ФАТИ-
СУЛТАН
ЈЕЛЕНА
ЈОВ
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
ФАТИ-
СУЛТАН
САФИ-
ХАНУМ
МЕЈРЕМ-
ХАНУМ
БЕОГРАД
ШТАМПАРИЈА
„
ДОСИТИЈЕ
ОБРАДОВИЋ
“
Чика-Љубина
улица
,
8
.
1907
ФАТИ-
СУЛТАН
Госпођи
Јоки
Петровић
-Његош
И
Шућур
!
Прогнаше
онога
бесног
пса
,
коме
човеков
живот
није
ништа
;
прогнаше
га
далеко
,
где
се
зими
снег
не
топи
за
месец
дана
и
више
;
протера
га
сам
падишах
,
цар
царева
,
пуномоћник
Алахов
.
Шућур
!
Овако
узвикиваху
једнога
петка
неколике
цариградске
хануме
,
чучећи
на
обали
Златнога
Рога
,
гледајући
где
уђе
у
велику
морску
лађу
Ахмед
-Хафуз
,
то
јест
човек
који
зна
коран
напамет
,
први
имам
Свете
Софије
,
рођак
султана
Махмуда
,
цара
царева
,
пуномоћника
Алахова
.
И
пре
неки
дан
убио
човека
,
ни
крива
ни
дужна
,
у
лудилу
које
га
спопада
кад
год
се
опије
;
па
уместо
да
га
већ
једанпут
казне
смрћу
,
досудише
му
„
сургун
“
.
С
њим
је
и
његова
ханума
,
и
кћи
,
јединица
,
лепа
као
руже
што
осташе
саме
у
пустој
башти
његовој
,
Фати
-
Султан
...
Од
рода
је
султанова
,
зато
је
зову
султан
,
то
јест
принцеза
.
А
куда
ће
из
Цариграда
?
„
Цариград
види
па
умри
!
Али
не
,
немој
умрети
,
но
живи
и
гледај
:
пошто
си
га
видео
,
грејао
се
на
његову
сунцу
,
огледао
се
у
његова
два
мора
,
Златном
Рогу
и
Босфору
,
носићеш
га
у
срцу
до
века
,
па
баш
да
живиш
,
пошто
си
га
видео
,
још
сто
година
“
.
Тако
говоре
хануме
.
И
тај
дивни
град
,
с
много
душа
,
велики
,
по
мусломански
и
Стамбол
и
Дер-Се’адет
/
,
то
јест
Врата
Блаженства
,
на
седам
брегова
искићеним
смоквама
и
маслинама
,
лимунима
и
неранџама
,
и
ружама
,
и
јасмином
,
тај
чаробни
град
Фати
-
султан
оставља
онда
кад
треба
да
је
у
њему
...
;
велика
је
,
девојка
.
Родитељи
греше
,
деца
испаштају
...
Путоваше
до
Солуна
лађом
,
а
од
Солуна
коњима
и
тахтариванима
путовали
су
дуго
до
Прокупља
;
Прокупље
је
Ахмед
-хафузу
досуђено
за
„
сургун
.
“
На
уживање
му
дато
пет
села
у
околини
Ниша
,
и
Прокупља
,
дивљега
лепотана
,
где
се
поветарац
разговара
с
Топлицом
;
где
мучи
опустела
Југ-Богданова
кула
,
гледајући
,
муком
,
чуда
бесних
освајача
царевине
српске
.
Пре
српска
села
,
сад
лудога
Ахмед
-хафуза
спахилуци
...
Не
прође
много
,
па
хафуз
и
овде
уби
човека
,
и
даде
крвнину
пола
Житорађа
.
Мало
,
па
опет
уби
човека
,
те
даде
другу
половину
Житорађа
.
Отац
дивља
звер
,
а
кћи
питома
голубица
.
И
жена
му
је
добра
;
у
кући
је
,
штоно
реч
,
мања
од
макова
зрна
.
Ади
да
није
таква
,
одлетела
би
јој
с
рамена
глава
одавно
,
нарочито
кад
хафуз
није
при
себи
:
бекрија
је
бивши
имам
Свете
Софије
да
му
је
мучно
наћи
пара
.
У
кући
свађа
,
сваки
час
;
али
,
пуста
младост
!
Фати-
султан
је
ипак
весела
,
па
и
тужну
,
много
забринуту
мајку
често
разговори
,
и
развесели
.
Удаљена
од
свога
завичаја
,
Фати
-
султан
и
овде
нађе
другарице
,
девојке
,
турске
,
Прокупчанке
,
које
јој
причају
о
Прокупљу
,
о
женама
,
о
девојкама
,
о
младићима
,
о
љубави
.
„
Зар
и
овде
има
љубави
?
“
упита
једном
,
зачуђено
,
Фати
-
султан
:
а
њене
се
другарице
насмејаше
;
једна
рече
:
„
Паметна
си
,
а
лудо
питаш
,
Фати
-
султан
-
ханум
!
Где
је
Алах
,
ту
је
и
љубав
;
а
кажи
један
град
,
или
једно
село
,
или
гору
,
или
воду
где
није
Алаха
?
“
Она
се
застиде
,
поцрвене
:
истина
лудо
питала
.
Нарочито
виде
да
је
лудо
питала
кад
се
заљуби
...
Виде
једнога
младића
,
Арнаутина
,
јединца
сина
,
и
мезимца
старога
мула
-
Халима
,
Шкодралије
,
поглавара
племена
Војњака
,
виде
га
и
у
њега
се
заљуби
.
Шкодралија
живи
у
Арнаутлуку
,
и
лети
и
зими
,
али
му
син
долази
у
Прокупље
врло
често
;
а
кад
пројезди
махалама
,
кадуне
се
,
и
жене
и
девојке
,
гурају
уз
кафезе
,
решетке
на
прозорима
,
па
се
диве
младићу
,
његовој
лепоти
,
његову
оделу
,
његову
коњу
,
коњској
опреми
,
и
питају
се
ко
је
поноситији
,
младић
или
ат
његов
:
извија
дугачки
врат
,
а
танким
ногама
мислиш
не
додирује
земљу
...
Пројезди
махалама
,
па
стане
пред
капијом
своје
сестре
удате
овде
,
до
куће
Ахмед
-хафузове
:
ту
му
приђе
сестрин
сеиз
,
ухвати
под
њим
ата
,
да
га
причува
,
знојава
провода
,
док
се
он
са
сестром
види
,
поразговара
.
По
некад
му
воде
коња
у
коњушницу
;
а
он
се
са
сестром
,
много
старијом
од
себе
,
дуго
разговара
,
и
код
ње
руча
,
седи
до
икиндије
;
после
се
прашта
као
да
ће
Вог
зна
куд
,
а
не
у
Топлицу
,
оцу
и
мајци
,
старој
...
И
отац
му
стар
;
има
осамдесет
,
веле
,
ако
је
крепак
,
ако
из
пушке
нишани
боље
него
многи
младић
.
Фати-
султан
виђа
младића
често
:
једанпут
га
видела
кроз
пробушену
ограду
,
једанпут
кроз
одшкринуту
капију
,
једанпут
идући
једној
другарици
,
и
једанпут
враћајући
се
из
хамама
,
много
пута
кроз
прозорске
решетке
;
виђа
га
,
воли
га
,
много
,
њој
се
чини
више
од
очију
,
од
живота
,
и
од
завичаја
.
Али
што
је
чудновато
,
и
он
њу
воли
,
и
ако
је
никад
није
видео
;
ради
ње
сваки
дан
у
Прокупље
долази
,
и
ради
ње
свако
јутро
,
сваке
икиндије
мимо
њену
кућу
пролази
:
бели
му
се
хаљина
,
фистан
,
широка
,
у
небројено
бора
,
разастрта
по
кадивеној
хаши
,
бели
се
као
лабуд
;
а
са
зеленог
чоханог
гуња
чепкени
,
од
силнога
веза
раменима
му
претегли
,
трепери
,
према
сунцу
,
чисто
знато
;
и
сија
му
се
џамадан
од
црвене
кадиве
извезен
златом
;
и
сијају
му
се
златом
везени
од
црвене
чохе
тозлуци
.
Ти
његови
тозлуци
,
причају
се
!
Њих
су
везле
,
у
Нишу
,
најбоље
терзије
.
На
глави
му
фес
с
дугачком
китом
,
а
испод
феса
види
му
се
чикмани
ћулав
:
ћулав
му
је
израдила
сестра
његова
.
Силај
,
па
у
силају
јатаган
и
две
мале
пушке
пећанке
,
са
сребрним
јабукама
искићеним
драгим
камењем
,
те
према
сунцу
дају
од
себе
све
боје
;
о
силај
му
три
паласке
са
златним
китама
;
преко
рамена
му
љута
арнаутка
.
Арнаутин
је
висок
,
и
за
своје
године
врло
крупан
:
још
мало
па
ће
ступити
у
осамнаесту
.
Лице
му
лепо
,
мушко
,
сунцем
преплануто
;
бркова
још
нема
,
тек
га
сад
гарила
мрка
наусница
,
испод
које
се
,
при
сваком
осмејку
,
указују
равни
пошироки
и
чести
зуби
,
с
ивицама
и
глеђом
као
у
детета
.
Очију
је
црних
и
крупних
,
смелих
као
у
човека
,
чедних
као
у
девојке
.
Истина
,
и
он
је
задиркивао
многу
лепу
Циганчицу
,
али
је
још
„
гонџе-лале
“
...
Никад
није
видео
Фати
-
султан
-
хануму
,
а
толико
је
познаје
,
да
би
јој
могао
,
чини
му
се
,
израдити
слику
на
белу
платну
,
на
свили
:
сликао
би
је
,
али
не
уме
,
и
не
сме
,
јер
је
чуо
да
је
грехота
радити
што
по
обрасцу
јединога
Алаха
.
Једно
вече
,
кад
се
врати
из
града
и
хтеде
ући
у
одају
,
родитељима
,
чу
да
му
се
родитељи
полако
разговарају
о
његовој
женидби
,
па
се
уплаши
,
коју
ли
су
му
изабрали
.
Он
воли
Фати
-
султан
-
хануму
,
а
срамота
га
да
им
каже
.
Лепа
је
...
Нека
питају
своју
кћер
;
она
ће
и
њима
казати
колико
је
лепа
Фати
-
султан
.
А
кад
из
одаје
изиђе
мула
,
као
џин
,
дугачке
беле
браде
,
Исмаил
оде
мајци
,
поче
да
се
око
ње
мази
,
да
је
испитује
.
„
Кад
би
нешто
мајка
рекла
:
просићемо
ти
Фати
-
султан
,
ја
бих
јој
пољубио
руку
сто
пута
и
секао
бих
курбан
(
жртву
)
црнога
овна
“
.
Тако
помисли
,
и
узе
молити
Бога
.
И
чини
му
се
да
га
умоли
,
кад
му
мајка
рече
:
„
Просићемо
ти
,
сине
,
Фати
-
султан
.
Сестра
ти
казује
да
је
то
красна
девојка
,
и
лепа
,
па
смо
се
мула
и
ја
разговорили
и
договорили
“
...
Он
је
ижљубио
мајци
руку
,
и
„
секао
“
црни
курбан
.
ИИ
Фати-
султан
је
венчана
;
и
свадба
ће
јој
скоро
,
чим
буде
с
даровима
готова
.
Мимо
кафезе
јој
пролази
младожења
;
она
га
дочекује
крадом
,
иза
кафеза
,
да
је
нико
не
спази
;
дочекује
га
с
осмехом
,
испраћа
га
са
сузом
,
и
са
жељом
,
да
јој
што
пре
дође
највећи
празник
—
свадба
.
Сад
је
Исмаил
-
бег
видео
Фати
-
султан
:
једанпут
с
отлукане
,
једанпут
са
зерделије
;
данас
кроз
капиџик
:
сестра
му
удесила
састанак
.
Фати-
султан
,
чучећи
на
зеленој
трави
,
сва
у
бело
,
личи
на
љиљан
.
А
и
она
је
као
љиљан
,
чиста
је
,
чисте
јој
очи
,
којима
се
чуди
Арнаутин
,
и
чисто
јој
лице
,
коме
се
такођер
чуди
Арнаутин
,
јер
он
није
мислио
да
може
бити
тако
белога
лица
под
топлим
сунцем
стамболским
.
Очи
га
задивљавају
,
и
збуњују
,
а
коса
опија
као
зумбул
,
јасмин
,
њена
светла
мека
коса
,
густа
и
дугачка
,
коју
негује
материна
љубав
,
још
чешљају
руке
материне
...
Разговарају
се
,
гледају
се
;
он
,
у
љубавном
заносу
,
додирну
врховима
прстију
њено
лице
,
и
очи
,
и
косу
,
па
их
тада
узе
љубити
говорећи
:
—
Фати-
султан
,
срећа
!
А
она
се
промени
у
лицу
и
рече
:
—
Исмаил
-
бег
...
ћути
!
—
Зашто
да
ћутим
,
Фати
-
султан
?
—
Па
...
страх
ме
,
јер
сам
...
—
Шта
,
ханум
?
Чега
се
бојиш
?
Венчани
смо
,
хвала
Богу
;
а
нашем
се
венчању
нисмо
обрадовали
само
ми
,
или
само
наши
родитељи
,
моја
сестра
,
него
све
Прокупље
,
сав
Арнаутлук
.
Који
год
ми
каже
:
„
Срећна
ти
невеста
!
“
смеје
се
...
познајем
да
се
све
живо
радује
,
и
да
...
—
Радује
се
,
али
...
Ја
сам
ноћас
снила
...
,
па
...
Не
доврши
него
белим
ручицама
,
меким
као
паперје
покри
очи
:
да
не
гледа
ноћашњи
сан
,
што
јој
изиђе
пред
очи
као
јава
;
а
он
јој
гледа
руке
и
не
мислећи
на
њен
сан
,
па
се
неколико
пута
сеже
и
не
смеде
их
додирнути
својом
препланутом
и
доста
рапавом
руком
.
Не
пита
је
шта
је
снила
,
да
се
она
,
казујући
му
сан
,
још
више
не
уплаши
,
но
само
рече
;
—
Ја
се
не
чудим
теби
,
назли-
Стамболко
,
али
се
чудим
својој
нени
.
Моја
је
нене
Арнаутка
.
Колико
сам
пута
гледао
,
кад
сам
био
мали
,
где
нене
,
веселећи
се
с
другарицама
,
пуца
из
две
мале
пушке
од
једанпут
.
А
једанпут
је
убила
из
дугачке
пушке
медведа
,
кад
је
с
планине
,
по
грдном
снегу
,
сишао
у
село
.
Нене
ми
се
није
бојала
никога
до
Бога
и
мула
-
Халима
,
а
ево
два
три
дана
како
се
боји
некаквога
сна
!
Кад
пођем
у
град
од
страха
дрхти
;
кад
се
вратим
из
града
радује
се
...
.
;
и
видео
сам
:
клања
и
кад
није
време
молитви
...
—
Кад
ово
чу
,
Фати
-
султан
се
још
више
уплаши
;
а
Исмаил
рече
:
Што
се
бојите
,
ти
и
моја
нене
?
Фати-
султан
,
кад
би
нешто
хтео
да
те
отме
сам
падишах
,
ја
бих
и
њега
убио
,
бесу
ти
дајем
.
Знаш
ли
шта
је
то
беса
?
Часна
реч
у
Арнаута
.
Знаш
ли
да
је
Арнаутину
више
једна
беса
,
него
Турчину
,
опрости
,
сто
заклетава
?
Он
говори
,
очи
му
се
сијају
,
лице
се
зажарило
:
бесу
даје
својој
невести
;
рука
му
пала
на
искићену
јабуку
једне
мале
пушке
.
Фати-
султан
-
хануми
се
,
у
овом
часу
,
учини
толико
леп
,
прегорела
би
,
зацело
,
и
спомен
на
свој
завичај
,
кад
би
могла
да
заборави
ноћашњи
сан
.
Па
гледајући
у
њега
поче
,
лепо
,
лепим
наречјем
цариградским
:
—
Мој
је
отац
био
први
имам
Аја-Софије
,
и
хафуз
је
,
зна
напамет
мусаф
од
корица
до
корица
,
па
и
мене
учио
мусафу
,
ја
многе
суре
знам
онако
,
напамет
,
па
за
то
знам
шта
је
небо
,
земља
,
рај
,
пакао
,
анђели
,
ђаволи
.
Ја
,
Исмаил
-
бег
,
знам
нашу
највећу
заклетву
валлахи
,
биллахи
,
таллахи
.
Кад
би
ме
неки
раставио
од
тебе
,
ја
бих
га
...
—
Кажи
,
кажи
,
вели
момче
задовољно
,
а
она
се
застиде
,
па
поче
да
крије
лице
и
да
се
смеје
.
Хтеде
рећи
да
би
некога
убила
из
пушке
,
па
се
сети
да
је
се
и
празне
боји
.
Би
јој
мило
што
се
не
расрди
кад
је
младожења
назва
назли-
Стамболком
.
Мало
поћуташе
,
па
он
узвикну
:
—
Аман
!
зар
нам
је
оваква
прва
забава
!
Мани
се
сна
,
не
бој
се
!
Ја
се
људи
не
бојим
,
па
баш
да
би
пошла
стотина
на
мене
једнога
.
А
ако
ће
ме
штогод
снаћи
од
Алаха
,
шућур
!
И
она
рече
„
шућур
“
па
погледа
у
небо
.
Она
му
није
више
о
сну
говорила
,
но
му
исказивала
љубав
погледима
,
осмесима
—
душом
;
он
,
гледајући
њене
усне
црвене
као
род
једне
вишње
у
богатој
воћем
Топлици
његовој
,
сети
се
једне
приче
свога
вернога
друга
Мифтара
,
сети
се
те
приче
,
њему
миле
,
нове
,
и
од
љубави
посрну
као
од
поветарца
„
сарош
каранфил
,
“
додирну
својим
чистим
уснама
њене
чисте
усне
,
као
што
сарош-каранфил
,
посрнув
,
први
цвет
до
себе
додирне
...
Да
га
крилати
коњи
,
ветрови
,
пренеше
у
Арабистан
,
где
,
како
су
му
причали
,
за
недељу
дана
роде
и
узру
лимуни
и
портокали
,
не
би
у
срцу
и
лицу
оволико
горео
.
Да
га
послужише
шербетом
оне
девице
којих
се
нису
дотакли
ни
човек
ни
ђеније
,
девице
што
личе
на
зумбул
и
на
мерџане
,
не
би
му
усне
осетиле
оволико
сласти
,
као
кад
се
дотакоше
усана
Фати
-
султан
-хануминих
.
Млад
,
он
није
веровао
,
и
ако
му
је
верни
Мифтар
причао
,
да
човеку
може
бити
и
на
земљи
као
на
небу
,
у
рају
где
је
зелених
башта
,
извора
,
девојака
с
великим
црним
очима
,
у
сеницама
,
сад
...
Дође
време
да
се
растану
;
он
извади
из
недара
низ
бисера
,
па
га
даде
невести
.
Мајка
му
овај
бисер
спремила
за
„
виђење
“
,
и
он
га
већ
три
дана
у
недрима
носи
,
гледајући
да
им
„
виђење
“
буде
пре
свадбе
.
Не
сачека
свадбу
;
данас
му
је
било
виђење
.
Овде
им
је
први
састанак
,
а
где
ће
им
бити
други
,
Алах
зна
...
ИИИ
Исмаил
је
пошао
из
Прокупља
много
доцније
но
други
пут
.
Пошао
је
у
ноћ
,
летњу
ноћ
,
лепу
,
обасјану
месецем
,
намирисану
мирисом
цвећа
,
освежену
росом
;
на
небу
пуно
звезда
,
трепте
,
и
час-по
па
се
покоја
угаси
;
Исмаил
је
попустио
коњу
дизгине
,
пустио
га
да
иде
како
хоће
,
полако
,
а
сам
је
подигао
главу
,
гледа
у
небо
,
тражи
звезду
своје
невесте
,
верујући
да
је
њена
звезда
најлепша
,
најсветлија
,
кад
је
она
онолико
лепа
,
онако
светла
.
Сестра
није
умела
да
му
је
опише
;
она
је
лепша
;
шта
је
он
данас
својим
очима
гледао
!
У
заносу
заборави
ата
,
заборави
где
је
...
У
ђердеку
је
с
невестом
...
Оживеше
приче
Мифтарове
...
;
умним
оком
не
гледа
Мифтара
и
његову
невесту
,
него
себе
и
Фати
-
султан
...
Љуби
јој
и
очи
и
лице
и
бело
грло
...
Пољубио
би
и
уста
,
а
још
се
уздржава
,
као
Мифтар
...
Узе
руку
,
белу
,
меку
као
паперје
,
каква
је
,
по
његову
мњењу
и
памети
,
само
у
оних
кадуна
које
се
зову
султан
;
узе
је
полако
,
пажљиво
,
како
би
узео
лептирова
крила
,
па
је
метну
на
свој
образ
.
Како
би
и
њу
ижљубио
,
а
не
може
,
и
ако
је
оволико
воли
;
јер
то
је
рука
,
истина
,
девојке
султан
али
и
његове
кадуне
.
Он
љуби
руку
само
својој
мајци
,
своме
оцу
,
својим
старијима
;
а
Фати
-
султан
-
хануми
је
он
старешина
,
господар
...
Грли
јој
вити
стас
...
„
Мифтара
је
затекла
у
постељи
само
једна
јутарња
молитва
,
мене
ће
три
“
...
Мисли
,
мисли
,
изненада
осети
њене
усне
на
својим
...
,
овако
ће
остати
до
зоре
...
Гру
!
Гру
!
плануше
неколике
пушке
кроз
пушкарнице
прокупачког
сараја
(
суда
)
,
мимо
који
пролажаше
Исмаил
,
сањајући
о
својој
првој
ноћи
.
Глухо
и
мртво
Прокупље
одјекну
на
све
четири
стране
,
а
Исмаил
се
стропошта
с
коња
,
не
пустив
ни
гласа
од
себе
;
чу
се
вриска
обезглављена
ата
,
и
опет
одјекну
глухо
и
мртво
Прокупље
...
Врисну
ат
још
једном
,
и
још
једанпут
над
својим
мртвим
господаром
,
па
тек
подиже
главу
и
полете
,
као
да
крила
доби
,
ка
Арнаутлуку
,
да
што
пре
однесе
црни
глас
родитељима
,
ојађеној
мајци
Исмаиловој
...
ИВ
Месец
је
тако
тужан
;
звезде
не
трепте
као
мало
час
;
ветар
је
удесио
жалосну
песму
.
Умукло
је
блејање
оваца
,
и
мукање
гојних
крава
и
волова
;
а
над
високом
кулом
старца
мула
-
Халима
између
расејаних
ниских
кућа
арнаутских
,
и
окречених
и
неокречених
,
покривених
и
сламом
и
плочама
,
што
вире
из
бујног
зеленила
красне
Топлице
,
—
над
том
високом
а
трошном
кулом
зачу
се
кроз
ноћну
тишину
јејина
,
тица
злослутница
:
зајецаше
струне
на
гуслама
од
ветра
кроз
незатворене
капцима
прозоре
;
потресе
се
покривена
паучином
икона
Светога
Николе
на
тавану
мула
-Халимове
куле
;
ваљда
се
потресе
сам
светитељ
с
несреће
потомка
оних
што
су
се
пред
њим
часним
крстом
крстили
и
служили
му
службу
свету
...
На
једном
шареном
јастуку
,
напуњеном
сламом
,
седи
мула
-Халимовица
:
обухватила
рукама
колена
,
метнула
браду
на
њих
,
па
се
клати
,
дрхти
,
трза
се
,
ослушкује
.
Чека
сина
још
од
вечерње
,
па
никако
да
га
дочека
.
И
мула
-
Халим
не
спава
.
—
Да
пошаљемо
у
град
Суљу
,
ја
Саида
,
а
,
мула
?
—
Још
мало
...
Млад
,
и
луд
,
па
се
задоцнио
...
Оставио
да
дође
сутра
.
Мајка
се
заљуља
још
више
,
и
узе
мрмљати
молитву
.
У
ниској
готово
празној
соби
јасно
се
разумевало
с
материних
усана
Аллах
-екбер
,
и
у
томе
се
зачу
вриска
ата
Исмаилова
.
—
Алла
’
!
узвикну
стара
Арнаутка
,
и
скочи
,
покуша
,
онако
стара
,
да
истрчи
,
па
не
могаде
,
но
се
заљуља
и
лупи
о
под
застрвен
асуром
.
Материно
је
срце
разумело
какав
јој
глас
доноси
ат
сина
њезина
...
И
мула
је
протумачио
вриску
ата
како
ју
је
ваљало
протумачити
,
и
,
са
Суљом
и
Саидом
,
младим
Арнаутима
из
племена
кому
је
он
поглавар
,
одмах
пошао
к
Прокупљу
.
Од
клада
крај
друма
привиђало
му
се
тело
Исмаилово
;
од
ветрова
ујања
причуло
му
се
,
час-по
,
јечање
његова
сина
.
Застајкивао
,
ослушкивао
,
и
ишао
даље
;
у
зору
прошао
прокупачке
улице
,
и
дошао
пред
сарај
.
Кад
угледа
мртва
сина
,
испружена
,
у
локвама
усирене
крви
искуљале
из
рана
више
леве
сисе
и
главе
,
он
рикну
као
стрелом
погођен
лав
,
и
сруши
се
на
њега
,
нема
и
непомична
,
нагрђена
грозном
смрћу
,
сруши
се
као
храст
ишчупан
олујом
,
па
зарида
...
На
Арнауте
није
зажалио
;
ни
с
једним
фисом
није
ни
у
малој
задевици
,
а
камо
ли
да
је
коме
крви
дужан
.
То
је
неко
из
града
.
Наћи
ће
га
,
па
да
би
,
овако
стар
,
ишао
на
крај
света
.
Тужан
,
и
несрећом
саломљен
,
натовари
мртва
сина
на
Суљина
коња
,
и
понесе
га
у
Арнаутлук
,
мајци
његовој
,
и
Арнаутима
;
а
буновно
Прокупље
трља
очи
,
и
гледа
:
чисто
не
верује
да
је
толико
заспало
,
те
да
не
осети
ово
од
шта
се
морала
потрести
под
њим
земља
.
Али
Исмаилова
мајка
није
преживела
црни
глас
:
једна
стара
Арнаутка
нађе
је
у
одаји
,
камо
је
од
страха
пала
,
мртву
.
Још
исти
дан
,
Арнаути
сахранише
,
по
обредима
мусломанске
вере
,
жену
и
сина
свога
поглавара
,
жене
плачући
,
људи
шкрипећи
зубима
,
пружајући
стиснуте
кошчате
песнице
према
Прокупљу
.
А
мула
-
Халим
?
Јуче
тако
срећан
,
а
данас
и
без
кадуне
и
без
сина
.
Крв
за
крв
!
Наћи
ће
убицу
,
па
макар
ишао
,
овако
стар
,
на
крај
света
.
В
По
Прокупљу
се
ни
о
чем
више
не
говори
,
до
о
грозном
убиству
мулина
сина
,
о
несрећној
љубави
двоје
младих
.
Сваки
их
жали
;
погађају
ко
је
убио
Исмаила
.
Данас
се
пронео
глас
да
је
убица
Шемси
,
паша
лесковачки
!
„
Ама
зар
баш
сам
паша
?
“
„
Не
.
Заптије
из
прокупачког
сараја
.
“
И
ако
се
говори
шапатом
,
све
у
двоје
,
ипак
се
рашчу
,
за
час
,
по
делом
граду
;
а
из
града
глас
оде
у
Топлицу
.
—
Три
заптије
:
Хасан
,
Халид
и
Хусеин
.
—
Паша
им
био
рекао
,
свој
тројици
,
да
више
неће
бити
заптије
,
но
кадије
.
—
И
претио
им
,
да
ће
их
мерити
гајтаном
колико
су
ока
тешки
,
ако
га
не
послушају
,
или
ако
га
после
одаду
.
—
Па
?
—
Нема
ни
Хасана
,
ни
Халида
,
ни
Хусеина
.
Послао
их
Шемси
послом
у
Ниш
у
очи
прошлога
петка
,
и
наредио
им
да
се
сутра-дан
рано
врате
у
Прокупље
,
њему
,
а
њих
још
нема
!
—
Па
?
—
Неће
их
ни
бити
:
прелазећи
скелом
Мораву
...
удавише
се
.
—
Не
,
то
је
нека
ујдурма
.
Да
се
удаве
кад
Морава
има
брода
где
га
скоро
није
имала
!
—
К’смет
!
Шапатом
,
све
у
двоје
,
али
од
уста
до
уста
...
Мула
дође
у
Прокупље
,
сјаха
пред
сарај
,
нема
заптија
.
Из
сараја
не
изиђе
очајан
,
но
махнит
,
из
очију
му
лете
варнице
...
:
освета
...
—
Ама
шта
ће
Шемси
-
паши
крв
мулина
сина
?
—
Стамболка
је
рођака
цару
царева
.
Шемси
има
сина
,
млада
,
красна
,
Джафер
-
беја
.
Шемси
је
био
већ
спремио
Фати
-
султан
дар
,
који
би
јој
младожења
дао
за
виђење
.
Какав
дар
!
Калпак
,
по
кадиви
извезен
златом
,
и
поднизан
бисером
,
искићен
драгим
камењем
!
и
од
драгога
камења
челенку
!
—
Па
га
претече
мула
.
—
Претече
.
Кад
би
се
Шемси
ородио
с
пуномоћником
Алаховим
,
као
и
са
самим
Алахом
:
не
би
пашовао
у
малом
Лесковцу
,
него
би
везировао
у
великом
Стамболу
.
—
Алла
’
!
Алла
’
!
Госпоства
ради
даде
душу
ђаволу
.
—
Наведе
га
ифрит
(
сотона
)
.
Сад
,
у
петак
који
први
дође
,
Шемси
ће
по
лепу
Стамболку
.
.
И
зацело
говори
:
„
Кад
је
била
заволела
простога
Арнаутина
,
зар
да
не
заводи
господскога
сина
пашина
.
“
Тако
говоре
,
и
Турци
и
буле
,
све
у
двоје
,
шапатом
,
у
Прокупљу
,
по
Лесковцу
,
Нишу
и
Врањи
.
Говоре
шапатом
,
а
те
речи
одјекују
чак
по
Топлици
.
Слушају
Арнаути
,
и
слуша
мула
,
чека
...
Дође
петак
,
Шемси
-
паша
,
са
својим
харемом
и
с
таквом
пратњом
,
с
каквом
никада
није
ишао
стиже
у
Прокупље
.
Суља
је
видео
пашу
,
и
кола
с
пашиним
харемом
,
и
пратњу
.
Виде
кад
се
кола
с
пашиним
харемом
зауставише
пред
капијом
Ахмед
-хафузовом
,
па
одјезди
у
Топлицу
да
исприча
мули
.
Кад
мула
чу
,
ништа
не
рече
,
само
закрвави
очима
,
стисну
песнице
и
рикну
.
Суља
,
иначе
врло
јуначан
,
устукну
;
мулу
познаје
од
кад
зна
за
себе
,
а
први
пут
му
се
сад
учини
да
не
личи
на
човека
,
но
на
вука
,
или
медведа
.
Старац
се
тресе
;
усне
му
се
грче
,
а
он
пружа
стиснуту
песницу
према
Прокупљу
,
к
Лесковцу
;
и
пошто
пусти
некакав
дивљи
глас
,
викну
:
„
Шемси
!
Крв
за
крв
!
“
Суља
се
опет
уплаши
.
Пређе
преко
ниске
одаје
једанпут
,
а
,
штоно
реч
,
затресе
се
кула
из
темеља
;
стаде
крај
незатворена
капцима
прозора
,
баци
крвав
поглед
према
Прокупљу
,
к
Лесковцу
,
и
викну
:
„
Шемси
!
Срамоту
за
жалост
!
“
У
Топлици
овако
,
а
у
Прокупљу
сврши
се
Фати
-
султан
-ханумино
венчање
.
И
старо
и
младо
,
и
богато
и
сирото
,
ко
год
чу
о
овоме
венчању
,
зачуди
се
.
„
Алла
’
!
Алла
’
!
севдах
женски
!
од
петка
у
вече
до
суботе
ујутру
!
“
говоре
Турци
.
„
Јазук
!
“
узвикују
буле
.
А
она
,
лепа
Фати
-
султан
-
ханума
мирна
;
бледа
је
као
свећа
или
као
једна
звезда
коју
,
од
Исмаилове
смрти
,
свако
вече
гледа
:
с
ње
чита
шта
јој
је
писано
.
Јер
она
је
права
мусломанка
,
па
верује
у
судбину
,
у
Алахово
Писмо
као
у
Алаха
:
не
може
је
снаћи
друго
до
оно
што
јој
је
писано
.
Гледа
у
ту
бледу
звезду
,
па
јој
се
чини
да
је
то
њена
звезда
.
Јутрос
ју
је
пуномоћник
питао
пред
сведоцима
,
трипут
,
хоће
ли
за
Шемси
-пашина
сина
,
Джафер
-
беја
;
она
му
је
трипут
одговорила
:
хоћу
,
и
била
је
тако
мирна
.
—
Фати-
султан
не
зна
шта
ради
,
и
не
зна
за
кога
полази
!
нариче
по
Топлици
сестра
Исмаилова
;
напустила
и
кућу
и
мужа
,
па
се
из
очеве
куле
не
миче
.
И
не
зна
;
нико
јој
не
рече
,
ни
мајка
,
ни
другарице
,
ни
слушкиње
,
ни
робиње
,
шта
се
по
Прокупљу
говори
,
у
шта
тврдо
верују
и
Лесковчани
и
Прокупчани
,
и
Врањанци
...
Њен
отац
радостан
,
весео
,
говори
да
му
је
по
вољи
само
ово
кћерино
венчање
;
синоћ
су
и
слуге
и
слушкиње
чуле
кад
је
жени
и
кћери
рекао
:
„
Топлица
је
близу
,
ако
се
моја
,
после
Алахове
најстарија
,
не
послуша
.
“
ВИ
Месец
је
од
петнаест
дана
,
онда
Турци
обично
праве
весеља
;
по
Фати
-
султан
дошле
су
из
Лесковца
јенђе
,
Шемси
-
пашиница
са
својим
рођакама
и
пријатељицама
,
с
најотменијим
харемима
:
дугачка
поворка
кола
,
с
дивним
коњима
,
улази
у
Прокупље
,
а
хладна
Топлица
тужно
шуми
,
те
се
много
меко
срце
расплака
,
јер
му
се
учини
да
су
то
уздаси
мртве
мајке
Исмаилове
.
О
богатим
даровима
,
оделу
и
накиту
,
снаси
од
свекрве
,
свекра
,
говори
цело
Прокупље
.
И
већ
је
Фати
-
султан
пред
јенђама
;
погледа
у
богато
одело
,
кадивено
,
извезено
златом
,
спремљено
њој
за
телејисање
,
и
уздише
:
чини
јој
се
да
то
није
њено
свадбено
одело
,
но
покров
,
за
њен
сандук
...
А
кад
се
спусти
ноћ
,
хануме
узеше
да
се
веселе
;
свирка
и
песма
разлеже
се
;
мирише
ваздух
на
шебој
,
на
каранфил
,
на
росну
траву
;
свирачице
,
певачице
,
чочеци
,
једни
из
Лесковца
,
једни
из
Врање
,
једни
чак
из
Скопља
,
дошли
с
јенђама
,
све
то
довела
свекрва
пашиница
.
Скоро
ће
телејисање
,
то
јест
шарање
лица
:
Фати-
султан
-ханумина
мајка
некако
чудна
,
уплашена
,
ваљда
што
јој
кћи
много
бледа
,
и
онолико
мирна
.
Али
за
што
?
Фати-
султан
је
невеста
,
а
турска
невеста
мора
ћутати
,
стидети
се
.
У
конаку
,
одељењу
за
људе
,
нигде
госта
.
Скупише
се
,
с
вечери
,
па
се
одмах
разиђоше
,
јер
се
невестин
отац
опио
,
па
се
побојаше
свађе
,
и
какве
несреће
усред
највећега
весеља
.
Гости
се
разишли
,
пијани
хафуз
дубоко
заспао
,
и
слуге
поспале
.
Нигде
мушке
главе
будне
!
А
у
харему
је
весеље
;
Фати
-
султан
је
на
постељи
;
лице
јој
шара
једна
стара
Прокупчанка
с
великом
пажњом
,
јер
воли
да
се
сутра
Лесковчанке
зачуде
њеној
вештини
.
Осим
невесте
и
старе
кадуне
,
у
овој
су
одаји
будне
још
три
младице
.
Од
певања
,
играња
,
разузданог
весеља
,
хануме
се
замориле
,
и
поспале
.
Неке
спавају
на
миндерлуцима
,
широким
а
ниским
,
као
ватра
црвеним
;
неке
на
шареним
шиљтетима
поред
миндерлука
,
све
у
оном
положају
у
коме
их
је
украо
сан
.
Па
и
у
другој
одаји
спавају
,
и
у
трећој
.
Кућа
пространа
с
многим
одајама
,
одаџицима
,
ћошкама
;
прозора
пуно
;
на
прозорима
нигде
капка
;
све
широм
отворено
.
Месец
,
пун
,
обасјао
хануме
,
њихно
лице
,
распуштену
косу
,
недра
,
раздрљена
—
раскопчала
се
,
спала
паучина
,
венедик-кошуља
—
свилене
шалваре
,
кратке
антерије
,
срмали-колане
,
обоце
,
билензуке
и
беде
руке
,
разбачене
,
забачене
преко
главе
.
Смакле
се
с
главе
шамијце
и
каикотос
.
Тврдим
сном
спавају
,
мртве
уморне
,
нарочито
оне
с
девојачке
стране
.
Зар
су
се
веселиле
само
ноћас
?
Где
је
Хамам
?
Где
Девојачка
К’на-ноћ
?
У
што
им
је
прошла
Мала
К’на-ноћ
?
У
весељу
,
од
вечери
до
зоре
,
до
белога
дана
.
Мирише
свеж
ноћни
ваздух
на
шебој
и
каранфил
из
баште
,
на
амбер
и
зумбул-ливанту
с
косе
,
на
ђул-су
с
недара
,
грла
и
руку
...
Дечица
се
грче
,
прибијају
се
уз
матер
,
или
бабу
,
или
дадију
,
јер
осећају
у
сну
хладноћу
и
сањају
:
мања
,
где
их
мајка
купа
у
хладној
води
;
већа
,
где
се
отац
на
њих
наљутио
,
па
их
истерао
напоље
,
на
зиму
,
на
цичу
,
кад
другује
мачка
с
мишем
...
Спавају
...
А
на
отвореној
ћошки
,
где
се
преко
ниске
ограде
наднеле
гране
џанарика
,
на
шареном
ћилиму
и
меким
шиљтетима
пуно
је
будних
,
и
то
готово
саме
јенђе
,
и
ако
ће
скоро
зора
,
време
кад
ће
Лесковчани
Турци
доћи
по
невесту
.
Међу
јенђама
је
свекрва
,
пашиница
.
Насред
ћошке
је
бакаран
мангал
,
пун
жара
.
Једна
млада
Прокупчанка
,
була
,
у
белим
шалварама
,
чучи
крај
мангала
и
кува
каву
у
жутој
џезвици
.
Из
те
џезвице
таман
филџан
каве
.
За
сваку
по
на
особ
скува
;
сипе
,
промућка
и
опет
сипе
:
сваку
по
на
особ
послужује
.
Дим
дувана
колута
се
,
носи
га
у
вис
пробуђен
поветарац
;
певају
певачице
већ
промуклим
гласовима
;
пљескају
хануме
длановима
,
подврискују
,
падају
у
севдах
;
свекрва
баца
бакшиш
чочецима
,
весели
се
,
ни
у
кога
не
гледа
,
ни
на
кога
овде
не
мисли
:
телом
је
у
Прокупљу
,
душом
у
Лесковцу
,
крај
сина
,
гледа
га
умним
оком
како
се
угађа
,
дотерује
,
очекује
невесту
,
нестрпљив
је
;
осећа
где
јој
се
син
радује
,
па
и
њу
обузима
све
већа
радост
.
Савест
јој
чиста
,
јер
онај
глас
могао
је
допрети
и
до
падишахове
хануме
,
а
до
ње
не
.
Ко
ће
јој
о
томе
говорити
,
кад
јој
паша
није
говорио
,
кад
је
и
од
ње
крио
као
и
од
туђинаца
...
Јутро
је
:
сунце
се
родило
:
не
буди
се
!
викнуше
Лесковчанке
,
јенђе
.
Закукурекаше
трећи
петли
...
И
Фати
-
султан
-ханумина
мајка
не
спава
;
крај
мраморне
чесме
,
пред
ћошком
где
су
јенђе
,
умива
се
,
пере
уши
,
руке
до
лаката
,
ноге
до
колена
—
узима
абдест
,
мрмља
молитву
,
спрема
се
за
клањање
:
а
неколике
старице
већ
су
с
абдестом
готове
,
па
се
забрађују
јашмаком
,
приносе
бројенице
,
простиру
серџаде
,
у
авлији
по
троскот-трави
,
ослушкују
глас
мујезина
с
вита
минара
,
позивање
на
молитву
;
једна
старица
наглуха
прострла
телећу
кожу
усред
баште
,
између
густих
,
великих
шимшира
,
па
клања
:
од
петлова
кукурекања
учинило
јој
се
мујезиново
Алах-екбер
.
У
дишер-авлији
залаје
грдно
велики
пас
,
јер
му
се
час
по
учини
бахат
од
човека
;
звечи
синџир
:
ево
пета
ноћ
где
га
не
пуштају
,
да
не
би
на
кога
налетео
—
мноштво
је
.
Што
ближе
јутру
,
све
чешће
завришти
Рузиђар
(
Ветар
)
,
диван
арапски
коњ
,
ождребљен
близу
Мртвога
Мора
,
однегован
на
обалама
немирне
Мармаре
,
коме
је
дала
име
сама
Фати
-
султан
.
У
ниској
,
неолепљеној
кухини
преко
дворишта
,
осим
једнога
слушчета
Циганчета
,
готово
запретаног
у
пепелу
крај
ниског
а
широког
огњишта
,
све
је
будно
;
и
ашчике
,
и
слушкиње
из
целе
махале
,
и
неке
сироте
што
ово
дана
слушаху
,
и
три
робиње
Ахмед
-хафузове
,
две
црнкиње
и
једна
Черкескиња
.
Мирише
капама
и
сарма
из
сахана
„
капаклија
“
на
мангалима
крај
огњишта
,
а
ове
то
и
не
гледају
,
но
се
наредиле
крај
софра-тепсије
,
неке
седе
а
неке
чуче
,
па
једу
смокве
,
урме
,
поморанџе
,
нарове
,
бадем
,
што
је
претекло
ханумама
;
једу
полако
,
господски
,
као
хануме
,
и
тек
покоју
проговоре
.
„
Да
се
однесе
онај
лепи
мангал
са
звездом
и
месецом
код
невесте
;
ханум
-
ефенди
хоће
сама
да
кува
каву
,
тамо
да
је
пије
и
да
гледа
кад
јој
облаче
и
гиздају
снаху
,
“
говори
она
млада
Прокупчанка
,
што
је
мало
час
на
доксату
каву
кувала
;
а
ове
,
све
,
скочише
и
похиташе
за
мангал
:
даће
свекрва
пашиница
добар
бакшиш
.
Али
их
претече
бела
робиња
,
с
дебелим
златним
ланцем
око
врата
,
с
великим
златним
карикама
у
ушима
,
обучена
као
каква
ханума
;
напуни
мангал
,
изнесе
га
горе
,
намести
га
близу
невесте
и
измаче
се
,
стаде
,
с
прекрштеним
рукама
,
удно
собе
,
па
узе
изгледати
ханум
-
ефендију
.
И
на
одаји
где
је
невеста
прозори
широм
отворени
;
на
тим
прозорима
нема
кафеза
,
нису
са
улице
...
Фати-
султан
лежи
наузнак
са
затвореним
очима
:
очни
су
јој
каици
ишарани
ситним
варком
.
Стара
је
готова
,
али
још
не
устаје
,
хоће
да
удари
још
један
ђелин-пули
међу
њене
извијене
,
лепо
нашаране
обрве
,
па
да
устане
.
Једна
од
оне
три
,
мало
час
будне
,
заспала
;
друге
две
натакле
на
прсте
филџане
,
па
ударају
као
зиловима
,
чочечки
,
певају
,
и
онако
седећи
играју
.
Бела
робиња
час
гледа
у
хануме
,
час
баци
поглед
на
своју
кјучук-
хануму
(
младу
госпођу
)
,
с
којом
се
играла
као
с
другарицом
,
час
погледа
к
вратима
,
изгледа
ханум
-
ефендију
,
да
је
подвори
...
Прилупа
капак
један
,
прозорски
,
а
буле
и
робиња
окренуше
се
прозору
,
вриснуше
и
простреше
се
по
поду
,
да
заклоне
лице
;
и
стара
подиже
главу
,
врисну
;
а
на
ову
вриску
невеста
се
прену
,
подиже
се
,
тешки
јој
се
очни
капци
покренуше
...
врисну
и
хтеде
да
скочи
,
али
...
Човек
један
,
крупан
,
у
уским
белим
чакширама
,
забрађен
великим
пешкиром
тако
да
му
се
само
очи
виде
,
ускочи
кроз
прозор
.
Једним
кораком
дође
до
невесте
,
подвуче
јој
засукане
,
жилаве
руке
испод
леђа
,
узе
је
у
наручје
...
Из
груди
му
се
оте
глас
један
,
радостан
,
сличан
гласу
какве
животиње
кад
се
докопала
плена
...
Похита
кроз
прозор
с
невестом
:
спусти
се
,
затутње
под
њим
земља
...
А
онај
велики
пас
у
дишар-авлији
чисто
помахнита
:
лаје
,
трза
се
,
прескочио
би
још
толико
високу
ограду
,
растргао
би
десеторо
а
то
ли
једнога
,
али
заман
!
ланац
је
грдно
дебео
,
причвршћен
је
великом
халком
за
гвозден
клинац
...
Стара
була
не
устаде
,
не
пусти
гласа
од
себе
,
а
однеше
јој
невесту
!
Оне
две
и
робиња
ударише
у
вику
,
али
доцкан
:
човека
је
с
невестом
нестало
...
На
вриску
и
вику
ханума
и
робиње
,
све
се
избудише
,
појурише
.
Фати-
султан
-ханумина
мајка
прекиде
молитву
,
заборавивши
да
је
то
велика
грехота
,
па
полете
кћери
у
одају
.
Али
камо
јој
кћери
?
...
Још
јој
људски
и
не
казаше
шта
је
,
а
она
чупа
косу
,
гребе
лице
,
грува
се
у
груди
и
виче
из
свега
грла
:
—
Султан
’
м
!
К’з
’
м
(
Султанијо
!
Кћери
моја
)
!
Пашиница
напала
стару
:
пита
је
,
пита
,
а
она
јој
не
одговара
,
но
је
само
гледа
и
пушта
неке
чудновате
гласове
.
Од
силног
страха
—
онемела
!
И
оне
две
младе
хануме
,
и
робиња
,
више
говоре
покретима
руку
и
главе
но
устима
:
показују
према
прозору
...
Досетише
се
шта
је
,
тј
.
да
им
је
неко
украо
невесту
.
Вриска
жена
и
писка
деце
разлеже
се
;
силна
врева
!
не
зна
се
ни
шта
која
говори
ни
шта
која
хоће
;
траже
бошчице
с
јашмацима
,
с
хаљинама
за
дан
,
па
никако
да
их
нађу
.
То
јест
,
нашле
су
их
,
али
не
знају
чија
је
која
.
Своју
фереџу
узима
,
а
не
познаје
је
;
бошчицу
држи
,
а
тражи
је
!
Неке
синирли
(
нервозне
)
—
њих
је
доста
—
пале
;
ухватила
их
трешња
,
а
не
смеју
поискати
чашу
воде
,
да
не
би
,
проговоривши
,
језик
прегризле
.
„
Аман
,
Јараби
(
Господи
)
!
шта
би
,
Боже
!
“
чују
се
дивљи
узвици
.
„
Аман
,
ага
!
Аман
,
моја
деца
!
“
У
часу
забуне
,
осим
несрећне
мајке
,
што
из
свега
гласа
нариче
и
помиње
име
своје
јединице
,
ниједна
не
мисли
на
украдену
невесту
:
пашиница
жали
свога
сина
;
јенђе
помињу
Лесковац
;
онима
се
с
девојачке
стране
чини
као
да
су
поубијани
сви
грађани
Прокупља
,
попаљени
сви
домови
,
па
свака
своје
жали
,
над
својим
добром
нариче
;
жури
се
да
је
што
пре
код
своје
куће
,
макар
изгореле
,
крај
својих
,
ма
и
мртви
били
.
Једне
појурише
на
улицу
развијене
!
друге
,
оне
што
ни
усред
бела
дана
не
иду
улицама
без
пратње
,
похиташе
у
ово
доба
саме
!
!
Жене
!
...
Буле
!
!
Кад
пусте
осећањима
на
вољу
,
некад
дивљаци
;
кад
мисле
,
пре
ће
заборавити
правила
доброг
понашања
најпросвећеније
жене
,
но
оне
...
Од
вике
,
вриске
,
писке
,
од
урнебеса
,
избудише
се
Ахмед
-хафузове
слуге
и
похиташе
,
по
наредби
Шемси
-
пашинице
,
по
пратњу
Шемси
-пашину
.
И
Ахмед
-хафуз
се
пробуди
,
па
кад
чу
шта
је
било
,
истрезни
се
;
распитује
куд
оде
непознат
пљачкаш
,
харамија
.
Сам
би
ишао
да
тражи
кћер
,
а
не
зна
на
коју
ће
страну
:
пођоше
сејмени
једни
к
Лесковцу
,
други
к
Нишу
,
трећи
к
Топлици
.
Они
што
пођоше
к
Топлици
,
брзо
се
вратише
па
казују
Ахмед
-хафузу
да
су
срели
неке
кириџије
,
и
да
су
од
њих
чули
,
како
је
у
свитање
пројездио
друмом
на
арапском
ату
,
у
кога
су
копите
обавијене
белим
крпама
,
старац
један
,
крупан
,
дуге
беле
браде
;
за
се
је
бацио
кадуну
:
на
лицу
јој
био
пешкир
,
па
се
смакао
,
те
су
видели
да
је
телејисана
;
а
по
руху
су
познали
да
је
из
куће
богате
.
ВИИ
Како
је
украдена
Фати
-
султан
,
киша
непрестано
пада
,
а
мусломанке
међу
собом
говоре
да
су
то
сузе
девојака
са
седмога
неба
,
што
је
Фати
-
султан
несрећна
.
Одмах
по
Светом
Илији
.
Изгуби
сласт
бостан
,
и
све
воће
.
Духа
с
околних
висова
помаман
ветар
и
наноси
кишу
кроз
прозоре
,
рђаво
затворене
,
у
одаје
,
у
џамли-ћошке
.
Покисле
кокоши
су
на
седалу
пре
вечерње
.
Мокри
врапци
џакају
испод
широке
стрехе
,
одакле
се
киша
лије
.
Гугутке
се
из
својих
котарица
не
мичу
;
а
псима
се
носи
храна
у
њихне
кочине
.
Сокацима
,
кривим
и
уским
,
много
каљавим
,
осим
симиџија
,
бозаџија
и
оних
што
воће
продају
готово
више
никога
.
Они
набили
џак
на
главу
,
и
прођу
једанпут
махалама
пустим
.
Јутром
се
отвори
покоја
дрвена
капија
,
тешка
,
пуна
воде
,
изиђе
дућанџија
какав
,
занатлија
,
и
похита
,
увијен
у
јапунџе
,
или
с
џаком
на
глави
,
у
дућан
;
у
вече
се
враћа
.
Пред
вече
се
јаве
сокацима
мусломани
,
не
ходећи
као
обично
тихо
и
достојанствено
,
него
брзо
,
погурени
под
разапетом
чадром
;
иду
у
џамију
на
молитву
.
Једне
куће
по
вас
дан
празне
,
друге
пуне
;
скупљају
се
хануме
на
разговор
...
А
о
чем
говоре
хануме
?
Како
дође
из
Цариграда
Ахмед
-хафуз
,
о
њему
па
о
њему
.
Прво
,
убио
је
својега
чифчију
;
после
,
опет
тако
;
после
,
воли
му
се
кћи
с
мула
-Халимовим
сином
;
после
,
венчала
му
се
кћи
с
мула
-Халимовим
сином
;
после
,
убили
му
зета
;
после
,
удаје
му
се
кћи
за
Шемси
-пашина
сина
,
и
најпосле
:
„
Не
украдоше
Ахмед
-хафузу
ата
из
ахара
,
ни
из
авлије
загара
,
него
чедо
,
кћер
му
украдоше
.
Вај
,
чуда
!
Вај
,
вај
,
вај
!
“
Све
о
хафуз-Ахмеду
.
Ни
ко
у
неком
граду
мање
да
седи
,
ни
да
се
о
њему
више
говори
.
Како
је
Фати
-
султан
нестало
,
нигде
у
хафуз-Ахмедову
комшилуку
дахира
,
ни
саза
,
ни
зила
,
нити
се
гдегод
песма
чује
.
Тишина
.
У
мусломана
је
обичај
да
поштују
тугу
ближњега
,
да
не
певају
кад
им
ближњи
плаче
.
Али
ово
сад
није
обичаја
ради
:
јер
с
обичаја
се
не
плаче
,
с
обичаја
се
не
уздише
;
а
ево
где
комшилук
,
где
хануме
,
где
чак
и
Арнаутке
из
фиса
мула
-Халимова
,
што
живе
у
Прокупљу
,
а
познавале
су
Фати
-
султан
,
плачу
и
уздишу
:
цело
Прокупље
жали
несрећну
девојку
,
кћер
хафузову
.
И
у
хафуз-Ахмедовој
кући
тишина
.
Истина
,
једне
хануме
долазе
,
друге
одлазе
,
али
све
тихо
и
полако
.
Са
„
чадром
“
,
кроз
капиџике
,
из
целе
махале
,
од
јутра
до
мрака
:
остављају
у
предсобљу
мокре
чадре
,
фереџе
,
скидају
пред
собним
вратима
обућу
,
па
улазе
у
собу
(
необучене
,
незакићене
,
чак
неочешљане
)
тихо
,
ћутећи
,
и
поседају
према
мајци
Фати
-
султан
-хануминој
:
не
пуше
.
Чини
им
се
да
су
у
кући
где
је
куга
све
поморила
,
па
им
је
жао
,
тешко
,
и
страх
их
је
.
Обилазе
хафуз-Ахмедовицу
,
а
ниједна
се
не
усуђује
да
узнемири
тужно-свечану
тишину
,
да
се
обрне
макар
с
једним
питањем
Фати
-
султан
-хануминој
мајци
,
или
да
је
теши
,
да
је
подсети
на
к’смет
,
на
Алахово
Писмо
,
тј
.
да
никога
не
може
снаћи
друго
,
до
оно
што
му
је
писано
прстом
Алаховим
по
челу
,
кад
је
на
свет
дошао
.
Како
да
је
теше
?
Да
јој
је
кћи
умрла
,
да
јој
се
зна
гроб
,
и
да
проговоре
коју
:
али
овако
...
Шта
да
говоре
?
Бедна
старица
!
Ситна
,
мршава
,
с
очима
утеклим
у
главу
,
збрчкана
,
много
,
не
од
старости
,
него
од
невоље
:
(
како
се
удала
она
не
зна
за
мирно
проведен
дан
,
сат
,
увек
у
страху
,
да
јој
се
муж
не
опије
,
да
не
виче
,
да
не
нападне
кога
.
)
Потамнела
,
земља
је
попала
,
као
да
је
годину
дана
сунце
није
видело
,
као
да
читаву
годину
из
постеље
није
устала
.
Седи
,
јадом
саломљена
,
у
једном
куту
оне
одаје
где
јој
је
кћи
„
телејисана
“
,
у
свиленој
дугачкој
антерији
с
кћерине
свадбе
,
и
провлачи
бројенице
кроз
прсте
,
шапће
нешто
,
шапће
,
ваљда
молитву
.
Нити
се
од
тада
свукла
,
нити
је
легла
;
плакала
,
кукала
,
бусала
се
у
прси
,
чупала
косу
,
своје
седе
аврапе
,
па
се
уморила
;
села
ту
,
рашчупана
и
угрухана
,
па
готово
више
није
устала
.
„
Ни
филџан
кахве
још
није
попила
,
ни
цигару
духана
,
ни
бардак
воде
“
,
шапћу
оне
три
робиње
у
предсобљу
ханумама
.
Па
ни
слушкиње
се
још
нису
пресвукле
,
ни
робиње
.
Постеља
где
је
Фати
-
султан
телејисана
још
је
насред
собе
;
још
је
крај
ње
онај
бакаран
мангал
,
пун
пепела
и
угљевља
,
уместо
жара
;
још
је
око
ње
прибор
за
телејисање
,
мали
жути
тасови
с
варком
и
ђелинпули
;
још
је
поред
ње
кутија
с
дуваном
;
још
испретурани
јастуци
где
су
оне
с
девојачке
стране
спавале
;
још
нису
затворени
прозори
,
ни
онај
кроз
који
је
однета
Фати
-
султан
.
Јастуци
крај
прозора
мокри
,
и
застирка
на
миндерлуку
,
и
нико
на
то
не
мисли
;
нико
не
склања
с
ћошке
испретуране
филџане
и
џезве
,
разбацане
зилове
и
дахира
,
ни
мангал
,
ни
скупља
ону
гомилу
мокра
угљевља
.
(
Изврнуо
се
мангал
оно
вече
,
у
оном
чуду
и
забуни
,
па
нека
изручила
ибрик
,
да
жар
угаси
,
и
то
још
тако
стоји
.
)
А
хафуз-Ахмед
још
није
стао
.
Иде
,
тумара
сокацима
као
луд
,
па
тек
застане
,
премери
сокак
погледом
,
као
да
кћер
тражи
,
као
да
чека
да
се
која
капија
отвори
,
да
изиђе
Фати
-
султан
.
Не
понесе
чадре
,
те
му
зелена
чалма
скроз
мокра
,
и
кафтан
циметове
боје
мокар
.
Мутне
су
му
и
подбуле
очи
;
подбуо
у
лицу
;
обрве
беле
,
дугачке
,
наднеле
се
над
очи
сасвим
;
дуга
брада
,
проседа
,
округло
подшишана
,
затрепери
кад
се
узму
грчити
танке
,
изгореле
усне
.
За
толиким
животима
до
сад
сузе
не
пусти
,
а
сад
за
једним
кишом
их
лије
.
Па
бар
да
се
опије
,
заборавио
би
своју
несрећу
;
али
како
да
се
опије
,
кад
ово
два
дана
ништа
не
пије
.
Није
пио
два
дана
онај
који
се
није
трезнио
,
који
је
,
како
причају
улазио
у
бачву
,
те
се
у
вину
купао
.
Хода
до
ноћи
,
тад
долази
,
и
онако
мокар
сруши
се
на
шиљте
,
у
једном
куту
селамлука
,
и
хуче
ту
,
хуче
сву
ноћ
,
док
га
најпосле
сан
не
савлада
.
—
Нико
му
се
није
хтео
ни
смео
светити
;
сви
остављали
на
Алаха
.
А
он
како
се
свети
,
ето
.
Страшна
ли
је
твоја
освета
,
Аллах
!
говоре
мусломани
,
са
страхом
.
Киша
не
престаје
,
а
буде
окупише
„
леш
“
.
—
Има
леша
у
Топлици
,
није
друго
.
Да
се
Фати
-
султан
није
удавила
...
Аман
,
Јараби
!
Кад
изиђе
из
дворишта
хафуз-Ахмед
треће
јутро
,
он
виде
пред
својом
капијом
неколико
Арнаутина
.
Један
му
од
њих
,
најстарији
,
узе
нешто
живо
казивати
,
а
он
испрва
ништа
не
разуме
,
као
да
је
пијан
,
или
луд
;
па
се
прибираше
,
полако
;
и
освести
се
...
Прокупчани
су
видели
где
оде
с
Арнаутима
к
Топлици
.
ВИИИ
Освану
недеља
,
турски
пазар
,
четврти
дан
како
је
Фати
-
султан
нестало
.
Сунце
сину
,
те
затрепта
по
трави
и
цвећу
крупна
роса
;
удесише
веселе
тичице
,
сухих
крила
,
песму
као
у
пролеће
.
—
Нема
леша
.
Са
седмога
су
неба
плакале
девојке
три
дана
и
три
ноћи
за
живом
Фати
-
султан
.
—
Украде
мула
-Халим
Фати
-
султан
.
—
Украде
арнаутски
мула
турскога
хафуза
кћер
!
—
Рођаку
цара
дарова
!
—
Није
,
није
украо
ни
хафузову
кћер
,
ни
рођаку
цара
царева
,
већ
пашину
снаху
.
—
Кадуну
Шемси
-пашина
сина
!
—
Ако
није
одведена
,
била
је
венчана
.
—
Јазук
!
—
И
баш
је
сам
украде
.
Кроз
пенџер
па
на
ата
...
Кириџије
су
њега
среле
.
—
Онако
стар
сам
!
—
Ваш
сам
...
Како
му
је
бела
брада
:
има
деведесет
.
—
Сто
.
—
Нема
,
кћери
,
нема
више
од
шездесет
,
шездесет
три
,
па
може
бити
озго
још
једну
,
и
две
.
Кад
сам
ја
била
девојка
,
он
је
био
бећар
...
Аман
!
Висок
као
селвија
,
очи
му
као
у
шаина
,
веђе
самур
,
уста
стамболски
дивит
!
Кад
узјаше
ата
па
прође
прокупачким
сокацима
,
женама
вечера
загорева
,
невестама
се
јувка
цепа
,
девојкама
ибришим
мрси
,
удовицама
памет
померава
...
Ха-ха-ха
!
насмејаше
се
буле
,
први
пут
како
је
Фати
-
султан
нестало
.
И
наставише
:
—
Сад
је
Фати
-
султан
у
мулиној
кули
.
Звао
је
њена
оца
јуче
,
да
је
види
,
и
да
је
утеши
...
—
Како
утеши
?
Веле
полудела
,
од
страха
.
—
Вај
,
млада
!
Вај
,
лепа
!
Вај
,
од
соја
!
а
толико
несрећна
!
И
још
се
нешто
говори
,
то
јест
,
не
говори
,
него
тајно
шапће
.
И
људи
и
жене
о
овом
говоре
шапатом
,
све
у
двоје
.
—
Ако
је
ово
истина
,
како
ће
грдна
пашиница
међу
другарице
!
—
Куд
ће
паша
од
бруке
?
И
шта
ће
?
—
Да
се
бије
.
—
Како
ће
с
Арнаутима
на
крај
изићи
?
—
Убио
је
мула
-
Халиму
сина
,
па
сад
нека
испашта
.
—
Ћути
!
Ко
сме
о
томе
?
Паша
је
,
није
маскара
.
—
То
јест
,
глава
.
Али
и
главу
могу
по
глави
,
кад
се
много
похаси
.
—
Она
би
тада
репом
.
—
Змији
жалац
није
у
репу
.
И
после
зар
мислиш
да
су
с
овом
осветом
Арнаути
готови
.
Јок
.
Ништа
без
крви
.
Крв
за
крв
.
Пашина
сина
за
сина
њихова
поглавара
.
—
Аман
,
ћути
!
—
Мули
жалост
,
паши
срамота
:
хајде
метни
ово
двоје
на
теразије
.
Ама
,
ко
би
био
луд
да
мери
перо
с
оловом
?
!
...
ИX
Ко
уби
мулина
сина
,
чу
мула
.
Ко
украде
пашину
снаху
,
разабра
паша
.
Јер
у
недељу
ујутру
рашчу
се
по
Прокупљу
,
а
до
довече
оде
тај
глас
у
Лесковац
,
у
Ниш
,
и
Врању
.
А
сутра-дан
,
још
у
свитање
,
стиже
паша
у
Прокупље
.
„
Вала
боље
смрт
,
него
ова
грдна
срамота
.
Кад
сам
је
венчао
са
својим
сином
,
била
је
бош
(
слободна
)
.
А
сад
?
...
Јазук
!
Јазук
!
Јазук
!
...
Непуштена
од
мога
сина
,
удаде
...
Хиљаду
пута
јазук
!
...
Ама
није
.
То
се
само
тако
пронело
...
Позваћу
мула
-
Халима
,
и
ако
није
човек
,
већ
вук
,
гладан
вук
,
па
ћу
га
питати
...
Ако
су
ме
слагали
...
,
гајтан
“
.
Хода
,
хода
паша
по
прокупачком
сарају
,
и
мисли
.
Омален
,
црн
,
зелених
живих
очију
,
испупчених
јагодица
,
проседе
,
кратко
ошишане
браде
,
танка
гласа
,
као
у
жене
;
у
чоханим
,
широким
шалварама
,
у
високој
чалми
.
Кад
хоће
да
говори
,
прво
зажмури
,
па
тад
почне
.
Овога
пашу
нису
волели
Лесковчани
и
Прокупчани
,
ни
Турци
ни
Срби
.
Није
био
правичан
старешина
;
и
много
је
показивао
свој
салтанат
,
то
јест
госпоство
,
јер
није
желео
да
га
се
само
боје
,
него
и
да
му
се
диве
,
да
се
застиде
од
његова
госпоства
.
„
Знам
га
оволишног
,
ћатиба
.
Мали
,
стоји
према
брегу
,
па
не
гледа
докле
му
глава
досеже
,
него
упро
очи
у
врх
.
И
ено
га
тамо
одавно
,
и
ако
није
устрчао
,
него
отпузао
“
.
Хода
,
па
тек
застане
,
зажмури
,
гласно
мисли
:
не
зна
с
кога
краја
да
почне
.
Пљесну
длановима
.
Уђе
његов
силистер
полако
,
и
мало
погнут
.
Он
заповеди
да
се
наоружају
сејмени
,
да
што
пре
отиду
у
Топлицу
,
под
Јастребац
,
да
му
доведу
мула
-
Халима
,
то
јест
,
да
му
кажу
,
е
га
је
поздравио
Шемси
-
паша
,
да
му
дође
у
прокупачки
сарај
.
Силистер
изврши
пашину
заповест
.
И
већ
до
подне
опколише
сејмени
кулу
мула
-Халимову
.
—
Поздравио
Шемси
-
паша
мула
-
Халима
,
да
му
дође
у
прокупачки
сарај
,
говори
под
кулом
Суљи
старешина
сејмена
.
—
Да
дође
,
да
дође
,
ха-ха-ха
!
одговара
с
прозора
куле
главом
мула
,
и
насмеја
се
грохотом
,
а
његове
се
слуге
уплашено
згледаше
.
Поглавар
арнаутскога
племена
Војњака
!
Крупан
,
наочит
,
с
дугачком
,
као
снег
белом
брадом
,
а
с
лицем
свежим
,
готово
без
бора
,
с
оком
црним
и
крупним
,
што
с
маха
на
мах
сине
као
у
младића
,
не
младића
просвећена
ума
,
него
дивљака
;
па
она
његова
гласина
нарочито
кад
је
љут
...
!
Старац
,
а
док
му
не
погибе
син
,
играо
се
јуначких
игара
с
топличким
момчадма
;
надскакивао
је
све
младиће
из
племена
кому
је
он
поглавар
.
Смеје
се
само
кад
је
врло
љут
.
Кад
се
некад
пред
кулом
насмеје
,
грохотом
,
да
гора
одјекује
,
па
Арнаути
чују
,
било
у
по
дана
или
у
по
ноћи
,
одмах
се
спремају
за
„
кавгу
“
,
пуне
пушке
,
оштре
јатагане
.
И
није
дирао
никога
;
али
ко
њега
дирне
,
тешко
томе
,
не
окани
га
се
докле
га
не
сатре
.
А
кад
му
год
дође
селам
(
поздрав
)
од
сараја
,
то
јест
од
паше
,
иде
,
одмах
;
тако
у
младости
,
тако
сад
.
У
лов
је
полазио
само
на
вуке
.
„
Ни
на
њих
не
бих
,
говорио
је
,
кад
бих
имао
овде
себи
равне
,
арслане
“
.
Његов
фис
,
то
му
је
његова
породица
;
пази
га
као
отац
.
Па
чак
у
кули
готово
ништа
више
него
у
арнаутским
кућама
,
да
им
не
буде
жао
.
За
Бајрам
отера
у
град
читаво
стадо
овнова
,
те
подели
по
сиротињи
,
арнаутској
па
и
турској
,
и
многима
пошље
по
врећу
брашна
и
ћупче
масла
;
купи
им
рухо
.
Жене
су
га
много
волеле
,
не
толико
што
је
био
леп
,
колико
што
је
био
јунак
;
а
и
он
је
жене
волео
;
женио
се
седам
пута
.
У
двадесет
седмој
имао
је
четири
жене
(
једну
у
Прокупљу
,
једну
у
Дубову
,
једну
у
Житном
Потоку
,
Исмаилову
мајку
овде
)
.
Једну
отера
;
шест
му
умреше
(
најмлађа
,
којом
се
бејаше
пре
три
године
оженио
,
умре
преклани
;
и
веле
да
је
хтела
постати
мајком
)
.
Кад
стаде
сатирати
сакагија
нишког
паше
хергелу
,
Нишлије
се
Турци
међу
собом
шаљаху
:
„
Нашем
се
паши
не
држе
коњи
,
као
Војњачком
мули
жене
.
Од
седам
жена
имао
само
петоро
деце
.
Сад
једно
.
Ни
једна
не
беше
из
његова
фиса
.
„
Грехота
,
“
говораше
.
„
Жени
ли
се
отац
ћерком
?
“
Сад
мула
,
кад
чу
пашино
поздравље
,
посла
телала
да
му
сазове
Арнауте
;
а
он
се
узе
полако
спремати
.
Обуче
се
у
„
карпус-чоха
“
чакшире
и
џамадан
,
у
чепкенли-гуњ
срмом
везен
;
први
пут
је
обуо
жуте
чизме
које
је
добио
на
дар
од
скадарскога
паше
,
Арнаутина
;
поврх
аџемскога
шала
опасао
је
силај
,
па
наместио
ваздан
кићене
пиштоље
и
јатаган
;
метну
на
главу
нов
ћулав
и
тунус
фес
.
Затурио
фес
и
ћулав
,
те
му
се
види
обријано
теме
.
Стрча
с
куле
,
назва
Бога
Арнаутима
;
они
му
Бога
прихватише
и
продераше
се
,
дивље
:
—
Алла
!
Аллааа
!
Одјекнуше
брда
и
Јастребац
:
—
Алла
!
Аллааа
!
Приведоше
му
вранца
,
ата
пастушаста
,
паметна
ока
,
танких
ногу
а
дугачке
гриве
и
репа
,
с
кићеном
опремом
,
с
абаијом
везеном
жеженим
златом
.
Кад
опази
мулу
ат
зарза
,
трза
се
од
сеиза
,
и
одмах
се
зачу
силна
вриска
;
одјекнуше
брда
и
Јастребац
.
Мула
га
нежно
омилова
,
попљескав
га
по
танку
а
дугачку
врату
,
као
у
лабуда
,
па
се
вину
на
њ
.
Опколише
га
Арнаути
,
крупни
као
горштаци
,
опаљена
лица
и
дугих
брка
,
раздрљени
,
жилава
врата
и
изгорелих
од
сунца
прсију
,
у
уским
,
белим
,
сукненим
чакширама
,
ишараним
црним
гајтанима
,
у
гуњевима
,
неки
белом
ћечету
,
неки
у
фесу
и
пешкиру
,
сви
у
опанцима
.
Стаде
вриска
пастушастих
атова
,
бију
земљу
копитама
,
и
само
што
их
додирнуше
стрменом
,
раширише
ноздрве
,
полетеше
;
па
и
они
мали
коњи
као
ластавице
су
.
Затутњи
земља
.
Лети
блато
у
вис
с
копита
атова
и
чилих
коња
,
искићена
чела
и
груди
,
прља
им
сапи
,
гриве
и
кићену
опрему
.
Сејмени
јуре
за
Арнаутима
,
погледају
се
час-по
међу
собом
,
и
ћуте
као
заливени
,
јер
виде
да
и
над
њиховом
силом
има
сила
.
Уђоше
у
Прокупље
.
Чује
се
топот
;
вриште
атови
,
фрчу
коњи
а
алачу
Арнаути
.
Све
живо
похита
да
гледа
.
Жене
се
прибише
уз
кафезе
и
пробушене
ограде
;
људи
,
који
бејаху
код
куће
,
изиђоше
на
капију
,
пред
дућане
,
у
чаршији
.
Жене
се
бусају
у
прси
и
моле
се
Богу
да
се
„
на
кавгу
