скола
и
упутише
се
обоје
полако
друмом
.
После
неколико
минута
,
нађоше
се
пред
Циганлијом
,
на
оном
истом
месту
на
којем
је
Илић
пољубио
први
пут
своју
драгану
.
У
врх
пута
стајала
је
још
она
клупа
на
којој
су
седели
.
Пролетос
је
била
зелена
,
а
сад
се
белела
од
прашине
,
као
да
никад
није
била
бојена
.
Студент
обриса
пажљиво
седиште
и
позва
своју
другарицу
.
Она
седе
весело
тако
да
јој
обе
стопале
отскочише
од
земље
.
—
Како
је
лепо
овде
!
—
рече
она
лагано
,
као
за
себе
.
Сунце
је
завијало
својим
сјајем
тиху
воду
,
зарђале
шуме
и
један
параброд
насред
реке
.
Дим
од
лађе
развијао
се
кроз
бистри
ваздух
на
све
стране
тога
широког
пејсажа
.
Обала
се
огледала
у
води
тако
јасно
да
је
гледалац
мешао
стварност
са
илузијом
.
—
Нигде
нисам
видела
оволику
потпуност
у
огледању
на
води
—
продужи
девојка
.
—
Погледај
десно
...
тамо
испод
дереглије
,
доле
у
води
,
није
ли
оно
једна
тичица
.
Доиста
,
Чедомир
угледа
слику
једне
врбе
и
у
њој
слику
тице
како
стоји
на
гранчици
.
Још
цео
један
свет
њихао
се
под
водом
и
са
оним
,
над
њом
,
стварао
чаробно
савршенство
.
Чедомир
Илић
је
жудио
за
животом
,
за
животом
потпуним
.
Он
је
хтео
да
га
види
јасно
,
ту
,
поред
себе
,
да
се
сав
загњури
у
њега
.
Он
је
толико
очекивао
ову
девојку
,
да
јој
каже
колико
је
воли
,
да
јој
открије
,
поред
царства
мисли
,
скровиште
осећаја
.
Он
је
успео
да
се
она
врати
у
Београд
.
Али
,
ево
већ
неколико
часова
како
су
једно
с
другим
,
а
он
не
успева
да
јој
каже
једне
речи
која
долази
из
срца
.
Ћутали
су
.
Ваздух
је
трептао
око
њих
позлаћен
косим
зрацима
сунца
.
Он
узе
за
руку
своју
другарицу
;
брзо
се
трже
,
њена
рука
била
је
хладна
као
мртва
.
Он
је
поново
прихвати
и
принесе
је
к
срцу
.
—
Не
...
не
,
Чедомире
!
—
рече
Вишња
,
и
истрже
руку
.
Па
и
доцније
,
она
је
избегавала
ова
миловања
,
као
да
је
осећала
да
се
цела
љубав
не
састоји
од
пољубаца
.
Она
је
ту
остала
непоколебљива
.
Ништа
није
било
кадро
изменити
дубоко
осећање
морала
који
јој
је
несвесно
улила
старинска
кућа
њеног
оца
.
Прочитане
књиге
и
живот
у
престоници
допуштали
су
јој
по
коју
симпатију
,
пријатељство
према
младићу
,
љубав
речи
и
уздисаја
,
али
даље
...
права
љубав
је
за
њу
била
забрањена
.
Као
сви
људи
здрави
и
природни
,
она
се
бојала
свега
што
је
анормално
,
болесно
,
мистериозно
.
Праву
љубав
је
видела
само
у
браку
.
Управо
,
она
за
њу
није
постојала
,
већ
брак
,
муж
.
Томе
је
требало
очувати
,
жртвовати
све
,
живети
тако
да
нико
,
осем
њеног
мужа
,
неће
моћи
рећи
:
—
Она
је
била
моја
драгана
.
Ја
сам
је
грлио
.
Стога
она
није
очекивала
од
Чедомира
љубавне
напитке
,
већ
изјаву
,
ону
мало
старинску
изјаву
којом
се
проси
рука
у
девојке
.
Она
је
очекивала
да
је
он
назове
својом
вереницом
,
дâ
јој
обећања
за
цео
живот
,
свечано
,
пред
родитељима
и
публиком
,
па
да
му
преда
целу
себе
,
сву
раскошну
младост
која
је
бујала
у
њеним
грудима
и
сваког
тренутка
јој
истеривала
стид
на
образе
.
Иначе
,
у
свему
другом
,
мењала
се
ка
идеалу
који
јој
је
Илић
открио
,
мешала
се
у
друштво
младих
људи
и
девојака
,
подражавала
мушкарцима
,
презирала
моду
,
читала
судску
медецину
,
јела
улицом
кифле
и
переце
,
корачала
крупно
;
сукње
су
летеле
око
ње
као
мантија
у
попа
.
Вишња
се
добро
осећала
на
Великој
Школи
.
Академска
слобода
јој
је
пријала
.
Могла
је
уредити
свој
живот
по
својој
вољи
,
излазити
куд
хоће
,
враћати
се
кад
хоће
.
Није
се
морала
више
бојати
својих
наставница
.
Није
морала
трчати
на
час
да
не
задоцни
.
Па
и
ти
часови
!
Није
их
било
више
од
два
три
преко
дана
.
За
њих
се
није
морало
спремати
.
Није
било
оцена
ни
прозивања
.
Већ
се
седне
у
клупу
,
професор
говори
,
ко
хоће
да
бележи
,
он
бележи
,
а
ко
неће
,
онда
то
толико
.
Капетан-Машино
Зданије
,
где
се
налазила
Велика
Школа
,
имало
је
нечега
пријатељског
,
свога
.
Оно
је
било
као
општа
ђачка
кућа
,
непобедан
бедем
који
је
пркосио
свакој
реакцији
.
Полиција
није
смела
ући
ту
;
за
ђаке
је
пак
било
стално
отворено
.
Могло
се
ту
склонити
од
жандармске
потере
,
испред
кише
или
кад
човек
не
зна
куда
ће
.
Увек
би
се
нашло
друштва
,
водили
се
занимљиви
разговори
о
паметним
стварима
.
Није
се
правила
разлика
по
старешинству
,
годинама
ни
по
породици
.
Сви
су
били
студенти
,
равни
један
другоме
.
Чича
с
погачицама
поздрављао
је
стално
учтиво
,
имао
при
себи
палидрваца
да
се
упали
цигара
и
давао
на
веру
.
Могло
се
ићи
из
ходника
у
ходник
,
из
слушаонице
у
слушаоницу
,
с
предавања
на
предавање
.
Нико
вас
није
питао
:
шта
ћете
и
кога
тражите
?
Слобода
,
драга
,
мила
слобода
,
пун
идеал
тога
појма
,
тако
присног
свима
нама
навикнутим
на
распуштеност
источњачком
природом
,
савршена
слобода
,
ускраћивана
дугим
ропством
под
Турцима
,
испуњавала
је
тај
посвећени
кут
Београда
и
била
његов
најбољи
украс
.
Тако
слободна
,
још
више
је
ушла
у
социјалистичке
идеје
,
у
борбу
против
формалистичког
друштва
,
где
диплома
замењује
таленат
,
где
парче
хартије
вреди
више
него
глава
.
Те
су
је
теорије
храбриле
,
подизале
,
одушевљавале
.
Она
је
веровала
у
њих
,
у
њино
брзо
остварење
,
у
њихов
велики
принцип
:
„
сваком
по
способности
,
свакој
способности
по
њеној
заслузи
“
.
ИX
Матовић
није
пуштен
с
робије
онако
брзо
,
управо
преко
ноћ
,
како
су
се
надали
на
дому
.
Краљ
му
је
на
дан
венчања
опростио
само
пола
казне
.
Доцније
,
дали
су
му
удобнију
ћелију
,
скинули
му
гвожђе
с
ногу
,
допуштали
посете
пријатеља
.
Тек
под
зиму
,
Јован
доби
потпуно
помиловање
.
Странка
му
даде
место
главног
уредника
свога
органа
.
Знаци
народне
љубави
пратили
су
га
улицом
.
Влада
није
могла
другојачије
него
му
нађе
лепо
место
у
државној
служби
.
То
допусти
Матовићима
да
се
преместе
у
једну
већу
кућу
.
Било
је
крајње
време
,
јер
су
сад
имали
и
сувише
гостију
.
Било
је
међу
њима
старих
,
опробаних
пријатеља
,
а
било
их
је
и
таквих
који
су
раније
обилазили
далеко
професоров
дом
као
место
нечастивих
.
Јован
им
је
опраштао
великодушно
,
говорећи
:
—
Не
треба
људима
замерити
,
то
су
била
зла
времена
.
Шта
су
они
криви
ако
су
били
слаби
или
имали
противна
убеђења
?
Ја
сам
о
томе
у
апсу
размишљао
дуго
,
па
сам
дошао
до
закључка
,
да
се
велика
зла
не
чине
намерно
,
с
предумишљајем
,
већ
...
онако
,
из
људске
ограничености
.
Кућу
су
реновирали
из
основа
.
Ту
је
главну
реч
водила
госпа-Клеопатра
.
Нашла
је
једног
јеврејског
трговца
који
је
дао
намештај
на
отплату
.
При
избору
,
поклонила
је
нарочиту
пажњу
на
салон
.
—
Дивно
!
—
говориле
су
гошће
кад
их
је
Матовићка
уводила
у
њега
.
Доиста
,
салон
је
блештао
у
новом
плишу
и
свежим
бојама
.
Само
је
био
незграпан
са
својим
великим
канабетом
,
нешто
суморан
са
тешких
завеса
које
су
стајале
као
прилепљене
уз
прозор
,
и
са
одсуства
присних
ситница
,
домаћих
успомена
и
дрангулија
,
хладан
као
дућан
с
намештајем
.
Вешт
посматрач
би
по
тој
одаји
оценио
жену
која
ју
је
наместила
.
Матовићка
је
имала
развијено
тело
,
као
у
жандарма
,
крупну
главу
,
црне
веђе
,
круто
држање
,
набељене
образе
и
офарбану
косу
;
посебно
је
истицала
очувано
грло
и
потиљак
ћилибарске
боје
.
Кад
би
је
човек
видео
први
пут
,
помислио
би
да
је
горда
и
надута
,
али
,
у
иоле
познатијем
друштву
,
она
је
говорила
много
,
није
бирала
речи
и
пребацивала
се
.
Са
нешто
урођеног
византинизма
,
она
је
имала
јединствену
вештину
да
измири
у
себи
жену
која
господари
кућом
и
жену
која
сматра
да
је
њен
позив
у
животу
виши
од
обичне
бриге
за
кујну
.
На
лицу
јој
је
почивао
отмен
умор
,
који
је
требао
да
покаже
свету
колико
сирота
жена
има
посла
око
спреме
куће
и
деце
.
Млађи
су
дрхтали
пред
њом
.
У
мешењу
колача
се
одликовала
:
имала
је
шесдесет
четири
рецепта
за
разне
врсте
.
Њен
главни
задатак
био
је
да
допуни
свога
мужа
тиме
што
ће
његове
сељачке
склоности
парирати
својим
господским
понашањем
.
Редовно
је
ишла
по
славама
,
правила
посете
,
ступала
у
хумана
друштва
,
водила
политику
.
Она
је
волела
те
изласке
,
при
којима
јој
се
давала
прилика
да
истакне
своје
отлично
порекло
,
фине
манире
,
да
покаже
како
је
права
срећа
за
земљу
и
Матовића
што
је
она
његова
сапутница
у
животу
.
—
Клеопатра
,
треба
повисити
плату
том
младићу
што
поучава
Младена
—
рече
јој
једном
муж
.
—
Живот
је
скуп
,
а
човек
ми
изгледа
ваљан
.
—
И
ја
сам
то
нешто
мислила
.
Друго
је
сад
,
а
друго
беше
под
проклетом
реакцијом
.
Тек
,
жао
ми
је
,
човече
,
пара
...
Него
велим
,
да
му
кажем
нек
долази
код
нас
на
храну
.
Њему
ће
се
познати
,
а
нама
је
свеједно
:
куд
једемо
сви
,
биће
и
за
њега
...
Можемо
му
дати
и
једну
собу
у
авлији
—
додаде
госпођа
после
неколико
тренутака
.
—
Празна
је
,
држим
само
неколико
венаца
лука
.
—
А
шта
ћеш
му
за
ствари
?
—
Има
старог
мебла
колико
хоћеш
,
труне
ми
горе
на
тавану
!
Тако
би
и
урађено
.
Илић
се
у
почетку
снебивао
,
осећао
се
као
на
терету
,
на
сметњи
.
После
се
навикао
.
У
стану
је
имао
што
треба
скромном
човеку
.
Матовић
је
био
пријатан
према
њему
,
разговарао
се
с
њим
дуго
,
озбиљно
,
о
крупним
стварима
из
политике
,
о
народу
,
задацима
Србије
као
државе
и
земљорадничком
осигурању
,
о
којем
је
писао
једно
дело
с
научним
претензијама
.
Осећао
је
да
стари
,
није
волео
да
му
се
противуречи
и
давао
је
честе
савете
.
—
Узмите
се
на
ум
—
рекао
му
је
једном
.
—
Ви
више
нисте
дете
.
Кроз
неколико
месеца
свршићете
школу
и
постати
јаван
радник
.
Стало
вас
је
скупо
док
сте
дотле
дошли
.
Али
још
све
муке
нисте
претурили
.
Тек
стоје
пред
вама
оне
које
су
најтеже
.
—
Пазите
се
.
Ми
прелазимо
чудна
времена
—
рекао
му
је
другом
приликом
.
—
Изгубили
смо
много
у
нераду
,
у
јаловом
трвењу
.
Народи
око
нас
неће
чекати
да
ми
добијемо
времена
.
Мораће
се
журити
...
А
ви
,
млади
човече
,
из
школе
ћете
ући
право
у
живот
.
Држава
ће
вам
поверити
један
посао
.
Ваша
породица
,
друштво
,
странка
којој
припадате
,
тражиће
вам
такође
извесне
обавезе
.
Све
је
то
озбиљно
.
Вашим
именом
и
угледом
јамчићете
за
исправност
својих
поступака
.
Живот
,
смрт
,
љубав
,
отаџбина
,
брак
престаће
да
вам
буду
мислене
именице
.
Али
не
бојте
се
,
не
бежите
од
живота
;
с
њим
је
као
и
с
пливањем
;
научи
се
кад
куражно
оставимо
плићаке
.
Јер
најзад
,
нашто
вечито
трчати
за
критиком
,
за
рушењем
,
за
духовитошћу
,
за
исмевањем
и
скептицизмом
?
Госпођа
је
истицала
пред
децом
младићеву
ученост
и
говорила
:
—
Угледајте
се
на
господин
-
учитеља
.
Ето
,
њему
није
било
све
потаман
,
па
је
увек
први
ђак
.
Посебице
је
Бела
била
љубазна
.
Она
је
разумела
да
је
сиротиња
један
недостатак
.
„
Он
сиромах
,
а
ја
хрома
!
“
—
мислила
је
и
веровала
да
су
тако
равни
једно
другом
.
У
тој
средини
која
је
била
далеко
од
праве
раскоши
,
али
за
Илића
представљала
готово
свет
блаженства
,
попуштала
су
његова
начела
строгог
социјализма
.
Он
је
сад
осећао
потребу
вишу
од
те
негације
данашњег
друштва
.
Није
се
могао
задовољити
више
чекањем
да
будућност
донесе
или
не
донесе
,
нови
друштвени
склоп
.
Требало
му
је
нечег
новог
,
разонођења
,
могућности
да
се
крене
једним
новим
путем
којим
дотле
није
био
прошао
.
У
осталом
,
многи
његови
другови
су
већ
чинили
концесију
животу
.
У
клубу
,
који
је
носио
звонко
име
Група
Великошколаца
Социјалиста
,
почело
је
да
долази
до
размимоилажења
у
питањима
тактике
,
настајали
су
озбиљни
сукоби
,
подносиле
се
оставке
,
очекивао
се
неминован
расцеп
.
Та
прилика
дође
.
Имало
се
да
се
реши
да
ли
ће
група
учествовати
у
митингу
које
је
грађанство
приређивало
у
корист
избора
Србина
владике
у
Маћедонији
.
Председништво
је
предлагало
да
се
клуб
уздржи
од
те
патриотске
манифестације
с
разлога
што
је
пролетеру
свеједно
који
ће
га
капиталист
експлоатисати
,
Србин
или
Турчин
,
свеједно
који
ће
поп
за
то
захваљивати
Богу
.
Један
део
чланова
успротиви
се
том
предлогу
одлучно
,
наводећи
да
социјализам
не
пориче
народност
,
а
специјално
српској
народности
у
Турској
вера
представља
још
велику
чињеницу
.
С
начелних
распра
прешло
се
на
личне
зађевице
и
грдње
.
Клуб
се
поцепа
.
Један
мањи
део
остао
је
у
Групи
.
Остали
пак
основали
су
радикални
клуб
.
Међу
овима
је
био
и
Чедомир
.
Вишња
пак
остаде
даље
на
барикадама
.
Она
није
опраштала
своме
другу
ту
издају
заједничких
убеђења
.
Она
је
ишла
у
крајност
као
све
жене
.
Да
јој
је
Илић
у
почетку
проповедао
мржњу
против
црвене
заставе
,
она
би
била
њен
најљући
противник
.
Овако
,
она
је
била
њена
ватрена
поборница
,
није
могла
да
схвати
свога
друга
и
питала
се
откуд
долази
ова
промена
.
Чедомир
је
покушавао
да
се
објасне
.
—
Не
,
никако
...
ја
нисам
престао
бити
социјалист
—
говорио
је
.
—
Кад
бих
живео
у
Белгији
,
Енглеској
,
у
другим
индустријским
државама
,
ја
бих
се
сав
посветио
класној
борби
.
Али
овде
,
Вишњо
,
ми
још
немамо
базе
;
треба
прво
створити
политичке
слободе
,
без
којих
се
не
могу
замислити
поједине
организације
;
треба
од
ове
оријенталне
сатрапије
начинити
правну
државу
.
Ја
се
чудим
како
на
то
нисмо
раније
мислили
.
Ја
се
смејем
кад
се
сетим
извесних
предрасуда
које
су
мутиле
моју
савест
.
Вишња
је
тада
управљала
на
свог
друга
горак
поглед
који
је
значио
разочарење
,
и
ћутала
.
Она
није
била
још
толико
јака
да
му
баци
истину
у
очи
,
рекавши
му
:
—
Ренегат
!
То
разочарење
ју
је
утврђивало
у
одлуци
да
не
допусти
свом
обожаваоцу
задовољство
љубакања
.
—
Тако
ћеш
,
једном
,
и
мене
оставити
—
одбијала
је
његова
умиљавања
—
и
чудити
се
...
и
смејати
предрасудама
!
Говорила
је
то
да
би
га
казнила
.
Она
је
иначе
веровала
да
је
он
воли
јако
,
јаче
него
што
је
он
био
уопште
способан
да
вели
,
лудо
,
смртно
.
У
том
тренутку
је
имала
право
.
Њено
одбијање
падало
је
врло
тешко
младом
студенту
.
Он
се
трудио
многим
средствима
да
придобије
њену
стару
наклоност
.
Али
право
средство
,
понуду
за
брак
,
није
употребљавао
.
Можда
би
само
једно
половно
обећање
било
довољно
,
па
да
га
она
поново
заволи
без
бојазни
.
Јер
је
она
била
жена
,
а
код
жена
,
кад
је
муж
у
питању
,
начелне
разлике
не
представљају
велику
сметњу
.
Међутим
,
то
није
било
могуће
.
Он
није
хтео
да
склапа
озбиљније
везе
,
он
није
тражио
у
њој
звезду
пратилицу
,
он
је
хтео
да
она
буде
једино
метеор
,
који
ће
се
појавити
на
његовом
небу
,
осветлити
га
чаробно
за
који
тренутак
,
па
се
после
изгубити
,
остављајући
студента
да
иде
својим
путевима
.
Она
је
била
само
нешто
пролазно
...
само
један
ступањ
у
високим
степеницама
,
уз
које
се
пео
.
Те
супротности
подржавале
су
код
двоје
заљубљених
једну
врсту
борбе
час
прикривене
,
час
отворене
.
Чедомир
се
љутио
.
Дешавало
му
се
да
проведе
по
неколико
дана
не
видећи
своје
драгане
.
Трудио
се
да
не
мисли
на
њу
.
Хтео
је
да
је
заборави
.
Њена
слика
се
брисала
,
срце
ћутало
.
То
је
трајало
неко
време
.
Изненадно
осетио
би
да
га
нешто
вуче
к
њој
.
Хиљада
ствари
,
блиских
тој
девојци
,
изашле
би
му
пред
очи
и
нагониле
га
да
је
опет
види
.
Срео
би
се
с
њом
.
У
погледу
који
је
управљала
на
њега
,
он
би
спазио
понос
који
страда
,
а
можда
нешто
и
неповерења
.
Он
јој
је
онда
прилазио
.
Она
му
је
пружала
руку
,
пуна
ћутљивог
јогунства
,
наслеђеног
из
Чачка
.
Илић
се
тада
јогунио
такође
.
И
рат
се
продужавао
,
мењале
се
само
позиције
.
X
У
тим
мучним
тренуцима
,
Илић
је
,
безмало
,
мрзео
своју
драгану
и
веровао
да
га
она
мрзи
.
Сваки
њен
покрет
који
није
ишао
у
прилог
његове
себичности
,
тумачио
је
као
да
је
управљен
против
њега
:
било
да
она
не
дође
на
заједнички
час
,
било
да
га
не
примети
на
улици
,
било
да
се
сувише
смеје
са
осталим
друговима
.
Па
и
ти
другови
,
изгледали
су
му
мрски
.
Он
их
је
представио
девојци
,
он
је
представио
девојку
њима
.
А
сад
,
она
се
забављала
с
њима
,
они
се
забављали
с
њом
,
као
да
он
није
постојао
,
као
да
га
никад
нису
видели
.
У
њему
се
појављивала
љубомора
,
страшило
са
жутим
очима
,
тешка
срамотна
болест
коју
болесник
крије
од
света
,
док
му
она
разједа
срце
,
а
њен
гној
прља
,
трује
.
С
времена
на
време
,
он
би
се
свестио
,
чупао
из
срце
ту
опасну
гљиву
,
а
заједно
са
њом
и
слику
младе
Чачанке
.
Хтео
се
бацити
блатом
на
све
што
је
прошло
,
мислити
само
на
себе
,
радити
за
своје
испите
и
не
осећати
ништа
.
Али
није
могао
.
Усред
читања
,
кад
је
можда
био
за
читав
континент
далеко
од
Београда
,
за
стотину
векова
од
присутног
тренутка
,
на
ум
му
је
,
без
икакве
везе
,
долазило
питање
:
—
Шта
ли
сад
ради
Вишња
?
Он
би
се
пренуо
из
својих
студија
,
видео
би
се
у
својој
соби
,
сам
...
ужасно
сам
,
као
у
гробу
.
Тада
би
бацио
књигу
,
коју
је
дотле
држао
у
рукама
,
у
гомилу
осталих
,
дигнуо
се
брзо
и
отрчао
у
варош
.
Срео
би
тада
овог
или
оног
друга
.
Они
су
били
весели
,
безбрижни
,
они
су
се
разговарали
о
лаким
стварима
,
о
интимним
везама
,
и
он
им
није
смео
прилазити
,
он
је
бежао
даље
од
њих
.
Тада
би
одлазио
из
вароши
,
у
околне
паркове
,
брда
,
шуме
.
Ни
ту
се
није
осећао
срећан
.
Какво
дрво
,
пут
,
бара
каква
опоменула
би
га
своје
другарице
.
Њено
запаљено
лице
с
мирним
угаситим
очима
појављивало
се
,
као
каква
сиренска
утвара
,
на
свакој
окуци
од
пута
,
на
гомили
сувог
лишћа
,
у
облацима
...
облацима
што
полако
језде
по
зимском
небу
.
Одлазио
је
тада
у
кафану
,
губио
се
у
читање
новина
,
у
пушење
,
у
играње
домина
с
првим
кога
сретне
.
Али
и
ту
,
у
тамним
кафанским
ћошковима
,
у
бледим
новинарским
словима
,
у
комбинацијама
домина
,
у
густом
диму
од
дувана
,
величанствена
визија
младе
девојке
васкрсавала
је
,
као
митолошке
тице
из
пепела
.
Боле
(
!
дуго
о
)
га
хиљаде
игала
душевног
нестрпљења
.
Није
знао
шта
да
ради
од
себе
.
Свет
му
се
чинио
празан
,
шупаљ
,
бесмислен
без
Вишње
,
без
њеног
милог
присуства
.
Чинило
му
се
као
да
га
је
цео
свет
напустио
,
као
да
му
нема
најбољега
што
је
имао
.
То
осећање
прогнанства
прелазило
је
у
неку
врсту
фикс-идеје
,
море
,
мучног
лудила
.
Осећао
се
истрошен
,
утучен
;
по
целе
ноћи
није
могао
заспати
.
Реч
Христова
врзла
му
се
по
памети
:
—
Жено
,
шта
има
заједничко
између
тебе
и
мене
?
Он
је
видљиво
патио
.
—
Вама
није
добро
,
господин
-
Илићу
?
—
рече
му
једног
дана
Бела
.
—
Да
вам
шта
не
фали
код
нас
?
—
Код
вас
?
Не
,
госпођице
—
одговори
он
,
мало
изненађено
.
—
Ја
бих
био
највећи
незахвалник
кад
бих
се
и
најмање
пожалио
.
—
Заиста
?
—
ускликну
девојка
,
не
кријући
своје
задовољство
.
Мајка
и
укућани
били
су
је
размазили
,
те
је
желела
да
и
Чедомир
буде
нежан
према
њој
.
И
сем
тог
,
она
је
била
болешљива
,
нервозна
девојчица
,
код
које
се
чежње
развијају
рано
и
,
у
толико
јаче
,
у
колико
је
њено
тело
трошније
.
Да
је
место
Чедомира
,
високог
,
мршавог
студента
бледих
образа
и
поноситих
очију
,
дошао
неки
други
младић
који
би
био
његова
пуна
супротност
:
мали
,
крутуљаст
,
са
очима
као
у
миша
,
она
би
желела
да
се
и
њему
допадне
,
јер
је
она
,
својом
хромошћу
завезана
за
кућу
,
сањала
често
о
заљубљеним
паровима
које
би
,
летимице
,
кадгод
спазила
с
прозора
кад
прођу
њиховом
улицом
,
док
општинске
липе
бацају
густе
сенке
око
њих
и
заносе
главу
својим
тешким
мирисом
.
Стога
се
она
отимала
,
кад
је
време
било
ручку
,
да
сама
трчи
и
куца
на
младићева
врата
,
позивајући
га
:
—
Господин
-
Илићу
,
ручак
је
готов
.
Тако
куцајући
,
а
не
отварајући
врата
на
младићевој
соби
њу
би
прожмала
нека
слатка
језа
,
од
чукљева
на
руци
,
па
кроз
цело
тело
,
да
јој
и
колена
задрхте
,
као
кад
је
читала
забрањене
књиге
.
Једва
је
чекала
да
дође
подне
,
да
претрчи
преко
дворишта
,
предахне
на
прагу
Мале
куће
—
како
су
звали
то
одељење
—
скупи
сву
храброст
,
закуца
на
врата
и
преда
се
тој
голицавој
дрхтавици
,
па
док
јој
она
уноси
забуну
у
главу
,
претрчи
поново
преко
дворишта
,
упадне
у
своју
собу
и
зарони
зајапурено
лице
у
хладовите
јастуке
своје
постеље
.
Младић
је
дизао
главу
на
овај
глас
.
Он
му
је
звонио
као
труба
војске
која
иде
у
помоћ
,
као
поклич
на
освету
,
на
буну
.
Што
му
се
допадало
у
тим
тренутцима
код
Беле
,
то
беше
нешто
више
од
њене
лепоте
,
то
беше
њена
симпатија
,
далека
,
нова
,
друга
љубав
која
се
приближава
.
Ипак
нешто
у
души
говорило
му
је
да
спречи
мисао
да
не
иде
тим
правцем
,
те
је
ударао
крст
на
страни
на
којој
се
зауставио
,
склопио
књигу
,
оставио
је
у
крај
свога
стола
,
уредио
краватну
,
погледао
да
ли
су
му
нокти
како
треба
,
па
одлазио
на
ручак
,
пењући
се
уз
кратке
,
камене
степенице
,
ограђене
зарђалом
оградом
.
Стари
господин
је
био
већ
ту
.
Он
је
био
човек
ситних
,
живих
очију
,
великог
чела
са
дубоким
залисцима
,
пљоснатих
ушију
,
необријане
браде
и
кратких
,
дебелих
бркова
,
готово
суров
,
сељак
у
грађанском
оделу
,
иначе
обичан
,
могао
је
личити
на
друмског
механџију
као
и
на
митрополита
,
да
није
око
његових
сувих
уста
,
око
тих
ситних
очију
,
па
све
до
природно
намрсканог
чела
играо
један
интересантан
израз
одлучности
који
је
прелазио
у
трагику
.
Ступио
је
у
политику
почетком
Осамдесетих
година
.
У
то
доба
,
довршавала
су
у
Србији
своје
стварање
два
главна
политичка
фактора
,
народ
и
круна
.
Народ
је
био
под
мучним
последицама
два
тешка
рата
,
чији
успеси
нису
одговорили
његовим
надама
;
чиновници
,
грабљиви
и
покварени
,
владали
су
земљом
као
господарска
класа
,
Србија
је
изгледала
њихов
спахилук
,
о
народним
потребама
није
се
водило
рачуна
.
Демократске
теорије
о
уређењу
државе
које
су
стизале
са
Запада
нађоше
у
том
незадовољству
узорану
њиву
,
и
народ
се
формира
,
готово
као
један
човек
,
у
једну
странку
,
која
изнесе
захтеве
за
најшире
грађанске
слободе
.
С
друге
стране
,
круна
се
опијала
са
нешто
релативног
успеха
.
на
Берлинском
Конгресу
,
подавала
се
ласкању
извесне
дипломатије
,
заносила
се
идејама
просвећеног
апсолутизма
и
на
народ
гледала
као
на
гомилу
геака
.
Јован
Матовић
,
који
је
био
сишао
са
пространих
,
слободних
златиборских
сувата
и
са
наслеђеним
искуством
да
Србија
,
за
све
што
има
,
има
да
захвали
само
своме
сељаку
,
лако
се
одлучио
да
приђе
првој
струји
.
Брзо
се
нашао
у
првим
редовима
;
он
је
био
сјајан
полемичар
,
писао
је
врло
течно
,
стил
му
је
био
популаран
и
живописан
.
Кад
се
каква
идеја
усади
у
његову
главу
,
она
се
тако
угњезди
да
је
ни
сами
ђаво
не
би
могао
отуд
ишчупати
.
Ништа
на
свету
није
било
кадро
спречити
га
у
његовој
борби
за
народ
.
Његов
радикализам
није
био
више
политика
,
већ
једна
врста
религије
.
Он
је
веровао
у
народне
снаге
,
Вук
Караџић
је
казао
последњу
реч
у
питању
језика
,
народне
песме
су
једини
добар
узор
уметничком
певању
,
и
,
да
је
хтео
мењати
хришћанство
,
он
би
место
крста
набио
на
олтар
гуњ
и
опанак
.
Сад
,
после
двадесет
година
борбе
,
он
је
видео
краљевство
претучено
народним
бунама
,
поразом
једног
кабинетског
рата
,
сталним
скандалима
на
двору
.
Међутим
,
ни
Јован
није
остао
читав
.
Изишао
је
из
затвора
остарео
,
поремећеног
здравља
и
опортунист
.
Ма
да
је
био
висок
чиновник
,
није
се
могао
отрести
простачких
склоности
сељачког
сина
.
Јака
му
је
сметала
.
У
кући
је
био
без
капута
,
са
заврнутим
рукавима
од
кошуље
.
Није
волео
многа
мењања
тањира
.
Ручак
му
је
био
најслађи
,
кад
би
уграбио
од
своје
жене
да
седне
за
кујнски
сто
и
једе
што
прво
дохвати
.
Али
му
је
то
задовољство
ретко
допуштала
госпа-Клеопатра
,
која
је
волела
формалности
,
добар
тон
,
устручавање
и
ноблесу
.
—
Добар
дан
!
—
прогунђао
би
Матовић
кроз
нос
с
природном
и
инстинктивном
грубошћу
у
гласу
,
кад
је
Илић
улазио
у
трпезарију
,
док
се
госпођа
смешила
благонаклоно
,
климала
угојеном
главом
и
пружала
руку
,
пуну
јевтиног
прстења
,
у
висину
младићевих
уста
.
И
породица
је
седала
за
сто
:
у
врх
стари
господин
,
с
нешто
раскораченим
ногама
као
да
још
носи
гвожђе
,
десно
његова
госпођа
,
лево
Чедомир
,
са
ногама
учтиво
подвученим
под
столицу
.
До
њега
је
седео
Младен
,
који
се
никако
није
хтео
скрасити
на
своме
месту
;
до
дечка
је
била
једна
близнакиња
,
а
преко
:
Бела
са
другом
сестрицом
.
Она
је
требала
да
држи
под
присмотром
обе
девојчице
те
да
тако
олакша
посао
јадне
мајке
—
како
је
госпођа
сама
себе
називала
—
али
је
девојка
више
посматрала
домаћег
учитеља
него
своје
брбљиве
сестрице
.
Стари
Матовић
није
примећавао
ништа
.
Он
је
при
ручку
имао
добар
апетит
,
извлачио
из
џепа
велику
мараму
за
један
крај
,
као
заставу
,
брисао
нос
на
сав
глас
и
хвалио
одличну
кујну
своје
жене
.
Кад
би
му
,
и
поред
тога
,
остало
слободног
времена
,
он
је
износио
своја
размишљања
о
приликама
,
догађајима
и
људима
,
па
се
понекад
пребацивао
и
откривао
и
оно
што
је
у
партији
или
државној
служби
сазнао
у
поверењу
.
Тако
рече
једног
дана
:
—
Краљ
ми
је
два
пута
изјавио
како
се
озбиљно
решио
да
да̑
земљи
нов
,
либералан
устав
.
Јако
је
љут
на
реакционаре
што
су
га
изневерили
приликом
његове
женидбе
.
Испи
чашу
,
па
продужи
:
—
Дуго
смо
причали
.
Било
је
говора
и
о
томе
ко
ће
ући
у
кабинет
...
—
Је
ли
,
тата
—
прекиде
га
Младен
—
хоћеш
ли
и
ти
постати
министар
?
—
Зини
да
ти
кажем
!
—
трже
се
стари
господин
,
па
пређе
на
своје
дело
о
земљорадничком
осигурању
.
Његовој
жени
је
годило
јако
да
постане
министерка
,
т
.
ј
.
да
јој
муж
постане
министар
...
министар
земљорадње
кад
се
већ
тим
питањем
бави
,
али
јој
се
учини
да
поред
све
користи
што
ће
видети
отуд
није
отмено
говорити
за
ручком
о
сељацима
,
те
једва
дочека
кад
се
Бела
умеша
,
и
рече
:
—
Знате
,
отац
,
да
се
Миле
тетка-Катин
верио
у
Минхену
...
испросио
Швабицу
.
Тетка-Ката
хоће
да
се
изеде
од
муке
.
—
Што
је
узео
Швабицу
?
—
Замисли
дерана
!
—
прихвати
госпођа
.
—
Није
још
школу
свршио
,
а
већ
проси
девојку
...
—
Ја
не
налазим
у
томе
ничега
чудноватог
—
рече
будући
министар
.
—
Ако
се
воле
,
зашто
да
се
не
узму
?
—
Ама
,
како
да
се
узму
,
човече
?
—
одврати
му
жена
.
—
Дошла
Ката
данас
,
па
као
да
се
у
црно
завила
,
плаче
,
суза
јој
сузу
не
стиже
.
Вели
,
ни
кошуље
му
не
доноси
.
—
Па
,
купиће
је
,
стара
му
мајка
!
Човек
се
не
жени
због
кошуље
.
Млади
су
;
цео
је
живот
пред
њима
...
Да
,
ја
сам
човек
из
старог
времена
,
иако
сам
се
бунио
против
њега
:
брак
ми
изгледа
вечито
нешто
севдалијски
...
уз
пратњу
Цигана
и
чауша
.
—
То
су
стара
,
добра
времена
—
уздахну
госпођа
у
пола
воље
.
—
Онда
је
живот
био
лак
,
јевтин
.
Данас
све
има
своју
цену
;
симпатије
су
редак
луксуз
,
а
брак
...
брак
је
код
паметних
људи
вешт
споразум
,
смишљен
ортаклук
,
где
свака
страна
уноси
одређене
користи
:
положај
,
мираз
,
фамилију
или
диплому
.
Рекавши
ово
,
она
погледа
значајно
у
Илића
као
да
је
хтела
сазнати
какав
су
утисак
учиниле
на
њега
те
речи
.
—
А
љубав
,
мама
?
—
примети
Бела
,
и
несташно
успи
усницама
.
—
Ћути
,
безобразнице
,
знаш
ми
ти
шта
је
љубав
!
...
Да
,
ја
нисам
противна
љубави
,
она
управо
долази
сама
по
себи
кад
се
ствари
доведу
у
ред
,
кад
обоје
нађу
користи
у
својој
вези
;
понављам
,
брак
је
на
првом
месту
акт
озбиљан
,
хладан
,
срачунат
да
се
прими
онолико
колико
се
даје
...
Шта
ви
мислите
,
господин
-
Илићу
?
Чедомир
заусти
да
каже
онако
како
је
осећао
:
—
Ја
сам
одсудан
противник
брака
у
опште
.
Он
је
неприродан
и
неморалан
.
Неприродан
,
јер
се
у
органском
свету
не
зна
за
такву
везу
;
неморалан
,
јер
се
обавезујемо
за
нешто
што
није
у
нашој
власти
.
Брак
ствара
од
људи
силом
хипокрите
,
установљава
једну
врсту
ропства
.
Идеална
веза
између
човека
и
жене
постоји
,
за
мене
,
једино
у
слободној
љубави
.
Али
се
његова
реч
заустави
на
уснама
.
Изненадило
га
је
што
га
госпођа
пита
за
мишљење
...
она
,
која
му
је
,
поред
свог
уважења
према
његовом
успеху
у
школи
,
ставила
већ
толико
пута
до
знања
да
он
има
од
ње
да
се
учи
.
Поред
тога
,
бојао
се
да
не
начини
какав
испад
,
имајући
већ
извесна
искуства
о
београдском
животу
,
о
Београду
,
где
вечито
има
нечег
непознатог
,
где
већина
људи
крију
своја
уверења
и
своје
особине
.
—
Шта
да
вам
кажем
,
госпођо
!
...
—
рече
после
неколико
тренутака
оклевања
.
—
Ја
на
то
питање
нисам
мислио
.
Матовићка
га
погледа
изненађено
.
—
Овај
се
вешто
извлачи
—
рече
у
себи
.
—
Управо
—
додаде
Илић
—
за
мене
брак
не
постоји
као
питање
.
Бела
рђаво
разумеде
младића
.
Помисли
да
он
хоће
да
каже
како
не
двоји
брак
од
љубави
,
или
тако
нешто
,
те
пљесну
рукама
:
—
Браво
,
господин
-
Илићу
!
Главно
је
кад
се
двоје
воле
...
А
свет
,
фамилија
,
новац
?
Трице
и
кучине
!
...
—
Бела
!
—
прекори
је
лако
госпа-
Матовићка
.
—
Јест
,
јест
,
трице
и
кучине
!
—
понови
девојка
јогунасто
и
искрено
.
—
На
што
онда
љубав
кад
се
рачуна
колико
и
лањски
снег
!
Мајка
се
не
усуди
да
обнови
прекор
,
већ
погледа
плашљиво
у
свога
мужа
.
Али
ни
Јован
не
рече
ништа
.
Они
су
обоје
осећали
Белину
сакатост
као
своју
кривицу
—
јер
је
још
као
дете
,
због
недовољног
надзора
,
пала
са
степеница
и
сломила
ногу
.
Стога
су
јој
вечито
угађали
.
Поред
свег
тешког
живота
у
сталној
опозицији
и
борби
са
властима
,
стари
професор
и
његова
жена
нашли
су
увек
могућности
да
задовоље
Белину
жељу
:
купе
јој
пајаца
са
звонким
прапорцима
,
скупоцен
шешир
или
хаљину
у
моди
.
Бела
није
никад
осетила
муку
од
материјалног
живота
.
Новац
је
за
њу
био
као
неко
средство
за
прављење
поклона
,
излишних
ствари
,
за
шарање
живота
као
ускршњих
јаја
,
нешто
чега
се
човек
може
одрећи
у
свако
доба
.
Илић
је
пак
мрзео
новац
,
мрзео
га
оном
мржњом
,
помешаном
са
нешто
зависти
,
коју
осећају
слаби
према
јакима
.
Он
је
у
новцу
видео
силу
која
учвршћава
живот
,
пријатеља
који
одржава
човека
,
моћног
протектора
који
дарива
права
и
користи
.
Он
га
није
имао
,
он
му
се
чинио
као
његов
лични
непријатељ
кога
треба
савладати
,
и
он
га
је
презирао
као
тиранина
чију
је
сурову
владу
рано
осетио
.
Он
је
желео
да
има
новаца
да
би
осигурао
слободу
кретања
,
да
би
радио
само
оно
што
воли
,
да
буде
свој
и
припада
самом
себи
.
—
Новац
је
чудна
ствар
,
моје
дете
—
рече
Матовић
,
обраћајући
се
Бели
,
неприродно
умекшаним
гласом
.
—
Он
није
на
одмет
.
Ја
сам
то
видео
на
робији
.
Видиш
,
били
смо
сви
подједнако
лишени
слободе
,
осуђени
на
затвор
по
апсанама
;
закон
је
био
једнак
за
све
.
Међутим
,
било
је
нас
који
смо
имали
новаца
и
нас
који
га
нисмо
имали
.
Знате
ли
да
је
то
била
грдна
разлика
између
робијаша
и
робијаша
,
да
су
се
правила
готово
два
засебна
сталежа
,
где
је
осуђеник
с
новцем
заповедао
за
паклић
дувана
осуђенику
без
новца
.
На
крају
крајева
,
новац
није
ни
толико
рђав
колико
се
прича
,
ни
толико
добар
колико
се
мисли
.
Али
има
једна
сигурна
ствар
.
Човек
се
троши
између
два
акта
који
се
називају
:
хтети
и
моћи
.
Зашто
дакле
бити
против
онога
који
нам
олакшава
борбу
између
тих
неједнакости
.
Новац
треба
разумети
,
па
га
онда
без
бојазни
можеш
волети
.
—
Бог
с
тобом
,
како
говориш
,
тата
—
пребаци
му
ћерка
.
—
Ја
говорим
оно
што
осећам
.
Ја
сам
увек
говорио
истину
.
И
ја
вам
кажем
—
удари
гласом
Матовић
,
као
да
држи
предавање
—
истину
не
треба
крити
;
треба
је
послушати
,
рећи
је
увек
,
и
увек
радити
тако
да
је
човек
може
рећи
.
XИ
После
ручка
прелазило
се
у
салон
,
да
би
служавка
очистила
трпезарију
.
Стари
господин
би
се
извалио
поребарке
на
фотељу
,
пушио
и
очекивао
кафу
.
Понекад
би
читао
новине
,
а
кад
њих
није
било
,
узео
би
Горски
Вијенац
,
отворио
га
насумце
,
па
читао
на
глас
стихове
,
предајући
се
чару
философске
поезије
Његошеве
.
Кад
би
пак
био
рђаве
воље
,
жалио
се
на
реуматизам
у
десном
колену
,
који
је
добио
на
робији
,
и
грдио
свога
сина
.
—
Шта
је
с
тобом
?
—
говорио
му
је
тада
полагано
,
суво
,
не
гледајући
у
њега
већ
у
један
кут
од
салона
и
као
враћајући
се
с
неког
далеког
пута
,
по
којем
је
његова
мисао
дуго
лутала
.
—
Опет
двојке
?
Та
сад
ти
бар
реакционари
нису
криви
?
—
Збунио
сам
се
—
одговарао
је
дечко
одсечно
.
—
„
Немац
"
је
велика
прзница
;
за
најмању
ствар
отера
ме
на
место
!
А
,
бога
ми
,
добро
учим
и
речи
и
превод
.
Матовић
би
погледао
у
свог
сина
.
Једна
нова
бора
оцртала
би
му
се
међу
повијама
.
—
Да
си
тако
брз
на
раду
као
на
лажи
,
далеко
би
отерао
!
—
рече
му
други
пут
.
—
Само
на
кога
се
метну
,
да
ми
је
да
знам
?
—
Не
на
мене
,
у
сваком
случају
—
упаде
госпа-Клеопатра
.
Стари
господин
као
да
не
чу
шта
му
жена
рече
.
—
Све
имаш
што
ти
треба
,
па
опет
ништа
од
тебе
—
додаде
жалосно
.
—
А
кад
сам
ја
учио
школу
,
мој
брајко
!
...
Застаде
,
одмахну
руком
и
не
заврши
реченицу
.
—
Ко
би
играо
крајцарица
кад
би
Младен
учио
!
—
насмеја
се
Бела
,
која
у
том
тренутку
донесе
кафу
.
—
Ћути
ти
,
материна
мазо
—
пребаци
брат
сестри
,
и
један
сјај
мушке
надмоћности
засја
у
дечковим
очима
.
—
Кажи
само
колико
поједеш
шећерлеме
преко
дана
?
Обоје
су
имали
право
:
ни
брат
ни
сестра
нису
били
на
свом
месту
.
Родитељи
нису
водили
о
њима
права
рачуна
.
Отац
се
био
бацио
сав
на
политику
,
није
имао
времена
,
па
можда
ни
праве
воље
да
мисли
на
своју
породицу
.
Кад
би
му
ко
од
пријатеља
скренуо
пажњу
на
несташност
његовог
сина
,
он
се
бранио
неким
руским
принципима
васпитања
деце
у
слободи
.
—
Нек
се
развијају
по
инстинкту
—
говорио
је
самоуверено
.
—
Утицај
старијих
може
да
изопачи
праве
дечје
наклоности
.
Ако
хоће
да
учи
школу
,
нека
учи
,
а
ако
неће
,
значи
да
није
за
њу
,
па
ће
гледати
друга
посла
.
Шта
је
мени
шкодила
слобода
,
кад
сам
растао
са̑м
,
ненагледан
ни
од
кога
,
као
дивља
травуљина
.
Само
је
Матовић
заборављао
,
да
је
он
,
у
свом
детињству
,
имао
једну
опаку
,
али
врло
сигурну
учитељицу
,
невољу
.
Он
је
имао
да
се
бори
из
дана
у
дан
за
комад
насушног
хлеба
,
те
га
је
та
борба
изоштравала
,
док
његова
деца
добијају
то
парче
хлеба
без
борбе
,
те
своју
слободу
употребљавају
на
своја
задовољства
,
а
задовољства
не
челиче
дух
.
Син
је
растао
слободно
,
тумарао
са
свим
квартовским
мангупима
,
носио
шешир
на
криво
,
говорио
шатровачким
језиком
,
задиркивао
служавке
.
Ћерка
,
која
је
већ
била
на
удају
,
није
имала
наклоности
ни
према
каквом
озбиљном
послу
.
Кад
јој
се
није
чинило
што
је
хтела
,
свађала
се
да
се
кућа
орила
од
њене
вике
.
Време
јој
је
пролазило
у
беспослицама
,
неговала
је
нешто
цвећа
,
везла
по
коју
мараму
,
читала
,
по
каткад
,
сензационе
романе
,
и
јела
слаткише
,
почев
од
најфинијег
швајцарског
фондана
,
па
до
најпростијег
турског
суџука
.
Откако
Матовић
поста
кандидат
за
министра
,
седељке
после
ручка
бивале
су
краће
.
Стари
господин
је
морао
примати
овог
или
оног
политичара
,
одлазити
на
конференције
,
пискарати
по
новинама
,
ићи
краљу
на
подворење
.
Чим
би
он
измакао
из
куће
,
госпа-
Матовићка
је
одлазила
такође
,
и
то
брзо
,
као
да
је
виле
гоне
,
а
враћала
се
тек
у
вече
,
пуна
новости
.
Младен
је
одлазио
такође
,
у
школу
,
рано
,
да
се
што
пре
отресе
куће
,
за
коју
га
ништа
није
везивало
,
и
нађе
се
са
својим
вршњацима
,
децом
такође
из
бољих
кућа
,
а
поквареном
као
и
он
,
можда
горе
него
и
он
.
Две
близнакиње
узимале
би
се
за
руку
и
излазиле
на
улицу
,
па
шврљале
око
гомиле
песка
,
кафанских
столова
,
по
суседним
авлијама
,
као
да
су
и
оне
хтеле
побећи
од
куће
.
У
салону
су
остајали
само
Бела
и
Чедомир
.
Па
и
Чедомир
се
дизао
да
иде
,
да
му
се
не
би
приметило
што
остаје
на
само
са
девојком
.
Али
би
га
она
задржавала
понекад
занимљивим
разговором
,
па
и
молбом
.
Младић
је
остајао
.
Ти
усамљени
разговори
са
девојком
која
није
била
ружна
пријали
су
му
,
падали
му
као
неки
благ
и
лаган
лек
на
срце
што
се
крвавило
.
—
Да
је
и
мени
да
изађем
некуд
—
рече
му
Бела
једног
дана
кад
тако
осташе
сами
.
—
Тако
бих
радо
побегла
од
куће
.
Њен
глас
је
дрхтао
и
био
искрен
.
Илић
осети
извесно
сажаљење
према
тој
размаженој
девојчици
.
Она
му
се
учини
још
ближа
што
се
тога
дана
осећао
изузетно
увређен
од
стране
Вишње
.
Био
ју
је
видео
на
улици
,
па
кад
је
хтео
прићи
,
она
је
зауставила
неку
своју
познаницу
на
пролазу
и
продужила
пут
с
њом
.
Било
му
је
јасно
да
га
Лазаревићева
избегава
намерно
,
па
и
да
му
пркоси
.
Његова
је
душа
патила
,
његов
понос
је
страдао
,
његово
срце
желело
освете
.
—
Јесте
ли
ви
срећни
,
господин
-
Илићу
?
—
пређе
Бела
изненадно
на
њега
,
скупљајући
празне
шоље
.
При
тим
покретима
показивала
се
кроз
широке
рукаве
њена
рука
гола
до
лаката
,
њено
млечно
лице
белило
се
.
Био
је
бео
и
њен
врат
слободан
,
маљав
,
округао
као
у
грлице
.
—
Срећан
?
Та
реч
звони
чудно
у
наше
доба
—
одговори
младић
,
и
отворено
погледа
у
Белине
очи
.
—
Али
на
што
то
питање
!
Мени
је
тако
лепо
овде
,
у
вашој
кући
,
с
вама
...
кад
можемо
да
разговарамо
као
пријатељи
.
Бела
је
била
узела
судове
и
пошла
вратима
да
их
однесе
,
па
се
предомисли
,
зовну
служавку
и
предаде
јој
што
је
имала
у
рукама
.
—
Збиља
,
ја
сам
ваша
пријатељица
?
—
упита
затим
,
притварајући
врата
.
—
Да
,
Бела
—
одговори
он
,
слободно
,
осећајући
да
му
се
срце
пуни
неким
осећајем
,
који
није
могао
тачно
одредити
.
—
Ви
сте
тако
љубазни
према
мени
.
Зар
мислите
да
ја
не
умем
ценити
толике
пријатељске
услуге
,
поклоне
које
сте
ми
учинили
?
Доиста
,
она
му
је
често
тражила
мараму
да
је
намирише
,
нудила
му
бонбоне
,
китила
га
цвећем
из
саксија
,
слала
по
Младену
какву
гравуру
или
други
украс
за
његову
собу
.
—
И
сем
тога
,
мени
је
пријатно
ваше
друштво
.
Кад
разговарам
овако
с
вама
,
чини
ми
се
да
присуствујем
.
неком
концерту
,
где
хиљаде
пријатних
и
хармоничних
гласова
звоне
око
нас
.
Бела
је
стојала
пред
њим
.
Њене
очи
завијао
је
вео
видљивог
узбуђења
.
Њени
бели
зуби
гризли
су
нервозно
један
крај
њених
усана
.
—
Продужите
...
—
рече
она
,
па
весело
седе
на
канабе
поред
њега
.
Кроз
чипкане
завесе
на
прозорима
видело
се
једно
парче
улице
,
остатак
покојног
зеленила
по
околним
баштама
и
сјај
зимњег
сунца
које
није
могло
продрети
у
собу
него
је
скакало
око
прозора
,
по
калдрми
и
гранама
једне
оголеле
липе
.
Иза
дрвета
затезао
се
крајичак
неба
,
по
чијем
је
плаветнилу
пловило
неколико
облачића
као
прамење
од
памука
.
Илићу
залупа
срце
кад
виде
девојку
тако
близу
себе
.
Он
не
настави
говор
.
Његове
очи
су
се
наизменично
кретале
са
девојке
на
игру
сунца
на
улици
,
а
са
сунца
опет
на
девојку
,
на
њен
го
врат
,
на
белу
руку
,
спуштену
лако
на
ивицу
од
канабета
.
Спусти
своју
уздрхталу
шаку
на
ту
руку
,
на
оно
меко
,
благо
и
мирно
парче
пред
лактом
.
После
је
узе
у
обе
шаке
и
миловаше
је
,
и
преко
лакта
,
оборених
очију
,
без
иједне
мисли
у
глави
.
Бела
се
није
бранила
.
Зенице
су
јој
се
јако
шириле
.
Она
је
шапутала
нешто
.
Чедомир
јој
се
приближи
.
Удисао
је
мирис
те
девојке
и
дрхтао
пред
сјајем
њених
зеница
.
Њена
глава
клону
.
Он
се
наже
и
потражи
њена
уста
.
Уста
и
уста
се
спојише
.
Тело
и
тело
приби
се
.
Руке
се
укрстише
.
Они
осташе
тако
за
један
тренутак
,
чврсто
загрљени
,
као
да
су
хтели
задржати
срећу
коју
су
нашли
.
Из
трпезарије
је
допирало
звецкање
тањира
и
ножева
.
После
се
чуше
удари
метле
по
поду
.
Бела
се
прва
одвоји
и
,
једним
покретом
,
диже
се
са
канабета
.
Тај
покрет
је
био
тако
снажан
,
да
она
посрну
својом
хромом
ногом
и
једва
се
заустави
на
половини
салона
.
И
Чедомир
устаде
.
Њихови
се
погледи
сусретоше
.
Ко
ће
рећи
шта
је
било
у
одсевима
та
два
пара
раширених
очију
?
Љубави
,
мржње
,
чежње
,
гађења
,
дубоке
симпатије
или
смртног
непријатељства
?
Свега
може
бити
.
Остали
су
за
тренутак
једно
наспрам
другог
,
неми
,
без
речи
.
Срце
младићево
се
стишавало
постепено
,
свест
му
се
враћала
у
главу
,
и
он
се
питао
:
—
Шта
сам
урадио
!
Тада
,
један
уздах
издиже
целе
Белине
груди
.
Она
баци
у
вис
обе
руке
.
Широки
рукави
од
блузе
спадоше
до
рамена
.
Голе
мишице
блеснуше
кроз
собу
.
И
ово
дете
,
сакато
,
размажено
,
претвори
се
у
жену
,
велику
,
одраслу
,
снажну
,
развијену
и
потпуну
.
Илић
погну
главу
и
спреми
се
на
пљусак
грдњи
.
У
том
тренутку
,
девојка
полете
у
правцу
њега
,
пребаци
му
руке
преко
рамена
и
обеси
се
сва
о
његов
врат
.
Он
осети
поново
њене
усне
на
својим
устима
и
њене
груди
утиснуте
у
његове
.
Он
је
стеже
снажно
,
грчевито
,
не
мислећи
ништа
.
Под
његовом
руком
увише
се
витке
слабине
девојкине
.
Он
пусти
.
Кад
хтеде
да
загрли
поново
тај
дивни
створ
што
му
се
подаје
,
тог
неслућеног
анђела
који
га
милује
својим
крилима
,
девојка
се
била
већ
извила
из
његовог
наручја
и
побегла
к
вратима
од
трпезарије
.
—
Шта
ли
ради
служавка
?
—
рече
она
као
за
себе
,
па
повири
у
предњу
одају
.
Кад
се
окрену
натраг
у
салон
,
њено
лице
је
горело
сво
,
обузето
неком
унутарњом
ватром
.
Очи
су
гледале
укочено
.
Зуби
се
белели
испод
згрчених
усана
.
Груди
се
тресле
.
Чедомир
притрча
девојци
.
Њена
слика
му
је
бунила
главу
.
Хтео
је
да
опет
под
руком
осети
њено
тело
,
да
се
утопи
у
разблудни
осмејак
њених
усана
,
да
се
заборави
и
преда
њеном
загрљају
меком
,
по
потиљку
,
само
оним
што
је
голо
од
руке
,
да
осети
њу
целу
,
обешену
о
њега
.
Девојка
притисну
руком
онде
где
јој
је
срце
,
не
рече
ништа
,
повуче
се
натрашке
,
гледајући
га
нетремице
,
и
изгуби
се
иза
врата
лагано
,
нечујно
,
неприметно
,
као
привиђење
које
се
расуло
.
Чедомир
се
врати
у
дубину
салона
,
сурва
се
на
канабе
,
притиште
јако
обе
слепочнице
,
које
су
биле
као
да
хоће
да
прсну
,
а
прстима
затеже
косу
тако
да
осети
како
му
се
кожа
одваја
од
лубање
.
Један
глас
из
најтамније
дубине
његове
душе
проговори
узнемирено
:
—
Шта
је
?
Шта
је
теби
?
Куд
си
нагао
?
Ти
губиш
главу
.
У
том
,
на
часовнику
у
трпезарији
изби
два
сата
.
Метални
звук
је
одјекивао
потмуло
по
празној
одаји
као
нешто
живо
и
претеће
.
Он
побеже
из
куће
.
XИИ
Прођоше
неколико
дана
.
Илић
се
кајао
искрено
због
догађаја
који
се
десио
.
Избегавао
је
своју
саучесницу
.
Презао
је
сваког
тренутка
да
га
не
дочека
љутито
лице
њеног
оца
или
мајке
и
да
му
,
уз
заслужени
прекор
,
покажу
врата
.
Долазила
му
је
на
ум
мисао
да
нађе
старог
господина
,
па
да
му
каже
све
.
За
то
није
имао
довољно
одважности
.
Онда
је
мислио
да
напише
једно
писмо
госпођи
,
одрекно
им
кондицију
из
овог
или
оног
разлога
,
и
вишо
се
не
врати
.
То
је
било
већ
лакше
.
Ипак
се
није
могао
одлучити
одмах
и
решење
је
остављао
од
данас
до
сутра
.
—
Сутра
...
сутра
,
а
не
данас
—
одговарао
је
гласу
своје
савести
.
Белино
понашање
га
је
такође
мучило
.
Једном
би
с
њим
,
за
столом
,
говорила
најпријатније
о
разним
ситницама
,
као
са
правим
пријатељем
,
као
да
се
ништа
није
десило
.
Други
пут
би
се
дурила
без
раззлога
,
очито
га
избегавала
,
правила
двосмислене
фразе
,
стављајући
му
до
знања
да
ће
га
одати
.
Кад
би
се
њихови
погледи
сусрели
,
њене
сомотасте
очи
синуле
би
најдубљом
љубавном
ватром
,
да
се
одмах
после
замраче
другим
,
леденим
погледом
,
који
му
је
јасно
говорио
:
—
Ниткове
!
Илић
се
ломио
између
тих
супротности
,
не
помишљајући
на
могућност
да
се
размажена
девојка
игра
жмурке
с
њим
.
Најзад
се
реши
да
се
с
њом
објасни
,
пре
него
што
предузме
какав
даљи
корак
.
Она
га
је
избегавала
свеједнако
,
намерно
и
пркосно
.
Остајала
је
у
салону
тек
кад
има
још
некога
.
У
варош
,
и
кад
би
излазила
,
ишла
је
у
пратњи
госпа-Клеопатре
.
Иначе
је
Бела
крила
вешто
своје
маневре
од
других
.
Носила
је
редовно
послужење
кад
је
младић
држао
лекцију
њеном
брату
,
позивала
га
на
ручак
још
једнако
по
свом
обичају
куцајући
на
врата
од
собе
,
а
не
отварајући
их
.
То
је
трајало
неко
време
.
Ваљда
се
девојци
досади
та
игра
,
те
,
кад
једном
закуца
на
врата
и
кад
рече
уобичајену
реченицу
:
„
Господин
-
Илићу
,
извол’те
на
ручак
"
,
ошкрину
полако
врата
,
промоли
главу
кроз
отвор
и
несташно
додаде
:
—
Како
је
лепо
у
вашој
соби
!
Без
размишљања
,
Чедомир
понуди
девојку
да
ступи
унутра
.
—
Нећу
—
занећка
се
она
детињасто
,
па
,
после
нешто
оклевања
,
прошапта
поверљиво
:
—
Не
смем
од
маме
.
Он
јој
приђе
.
—
Ја
сам
љута
на
вас
—
дочека
га
Бела
,
држећи
непрестано
само
главу
промољену
кроз
врата
.
Та
је
глава
била
окружена
мирисавом
маглом
црне
косе
.
Из
ње
су
светлеле
,
као
две
звезде
,
две
хитре
зенице
,
које
нису
биле
тачно
заокругљене
,
већ
као
две
капље
мастила
пале
у
светло
белило
између
трепавица
.
Та
глава
је
заводила
,
бркала
мисли
,
одвлачила
у
пропаст
.
—
Љута
?
Зашто
?
—
упита
је
младић
,
тек
да
се
нешто
каже
.
—
Зато
што
сте
ме
пољубили
—
одговори
њен
глас
,
а
њена
насмејана
уста
,
зајапурени
образи
,
њен
ђаволасти
поглед
понављали
су
немо
,
а
јасно
:
—
Пољуби
ме
опет
...
пољуби
,
пољуби
...
И
Чедомир
притиште
један
пољубац
на
насмејане
усне
,
које
се
прилепише
за
његове
,
и
осташе
тако
,
за
један
тренутак
,
слатке
,
топле
,
уздрхтале
.
Пољупци
су
се
понављали
после
сваког
дана
...
пољупци
кратки
,
дуги
,
испрекидани
и
продужавани
,
где
душа
само
додирне
душу
,
па
је
остави
да
сања
започети
сан
,
и
пољупци
где
тело
дише
дахом
другог
тела
,
где
се
крше
руке
састављене
око
паса
,
очи
бледе
,
а
мисао
умире
у
глави
.
Њему
су
ти
загрљаји
падали
слатко
на
срце
.
Они
су
му
ласкали
,
уверавајући
га
о
срећи
,
о
љубави
и
забораву
.
Они
су
га
тешили
,
превлачећи
постепено
вео
преко
младе
Чачанке
.
Да
ли
се
ипак
осећао
срећан
?
Пре
свега
,
јасно
му
је
било
да
не
воли
Белу
...
не
бар
оном
љубављу
,
чежњивом
и
стидљивом
,
коју
је
дотле
осећао
према
Вишњи
.
Затим
,
чинило
му
се
понекад
да
ни
Бела
нема
према
њему
изузетно
дубоких
осећаја
.
Нешто
више
,
она
му
је
изгледала
неспособна
за
праву
нежност
,
за
пожртвовање
,
за
праву
срећу
и
прави
бол
.
—
Што
не
бријеш
бркове
?
—
рекла
му
је
једном
приликом
.
—
Јутрос
прође
поред
прозора
један
младић
:
тако
су
му
лепо
стајале
обријане
науснице
!
...
Илић
се
насмејао
,
а
кад
се
после
растао
са
њом
,
помислио
је
озбиљно
:
—
Уверен
сам
да
би
га
она
пољубила
само
да
види
како
је
то
кад
су
бркови
обријани
!
Доиста
,
она
није
размишљала
много
.
Својим
прохтевима
није
постављала
границе
.
Тражила
је
навалице
срећу
.
Опасности
су
јој
годиле
.
Једног
дана
,
кад
јој
је
мајка
отишла
од
куће
,
Бела
га
позва
у
своју
собу
.
—
Пропали
смо
ако
нас
примете
—
приговори
јој
он
.
—
Нико
нас
неће
видети
—
одговори
она
са
сигурношћу
.
То
је
била
собица
у
дну
ходника
,
окренута
у
башту
.
Зидови
су
били
тапетовани
оранџастом
хартијом
,
по
којој
је
насликано
неко
фантастично
биље
,
чије
је
лишће
подсећало
на
винову
лозу
,
а
цветови
на
цвет
од
кромпира
.
Одаја
је
била
тако
мала
да
ју
је
испуњавала
уска
постеља
,
на
чијим
се
плеханим
шиповима
сијале
златно
обојене
лопте
.
Нашло
се
места
за
једну
постарију
наслоњачу
и
један
сточић
,
препун
четака
,
четкица
,
флакона
,
кутијица
,
укосница
,
осталих
дрангулија
разног
облика
и
боје
.
Собу
је
испуњавао
јак
мирис
на
јоргован
.
—
Како
ти
се
допада
мој
будоар
?
—
упита
га
девојка
,
насмехнувши
се
.
—
Врло
пријатан
!
—
одговори
он
,
још
изненађен
.
Посадише
се
обоје
на
наслоњачу
.
На
пољу
је
вејао
снег
.
У
пећи
је
пуцкарала
ватра
.
Човек
се
ту
осећао
добро
као
у
топлом
гнезду
.
Дубока
тишина
је
повећавала
чаробност
тренутка
.
—
Дођи
ми
једне
ноћи
—
рече
му
она
између
два
пољупца
.
—
Не
говори
глупости
...
—
Читала
сам
негде
да
је
љубав
слађа
кад
је
мрак
.
Гледаћемо
звезде
...
XИИИ
За
то
време
,
Вишња
је
уредно
похађала
предавања
,
читала
руске
књиге
и
подражавала
идејним
друговима
.
Седала
је
у
прве
клупе
да
би
професора
чула
што
боље
.
Уписала
је
и
часове
који
по
уредби
нису
били
обавезни
.
Хватала
је
прибелешке
.
Није
разумевала
многе
ствари
.
Дивила
се
наставницима
што
почињу
предмет
из
средине
...
што
се
позивају
на
енглеска
и
талијанска
дела
.
Осећала
се
слободна
,
зрела
,
цела
.
Како
јој
је
сад
изгледао
јадан
живот
у
гимназији
...
живот
са
свима
дужностима
а
без
иједног
права
,
интелектуални
подрум
,
душевна
касапница
!
Како
јој
се
бедно
чинило
њено
родно
место
,
неколико
сокака
по
којима
рабаџије
шибају
волове
,
а
човек
не
зна
кога
пре
да
пожали
:
те
људе
или
ту
стоку
.
Јадно
место
где
се
цели
животи
истроше
,
а
душа
не
оде
даље
од
бриге
за
насушни
хлеб
и
државни
порез
.
Њу
пак
,
одушевљавале
су
велике
идеје
.
Чинило
јој
се
да
је
поново
рођена
.
Слободно
је
могла
доћи
кући
,
слободно
отићи
од
куће
.
Слободно
изабрати
своје
друштво
,
слободно
казати
своју
мисао
.
Што
год
је
било
око
ње
,
уверавало
ју
је
у
нови
живот
:
варошка
галама
,
начитани
другови
,
одушевљене
другарице
,
ђачки
скупови
,
дуга
бдења
,
па
и
саме
ноћне
светиљке
,
које
су
расипале
своју
несигурну
светлост
по
непознатим
престоничким
кућама
,
по
запосленим
људским
приликама
,
по
њој
самој
.
Зима
јој
је
пролазила
врло
пријатно
.
Имала
је
доста
друштва
.
Није
осећала
Чедомирово
одсуство
.
Нарочито
је
ишла
код
једне
другарице
,
код
које
се
скупљало
друштво
по
моди
руских
универзитета
,
где
се
негује
она
двострука
камарадерија
у
политици
и
честитим
забавама
.
Ту
су
долазили
студенткињин
брат
,
артиљеријски
поднаредник
,
још
две
три
великошколке
,
неколико
великошколаца
,
један
Јеврејин
,
трговачки
помоћник
,
па
и
по
који
радник
.
Сваки
од
њих
био
је
огорчен
песимист
,
сиромах
наравно
,
с
отомбољеним
лицем
,
па
ипак
пун
наде
,
дубоко
убеђен
у
сопствену
вредност
,
у
дела
која
ће
починити
.
Почињали
су
озбиљне
разговоре
,
после
пили
чај
,
скакали
с
предмета
на
предмет
,
мезетили
печено
кестење
,
били
при
добром
апетиту
,
звали
једно
другог
именом
и
презименом
,
певали
револуционарне
песме
и
ишли
на
трећу
галерију
да
гледају
Ткаче
.
После
би
у
групама
пратили
једно
друго
до
куће
.
И
,
она
је
легала
сва
срећна
,
певушећи
своју
омиљену
песму
:
„
Сунце
ходи
и
заходи
,
а
у
мојој
је
изби
тамно
!
...
“
Понекад
би
помислила
да
се
нађе
са
Чедомиром
,
да
га
поново
придобије
за
црвену
заставу
,
да
подели
с
њим
ову
срећу
.
Али
...
његове
очи
су
је
избегавале
.
Кад
би
је
и
сусреле
,
оне
су
биле
далеке
,
превучене
неком
сенком
.
—
Шта
ћу
му
ја
!
—
слегала
је
девојка
раменима
.
—
Вишња
Лазаревна
!
—
чуо
би
се
у
том
глас
неког
из
њеног
друштва
,
и
она
је
већ
заборављала
на
свог
првог
учитеља
.
То
је
тако
трајало
до
једног
пролетњег
поподнева
.
Прелазила
је
преко
Батал-џамије
.
То
беше
један
велики
празан
простор
,
зарастао
у
траву
.
Неколико
стаза
,
које
су
сами
пешаци
утрли
,
белиле
су
се
у
озеленелој
трави
.
Општина
је
била
посадила
нешто
дрвећа
,
али
као
што
је
то
обичај
,
дечурлија
и
пуштена
стока
поломили
су
младице
.
Оно
што
је
остало
животарило
је
,
само
,
искривљено
,
мршаво
и
напуштено
,
на
неплодном
тлу
.
Место
су
ограничавале
ограда
од
краљевог
двора
,
једна
школа
која
је
раније
била
механа
,
и
старо
гробље
,
пуно
дудова
.
Тек
са
јужне
стране
налазио
се
низ
кућа
,
малих
,
разнобојних
,
без
спрата
да
су
се
готово
губиле
у
овој
пољани
усред
престонице
.
У
том
великом
простору
видео
се
само
један
човек
,
продавац
ушећереног
воћа
,
по
којем
је
падала
прашина
.
Он
је
ишао
полако
,
крајем
пута
,
оборене
главе
у
страну
,
и
викао
као
по
дужности
:
—
Ево
лепа
воћа
!
...
Тазе
јабуке
,
крушке
,
слатке
поморанџе
...
’
Ајде
,
јевтине
и
слатке
!
...
После
се
појави
коњски
трамвај
.
Удар
копита
одјекивао
је
у
такту
по
мирном
крају
.
Несигурна
мартовска
светлост
играла
се
по
коњским
сапима
,
по
зарђалом
блеху
од
платформе
и
по
црвеном
лицу
кондуктерову
који
је
стајао
укочено
и
озбиљно
с
бичем
у
руци
.
Споредна
капија
на
Двору
зврјала
је
широм
отворена
.
Унутра
се
светлила
чиста
калдрма
,
виделе
се
коњушнице
,
станови
за
послугу
и
једно
изврнуто
буре
.
Кад
прође
поред
те
капије
и
скрену
ка
Теразијама
,
девојка
угледа
једна
кола
с
гумираним
точковима
,
што
је
тада
у
Београду
била
још
реткост
и
што
јој
сврати
пажњу
.
Она
позна
да
је
то
државни
фијакер
по
кочијашу
,
који
је
носио
униформу
састављену
од
писмоноше
и
коњичког
официра
.
Кола
је
сретоше
убрзо
.
Погледа
нехотице
у
кочијаша
,
па
онда
у
кола
,
очекујући
да
у
њима
види
кога
од
нових
,
слободоумних
министара
.
—
Од
њих
земља
очекује
—
помисли
огорчено
—
извођење
целог
једног
система
демократских
рефорама
,
а
они
нису
у
стању
да
се
одрекну
ни
