својућелију
,
само
би
Срдарина
узјахао
на
свога
новога
вранца
,
па
пошао
са
Шкељом
преко
воде
...
Послије
подне
,
ђаци
би
се
опет
скупили
у
„
скулетину
“
,
да
лешкаре
до
вечерњих
звона
;
вечерња
би
се
брзо
свршила
,
као
за
опкладу
;
вечера
је
увијек
била
лоше
зготовљена
,
јер
у
опћој
чами
и
шјор-Грго
поче
тражити
утјехе
у
чашици
,
—
„
што
јест
грих
,
али
јопет
није
такав
да
се
не
може
откајати
“
,
као
што
он
рече
Бакоњи
,
говорећи
о
покојном
Пирији
.
Видјели
смо
како
је
бивало
ноћу
у
главној
ћелији
,
али
ни
у
другима
не
бјеше
редовно
стање
.
Тетка
,
чим
би
се
затворио
,
запали
лулу
,
па
ходај
горе
и
доље
кроза
двије
собе
.
Пуши
човјек
,
бобоњи
њешто
у
себи
,
пије
воду
,
пљуцка
,
хода
и
хода
,
докле
не
падне
мртав
сустао
.
Из
јутра
,
кад
би
Бутрица
растворио
прозоре
,
куљао
би
дим
кроза
њих
,
као
из
димњака
.
Брне
га
једном
благо
савјетова
:
„
Немој
тако
,
Думе
брате
,
јер
ћеш
и
ти
пропасти
прије
вримена
,
—
ти
који
знаш
на
памет
сва
поучења
шалернитанске
скуле
“
...
А
Тетка
ће
њему
тужно
:
„
Не
брини
се
за
моје
здравље
,
Брне
брате
!
Опрости
шта
ћу
ти
рећи
,
али
има
причи
’
,
млого
причи
’
ствари
,
за
које
би
ваљало
да
се
бринеш
!
“
Бујас
је
читао
стрицу
Блитвару
,
докле
би
га
успавао
.
Читао
је
што
му
драго
,
и
на
прескок
,
и
наопачке
,
само
да
се
тороче
,
—
као
што
њеки
млинари
не
могу
заспати
,
ако
им
се
витао
не
обрће
.
Нови
ђакон
Мачак
имађаше
тежега
посла
са
ујаком
Дувалом
,
који
је
,
два
часа
послије
вечере
,
за
дуго
„
киселио
“
ноге
у
млакој
води
са
мекињама
,
па
онда
му
сестрић
„
на
презуру
“
даваше
њеке
капљице
,
што
утољују
задуху
,
и
њека
зрнца
што
ублажују
болове
у
желуцу
,
—
јер
сипљиви
Дувало
јеђаше
вечером
више
но
Наћвар
,
те
га
,
готово
сваке
ноћи
,
хваташе
рачац
.
Инокосни
Вртиреп
није
с
вечере
ни
улазно
у
собу
,
но
би
шетао
тријемом
,
пијући
ракију
и
мезетећи
је
бијелијем
луком
,
као
што
чине
хајдуци
.
Кад
би
се
ражестио
,
онда
би
промијенио
шеталиште
,
онда
би
ходао
испред
гвардијанове
ћелије
,
ударајући
јако
петама
.
То
је
Брну
много
узнемиравало
,
али
не
смједе
опоменути
пакосног
Вртирепа
.
Други
инокошњак
,
Срдарина
,
јегленисао
је
са
Шкељом
.
Није
доста
што
се
до
мрака
не
раздвајаху
,
што
се
„
кланчаху
по
кметови
ка
обаћетни
паси
“
(
како
једном
рече
Вртиреп
)
,
него
су
и
по
ноћи
пијанчили
у
ћелији
.
Пошто
је
Срдар
био
добра
срца
,
опомену
га
једаред
Наћвар
,
да
је
његово
понашање
против
„
регула
“
.
А
на
то
ће
Срдарина
опрхо
:
„
А
ко
се
већ
овдинак
држи
регула
,
Брне
болан
!
?
Зар
да
се
ја
уставим
на
бригу
,
кад
је
све
пошло
суноврат
?
А
,
најпослинак
,
ако
ти
је
криво
шта
се
држим
са
слугом
,
онда
дај
ми
Бакоњу
да
ме
разговара
!
“
...
Најзад
,
у
великој
трпезарији
гораше
свијећа
по
сву
ноћ
,
те
се
могло
нагађати
да
и
Балеган
бдије
.
Еле
,
у
манастиру
,
и
дању
и
ноћу
,
све
иђаше
суноврат
.
Слуге
су
пак
радиле
што
их
бјеше
воља
.
Тртак
и
Бобан
,
кад
би
уграбили
,
по
вас
дан
запињаху
вршке
и
ради
тога
се
завађаху
са
Дундаком
и
Бељаном
,
који
су
тврдили
да
имају
прече
право
на
рибање
,
—
или
би
Дундак
и
Бељан
уранили
,
те
уграбили
боља
мјеста
,
пуштајући
противнике
да
се
вајкају
.
Али
,
одмах
с
вечера
,
нестало
би
сваке
гложње
,
но
би
сви
,
и
ковач
и
млинар
,
говедар
и
оба
возара
братски
посједали
иза
мађупнице
,
према
води
,
те
би
„
крвљу
Исукрстовом
“
блажили
тугу
за
похараном
црквом
.
С
почетка
се
чуђаху
шта
се
догађа
у
манастиру
ноћу
.
—
Који
је
ђава
вратринама
,
на
један
ма
,
сад
кад
би
баш
било
вриме
да
се
разаберу
!
вели
Бобан
.
Брате
,
ка
да
су
сви
повиленили
,
приповида
Шкељо
!
Ма
шта
то
може
бити
?
—
Ја
мислим
,
да
им
се
приказује
вра-Пирија
!
рече
Дундак
.
—
Мучи
,
бештијо
,
да
је
то
истина
,
зар
се
не
би
и
тебика
јавија
,
ка
и
покојни
Шкоранца
?
рећи
ће
Тртак
,
намигујући
ковачу
.
—
А
ко
зна
би
ли
,
брате
?
Он
је
бија
већи
господин
од
дјакона
,
па
,
може
бити
,
неће
да
се
дружи
са
измећарима
!
рече
говедар
.
—
Ама
који
је
ђава
Наћварини
?
Шта
је
њемукаре
?
—
А
сугранија
се
човик
малика
,
рече
озбиљни
Бељан
,
предушујући
од
пића
.
Посли
онакога
покора
,
није
чуда
да
увати
ника
устравица
душевна
човика
.
А
вра-Брне
је
јопет
душеван
.
—
Липа
ми
његова
душевност
кад
одире
људе
каматом
!
Ја
знам
да
по
свима
нашим
жупама
нема
пријуба
имућнијега
човика
,
који
му
не
дугује
,
ники
по
сто
,
ники
и
по
двиста
и
триста
талира
,
са
четрнајст
по
сто
!
вели
Дундак
.
Бељан
се
наљути
.
—
То
је
истина
,
то
ми
знамо
,
али
шта
кажеш
за
Дувалину
,
за
Блитвара
,
за
вра-Ћука
и
многе
остале
,
који
позајмљују
и
по
двадесет
по
сто
?
Па
,
је
ли
наш
вра-Брне
икада
кога
поруба
,
ка
шта
они
чине
?
И
,
најпослинак
,
шта
је
намика
до
тога
,
него
реци
ти
мени
:
Је
ли
вра-Брне
душеван
нами
?
Кињи
ли
нас
он
,
ка
шта
је
чинија
манити
Вртиреп
оно
дана
кад
је
бија
старишина
.
—
То
је
истина
!
рекоше
сви
.
Бог
да
живи
вра-Брну
!
—
Знала
би
нам
душа
,
да
је
онај
манитац
оста
за
гвардијана
,
настави
Бељан
.
Он
би
сад
бија
усталац
и
вридан
ка
мравак
,
болан
...
.
Човик
би
мога
помислити
да
је
то
нико
чудо
,
јер
сви
знамо
како
је
Вртиреп
провеја
младост
,
сви
знамо
да
је
биснија
,
да
је
бија
раздарушне
руке
,
да
су
му
женетине
све
појиле
,
да
је
данаске
један
од
најсиромашнији
’
вратара
.
Е
,
сад
се
зар
така
душе
,
па
би
тека
за
св
.
Врану
?
Би
,
ка
и
мој
покојни
ћаћа
!
Он
би
приказива
рачуне
тамока
ди
они
шаљу
,
а
себика
би
напунија
кесу
,
јер
човик
види
како
је
под
старост
без
јаспри
!
—
То
је
зна
и
провинцијал
и
сви
остали
,
зато
га
и
не
изабраше
,
вели
ковач
.
Не
бојте
се
да
ће
он
икад
бити
старишина
.
Ако
Наћвар
отегне
(
шта
не
дај
Бог
!
)
онда
би
га
заминија
јали
Тетка
,
јали
вра-Томе
са
парокије
.
Тако
су
се
слуге
разговарале
на
сијелу
.
Као
што
се
види
нијесу
имале
шта
завидјети
Шкељу
.
Баш
кад
једном
бјеше
говор
о
њему
,
рећи
ће
говедар
:
—
Ја
се
све
бојим
,
да
нас
јарчина
не
прошпија
!
—
Ко
да
нас
прошпија
!
викну
Дундак
:
Зар
пожмиреп
Шкељо
,
који
је
страшљивији
од
иједне
козе
,
на
кога
ја
пљујем
,
јер
ја
не
би
чинија
шта
он
чини
...
.
—
А
шта
чини
?
пита
говедар
.
—
Рувијан
,
јето
шта
!
Зашто
иђе
са
Срдарином
свакога
дана
прико
воде
?
—
Дундак
запјева
поскочки
:
Тијо
,
лако
,
кметице
,
Тијо
,
лако
,
Јелице
,
Срдарева
душице
,
Наша
једра
кметице
...
.
—
Муч
!
викну
млинар
.
—
Зашта
„
муч
“
?
Кога
да
се
бојим
?
—
Букара
!
шапну
њеки
.
—
Ви
се
још
спрдате
са
Тодорином
!
рече
Дундак
,
али
госпе
ми
и
госпина
ми
сина
,
ја
га
не
би
ни
спомиња
!
Ја
сам
га
кињија
и
магарчија
мање
него
иједан
од
вас
,
па
јопет
се
бојим
да
скупо
не
платим
,
а
телиш
ви
!
Шта
мислите
да
се
Тодорина
неће
светити
?
—
Муч
!
Муч
!
заокупише
га
сви
,
јер
сви
претрнуше
.
Њеки
се
и
обазрије
,
баш
као
да
би
Букар
могао
бахнути
иза
леђа
.
А
тај
њихов
страх
посоколи
Дундака
,
који
настави
:
—
Оће
се
Тодорина
светити
,
тако
ми
светога
Вране
,
коме
је
он
око
ископа
!
...
.
Тодорина
,
ја
,
Тодорина
,
болан
,
кога
ми
прозвасмо
Букаром
,
који
је
свакога
тренутка
говорија
:
„
Ко
,
је
ли
ја
,
је
ли
?
“
М
’
ајде
шта
нас
привари
,
нас
неуке
,
али
како
је
мога
вући
за
нос
редовнике
!
Е
,
шта
ти
је
ришћанин
...
Видите
,
ја
никада
не
кажем
„
ркаћ
,
“
него
липо
ришћанин
,
јер
,
најпослинак
,
дви
су
здиле
,
а
један
је
Бог
,
а
они
су
наша
браћа
!
—
То
није
братски
од
тебека
,
поче
Бобан
медено
(
баш
као
да
га
Букар
слушаше
)
.
Ми
јесмо
ка
мало
јегленисали
с
њим
,
ка
шалили
се
,
мислећи
да
је
бедујаст
,
али
му
нисмо
ни
зла
желили
,
ни
чинили
,
Боже
сачувај
!
Нити
ја
мрзим
Букара
.
Прековођани
се
одбише
од
цркве
,
али
су
њеки
често
долазили
у
гвардијанову
ћелију
,
а
одлазили
смућени
.
Кад
би
се
пак
који
појавио
,
Брне
би
послао
њекуд
синовца
...
Тако
се
низао
дан
за
даном
,
без
велике
измјене
.
Фра-Брни
се
не
повраћаху
болови
,
и
ако
му
ноге
бјеху
отечене
,
и
ако
ноћу
не
могаше
спавати
.
Један
пут
кад
он
синовцу
нареди
да
издекламује
циркулар
,
мали
ће
,
чешкајући
се
по
глави
:
—
Ако
смим
,
шјор
,
ја
ћу
ништа
друго
издиванити
на
памет
.
—
Тако
!
А
шта
то
?
запита
Вра
прилично
зачуђен
.
—
Па
знам
пуно
ствари
.
Знам
и
житије
светога
Григорије
.
—
Тако
!
Зар
цило
цилцато
?
—
Цило
цилцато
,
само
ако
ме
не
прикинете
у
ричи
,
вели
Бакоња
,
па
,
и
не
чекајући
даље
,
зажмури
,
прекрсти
руке
и
поче
:
—
„
Блажени
Григориј
поставјен
бист
патријарк
светеј
цркви
римстеј
,
а
прижде
патријарш’ства
цриориз’ц
би
в
манастири
светаго
апостола
Андрији
...
“
Тако
је
говорио
попијевајући
,
ваљда
,
полак
часа
,
предушујући
само
кад
би
се
заморио
.
Брне
га
похвали
и
поче
тражити
њешто
међу
својим
рукописима
,
а
Бакоња
посокољен
исприча
још
њеколико
одломака
из
житија
,
па
изређа
око
двадесет
кратких
латинских
реченица
,
које
је
преводио
на
„
нашки
“
и
које
овако
излажаху
:
„
Душа
је
неумрла
тило
.
Је
умрло
јање
иђе
.
Тица
лети
стол
је
.
Округао
а
кућа
...
.
“
—
Добро
:
Добро
!
прекиде
га
Вра
,
пружајући
му
један
пожутјели
листић
,
а
Бакоња
само
што
прелети
очима
по
њему
,
рече
:
—
Ја
одавно
знам
ту
писмицу
на
памет
.
Њу
ме
научија
вра-Закарија
.
—
Немој
изговарати
„
вра
,
“
—
стотину
сам
ти
пута
то
река
!
...
.
Ниси
ти
,
болан
,
више
тежак
!
...
.
А
је
ли
ти
каза
фра-Закарија
ко
је
спива
ту
писмицу
,
а
?
—
Ја
знам
да
је
ваша
,
и
да
и
’
има
пуно
ваши
;
и
стриц
Чагљина
уми
нике
,
али
и
’
изврће
...
.
—
Добро
,
добро
,
де
да
чујем
ту
,
кад
је
већ
знаш
!
Бакоња
опет
зажмури
,
прекрсти
руке
и
започе
:
„
О
Исусе
,
слатки
,
мили
,
„
Од
мене
се
не
одили
!
„
Душа
моја
није
жива
,
„
Ако
тебе
не
ужива
!
„
Ти
си
радос
у
жалости
,
„
Ти
си
сунце
у
тавности
...
.
—
„
Послушајте
редовници
,
„
Свете
цркве
одвитници
...
.
—
Стан
!
Видиш
ли
да
не
знаш
!
Та
послидња
два
верша
,
то
су
од
„
Муке
Господинове
“
.
Али
свеједно
!
Сад
слушај
.
Ја
ћу
ти
проштити
једну
моју
нову
писму
,
о
несрићном
догађају
,
који
нас
је
задесија
,
па
ћеш
је
ти
научити
на
памет
!
—
И
Брне
поче
своје
најновије
сачињење
,
које
је
било
у
њеколико
стотина
стихова
,
и
које
се
почињаше
:
„
Свемогући
на
нас
сржбу
пушти
„
И
сотони
слободу
допушти
.
„
Да
он
уђе
у
званог
Букара
,
„
Који
дође
да
манастир
ара
...
.
А
свршаваше
се
:
„
Тешко
теби
,
Тодорино
клети
,
„
Кад
оћутиш
како
с
’
Фране
свети
!
“
Тијем
начином
Бакоња
по
ново
напредоваше
у
стричевој
милости
,
али
га
ђаво
натента
,
да
исприча
фра-Тетки
те
њихове
вечерње
забаве
.
Тетки
се
хтједе
да
отправи
једну
шалу
Брни
,
те
исписа
њеколико
латинскијех
стихова
,
које
Бакоња
брзо
научи
...
.
—
Ако
заповидате
,
шјор
,
знам
ништа
ново
.
—
Тако
!
вели
Наћвар
сједајући
у
широку
наслоњачу
иза
стола
.
Де
,
да
чујем
,
ако
је
шта
липо
!
Бакоња
обори
очи
,
дигну
кажипрст
и
поче
,
сјецајући
њим
:
„
Си
вис
инцолумен
,
си
вис
те
реддере
санум
,
„
Цурас
толле
гравес
:
ирасци
цреде
профанум
,
„
Парце
меро
,
цоенато
парум
:
нон
сит
тиби
ванум
„
Сургере
пост
епулас
:
сомнум
фуге
меридианум
...
Већ
чим
је
Брне
чуо
прве
ријечи
,
избуљи
очи
,
па
се
лагано
диже
и
примаче
ка
Бакоњи
,
те
га
тако
жестоко
ћуши
,
да
му
се
глава
обрну
ка
рамену
.
—
Магаре
од
магарета
!
рече
загушено
фратар
.
Ти
,
да
смиш
...
.
да
се
усудиш
!
—
Шта
сам
вам
скривија
?
запита
Бакоња
измичући
се
.
Јесу
ли
то
какве
ружне
ричи
?
То
је
фра-Думе
...
.
—
То
је
баш
оно
зашта
ћеш
ми
платити
,
настави
стриц
у
бјеснилу
и
спопаде
врч
,
а
Бакоња
искочи
у
тријем
и
побјеже
десно
,
да
се
не
сукоби
са
Вртирепом
,
који
се
,
као
обично
,
шетао
испред
својих
врата
,
и
који
поче
викати
:
—
Куда
ћеш
ти
,
Јерковићу
?
Стани
!
Шта
ћеш
у
ово
доба
у
кужини
?
—
Имам
посла
!
рече
Бакоња
не
устављајући
се
,
па
се
попе
у
трпезарију
.
Тетка
,
Срдар
,
Блитвар
и
Дувало
изађоше
из
ћелија
.
Вртиреп
ста
грдити
Бакоњу
и
хтједе
потећи
за
њим
,
али
га
уставише
.
Па
онда
Тетка
и
Срдар
отидоше
ка
гвардијану
,
кога
затекоше
готово
без
свијести
.
Балеган
се
,
као
обично
,
шетао
по
дугачкој
трпезарији
,
па
склони
суд
с
вином
и
отвори
,
а
кад
видје
Бакоњино
блиједо
лице
,
устукну
престрашен
.
—
Шта
се
догодило
?
Да
није
што
стрицу
?
Да
није
умра
?
—
За
менека
је
умра
,
одговори
Бакоња
,
строваливши
се
на
клупу
.
Ја
с
њим
не
могу
више
.
Боље
би
ми
било
да
скочим
у
воду
.
Прије
но
што
кувар
дознаде
истину
,
дође
Срдарина
и
одмах
поче
љубазно
:
—
Ајде
,
Иве
,
ајд
врати
се
,
моје
дите
!
...
Стриц
је
стриц
,
па
ако
те
и
покара
,
то
је
за
твоје
добро
!
—
Липо
ми
је
то
добро
,
кад
ми
дава
триске
ни
за
шта
и
магарчи
ме
сваке
друге
ричи
!
Мени
је
дошло
,
фра-Јакове
,
да
штагод
учиним
од
себека
.
Јево
четири
године
,
од
кад
га
вирно
служим
и
уз
њега
муке
мучим
!
Шта
сам
му
ја
крив
?
Јесам
ли
ја
крив
шта
не
може
да
спава
по
цилу
ноћ
,
шта
су
му
ноге
отечене
.
Не
,
не
могу
више
,
него
иђем
у
који
други
манастир
,
па
ако
ме
не
приме
,
а
ја
ћу
тражити
службе
.
Могу
бити
коњушар
,
ако
не
ништа
друго
.
—
Какво
бижање
!
какав
коњушар
!
Шта
све
булазниш
!
рече
Срдар
,
водећи
га
.
Ниси
ти
за
то
рођен
,
него
да
будеш
мисник
и
да
другима
заповидаш
...
.
Добра
ноћ
,
Грго
!
...
.
Ајдемо
,
ајдемо
!
Кад
су
били
на
дну
стуба
,
Срдар
га
ухвати
за
рамена
и
поче
шапатом
:
—
Лудо
дите
,
како
не
помишљаш
само
на
једну
ствар
,
како
не
видиш
да
ти
је
стриц
кратка
вика
,
да
ти
,
данас
,
сутра
,
може
сванути
...
.
Разумиш
ли
шта
оћу
да
кажем
?
—
А
зар
све
његово
не
припада
манастиру
?
запита
Бакоња
.
—
Е
,
баш
си
дите
!
рече
Срдарина
угодно
дирнут
,
видећи
да
је
Бакоња
ипак
непокварен
.
Е
,
баш
си
дите
!
понови
он
,
тапшући
га
по
образу
...
Ја
не
мислим
да
поараш
стрица
,
Боже
сачувај
!
него
он
ће
ти
сам
приручити
јаспре
,
ка
својој
крви
,
ка
шта
сви
чине
!
И
њему
је
покојни
фра-Вице
прида
николико
стотина
талира
,
и
мени
је
мој
ујац
ништа
оставија
,
и
тако
сви
раде
.
Даклен
,
Иве
,
у
памет
се
!
Сићај
се
оне
:
„
Ко
се
дима
не
надими
,
тај
се
ватре
не
нагрија
!
“
Трпи
и
буди
покоран
још
за
николико
,
па
ће
ти
добро
бити
.
А
сад
ајмо
,
јер
смо
се
и
онако
пуно
задржали
!
Пошто
пријеђоше
двориште
,
кад
су
били
у
дну
других
стуба
,
Бакоња
стаде
.
—
Ја
би
вас
молија
,
фра-Јакове
,
да
ми
приведете
нике
латинске
верше
!
—
Какве
латинске
верше
!
рече
Срдар
у
чуду
.
Шта
ти
сада
пада
на
ум
?
...
.
—
Ма
јето
нике
...
.
Ја
нећу
имати
мира
циле
ноћи
,
ако
и
’
не
разумим
!
...
.
Ја
вас
молим
,
пуно
вас
за
то
молим
,
фра-Јакове
.
А
нема
и
’
млого
...
.
—
Добро
,
де
да
чујем
,
прекиде
га
Срдар
једнако
у
чуду
,
па
скупи
обрве
и
зину
,
јер
бјеше
слаб
латиниста
.
Бакоња
јасно
изговори
два
стиха
,
али
у
половини
трећега
запе
.
За
њеколико
тренутака
Срдар
стојаше
непомичан
,
заковрнутијем
очима
,
па
од
једном
удари
у
такав
грохотан
смијех
,
да
се
одјек
морао
разлијегати
чак
до
мађупнице
.
—
Ха-ха-ха-ха
,
parce
mero
...
coenato
parum
...
.
curas
tolle
graves
...
понављаше
Срдар
међу
наступима
силнога
смијеха
.
Фра-Тетка
стрча
низа
стубе
.
—
Доста
,
за
муку
Исукрстову
,
фра-Јакове
!
Шта
чиниш
?
Оћеш
ли
да
убијеш
човика
?
...
.
А
ти
(
обрнув
се
Бакоњи
)
,
зар
мораш
све
приповидати
?
—
Ја
нисам
ништа
каза
,
одговори
Бакоња
намрачен
.
Ја
оћу
да
разумим
оне
погрдне
ричи
,
збогу
који
...
.
—
Мучи
,
мучи
,
тише
говори
!
вели
Тетка
,
јер
му
се
учини
да
шкринуше
Брнина
врата
...
.
Ајмо
,
одма
горика
...
.
Нису
то
погрдне
ричи
!
Нисам
ја
таки
човик
!
—
Ја
оћу
да
и
’
разумим
!
понови
упорни
Бакоња
.
—
Па
добро
,
јево
да
ти
и
’
приведем
,
поче
Тетка
пењући
се
.
„
Ако
ћеш
да
будеш
здрав
,
ако
ћеш
да
оздравиш
,
одбаци
велике
бриге
,
не
љути
се
!
“
Видиш
да
су
то
липе
ричи
!
Па
онда
још
каже
:
„
Не
пиј
вина
пуно
;
мало
вечерај
;
устани
послин
ића
;
не
спавај
послин
подне
“
...
—
Ма
шта
је
сва
та
тандара-мандара
,
фра-Думе
,
тако
ти
Исукрста
?
пита
Срдар
.
Оли
сам
ја
полудија
,
оли
није
чисто
с
вамикаре
!
Думе
брзо
додаде
њешто
талијански
.
“
Ајде
,
дите
!
“
И
он
уведе
Бакоњу
у
ћелију
.
Вра
је
јечао
на
кревету
.
Тетка
се
мало
задржа
,
па
их
остави
.
Тада
Брне
поче
своја
нарицања
:
—
Проклет
бија
дан
,
у
који
сам
се
родија
!
ка
шта
је
река
праведни
Јоб
.
Проклет
човик
који
вирује
човику
!
ка
шта
је
јопет
река
Јоб
.
Тешко
оному
,
који
добра
чини
!
ка
шта
каже
пук
.
Дакле
,
до
тога
се
дошло
,
да
вас
манастир
узбуниш
,
ако
те
ја
покарам
!
?
Дакле
,
тако
ми
одвраћаш
за
моја
доброчинства
!
Дакле
,
тако
си
ми
зафалан
,
шта
сам
те
од
ушију
отрибија
,
шта
сам
настоја
да
те
човиком
учиним
...
А
,
Јурета
,
Јурета
,
ти
си
дида
Јурета
,
болан
,
онај
шта
је
покра
све
Зврљево
и
сва
села
наоколо
,
шта
је
трунуја
у
тавници
пет
година
...
.
А
,
Јурета
,
ноге
ми
покри
,
Јурета
,
зашушкај
ме
добро
иза
леђа
,
и
по
трбују
ме
покриј
раканцем
,
несритно
дите
,
а
сутра
ћеш
добити
што
је
приостало
.
И
куд
ће
ђаво
да
нанесе
Кушмеља
баш
сутра
дан
!
Сједи
фра-Брне
послије
доручка
на
тријему
,
зловољнији
него
обично
,
кад
му
бахну
кнез
Кушмељ
са
торбицом
о
рамену
и
с
тојагом
у
руци
,
па
развуче
усне
са
краја
тријема
.
—
Ваљен
Исус
,
вра-Брне
!
Здрав
уранија
!
—
Од
куда
ти
у
ово
доба
?
пита
фратар
надувајући
образе
.
—
Ја
поша
још
синоћке
.
Ка
,
вељу
,
липа
ладовита
ноћ
,
а
по
дану
врућина
...
.
—
Добро
,
добро
,
па
зашта
си
доша
,
а
?
Кушмељ
се
снеби
због
така
дочека
.
—
Богмекарце
,
да
виђу
тебека
и
оно
дите
.
Барица
је
ништа
ружно
снивала
...
.
—
Та-ако
?
Јето
си
мене
видија
,
а
види
и
дите
,
па
онда
ајде
од
куд
си
и
доша
!
И
Брне
уђе
у
ћелију
,
па
се
затвори
.
Кнезу
затрепташе
брчине
.
Заокружи
главом
,
да
ли
ко
видје
ту
бруку
.
Срећом
,
не
бјеше
никога
.
Он
намјести
уста
на
кључаницу
,
огради
уста
шакама
и
поче
:
—
Мој
липи
вра-Брне
,
ти
си
ништа
идак
,
а
ја
нисам
зна
,
него
прости
...
.
—
Носи
те
враг
!
прекиде
га
изнутра
Брне
.
Одма
да
си
отиша
,
ако
не
желиш
,
да
ми
више
никад
прид
очи
не
изађеш
.
Одлази
!
—
Оћу
,
оћу
,
кад
велиш
!
Оћу
,
одма
,
на
ма
,
с
ови
исти
стопа
!
Зар
ја
тебе
да
не
послушам
:
А
!
С
Богом
!
Кушмељ
отиде
другијем
лактом
тријема
,
па
наишавши
отворену
трпезарију
,
прође
кроза
њу
и
кроз
малу
ђачку
,
па
с
кујинскијех
врата
назва
:
„
Ваљен
Исус
,
о
шјор-Грго
!
Здрав
уранија
?
“
Балеган
,
који
стругаше
рибу
,
нанишани
једнијем
оком
на
незваног
госта
,
па
одговори
сухо
:
—
Вазда
бија
ваљен
Исус
и
Марија
!
...
.
Ајде
,
брате
,
долика
гвардијану
.
Тада
кнеза
остави
стрпљивост
.
—
Ма
нисам
доша
,
брате
,
да
просим
,
нег
сам
доша
,
да
видим
своје
дите
!
...
.
Ди
ми
је
дите
?
—
Ајде
,
брате
,
код
гвардијана
!
понови
Грго
и
обрну
му
плећа
.
Кушмеља
штипну
њешто
за
срце
,
јер
помисли
да
се
Бакоњи
што
десило
,
па
потече
натраг
,
обиђе
опет
сав
тријем
,
завири
у
цркву
,
али
не
видјевши
нигдје
живе
душе
,
викну
колико
је
икад
могао
из
дворишта
:
—
Ооо
,
Иве
Јер-ко-ви-ћу-ууу
!
Одмах
се
врата
поотвараше
на
ћелијама
.
—
Шта
је
?
...
.
Ко
то
виче
тако
?
...
.
Шта
се
ти
дереш
,
еј
?
запита
Вртиреп
.
—
Носи
те
враг
,
магарчино
једна
!
вели
Брне
.
Шта
ревеш
?
Одлази
магарчино
!
—
Баш
вам
фала
,
гвардијане
,
шта
назвасте
брата
правим
именом
!
рече
Вртиреп
.
Срдарина
пође
к
њему
сав
накостријешен
.
Тетка
се
упути
,
да
раздвоји
Вртирепа
и
Срдара
.
Наћвар
,
Блитвар
и
Дувало
,
опет
се
затворише
.
Бакоња
,
шкргућући
зубма
,
стрча
и
изведе
оца
из
дворишта
.
—
Валија
си
још
ти
да
подјариш
смутњу
!
Зашта
ми
,
болан
,
ниси
поручија
по
ком
слузи
?
...
—
Ма
,
прије
свега
,
кажи
ти
мени
шта
се
јопет
овдинак
догодило
?
Шта
је
стрицу
?
Шта
је
свим
вратринама
?
А
шта
је
и
теби
,
несритни
синко
?
Јето
си
ископнија
,
канда
си
годину
дана
болова
!
—
Зло
је
,
ћаћа
!
Није
се
догодило
ништа
,
шта
би
очима
мога
видити
,
али
је
зло
велико
.
Од
никог
вримена
,
све
је
пошло
суноврат
.
Нико
никога
не
гледа
липим
оком
,
него
би
једно
другога
отровало
.
Да
Бог
сачува
!
Мени
је
дошло
да
бижим
!
—
Не
лудуј
,
несритно
дите
!
рече
мудри
кнез
,
обзирући
се
.
Сад
,
кад
баш
триба
да
отвориш
очи
,
а
ти
...
Све
ћу
ти
исказати
.
Ајдемо
даље
!
Ајдемо
даље
!
Бјеху
дошли
у
шумарак
,
близу
воза
,
те
сједоше
у
хлад
.
—
Дакле
,
има
ништа
нова
и
код
вас
,
кад
велиш
да
ћеш
ми
све
казати
?
Да
није
шта
зло
?
Кнез
заврти
главом
и
хукну
.
—
Није
зла
,
вала
Богу
и
Дивици
,
него
...
.
Али
,
да
иђемо
редом
!
Дакле
,
јево
зашта
сам
доша
.
Знаш
ли
ти
да
стриц
шкађа
све
дугове
,
све
,
све
,
шта
и
’
има
у
пуку
?
Знаш
ли
ти
то
?
пита
Кушмељ
гледајући
добро
у
очи
сина
.
—
Не
знам
!
рече
Бакоња
немарно
.
Па
шта
онда
?
—
Како
:
па
шта
онда
?
настави
кнез
.
Знаш
ли
да
ће
до
Мале
Госпојине
згрнути
силне
јаспре
у
ћелију
?
Јер
до
тога
рока
тражи
и
главно
и
добит
од
свакога
.
Јето
,
само
у
нашем
селу
,
дужни
су
му
Пиждрићи
до
двиста
талира
.
Вајкају
се
људи
:
шта
ће
?
али
,
пукли
,
цркли
,
морају
му
вратити
јаспре
,
јер
је
запритија
да
ће
с
картама
наприд
,
па
јето
им
онда
и
судски
трошак
за
прид
!
Тако
је
исто
запритија
и
осталима
.
Сад
,
зашта
то
чини
?
Ћути
ли
,
може
бити
,
да
ће
брзо
умрити
?
Баш
је
и
Барица
ништа
ружна
снила
...
.
—
Остави
се
,
ћаћа
,
крижа
ти
,
снова
,
него
ајде
право
на
оно
шта
си
тија
рећи
!
—
Па
јето
шта
:
ове
ће
јесени
бити
благо
код
стрица
,
па
...
.
овај
...
.
ако
би
то
пало
у
друге
руке
...
.
—
Ћаћа
!
викну
Бакоња
и
сав
преблијеђе
.
Кнезу
опет
затрепташе
брчине
,
погледа
сина
зачуђен
,
па
настави
:
—
Ја
кажем
:
отвори
добро
очи
,
да
видиш
куда
ће
стриц
с
јаспрама
,
јер
не
вирујем
да
ће
и
’
држати
код
себе
.
—
Па
опет
развуче
усне
и
додаде
шапћући
:
„
А
ти
си
помислија
да
те
наговарам
,
ка
да
и
’
...
.
“
Бакоња
окрете
главу
.
—
Госпе
ми
,
дала
би
се
и
о
томе
рич
проговорити
...
.
—
Немој
више
ни
једне
,
него
ајде
кући
!
вели
Бакоња
устајући
.
—
Ма
стани
,
несритно
дите
,
зар
ме
се
и
ти
одричеш
?
Зар
се
ни
с
тобом
не
могу
нашалити
?
Како
је
то
:
„
ајде
кући
,
ајде
од
куда
си
доша
!
“
Ка
да
ће
вас
човик
очима
оплинити
?
И
ви
,
најпослин
,
немате
дирита
да
тирате
људе
одовлен
,
ово
је
комунско
,
ово
су
наши
стари
подигли
.
-
Ма
који
:
ви
?
пита
Бакоња
.
—
Сви
с
реда
!
Први
Наћвар
,
који
ми
не
привати
ни
Исуса
;
па
онај
Балеган
,
који
ме
отира
из
кужине
;
па
ето
и
ти
сад
,
ти
моје
рођено
дите
...
.
Липо
ћу
обрадовати
Барицу
и
сестру
Криву
,
која
се
удаје
...
.
—
Шта
?
Удаје
се
Антица
!
За
кога
?
Па
шта
то
одма
не
кажеш
?
рече
Бакоња
,
сједајући
по
ново
.
—
Јето
са
срићом
испросија
је
онај
старији
Јурићев
...
.
-
Је
ли
Шимета
?
Шимета
Ошкопица
?
прекиде
га
Бакоња
.
Па
,
вире
ми
,
добар
и
лип
младић
.
Баш
се
радујем
!
—
Жалосна
ми
липота
,
жалосно
ми
радовање
,
кад
је
немам
чим
опремити
!
Триба
ми
најмање
двадесет
талира
готови
’
,
осим
домаћега
трошка
.
С
тога
сам
,
болан
,
и
доша
!
Нада
сам
се
:
даће
ми
Брне
.
Сад
не
знам
шта
да
радим
!
Ја
ћу
се
јопета
навратити
послин
подне
;
те
!
...
.
ако
буде
боље
воље
кад
се
испава
!
...
Жалокањ
ти
сам
шта
нисам
послуша
Барицу
!
Она
ме
одма
слала
,
прије
него
је
Јурић
да
злато
!
„
Ајде
,
“
каже
,
„
одма
к
Иви
!
Ред
је
да
Иве
зна
,
прије
него
се
злато
прими
!
Он
је
сад
дијак
,
дакле
најпритежнији
од
нас
,
па
је
ред
да
он
први
рече
:
пристајем
!
“
Јето
,
мој
Иве
,
моје
дите
,
какву
ти
новост
доносим
!
Бакоња
се
замисли
.
Како
се
брзо
све
мијења
у
свијету
!
Удаје
се
Кривица
за
Ошкопицу
,
који
је
,
истина
,
старији
од
њега
седам
осам
година
,
али
кога
је
он
,
више
од
једном
,
каменицама
тјерао
!
Из
тога
ће
брака
на
скоро
измиљети
мали
Јурићи
,
који
ће
њега
звати
„
ујцом
“
и
љубити
му
коноп
кад
дође
у
Зврљево
!
И
маја
је
хтјела
да
се
он
пита
пристаје
ли
да
се
Крива
да
за
Ошкопицу
!
Сирота
,
добра
маја
!
То
,
истина
,
није
учињено
,
али
тек
то
показује
,
да
га
она
не
гледа
као
дијете
,
да
није
више
за
„
триске
.
“
Па
онда
на
скоро
ће
се
удати
и
Галица
,
и
оженити
Чмањак
,
и
дорасти
Шкембо
,
...
.
и
сав
ситни
зврљевски
нараштај
брзо
ће
оматорити
,
а
старији
у
гробове
лећи
!
Па
се
Бакоњи
ражали
видећи
мају
сиједу
,
погурену
,
крезубу
,
и
он
дубоко
уздахну
...
.
—
Дакленка
,
кад
велиш
да
му
се
најавим
!
пита
отац
.
То
трже
Бакоњу
из
снијевања
.
—
А
?
Стрицу
да
се
најавиш
?
...
.
Никако
!
И
не
мисли
о
томе
!
Он
већ
мисли
да
си
отиша
!
Боже
сачувај
да
те
јопет
види
!
Помамија
би
се
!
—
Ма
,
да
шта
ћу
ја
,
синко
?
Мени
триба
двадесет
талира
,
па
ми
сад
очи
штркле
,
а
од
кутњега
чега
,
не
могу
и
’
извадити
...
Шта
да
ти
даље
говорим
,
кад
сам
знаш
!
—
Ја
ти
не
могу
помоћи
!
рече
Бакоња
сјетно
.
Притрпи
се
за
николико
дана
,
па
ћу
гледати
да
искучим
стрицу
пет
шест
талира
,
па
ћу
ја
да
ти
и
’
донесем
.
—
Аја
!
Аја
!
Аја
!
рече
кнез
,
вртећи
главом
.
Нити
ми
је
доста
пет
шест
талира
,
нити
желим
да
сад
долазиш
у
Зврљево
,
јер
како
се
сугранула
вратрина
,
мога
би
те
и
не
примити
натраг
...
.
—
Ма
шта
ти
,
дакле
,
могу
ја
?
рече
најзад
Бакоња
,
устајући
.
Па
онда
,
наду
образе
и
настави
:
Јето
замолићу
фра-Јакова
,
да
ми
узајми
пет
талира
,
па
ћу
и
’
ја
послин
тражити
од
стрица
,
да
и
’
човику
вратим
!
—
Е
,
то
те
сами
Бог
просвитлија
и
научија
!
викну
кнез
,
устајући
.
Е
,
златно
моје
дите
...
али
не
пет
,
него
двајест
,
Иве
,
круно
моја
...
.
Бакоња
одмахну
руком
и
отиде
.
Послије
ручка
,
кад
Брне
заспа
,
Бакоња
се
сврну
у
коњушку
,
да
прегледа
Срдарева
вранца
,
па
брзо
отиде
у
шумарак
,
гдје
зачу
крупно
смијање
.
Бакоња
се
устави
и
познаде
гласове
Бобана
и
Дундака
,
којима
је
Кушмељ
њешто
смијешно
причао
.
Кад
он
дође
,
слуге
одмах
отидоше
,
а
отац
начини
тужно
лице
.
—
На
,
јево
ти
пет
талира
и
...
.
—
немој
,
молим
те
,
да
ишта
говориш
,
немој
трошити
ричи
залуду
!
додаде
,
видјевши
да
се
Кушмељ
мргоди
и
да
хоће
њешто
да
заусти
...
.
Ти
си
иска
двајест
,
знајући
да
то
доноси
пет
.
То
се
већ
разуми
!
Сад
,
дакленка
,
можеш
ићи
,
и
поздрави
мају
и
Антицу
и
Марију
и
Јовицу
и
Рока
,
па
и
стричеве
...
.
Збиља
,
шта
они
раде
?
—
А
,
моје
дите
,
како
ме
вриђаш
,
па
онда
забашуриш
!
вели
кнез
,
стављајући
сребрњаке
у
кесицу
.
Ја
да
иштем
двајест
,
да
искучим
пет
!
Еј
,
еј
,
мој
Иве
,
не
могу
те
повалити
за
ту
рич
!
Млого
си
примија
од
вратрина
у
мало
вримена
!
Али
,
јопет
,
надам
се
у
Бога
и
светога
Врану
,
да
ћеш
с
врименом
бити
милостивијега
срца
прима
својима
...
.
А
питаш
за
стричеве
!
Шта
раде
?
Шта
и
несриће
једне
!
Шунди
је
изашла
живина
на
листу
од
десне
ноге
.
Не
може
макац
собом
.
Неће
ти
дуго
!
Рорина
брбља
као
увик
,
и
пије
кад
има
,
кад
виштичина
Цонтрона
заради
личећи
дицу
,
којој
је
притрунила
.
Рдало
се
завадија
са
вра-Закаријом
,
због
Ане
...
.
Кљако
је
бија
у
пржуну
два
мисеца
,
због
једног
бравчета
.
Сад
највише
приваћа
Жмирко
Рорин
.
Кењо
је
отиша
нигди
у
свит
.
Кажу
да
служи
у
никој
крчми
.
Она
наша
не
говори
ни
са
Бакрицом
,
ни
са
Жландром
...
.
Куда
ћеш
ти
?
—
Иђем
да
проводам
коња
фра-Јаковљева
.
С
Богом
ћаћо
!
Поздрави
све
и
ајде
за
рана
!
—
Не
могу
,
дите
,
ја
сам
уморан
.
Овди
ћу
коначити
.
Уставија
ме
ковач
на
вечеру
.
Госпе
ми
,
поштенији
је
ковач
од
...
.
Ајде
,
ајде
,
не
бој
се
,
неће
ме
вратрине
видити
.
Ја
ћу
спавати
овдинак
до
ноћи
.
Бакоња
се
превезе
с
вранцем
,
па
касом
заоколи
село
,
у
коме
није
био
послије
похаре
.
Кад
стиже
ка
једној
стази
,
која
из
пријека
вођаше
ка
крају
села
,
вранац
хтједе
да
сврне
и
Бакоња
видје
,
иза
једне
међе
,
пуштеницу
Јелицу
,
која
својом
једром
мишицом
бјеше
заклонила
очи
од
сунца
.
Бакоња
ободе
коња
на
противну
страну
и
наиђе
на
њеколико
момчади
,
која
лешкаху
у
хладу
код
оваца
.
Сви
се
љубазно
поздравише
с
њим
,
па
један
запита
:
да
се
Срдар
није
разболио
,
па
поручио
што
у
село
?
а
на
то
се
Бакоња
зацрвење
и
пође
даље
.
Али
,
подаље
,
срете
се
са
једном
дјевојком
његовијех
година
,
која
вођаше
два
коња
на
појило
.
Обоје
се
збунише
.
Она
стаде
,
докле
он
прође
,
а
он
устави
вранца
.
—
Та
тирај
,
дијаче
!
рече
цура
,
сва
зажарена
и
смијући
се
,
али
га
не
погледа
.
—
Молим
те
,
Јело
,
овај
...
.
како
би
мога
да
се
вратим
к
возу
,
а
да
се
не
вратим
истим
путом
?
пита
Бакоња
,
гледајући
преко
ње
.
—
А
мога
би
наоколо
,
али
је
далеко
...
а
није
далеко
на
добру
коњу
!
и
отиде
.
—
С
Богом
!
викну
Бакоња
за
њом
и
потече
у
сав
трк
,
па
се
у
трку
обазрије
,
те
видје
да
се
и
она
окренула
.
Та
Јела
,
кћи
једнога
имућнога
сељака
,
бијаше
повиша
од
Бакоње
,
танка
у
пасу
,
а
широких
груди
,
црне
коже
,
малена
чела
и
благих
,
плавијех
очију
.
Бакоња
се
с
њом
познаде
у
берби
,
али
су
мало
говорили
,
него
се
често
крадом
погледали
.
Па
кад
су
једном
прстењкали
,
Јела
га
је
немилице
тукла
увијеним
рупцем
по
длану
,
тако
немило
да
су
се
њему
сузе
завртјеле
а
сви
се
остали
смијаху
.
Па
,
послије
,
чу
како
јој
другарице
припијевају
„
дијака
Бакоњицу
,
“
због
чега
их
је
она
изгрдила
.
Сад
се
Бакоња
сјети
свега
тога
и
сам
себе
прекори
што
није
био
слободнији
пред
њом
и
зарече
се
,
да
ће
је
шалом
ословити
,
онако
како
чине
други
момци
,
чим
је
опет
удеси
.
Од
те
замишљене
шале
исука
се
читав
роман
у
машти
Бакоњиној
,
те
већ
ништа
није
видио
до
воза
.
Послије
вечере
,
Вра
и
он
не
проговорише
једне
ријечи
,
но
је
Вра
лежао
потрбушке
много
дуже
него
обично
,
а
Бакоња
га
чешкао
.
У
то
доба
кнез
је
јегленисао
са
слугама
иза
мађупнице
.
Говорило
се
о
Букару
.
Сви
су
се
чудили
његову
лукавству
.
Дундак
,
већ
прилично
накресан
,
викну
:
—
Залуду
,
брате
,
нема
ти
мештра
над
ркаћког
лупежа
,
особито
планинског
ркаћа
!
То
канда
заголица
Кушмељев
понос
,
те
ће
:
—
Има
,
брате
,
и
кршћански
лупежа
,
још
како
вишти
,
само
шта
нису
бездушни
.
Неће
,
рецимо
,
да
дирају
цркве
,
али
остало
,
да
речемо
...
.
—
Ма
,
нема
и
’
вишти
’
ка
шта
су
њиови
!
опет
ће
Дундак
,
чисто
љутећи
се
што
кршћани
толико
заостају
.
Тада
кнез
поче
причати
шта
је
радио
у
младости
са
чувеним
стрицем
Јуретом
;
како
су
„
приваћали
“
стоку
по
околини
;
како
су
једном
одјавили
плуг
волова
из
дворишта
,
па
су
,
поред
све
потјере
и
пуцњаве
,
спасли
себе
и
склонили
волове
;
како
су
једном
дочекали
личке
кириџије
у
њекој
гори
,
те
им
узели
новац
,
и
ако
је
Личана
било
много
више
и
сви
оружани
...
„
Јер
је
покојни
стриц
Јурета
,
Бог
да
му
душу
прости
!
мога
,
свакога
трена
,
мињати
глас
,
те
би
се
ти
заклеја
,
да
чујеш
пуно
људи
...
Дакленка
,
ми
запали
иза
дрва
,
па
покојни
викну
:
„
стој
!
“
па
ондак
:
„
стани
!
стој
!
стан
!
...
“
и
све
тако
,
ка
да
десет
људи
вичу
један
за
другим
,
а
свакога
пута
натегне
пушку
,
те
све
чујеш
:
„
шклоц
!
шкљоц
!
“
И
ондак
им
рече
дунбоким
гласом
,
заносећи
на
ришћанску
:
„
Брзо
вадите
новце
и
остављајте
на
цести
,
јер
ће
сад
,
ље
!
планути
петнајес
пушака
,
вјере
ми
!
Сваки
нека
остави
половину
од
онога
што
има
!
“
...
„
Мало
је
,
арамбашо
!
“
викнух
ја
.
„
Мало
је
,
мало
је
,
мало
је
...
“
јопет
ће
Јурета
,
мињајући
глас
,
па
од
једном
затутњи
,
ка
оно
прије
:
„
Доста
је
!
Што
реко
,
не
пореко
,
јер
у
Јована
Кутлаче
нијесу
двије
ријечи
,
ђецо
!
Дед
,
путници
,
не
премишљајте
много
,
јали
ћу
ја
пуштити
друштву
на
вољу
“
.
А
Личани
се
згледаше
,
па
сваки
извади
кесу
и
остави
по
ништа
,
—
нашли
смо
око
двајест
талира
“
.
—
Ја
,
то
је
,
борме
,
мајсторски
било
!
рече
ковач
.
—
Мајсторски
,
бора
ми
!
потврдише
Бељан
и
Тртак
...
А
Кутлача
је
онда
ајдукова
?
—
Кутлача
је
онда
жарија
и
палија
,
рече
кнез
у
заносу
,
прихваћајући
понуђену
му
букару
,
па
настави
:
—
Али
ја
сам
и
сам
ништа
учинија
,
чега
се
не
би
постидија
ни
ваш
Букар
!
А
чисто
ми
не
бисте
вировали
,
да
вам
то
станем
приповидати
!
—
Ја
ти
јево
кажем
у
брк
,
да
...
прекиде
га
Дундак
,
да
се
Личани
...
тако
...
Аја
!
Личани
нису
Бодули
.
Аја
!
Госпе
ми
!
—
Мучи
,
бештијо
,
зашта
би
човик
лага
?
вели
млинар
.
Они
јесу
слободни
,
али
из
густе
горе
,
а
онако
вишто
...
Сви
зачаврљаше
.
Дундак
пришапта
њешто
говедару
,
који
се
изврати
наузнак
од
смијеха
.
Кад
се
поврати
тишина
,
Кушмељ
,
коме
такође
бјеше
језик
отежао
,
поче
:
—
Вирујте
,
браћо
,
ове
ми
свете
крви
Исусове
,
никоме
то
нисам
казива
има
двадесет
година
,
али
виђу
да
сам
међу
пријатељима
,
а
,
јопет
,
то
је
давно
било
.
—
Је
ли
то
,
шта
си
сам
учинија
,
без
стрица
?
запита
млинар
.
Де
,
то
нам
приповидај
!
—
То
!
То
!
рекоше
сви
,
—
и
Дундак
.
—
Иђем
ја
из
града
.
Било
је
лито
,
а
прид
вече
.
Од
силне
врућине
једва
се
могло
дијати
,
а
прашина
цестом
,
да
те
задави
.
Прида
мном
никога
,
за
меном
никога
.
Кад
сам
бија
дви
,
три
миље
од
града
,
а
то
при
дну
једнога
брига
солдати
се
муштрају
,
—
полигају
,
па
потрче
,
а
све
пуцајући
.
Ту
сам
постаја
мало
,
па
пођем
даље
и
видим
на
једну
два
пушкомета
човика
,
ди
тира
натоварена
коња
меника
на
сусрит
.
Колика
је
врућина
,
а
он
зачалмија
главу
.
Видим
:
горњи
човик
!
Тира
у
град
шеницу
.
Гледам
добро
иза
њега
,
на
далеко
,
нема
живе
душе
.
Тада
ми
паде
на
ум
шта
не
би
ни
ђаволу
,
полегушим
се
,
па
потрчем
право
к
њему
и
уставим
се
без
дува
...
„
Куда
ћеш
,
јадниче
?
Биж
,
докле
си
на
вриме
!
“
...
„
Што
је
то
,
што
?
“
пита
горњак
,
већ
приплашен
.
„
Буна
,
брате
!
“
реко
вукући
га
за
руку
.
„
Бижи
,
док
си
на
вриме
!
Солдати
убијају
кога
год
сриту
.
Не
чујеш
ли
пушке
?
Јето
се
примичу
.
Са
мном
је
било
још
седам
људи
из
мога
села
,
и
сви
су
изгинули
.
Ја
једва
измака
.
Биж
!
“
Ја
сврнем
с
цесте
и
прилегнем
испод
једне
међе
,
а
мој
горњак
даде
ногама
маове
на
другу
страну
.
Коњ
остаде
насрид
цесте
.
Тада
ја
брзо
дотрчем
,
пририжем
колан
,
обалим
товар
,
узјашем
на
гола
коња
па
:
ајдеде
!
ајдедец
!
право
цестом
.
Чујем
горњака
,
ди
се
дере
,
па
’
нда
:
„
зи-ју
“
,
прожвижда
ми
крај
ува
зрно
из
пушке
,
али
ја
утеко
здрав
,
и
послин
продам
коња
на
сајму
у
К
.
Сви
га
обасуше
хвалама
.
Дундак
рече
:
—
Е
,
госпе
ми
и
госпина
ми
сина
,
јеси
велики
враг
!
Ја
ћу
ти
јево
у
брк
рећи
шта
сам
до
сад
мислија
о
теби
.
Ја
сам
чуја
ди
говоре
:
„
Кушмељ
,
брат
Наћварев
,
то
ти
је
бештија
и
спрдња
цилога
Зврљева
!
“
Ану
,
сад
реците
:
има
ли
му
пара
!
Е
,
у
твоје
здравље
!
А
кнез
ће
скромно
:
—
За
млоге
се
вели
да
немају
памети
,
зато
шта
се
они
притварају
,
болан
,
ка
јето
и
Букар
.
И
опет
се
поведе
ријеч
о
Букару
.
Дивише
му
се
,
узносише
га
мимо
људе
.
—
—
—
Бакоња
опет
поче
забављати
стрица
,
говорећи
на
изуст
његову
дугачку
пјесму
,
коју
је
Вра
на
махове
исправљао
.
То
је
трајало
њеких
десетак
ноћи
,
и
Наћвар
постајаше
све
вољнији
.
Најзад
,
једнога
свечаника
,
изненади
он
браћу
послије
ручка
.
Разговарао
се
љубазно
,
па
извади
из
мантије
рукописни
свезак
.
—
Ако
ћете
ми
поклонити
мало
помње
,
да
вам
проштијем
један
мој
спив
,
—
рече
не
дижући
очију
.
Дакленка
чујте
:
„
Зафална
писма
Господину
,
који
нас
је
избавија
од
великога
зла
,
кад
је
бија
поаран
манастир
“
.
—
Па
како
нас
је
ослободија
,
кад
је
све
покрадено
и
умра
фра-Вице
?
рече
Дувало
.
—
Да
чујемо
!
рече
Тетка
,
претјечући
Вртирепа
.
Најпосли
,
зар
не
би
било
веће
зло
да
су
запалили
манастир
и
нас
побили
!
?
...
Штиј
фра-Брне
!
Брне
поче
:
„
Кад
господин
оће
да
педипше
„
И
у
гниву
да
нас
за
гри
’
кара
,
„
Ником
шаље
ружне
,
ником
липше
,
„
Једног
болес
,
другог
муња
пара
“
...
—
Почетак
ми
се
не
свиђа
!
рече
Блитвар
.
„
Свемогући
на
нас
сржбу
пушти
„
Пославши
нам
званога
Букара
,
„
Јер
сотони
слободу
допушти
„
Да
г
’
доведе
,
да
манастир
ара
“
...
—
Па
то
је
онда
свемогући
крив
!
Боже
ми
опрости
!
викну
Вртиреп
.
Ко
је
ту
кога
довеја
у
манастир
?
Не
ваља
то
зрно
боба
!
Брне
се
уздрхта
.
—
Како
ти
можеш
судити
кад
и
не
знаш
шта
је
писма
?
—
Не
ваља
зрно
боба
,
ни
та
,
нити
и
једна
твоја
писма
!
То
кажу
и
паметнији
од
менека
,
само
шта
ти
неће
у
очи
да
реку
.
Јето
и
фра-Думе
...
—
Шта
ја
?
Шта
сам
ја
река
?
Кад
сам
ја
то
река
?
поче
Тетка
.
Немој
ти
завађати
...
—
Јеси
чуја
,
Баре
!
викну
Срдарина
,
гужвајући
покољеник
.
Ја
сам
ти
већ
река
,
да
ћеш
са
мном
имати
посла
,
ако
будеш
прилазија
границе
!
Сви
заграјаше
.
Дувало
и
Блитвар
стадоше
уз
Вртирепа
,
„
који
најпосли
има
дирита
да
каже
шта
мисли
“
.
—
Нека
слуша
до
краја
,
па
нека
онда
говори
!
рече
Тетка
.
—
Нећу
да
слушам
до
краја
!
викну
Вртиреп
,
него
одма
с
почетка
оћу
да
се
то
прикине
,
а
ви
који
ћете
да
слушате
његове
писме
,
ајте
у
његову
камару
,
а
ово
је
реферторијо
!
...
Па
онда
има
и
друга
.
Све
се
обија
о
Букара
,
али
се
ја
не
бих
заклеја
,
да
он
није
има
другова
и
у
Зврљеву
...
.
—
Шта
говориш
?
викну
Срдар
.
Фра-Брне
је
блиједио
и
црвенио
се
.
—
Немој
,
болан
,
притиравати
,
вели
Тетка
.
—
Кад
се
ситим
,
да
је
један
лупеж
ија
с
намикар
за
истим
столом
,
да
је
укра
коња
брату
посли
николико
дана
него
шта
је
довеја
сина
на
наше
јасле
...
Бакоња
зашкргута
зубима
и
погну
се
,
као
лав
кад
се
спрема
да
скочи
на
свој
плијен
,
али
срећом
на
вријеме
то
видје
Срдар
,
те
га
одвуче
у
кујину
.
Међу
фратрима
наста
врдање
и
граја
.
Тетка
их
утиша
,
па
поче
благо
:
—
Немој
тако
,
болан
!
Ми
сви
знамо
како
је
било
!
Коња
су
украли
рођаци
,
а
не
брат
,
па
се
мали
Иве
ситио
да
је
то
њиов
поса
,
те
је
отиша
у
Зврљево
,
те
он
и
отац
нашли
коња
и
довели
.
А
шта
су
бацили
кривицу
на
друге
,
то
би
болан
и
сваки
од
нас
учинија
.
И
најпосли
,
знаш
шта
ћу
ти
рећи
?
Нека
свак
тури
руку
у
своју
шкаршелу
,
па
ће
наћи
у
њој
мрвица
!
Ти
ме
разумиш
добро
!
Ти
имаш
браће
и
рођака
,
па
се
може
питати
:
јесу
ли
сви
чисти
?
—
Ја
то
не
знам
,
преузе
Вртиреп
,
али
сад
чујте
ову
.
Тај
кнез
Кушмељ
био
је
ту
скорице
овдинак
.
То
знате
;
али
не
знате
,
може
бити
,
да
је
ноћио
у
мађупници
и
да
се
опија
,
па
приповида
своје
јунаштво
.
—
И
Вртиреп
поче
од
ријечи
до
ријечи
,
да
приповиједа
као
и
Кушмељ
.
Кад
доприје
до
онога
,
како
је
Кушмељ
украо
натоварена
коња
горњаку
,
Блитвар
и
Дувало
почеше
се
смијати
.
Међу
тим
врати
се
и
Срдар
,
те
ухвати
гвардијана
испод
руке
.
—
Та-ако
?
...
Је
ли
то
таако
фра-Баре
?
Ја
то
нисам
заслужија
од
вас
!
Бог
ми
је
свидок
и
моја
савист
,
да
ја
то
нисам
заслужија
.
А
лако
би
вам
се
могао
осветити
,
и
сад
овди
ричима
,
и
другим
начином
,
само
кад
би
тија
.
Али
ја
то
нећу
,
јер
држим
да
се
Бог
служи
с
вамикарце
,
да
ме
куша
и
да
ме
педипше
.
Дакленка
,
нека
буде
његова
воља
!
Али
,
нас
двојица
не
можемо
више
заједно
.
Даклен
,
или
тражите
сами
примештај
,
или
ћу
вас
ја
тужити
,
а
за
то
вам
дајем
три
дана
на
промишљење
.
Од
тада
Наћвар
не
излажаше
из
ћелије
,
него
му
Бакоња
доношаше
јело
,
а
Тетка
и
Срдар
похођаху
га
.
С
дана
на
дан
Брне
је
постајао
мрачнији
.
И
прође
петнаест
дана
,
од
велике
заваде
,
и
Вртиреп
отиде
да
замијени
на
цијелу
јесен
њекога
болеснога
пароха
,
а
Наћвар
никако
да
се
разабере
и
да
изађе
.
Залуду
су
га
свјетовали
Тетка
и
Срдар
и
доказивали
му
,
да
ће
се
разбољети
,
Брне
једну
те
једну
:
„
Ја
из
камаре
не
могу
,
јер
ми
се
чини
да
би
се
одма
распа
,
чим
би
изаша
на
велику
арију
“
.
Тако
им
је
с
почетка
одговарао
,
па
престаде
и
да
говори
.
Тетка
је
морао
јавити
догађај
провинцијалу
,
од
кога
стигоше
два
писма
:
једно
бјеше
„
дишпеншацијун
“
фра-Брим
,
да
може
штити
часове
у
својој
ћелији
,
само
да
се
причешћује
што
чешће
,
докле
га
болест
не
мине
;
друго
бијаше
наредба
фра-Тетки
,
да
се
одмах
прими
гвардијанских
дужности
.
X
.
КАКО
ПЈЕВАЛИЦА
ЛИЈЕЧИ
.
Фра-Тетка
живо
успостави
ред
међу
млађима
.
Ковач
и
млинар
прионуше
на
рад
,
те
прековођани
почеше
долазити
.
Возарима
свану
,
што
се
та
двојица
морадоше
отканити
рибања
.
Говедар
је
боље
пазио
стоку
,
а
Шкељо
коње
.
Балегану
се
узе
кључ
од
пивнице
.
Ђакон
и
ђаци
почеше
редовније
похађати
скулу
.
Дувало
мораде
узети
на
се
да
биљежи
рачуне
,
а
Блитвар
да
служи
у
цркви
.
Срдар
је
пак
у
свему
био
десна
рука
Теткина
,
и
ако
је
често
одлазио
преко
воде
.
Бакоњи
је
било
лакше
,
пошто
је
стриц
мало
што
од
њега
изискивао
.
Из
јутра
би
Вра
једва
се
наканио
да
устане
и
да
пријеђе
у
предњу
ћелију
на
доручак
.
Дотле
би
Бакоња
уредно
и
провјетрио
стричеву
ложницу
,
гдје
би
се
фратар
опет
повратио
и
сједио
крај
прозора
,
читајући
и
размишљајући
по
цио
дан
.
Али
је
Бакоња
много
жалио
стрица
,
те
би
куд
и
камо
радији
био
,
да
му
је
и
теже
,
само
да
не
види
несрећнога
старца
у
онаквоме
стању
.
Тако
их
затече
и
берба
.
Преко
воде
отидоше
:
Тетка
,
Срдар
,
Мачак
,
Бујас
и
Бутре
,
а
остадоше
у
манастиру
:
Наћвар
,
Дувало
,
Блитвар
,
кувар
и
Бакоња
,
а
од
слугу
само
возари
,
јер
о
берби
затвораху
се
млин
и
вигањ
.
За
четири
или
пет
недјеља
,
колико
је
берба
трајала
,
у
манастиру
је
било
као
у
гробници
.
Бакоња
приону
уз
књигу
,
те
се
за
то
времена
више
начита
,
него
за
двије
прошле
године
.
Међу
тијем
разгласи
се
не
само
међу
прековођанима
,
него
и
у
Зврљеву
и
даље
,
да
је
гвардијан
Јерковић
излудио
.
„
Метнуја
је
у
главу
—
веле
—
да
је
сав
од
цакла
,
па
се
боји
да
изађе
из
камаре
,
јер
би
,
мисли
,
одма
прснуја
у
комадиће
“
.
Тако
се
говорило
.
Тај
глас
запрепасти
Кушмеља
,
а
,
због
других
разлога
,
и
дужнике
Брнине
,
Кушмељ
дође
до
воза
,
али
га
Дундак
не
хтједе
превести
,
него
га
отправи
ка
новоме
гвардијану
у
кметове
,
који
умири
Кушмеља
.
—
Ја
сам
говорија
са
ликаром
,
вели
Тетка
,
и
ликар
је
припоручија
,
да
га
за
сад
оставимо
на
миру
,
а
посли
ће
се
видити
.
Ја
те
не
могу
пуштити
к
њему
,
јер
знам
да
би
га
то
јаче
узнемирило
.
А
ти
дођи
о
св
.
Франи
.
У
повратку
са
бербе
Тетка
и
Срдар
нађоше
Брну
гојнијег
и
мрачнијег
него
што
га
оставише
.
На
прозорима
бијаху
најдебље
књиге
,
а
поред
њега
на
дивану
огртачи
.
На
њихове
замјерке
како
му
је
у
соби
загушљиво
,
он
их
плашљиво
погледа
,
као
бојећи
се
,
да
не
би
ненадно
отворили
прозоре
,
па
пребаци
разговор
на
љетину
,
па
спомену
синовца
и
препоручи
га
Тетки
,
па
је
распитивао
за
ђакона
,
Бујаса
и
Бутру
,
па
обећа
да
ће
им
и
даље
предавати
,
само
нека
долазе
к
њему
.
Онда
им
прочита
своју
оставку
на
гвардијанство
,
—
писмо
језгровито
и
добро
смишљено
,
тако
да
ни
фра-Тетка
не
знађаше
шта
би
приговорио
,
и
ако
би
то
желио
,
него
обећа
,
да
ће
оставку
истога
дана
послати
.
Брне
им
онда
каза
двије
,
три
тамне
изреке
њекога
светога
оца
,
и
каза
им
како
их
он
тумачи
.
Докле
је
он
говорио
,
она
се
двојица
погледаху
.
Кад
оде
за
књигу
са
тамнијем
изрекама
,
Тетка
рече
другу
:
—
Видиш
ли
,
да
су
све
његове
мисли
здраве
,
осим
једне
,
коју
не
исказује
,
а
која
му
је
повр
свију
!
На
растанку
рече
му
Срдар
:
—
Јето
,
брате
Брне
,
ти
би
нам
мога
бити
мештар
у
свему
,
а
завртија
си
у
главу
да
би
прснуја
ка
водени
мијур
,
чим
би
изаша
на
арију
!
Како
се
то
може
разумити
?
Брне
их
опет
погледа
неповјерљиво
,
па
их
замоли
да
га
оставе
.
—
Триба
га
спасти
,
докле
је
на
вриме
!
рече
Тетка
,
пошто
изађоше
.
Али
шта
да
се
ради
?
Ликарима
не
вирује
,
а
неће
послушати
ничије
савите
,
ничије
,
ни
папине
,
кад
би
му
и
’
да
.
—
Како
би
било
да
учинимо
нику
шалу
?
рече
Срдар
.
Рецимо
,
да
се
од
чега
припане
,
па
да
искочи
из
камаре
?
—
И
ја
сам
о
томе
размишља
,
али
се
бојим
да
му
не
пане
капља
.
Та
ти
знаш
како
је
страшљив
...
Него
,
јопет
,
о
томе
се
да
разговарати
.
Видићемо
послин
,
имамо
кад
!
...
Бакоња
дочека
другове
,
што
’
но
се
каже
,
као
озебао
сунце
.
Особито
га
разговори
мали
Бутре
,
који
му
је
по
танко
испричао
све
што
се
говорило
и
радило
преко
воде
.
Бакоњи
је
ласкало
,
што
су
га
прековођани
често
спомињали
и
што
су
за
њега
распитивале
женске
,
а
највише
црнпураста
Јелка
.
Занимало
га
је
и
што
је
слушао
о
Срдару
,
кога
би
свакога
дана
,
послије
подне
,
нестало
искрај
посленика
,
—
а
већ
,
не
само
што
свак
знађаше
куд
би
се
дио
,
него
би
се
у
то
доба
пјевале
пјесме
„
о
једрој
Јелици
,
нашој
липој
кметици
!
“
...
.
Још
недјељу
дана
трајаше
врдање
по
манастиру
,
јер
су
прековођани
доносили
кљук
и
кукурузе
,
па
се
поврати
ред
,
какав
бјеше
завео
Тетка
прије
бербе
.
Кад
Бакоња
први
пут
поведе
Мачка
и
Бујаса
ка
стрицу
,
та
двојица
не
бијаху
мирна
срца
.
Ђакон
оборене
главе
и
готово
дршћући
изрече
испред
врата
:
„
Молитвама
свети
отаца
наши
,
господине
Исукрсте
,
помилуј
нас
!
“
„
Амен
!
“
одговори
одмах
Брне
,
па
с
изразом
велике
досаде
на
лицу
,
додаде
:
„
Затворите
врата
!
—
Зашта
одма
не
затворите
?
Одите
наприд
,
ако
оћете
,
и
сидите
!
“
Али
,
мало
по
мало
,
поста
љубазнији
и
тако
се
загрија
у
говору
,
да
су
се
они
чудили
.
Најзад
,
заморен
,
наду
образе
и
леже
потрбуш
,
те
га
синовац
поче
чешкати
,
а
они
изађоше
.
Бакоња
је
нестрпељиво
очекивао
,
да
дозна
мишљење
својих
старијих
другова
о
стрицу
,
те
отрча
за
њима
и
затече
их
пред
скупом
.
Они
баш
говораху
о
Брни
.
Ђакон
се
обрати
Бакоњи
.
—
Мени
се
чини
,
да
сам
на
чисто
шта
је
с
њим
!
Његова
је
памет
,
ка
и
прије
шта
је
била
,
дакле
,
друго
не
може
бити
него
ники
завит
.
—
И
ја
садак
то
мислим
!
вели
Бујас
.
—
Какав
завит
?
запита
Бакоња
.
—
Липо
!
Човик
се
завитова
,
да
неће
излазити
из
камаре
за
нико
вриме
,
или
,
најпослин
,
и
до
смрти
.
Зар
се
не
сићаш
да
има
таки
примира
у
житијима
?
То
је
покора
ка
и
друга
,
може
бити
и
тежа
од
други
;
а
не
би
била
покора
,
кад
би
он
то
каза
.
Ко
ти
зна
,
какав
гри
оће
да
откаје
!
Истина
је
,
не
иђе
у
цркву
,
али
је
за
то
добија
дишпеншацијун
и
зато
се
моли
у
камари
двојструко
више
.
Па
и
шта
је
с
лецијунима
прионуја
око
нас
,
и
то
потврђује
да
је
у
покори
—
зар
је
њему
лако
онлико
смишљати
и
говорити
?
А
и
то
шта
купи
дугове
,
ја
мислим
да
ће
учинити
нику
задужбину
.
—
Може
бити
да
ће
купити
нове
канцеларе
светоме
Франи
!
вели
Бујас
.
Бакоњу
веома
изненадише
та
нагађања
.
То
подјари
његову
бујну
машту
,
те
се
сјети
многих
ситница
из
скорашњег
стричева
живота
,
које
као
да
потврђиваху
ту
поставку
.
Најзад
,
пошто
му
милије
бјеше
вјеровати
да
је
стриц
изабрао
настрану
покору
,
него
да
је
шенуо
памећу
,
повјерова
оно
прво
.
Али
кад
ђакон
спомену
зашто
стриц
купи
дугове
,
онда
се
сјети
Срдаревијех
савјета
и
очиних
наговијести
,
те
се
прво
намршти
пак
се
насмија
.
То
ђачко
тумачење
Брнине
настраности
примише
и
слуге
,
те
преко
њих
распрострије
се
и
међу
кметиће
.
А
како
фратри
нијесу
то
побијали
,
и
како
Брне
настави
да
савијесно
предаје
ђацима
најтежи
дио
богословске
науке
и
како
се
гласно
мољаше
Богу
у
својој
ћелији
,
тако
да
се
испред
манастира
могло
чути
,
то
оста
као
истина
.
До
душе
,
Балеган
би
,
у
подне
и
у
вече
,
одвајајући
обилате
оброке
за
фра-Брну
,
малко
посумњао
у
истинитост
те
покоре
,
али
га
Мачак
увјери
да
се
тај
„
гришчић
“
може
накнадити
богословским
„
крипостима
“
...
Те
године
август
бјеше
веома
кишљив
.
Свако
се
зло
појача
.
Брне
је
мало
устајао
,
тако
исто
и
Дувало
.
Балеган
ста
једнога
дана
с
великом
буком
искати
од
Тетке
,
да
му
повећа
оброке
вина
,
што
Тетка
и
учини
.
Срдар
поста
немиран
што
није
могао
одлазити
преко
воде
,
те
је
чешће
одлазио
у
нову
мађупницу
.
Блитвар
поче
закашњавати
у
цркву
.
Тетка
је
опет
ноћу
ходао
по
соби
и
пушио
.
Једне
ноћи
Брне
и
Бакоња
легоше
доцкан
као
и
обично
.
Тек
што
Вра
закуња
,
осјети
да
се
часовник
на
десној
стијени
уставио
.
У
исти
мах
угаси
се
кандиоце
на
другој
страни
и
други
часовник
преста
куцати
.
Наћвару
се
прекиде
дихање
од
страха
,
те
се
једва
исправи
на
кревету
и
једва
прикупи
пару
,
да
викне
синовца
.
Бакоња
се
