века,
1855
године
,
руски
цар
Никола
И
,
запазио
је
да
један
млад
војник
,
који
се
бори
на
Севастопољу
,
пише
неке
стварчице
са
пуно
талента
.
Наредио
је
одмах
да
се
тај
младић
уклони
из
севастопољске
борбе
и
упути
на
коју
другу
безопаснију
службу
.
Никола
први
сачувао
је
тиме
будућој
Русији
великога
Толстоја
.
—
Мислите
ли
зар
,
да
је
то
Никола
први
запазио
?
—
Рецимо
његова
околина
—
додаде
нагло
младић
,
спреман
на
ову
примедбу
.
—
Али
је
он
тај
који
је
умео
изабрати
себи
околину
и
то
је
његова
заслуга
.
—
А
ја
ћу
вам
,
видите
,
казати
један
обратан
пример
,
који
је
садањи
,
није
од
пре
шесет
година
и
дешава
се
у
једном
народу
који
је
показао
више
но
ма
који
,
да
уме
ценити
културне
раденике
.
То
су
Французи
.
Запитајте
кога
,
који
познаје
прилике
у
њих
,
па
ћете
чути
да
у
њиховим
бојним
редовима
гину
и
књижевници
и
песници
и
уметници
.
—
Тај
ми
пример
ништа
не
казује
—
одврати
младић
јогунасто
—
или
бар
ништа
што
противуречи
мојим
наводима
.
Ви
ми
наводите
земљу
која
у
свакој
генерацији
има
три
хиљаде
књижевника
,
пет
хиљада
сликара
и
десет
хиљада
глумаца
.
Ја
не
познајем
ту
земљу
,
али
ево
на
памет
тврдим
да
и
у
њој
,
и
поред
овога
огромнога
броја
талената
,
према
јачима
и
истакнутијима
ипак
мора
бити
обзира
.
Али
ја
вам
говорим
о
земљи
у
којој
се
за
тридесет
година
роди
један
сликар
,
један
песник
,
један
уметник
,
говорим
вам
о
нама
.
—
Е
кад
говорите
о
нама
,
онда
морате
узети
у
обзир
да
велики
подвиг
ослобођења
и
уједињења
,
тражи
и
велике
и
скупоцене
жртве
;
да
нас
је
мало
и
да
морамо
сви
,
сви
изгинути
и
сатрти
се
у
служби
тој
идеји
а
тек
далека
,
будућа
поколења
,
могу
из
наше
катастрофе
поцрпсти
један
мир
благословен
културом
и
напретком
.
Млади
се
поднаредник
трже
као
да
сам
му
тог
тренутка
повредио
чиме
рану
на
руци
,
погледа
ме
па
плану
и
узе
сипати
бујицу
речи
праћених
живим
гестом
оне
здраве
руке
и
гневом
који
му
је
пламтео
из
очију
.
—
Сви
,
сви
,
сви
,
да
сви
!
То
сте
добро
рекли
.
Сви
,
сви
,
сви
!
Тако
сам
и
ја
мислио
,
тако
мислим
и
сад
.
Ви
ми
чините
неправду
ако
мислите
да
ме
је
жао
ове
руке
,
који
губитак
за
мене
значи
најтежу
трагедију
.
Не
жалим
је
,
верујте
;
не
бих
жалио
ни
обе
руке
,
ни
оба
ока
,
не
бих
жалио
ни
живот
.
Јер
,
ви
не
можете
претпоставити
да
ја
,
у
овим
годинама
,
нисам
у
овај
рат
пошао
са
одушевљењем
да
се
жртвујем
великој
идеји
,
којом
је
цела
наша
генерација
задојена
.
О
,
да
ви
знате
како
смо
ми
радо
гинули
и
да
знате
како
смо
завидели
ономе
међ
нама
,
којега
су
пронели
на
носилима
тешко
рањена
или
износили
са
бојишта
мртва
.
—
И
шта
вас
је
разочарало
?
—
Све
.
Зар
није
довољно
да
вас
разочара
ово
на
пример
:
Ја
сликар
,
неуки
поднаредник
,
водим
вод
у
борбу
,
на
штету
свих
оних
несретних
људи
који
су
ми
поверени
а
млад
потпоручник
,
који
се
за
то
спремао
,
коме
је
то
каријера
,
који
је
свој
живот
посветио
војничком
занату
и
на
њему
хоће
да
зида
себи
будућност
,
седи
у
канцеларији
какве
више
команде
и
преписује
акта
или
куца
на
машини
за
писање
,
као
девојка
.
И
зашто
то
?
Зато
што
има
оца
пуковника
у
каквој
вишој
команди
или
,
што
има
оца
који
је
пријатељ
са
тим
пуковником
.
—
Ви
сте
,
младићу
,
узели
за
пример
некакав
изузетан
случај
.
Ја
знам
на
против
,
да
су
наши
млади
официри
гинули
храбро
и
падали
као
снопље
.
—
Част
и
слава
им
!
—
рече
поднаредник
и
диже
шајкачу
с
главе
.
—
Гледао
сам
их
како
падају
,
ти
часни
младићи
,
опијени
славом
оружја
и
љубављу
према
Отаџбини
.
Ја
бих
њиховој
светлој
успомени
чинио
горку
неправду
,
ако
би
ви
пример
који
сам
вам
навео
хтели
да
прострете
и
на
све
њих
.
—
Па
што
га
онда
наводите
?
—
Нисам
мислио
да
останем
при
њему
—
узе
да
се
брани
поднаредник
.
—
Навео
сам
га
само
као
узгредан
пример
,
а
има
и
других
,
јачих
,
општијих
,
који
су
ме
морали
разочарати
,
који
су
ме
морали
огорчити
,
који
су
морали
учинити
да
своју
несрећу
теже
поднесем
но
што
би
иначе
.
—
Онда
,
наведите
такве
примере
.
—
Ви
мало
пре
поменусте
Француску
,
као
земљу
која
не
штеди
своје
људе
.
Па
добро
,
дозволите
ми
да
се
и
ја
на
њу
позовем
.
Распитајте
се
,
па
ћете
чути
,
колико
је
генералских
синова
у
француској
погинуло
,
а
где
смо
ми
,
где
је
крај
рату
,
колико
ће
их
још
тек
погинути
.
А
распитајте
код
нас
где
су
генералски
и
пуковнички
синови
,
јесте
ли
чули
да
је
ко
погинуо
или
да
је
рањен
?
Ако
су
већ
у
војсци
они
су
по
канцеларијама
а
ако
су
дорасли
до
војске
,
њих
комисије
ослобађају
.
И
то
да
је
бар
синове
,
већ
и
шураке
и
друге
рођаке
.
—
Ја
знам
један
пример
...
—
Ето
,
видите
—
прекиде
ме
поднаредник
—
и
ви
се
сад
позивате
на
један
,
изузетан
,
пример
.
—
Па
ми
и
немамо
више
него
шест
ђенерала
.
—
И
две
чете
пуковника
и
сто
шесет
и
четири
народних
посланика
.
—
Пребацујете
и
њима
.
Ја
знам
два
народна
посланика
чији
су
синови
јуначки
погинули
и
знам
...
—
У
сваком
реду
има
светлих
изузетака
и
ја
им
одајем
поштовање
.
Можда
има
и
у
београдској
главној
чаршији
изузетака
и
,
кад
их
сазнам
,
ја
ћу
им
одати
признање
.
Али
дотле
,
прођите
мислима
кроз
ту
чаршију
,
читајте
фирме
и
питајте
где
су
им
деца
била
у
овоме
рату
?
—
Па
то
ви
оптужујете
цео
свет
?
—
Не
,
не
оптужујем
сељака
,
који
је
закрвавио
сва
поља
и
горе
наше
,
озго
од
Саве
и
Дунава
па
доле
до
Вардара
,
од
Дрине
па
до
Тимока
и
Брегалнице
;
не
оптужујем
оног
честитог
,
оног
неканцеларијског
официра
нашег
,
који
је
и
сам
гинуо
и
деца
му
крај
њега
гинула
;
не
оптужујем
чиновника
,
не
оптужујем
професора
,
ни
учитеља
који
је
јуначки
и
са
пожртвовањем
гинуо
.
Оптужујем
оне
који
су
требали
да
нам
даду
пример
а
они
су
на
против
учинили
да
се
разочарамо
.
—
Видите
,
млади
човече
,
ја
не
кажем
да
ви
у
свему
немате
право
али
,
мислим
да
у
полемику
—
јер
ми
смо
готово
из
разговора
прешли
у
полемику
—
мислим
дакле
,
да
у
полемику
уносите
много
жучи
.
Ја
вас
разумем
,
јер
разумем
ваш
бол
.
Тане
,
које
вас
је
погодило
,
није
размрскало
вашу
руку
,
оно
је
размрскало
вашу
будућност
,
ваш
таленат
,
вашу
амбицију
,
све
,
све
ваше
.
Ви
не
можете
без
бола
и
без
огорчења
говорити
о
свему
овоме
што
смо
разговарали
.
Ја
то
разумем
и
,
ако
хоћете
,
чак
пристајем
уз
вас
у
осуди
ружних
појава
,
као
и
у
томе
да
је
требало
водити
извесне
обзире
али
,
ви
морате
помишљати
да
има
појава
које
изгледају
могуће
а
у
ствари
су
немогуће
.
Ја
на
пример
знам
да
је
у
Врховној
Команди
било
доста
добре
воље
да
се
од
омладине
спасе
што
може
.
—
Је
л
’
ви
то
кажете
да
би
ме
умирили
или
из
уверења
?
То
значи
ви
и
не
знате
шта
је
све
спасавано
?
—
Не
знам
одиста
.
Знам
да
сам
чинио
и
ја
један
покушај
али
нисам
успео
.
—
Разуме
се
да
нисте
успели
,
за
то
што
сте
српски
књижевник
.
Да
сте
били
београдски
кафеџија
ви
би
успели
.
—
Како
?
—
Значи
да
ви
многе
ствари
не
знате
.
Распитајте
се
мало
;
распитајте
се
па
ћете
чути
,
да
су
београдске
кафеџије
писари
у
штабовима
армија
и
у
вишим
командама
,
да
су
београдски
бакали
писари
у
Министарству
Војном
а
ђаци
,
омладина
,
која
је
имала
да
понесе
велику
државу
,
служе
као
месо
за
топове
.
Говорите
ми
о
доброј
вољи
Врховне
Команде
а
ја
говорим
о
доброј
вољи
појединаца
из
Врховне
Команде
.
Зар
ви
не
видите
да
су
код
нас
,
у
оваквим
приликама
,
животи
људи
у
рукама
каквог
полуобразованог
човека
,
кога
нико
не
контролише
.
Такав
човек
налази
да
је
Србији
потребнији
један
кафеџија
и
бакалин
,
јер
је
он
њему
потребан
,
но
будући
јаван
раденик
.
—
Ама
чекајте
мало
!
Кад
сам
казао
да
је
у
Врховној
Команди
било
добре
воље
,
ја
нисам
мислио
онако
,
на
неку
добру
вољу
у
теорији
,
јер
знам
да
је
Врховна
Команда
издавала
и
извесне
наредбе
командама
трупа
да
се
ђаци
поштеде
колико
је
могуће
.
—
Може
бити
,
и
такве
наредбе
могу
једнога
дана
врло
лепо
послужити
као
докуменат
,
који
ће
потврдити
да
се
и
на
то
мислило
.
Али
,
да
ли
се
Врховна
Команда
постарала
да
њене
наредбе
имају
извесног
ауторитета
и
да
важе
нешто
.
Било
је
команданата
који
се
од
обичног
,
некултурног
човека
,
разликују
само
по
томе
што
имају
звезде
на
еполетама
.
Такви
су
се
команданти
гејачки
кезили
на
ове
наредбе
Врховне
Команде
и
додавали
:
„
Хоће
госпочићи
да
се
извуку
!
“
и
на
против
,
после
те
наредбе
,
чија
је
вредност
зависила
од
њиховога
нахођења
,
ђаци
су
слати
у
прве
редове
.
—
А
ја
знам
команданте
који
су
очински
применили
ту
наредбу
.
—
Било
их
је
,
признајем
да
их
је
било
али
,
ја
нисам
био
срећан
да
будем
под
командом
таквога
једнога
културнога
човека
.
Ућутао
сам
,
не
толико
побеђен
његовим
разлозима
колико
заморен
дугим
разговором
.
Нисам
се
,
уморена
духа
и
тела
,
осећао
кадар
да
водим
дуге
разговоре
.
Нисам
осећао
ни
да
је
време
у
овоме
тренутку
тим
и
таквим
разговорима
и
наставио
сам
пут
ћутећи
.
Млади
сликар
ишао
је
крај
мене
такође
ћутећи
.
Осетио
је
да
ми
је
довољно
било
и
да
ми
је
довољно
казао
;
осетио
је
да
је
одлио
мало
горчине
из
душе
па
му
је
ваљда
сад
било
и
лакше
.
Ипак
,
у
једноме
тренутку
,
он
се
побоја
да
цео
овај
разговор
не
остави
код
мене
рђав
утисак
,
па
диже
главу
и
додаде
:
—
Ја
не
бих
желео
да
ви
рђаво
разумете
моје
разочарење
.
Оно
је
само
бол
ал
’
није
и
одрицање
.
Ни
једнога
тренутка
ја
нисам
дошао
на
мисао
да
не
треба
да
вршим
дужност
своју
,
зато
што
је
други
не
врше
.
Не
,
господине
!
И
,
ако
дође
до
тога
да
где
год
у
овоме
рату
обновимо
борбе
,
мени
је
довољна
и
ова
једна
рука
да
вршим
своју
дужност
као
српски
војник
.
И
,
ја
вас
уверавам
да
ћу
је
вршити
и
да
нећу
тражити
да
ме
поштеде
!
Опет
ућутасмо
и
оборене
главе
настависмо
пут
не
обраћајући
пажњу
на
гомилу
која
се
ваљала
друмом
и
која
је
промицала
крај
нас
.
Обратисмо
пажњу
тек
кад
цео
покрет
загусти
на
једноме
месту
.
Окупише
се
људи
око
нечега
,
згомилаше
се
и
загушише
друм
,
те
се
цео
покрет
заустави
.
Десило
се
ваљда
што
,
пао
коњ
или
се
можда
скрхала
кола
.
Пришли
смо
и
ми
гомили
да
видимо
шта
је
.
Једна
батерија
,
која
је
мало
час
трком
прошла
крај
нас
журећи
ка
фронту
и
пред
којом
се
гомила
што
је
закрчила
друм
журно
размицала
,
крхајући
се
у
шанчеве
лево
и
десно
,
застала
је
од
једном
.
Један
коњ
у
запрези
малаксао
је
и
пао
.
—
Дреши
штранге
,
испрежи
!
—
наређује
командир
батерије
.
Војници
,
који
су
хитро
сјахали
,
узеше
да
ослобађају
малаксалог
коња
који
је
посрнуо
и
још
се
држао
на
предњим
ногама
али
опуштене
главе
.
Кад
га
ослободише
штранга
,
коњ
посрте
и
паде
на
ребра
а
главу
положи
на
земљу
.
Ноге
му
почеше
дрхтати
од
умора
,
очи
се
застаклише
,
читава
мрежа
жила
искочи
му
по
кожи
,
слабине
почеше
убрзано
да
се
надимају
а
из
ноздрва
пара
очас
овлажи
читав
круг
земље
око
његове
главе
.
Војници
доведоше
резервног
коња
који
је
био
везан
за
кару
и
упрегоше
га
на
место
овога
који
је
пао
и
који
ће
сад
остати
на
друму
да
чека
своју
лагану
смрт
.
Он
је
јуначки
подносио
све
тегобе
овога
великога
рата
;
грудима
је
својим
узносио
топове
на
тешке
положаје
,
извлачио
их
је
из
дубоких
блата
,
кисао
је
,
зебао
је
,
гладовао
је
и
стајао
је
дигнуте
главе
у
сред
борбе
,
када
су
око
њега
праскали
шрапнели
и
падали
војници
.
Поднео
је
све
,
све
,
и
ево
је
сад
малаксао
,
издала
га
снага
и
,
пао
је
.
Оставиће
га
ту
,
на
путу
,
и
нико
више
о
њему
неће
водити
рачуна
,
нико
га
погледати
,
нико
главе
окренути
,
сем
што
ће
гаврани
слетати
на
његова
ребра
и
,
не
чекајући
да
испусти
душу
,
почети
да
кљују
месо
са
њега
жива
јоште
.
Упрегли
су
већ
резервног
коња
на
његово
место
,
топовска
је
послуга
већ
у
седлима
и
командир
снажним
гласом
командује
:
—
Марш
!
Марш
!
Коњ
полумртав
слуша
,
чује
ту
команду
на
коју
је
свикао
,
он
мисли
да
се
она
још
увек
и
њега
тиче
,
зна
да
она
значи
покрет
и
у
њему
се
мртвоме
буди
још
једном
осећање
војничке
дужности
и
,
са
напорима
једнога
самртника
,
;
дршћући
,
он
се
диже
,
диже
се
на
предње
ноге
.
Његове
угашене
очи
још
једном
добијају
сјај
,
груди
му
дршћу
грчем
од
напора
,
ноздрве
се
понова
шире
—
он
би
хтео
напред
.
Он
се
упиње
,
покушава
да
устане
,
да
пође
,
да
полети
,
да
одговори
својој
дужности
,
да
се
одазове
команди
,
али
—
батерија
је
његова
већ
далеко
косом
измакла
а
он
,
немоћан
,
сломљен
,
остављен
,
опет
пада
и
зароњава
главу
у
блато
,
гаси
му
се
поглед
и
слабине
опет
убрзано
крећу
и
усне
дахћу
.
Застали
смо
крај
те
дирљиве
слике
а
кад
измаче
батерија
,
те
се
отвори
пут
и
маса
крену
хтедох
и
ја
,
али
ме
млади
сликар
ухвати
за
рукав
и
задржа
да
заостанем
.
Погледах
га
а
њему
сузе
оросиле
очи
.
Зар
толико
га
коснула
судбина
овога
коња
?
—
Хајде
,
да
крећемо
!
—
рекох
,
пошто
сам
застао
један
тренут
посматрајући
га
.
—
Јесте
ли
приметили
мало
час
покрет
животиње
када
је
чула
команду
?
—
Јесам
!
Он
не
одговори
неколико
тренутака
па
онда
ми
се
од
једном
окрете
и
са
пуно
бола
и
горчине
рече
:
—
Да
имам
руку
насликао
бих
ту
сцену
.
—
Одиста
!
—
потврдих
ја
.
—
Насликао
бих
је
,
јер
то
је
моја
судбина
.
—
Не
видим
—
заустих
да
поречем
.
—
То
је
моја
судбина
!
—
понови
он
још
један
пут
—
Одговорио
дужности
у
рату
сад
сам
ево
напуштен
,
остављен
,
бачен
крај
друма
.
Нико
се
неће
више
на
мене
осврнути
,
нико
ни
запитати
за
мене
.
Кад
свану
нови
дани
,
кад
сви
легну
на
велики
и
светао
посао
,
кад
чујем
позив
богиње
уметности
:
„
На
посао
,
на
рад
!
“
ја
ћу
полумртав
поверовати
да
се
тај
позив
и
мене
тиче
,
напрегнућу
се
,
дићи
се
,
кренути
и
кад
осетим
да
сам
бедник
,
да
сам
одбачен
,
да
сам
напуштен
,
посрнућу
,
пашћу
опет
крај
онога
великога
друма
којим
ће
будућност
кретати
и
предаћу
се
лаганој
смрти
,
на
коју
сам
осуђен
.
А
они
од
мојих
другова
,
који
су
били
срећнији
,
проћи
ће
крај
мене
и
отићи
,
отићи
ће
тамо
у
живот
,
у
борбу
...
!
Ни
речи
му
нисам
одговорио
.
Дубоко
,
врло
дубоко
су
ме
коснуле
његове
речи
.
Кренули
смо
ћутећи
и
избегавајући
да
нам
се
погледи
сретну
.
Увелико
је
превалило
зимско
студено
сунце
када
у
дну
Косова
угледасмо
малено
село
Штимњу
.
Око
села
се
већ
уздиже
дим
са
ватара
и
видиш
како
гмиже
рој
војске
и
народа
који
је
село
већ
притиснуо
.
Над
селом
се
узноси
,
на
једној
узвишици
и
догледа
све
до
широкога
косовскога
поља
,
бела
црквица
коју
су
подигле
дарежљиве
руке
београдских
госпођа
,
али
која
још
није
пропојала
.
Суђено
јој
је
ваљда
било
да
проплаче
пре
но
што
пропоје
!
XВИ
Прича
о
Бојку
Маломе
Пред
селом
где
је
војна
станица
,
увек
предњи
редови
задрже
збег
па
не
може
по
сат
и
два
да
се
уђе
у
село
.
Обично
пред
станицом
загуши
,
јер
како
ко
пристигне
ту
распитује
за
даље
путовање
или
тражи
преноћиште
или
покушава
да
добије
хлеб
или
,
најзад
,
распитује
о
изгубљеној
команди
или
о
изгубљеној
породици
,
која
је
можда
већ
прошла
или
је
отишла
неким
другим
,
непознатим
путем
.
Тако
се
цео
друм
загуши
и
затисне
,
па
се
далеко
уназад
покрет
умртви
.
У
Штимњи
се
још
и
укрштају
збегови
те
у
толико
већа
гужва
.
Ми
из
Митровице
и
Приштине
преко
Липљана
;
други
стижу
преко
Феризовића
из
Гилана
и
моравских
села
,
трећи
са
фронта
,
оздо
са
Качаника
.
А
ту
се
у
Штимњи
укрштају
готово
и
намере
ове
забринуте
гомиле
.
Једни
се
распитују
за
даљи
пут
и
одмах
га
настављају
,
како
би
се
што
више
примакли
Призрену
;
други
се
решавају
,
и
ако
би
се
до
мрака
могло
још
који
сат
пешачити
,
да
остану
ту
на
преноћишту
јер
не
би
ради
били
да
их
у
сред
пустога
Црнољевског
кланца
затече
ноћ
;
а
трећи
враћају
се
у
Приштину
,
не
би
ли
тамо
стигли
пре
непријатељске
војске
па
да
се
предаду
.
Тек
су
два
конака
од
Приштине
,
па
их
већ
саломио
умор
и
патња
,
а
кад
су
још
трећу
ноћ
морали
по
овој
цичи
заноћити
под
ведрим
небом
,
усред
дубоке
мрачне
клисуре
,
изгубили
су
сву
храброст
и
решили
се
предати
се
судбини
.
Могло
је
и
до
Приштине
бити
тегоба
,
патњи
и
невоља
,
али
је
све
дотле
бегунце
подржавала
вера
.
Из
Приштине
већ
,
ни
један
бегунац
није
понео
собом
веру
и
поуздање
.
—
Кад
сам
очима
видео
,
господине
,
како
ми
деца
ноћас
на
друму
цвокоћу
од
зиме
—
правда
ми
се
један
од
тих
,
који
је
пошао
натраг
а
кога
сам
са
породицом
срео
на
изласку
села
Штимње
—
е
онда
...
препукло
ми
је
нешто
овде
...
Нисам
спавао
целу
ноћ
,
прозебао
сам
као
несретник
,
јер
сам
све
са
себе
свукао
да
покријем
децу
,
али
бадава
,
не
помаже
,
кад
морам
да
спавам
под
ведрим
небом
,
у
сред
кланца
...
Зашто
бих
ја
водио
децу
у
сигурну
пропаст
,
зашто
?
Идем
натраг
,
предаћу
се
па
шта
ми
Бог
да
!
Ако
мене
закољу
,
децу
ће
ми
ваљда
поштедети
.
Наћи
ће
се
можда
међ
њима
неко
који
је
и
сам
оставио
децу
код
куће
,
а
ако
се
не
нађе
...
Ту
прекиде
,
немајући
довољно
храбрости
да
развије
целу
мисао
и
ману
руком
као
да
би
хтео
рећи
:
Нек
буде
,
што
буде
!
И
онда
,
очију
пуних
суза
додаде
:
—
Збогом
браћо
!
—
па
настави
пут
тамо
одакле
ми
бегамо
,
под
тешким
осећајима
да
,
и
ако
се
враћа
Отаџбини
,
да
то
ипак
није
она
.
Сличан
осећај
никао
је
у
мојој
души
негда
,
кад
сам
после
дугог
растанка
,
позван
стигао
дома
да
загрлим
мртву
матер
.
Ту
,
испред
села
,
остали
смо
у
блату
више
него
један
сат
,
док
најзад
не
одујми
мало
пред
нама
,
те
кретосмо
и
приближисмо
се
првим
сеоским
кућама
.
Све
куће
већ
поседнуте
,
у
сваком
дворишту
већ
логори
избеглица
и
њихове
стоке
,
свуд
по
двориштима
горе
ватре
од
оборених
плотова
и
мањерке
се
на
њима
пуше
пуне
узавреле
воде
,
у
које
ће
се
домало
надробити
суви
хлебац
те
изгладнели
и
прозебли
заложити
чиме
топлим
.
Крај
плотова
једни
разапињу
шаторе
,
други
крај
друма
оправљају
кола
на
којима
се
скрхао
точак
.
Официри
прелећу
на
коњима
овамо
и
онамо
и
издају
неке
наредбе
;
рањеници
и
болесници
вапију
,
распитујући
где
би
се
прозебли
склонили
;
изгладнела
стока
риче
и
њишти
,
очекујући
да
се
прихрани
кад
је
већ
стигла
на
конак
!
Пред
арнаутским
кућама
,
које
су
поштеђене
,
стоје
босоноги
арнаучићи
и
узневерено
посматрају
шта
се
све
ово
збива
на
њиховом
друму
,
којим
су
некад
једва
једна
или
двоја
кола
пролазила
дневно
.
Свако
од
деце
држи
по
нешто
у
руци
што
је
нашло
у
овоме
метежу
:
једно
потковицу
,
друго
празну
кутију
од
конзерве
,
треће
откинуто
парче
кајиша
од
амова
.
Војници
и
избеглице
већ
се
разишле
по
селу
,
сваки
тражи
нешто
и
вуче
што
нађе
.
Један
носи
воду
,
други
нарамак
сламе
који
ће
метнути
пода
се
,
кад
легне
на
блато
;
трећи
упртио
о
раме
двадесет
другарских
чутурица
па
зашао
од
капије
до
капије
и
распитује
имали
где
ракије
;
четврти
вуче
,
да
је
баци
на
ватру
,
младу
посечену
грану
која
за
собом
повлачи
житко
блато
.
—
Их
,
болан
,
што
посече
младицу
,
грехота
је
!
—
примећује
му
трећепозивац
,
у
коме
се
буди
бол
домаћина
чије
су
младице
на
имању
већ
посекли
непријатељи
.
—
Грехота
је
и
ја
да
пропаднем
,
—
брани
се
војник
—
морам
се
огрејати
.
Дрво
ће
опет
да
израсте
,
а
ја
не
могу
још
једанпут
.
Пред
станицом
,
коју
означава
један
избледели
и
прокисли
тробојни
барјачић
,
највећа
гужва
и
гласно
објашњавање
и
свађа
;
пред
једном
другом
кућицом
,
у
врх
села
,
коју
означава
прљави
бели
барјачић
са
разливеним
од
кише
црвеним
крстом
,
дрежде
блатом
испрскани
и
укаљани
рањеници
и
очекују
нешто
,
што
неће
добити
.
Пред
механом
,
у
којој
се
већ
ништа
више
не
може
добити
,
тако
исто
гомила
која
ипак
стрпљиво
чека
.
На
ћуприји
,
која
премошћава
речицу
Неродимку
,
која
двоји
село
на
две
неједнаке
половине
,
још
већи
метеж
.
Кренула
кола
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
по
двоја
и
троја
у
реду
,
па
се
на
сред
ћуприје
заглавила
те
сад
не
могу
ни
напред
ни
натраг
.
Објашњавање
,
свађа
и
псовка
пење
се
све
више
,
потежу
се
и
ступци
,
узносе
и
кундаци
над
главама
,
а
ти
очајно
седиш
с
ове
стране
ћуприје
и
мислиш
никад
неће
бити
краја
нити
ћеш
прећи
тамо
и
ако
те
само
неколико
метара
раздвајају
од
противне
стране
.
Искупили
смо
се
крај
обале
,
па
да
нам
прође
време
,
посматрамо
доле
крај
потока
како
Арнаути
деру
цркнутога
коња
,
а
у
потоку
циганчићи
перу
у
блато
уваљан
пиринач
,
који
се
негде
на
друму
просуо
из
коморе
.
Дође
најзад
у
помоћ
некаква
команда
.
Једна
батерија
заустави
се
с
оне
стране
ћуприје
и
артиљерци
сјахаше
с
коња
те
почеше
расточавати
кола
што
су
се
заглавила
на
ћуприји
,
да
би
себи
отворили
пут
.
Изнеше
најпре
на
раменима
товар
,
па
онда
изведоше
волове
,
па
изнесоше
руде
,
па
точкове
.
Док
су
момци
из
батерије
то
радили
,
командир
сјахао
с
коња
те
да
мало
протегли
ноге
.
Батерија
је
долазила
с
фронта
и
—
ако
мора
и
она
прећи
ћуприју
,
значи
да
иде
пут
Призрена
.
Сви
се
очас
збунисмо
пред
том
могућношћу
.
Нашто
би
батерија
напуштала
фронт
код
Качаника
,
где
се
воде
очајне
борбе
,
и
журила
Призрену
?
Није
ли
тамо
,
испод
Призрена
,
настала
каква
нова
опасност
,
те
ми
у
ствари
бегамо
не
да
се
спасемо
,
но
да
што
пре
упаднемо
у
мишоловку
?
—
И
кад
се
узме
у
обзир
—
поче
тамо
замном
објашњавати
један
свештеник
са
натученом
шајкачом
преко
очију
и
ушију
,
тако
да
му
брада
изгледа
као
да
из
шајкаче
ниче
—
и
кад
се
узме
у
обзир
,
да
нико
у
ствари
и
не
води
рачуна
о
оним
операцијама
на
Рашкој
...
—
Ама
како
да
не
води
—
избрецну
се
на
њега
наредник
из
те
гомиле
,
на
коме
се
никако
није
могло
приметити
,
бар
приближно
,
којој
професији
припада
у
цивилу
,
—
Не
водимо
ја
и
ти
,
попе
,
али
води
Врховна
Команда
.
—
Јест
,
ја
!
—
учини
један
мали
човечуљак
и
мигну
чак
овамо
на
мене
,
сретнувши
се
у
том
тренутку
са
мојим
погледом
.
—
Ама
,
није
,
брате
него
ево
у
чему
је
ствар
—
наставља
свештеник
своје
објашњење
.
—
Овај
фронт
овамо
,
Качаник
и
Гиљане
,
привукао
нам
је
сву
пажњу
;
а
Аустријанци
се
спуштају
Ибром
.
—
Па
шта
онда
?
—
прекину
га
опет
човечуљак
и
погледа
опет
на
мене
,
сматрајући
ме
већ
сад
као
свога
присталицу
.
—
Е
па
онда
,
брате
—
одговори
поп
мало
узбуђеније
.
—
Ибром
се
може
сићи
и
у
Пећ
,
а
из
Пећи
може
у
Ђаковицу
,
а
из
Ђаковице
се
може
да
избије
и
на
Дрим
па
да
ти
затвори
све
путеве
.
—
А
Дебар
,
а
Битољ
?
—
учини
човечуљак
и
искриви
главу
,
као
да
би
хтео
рећи
;
„
Аха
,
шта
ћеш
сада
,
ухватио
сам
те
!
“
Поп
слегну
раменима
и
узе
да
објашњава
нареднику
како
он
то
мисли
.
Уједанпут
марвени
лекар
,
који
већ
пет
дана
тражи
своју
команду
а
који
је
стајао
мало
у
страну
од
те
групе
,
узвикну
:
—
Гле
,
па
оно
је
Млађа
!
—
и
предаде
дизгине
свога
коња
једноме
до
себе
а
он
узе
да
се
провлачи
кроз
гомилу
на
ћуприји
,
не
би
ли
дошао
до
командира
који
му
је
био
познаник
и
сазнао
штогод
ближе
о
томе
,
зашто
се
батерија
са
фронта
повлачи
пут
Призрена
.
Сиромах
доктор
,
на
коме
је
још
трајала
гојазност
коју
је
стекао
за
време
мирнодопског
надзиравања
београдских
кланица
,
морао
је
једна
кола
прескакати
,
морао
је
и
ћуприју
објахати
те
ићи
њеном
спољном
страном
три
или
четири
метра
,
док
није
достигао
на
другу
обалу
,
где
се
упустио
у
дуг
и
озбиљан
разговор
са
командиром
батерије
.
У
том
већ
и
артиљерци
свршише
посао
,
те
се
ћуприја
рашчисти
.
Командир
узјаха
коња
,
узјахаше
и
војници
и
батерија
затутњи
преко
дрвене
ћуприје
па
се
упути
призренском
џадом
а
на
рашћишћену
ћуприју
покуља
маса
,
која
је
очекивала
с
ове
стране
и
која
је
за
време
дугог
чекања
све
већма
придолазила
.
У
томе
гурању
и
тискању
ја
изгубих
доктора
али
га
доцније
,
када
се
већ
сместисмо
у
селу
,
нађох
и
он
ми
рече
о
батерији
:
—
Повлачи
се
,
нема
ни
једног
метка
више
,
повлачи
се
у
Призрен
.
Испуцала
што
је
имала
...
али
вас
молим
,
не
говорите
то
,
човек
ми
је
поверљиво
казао
.
Сиромах
доктор
,
доброћудан
као
и
сви
марвени
лекари
,
он
је
и
овога
тренутка
,
пред
Штимњом
,
веровао
још
да
је
наша
катастрофа
поверљива
ствар
.
Кад
се
једанпут
гомила
нађе
на
левој
обали
реке
,
распршта
се
,
разреди
и
удари
свако
на
своју
страну
,
избегавајући
једно
другога
,
да
тражи
преноћишта
.
Где
било
,
макар
под
стрејом
,
под
колима
или
најзад
и
крај
плота
,
ако
има
само
неколико
стопа
сувоте
.
Али
ни
тога
нигде
,
свака
сува
стопа
земље
заузета
већ
.
Колико
у
оваквим
приликама
има
себичности
,
толико
често
и
великодушности
.
Само
што
ће
те
себичност
стално
срести
код
људи
,
које
сте
задужили
у
животу
,
а
великодушност
код
оних
које
никад
ничим
нисте
задужили
.
—
Ти
тражиш
преноћиште
?
—
запита
ме
са
саучешћем
старији
војник
,
носећи
неки
тежак
товар
покривен
ћебетом
.
—
Тражим
!
—
одговорих
очајно
уморан
од
тешкога
хода
по
сеоском
блату
.
—
Само
...
овај
...
ако
ти
је
згодно
...
Колицина
сте
?
Ја
му
рекох
.
Није
знаш
добро
,
ал
колико
да
склониш
главу
.
—
Ама
добро
је
,
како
да
није
добро
!
—
узех
ја
поуздано
тврдити
јер
најзад
,
све
што
није
улица
и
блато
,
добро
ми
је
дошло
.
—
Штала
је
,
па
има
и
стоке
,
и
ђубрета
!
—
А
има
крова
?
—
Има
!
—
заврте
војник
главом
.
—
А
шта
нам
смета
стока
?
Шта
смо
ми
,
корсем
,
бољи
од
ње
!
—
узех
ја
убеђивати
војника
не
би
ли
га
што
чвршће
придобио
.
—
Ко
стока
,
је
л
’
?
—
настави
он
живо
.
—
Вала
,
ако
оћеш
,
право
да
ти
кажем
,
није
бољи
него
смо
ми
гори
од
ње
.
Подноси
,
видиш
с
нама
све
заједно
и
војује
и
вуче
и
гладује
и
гине
па
—
ћути
и
трпи
.
Види
,
мора
се
тако
.
Нема
се
где
,
па
ћути
и
трпи
.
Их
,
што
сам
имао
вочића
,
мог
рођеног
вочића
,
није
био
стока
него
брат
и
пријатељ
.
Код
куће
ми
је
био
ранитељ
а
овде
,
у
рату
,
пријатељ
.
—
Па
где
ти
је
?
—
Погоди
га
куршум
,
овде
у
слабину
.
Паде
,
па
,
жали
за
мном
,
издише
па
ме
гледа
—
а
сузе
му
теку
.
У
том
разговору
стигосмо
до
једне
капије
,
крај
које
сам
ја
мало
пре
пролазио
и
узалуд
покушавао
да
ми
се
отвори
.
За
капијом
велико
двориште
,
у
које
су
већ
поједини
утерали
кола
.
Десно
иза
капије
пространа
зграда
,
стране
јој
плетенице
од
шибља
блатом
олепљене
али
на
чврстим
дирецима
узноси
се
здрав
кров
,
црепом
покривен
,
који
обећава
сувоту
под
собом
.
Стоку
,
која
је
до
малочас
била
у
штали
,
чим
је
кроз
отворене
вратнице
почео
да
куља
народ
у
двориште
,
одвео
је
газда
на
неко
склонитије
место
,
бојећи
се
да
се
у
прву
зору
,
кад
народ
крене
,
не
придружи
и
његова
стока
каквој
комори
.
Широка
двокрилна
врата
на
штали
била
су
отворена
и
из
њих
је
био
задах
свежег
ђубрета
и
топлога
сточног
обиталишта
,
на
коме
су
до
малочас
била
затворена
врата
.
С
усхићењем
,
као
и
сви
моји
,
посматрали
смо
своје
обиталиште
,
превиђајући
и
оно
мало
рупа
на
зиду
и
ону
велику
гомилу
сточног
ђубрета
,
преко
којега
смо
морали
прескакати
да
би
нашли
суво
место
на
које
се
може
стати
.
Тамо
где
си
мислио
да
је
суво
угажено
сено
,
уквашено
изметом
,
пиштало
је
под
нашом
стопалом
и
нога
је
,
упадајући
у
сено
,
очас
била
преливена
прљавом
течношћу
.
Па
ипак
све
је
добро
,
кад
само
има
крова
.
Ваљало
је
само
што
пре
ухватити
места
и
распремити
јер
су
све
нови
и
нови
гости
придолазили
,
а
што
се
више
вече
ближи
,
наићи
ће
све
веће
гомиле
оних
што
су
на
друму
далеко
за
нама
заостали
.
Распртисмо
товаре
с
леђа
и
зађосмо
по
дворишту
да
нађемо
што
,
чиме
би
се
могло
чистити
.
Један
донесе
са
ђубришта
парче
тенећке
од
полупане
петролејске
канте
,
други
цреп
с
крова
,
трећи
комадић
даске
и
већ
чиме
је
ко
стигао
наоружао
се
и
отпочео
посао
.
Потегосмо
сви
једновремено
да
почистимо
колико
се
то
може
учинити
,
јер
се
толико
велики
слој
ђубрета
нагомилао
да
никоме
ни
на
памет
није
падало
да
почисти
све
.
Главно
је
било
скинути
горњи
влажни
слој
ђубрета
а
дубље
је
ваљда
сувље
.
Пацови
,
становници
ове
прљаве
зграде
,
извесно
су
из
својих
рупа
са
незадовољством
посматрали
непозване
госте
,
преко
којих
ће
они
ноћас
морати
да
прескачу
,
тражећи
сточни
измет
којега
сад
неће
бити
на
своме
месту
.
Чим
се
успело
да
се
колико
толико
почисти
ђубре
,
наста
одређивање
места
где
ће
се
наложити
ватра
и
уношење
ствари
,
које
су
биле
још
на
коњима
,
колима
или
у
самом
блату
пред
шталом
.
Спуштајући
ствари
,
крај
места
где
ће
се
малочас
заложити
ватра
,
сваки
је
гласно
узвикивао
:
„
Ово
је
моје
место
!
“
старајући
се
при
томе
да
обезбеди
себи
што
већи
простор
крај
ватре
.
И
одмах
је
присвојио
тај
простор
,
разастирући
ћебе
на
под
и
подмећући
торбу
тамо
где
ће
положити
главу
.
А
кад
је
тај
посао
био
свршен
,
жене
,
деца
и
старци
остали
су
да
чувају
места
и
ствари
а
сви
остали
разишли
су
се
по
селу
да
набаве
дрва
,
ракију
и
све
што
би
се
још
могло
наћи
за
храну
и
пиће
.
Кад
је
вече
пало
,
у
штали
је
већ
увелико
буктала
наша
ватра
и
припремале
су
се
две
три
нове
.
Сваки
је
од
нас
седео
на
своме
месту
,
задовољно
свлачио
обућу
да
непосредно
уз
ватру
открави
ноге
које
су
промрзле
о
ноћашњем
мразу
у
Липљану
,
а
нису
се
загрејале
ни
путовањем
по
студеном
и
ако
сунчаном
дану
.
Штала
се
испуњавала
једновремено
димом
и
мразом
који
је
продирао
споља
.
Унутрашњост
ове
необичне
куће
,
са
ватара
које
опкаљују
збијене
гомилице
тамних
сенки
,
које
се
кроз
дим
једва
назиру
,
добија
све
тајанственији
облик
.
Од
силине
јаре
под
таваницом
се
лелујају
разапета
платна
паучине
и
кад
се
у
ватри
велики
пањ
скрха
или
џарне
или
кад
се
нов
положи
,
разлети
се
тамом
јато
варница
и
испуни
мрак
,
који
се
под
кров
најгушће
сабио
.
Осећа
се
воња
сточнога
ђубрета
и
коњског
зноја
са
седала
која
се
крај
ватара
испаравају
.
Код
појединих
ватара
већ
крчка
мањерка
,
крај
других
се
пече
сланиница
натакнута
на
врх
ножића
или
зашиљене
гранчице
а
код
свих
развио
се
жив
разговор
људи
,
који
су
се
већ
мало
одморили
и
загрејали
.
Наилазе
нови
гости
,
улазе
,
разгледају
и
кад
им
се
не
свиђа
полазе
даље
,
верујући
да
ће
наћи
боље
.
Враћају
се
затим
и
кају
,
јер
је
већ
наишао
други
и
заузео
баш
оно
место
које
су
они
хтели
.
Кроз
рупе
на
зидовима
дува
студени
ветар
и
допире
хладноћа
,
те
док
једну
страну
грејеш
крај
ватре
друга
ти
зебе
.
То
је
опет
нова
брига
и
нов
посао
.
Дижемо
се
сви
и
затискујемо
чиме
можемо
:
избачено
влажно
сено
или
ћебе
,
шаторско
крило
,
шта
било
,
тек
треба
обезбедити
да
се
преспава
ова
ноћ
,
кад
знамо
како
смо
прошлу
у
Липљану
провели
и
кад
још
боље
знамо
какве
нас
ноћи
очекују
у
Црнољевском
Кланцу
.
Један
коњаник
уноси
седло
и
бисаге
и
меркајући
са
тим
стварима
на
рукама
,
чијој
би
се
ватри
прикучио
,
поче
причати
да
долази
са
фронта
.
Сви
ућуташе
и
окретоше
се
да
га
чују
.
—
Добро
је
,
вели
,
наши
напуштају
качаничку
станицу
и
повлаче
се
ка
Феризовићу
.
Намамиће
Бугаре
да
се
спусте
са
висова
,
са
којих
они
доминирају
и
онда
доле
у
пољу
,
наши
ће
примити
одлучну
битку
.
Сви
одмахнуше
главом
и
никога
не
усхити
повољност
ове
вести
.
Из
дубине
штале
,
иза
дима
,
после
једног
озбиљног
кашља
,
чу
се
:
—
Јест
,
све
је
тако
,
што
рече
!
—
А
што
да
није
—
нађе
се
увређен
наредник
и
спусти
ствари
баш
крај
те
ватре
са
које
је
пала
увреда
.
—
Ви
грађани
мислите
...
Онај
у
диму
опет
се
зацени
па
кад
га
пређе
а
он
упаде
у
реч
.
—
Не
мислимо
,
брате
,
ми
грађани
ништа
;
нити
ко
нас
пита
шта
мислимо
,
а
шта
не
мислимо
.
Само
нећу
да
се
лажемо
више
.
Да
се
нисмо
лагали
и
залагивали
,
не
би
сад
моја
породица
робовала
Аустријанцима
...
Хоћеш
ваљада
да
ти
верујем
па
и
ја
да
останем
да
ме
заробе
!
—
Не
кажем
то
,
али
...
видите
,
могло
би
бити
ако
моравска
дивизија
...
поче
наредник
да
објашњава
,
пошто
се
угурао
у
ред
око
ватре
а
подметнуо
себи
седло
за
седиште
.
—
Чекај
,
молим
те
—
упаде
му
у
реч
онај
из
дима
,
кога
је
овога
пута
,
кад
је
зинуо
,
сретно
мимоишао
кашаљ
.
—
Реци
ти
мени
,
пријатељу
,
путујеш
ли
ти
сутра
даље
,
за
Призрен
?
—
Путујем
!
—
одговори
наредник
.
—
Е
онда
ми
немој
ништа
даље
говорити
.
—
А
зашто
кобајаги
?
—
избрецну
се
наредник
.
—
Е
па
зато
—
учини
онај
—
што
,
кад
би
све
тако
било
,
како
ћеш
ти
сад
да
објасниш
,
ти
не
би
путовао
у
Призрен
,
шего
би
остао
овде
у
Штимњи
да
посматраш
борбу
.
Наредник
после
ових
необоривих
разлога
слеже
раменима
и
пређе
на
други
разговор
.
Као
да
је
пристигло
јело
,
јер
мало
затим
око
свих
ватара
поче
да
изумире
разговор
или
се
чује
реч
и
две
а
придигли
се
и
они
који
су
лешкарили
па
се
повили
око
ватара
и
само
се
виде
осветљена
лица
и
покрет
руку
,
које
се
пружају
и
повлаче
,
те
изгледају
као
неке
тајанствене
руке
јер
се
тело
коме
припадају
,
скривено
густим
мраком
,
не
види
никако
.
Напољу
је
већ
стегла
јака
хладноћа
и
пуше
мрзли
ветар
,
који
се
осећа
како
продире
кроз
оне
рупе
на
дувару
,
које
смо
затисли
.
Кад
се
отворе
врата
,
да
ко
уђе
или
изађе
,
суне
у
шталу
читав
товар
хладноће
и
за
час
освежи
загрејан
ваздух
а
образе
нам
ошине
мраз
.
У
таком
случају
,
цело
шталско
насеље
дигне
грају
:
—
Затварај
,
затварај
бре
,
што
се
шећкаш
!
На
то
се
онај
правда
да
је
био
по
воду
или
ишао
да
обиђе
коње
или
почупао
нечију
тарабу
,
те
вуче
прошце
да
их
стави
на
ватру
.
Нађе
се
узица
те
увезаше
врата
,
да
не
може
свако
и
без
разлога
отворити
.
И
таман
се
то
сврши
и
загреја
хладан
ваздух
,
којим
нам
се
била
напунила
штала
а
опет
неко
лупа
,
опет
би
неко
хтео
унутра
.
—
Не
пуштај
!
—
виче
неко
невидљив
из
дима
.
—
А
што
бре
кад
има
места
—
одговори
други
—
и
стока
па
грехота
је
што
је
напољу
по
овом
мразу
!
—
И
устаде
овај
добродушни
па
сам
одвеза
врвцу
,
којом
је
малочас
везао
врата
и
пропусти
човека
стара
,
коме
се
осветли
лице
светлошћу
ватре
најближе
вратима
.
То
је
био
трећепозивац
са
липљанске
станице
.
—
Ух
,
ала
је
хладно
—
рече
и
сав
се
стресе
и
стовари
се
одмах
крај
прве
ватре
.
—
Дајте
,
људи
,
само
руке
да
огрејем
,
не
могу
да
макнем
прстима
.
Он
чучну
и
унесе
руке
у
пламен
па
поче
да
их
крави
,
а
као
кирију
за
грејање
морао
је
одговарати
на
разна
питања
оних
,
који
су
били
господари
те
ватре
.
—
Море
како
—
одговара
он
на
неколико
разноликих
питања
—
нек
те
нико
не
лаже
,
нема
брате
ништа
;
оде
и
команда
ноћас
у
Грачаницу
,
прође
Косовом
и
Краљ
и
Влада
и
Врховна
Команда
,
сви
одоше
...
кажу
и
Феризовић
пао
...
—
Па
то
бре
ми
нисмо
сигурни
ноћас
овде
,
шта
је
од
Феризовића
довде
,
два
сата
!
—
говори
онај
глас
из
дима
.
—
Па
...
колико
за
ноћас
,
може
се
...
—
теши
трећепозивац
,
а
сутра
треба
поранити
.
Сви
се
одиста
забринусмо
,
и
свако
донесе
у
себи
решење
ујутру
да
се
пробуди
сат
раније
,
но
што
је
синоћ
пред
мрак
одлучио
.
Трећепозивац
сад
се
већ
раскравио
мало
и
припалио
лулу
,
те
настави
сам
казивање
без
ичијих
питања
.
—
Их
,
што
се
направи
џумбус
на
станици
...
—
На
којој
станици
?
—
Па
на
Липљанској
.
Остали
неки
сандуци
у
вагону
.
Што
је
било
да
се
однесе
однесоше
а
ове
сандуке
нико
не
тражи
,
па
осташе
.
Кад
виде
народ
да
ћемо
већ
да
напустимо
станицу
а
он
се
слеже
око
вагона
да
разваљује
.
Неко
казао
да
је
шећер
па
нагрнуше
и
жене
и
деца
са
корпама
,
бошчама
и
џачићима
да
приграби
свако
себи
.
А
ми
велимо
нека
их
,
боље
наша
сиротиња
нека
узме
него
Бугари
.
Па
...
загушило
око
вагона
,
ври
,
чека
.
Тек
прскоше
сандуци
па
кад
поче
да
се
просипа
по
блату
орден
.
Сви
сандуци
пуни
Карађорђеве
Звезде
.
Бре
,
кад
се
засија
по
блату
гомила
ордена
,
а
они
помислише
ваљда
злато
,
па
напунише
жене
кецеље
,
деца
корпе
и
недра
и
гази
народ
по
оном
ордењу
а
оно
се
расуло
по
блату
на
све
стране
.
—
Ех
,
ех
,
ех
,
баш
тако
много
?
—
припиташе
неке
неверице
.
—
Ево
,
море
,
види
!
—
и
истресе
старац
торбу
те
попадаше
по
пепелу
седам
осам
ордена
.
—
Па
што
си
ти
узео
?
—
Тако
,
узео
,
жао
ми
их
да
се
ваљају
по
блату
...
Да
идем
кући
па
да
понесем
деци
да
играју
,
овако
не
знам
ни
сам
што
ће
ми
—
и
он
се
саже
да
покупи
ордене
који
су
се
запретали
у
пепео
под
његовим
ногама
.
И
нехотице
наиђу
на
човека
тешке
и
боне
мисли
у
оваквим
и
иначе
суморним
тренутцима
.
Кроз
тамну
ноћ
допире
до
нас
топовски
пуцањ
,
то
се
још
боре
последњи
редови
војске
,
која
није
престала
веровати
у
добру
срећу
Србинову
.
У
тој
војсци
има
их
који
задивљују
јунаштвом
и
који
верују
да
ће
им
јуначке
груди
красити
Карађорђева
Звезда
,
а
не
знају
да
се
,
недалеко
у
њиховој
позадини
,
то
свето
знамење
јунаштва
ваља
већ
по
блату
и
да
га
арнаутске
жене
збирају
у
корпе
и
кецеље
да
снабду
своју
децу
играчкама
.
Опет
неко
лупа
.
То
ће
тако
ваљда
целу
ноћ
.
—
Ко
је
то
?
—
пита
онај
глас
из
дима
који
се
стално
буни
кад
наиђу
нови
гости
.
—
Чиновник
!
—
одговара
глас
с
поља
.
—
Па
и
ја
сам
чиновник
!
—
одговара
глас
изнутра
.
—
Морате
ме
пустити
,
имам
архиву
и
рачунске
књиге
са
собом
!
—
Говори
онај
с
поља
званичним
гласом
.
—
Е
,
одговори
глас
изнутра
—
онда
извини
.
Ја
сам
мислио
ко
други
па
да
те
пустим
.
А
овако
метни
братац
рачунске
књиге
под
главу
а
покри
се
архивом
,
па
лепо
проспавај
!
—
Ама
,
ко
је
то
унутра
?
—
продра
се
онај
с
поља
још
званичније
и
удари
ногом
у
врата
.
—
Не
лупај
бре
,
да
те
сад
не
вежем
.
Овде
је
дивизиски
штаб
,
пуковник
Здравковић
!
Онај
с
поља
ућута
,
не
проговори
ни
речи
него
преплашен
,
одмаче
од
врата
.
Сви
ударише
у
смех
а
онај
што
се
огласи
за
пуковника
Здравковића
додаде
задовољно
:
—
Јеси
ли
видео
како
подви
реп
?
—
А
што
га
,
болан
,
не
пусти
?
—
запита
неко
са
друге
ватре
.
—
Е
,
досадише
ми
те
државне
архиве
и
рачунске
књиге
!
Ама
целим
путем
кола
,
коњи
,
све
је
то
потребно
за
рачунске
књиге
,
а
кад
тамо
а
ти
на
колима
видиш
неке
жене
и
кућевни
намештај
.
Па
још
док
се
бегало
железницом
,
господа
с
архивама
и
рачунским
књигама
траже
засебно
купе
,
па
се
у
њима
коцкају
на
путу
,
а
ми
војници
мрзнемо
и
киснемо
на
отвореним
вагонима
.
А
знам
сигурно
да
ни
један
од
те
господе
неће
спасти
државне
архиве
и
рачунске
књиге
,
него
би
хтели
да
оне
њих
спасу
!
Одобрише
и
други
да
је
тако
и
заметну
се
око
ватара
разговор
о
разним
приликама
и
неприликама
које
су
овог
или
оног
постигле
због
те
господе
са
архивама
и
рачунским
документима
.
Усред
тог
разговора
неко
из
дубине
тек
узвикну
:
—
Море
летајте
људи
,
па
да
ранимо
да
нас
не
похватају
овде
на
легалу
као
мишеве
.
И
овај
узвик
као
да
нас
све
опомену
те
,
пошто
се
свако
још
мало
позабави
да
поправи
ватру
,
поче
један
по
један
да
се
пружа
по
поду
,
да
се
намешта
и
удешава
како
би
згодније
легао
а
да
не
смета
другом
до
себе
.
Као
да
су
сви
задоцнели
путници
нашли
себи
преноћиште
,
не
дође
више
нико
да
нас
узнемири
и
наста
мир
у
целом
насељу
.
Једва
по
ко
проговори
реч
или
потражи
што
или
се
пожали
да
га
боле
леђа
,
ноге
,
крстине
или
само
тешко
уздане
,
па
опет
мир
.
Мој
сусед
,
који
се
греје
на
ватри
до
нас
ослоњен
леђима
на
моја
леђа
,
једнако
се
мешкољи
.
Покушава
да
скупи
ноге
,
па
да
их
пружи
,
час
подмеће
нешто
под
главу
,
час
одузима
и
чини
све
могуће
покушаје
да
се
угодније
намести
,
али
бадава
.
Најзад
хукну
уморно
:
—
Хо
,
брате
,
баш
не
могу
да
заспим
па
то
ти
је
!
—
Што
,
тврдо
?
—
пита
га
његов
сусед
.
—
Није
,
него
...
питам
се
само
куд
сам
пошао
?
Шта
ће
ми
да
себе
спасавам
кад
сам
оставио
жену
и
децу
и
без
новаца
и
без
хране
?
Куда
ћу
да
ми
је
да
знам
?
—
Па
тамо
где
и
сви
остали
?
—
теши
га
његов
сусед
.
—
Ама
где
је
то
тамо
?
—
Тамо
—
учини
сусед
—
зар
ја
знам
где
.
Шта
ћеш
кад
си
војник
па
мораш
.
—
Е
то
је
оно
!
Разговори
се
већ
воде
полугласно
,
више
шапатом
,
јер
поједини
су
заспали
и
тамо
из
дубине
штале
чује
се
хркање
мирне
савести
.
—
И
кад
би
знао
,
колико
ће
то
све
да
траје
—
наставља
онај
за
мојим
леђима
,
шапћући
—
Лањске
године
бар
није
трајало
друго
,
вратили
смо
се
брзо
у
освојене
крајеве
.
—
Како
коме
!
—
одговара
му
сусед
—
ко
је
затекао
све
у
кући
није
му
дуго
трајало
,
а
ко
није
...
И
разви
се
међу
њима
тих
,
монотон
разговор
о
лањској
години
,
о
Аустријанцима
,
о
њиховим
зверствима
,
о
страдању
појединих
села
и
породица
.
Ја
такође
нисам
могао
да
заспим
и
час
сам
обраћао
пажњу
на
њихов
разговор
,
а
час
га
испуштао
и
поводио
се
за
својим
мислима
,
које
су
се
у
овој
тамној
средини
пуној
људи
,
дима
и
мрака
,
чудновато
плеле
и
расплетале
.
Ипак
настаде
један
тренутак
,
у
току
причања
мога
суседа
,
који
ми
привуче
сву
пажњу
на
његово
казивање
и
,
што
сам
пажљивије
почео
слушати
,
све
сам
више
жалио
што
нисам
причу
чуо
од
почетка
.
Сусед
је
причао
о
неком
војнику
кога
су
звали
Бојко
„
мали
“
и
злој
судбини
његовој
приликом
прогонења
Аустријанаца
из
Србије
прошле
године
у
ово
доба
.
—
А
Бојко
—
шапће
лагано
мој
сусед
наслоњен
леђима
на
моја
леђа
—
био
је
некако
добра
срца
.
Сваком
да
учини
,
сваком
да
помогне
,
па
га
сви
волели
.
Остави
наредник
или
каплар
,
него
и
војник
,
његов
друг
,
тек
:
„
Ајде
,
бре
Бојко
,
тркни
донеси
воде
!
“
И
он
послуша
.
Онако
мали
,
лак
,
отскакуће
доле
у
поток
и
часком
се
врати
.
Бојко
целој
чети
купује
дуван
,
купује
ракију
,
па
чак
и
пропере
кошуљу
другу
кад
себи
пере
.
И
све
му
добро
,
све
трпи
и
све
поднаша
.
Облије
нас
киша
те
капље
са
нас
као
са
стреје
,
а
Бојко
вели
:
„
Ако
,
море
,
исушиће
се
!
“
Наиђе
мразна
ноћ
па
не
смеш
да
мрднеш
прстом
,
мислиш
сломиће
се
,
а
Бојко
вели
:
„
Сутра
,
ако
Бог
да
,
у
зору
биће
борбе
па
ћемо
се
загрејати
!
“
Марширамо
по
десет
,
дванаест
сати
без
даха
да
стигнемо
на
положај
,
па
сви
попадали
и
посустали
,
а
Бојко
вели
:
„
Добро
је
и
ово
,
има
горе
.
Они
што
су
изгинули
не
марширају
више
!
“
Ето
такав
је
Бојко
.
Ако
је
коме
до
шале
с
Бојком
ће
се
нашалити
,
он
се
не
љути
;
ако
је
да
се
спрда
,
с
њим
ће
се
спрдати
.
Не
љути
се
,
него
све
то
прима
и
само
се
насмеши
као
дете
кад
се
смеје
.
—
А
какав
је
био
у
борби
?
—
пита
слушалац
тек
да
не
задрема
.
—
Да
видиш
,
није
му
се
ни
ту
могло
замерити
—
одговара
приповедач
.
—
Није
био
од
оних
што
ће
истрчати
пред
чету
и
викнути
:
„
Замном
те
,
браћо
!
“
Не
би
му
то
некако
ни
доликовало
.
Али
се
држао
као
најбољи
војник
,
не
би
напуштао
положај
све
док
му
се
не
нареди
,
а
кад
би
било
јуриша
,
онако
мали
и
лак
,
провукао
би
се
измеђ
редова
и
појавио
се
напред
!
И
увек
се
смешио
,
као
дете
,
и
у
самој
се
борби
смешио
.
Један
пут
чак
командир
рече
:
„
Ајде
,
Бојко
,
нек
да
Бог
да
се
ово
сретно
сврши
па
се
ти
нећеш
вратити
у
село
без
медаље
за
храброст
!
“
Он
се
опет
насмеши
,
као
да
би
хтео
рећи
:
„
Ако
дате
хвала
,
ако
не
дате
—
опет
хвала
!
“
Приповедач
ту
,
прекину
причу
и
пружи
се
те
узе
намештати
ватру
.
Испружи
ногу
те
петом
од
чизме
узе
лупати
пањ
који
је
по
средини
прегорео
и
кад
га
преби
а
он
гурну
две
половине
на
пламен
.
Варнице
,
као
златна
киша
,
испунише
помрчину
која
је
у
толико
гушћа
била
што
су
се
ватре
већ
почеле
да
туле
и
само
још
овамо
и
онамо
румен
жар
покрива
земљу
као
усијано
и
растопљено
гвожђе
.
Кад
уреди
ватру
он
настави
:
—
Па
кад
почесмо
лане
у
ово
доба
да
чистимо
Србију
од
Аустријанаца
,
потерасмо
их
како
их
нико
и
никад
није
терао
.
Веруј
нисмо
им
дали
ни
да
се
окрену
за
собом
.
Оно
је
било
,
како
да
ти
кажем
,
као
кад
туђа
стока
уђе
у
њиву
па
је
склептају
са
свих
страна
и
ко
стигне
тај
удари
.
Причају
наши
војници
,
њихов
ђенерал
Поћорек
кад
је
заноћио
у
Крупњу
,
написао
своме
цару
писмо
:
„
Од
како
си
,
царе
,
метнуо
круну
на
главу
,
ниси
оваке
батине
добио
!
“
А
цар
му
одговорио
:
„
Извукао
сам
ја
,
није
ми
то
првина
,
него
теби
;
зато
чим
примиш
ово
писмо
да
ми
вратиш
ордене
што
сам
ти
их
послао
у
Ваљево
!
“
Није
тако
било
али
војници
,
знаш
већ
како
је
,
чује
један
од
другога
па
причају
...
Али
ако
ђенерал
и
није
писао
цару
и
цар
ђенералу
,
батина
је
било
.
Оно
си
требао
да
видиш
,
па
да
не
верујеш
шта
се
учини
од
једне
царске
војске
.
Ево
да
видиш
,
спроводим
сам
самцит
двеста
заробљеника
,
па
док
да
стигнем
до
Милановца
двеста
седамдесет
и
пет
.
Не
беже
,
као
што
би
био
ред
да
заробљеник
бежи
него
придолазе
;
извлаче
се
из
кукуруза
,
из
јаркова
,
са
тавана
,
из
подрума
па
само
дижу
руке
и
моле
.
Опет
дану
приповедач
па
одмах
настави
:
—
А
надрли
смо
као
манити
,
не
може
командант
да
нас
устави
.
А
и
како
ће
,
кад
је
цео
наш
пук
отуд
из
Тамнаве
,
Поцерине
,
и
Мачве
из
Рађевине
и
Јадра
,
те
свака
стопа
што
смо
је
ослобађали
била
је
наша
.
Наша
поља
,
наше
горе
,
наша
села
и
наше
цркве
,
наше
куће
и
наша
деца
.
Их
,
како
нам
је
тек
,
данас
овоме
а
сутра
ономе
,
заиграло
срце
кад
би
спазио
познат
друм
,
познату
шуму
,
познату
стазу
,
познато
дрво
.
Тамо
на
крају
стазе
те
,
иза
оне
шумице
,
близу
оног
дрвета
,
његово
је
село
,
моје
село
,
наше
село
.
Онде
нам
је
фамилија
,
жене
и
деца
,
коју
смо
оставили
и
коју
сад
хитамо
са
радошћу
и
стрепњом
да
ослободимо
.
Кад
се
одмарамо
или
кад
се
склонимо
где
од
кише
,
а
ми
само
о
томе
говоримо
.
Причамо
један
другоме
свак
о
својој
кући
,
о
својој
деци
,
о
своме
малу
.
Сећам
се
,
не
знам
само
да
ли
беше
то
у
Осечини
или
на
Завлаци
,
заноћили
смо
те
се
нас
неколицина
увучемо
у
једну
кошару
да
се
склонимо
од
кише
.
Па
Бојко
тако
полетао
до
мене
и
казује
ми
,
то
што
сви
казују
,
о
својима
о
којима
сви
говоре
.
—
Имам
—
вели
—
две
удате
сестре
,
у
добре
куће
.
Брат
се
поделио
од
мене
кад
ме
оженио
.
Шта
знаш
хоће
ли
се
сложити
жене
,
толико
се
њих
због
жена
поделише
или
одоше
на
суд
и
осрамотише
,
као
да
нису
браћа
.
Што
би
ми
то
,
него
да
се
поделимо
одмах
сад
,
па
да
се
гледамо
као
браћа
а
да
нам
се
жене
гледају
и
да
један
другог
помажемо
.
Тако
смо
се
братски
и
без
и
једне
речи
поделили
,
те
ми
је
брат
и
пре
и
после
помагао
а
и
ја
њему
.
Он
ме
је
и
оженио
,
из
добре
куће
,
а
жена
ми
се
пази
с
мајком
као
да
јој
је
рођена
.
Мајка
и
живи
код
мене
.
Угодила
се
са
мојом
женом
па
јој
добро
,
а
заволела
је
и
децу
.
Имам
једну
девојчицу
,
виш
волишна
је
,
на
мене
,
те
рекао
би
не
зна
ни
две
унакрст
а
да
знаш
само
како
је
мудрица
и
како
уме
да
каже
,
те
толико
пут
сам
помислио
:
штета
што
није
мушко
!
А
није
само
на
језику
и
кућаница
је
;
помаже
боме
мајци
на
сваком
послу
;
уме
сама
скувати
каву
,
уме
очупати
пиле
па
чак
и
просејати
и
ако
једва
ручицама
обгрли
сито
.
Ранко
је
годину
дана
млађи
од
ње
и
пошао
у
школу
,
па
ако
Бог
да
,
нек
млађи
прихватају
кућу
а
овога
је
штета
одвојити
од
школе
.
Учи
и
слуша
.
И
да
видиш
само
како
он
пази
књигу
,
да
му
не
кане
кап
воде
,
да
му
се
не
поврне
лист
,
да
му
се
не
искаља
.
Кад
легне
а
он
књиге
под
главу
,
да
му
ко
не
дира
а
ако
хоћеш
,
може
и
не
јести
али
неће
дићи
главу
с
књиге
кад
има
што
да
научи
,
па
макар
ми
јели
без
њега
.
А
да
ми
видиш
Бату
,
ништа
није
ово
двоје
према
њему
.
Нема
ни
три
педља
од
земље
—
и
он
је
мали
на
мене
—
а
округао
је
као
лубеница
.
Кад
га
гурнеш
а
он
се
ваља
око
себе
и
не
може
да
се
устави
.
Образи
му
нарасли
као
хлебови
и
зацрвенели
се
ко
јабуке
.
И
чудно
неко
дете
,
од
кад
је
пало
на
свет
никад
се
није
заплакало
,
само
се
смеје
.
Каже
нана
мојој
жени
:
„
Е
,
моја
снајо
,
да
беху
моји
тако
да
не
плачу
,
пристала
бих
и
по
два
годишње
да
рађам
,
али
какви
су
моји
били
,
пропиштала
ми
младост
од
њих
!
“
Знаш
ли
,
болан
,
мој
Бата
кад
хоће
да
спава
он
се
смеје
,
кад
се
пробуди
ујутру
опет
се
смеје
,
играш
с
њим
;
он
се
смеје
а
шопиш
га
,
кад
не
ваља
,
он
се
опет
смеје
.
Не
зна
да
говори
,
него
тако
брља
језиком
ко
пијана
баба
.
А
биће
напредно
дете
.
Ако
ми
се
Ранко
одметне
од
куће
и
ода
се
школи
,
онда
ћу
на
Бати
кућу
,
нек
ми
он
буде
домаћин
.
Само
ако
Бог
да
да
се
све
ово
лепо
сврши
...
Ето
тако
ми
је
говорио
о
својој
кући
и
о
својој
деци
—
заврши
приповедач
и
застаде
да
направи
цигарету
.
—
И
још
ми
је
говорио
—
настави
—
мио
му
био
знаш
тај
говор
јер
немамо
него
један
дан
ода
још
,
ако
овако
пође
,
па
да
сагледа
своје
село
и
кућу
,
мајку
,
жену
и
децу
,
па
се
све
боји
да
не
застанемо
,
да
не
дође
Аустријанцима
каква
помоћ
те
да
нас
задрже
.
Још
само
ону
планину
да
прођемо
,
још
само
оно
поље
,
још
само
...
да
је
само
сутрашњи
дан
да
сване
!
А
сутра
дан
продужисмо
тако
,
све
напред
,
све
напред
.
И
већ
догледамо
позната
места
познате
путеве
,
познате
њиве
.
Мало
мало
па
по
неко
узвикне
:
„
Ено
њиве
Петрове
,
а
Петар
остаде
,
погибе
!
“
или
„
Ено
море
,
оно
је
кућа
Симе
Дабића
!
“
И
тако
сваки
час
на
сваком
кораку
.
Загазисмо
и
у
Јадар
,
а
Бојку
срце
нарасте
.
Ту
је
,
у
својој
земљи
,
познаје
сваки
камен
,
познаје
сваки
трн
.
Иде
,
иде
напред
а
упро
поглед
тамо
,
тамо
иза
оних
топола
,
тамо
је
његова
кућа
,
његова
ћерчица
која
помаже
мајци
,
његов
Ранко
,
његов
Бата
.
Чекају
га
они
,
јер
се
тамо
већ
чује
пуцање
српске
пушке
,
јер
су
му
село
извесно
већ
напустили
Аустријанци
.
Ех
,
Боже
помози
,
још
мало
,
још
мало
!
Да
може
,
да
сме
,
напустио
би
редове
па
би
потрчао
испред
нас
.
Тек
прођосмо
отуд
Јаребица
,
а
командат
заустави
батаљон
.
Кажу
,
стигао
од
некуд
глас
,
Аустријанци
се
уставили
код
Крупња
и
ту
ће
као
да
нас
чекају
да
се
бране
,
па
се
морамо
задржати
да
сачекамо
појачање
.
А
и
добро
нам
дошло
мало
одмора
.
Нису
нас
умориле
толико
борбе
и
нагло
наступање
колико
блата
.
Газиш
оно
пусто
блато
па
ти
тежа
нога
него
и
пушка
и
торба
и
муниција
заједно
.
Сад
први
пут
сиђосмо
на
друм
,
ту
где
се
устависмо
,
а
четири
дана
смо
једнако
газили
преко
њива
и
ливада
и
утрина
,
и
тек
кад
би
се
дочепали
какве
падине
што
би
осетили
мало
сувоте
.
Па
тако
ту
поседали
крај
друма
,
те
један
узео
иверку
и
скида
блато
с
обуће
,
други
савија
цигару
,
трећи
се
претоварују
а
четврти
се
прихватио
мало
хлеба
те
жваће
кору
која
је
отврдла
у
ранцу
.
Знаш
већ
како
је
на
одмору
.
Па
се
заметнуо
и
разговор
а
не
разговарамо
ни
о
чем
другом
но
о
својима
,
о
свом
крају
,
о
оном
што
нам
је
пред
очима
...
А
у
Бојка
светле
очи
,
пуне
суза
и
радости
.
Са
тога
места
на
коме
смо
,
догледа
се
његова
кућа
.
Ено
је
тамо
преко
њива
,
испред
оног
забранчића
,
на
лево
од
друма
.
Чим
је
сагледа
он
приђе
поручнику
,
који
је
уморан
сео
на
један
камен
.
