страну
треба
особито
пазити
,
и
тај
утицај
сачувати
у
своју
корист
.
Друго
,
стари
консервативци
почињу
се
прибирати
и
мешкољити
,
они
као
да
нешто
спремају
,
као
да
се
нечему
надају
;
на
њих
треба
живо
мотрити
,
да
не
дођу
у
интимни
додир
с
кнезом
.
За
сада
то
су
сматране
као
две
најважније
ствари
.
Говорено
је
још
и
о
другим
приликама
.
Претресано
је
питање
о
изменама
које
је
потребно
учинити
у
личностима
што
су
око
кнеза
као
ађутанти
,
ордонанси
и
др
.
Но
то
је
питање
остављено
да
се
Ратко
боље
обавести
о
неким
млађим
официрима
,
па
ће
то
решити
идући
пут
,
кад
се
опет
састану
.
Ратко
је
за
тим
сишао
у
своју
канцеларију
,
а
Растислав
сео
за
сто
и
јавио
момку
,
ако
има
ко
да
чека
,
нека
редом
пушта
једног
по
једног
.
ГЛАВА
XИX
.
ЈАУЗН
Ма
да
је
кавански
живот
у
Балканији
јако
развијен
,
и
ма
да
није
никаква
реткост
видети
по
каванама
и
пивницама
не
само
удате
жене
,
но
и
саме
девојке
,
опет
за
то
кавана
је
поглавито
мушка
забава
.
Женске
долазе
у
каване
само
на
кратко
време
,
поглавито
лети
,
кад
је
у
јеку
пивска
сезона
,
те
на
жарким
,
врелим
данима
дођу
и
даме
да
у
чаши
свежа
пива
расхладе
своје
румене
,
а
понекад
и
нарумењене
корал-уснице
.
Међу
тим
мушки
су
у
кавани
у
јутру
,
у
подне
,
у
вече
,
они
ту
доручкују
,
ту
пију
пиво
пред
подне
,
ту
пију
црну
каву
по
подне
,
ту
читају
новине
,
ту
се
састају
на
разговор
,
ту
се
скупљају
у
вече
да
проведу
време
до
спавања
.
Немогући
да
се
изједначе
у
томе
с
мушкима
,
женске
су
створиле
за
се
друге
прилике
где
се
оне
обично
састају
,
да
се
пријатељски
разговоре
,
да
једна
другој
саопште
најсвежије
новости
,
да
се
узајамно
оговоре
и
да
проведу
време
пријатно
,
изричући
свој
суд
о
свима
дневним
догађајима
.
Ти
женски
састанци
—
то
су
њине
јаузне
.
Око
3—4
часа
по
подне
скупљају
се
познате
пријатељице
код
ове
или
оне
друге
,
да
поседе
,
да
се
разговарају
,
нашале
,
да
попију
белу
каву
и
да
једна
другој
исповеди
шта
јој
је
на
срцу
.
Како
је
,
кад
и
од
куда
дошао
овај
обичај
—
нећемо
овде
расправљати
.
Као
у
многом
које
чему
другом
,
тако
је
и
овде
узет
пример
из
суседне
Аустро-Угарске
,
те
је
и
сам
тај
састанак
прозван
страним
именом
—
јаузн
.
И
ако
је
г-ђа
Мона
кнежева
рођака
и
жена
човека
који
заузима
повисок
положај
у
балканиском
друштву
,
опет
за
то
њена
кућа
и
њено
друштво
није
било
у
милости
код
Звониграђана
.
Све
што
је
водило
рачуна
о
своме
имену
и
својој
части
,
клонило
се
од
г
.
Моне
,
која
је
својом
прошлошћу
и
својом
страсном
наклоношћу
спрам
лепих
младих
људи
била
изашла
на
незгодан
,
донекле
управо
на
скандалозан
глас
.
Чудне
су
ствари
причане
из
прошлости
г-ђе
Моне
.
Говорило
се
о
замашним
сумама
,
које
је
она
давала
младим
људима
,
да
их
придобије
за
своје
кућевне
пријатеље
.
Причало
се
како
је
некакав
младић
,
ускачући
око
2
часа
по
ноћи
у
стан
г-ђе
Моне
,
био
ухваћен
у
кљусу
,
разапету
под
њеним
прозором
,
услед
чега
се
дигла
таква
граја
,
да
је
чак
морала
притрчати
ноћна
стража
да
ослободи
ухваћена
љубазника
!
Јако
је
жаљен
некакав
кадет
,
који
је
,
као
дечак
од
својих
19
година
,
имао
несрећу
да
се
нарочито
допадне
госпођи
Мони
.
Она
га
је
дозвала
к
себи
;
у
„
неглижеу
“
,
лешкарећи
на
свом
дивану
,
она
му
је
,
веле
,
тачно
и
разговетно
објаснила
све
дужности
,
сва
права
и
све
опасности
које
га
чекају
.
Веле
да
је
младић
био
сувише
дрвенаст
,
није
хтео
ни
чути
ни
разумети
госпођу
и
њене
разлоге
,
грубо
је
одбио
своју
„
срећу
“
која
му
је
нуђена
,
и
с
тога
је
морао
бити
истеран
из
академије
и
чак
одагнат
из
престонице
.
Причало
се
о
одлучности
госпођиној
;
она
не
говори
много
;
одмах
у
почетку
она
покаже
дотичноме
шта
све
има
очекивати
,
—
ко
је
мудар
,
па
прими
срећу
која
га
је
снашла
—
благо
њему
!
Ко
двоуми
,
устеже
се
,
колеба
,
тога
просто
—
склоне
!
Од
свију
ових
прича
нешто
је
било
истинито
,
али
,
као
обично
,
много
је
било
и
измишљено
,
додато
.
Па
ипак
,
све
то
узето
у
скупа
,
створило
је
о
Мони
такво
мишлење
,
да
су
је
се
и
бојали
и
избегавали
је
.
Али
једно
није
требало
губити
из
вада
.
—
г-ђа
Мона
била
је
рођака
кнежева
код
које
је
он
често
одлазио
и
по
некад
проводио
читаве
часове
.
Док
је
кнез
био
дете
,
ова
околност
није
имала
велика
значаја
,
нити
је
на
њу
свраћана
особита
пажња
.
Али
,
од
кад
је
кнез
поодрастао
,
омужао
,
постао
млад
љубавник
и
младожења
,
од
то
доба
г-ђа
Мона
почела
је
улазити
у
моду
и
постајати
средиште
једном
делу
звониградског
отменог
женског
света
.
Приче
о
незгодној
прошлости
њеној
,
као
и
о
свима
другим
прошлим
и
садашњим
гресима
,
почеле
су
бивати
блажије
и
налазити
извињења
.
—
Чувена
породица
,
велика
кућа
,
многа
познанства
,
велики
доласци
,
положај
мужа
,
око
кога
се
купе
млади
људи
,
молећи
то
за
ово
,
то
за
оно
,
све
се
то
узимало
као
објашњене
и
разлог
за
односе
госпођине
с
младим
људима
.
—
Људи
долазе
послом
,
неки
и
да
се
препоруче
,
све
је
то
из
поштовања
,
а
г-ђа
их
дочеку
је
,
као
гостољубива
домаћица
!
Шта
ту
има
грешно
?
Обична
учтивост
,
коју
само
простаци
не
разуму
.
Сад
се
већ
говорило
и
о
многим
доброчинствима
госпође
Моне
—
како
је
за
један
обновљен
,
стари
манастир
сама
„
својеручно
“
извезла
„
диван
чаршав
за
часну
трпезу
,
“
како
је
сиротици
Јулки
не
само
дала
сву
свадбену
спрему
,
но
јој
нашла
и
красна
младожењу
;
диван
,
млад
,
вредан
трговац
,
леп
,
да
очи
од
њега
не
одвојиш
.
Истина
,
новајлија
је
,
тек
сад
отвара
самосталну
радњу
,
али
са
својом
вредноћом
и
учтивошћу
мора
далеко
дотерати
.
Причало
се
и
о
неком
просјаку
без
руке
,
који
је
госпођи
Мони
дошао
управо
го
,
а
она
узела
нове
кошуље
и
одело
свога
мужа
и
одела
га
.
Причало
се
и
о
некој
болесној
баби
,
коју
је
г-ђа
Мона
десетак
дана
држала
у
својој
кући
,
док
није
прездравила
,
дајући
јој
лекарску
помоћ
преко
свога
рођеног
домаћег
лекара
.
—
Таква
добродушна
жена
!
Такав
анђео
!
Па
о
њој
да
се
шире
такви
безобразлуци
!
Као
да
је
то
могуће
,
тако
благородна
жена
да
буде
тако
развратна
!
Не
,
завист
!
Све
је
то
само
завист
и
злоба
!
И
тако
се
поступно
долазило
до
уверења
да
управо
није
никад
ништа
ни
било
;
да
је
госпођа
Мона
изврсна
жена
и
да
су
само
пакосни
завидљивци
изнели
о
њој
разне
измишљотине
,
као
што
износе
о
многим
другим
поштеним
женама
.
Тако
је
сад
г-ђа
Мона
излазила
на
глас-као
жена
„
веома
на
свом
месту
“
,
и
бар
у
извесним
вишим
круговима
њено
пријатељство
и
њена
дружба
високо
су
се
ценили
.
Као
и
код
других
госпођа
звониградских
,
таво
су
и
код
г-ђе
Моне
биле
уређене
јаузне
.
Разлика
је
била
само
у
томе
,
што
су
код
других
госпођа
јаузне
биле
по
правилу
искључно
женски
скуп
,
састанак
самих
женскиња
,
док
су
код
г-ђе
Моне
јаузне
увек
завршиване
у
мешовитом
друштву
,
т
.
ј
.
при
крају
јаузне
обично
је
долазило
и
по
неколико
мушкараца
,
то
се
тако
у
друштву
и
разговору
остајало
до
у
мрак
.
Нити
је
госпођа
Мона
,
ни
ма
ко
други
то
нарочито
удешавао
;
то
се
удесило
управо
само
по
себи
и
постало
је
као
некакав
обичај
:
два
пут
недељно
,
у
среду
и
у
суботу
по
подне
код
г-ђе
Моне
скупљало
се
десетак
отмених
дама
звониградских
,
да
ту
поседе
,
поразговарају
,
проћаскају
,
да
се
прошале
,
да
претресу
све
градске
новости
,
да
оговоре
што
је
за
оговарање
,
да
осуде
што
је
за
претрес
и
осуду
,
да
и
деле
узајамно
своје
мисли
и
осећаје
,
да
попију
белу
каву
,
или
ако
је
лето
и
јаке
жеге
да
једу
и
сладолед
,
и
да
пију
лимунаду
.
Пред
ноћ
дође
или
кнез
,
или
који
од
кнежевих
блиских
људи
,
или
иначе
која
од
виших
особа
,
што
још
више
оживи
женско
друштво
;
даме
,
које
су
већ
хтеле
поћи
,
још
застану
за
који
тренутак
,
и
кад
већ
падне
сумрак
,
онда
се
гости
почну
разилазити
.
Добра
и
весела
домаћица
испраћа
их
једне
по
једне
,
старајући
се
да
на
растанку
свакоме
рекне
по
што
пријатно
и
љубазно
.
Било
је
2
часа
по
подне
.
Г-ђа
Мона
,
немарно
испружена
на
огромној
љуљушки
клацкала
се
полако
,
дремушећи
,
час
отварајући
,
час
затварајући
своје
живе
,
немирне
очи
.
Обадва
прозора
на
пространом
салону
била
су
отворена
и
свежи
пролетњи
ваздух
,
помешан
с
топлим
сунчаним
зрацима
пунио
је
голему
одају
.
Г-ђа
Мона
дремушила
је
.
Овда
онда
преко
њених
усана
прелетао
је
једва
приметан
осмејак
.
Изгледало
је
као
да
њене
полузатворене
очи
виде
нешто
пријатно
и
радосно
.
Кад
би
љуљушка
у
којој
се
г-ђа
њихала
,
правећи
све
мање
и
мање
нагибе
,
најпосле
долазила
да
се
скоро
са
свим
заустави
,
Мона
би
јој
лаким
,
еластичним
отискивањем
ноге
о
патос
,
давала
,
нов
покрет
,
и
љуљушка
је
опет
летела
у
пуном
размаху
.
Г-ђа
Мона
била
је
обична
дана
од
својих
40
година
.
Смеђа
,
дугуљастих
образа
,
без
икаквих
особитих
знакова
на
лицу
,
она
ничим
није
привлачила
нарочиту
пажњу
,
сем
што
су
њене
веома
живе
и
веома
немирне
очи
издавале
жену
успаљена
темперамента
.
Баш
у
тренутку
када
је
госпођа
дала
својој
љуљушки
нов
покрет
,
врата
на
дворани
полако
се
отворише
и
на
њима
се
указа
висок
,
крупан
,
трбушат
господин
,
у
мајорској
униформи
,
с
отомбољеном
доњом
усном
.
Он
отшкрину
врата
и
застаде
.
Мона
отвори
очи
,
баци
летимичан
поглед
на
господина
,
па
брзо
опет
зажмури
.
—
Не
спаваш
?
—
упита
господин
полако
.
—
Уђи
,
уђи
—
рече
госпођа
нехатно
погледав
господина
само
једним
оком
,
и
то
пола
затвореним
,
продужујући
своје
љушкања
са
затуреном
наслоњеном
главом
.
—
Одлазиш
—
упита
госпођа
неотварајући
очију
.
—
Идем
...
.
у
канцеларију
—
рече
господин
,
па
онда
похита
те
додаде
.
—
Тако
смо
у
послу
!
Још
једнако
ти
проклети
спискови
обвезника
.
Своје
неинтересовање
за
ствар
о
којој
је
господин
говорио
,
а
можда
и
своје
неверовање
у
мужевљеве
речи
(
дебели
господин
био
јо
,
по
свима
службеним
документима
,
законити
супруг
г-ђе
Моне
)
—
г-ђа
Мона
изрази
лаким
пућењем
усана
и
два
пут
поновљеним
мрштењем
.
Ове
жалбе
мужевљеве
на
краткоћу
времена
,
а
на
огромност
посла
,
у
толико
су
је
мање
интересовале
,
у
колико
је
чешће
имала
прилике
видети
,
како
њен
драги
супруг
одмах
после
оваке
једне
жалбе
,
одлази
у
кавану
и
до
мркла
мрака
већ
не
излази
више
из
карташке
собе
.
—
А
ти
данас
опет
имаш
јаузн
—
поче
муж
после
кратка
ћутања
.
Ако
случајно
буде
и
кнез
...
.
На
ове
речи
г-ђа
отвори
очи
и
погледа
мужа
чисто
зачуђено
,
као
да
је
хтела
рећи
:
„
Ако
буде
“
!
Е
мој
будаче
,
па
ти
још
ни
то
не
знаш
шта
све
данас
има
овде
да
се
изврши
!
“
Госпођин
поглед
то
је
говорио
.
Пошто
је
два
пута
одмерила
мужа
од
пете
до
главе
,
она
опет
спокојно
сведе
очи
и
њен
поглед
сад
као
да
је
говорио
:
„
Па
наравно
!
То
је
са
свим
природно
!
Такав
дедак
,
као
што
је
он
,
зар
може
и
разумевати
тако
фине
и
суптилне
ствари
,
као
што
је
ова
.
С
тога
није
ни
чудо
кад
он
вели
:
„
ако
буде
кнез
.
“
Успокојена
таквим
размишљањем
,
које
се
и
нехотице
рађало
у
њеној
глави
,
г-ђа
Мона
продужи
своје
жмурење
и
љушкање
,
док
је
међу
тим
муж
развијао
даље
своју
молбу
.
—
Ако
случајно
буде
и
кнез
,
молим
те
подсети
га
да
се
једном
сврши
ова
моја
проклетиња
.
Ствар
коју
је
г
.
мајор
називао
својом
проклетињом
,
састојала
се
у
овоме
.
Рукујући
неком
касом
,
он
је
био
потрошио
преко
три
тисуће
пореских
гроша
,
о
којима
није
могао
показати
никаква
рачуна
.
Кривица
је
била
озбиљна
.
Лане
један
капетан
проневерио
је
много
мању
суму
и
одмах
је
био
ухапшен
.
Себе
и
своју
породицу
спасао
је
од
срамоте
једино
самоубиством
скочив
с
трећег
спрата
.
—
Мртвоме
нису
судили
,
и
тако
му
је
породица
добила
пенсију
.
Но
како
је
мајор
Тоша
по
жени
био
кнежев
рођак
,
његова
је
ствар
била
заташкана
.
По
књигама
се
развело
да
је
г
.
мајор
за
три
месеца
изузео
плату
унапред
„
а
конто
“
,
и
он
је
тако
поступно
одуживао
тај
дуг
,
кубурећи
непрестано
с
платом
узетом
за
три
месеца
унапред
.
Но
како
је
јесенас
излазио
на
јужну
границу
Балканије
,
ради
неких
војничких
извиђања
,
и
за
то
имао
примати
неке
дневнице
,
то
је
мајор
Тоша
сад
настојавао
да
се
те
дневнице
пребију
за
оне
неисправне
суме
,
како
би
опет
дошао
редовно
на
своју
плату
.
—
Ствар
је
замашна
—
рече
мајор
Тоша
приближив
се
жени
,
—
знаш
да
ми
стоји
ево
овде
—
он
се
пљесну
руком
по
темену
,
—
с
тога
те
молим
,
жено
,
настани
својски
.
—
Но
госпођа
му
недаде
да
доврши
.
Она
прогледа
,
ратоборно
се
испрси
,
заустављајући
љуљушку
,
жмиркајући
и
погледајући
мужу
право
у
очи
,
она
рече
јетко
:
—
Колико
ћу
пута
ја
теби
говорити
.
господине
,
да
ту
простачку
реч
„
жено
“
нећу
више
да
чујем
!
Какав
је
то
говор
!
Какви
су
то
изрази
!
„
Жено
“
„
жено
“
—
тако
гадно
,
тако
грмаљски
;
права
грмаљска
реч
!
Још
само
да
викнеш
чак
с
врата
:
„
жено
!
спремај
постељу
!
Жено
изувај
ми
каљаве
ципеле
!
“
—
па
си
се
онда
таман
изједначио
с
паланчанским
простацима
.
Какво
неваспитање
!
Ако
не
знаш
ништа
паметније
,
ја
имам
своје
име
,
па
ме
зови
но
имену
.
То
грмаљско
:
„
жено
!
“
просто
нећу
више
да
чујем
,
па
квит
!
Мајор
стаде
убезекнут
.
Да
је
наишао
на
непријатељски
батаљон
,
не
би
се
више
пренеразио
Он
је
био
изненађен
и
збуњен
,
и
није
знао
шта
управо
да
одговори
.
—
Боже
,
Мона
ала
си
и
ти
по
некад
чудна
!
—
поче
он
.
Шта
ти
сад
то
смета
што
сам
рекао
„
жено
.
.
!
“
—
За
што
чудна
,
за
што
чудна
,
господине
мој
!
Не
волем
да
ме
тако
зовеш
,
па
квит
.
Шта
ту
има
чудно
!
И
где
си
ти
то
још
чуо
код
образованих
и
отмених
људи
!
Где
још
образован
човек
тако
титулише
своју
госпођу
.
—
Е
,
лепо
добро
,
душо
,
већу
више
;
хајд
нећу
више
!
Зваћу
те
како
год
ти
хоћеш
.
Ово
је
навика
—
правдао
се
мајор
.
—
Ружна
навика
!
—
пресече
га
госпођа
.
—
Одучи
се
од
ње
,
па
квит
—
рече
она
стишавајући
се
.
—
Добро
,
хоћу
,
роде
,
одучићу
се
.
Само
ово
што
сам
те
молио
немој
заборавити
.
Заузми
се
својски
.
Нека
кнез
само
спомене
војном
министру
.
Ја
сам
г
.
министру
о
томе
већ
говорио
,
само
нека
му
сад
и
кнез
рекне
.
А
,
је
ли
да
хоћеш
?
—
Доста
,
доста
!
—
рекао
си
већ
један
пут
,
па
доста
—
рече
Мона
зловољна
.
—
Рекао
сам
,
Мона
,
али
знаш
ли
ти
да
ми
за
десетак
дан
истиче
рок
великој
меници
,
од
које
бар
петину
морам
отплатити
...
.
Госпођа
га
опет
прекиде
.
—
Све
су
то
твоје
ствари
—
рече
она
,
а
ја
кад
сам
једном
рекла
доста
,
онда
доста
,
па
квит
.
Што
могнем
,
учинићу
.
Но
то
сад
није
главно
.
Друго
је
сад
на
реду
:
мени
треба
пара
.
!
—
Пара
!
—
рече
мајор
Тоша
полако
с
испрекиданим
дисањем
,
као
оно
човек
кога
си
на
један
пут
полио
хладном
водом
.
—
Јес
,
пара
—
понови
госпођа
јасно
и
одсечно
—
пара
,
и
то
поприлично
пара
,
најмање
око
100
дуката
.
Истина
,
тапетар
ми
још
није
поднео
предрачун
,
али
и
без
његова
предрачуна
ја
знам
колико
ће
ствар
од
прилике
коштати
.
Хоћу
да
реновирам
мали
салон
.
Жута
свила
!
Све
ће
бити
од
жуте
свиле
.
И
брату
сам
показивала
;
и
њему
се
допада
.
Док
је
госпођа
ово
говорила
,
Тоша
приђе
расејано
отвореном
прозору
.
Друмом
од
Јеленика
ишао
је
дуг
ред
кола
,
натоварених
сеном
,
пењући
се
полако
уз
брдо
.
Слабачки
вочићи
у
првим
колима
бејаху
застали
на
узбрдици
,
немогући
да
извуку
огроман
товар
.
Газда
ових
кола
,
млад
сељак
,
само
у
гаћама
и
кошуљи
,
подупирао
је
раменима
предњи
точак
и
шибао
дугим
прутом
задуване
вочиће
,
вичући
из
свег
гласа
„
ојис
жујо
,
ојис
бељо
,
а
сад
,
а
сад
,
а
сад
!
“
Слабачки
вочићи
,
напрежући
последњу
снагу
,
запињали
су
што
игда
могу
да
изиђу
уз
последњи
брдањак
,
али
њине
су
се
танке
ноге
омицале
,
они
су
падала
на
колена
,
устајали
,
опет
запињали
и
опет
падали
.
На
отворена
уста
текле
су
им
беле
бале
,
њино
загушљиво
рипање
чуло
се
на
далеко
,
као
стругање
неподмазане
тестере
,
али
гломазна
кола
с
тешким
товаром
нису
се
помицала
.
При
последњем
напору
и
узвику
домаћина
добри
вочићи
још
једном
прегнуше
из
све
снаге
и
поспе
узалудних
усиљавања
обадва
падоше
на
предња
колена
—
падоше
и
тако
остадоше
.
Њини
црвени
језици
висили
су
на
пољу
,
отомбољене
доње
усне
дрхтале
су
,
и
грчевито
се
купиле
,
вочићи
су
жалосно
погледали
око
себе
и
њине
тужне
,
измучене
очи
као
да
су
говориле
:
„
Ето
,
ми
знамо
да
сад
за
нас
настаје
страшни
суд
!
Као
рис
разјарен
,
газда
ће
сад
долетети
с
оплавком
у
руци
и
испребијаће
нас
на
мртво
име
.
Нас
страхоба
хвата
од
саме
те
помисли
.
Али
шта
да
радимо
!
Ми
ево
не
можемо
даље
.
Убијте
,
закољите
,
исеците
на
комаде
—
али
ми
даље
не
можемо
:
наша
малена
снага
исцрпена
је
.
“
И
слабачки
вочићи
доиста
су
дрхтали
;
дрхтали
су
од
умора
и
страха
,
очекујући
сваки
час
страшан
налет
срдитога
газде
с
оплавком
.
Међу
тим
тешка
кола
,
с
огромним
товаром
сена
,
уз
гласну
шкрипу
и
пуцање
,
полако
,
али
непрекидно
омицала
су
се
низ
брдо
,
и
померала
се
све
ниже
и
ниже
,
потискујући
полако
и
газду
,
који
је
узалудно
одупирао
голим
раменом
у
точак
и
безуспешно
кушао
да
својим
подупирањем
задржи
кола
.
Јарам
,
измичући
се
заједно
с
колима
,
све
је
више
затезао
око
вратова
попадалих
вочића
,
и
све
им
више
заметао
главе
назад
.
Сад
се
већ
чуло
на
далеко
загушљиво
рипање
прикљештених
вочића
;
бале
и
пена
лиле
су
им
на
уста
.
У
два
маха
они
покушаше
понова
да
устану
,
али
ни
то
већ
нису
могли
.
Не
испуштајући
точак
,
и
ако
је
видео
да
га
не
може
зауставити
,
газда
је
остраг
грдно
чврчао
и
просипао
на
вочиће
најгадније
псовке
.
Некаква
гувернанта
,
држећи
за
руку
два
,
малишана
,
беше
застала
и
пажљиво
је
посматрала
шта
се
ради
(
а
можда
и
слушала
шта
се
псује
)
док
су
малишани
радознало
гледали
како
огроман
товар
сена
полако
клизи
све
више
и
више
низ
брдо
.
Некакав
чичица
,
у
избледелом
,
отрцаном
ћурчету
и
тако
исто
изношеним
чоханим
чакширама
,
приђе
овим
колима
,
и
,
ударајући
штапом
по
камену
,
који
се
десио
ту
на
путу
,
рече
сељаку
:
—
Подмети
овај
камен
,
подмети
,
синко
,
камен
под
точак
,
па
зови
кога
од
друштва
да
ти
помогне
.
Тек
тада
једва
дође
к
себи
и
овај
вајни
домаћин
,
и
једва
се
сад
тек
сети
тога
,
што
је
одавна
знао
,
али
у
псовци
и
вици
на
невине
волове
чисто
и
заборавио
.
Он
пусти
точак
која
је
до
сад
узалудно
подупирао
и
подметну
камен
под
њега
.
Кола
још
једном
претегоше
низ
брдо
,
огроман
