СВЕТОЗАР
ЋОРОВИЋ
ДЈЕЛА
ДРУГА
КЊИГА
СВЈЕТЛОСТ
/
САРАЈЕВО
1953
ЈАРАНИ
Сви
га
познавали
и
сви
хвалили
.
Сијело
,
скуп
,
састанак
,
теферич
какав
није
се
могао
ни
замислити
,
а
да
се
и
Смајил-ефендија
не
позове
,
да
и
он
ту
не
буде
.
—
Ко
ће
причати
,
ако
њега
нема
?
.
.
Ко
ће
забављати
друштво
?
.
.
И
увијек
се
одазивао
молбама
,
увијек
долазио
.
Висок
,
танковијаст
,
прав
као
јаблан
,
блиједа
,
дугуљаста
лица
,
које
му
било
оивичено
кратком
,
поткресаном
брадом
,
с
крупним
,
кадифастим
,
сањивим
очима
и
дугим
танким
,
правим
носом
,
огрнут
својом
дугачком
,
црном
џубом
,
носећи
у
једној
руци
грану
шебоја
а
у
другој
чибук
,
јављао
се
,
обично
,
доцније
него
други
,
поздрављао
се
са
свима
и
одмах
пролазио
у
прочеље
,
гдје
је
нарочито
за
њега
намјештена
била
шилта
једна
,
опкољена
јастуцима
,
да
лијепо
може
сјести
и
узвалити
се
.
И
сви
су
одмах
трчали
око
њега
,
удварали
се
,
улагивали
.
Један
му
носио
духана
и
пунио
лулу
,
други
носио
жераву
и
припаљивао
,
трећи
подметао
пепеоницу
и
уређивао
јастуке
око
њега
.
—
Хоћеш
ли
нам
причати
,
ефендија
?
—
питали
су
готово
једногласно
,
оптрчавајући
око
њега
.
—
Хоћеш
ли
почињати
?
.
.
Причу
његову
свак
је
са
нестрпљењем
очекивао
.
Чак
су
и
дјеца
по
махалама
знала
да
се
у
читаву
шехеру
нико
у
томе
с
њиме
надметати
не
може
,
да
нико
не
зна
онако
»
китити
«
и
онако
»
вести
«
као
он
.
А
никада
готово
није
понављао
старе
приче
:
увијек
је
имао
нових
,
које
се
чиниле
још
љепше
,
чудније
,
занимљивије
.
Човјек
који
је
много
проживио
,
много
путовао
и
много
читао
,
—
читао
је
чак
и
новине
редовно
сваки
дан
,
и
читаве
чланке
знао
препричати
љепше
,
него
су
написани
—
имао
је
о
чему
и
да
прича
,
и
није
му
требало
да
се
враћа
на
старо
,
да
прежива
.
Чак
и
пословице
,
које
је
волио
уплетати
,
каткад
и
гдје
им
није
мјесто
,
биле
му
нове
,
необичне
.
Многи
су
их
кашње
у
разговору
понављали
и
износили
као
своје
...
Једанпут
сам
имао
прилику
да
га
слушам
читаве
једне
ноћи
.
Оно
што
ми
је
тада
испричао
,
препричаћу
сада
и
ја
,
старајући
се
да
све
изнесем
и
оцртам
отприлике
онако
како
сам
од
њега
чуо
,
готово
његовим
ријечима
.
Било
то
уз
тргање
,
у
винограду
.
Како
нам
виногради
лежали
један
поред
другога
,
наложили
смо
ватру
у
мргињу
,
украј
гомиле
једне
,
гурнули
кахвени
ибрик
уза
њу
,
па
чекајући
док
узаври
вода
,
засјели
по
трави
и
запалили
чибуке
.
Недалеко
од
нас
,
у
страни
,
сједили
су
и
лешкарили
покрај
своје
ватре
тргачи
и
тргачице
,
весели
,
раздрагани
,
обијесни
,
гуркајући
се
,
штипајући
,
рвући
.
Широк
модрикасто-златан
пламен
освјетљавао
им
половину
мрког
,
знојавог
,
сунцем
опаљеног
лица
,
док
је
друга
половина
остајала
у
сјенци
и
црнила
се
;
пуне
,
жилаве
,
снажне
мишице
добиле
им
чисто
бакарну
боју
и
како
је
одсијев
кадикада
клизио
и
преко
њих
,
заигравао
,
чудно
су
се
прелијевале
,
као
растопљени
туч
,
а
плећа
неколицине
,
окренута
према
нама
,
чинила
се
кроз
помрчину
као
да
су
потпуно
срасла
,
слијепила
се
једно
с
другим
те
је
изгледало
као
да
тамо
сједи
огроман
див
какав
са
неколико
глава
на
раменима
и
са
неколико
рука
.
Кикот
,
цика
,
граја
,
врисак
непрестано
су
допирали
отуда
до
нас
,
разлијегали
се
преко
читавих
винограда
и
замирали
негдје
доље
,
у
пољу
,
одакле
као
да
се
неко
руга
,
враћао
се
кадикада
тих
,
пригушен
одјек
.
И
цврчак
је
негдје
у
грму
цврчао
и
голи
,
растоварени
коњи
,
привезани
крај
улице
,
рзали
,
вриштали
.
А
читав
ваздух
мирисао
на
зрело
,
изгњечено
грожђе
и
на
увелу
кудељу
,
и
тежак
,
топао
мирис
ударао
у
главу
и
као
да
је
гушио
,
опијао
.
—
Чудна
топлина
—
отегну
Смајил-ефендија
лијено
,
свлачећи
џубу
и
отпасујући
појас
.
—
Слути
на
кишу
...
—
И
мени
се
чини
.
—
Хатиџине
винограде
,
бојим
се
,
неће
моћи
мирно
отргати
.
—
Хатиџине
?
Он
се
извали
поребарке
и
наслони
се
на
руку
.
—
Хатиџе
,
моје
жене
—
дочека
мирно
.
—
Има
их
и
она
доста
...
—
А
ја
сам
мислио
да
су
све
твоји
,
да
све
ти
тргаш
...
—
Башка
моји
,
башка
њезини
,
башка
свакога
сина
,
—
одговори
он
зијевајући
.
—
Свачије
нек
је
башка
и
свак
нек
научи
својим
управљати
.
Без
тога
нема
среће
у
кући
...
Вода
у
ибрику
поче
врети
.
Ја
приступих
и
досух
кахве
.
Почнем
мијешати
.
|
—
Јесте
ли
одавно
подијелили
;
—
запитам
га
узгред
.
—
Тхеее
...
И
опет
се
придиже
.
—
Има
ту
голема
прича
—
рече
.
—
И
ако
хоћеш
да
не
спавамо
...
а
мени
се
не
спава
...
причао
бих
ти
све
од
почетка
,
готово
половицу
свога
живота
...
—
Не
спава
се
ни
мени
.
И
додадох
му
кахву
.
Он
спусти
филџан
на
тле
,
опет
напуни
лулу
и
отпоче
причати
.
И
Никуд
кретао
није
,
никуд
се
мицао
без
оружја
.
У
кахву
,
у
берберницу
,
у
хућумат
ако
би
пошао
,
опасивао
је
одмах
криву
своју
димишћију
о
бедру
,
двије
ледењаче
и
јатаган
задијевао
за
појас
и
,
прихвативши
по
средини
дуги
дебели
чибук
са
ћилибарским
такумом
на
врху
,
излазио
из
авлије
,
јак
,
поносит
,
силан
као
одваљен
комад
клисуре
какве
,
а
вазда
горд
и
усправљен
као
и
сама
клисура
,
да
га
,
чинило
се
,
ни
громови
ни
муње
не
би
могли
скрхати
ни
преломити
.
Позлаћене
токе
на
прсима
,
оружје
оно
и
фишеклије
причвршћене
о
појасу
свијетлиле
се
и
блистале
према
сунцу
засјењујући
очи
,
црвена
долама
прелијевала
се
као
запјенушена
крв
,
а
турбан
око
главе
бијелио
се
као
вијенац
ђулбехарски
,
ишаран
праменовима
големе
,
свилене
ките
,
која
му
се
са
врха
феса
спуштала
све
до
плећа
и
лагано
га
куцкала
по
њима
.
Ријетко
када
да
чаршинлије
нијесу
устајале
из
својих
дућана
и
са
чудним
неким
задовољством
гледали
за
њим
.
Махала
читава
поносила
се
њиме
а
ја
,
јединац
му
,
био
сам
се
због
њега
и
сам
осилио
и
сва
комшиска
дјеца
морала
су
да
пате
и
страдају
због
тога
.
Смио
сам
и
ударити
,
и
отети
нешто
,
и
опсовати
,
а
да
се
нико
усудио
не
би
ни
оштрије
ми
одговорити
,
камо
ли
да
удари
и
да
жешће
увриједи
!
.
.
Чак
ме
матере
и
очеви
њихови
митили
и
давали
ми
смокава
,
грожђа
,
шљива
,
да
их
оставим
на
миру
,
и
молили
по
неколико
пута
да
оцу
не
причам
о
том
,
да
се
не
потужим
на
кога
.
Толико
га
се
бојали
.
А
бојали
га
се
сви
у
кући
.
Момци
,
којих
је
било
неколико
,
ако
би
се
заиграли
и
заговорили
кад
он
није
био
у
кући
,
као
да
би
премрли
од
страха
чим
би
му
кораке
зачули
или
га
опазили
издаљега
гдје
иде
.
Оставили
би
одмах
све
,
покуњили
се
,
стишали
,
и
с
рукама
на
појасу
и
обореном
главом
чекали
док
прође
поред
њих
,
не
гледајући
један
на
другога
,
не
шапнувши
ријечи
.
И
није
да
су
га
се
бојали
због
тога
што
је
псовао
,
пријетио
,
ударао
.
Јок
!
Он
нити
је
имао
обичаја
да
грди
,
галами
,
ни
јаче
де
виче
.
Они
су
само
стрепили
пред
силом
његовом
,
као
што
обично
сви
слабићи
стрепе
пред
неким
који
је
моћан
и
јак
.
Доста
је
било
да
их
само
једном
погледа
оним
орловским
погледом
,
па
да
одмах
изгубе
главу
и
да
се
смету
,
као
голубови
пред
јастребом
.
Нико
тада
не
би
могао
ни
познати
да
су
то
они
исти
момци
,
који
,
кад
би
бабо
кренуо
у
лов
,
онако
поносито
и
изазивачки
,
оружани
и
опремљени
,
јашу
иза
њега
на
бијесним
,
разиграним
парипима
,
мрко
гледајући
чаршинлије
и
хотимично
нагонећи
коње
испред
туђих
дућана
,
само
да
нанесу
штету
какву
и
оборе
робу
,
коју
су
дућанџије
изнијели
пред
ћепенке
.
Слабићи
,
немајући
силе
у
себи
,
опијали
се
тада
његовом
силом
и
,
у
пијанству
,
жељни
да
се
размећу
оним
чега
сами
немају
према
још
слабијима
,
чинили
су
штету
и
насиља
.
За
чудо
,
и
мајка
ми
као
да
га
се
доста
прибојавала
и
често
,
врло
често
,
могло
се
помислити
да
је
то
прије
слушкиња
каква
,
робиња
му
,
него
ли
жена
,
домаћица
.
Ујутру
,
прије
зоре
,
дизала
се
из
душека
,
трчала
у
кухињу
и
ложила
ватру
,
само
да
кахва
буде
скухана
прије
него
се
он
пробуди
и
да
дуго
не
чека
на
њу
.
Кад
би
се
пробудио
,
хитала
је
с
ибриком
у
руци
и
са
чистим
пешкиром
преко
рамена
,
да
му
полије
;
затим
,
припаливши
му
чибук
,
измицала
се
натрашке
и
,
скрстивши
руке
а
оборивши
очи
,
дворила
га
све
дотле
,
док
би
испио
кахву
и
почео
тражити
хаљине
и
оружје
,
да
се
обуче
и
крене
у
чаршију
.
Тако
га
дворила
и
за
ручком
и
за
вечером
,
а
да
готово
ни
ријечи
не
проговоре
једно
другом
.
Ја
се
уопште
и
не
сјећам
да
су
кадгод
дуже
разговарали
.
Ако
је
и
било
када
разговора
између
њих
,
било
је
насамо
,
одвојено
,
гдје
нико
не
слуша
,
чак
ни
ја
.
Као
да
је
била
срамота
нека
онаквоме
јунаку
дуго
разговарати
са
женом
,
макар
и
са
својом
,
и
забављати
се
женским
беспослицама
.
Срамота
од
свијета
бранила
му
је
да
се
никад
не
покаже
ни
њежнији
према
мајци
,
да
се
осмјехне
на
њу
и
нашали
мало
.
Ни
кад
је
изгледао
најведрији
није
се
смијао
нити
шалио
.
Једино
је
у
таквим
часовима
изгледао
дарежљивији
и
немилосно
расипао
дукате
око
себе
.
Читаву
шаку
дуката
давао
јој
да
намакне
што
треба
себи
у
кући
;
даривао
је
дукатима
и
момке
,
те
,
напошљетку
,
ни
ја
нијесам
остајао
без
дијела
.
Бацио
би
и
мени
дукат-два
у
крило
,
потегнувши
ме
прије
тога
за
нос
или
за
ухо
.
То
му
је
било
и
једино
миловање
.
За
друго
као
да
ни
знао
није
.
Ниједном
ме
није
узео
на
крило
,
ни
поцупкао
на
кољену
,
ни
обгрлио
,
ни
протепао
ми
што
.
Ако
бих
кадгод
посрнуо
,
обрезао
се
или
опржио
,
није
се
сажалио
на
ме
,
нити
ме
почео
тјешити
.
Шта
више
,
као
да
се
и
веселио
томе
.
Једанпут
,
кад
је
једно
сељаче
,
које
сигурно
није
знало
за
његову
моћ
ни
силу
,
разбило
ми
главу
и
кад
сам
окрвављен
дошао
да
му
се
потужим
,
само
је
слегнуо
раменима
и
мирно
ми
одговорио
:
—
Па
шта
ће
него
ти
разбит
’
главу
,
кад
ти
нијеси
њему
разбио
прије
?
.
.
Аферим
!
.
.
Чо’јек
ће
бити
кад
тако
зна
да
удара
и
да
се
брани
,
а
не
трчи
баби
да
му
се
тужи
...
Ко
сам
у
себе
поуздања
нема
,
ничија
га
заштита
подићи
не
може
...
Отада
му
се
више
нијесам
смио
ни
пожалити
никад
,
ни
причати
му
што
.
Склањао
сам
се
испред
њега
као
испред
туђина
каква
и
тек
кад
сам
знао
да
ће
почети
с
дијељењем
дуката
,
јављао
сам
се
и
,
непрестано
се
склањајући
за
мајку
и
вирећи
јој
иза
димија
,
очекивао
свој
дио
.
Па
ни
на
састанцима
каквим
бабо
није
говорио
много
,
иако
га
често
призивали
,
тражили
и
долазили
му
.
Покаткада
напунила
би
их
се
читава
соба
.
Засједну
по
меким
,
рутавим
миндерлуцима
,
прекрштених
нога
,
огрнути
тешким
,
лисичином
постављеним
ћурцима
,
окићени
оружјем
,
па
само
пуше
и
разговарају
.
Густ
,
загушљив
дим
извијао
се
по
соби
,
ширио
се
и
,
као
облак
какав
,
обавијао
их
и
заклањао
им
лица
;
само
понекад
,
када
би
се
под
големим
оџаком
,
у
врху
собе
,
мало
појаче
распламтјела
ватра
,
одсијевали
им
окићени
балчаци
ножева
и
срмом
оковане
главе
малих
пушака
.
И
док
су
сви
,
једва
кроз
дим
назирући
један
другога
,
говорили
и
бенетали
о
свачему
,
бабо
је
сједио
у
врху
,
на
својој
шилти
,
и
,
пуштајући
димове
низа
своју
дугу
,
црну
браду
,
мирно
их
слушао
и
уријетко
лаким
климањем
главе
одобравао
нешто
или
не
одобравао
.
Још
рјеђе
су
га
могли
навући
да
се
и
сам
уплете
у
разговор
,
да
и
он
рекне
своју
.
А
кад
би
га
заиста
навукли
и
изазвали
да
нешто
каже
,
обично
је
креснуо
укратко
,
оштро
и
одсјечно
,
и
то
једним
чудним
начином
,
који
као
да
није
трпио
приговора
.
Зато
би
одмах
након
такве
његове
упадице
обично
и
настала
бескрајна
једна
почивка
,
испуњена
усиљеним
кашљањем
и
подмуклим
шапатом
и
сваки
који
се
налазио
у
соби
као
да
се
није
најугодније
осјећао
.
Многи
су
и
нехотице
чешће
,
испод
ока
,
погледали
на
врата
,
као
да
би
жељели
да
што
прије
измакну
одатле
,
да
побјегну
.
И
,
право
да
речем
,
изледало
је
као
да
је
он
и
проговорио
само
због
тога
:
да
их
све
доведе
у
забуну
,
да
их
утуче
и
тако
им
опет
покаже
,
е
је
и
у
говору
моћнији
,
јачи
,
силнији
од
свију
.
С
кметовима
је
био
друкчији
.
Кад
би
нам
они
дошли
у
авлију
,
до
шездесет
их
на
броју
,
растоварили
уморне
коње
и
поредали
по
калдрми
вреће
препуњене
житом
,
кртолом
,
луком
и
купусом
,
сандуке
с
јајима
,
канте
с
медом
и
мјехове
с
маслом
,
сиром
и
кајмаком
,
и
,
пустивши
још
петеро
шестеро
јањади
да
се
заиграју
по
авлији
,
кад
би
посједали
по
трави
,
он
сам
сједао
је
међу
њих
,
прекрстио
ноге
и
понудио
им
духанкесу
да
запале
.
Сам
је
точио
кахву
и
нудио
.
И
,
мјерећи
погледом
читаве
им
товаре
,
питао
их
о
кући
,
о
дјеци
,
о
стоци
,
о
свему
.
За
те
људе
са
испуцаним
,
жуљавим
рукама
и
мрким
,
суморним
лицем
,
који
су
непрестано
стресали
бухе
са
себе
и
заударали
на
зној
,
он
је
једино
имао
мекших
и
топлијих
ријечи
;
једино
међу
њима
изгледао
је
некако
блажи
,
питомији
.
—
Људима
које
је
Алах
осудио
да
буду
несретни
,
укажеш
ли
мало
љубави
(
не
жаљења
,
јер
то
чини
још
јаднијим
)
пружио
си
утјеху
и
огријао
им
душу
,
—
говорио
је
кашње
и
говорио
сасвим
искрено
,
непритворно
.
Кметови
су
,
због
тога
,
били
и
слободнији
пред
њим
,
ведрији
,
веселији
и
након
ручка
који
је
увијек
био
богат
и
обилат
,
били
су
готово
разуздани
.
Почели
би
на
глас
и
попијевати
и
гудити
уз
гусле
.
А
тад
их
он
почне
обасипати
поклонима
.
Не
заборави
ни
жене
,
ни
дјецу
,
ни
чобанице
;
свакоме
пошаље
понешто
:
или
фес
,
или
округу
,
или
зубун
,
ђердан
,
тозлуке
.
Свакоме
шаље
и
поздрав
или
савјет
какав
.
И
,
пошто
га
већ
сви
кметови
ижљубе
у
руку
и
с
коњима
заједно
крену
из
авлије
,
он
једнако
пристаје
за
њима
и
једнако
,
не
престајући
,
набраја
и
поздраве
и
савјете
.
ИИ
Како
отац
или
није
хтио
или
није
имао
када
да
води
много
бриге
о
мени
,
био
сам
препуштен
самоме
себи
и
радио
сам
све
шта
сам
хтио
и
како
сам
хтио
.
Осим
што
сам
као
од
невоље
одлазио
каткада
у
мектеб
и
тамо
по
два
по
три
сахата
учио
читати
и
писати
,
ни
за
што
друго
нијесам
имао
да
се
бринем
.
Непрестано
сам
се
скитао
по
сокацима
и
махалама
,
играо
се
с
дјецом
,
свађао
,
тукао
.
Матере
се
нијесам
бојао
много
.
Њезине
пријетње
и
заклетве
ништа
помагале
нијесу
,
нити
ме
могле
натјерати
да
се
смирим
и
да
,
као
слушче
какво
,
помажем
јој
у
ситнијим
,
домаћим
пословима
.
Шта
више
,
она
као
да
се
бојала
мене
и
никад
ме
није
смјела
јаче
ударити
или
казнити
жешће
.
Пустити
некоме
да
ти
сазна
тајну
која
је
за
чување
,
значи
упола
се
предати
његовој
власти
,
оковати
се
драговољно
.
А
ја
сам
знао
не
једну
,
него
неколико
мајкиних
тајни
.
Зато
,
вјечито
страхујући
да
их
случајно
не
бих
одао
баби
,
и
тепала
ми
и
митила
ме
,
мазила
.
Кад
би
бабо
по
обичају
кренуо
кадикада
,
са
момцима
и
са
јаранима
неким
,
према
Црној
Гори
,
да
се
тамо
окреше
са
хајдуцима
и
пљачкашима
„
како
не
би
заборавио
владати
с
оружјем
«
,
мајка
као
да
би
наново
оживила
,
препородила
се
,
преобразила
.
У
кући
би
тада
настало
читаво
једно
весеље
,
џумбус
...
Комшинице
,
јаранице
,
тетке
,
стрине
,
и
из
наше
и
из
других
махала
,
доврвиле
би
јатомице
првог
дана
по
одласку
његову
,
засјеле
и
по
собама
и
по
авлији
и
,
разбацивши
фереџе
око
себе
,
а
папуче
оставивши
дјеци
да
се
играју
њима
,
отпочеле
са
својим
теферичима
.
Неколике
слушкиње
,
које
је
мајка
најмила
из
махале
задихане
и
зајапурене
,
увијајући
се
,
ломећи
,
гицајући
,
трчале
су
из
собе
у
собу
носећи
боце
и
чаше
са
медовином
,
велике
чиније
с
духаном
,
ибрик
и
филџане
са
кахвом
,
тепсије
са
питама
и
слаткишима
разним
.
У
кухињи
,
око
које
се
разливао
и
ширио
по
читавој
авлији
силан
мирис
печења
,
ишле
су
ознојене
,
узбуђене
,
са
неуређеном
косом
и
обнаженим
мишицама
низ
које
се
циједила
вода
,
довикивале
једна
другу
,
препирале
се
,
свађале
.
Три
Циганке
,
веселе
,
бијесне
,
разуздане
,
са
дахирама
и
чампарима
,
играле
су
испред
раздраганих
кадуна
,
наклањале
се
према
њима
,
савијале
,
угибале
,
пјевајући
,
подврискујући
и
намамљујући
туђе
момке
да
застају
пред
вратима
и
провирују
кроз
кључаницу
.
Чинило
се
као
да
читава
кућа
вришти
,
пјева
,
бјесни
од
весеља
што
се
опростила
бабина
дахилука
.
Наравно
,
чим
би
стигао
хабер
да
се
бабо
враћа
,
мајка
би
се
одмах
почела
устезати
,
повлачити
.
Почела
би
најприје
отпуштати
слушкиње
,
једну
по
једну
,
и
одбијати
од
куће
све
зване
и
незване
гошће
.
Тада
је
приступала
и
мени
,
улагивала
се
,
миловала
ме
,
љубила
и
давала
новаца
,
само
да
не
причам
о
свему
ономе
што
сам
гледао
и
слушао
и
да
њему
ништа
о
том
не
напомињем
.
А
кад
би
се
бабо
,
суморан
,
мрк
,
опаљен
пушчаним
димом
,
са
поломљеним
токама
и
траговима
крви
на
везеној
долами
,
вратио
с
пута
,
кад
би
пред
вратима
зазвонило
момачко
оружје
и
зарзали
у
пјену
обучени
парипи
,
мајка
се
опет
претварала
у
ону
стару
,
смјерну
робињу
и
,
не
смијући
да
му
у
сусрет
изиђе
,
чекала
га
у
соби
са
прекрштеним
рукама
и
обореном
главом
.
Погледала
би
па
истом
онда
,
кад
би
је
,
—
не
поздрављајући
,
—
позвао
да
му
хамам
уреди
и
изнесе
ново
одијело
.
Како
сам
,
нешто
од
бабе
,
а
нешто
од
мајке
,
увијек
добивао
новаца
,
био
сам
најбогатији
међу
јаранима
и
сви
ми
завидили
на
томе
.
Било
их
,
који
ми
се
почели
и
улагивати
и
потварати
друге
,
само
да
бих
им
купио
шећерлема
,
локума
,
бајама
и
да
бих
и
њима
коју
пару
дао
.
По
срећи
,
у
мени
је
било
и
сувише
бабине
крви
,
које
ми
је
сметала
да
дуго
останем
у
друштву
таквих
јарана
.
Укратко
сам
прекинуо
с
њима
.
Једино
се
побоље
опријатељих
са
оним
сељачетом
,
са
Јовицом
,
који
ми
некад
бијаше
разбио
главу
.
Био
је
,
додуше
,
још
једнако
својеглав
,
јогунаст
и
напрасит
,
али
је
био
и
поштен
,
вјеран
,
поуздан
.
Након
оне
похвале
бабине
да
ће
»
бит
човјек
«
,
—
која
је
за
ме
значила
много
,
—
ја
сам
му
први
приступио
и
отада
више
није
било
кавге
међу
нама
.
Шта
више
и
уортачили
смо
се
и
отпочели
са
трговином
неком
.
И
није
то
била
шала
каква
ни
обична
игра
,
него
баш
права
трговина
,
која
нам
обојици
ћара
доносила
.
Он
је
први
напоменуо
и
почео
ме
наговарати
да
му
дам
новаца
,
па
ће
он
отпочети
са
пазаривањем
и
бринути
се
о
свему
,
а
добит
да
дијелимо
на
пола
,
као
што
то
и
други
ортаци
раде
.
Кроз
неколико
дана
он
је
већ
носио
кроз
чаршију
,
у
зембиљу
једном
:
и
лула
,
и
кресива
,
и
игала
,
напрстака
,
вретена
и
,
дречећи
колико
га
је
грло
служило
,
—
а
био
је
грлат
као
пудар
,
—
застајао
пред
свачијим
вратима
и
звао
укућане
да
купе
,
да
пазаре
.
Ја
сам
опет
ишао
готово
узастопце
за
њим
,
као
надзиравајући
читав
посао
,
и
ако
би
се
гдје
појавила
каква
тврдоглавија
муштерија
притрчавао
му
у
помоћ
и
хвалио
робу
што
сам
знао
боље
,
не
зазирући
чак
ни
од
уобичајених
трговачких
лажи
и
заклетава
.
Наравно
,
наша
је
трговина
одмах
привукла
на
се
пажњу
и
остале
дјеце
.
Кроз
кратко
вријеме
поче
се
око
нас
окупљати
читава
гомила
,
као
око
пехливана
или
Цигана
с
међедом
.
Поче
и
дречати
,
грајати
,
кудити
нам
робу
.
Читав
џумбус
заметну
се
у
чаршији
ради
тога
и
замало
што
се
не
претвори
у
кавгу
.
Јово
,
намамљујући
једног
муштерију
,
баш
почео
хвалити
луле
и
ја
му
као
,
почео
припомагати
,
кад
дјеца
око
нас
подигоше
галаму
и
задречаше
,
како
су
све
слабе
,
напукле
,
како
су
украдене
чак
.
Неко
се
одострага
још
усуди
да
у
оној
гунгули
и
гурне
Јову
у
леђа
и
да
му
преврне
зембиљ
.
И
када
,
уз
грохотан
смијех
пакосника
,
попада
сва
роба
и
разасу
се
по
чаршији
,
Јован
поблиједи
и
стиснутих
шака
полети
у
гомилу
.
Поче
тући
немилосно
,
крвнички
,
по
свакоме
.
Наста
вриска
,
помагњава
,
кукњава
,
наста
комешање
,
рвање
.
—
Шта
вам
је
,
несретници
?
—
заграјаше
неколике
чаршинлије
,
мијешајући
се
међу
нас
и
развађајући
.
—
Шта
ћете
?
.
.
Дође
и
заптија
.
Похвата
тројицу-четворицу
и
поведе
нас
пред
бимбашу
,
на
суђење
.
И
све
олако
прође
.
Повалише
нас
,
једнога
за
другим
,
преко
некакве
ониске
клупе
,
затегоше
нам
димије
и
ударише
по
неколико
папрених
дегенека
.
И
пустише
нас
и
робу
нам
повратише
.
Само
бимбаша
за
се
задржа
једну
лулу
,
као
,
бива
,
да
му
то
буде
награда
за
онакву
пресуду
.
До
три
дана
након
тога
појави
се
у
чаршији
и
у
махалама
још
читава
друзина
нових
трговаца
.
Добила
дјеца
ћеф
за
пазаривањем
,
па
напунила
зембиље
свакаквим
стварима
и
почела
продавати
:
које
дијете
имало
нешто
новаца
уложило
их
све
у
робу
,
а
неко
је
,
богме
,
грабило
и
ствари
из
куће
и
продавало
их
,
само
да
и
оно
дође
до
пара
и
да
протргује
.
И
како
је
свако
,
по
примјеру
Јованову
,
из
свега
грла
хвалило
своју
робу
и
дозивало
муштерије
,
диже
се
,
у
нека
доба
,
кроз
све
махале
једне
голема
граја
,
каква
се
одавно
чула
ни
запамтила
није
.
Читав
се
шехер
узнемири
.
Дућанџије
,
које
су
,
иза
подне
,
—
пошто
су
пошкропили
чаршију
испред
дућана
да
буде
хладније
,
——
прилегли
на
ћепенцима
да
заспу
мало
,
покривши
се
великим
јаглуком
по
глави
;
бегови
и
аге
,
који
су
се
напола
голи
одмарали
у
својим
одајама
,
пробуђени
,
неиспавани
,
љутити
,
скакали
су
и
викали
,
псовали
,
грдили
што
су
могли
жешће
.
На
више
мјеста
могло
се
видјети
како
,
из
кућа
и
из
дућана
неких
,
немилосно
лете
и
папуче
,
и
нануле
,
аршини
,
калупи
сафуна
,
потковице
и
гађају
гдје
стигну
каквога
грлатијега
трговца
,
који
босоног
,
изувши
постуле
и
носећи
их
у
једној
руци
а
другом
придржавајући
зембиљ
,
струже
низ
чаршију
,
не
обзирући
се
на
коју
страну
.
Напошљетку
,
кренуше
се
неколико
њих
пред
бимбашу
.
—
Аман
,
—
повикаше
узбуђено
—
шта
се
ово
ради
,
у
царскоме
здрављу
,
и
какав
је
ово
зулум
настао
?
И
закукаше
како
им
је
живот
омрзнуо
због
оних
објешењака
,
те
попријетише
да
ће
сви
селити
из
ове
земље
,
ако
овако
остане
.
Ради
тога
заптије
почеше
на
све
стране
гонити
свакога
кога
су
опазили
са
зембиљем
,
па
продавао
робу
или
не
продавао
.
Почеше
тјерати
дјецу
макар
чију
,
гонити
их
,
тући
.
Чаршинлије
сада
нијесу
ништа
друго
ни
радиле
,
него
сједећи
на
ћепенцима
прекрштених
нога
,
са
необичном
насладом
сехириле
,
како
на
једној
страни
трче
дјеца
,
а
на
другој
заптије
и
како
,
проклињући
једни
друге
,
гађају
се
камењем
и
сваког
часа
посрћу
,
изгубивши
често
или
фес
или
постулу
или
појас
.
У
читавој
тој
гунгули
мој
је
Јован
био
најприсебнији
.
Он
нити
је
хтио
противити
се
заптијама
,
ни
бјежати
,
ни
узмицати
.
Не
.
Само
се
за
дан-два
склонио
у
кућу
и
лагано
размишљао
о
читавој
ствари
.
А
трећега
дана
дошао
је
мени
и
узевши
ме
за
руку
,
повео
за
собом
у
закутак
један
.
—
Дај
ти
,
болан
,
—
рече
—
да
купимо
бимбашиници
једне
папуче
,
па
ће
све
добро
бити
.
Тако
и
старији
раде
,
па
што
не
би
и
ми
?
.
.
Одмах
се
споразумјесмо
.
У
рукама
лијепе
жене
муж
је
најчешће
ситна
играчка
,
а
пошто
смо
знали
да
је
бимбашиница
чувена
љепотица
одмах
смо
били
и
сигурни
да
ће
нас
она
извући
из
ове
незгоде
.
Истога
дана
,
пред
вече
,
Јован
је
однио
папуче
и
изјадао
се
.
Пољубио
јој
и
руку
и
неколико
пута
поклонио
се
до
земље
.
А
већ
сјутрадан
стигао
је
заптија
с
поруком
да
је
само
њему
,
Јовану
,
дозвољено
продавати
робу
из
зембиља
и
да
му
од
сада
у
томе
нико
сметати
неће
.
Од
тога
дана
трговина
је
почела
брзо
напредовати
.
Зарада
је
расла
све
више
и
више
и
у
неко
доба
толико
смо
се
били
осилили
да
смо
чак
почели
говорити
и
о
свом
дућану
,
о
правом
дућану
.
ИИИ
Најближи
нам
,
први
комшија
,
—
чију
кућу
растављао
од
наше
само
један
танак
,
висок
,
увијек
обијељен
зид
,
—
био
је
Сулага
,
мирни
,
добри
Сулага
,
који
једини
у
оно
доба
никаква
оружја
на
себи
носио
није
и
кога
су
у
читавом
шехеру
сви
и
називали
женскоњом
.
Омален
,
ситан
,
мршав
,
са
главом
мало
већом
од
»
стиснуте
шаке
«
како
му
подругљиво
говораху
,
са
ријетком
брадом
која
му
се
састојала
управо
из
три
дијела
и
за
коју
се
никако
не
би
могло
рећи
да
је
израсла
на
лицу
,
него
је
неко
наказно
и
накриво
прилијепио
за
образе
,
ишао
је
улицом
лагано
,
гегајући
се
и
увијек
понешто
носећи
у
руци
:
или
ђугум
да
донесе
воде
са
чесме
,
или
ћупицу
какву
,
завежљај
,
торбу
,
плетару
.
Каткада
је
излазио
носећи
дијете
у
нарамку
и
тада
обично
подругивале
му
се
потајно
све
чаршинлије
,
тврдећи
узгред
како
код
куће
мора
и
пелене
прати
,
и
хљеб
кухати
,
и
мотати
памук
на
цијеви
.
И
макар
што
је
од
рођења
још
био
необично
богат
,
богатији
него
четворица
других
заједно
,
ипак
су
га
готово
сви
избјегавали
и
склањали
се
од
њега
.
Стид
,
зар
,
било
људе
да
се
друже
са
човјеком
који
још
ни
једнога
Влаха
посјекао
није
,
ни
на
чију
кућу
ударио
,
никога
напао
,
изгрдио
.
Шта
више
,
знајући
како
он
не
воли
препирати
се
ни
парничити
,
како
му
тешко
и
изаћи
на
суд
а
камо
ли
тамо
правдати
се
,
многи
су
се
старали
да
му
напакосте
,
да
га
оробе
.
Прихватали
су
помало
од
његових
њива
,
ограда
,
винограда
,
желећи
да
му
освоје
,
отму
управо
,
теретећи
га
како
су
,
токорсе
,
његови
стари
то
приграбили
од
њихових
старих
и
како
је
то
он
дужан
повратити
.
Једанпут
је
,
чак
,
неки
Хасан
Арнаут
хтио
и
на
башту
му
покрај
куће
да
удари
и
да
је
приграби
.
Дошао
лијепо
усред
бијела
дана
пред
башчу
,
раскорачио
се
и
почео
ножем
сасијецати
ограду
,
ломити
је
.
—
Моје
је
ово
—
вели
сурово
и
преврће
закрвављеним
очима
.
—
Ја
сам
ратов’о
и
крв
пролијев’о
,
зарадио
сам
и
бољу
башчу
.
Сулага
,
јадник
,
полумртав
од
страха
,
само
је
муцао
нешто
,
шаптао
и
измицао
се
на
леђа
.
—
Моје
—
поново
каже
Арнаутин
,
измахујући
ножем
и
пријетећи
Сулаги
.
—
Ко
ми
стане
на
пут
,
тога
ће
и
нестати
.
Док
се
однекуда
појави
и
бабо
,
онако
мрк
,
суморан
.
Не
говорећи
ништа
и
не
питајући
приступи
Арнаутину
,
који
је
једнако
пријетио
ножем
,
снажно
га
ухвати
за
руку
и
продрмуса
њиме
.
—
Ето
!
И
,
опаливши
му
два
широка
шамара
,
гурну
га
ногом
у
леђа
и
нареди
момцима
да
га
избаце
напоље
.
Од
тога
се
дана
Сулага
приљуби
уз
бабу
.
Никаква
га
сила
,
чинило
се
,
не
би
више
могла
од
њега
отргнути
.
И
није
да
је
пристајао
за
њим
као
јаран
,
пријатељ
,
него
готово
као
слуга
,
измећар
неки
.
Ако
је
бабо
напунио
лулу
,
он
је
одмах
трчао
да
нађе
ватре
и
да
поднесе
нек
припали
;
ако
је
требало
што
у
чаршији
купити
,
погодити
,
наћи
за
нас
,
Сулага
је
ишао
,
узимао
,
доносио
.
Дешавало
се
те
нам
накупује
за
кућу
и
ствари
,
хаљина
,
свега
,
па
нити
иште
новаца
нити
што
спомиње
о
њима
све
дотле
док
се
бабо
сам
не
досјети
и
не
исплати
му
.
И
кад
наплаћује
а
он
некако
окреће
главу
,
стиди
се
,
снебива
,
као
да
ради
нешто
што
се
не
приличи
,
и
новце
,
не
бројећи
,
трпа
у
џеп
,
у
њедра
,
за
појас
,
гдје
стигне
,
само
да
их
што
прије
уклони
испред
очију
,
да
их
сакрије
.
Ради
бабе
Сулага
је
и
мене
волио
много
.
Никад
не
би
прошао
а
да
ме
не
омилује
и
не
штипне
за
образ
.
Кад
би
нам
дошао
џепови
му
увијек
били
пуни
ораха
и
љешника
а
иза
појаса
увијек
се
румениле
по
двије
по
три
наранче
.
Чим
би
сјео
почео
би
све
истресати
и
сасипати
ми
у
крило
.
Новаца
ми
није
могао
давати
,
јер
није
бабо
дозвољавао
.
И
то
га
увијек
љутило
.
Кад
год
би
извађени
дукат
морао
поново
да
поврати
у
кесу
гунђао
је
и
кришом
,
да
га
не
би
опазио
,
као
пријетећи
климао
главом
према
баби
.
Једнога
дана
,
поклањајући
ми
некакве
лопте
,
као
у
шали
напомену
како
ће
ми
поклонити
и
кћер
Хатиџу
,
која
ће
»
сигурно
бити
најпрва
љепотица
у
шехеру
«
.
—
Па
хоћеш
ли
је
?
—
запита
,
смјешкајући
се
добродушно
.
—
Је
ли
ти
драга
?
.
.
—
Хоћу
—
весело
му
одговорих
,
играјући
се
лоптама
и
као
очекујући
што
ће
ми
још
поклонити
.
—
Све
хоћу
.
А
бабо
,
отпустивши
дим
,
превуче
руком
преко
браде
и
пружи
руку
Сулаги
.
—
Нек
је
сретно
—
рече
отежући
.
—
Ријеч
је
ријеч
и
лажи
бити
не
смије
...
Обојица
се
загрлише
и
пољубише
.
—
Сад
,
ето
,
имаш
своју
ђевојку
—
откреса
бабо
,
куцнувши
ме
чибуком
по
глави
.
—
О
другој
ни
помислит
’
не
смијеш
ни
сад
,
ни
кад
наусница
нагари
...
Тада
ме
некако
обузе
чудан
стид
,
изненада
.
Сметох
се
,
збуних
,
запетљах
.
Бржебоље
истрчим
између
њих
,
завучем
се
чак
у
подрум
и
тамо
се
сакријем
за
некакве
сандуке
.
Три
сахата
остао
сам
сакривен
за
сандуцима
.
Тако
се
,
ето
,
једни
ситна
шала
претворила
у
праву
правцату
збиљу
.
Адет
онда
такав
био
да
јарани
,
—
желећи
очувати
јаранство
,
—
заруче
,
чак
и
вјенчају
дјецу
,
макар
и
млада
и
луда
била
.
То
се
и
са
мном
десило
.
И
већ
сјутрадан
о
томе
се
причало
по
читаву
комшилуку
и
све
,
дјеца
,
колико
их
било
,
почела
ме
пецкати
и
дражити
.
Нијесам
готово
нигдје
могао
крочити
од
њихових
шала
,
питања
,
подругачица
.
Чак
ме
два-три
пута
на
плач
нагонили
и
кад
плач
није
помогао
,
почео
сам
се
бранити
камењем
.
У
љутини
,
оној
и
јуришао
сам
на
неке
,
ударао
,
док
напошљетку
,
и
сам
окрвављен
и
изгребан
,
нијесам
бјежао
кући
.
Ништа
тада
нијесам
толико
желио
колико
да
се
дочепам
своје
мале
вјеренице
ми
да
се
на
њој
осветим
.
Чупао
бих
је
за
косе
,
обарао
,
газио
,
искидао
је
на
комаде
.
Мучио
бих
и
њу
и
Сулагу
и
никакви
јауци
ни
помагања
не
би
ме
могли
умилостивити
.
—
Убићу
је
!
—
пријетио
сам
плачући
и
ваљајући
се
по
трави
.
—
Убићу
!
.
.
—
Богата
је
и
донијеће
ти
пара
—
тјешио
ме
Јован
,
који
је
једини
озбиљно
узимао
у
заштиту
и
хвалио
.
—
Богата
је
,
а
то
ваља
...
Замисли
само
колики
ће
дућан
бити
кад
она
распе
паре
!
.
.
ИВ
Једнога
јутра
,
управо
у
свануће
,
пробудила
ме
необична
хука
и
граја
у
авлији
нашој
.
Као
поплашен
скочио
сам
одмах
из
душека
,
одбацио
јорган
са
себе
и
онако
необучен
и
неуређен
потрчао
према
собним
вратима
.
Мајка
,
која
је
стајала
пред
собом
и
брижљиво
чистила
некакве
хаљине
,
препријечи
ми
пут
и
хтједе
ме
зауставити
,
али
се
брзо
отргнем
од
ње
,
измакнем
се
,
и
не
пазећи
на
гомиле
бисага
,
кабаница
и
конопа
по
путу
,
спустих
се
низ
басамаке
.
Дотрчавши
на
авлију
зауставих
се
од
чуда
.
Макар
што
сам
био
навикнут
да
готово
сваког
дана
у
нашој
кући
гледам
свакојаке
скупове
,
и
мале
и
велике
,
ипак
сам
се
изненадио
кад
сам
опазио
једну
гомилу
људи
каква
се
у
најсвечаније
дане
ријетко
и
пред
џамијом
виђа
.
И
нијесу
то
били
само
наши
људи
,
из
наше
махале
и
из
нашег
комшилука
.
Не
.
Били
су
ту
још
и
многи
други
које
прије
никад
ни
видио
нијесам
и
који
су
се
у
нашој
кући
некако
слободније
и
рахатније
осјећали
него
најбољи
наши
знанци
и
ахбаби
.
Оружани
су
били
сви
.
Румене
се
мерџани
и
блиста
се
срма
на
тешким
пушкама
и
ножевима
а
одсијев
им
игра
уз
напукнуте
зидове
и
клизи
по
мркој
,
трулој
маховини
:
преливају
се
и
шарени
,
седефом
извезени
кундаци
дугих
,
тананих
шешана
;
звекећу
криве
димишћије
ударајући
о
неравну
калдрму
,
а
у
препуним
фишеклијама
као
да
клопара
нешто
,
штекће
,
игра
.
И
коњи
им
опремљени
,
уређени
потпуно
.
Везене
ките
,
искићене
лажним
бисером
,
ударају
их
по
челу
и
по
очима
;
о
врату
објешени
талисмани
свијетле
сем
бљескају
испод
оплетених
и
зеленим
тракама
окићених
грива
;
низ
седла
висе
бисаге
и
кесе
чибуклије
,
а
из
теркије
,
покрај
кабанице
,
провирују
кахвени
ибрици
и
златасти
зарфови
од
филџана
.
Између
свију
издвојила
се
бабина
бедевија
:
витка
,
танка
,
поносита
.
И
окићена
је
,
и
љепша
и
гиздавија
од
свију
осталих
,
—
бијели
се
као
да
је
од
свиле
изаткана
,
—
па
нестрпљиво
,
савијајући
главу
и
стрижући
шиљастим
ушима
,
фрче
,
рже
и
копа
земљу
ногом
,
а
испод
румених
ноздрва
,
из
којих
бије
пара
,
расипље
се
лака
,
бјеличаста
пјена
,
пада
по
трави
,
по
калдрми
,
по
широким
јој
прсима
и
јаким
,
гуштерастим
бутима
.
Арнаутин
онај
,
таламбасџија
,
не
смије
ни
да
јој
се
примакне
.
Ударајући
у
стари
,
напукнути
таламбас
,
који
му
висио
о
појасу
,
обилази
унаоколо
,
купи
бакшише
што
му
их
остали
небрижљиво
бацају
,
а
непрестано
се
осврће
и
гледа
:
је
ли
довољно
удаљен
од
бедевије
и
може
ли
га
случајно
и
ту
копитом
дохватити
.
И
док
је
он
тако
зазирао
,
дотле
су
други
,
подијељени
у
групе
,
пушећи
и
играјући
се
оружјем
,
галамили
,
грајали
,
те
се
чак
и
дјеца
из
махале
почела
окупљати
око
врата
и
провиривати
иза
каната
,
мислећи
зар
да
је
теферич
некакав
или
да
се
нечувена
чуда
догађају
.
Граја
,
хајка
и
галама
није
се
стишавала
све
док
се
није
бабо
појавио
.
А
чим
он
изађе
из
собе
све
замукну
,
смири
се
,
застаде
.
Видећи
га
онако
силна
,
јака
и
поносита
,
са
големим
зеленим
барјаком
у
руци
,
чији
се
златан
полумјесец
при
врху
бљештао
,
руменио
и
горио
,
а
тешке
,
дебеле
ките
ударале
и
расипале
се
по
калдрми
,
—
сви
као
да
задржаше
дах
и
мучке
се
поклонише
,
као
што
се
слаби
и
немоћни
робови
клањају
господару
.
Он
их
готово
и
не
погледа
.
Само
забоде
барјак
у
земљу
,
исправи
се
и
,
ништа
не
говорећи
,
једним
лаким
измахом
руке
даде
знак
слугама
,
—
који
су
смирени
и
потурени
пристајали
за
њим
,
—
да
донесу
јање
.
Затим
се
,
онако
горд
,
усправљен
и
нијем
,
одвоји
од
свију
,
оде
у
страну
и
на
трави
,
на
зелењу
,
мирно
отклања
дову
.
Па
се
опет
поврати
барјаку
и
клекнувши
на
десно
кољено
узе
јање
преко
крила
.
Закла
га
.
Млаз
топле
црвене
крви
шикну
,
попрска
све
унаоколо
и
пјенушећи
поче
се
пушити
на
трави
,
а
златне
ките
од
барјака
,
орошене
са
неколико
капи
,
почеше
се
прелијевати
као
да
се
међу
њима
каранфили
расцваше
.
—
Приступајте
!
—
мукло
,
заповједнички
осијече
бабо
,
па
окваси
руке
у
крви
и
,
раширене
,
одиже
их
према
небу
.
И
сви
приступише
и
оквасише
руке
.
—
Јесте
ли
хазур
?
—
Јесмо
.
Узевши
барјак
поново
,
он
приступи
бедевији
и
баци
јој
се
на
рамена
.
Појахаше
и
остали
.
И
разиграше
се
бијесни
парипи
и
сјајно
оружје
зазвекета
.
Читава
авлија
као
да
затутња
,
затресе
се
.
Излетише
кроз
капију
.
Након
топа
,
кроз
читав
сахат
један
,
чинило
ми
се
као
да
ништа
друго
и
не
чујем
него
само
тутањ
онај
,
страшан
,
потмуо
,
необичан
тутањ
.
Истога
дана
дође
нам
Сулага
.
Хтио
,
зар
,
да
види
:
је
ли
све
намирено
,
уређено
,
има
ли
у
кући
свега
...
Али
није
био
ни
онако
насмијан
ни
ведар
као
обично
;
са
мном
се
није
ни
шалио
ни
омиловао
ме
.
Кад
је
изашла
мајка
,
—
која
се
пред
њим
није
сакривала
као
пред
другима
,
—
чинило
се
као
да
се
збунио
,
омео
се
и
почео
црвенити
.
Чак
се
и
окрену
и
као
да
хтједе
изаћи
,
оставити
нас
.
Па
се
опет
савлада
,
приповрну
се
и
лагано
,
тихо
,
шапатом
поче
причати
нешто
,
непрестано
чупкајући
браду
и
поправљајући
појас
,
чије
му
ресе
падале
по
бедри
.
Чуо
сам
само
како
је
споменуо
некаква
харамбашу
,
Стојана
некаква
,
неке
рањенике
,
бој
,
окршај
,
кијамет
...
поменуо
је
затим
и
бабу
,
сан
некакав
,
и
на
крају
надодао
како
се
боји
...
боји
...
На
све
то
мајка
није
одговарала
.
Само
га
је
пажљиво
слушала
ломећи
прсте
,
отирући
руке
о
бошчу
,
—
иако
јој
биле
чисте
,
—
и
покаткада
према
њему
узвијала
главом
,
као
чудила
се
.
—
Хоћеш
ли
кахву
?
—
запита
га
мирно
,
пошто
је
свршио
читав
говор
и
почео
се
обазирати
,
бирајући
зар
гдје
би
да
сједне
.
А
то
га
још
више
збуни
.
Зачуђено
и
као
увријеђено
погледа
је
,
па
се
окрену
и
готово
побјеже
из
авлије
.
Мајка
се
само
осмјехну
.
Лагано
оде
и
затвори
врата
за
њим
,
па
пјевуцкајући
узе
наргилу
и
,
сједнувши
и
пребацивши
ногу
преко
ноге
,
поче
одбијати
димове
.
Прексјутри
дан
,
око
подне
,
завришта
бедевија
пред
вратима
и
копитама
поче
ударати
,
тући
о
праг
,
тресући
канатима
као
да
ће
их
иставити
.
Мајка
,
око
које
се
бијаше
окупило
неколико
ханум
да
се
часте
и
да
тефериче
,
изненађена
скочи
и
,
поплашено
узвикнувши
он
,
одбаци
од
себе
и
чинију
с
алвом
и
неколико
гурабија
што
их
држала
у
крилу
.
Остале
жене
са
пригушеним
вриском
потрчаше
,
журно
почеше
тражити
фереџе
и
сакривати
се
по
собама
.
Једини
ја
као
да
сам
био
нешто
присебнији
.
Не
бојећи
се
ничега
одмах
сам
потрчао
према
вратима
да
отворим
,
и
тек
што
сам
отшкринуо
канат
,
а
бедевија
,
узвијерена
,
усплахирена
,
утрчи
у
авлију
.
Стрижући
ушима
и
као
зазирући
од
нечега
,
поче
фрктати
,
рзати
и
бјежати
унаоколо
.
Била
је
гола
,
празна
,
без
узде
,
без
седла
и
теркије
,
са
мрком
,
прљавом
,
окрвављеном
гривом
која
се
слијепила
и
прионула
јој
уз
широки
,
крупним
мрљама
ишарани
врат
,
са
големом
раном
на
облим
сапима
,
која
се
већ
почела
корити
и
црнити
:
само
једна
танка
,
румена
трака
што
још
избија
из
ње
и
лагано
се
повлачи
по
јакој
бијелој
бедри
све
до
кољена
.
Опазивши
бедевију
,
мајка
,
која
је
била
потрчала
за
мном
,
врисну
из
гласа
и
зањихавши
се
посрну
,
паде
.
Почеше
врискати
и
жене
,
пошто
истрчаше
из
соба
,
узрујаше
се
,
заграјаше
и
склепташе
се
око
ње
.
Све
се
помете
,
изгуби
,
узбуни
.
Писка
и
помагњава
поче
се
разлијетати
по
читавој
махали
.
Док
опет
ето
Сулаге
.
Није
ишао
него
каскао
сиромах
,
жут
,
блијед
,
модар
,
—
онога
часа
учинило
ми
се
да
је
неколико
боје
промијенио
,
—
са
широко
отвореним
устима
и
необично
разрогаченим
очима
.
Само
што
муца
нешто
,
цичи
и
размахује
рукама
,
а
ни
једна
ријеч
,
ни
једно
слово
не
може
му
се
разабрати
,
ни
један
знак
разумјети
.
На
мајку
,
на
жене
,
на
ме
не
хтједе
ни
погледати
.
Потрча
право
бедевији
,
ухвати
је
за
гриву
и
,
једнако
онако
муцајући
и
цичећи
,
поче
је
теглити
,
чупати
,
ударати
по
врату
.
А
тада
као
да
и
мени
свану
пред
очима
.
Познадох
да
се
догодило
нешто
страшно
,
најстрашније
и
,
потрчавши
Сулаги
и
приљубивши
се
уз
њега
,
почнем
и
сам
јаукати
и
запомагати
из
свега
гласа
...
Пред
вече
почеше
пристизати
и
понеки
од
момака
који
бијаху
отишли
са
бабом
.
Сви
ослабили
,
изнемогли
,
малаксали
,
са
повезаним
главама
,
у
крпе
умотаним
рукама
и
ребрима
,
без
коња
,
готово
и
без
оружја
и
без
хаљина
.
Кроз
дроњке
оне
што
су
још
висили
на
њима
провидило
се
голо
,
изгребано
тијело
;
из
рањавих
,
напола
обувених
нога
непрестано
текла
,
цурила
густа
крв
,
а
зној
им
цурком
текао
с
лица
,
—
које
као
да
се
и
сад
прелијевало
страхом
,
—
слијевао
се
на
окрхано
,
поломљено
оружје
што
им
још
остало
.
Изгледали
су
као
гомила
јадних
,
одбачених
просјака
који
су
свратили
да
ту
умру
,
издахну
,
а
нипошто
као
ратници
какви
који
су
ишли
да
гоне
хајдуке
.
—
Ах
!
—
узвикну
Сулага
угледавши
их
,
и
пљесну
рукама
.
—
Ах
!
.
.
И
одмах
као
да
се
прибра
,
освијести
.
Остави
брзо
и
бедевију
и
мене
,
узе
ђугуме
што
су
у
једноме
низу
стајали
испод
басамака
и
оде
,
отрча
управо
на
воду
.
—
Ево
—
узвикну
након
краће
почивке
,
носећи
воду
и
указујући
на
чисте
пешкире
које
бијаше
пребацио
преко
рамена
.
—
Сад
ћу
ја
...
Сад
...
Па
пође
од
једнога
момка
до
другога
и
,
спустивши
се
на
кољена
,
поче
их
напајати
,
испирати
им
ране
,
утирати
.
—
Сад
ћу
...
Слуге
му
донесоше
и
кахве
,
духана
,
хљеба
и
он
понуди
свакога
и
сам
сједе
међу
њих
.
И
замоли
их
да
причају
о
свему
,
да
све
кажу
.
Узбуђен
човјек
,
под
првим
утисцима
,
никад
не
може
све
јасно
и
лијепо
испричати
...
Ни
момци
то
нијесу
могли
.
Дуго
су
гледали
један
на
другога
,
као
погађајући
се
:
који
ће
отпочети
.
Напошљетку
најмлађи
од
њих
,
који
је
некако
изгледао
и
најприсебнији
,
поче
причати
и
казивати
нешто
.
Али
и
он
се
збуни
,
смете
,
замуца
.
Из
читава
му
причања
није
се
могло
јасно
разабрати
:
шта
је
све
било
и
како
је
било
.
Сазнали
смо
само
толико
,
да
је
нашу
чету
,
која
је
пошла
била
да
уништи
читаву
дружину
чувеног
харамбаше
Стојана
,
у
зору
дочекао
Стојан
из
засједе
и
да
је
настао
жесток
окршај
.
—
Три
хајдука
су
,
—
рече
—
ударила
на
бега
и
сва
тројица
изгубила
главу
.
Најпошље
га
Стојанова
пушка
погодила
у
прса
и
раставила
са
бедевијом
.
—
А
тад
?
—
запита
Сулага
и
,
онако
прекрштених
нога
,
попридиже
се
.
—
Тада
?
.
.
—
Кад
је
бег
погинуо
,
читава
наша
чета
изгубила
је
главу
—
одговори
момак
тихо
.
—
Све
клону
,
ослаби
...
Неки
почеше
бјежати
бацајући
оружје
,
а
неки
се
и
сакрише
...
И
ето
:
.
.
таки
и
остадоше
у
животу
и
...
ево
нас
овђе
...
Сулага
уздахну
,
одмахну
руком
и
оде
.
—
Не
свиђе
му
се
прича
—
рече
оно
момче
,
намигнувши
.
—
Женскоња
—
дочека
други
.
—
Шути
!
.
.
Ни
ти
нијеси
бољи
—
опет
ће
оно
момче
,
пецкајући
.
—
Нијеси
смио
ни
пушке
опалити
,
него
одмах
бјеж’о
...
—
Лажеш
!
.
.
Ти
си
први
стругно
...
И
,
увјеривши
се
потпуно
да
су
изван
опасности
,
тутунећи
и
срчући
кахву
почеше
се
препирати
,
шалити
,
смијати
...
В
За
неколико
дана
након
погибије
бабине
у
кући
нам
је
био
нечувен
неред
.
Од
јутра
до
мрака
непрестано
нам
долазиле
жене
,
познате
и
непознате
,
из
комшилука
и
удаљених
махала
,
посебице
или
у
групама
,
и
ишле
мајки
,
наметале
јој
се
,
токорсе
да
је
тјеше
и
разговоре
.
Неке
су
доводиле
и
дјецу
са
собом
,
бојећи
се
зар
да
их
саме
оставе
код
куће
,
и
читава
широка
авлија
препуњавала
се
дјецом
која
су
скакала
,
врискала
,
трчала
по
њој
и
играла
се
клиса
,
лопте
,
сакриваче
.
И
све
је
некако
више
сличило
весељу
каквом
нето
оплакивању
погинулога
.
Осим
мајке
,
која
је
више
лежала
него
сједила
у
ћошку
једном
,
међу
јастуцима
,
и
ћутала
,
све
су
жене
галамиле
,
викале
,
неке
се
и
смијале
.
Чибуци
ни
сад
нијесу
били
заборављени
;
дим
се
и
сада
колутао
по
соби
,
а
кахва
се
непрестано
точила
и
непрестано
испијала
.
И
слуге
и
слушкиње
,
—
не
бојећи
се
више
никога
и
не
зазирући
ни
од
чега
,
—
частили
су
се
међусобно
,
пили
,
свађали
се
.
По
њиховим
собама
као
да
је
потоцима
текла
медовина
,
ракија
,
газиле
се
хурме
,
локуми
,
гурабије
,
котурале
се
наранче
и
лимунови
.
Тек
кад
се
мајка
поче
помало
опорављати
,
поче
се
и
хука
стишавати
.
Жене
,
једна
по
једна
,
изостајаху
покаткад
,
почеше
се
јављати
све
рјеђе
и
рјеђе
.
Остадоше
још
само
неколико
комшиница
,
којима
као
да
не
бијаше
најпријатније
растати
се
са
пуним
чинијама
и
са
духаном
.
Али
и
оне
,
видећи
да
се
у
чашћавању
почело
штедити
,
кашње
се
навраћаху
тек
уријетко
и
остајаху
само
по
час
по
два
.
Једино
момци
што
су
још
хтјели
да
настављају
своје
гозбовање
и
да
се
опијају
.
Били
донијели
однекуда
и
читаво
буре
ракије
,
поставили
га
насред
собе
да
може
точити
колико
који
хоће
,
унаоколо
га
окитили
травом
и
зеленилом
и
са
читавим
гранама
трешања
,
којима
су
,
узгред
,
мезетили
.
Чак
и
слушкиње
били
домамили
себи
,
помијешали
се
с
њима
.
Натјерали
их
и
да
се
пропију
и
у
пићу
да
расплећу
косе
,
бацају
хаљине
са
себе
и
полунаге
да
се
ваљају
и
премећу
по
ћилимима
и
серџадама
,
док
су
они
,
наслоњени
уз
зидове
,
одбијајући
димове
и
пијуцкајући
,
пожудно
их
гледали
и
добацивали
им
масне
,
неслане
шале
.
Мајка
,
уморена
и
ослабљена
,
испочетка
није
ни
могла
ништа
забрањивати
,
нити
им
забрањивала
.
Кашње
,
кад
су
жене
престале
долазити
,
кад
је
остала
осамљена
,
готово
као
да
је
и
сама
жељела
да
јој
неко
говори
у
кући
,
да
граје
,
ларма
.
И
зато
је
најчешће
ишла
у
собу
одакле
је
најбоље
могла
чути
њихове
разговоре
.
Легла
би
на
шилту
,
сјела
,
или
се
наслонила
на
пенџер
и
поднимљена
,
замишљена
,
тужна
слушала
их
.
Ако
су
макар
за
час
престајали
са
грајом
или
почели
шапутати
,
немирно
је
устајала
,
ходала
по
соби
и
чупала
,
кидала
све
што
јој
се
у
руци
налазило
.
И
као
да
се
плашила
нечега
,
много
се
плашила
.
Лежећи
или
сједећи
често
би
се
стрекнула
,
пренула
се
и
узвијерено
почела
ослухивати
,
пазити
.
Затим
је
поново
устајала
,
дизала
се
и
гледала
напоље
,
освртала
се
,
завиривала
свуда
.
Једанпут
сам
,
из
радозналости
,
прислушкивао
кад
се
жалила
једној
слушкињи
,
како
је
он
,
бабо
,
још
и
сад
мучи
и
прогони
,
како
ни
сад
неће
да
је
остави
на
миру
.
Не
може
—
вели
—
још
никако
ни
смислити
,
е
је
он
мртав
и
да
више
никад
доће
неће
.
Јок
!
.
.
И
сада
,
сваки
дан
,
по
неколико
пута
као
да
зачује
:
и
коњски
топот
,
и
звеку
оружја
,
и
глас
његов
,
оштри
,
дубоки
,
мушки
глас
како
грми
испред
врата
.
Због
тога
и
претрне
,
премре
.
Због
тога
се
и
ноћи
плаши
толико
.
Кад
се
ноћ
спусти
,
—
каже
—
читава
кућа
кад
потоне
у
мрак
,
у
помрчину
,
и
кад
све
поспе
онда
настану
праве
муке
за
њу
...
Чини
јој
се
,
као
да
је
одасвуда
гледају
његове
очи
,
стријељају
је
,
пеку
...
Чује
му
и
ход
,
осјећа
и
дах
његов
.
И
узалуд
се
опире
,
брани
,
отима
;
узалуд
се
окреће
и
увија
по
душецима
.
Нико
га
отјерати
не
може
.
Ту
је
он
,
ту
непрестано
,
једнако
моћан
и
силан
,
једнако
влада
над
њом
.
Наскоро
сам
се
увјерио
да
је
говорила
истину
.
Не
знам
ради
чега
отпусти
она
након
неколико
дана
ту
исту
слушкињу
,
која
је
и
спавала
с
њом
,
а
мој
душек
премјести
у
своју
собу
и
прострије
управо
покрај
свог
душека
.
И
већ
прве
ноћи
криво
ми
било
што
је
то
учинила
.
Готово
ми
није
дала
ни
ока
склопити
.
Чим
смо
легли
,
одмах
ме
почела
заговарати
,
запиткивати
и
причати
нешто
.
Познао
сам
одмах
да
се
упињала
да
ме
што
више
задржи
будна
и
да
ми
причањем
сан
разбије
.
Лакше
јој
било
кад
макар
с
киме
говори
,
кад
прича
макар
о
чему
.
Ништа
помогло
није
ни
кад
сам
престао
одговарати
и
склопио
очи
,
претварајући
се
да
спавам
.
Она
је
и
даље
говорила
,
питала
,
гласно
размишљала
о
нечему
.
Тек
пошто
се
заморила
толиким
причањем
застаде
мало
,
поћута
и
преврну
се
на
бок
.
Покушаваше
зар
да
и
сама
заспи
.
Узалуд
.
Преврну
се
још
једном
,
збаци
јорган
са
себе
и
један
јастук
одбаци
испод
главе
.
Опет
поћута
мало
.
—
Ух
!
.
.
Изненада
скочи
,
приступи
вратима
и
ослухну
.
Затим
,
бржебоље
,
стаде
покрај
пенџера
,
отвори
га
и
провири
напоље
.
—
Ништа
нема
—
рече
гласно
и
поново
се
врати
душеку
.
И
као
да
размишљаше
више
њега
:
хоће
ли
опет
лећи
или
неће
.
Па
га
повуче
према
вратима
,
на
друго
мјесто
.
Промијени
јорган
и
јастуке
,
растресе
их
.
Леже
.
—
Смајиле
,
Смајиле
,
спаваш
ли
?
—
запита
ме
уплашено
након
дуже
почивке
.
—
Јеси
ли
будан
?
—
Јесам
.
—
Рашта
си
се
пробудио
?
—
Због
тебе
.
—
А
ништа
друго
не
чујеш
?
—
Ништа
.
—
Не
чујеш
како
звечи
нешто
,
звони
?
—
Јок
!
Бојећи
се
зар
да
опет
не
заспим
брзо
настави
разговор
о
другом
.
Поче
ме
питати
и
за
Јована
,
за
дућан
и
обећа
нам
дати
новаца
да
накупујемо
робе
.
И
много
поче
обећавати
.
Обећањима
ме
и
замамила
вјешто
и
тек
пред
зору
пустила
ме
да
заспим
,
да
се
одморим
иза
толиког
разговора
.
ВИ
Хусо
,
један
од
најкршнијих
момака
наших
,
посвађа
се
једнога
јутра
са
свима
осталима
,
ради
љепушкасте
Ајкуне
,
Циганчице
,
слушкиње
нам
.
Гледајући
је
онако
плаху
,
једру
,
кршну
,
како
у
танкој
кошуљи
и
димијама
,
без
јечерме
,
иде
,
ломи
се
,
крши
и
свакога
у
соби
нуди
ракијом
и
слаткишима
смијући
се
и
намигујући
,
распали
се
,
разбјесни
,
и
ухвативши
је
око
паса
силом
је
притегну
себи
у
крило
и
цикну
:
—
Да
се
од
мене
ниси
макла
,
бре
!
.
.
Само
ћеш
мене
да
служиш
,
само
мене
у
очи
да
гледаш
,
само
мени
да
се
смијеш
...
Никоме
више
!
Момци
,
загријани
и
поднапити
,
одмах
се
узбунише
,
заграјаше
:
—
Јок
!
.
.
Није
твоја
!
.
.
Наша
је
!
.
.
—
Моја
...
—
Наша
!
И
склепташе
се
око
њега
,
навалише
.
И
,
док
се
Ајкуна
трзала
,
цичала
,
отимала
,
покушаше
да
је
уграбе
,
отргну
од
њега
.
—
Није
твоја
!
—
Моја
!
.
.
Хусо
,
стегнувши
Ајкуну
,
поново
подвикну
,
шкргутну
зубима
и
извуче
нож
из
корица
.
—
Ко
каже
да
није
моја
?
—
запита
,
измахнувши
ножем
.
—
Ко
?
.
.
Сви
прихватише
за
ножеве
и
навалише
опет
.
—
Наша
!
.
.
И
ко
зна
шта
би
било
да
се
тога
часа
мајка
не
указа
на
вратима
.
Зачувши
,
зар
,
необичнију
грају
,
хитно
је
стрчала
низ
басамаке
,
полетила
према
соби
и
онако
задихана
и
уплашена
застала
на
прагу
.
—
Оставите
оружје
!
—
викну
брзо
,
опруживши
руке
према
њима
и
као
молећи
.
—
Одмах
!
.
.
Момци
застадоше
и
погледате
је
зачуђено
.
Ненаучени
да
слушају
и
женске
заповијести
,
макар
и
домаћичине
биле
,
не
оставише
оружја
нити
устукнуше
.
Само
се
згледнуше
међусобно
,
као
да
се
питају
:
хоће
ли
је
послушати
или
неће
?
—
А
шта
ћеш
ти
овђе
?
—
изненада
се
окоси
Хусо
,
не
мичући
се
и
не
пуштајући
Ајкуне
,
која
је
,
застиђена
,
заклањала
лице
рукавом
и
трзала
се
јаче
.
—
Што
си
дошла
?
.
.
—
Ко
је
кавгу
започео
?
—
запита
мајка
као
осоколивши
се
и
подиже
главу
.
—
Ти
?
.
.
—
Ја
сам
започео
...
Ја
...
—
одговори
Хусо
поносито
.
—
За
људе
је
кавга
...
Жене
нек
се
не
петљају
у
то
...
—
Она
је
овђе
ханума
!
.
.
Њезина
је
кућа
!
—
заграјаше
остали
момци
за
инад
њему
,
опколивши
мајку
,
као
да
би
да
је
бране
.
—
Она
овђе
заповиједа
...
Мајка
се
окрену
и
погледа
унаоколо
.
Изгледало
је
као
да
ни
сама
није
вјеровала
да
је
кућа
заиста
њезина
и
да
је
она
једини
господар
у
њој
.
Као
да
није
вјеровала
,
е
сад
збиља
може
заповиједати
и
овим
људима
,
који
су
,
додуше
живјели
у
овој
кући
,
али
којима
још
никад
ништа
заповједила
није
.
И
погледа
их
опет
и
—
подиже
руку
.
—
Оборите
га
!
—
рече
одлучно
,
заповједнички
,
желећи
,
зар
,
одмах
да
се
увјери
:
хоће
ли
је
послушати
.
—
Оборите
!
.
.
Момци
бацише
ножеве
и
онако
,
голим
шакама
,
навалише
на
Хусу
.
Наста
једно
рвање
,
комешање
,
ломљава
,
Ајкуна
цикну
и
отскочи
у
страну
,
неко
јаукну
,
неко
поче
псовати
.
Савладаше
га
,
свезаше
.
—
Шибајте
!
—
Њега
?
—
Шибајте
!
.
.
Неко
дохвати
три-четири
шибе
и
добаци
им
.
Они
не
прихватише
.
—
Шибајте
!
—
Не
...
Немојте
!
——
застења
Хусо
,
покушавајући
да
се
дигне
.
—
Нисам
лупеж
...
Јунаке
кољу
,
а
не
шибају
...
—
Удрите
!
Неки
,
затежући
,
мрштећи
се
,
приступише
.
—
Слушајте
,
поганови
!
.
.
Оштар
,
суров
узвик
као
да
поплаши
момке
,
забуни
их
.
Брзо
узеше
шибе
и
измахнуше
.
Хусо
прикупи
сву
снагу
,
врисну
и
хтједе
да
скочи
,
да
се
отме
.
И
,
онако
везан
,
спућен
,
саплете
се
и
опет
посрну
.
Сав
модар
у
лицу
,
надут
,
страшан
,
с
исколаченим
,
помућеним
очима
и
пјеном
око
уста
,
поново
врисну
,
прекиде
коноп
један
и
размахну
рукама
,
пријетећи
,
грдећи
.
Уби
,
курво
,
а
не
брукај
ме
!
.
.
—
јаукну
,
увијајући
се
под
ударцима
.
Па
снажно
удари
главом
о
под
,
а
крв
му
потече
из
носа
и
разли
се
по
ћилиму
и
по
антерији
.
—
Уби
!
.
.
Закољи
!
.
.
Курво
!
.
.
—
Избаци
га
из
куће
!
—
отсијече
мајка
кратко
,
па
се
окрену
и
изађе
из
собе
.
Случај
овај
као
да
јој
нову
снагу
даде
,
као
да
је
подиже
,
препороди
.
Видећи
како
смије
ударити
,
избацити
кога
хоће
,
а
да
јој
нико
ништа
не
приговори
,
видећи
како
је
сви
слушају
и
гледају
некако
друкчије
,
мекше
,
питомије
,
сада
тек
као
да
осјети
како
нико
моћнији
од
ње
нема
у
кући
,
како
је
она
највиша
сила
,
власт
,
господар
над
свима
.
И
нагло
се
поче
мијењати
.
Мјесто
да
сједи
у
соби
као
прије
,
да
тугује
и
размишља
,
поче
ходати
,
мотати
се
по
читавој
кући
,
завиривати
свуда
,
надгледати
,
пазити
.
Поче
и
заповиједати
оштрије
,
и
грдити
,
и
пријетити
.
И
што
су
више
стрепили
пред
њом
,
клањали
јој
се
,
улагивали
,
постајала
је
све
жешћа
,
све
осорнија
.
Чак
и
на
ме
поче
друкчије
гледати
.
Забрани
ми
скитање
по
махалама
,
трговање
,
дружење
са
јаранима
.
И
узалуд
сам
се
отимао
,
бранио
...
Сад
се
није
више
бојала
да
ћу
неком
јачем
испричати
њезине
тајне
и
као
да
се
хтјела
осветити
