ГЛАВА
ПРВА
ЂУРЂЕВ-ДАН
Још
дан-два
па
ће
осванути
лепи
Ђурђев
-дан
,
млади
и
лепи
пролетњи
светац
.
„
Ђурђев-данак
,
хајдучки
састанак
“
,
тако
се
пева
,
јер
му
се
од
вајкада
наш
народ
радовао
.
Некада
му
се
радовали
хајдуци
,
а
данас
му
се
радују
још
многи
људи
.
Ах
,
ко
му
се
све
не
радује
!
Радују
му
се
момци
и
девојке
,
старци
и
бабе
.
Они
први
,
да
заиграју
у
колу
,
а
ови
други
,
да
огреју
грбину
.
Радују
му
се
слуге
,
што
ће
променити
своје
џандрљиве
газде
,
и
газде
,
што
ће
се
опростити
својих
лених
и
крадљивих
слугу
;
радују
му
се
људи
изешни
,
што
ће
омастити
брке
младом
јагњетином
,
и
добри
пријатељи
,
ради
многих
слава
по
којима
ће
заређати
.
И
сами
Цигани
—
овај
суморни
род
—
и
они
му
се
радују
,
и
можда
још
најискреније
.
А
и
како
не
би
!
Настају
топлији
дани
,
а
колико
им
тек
брига
скидају
ови
с
врата
!
Неће
им
више
мећава
засипати
у
чергу
,
нити
ће
их
»
господар
-ветар
«
шибати
уздуж
и
попреко
,
од
пете
до
перчина
.
Измилеће
им
Циганчићи
у
оно
мало
скромне
тоалете
своје
и
јариће
се
на
топлим
зрацима
ђурђевскога
сунца
као
гуштери
.
Тек
онда
ће
видети
колико
су
богати
,
јер
им
неће
требати
,
излишна
ће
им
бити
и
черга
,
кад
се
опруже
испод
звезданог
неба
и
захрчу
уз
цвркут
попаца
и
зрикаваца
пољских
.
А
сем
тога
ће
овога
дана
и
они
сви
,
сви
без
разлике
—
па
крстили
се
или
клањали
—
омастити
брке
печеном
јагњетином
;
залиће
је
вином
,
запевати
и
заиграти
и
засвирати
за
свој
рачун
.
А
купиће
за
тај
дан
јагње
,
—
макар
га
украли
!
И
ко
се
крсти
,
и
ко
се
клања
,
сваки
милет
и
свака
вера
,
сви
се
радују
Ђурђев-дану
.
Па
је
ли
какво
чудо
онда
,
што
се
и
Ивко
јорганџија
радовао
томе
дану
,
кад
му
је
,
сем
тога
,
тога
дана
и
слава
била
?
!
Јест
,
тога
ће
дана
бити
широм
отворена
његова
капија
,
и
кућа
ће
његова
примати
у
своја
гостољубна
објатија
све
,
и
зване
и
незване
,
и
познате
и
непознате
госте
.
А
Ивко
је
човек
гостољубив
,
мило
му
да
дочека
и
почасти
.
Води
рачуна
о
ономе
коме
иде
и
памти
,
је
ли
му
враћено
.
Што
је
најбољега
преко
године
у
кући
његовој
,
то
се
обично
чува
за
славу
.
Најбоља
ракија
,
најбоље
вино
,
најбоље
слатко
,
најбоља
живина
,
и
све
што
се
може
добро
појести
и
попити
,
чува
се
преко
целе
године
за
тај
дан
.
Спрема
се
,
тако
рећи
,
целе
године
онако
систематично
,
из
тиха
,
али
што
ближе
томе
дану
,
све
је
спрема
живља
.
Зато
је
од
ово
неколико
дана
грдан
посао
у
кући
Ивка
јорганџије
.
Сви
су
спали
с
ногу
спремајући
,
а
највише
Ивкова
домаћица
Кева
,
жена
вредна
и
чисмена
,
која
је
ваздан
у
послу
и
иначе
,
и
једва
уграби
да
оде
дваред
недељно
у
хамам
да
наврани
косу
и
тегли
веђе
.
На
дан
два
пред
славу
биле
су
све
собе
и
сва
кућа
окречена
и
сав
намештај
проветрен
;
јастуци
с
миндерлука
распарани
и
вуна
издрндана
и
све
то
унето
и
по
новом
распореду
намештено
.
Сва
кућа
чиста
као
кутија
,
и
споља
и
изнутра
.
Беле
се
зидови
,
жути
се
липовина
на
долапима
као
лимун
,
а
шарене
се
ћилимови
по
миндерлуцима
и
по
поду
као
баштица
пуна
шарена
цвећа
.
Изгледа
кућа
као
она
библиска
млада
што
чека
свога
женика
.
Цигле
у
ходнику
премазане
су
црвеном
бојом
,
и
већ
два
дана
како
Ивко
не
сме
да
пуши
у
соби
,
а
своје
плитке
ципеле
оставља
скоро
чак
на
авлиским
вратима
и
у
чарапама
иде
преко
окреченог
и
црвеном
бојом
по
тлу
омазаног
ходника
у
собу
,
а
већ
шегрте
и
не
пушта
чисмена
домаћица
ни
у
ходник
.
Они
још
из
авлије
морају
да
се
јаве
,
да
викну
:
„
Стринке
,
стринке
,
мори
!
“
а
она
им
онда
преко
доксата
издаје
налоге
и
одатле
им
слуша
—
као
какву
серенаду
са
балкона
—
њихове
извештаје
.
Тога
ради
и
Ивко
слабо
долази
кући
и
улази
у
кућу
.
Управо
он
и
не
зна
шта
ради
од
ово
неколико
дана
.
Рад
би
да
помогне
жени
,
па
се
устумара
по
авлији
,
док
му
она
не
подвикне
да
јој
не
смета
;
он
се
онда
дигне
опет
у
дућан
у
коме
се
само
окрене
,
па
иде
даље
за
послом
,
а
ништа
не
свршава
.
Нигде
не
може
да
угреје
место
.
Таман
седне
,
а
већ
му
се
чини
да
дангуби
,
па
се
дигне
иде
даље
.
—
„
Куд
ћеш
,
мајстор
-
Ивко
!
Седи
,
мајке
,
малко
!
“
веле
му
и
заустављају
га
.
-
„
Не
ми
се
седи
;
имам
си
,
ете
,
некуј
послу
!
Ете
,
слава
ми
је
прекосутра
!
Ајд
'
са
здравје
,
па
,
ела-те
,
изволте
!
“
вели
и
одлази
негде
као
мува
без
главе
,
али
тек
мисли
да
ради
и
отаљава
нешто
,
јер
није
научио
,
смрт
му
је
,
да
седи
беспослен
.
Иде
тако
,
па
где
види
познанике
,
а
он
се
онако
уморан
сврати
међу
њих
и
седне
да
се
одмори
:
„
Душа
ми
искочи
!
“
хукне
тек
Ивко
.
—
„
А
што
?
“
питају
га
.
„
Па
за
то
!
А
зар
не
знавате
дек
’
славим
Ђурђов-дан
?
!
“
—
„
Знамо
де
!
“
И
веле
они
,
па
поседи
мало
!
“
—
„
Имам
си
послу
.
С
Богом
,
па
Бога
ви
нећу
назовем
,
ако
ми
не
дођете
!
“
вели
и
иде
даље
.
Прође
тако
по
неколико
каФана
,
попије
у
свакој
по
једну
ракију
,
почасти
некога
,
па
се
дигне
по
махалама
и
тумара
све
док
не
огладни
,
а
онда
иде
кући
.
У
очи
самога
Ђурђев-дана
дошао
је
кући
раније
.
Помагао
је
жени
у
кујни
до
неко
доба
ноћи
,
а
затим
извадио
хаљине
из
сандука
и
очистио
их
сам
својом
руком
.
Нарочито
је
разгледао
дуг
црни
салонски
капут
,
који
је
поручио
још
прве
године
кад
је
у
једној
депутацији
учествовао
.
Био
је
то
капут
бестрага
дугачак
,
скоро
до
чланака
и
врло
ретко
употребљаван
,
свега
четири
или
пет
пута
годишње
.
Давно
га
има
Ивко
;
од
то
доба
је
двапут
излазио
из
моде
и
двапут
улазио
у
моду
.
Пошто
је
хаљине
послагао
и
врх
њих
метнуо
неку
зелену
свилену
машлију
,
стао
је
,
па
је
размишљао
који
ће
прслук
да
узме
:
да
ли
онај
црни
који
је
поручио
кад
и
цео
пар
црних
хаљина
,
или
један
други
,
свилени
,
са
неким
великим
цветовима
жуте
боје
у
саксијицима
,
у
ком
се
мајстор
-
Ивко
пре
петнаест
година
венчао
.
Одлучио
се
да
узме
овај
последњи
.
У
том
је
ушла
и
домаћица
,
обоје
уморни
допустише
себи
одмора
.
Мало
су
се
разговарали
о
сутрашњем
дану
па
после
заћуташе
.
Ивко
је
мало
после
још
нешто
запитао
домаћицу
,
али
је
писцу
немогуће
казати
да
ли
је
домаћица
и
чула
питање
,
или
Ивко
можда
није
чуо
или
чак
ни
сачекао
одговор
,
јер
се
наскоро
чуло
хркање
у
дуету
.
Освану
и
тај
дан
.
И
ако
су
подоцније
легли
,
ипак
су
врло
рано
устали
.
Ивко
се
обукао
врло
рано
и
шетао
се
онако
свечано
обучен
по
авлији
и
гледао
у
своје
овиксане
ципеле
на
ногама
и
мало
мало
па
се
окретао
да
види
како
му
падају
панталоне
преко
високих
штикала
на
новим
ципелама
,
и
певуцкао
једнако
кроз
зубе
тропар
свога
свеца
.
Тако
је
гледао
да
утуче
време
.
Али
још
никако
да
звоне
на
јутрење
,
и
њему
се
већ
досади
шетање
.
Јер
,
Ивко
је
био
од
оних
старовремских
људи
који
је
знао
шта
је
ред
;
док
не
узме
нафору
,
не
би
вам
мајстор
-
Ивко
ни
обичног
празника
ништа
узео
у
уста
(
па
ни
кафу
ни
уз
њу
цигару
,
као
што
је
то
у
друге
дане
свако
јутро
чинио
,
седећи
са
својом
домаћицом
на
доксату
)
—
а
камо
ли
на
дан
своје
славе
да
тако
што
уради
!
Па
зато
му
је
дуго
време
.
Прегледао
је
све
од
авлиских
врата
до
уласка
у
собу
—
куд
ће
гости
пролазити
—
и
нигде
ни
трага
од
какве
неисправности
.
Могли
би
,
вала
,
већ
сад
почети
да
долазе
,
мисли
Ивко
,
а
никако
да
зазвони
.
„
Рано
си
устадо
’
,
мисли
Ивко
,
ама
,
кој
може
да
спије
!
“
Узеде
календар
па
га
стаде
прелиставати
и
зевати
.
Заустави
се
на
једном
листу
,
онда
извади
мараму
,
простре
је
на
басамак
и
седе
да
чита
мало
.
Нашао
је
био
у
Поукама
како
се
поправља
туршија
кад
се
почне
кварити
.
Прочитао
је
из
дуга
времена
и
то
—
из
дуга
времена
,
велим
,
јер
мајстор
-
Ивку
није
то
требало
.
Њему
,
хвала
Богу
,
не
треба
рецепат
,
а
неће
му
,
баш
вала
,
никад
ни
требати
.
—
„
И
тија
се
викају
човеци
учовњаци
“
,
говораше
Ивко
;
„
писују
у
књиге
како
да
се
попраји
кад
се
поквари
!
Море
,
мен
’
да
ме
салте
не
мрзи
да
се
мајем
,
па
ако
сам
си
ја
човек
прос
’
,
па
да
ти
ја
убаво
напишем
како
се
праји
туршија
,
ем
добра
;
а
кад
му
бидне
за
поправљање
—
хе
—
хе
!
таг
беше
му
работа
!
Тој
си
ја
викам
!
“
Још
никако
да
зазвони
.
Ивко
узе
прелиставати
још
даље
календар
.
Читао
је
још
неке
белешчице
.
Између
осталих
прочитао
је
и
то
:
како
се
могу
очувати
зелене
паприке
,
па
да
буду
свеже
усред
зиме
,
као
да
су
тога
часа
у
башти
узабрате
,
а
и
то
:
колико
се
у
Лондону
потроши
дневно
кокошјих
јаја
.
А
затим
се
дао
у
мисли
.
Мисли
Ивко
у
себи
,
колико
ли
тек
треба
да
су
богати
тамо
у
Лондону
сељаци
и
палилулци
који
продају
ја
,
ја
!
Боже
мој
!
боље
је
у
некој
вароши
бити
и
палилулац
него
у
некој
и
сам
кмет
или
гарнизонар
!
Из
тих
мисли
прекиде
га
звоно
које
забруја
и
глас
му
се
мило
разлегаше
кроз
онај
јутрењи
ђурђевски
ваздух
преко
кровова
и
авлија
и
башта
побожних
хришћана
.
Већ
су
почели
увелико
у
свима
кућама
да
ките
врата
и
прозоре
врбовим
гранчицама
и
јоргованом
;
кикоћу
се
младе
жене
и
девојке
,
још
онако
чупаве
,
и
ките
кућу
јоргованом
и
врбовим
гранчицама
,
јер
данас
је
Ђурђев-дан
.
Кад
чу
звоно
,
Ивко
устаде
и
прекрсти
се
,
па
се
спреми
да
иде
.
Остави
календар
,
узабра
гранчицу
јоргована
и
узе
капут
,
капу
и
штап
и
даље
свећу
,
велику
свећу
од
пет
и
по
динара
,
колач
и
жито
,
па
се
крену
цркви
на
јутрење
.
Свећу
и
штап
понесе
сам
,
а
колач
и
жито
даде
нарочито
за
то
одређеном
тога
дана
шегрту
.
Шегрта
је
опремио
па
је
овај
био
као
из
кутије
;
друго
дете
,
не
би
га
ни
његова
рођена
мати
познала
како
га
је
Ивко
дуздисао
за
тај
дан
.
Ошишао
га
је
и
поновио
.
На
шегрту
неки
стари
свилени
али
за
шегрта
још
једнако
нов
прслук
Ивка
јорганџије
(
још
шаренији
него
и
онај
што
је
мајстор
-
Ивко
синоћ
себи
одредио
)
,
мало
комотнији
истина
,
али
дете
,
као
што
знате
,
расте
,
па
нека
се
и
развија
слободио
;
испод
прслука
нова
лака
памуклија
од
ћитајке
,
а
на
ногама
светло
овиксане
ципеле
.
Дао
му
је
Ивко
своје
за
тај
дан
.
Шта
више
,
допустио
му
је
да
их
може
носити
све
до
Маркова
-дна
закључно
,
а
сврх
свега
тога
и
то
,
да
може
у
тим
ципелама
отићи
и
к
Пантелеју
где
је
много
света
тога
дана
,
јер
црква
Св
.
Пантелеја
слави
тога
дана
.
И
домаћица
га
је
за
тај
дан
дотерала
разним
косметичким
средствима
;
намазала
му
косу
миришљавим
зејтином
,
очешљала
га
и
истерала
му
мало
шишке
,
па
је
био
,
што
рекла
Кева
,
леп
као
официрско
дете
!
И
шегрт
узео
на
се
неки
званичан
и
свечан
изглед
,
јер
данас
му
је
први
пут
у
животу
да
навуче
штивлетне
,
место
што
је
бос
перјао
или
највише
носио
оне
грубе
и
тешке
кондуре
са
потковицама
.
Јутрење
и
служба
била
је
заједно
и
свршила
се
у
Старој
Цркви
пре
но
што
је
служба
и
почела
у
Повој
.
А
то
је
добро
били
,
колико
ради
парохијана
толико
још
више
ради
самих
попова
.
Кад
су
славе
,
тад
је
њихова
берба
;
а
кад
је
добра
нека
слава
,
тад
може
година
и
да
омане
,
јер
поповску
њиву
не
спржи
сунце
нити
му
виноград
бије
град
.
А
Ђурђев-дан
су
многи
славили
.
Да
и
не
бројимо
Цигане
у
свих
шест
циганских
махала
,
којима
,
вала
,
не
треба
ни
поп
ни
хоџа
,
самих
православних
домова
било
је
преко
двеста
.
Лете
попови
кроз
махале
и
сокаке
,
из
куће
у
кућу
,
и
секу
колач
,
и
то
иде
тако
брзо
као
на
железници
кад
онај
на
билетарници
прима
паре
,
даје
билете
и
враћа
кусур
.
Па
иду
даље
,
једва
их
стигну
дечаци
њихови
који
јуре
за
њима
са
пуним
бошчама
колача
,
а
искривили
шије
као
натоварене
камиле
.
Јуре
и
батргају
се
попови
,
као
да
разносе
депеше
.
И
код
мајстор
-
Ивка
је
већ
колач
сечен
и
свећа
запаљена
.
Велика
красна
свећа
од
пет
и
по
динара
,
а
за
педаљ
дужа
и
према
томе
и
дебља
од
свеће
Јордана
,
његова
комшије
,
с
којим
се
Ивко
није
баш
најбоље
живео
.
У
пространом
предсобљу
и
побочној
собици
стоје
послужења
,
а
крај
њих
већ
стоји
Маријола
—
једно
младо
и
лепо
девојче
дугих
курјука
и
бадемастих
очију
са
дугим
трепавицама
—
која
је
још
пре
две
недеље
капарисана
била
за
овај
дан
.
—
„
Комшике
Сике
“
,
рекла
је
Кева
,
„
да
ми
дадеш
твоје
Јолче
кад
ни
бидне
слава
.
“
—
„
Да
дадем
,
да
дадем
,
комшике
!
“
рече
Сика
,
па
се
обе
комшике
и
радују
и
поносе
;
Кева
што
ће
имати
најлепше
девојче
да
јој
послужује
госте
,
а
Сика
што
ће
јој
кћи
у
тако
одличној
и
домаћинској
кући
да
послужује
.
Радују
се
обе
комшинице
,
а
радује
се
и
Маријола
.
А
није
ни
чудо
!
Та
ово
јој
је
тек
друга
година
како
је
синедрија
махалских
жена
нашла
да
је
Маријола
већ
„
поголемо
девојче
станула
“
,
та
тек
је
друга
година
како
и
њу
уводе
у
друштва
—
истина
само
да
послужује
на
славама
,
али
за
њу
је
то
доста
.
После
првог
послуживања
свога
она
је
једну
половину
године
уживала
у
успоменама
на
прошасту
,
а
оне
друге
половине
године
сладила
се
надама
на
будућу
славу
.
А
таман
је
у
оном
добу
,
кад
је
за
сваку
ситницу
,
за
сваку
и
своју
и
туђу
,
ма
како
безазлену
и
малу
,
погрешку
,
облива
румен
;
кад
су
јој
сваке
ципеле
тесне
,
па
се
нога
чисто
прелива
преко
ластиша
од
ципеле
,
а
кад
погледа
,
погледа
испод
оних
дугих
трепавица
.
Још
је
мајка
чешља
а
она
се
мази
,
а
мајка
се
љути
.
Грди
је
што
има
тако
дугу
и
густу
косу
па
је
удара
чешљем
у
леђа
,
а
Јола
се
смеје
.
Већ
десет
часова
.
Почеше
већ
да
долазе
.
Прва
је
дошла
комшиница
Сика
,
Маријолина
мајка
.
Дошла
је
да
честита
славу
и
да
види
ћерку
,
управо
да
је
ревидира
како
је
очешљана
,
како
јој
стоји
одело
и
како
се
понаша
.
Мало
јој
је
на
брзу
руку
наместила
косу
,
хаљине
и
белу
лаку
и
провидну
кецељицу
,
и
посаветовала
је
.
„
Па
,
керко
,
кротка
да
биднеш
!
Да
се
срамујеш
;
у
зем
да
гледаш
како
и
прилега
на
удовичку
керку
.
А
ја
саг
ћу
сам
си
па
туј
!
“
рече
Сика
,
поглади
је
по
коси
и
оде
онако
облигатно
забринута
,
онако
како
обично
за
часак
остављају
скоро
све
мајке
своје
ћерке
које
су
им
већ
на
удају
.
Међу
првима
наравно
да
су
били
Цигани
свирачи
да
честитају
славу
.
Одсвираше
неколико
српских
и
турских
комада
.
Затим
почеше
песму
„
Каква
си
красна
,
душице
моја
“
и
отпеваше
је
до
пола
,
отприлике
донде
:
„
Невина
снаша
спавала
би
рај-радо
!
“
а
Ивко
их
прекиде
.
—
Доста
,
де
!
Несмо
глуви
у
кућу
!
Па
их
послужи
.
Пита
их
:
за
што
су
?
—
За
раћију
,
газда
!
гракнуше
сва
шесторица
као
из
једнога
грла
.
—
И
мало
’
леба
и
старе
’
аљине
,
ако
имаш
,
господару
,
знаш
за
Циганчики
моји
.
Пет
умрло
,
осам
остало
,
па
све
мало
и
ситно
како
луле
!
Мало
’
леба
и
старе
’
аљине
за
Циганчики
и
старо
за
мене
,
ако
имаш
,
да
ти
Бог
да
много
крајцаре
и
дукате
,
голи
су
,
гладни
су
,
ако
знаш
за
Бога
,
три
дана
...
—
добаци
један
,
баш
гочобија
,
онај
са
огромним
лабрњама
,
а
ужасна
глупост
му
се
читала
и
са
чела
и
из
очију
.
—
Суз
бре
!
викну
му
чалгиџи-башија
,
а
после
сви
,
и
полетеше
песнице
и
маљице
на
несрећнога
и
неспретнога
молитеља
,
и
измлатише
га
добро
.
—
Нестрећо
једна
,
кара
га
чалгиџи-башија
и
тресе
главом
и
показује
на
Ивка
,
а
да
знаваш
овога
газда
-
Ивка
како
га
ми
знавамо
,
рече
лупајући
се
у
груди
—
три
дана
,
нестрећо
циганска
масуричка
погана
муслафирска
,
забађава
да
му
свираш
,
дор
те
не
отера
,
па
кад
те
отера
,
теке
тагај
да
му
кажеш
:
Фала
!
!
Двадесет
године
тргујемо
ми
како
једни
човеци
трговци
сас
овога
нашога
газда
-
Ивка
,
па
не
беше
помеђу
нас
такав
реч
како
данас
од
теб
’
!
Одлази
,
нестрећо
!
Па
га
стадоше
опет
млатити
и
изгураше
га
напоље
без
бубња
и
маљица
.
—
Ако
смо
Цигани
,
не
мора
баш
да
смо
Цигани
!
саветује
га
чалгиџи-башија
на
авлиским
вратима
.
Острамотија
нас
,
много
нас
острамотија
,
газда
-
Ивко
!
правдају
се
ови
унутра
.
—
Неје
од
наши
!
Масуричанин
је
!
Селски
Циганин
!
Узедомо
га
под
ћирију
.
За
три
дана
,
осам
гроша
и
што
си
попије
!
извињава
се
чалгиџи-башија
.
Други
смо
ми
,
други
они
Цигани
!
—
Неје
од
наши
,
чорбаџи
-Ивчо
,
неје
.
Ми
смо
други
човеци
!
прихваћају
и
потврђују
остали
.
Ми
смо
други
Цигани
;
а
они
су
други
Цигани
!
Има
Цигани
и
Цигани
,
газда
-
Ивко
!
—
Да
ти
неје
данас
слава
,
па
да
узнеш
,
газда
-
Ивко
,
нож
,
па
све
да
нас
покољеш
.
Сас
ракију
нас
служиш
!
Боље
сас
ћезап
,
да
поцрцамо
!
Да
пођине
ова
погана
чађава
некрстена
циганска
сорта
!
вели
чалгиџија
.
Ивко
их
умирује
;
служи
их
ракијом
,
и
даје
им
бакшиш
.
Они
му
одсвирају
још
једну
,
благосиљају
га
и
као
полазе
.
—
Да
заборавиш
нашу
страмоту
,
газда
-
Ивко
!
моли
га
чалгиџи-башија
.
Још
ће
да
га
бијемо
,
ама
цигански
да
га
бијемо
!
—
Ех
,
неје
ништо
било
!
умирује
га
Ивко
.
—
Како
неје
,
газда
-
Ивко
?
Ти
неће
’
да
кажеш
,
а
ја
знам
.
Добар
си
,
челебија
си
,
ефендија
си
,
газда
-
Ивко
;
при
пашу
да
си
седиш
како
већил
сас
тај
твој
кадиски
памет
—
ама
неће
’
да
кажеш
!
Пазиш
на
наш
цигански
образ
,
ама
фајда
ли
је
?
!
Боли
ме
,
газда
-
Ивко
,
заклаја
ме
поганац
,
сас
туп
нож
ме
заклаја
.
У
стрце
ме
ударија
нестрећа
циганска
чађава
погана
!
Много
ме
боли
!
Ти
ће
’
да
заборавиш
;
добар
си
,
газда
-
Ивко
!
Ама
ја
не
можем
да
му
заборавим
;
ни
на
унучики
да
му
не
заборавим
!
Кој
га
је
најмија
да
нас
страмоти
,
казујте
;
Циганчики
да
му
покољем
!
рикну
чалгиџи-башија
,
тресући
главом
и
грувајући
се
у
прси
,
па
полете
на
гомилу
,
а
ова
га
задржава
,
па
се
направи
читав
вашар
.
—
Аман
!
Помагај
,
газда
-
Ивко
!
вичу
они
.
—
Пуштите
ме
!
Аман
,
Цигани
,
пуштите
ме
,
да
му
све
покољем
,
и
жену
и
децу
и
синови
и
унучики
,
па
ако
су
десет
пуне
черге
!
Аман
!
Што
да
ме
острамоти
и
оцрни
образ
,
куче
селско
!
дере
се
онај
.
—
Не
дај
,
газда
-
Ивко
!
Аман
,
домаћине
!
Љут
је
,
пцето
је
,
па
не
знаје
што
чини
!
Аман
,
газда
-
Ивко
;
’
оће
да
напраји
курбан
сас
наши
Циганчики
!
—
Јао-о-о
!
дере
се
чалгиџи-башија
,
да
се
чак
у
трећу
авлију
чује
.
—
Море
што
тепаш
човека
на
славу
!
чу
се
глас
из
авлије
Јордана
комшије
.
Ако
је
Циганин
,
зар
си
па
и
он
нема
душу
?
!
О
,
Боже
,
Боже
,
што
је
човек
катил
!
!
—
Остави
де
!
викну
Ивко
љутит
,
чујући
то
и
видећи
сав
комшилук
како
се
повешао
по
зиду
па
сехири
.
—
Јао
!
Газда
Ивко
!
боли
ме
,
боли
за
овуј
страмоту
!
—
Кој
га
је
нашаја
и
довеја
,
зборите
,
Цигани
!
—
Калакурдија
,
рече
један
и
показа
га
.
—
Калакурдија
,
потврдише
остали
.
А
Калакурдија
,
чим
чу
име
своје
,
смота
ћемане
под
леву
мишку
,
па
наже
да
бега
;
али
га
други
зауставише
,
да
спасу
своје
Циганчиће
.
Сви
показаше
тога
који
га
је
најмио
и
сад
и
њега
истукоше
на
вратима
,
и
на
Калакурдију
се
сручи
сада
читав
пљусак
од
песница
и
маљица
.
Газда
-
Ивку
криво
што
је
било
те
свађе
,
јер
слути
зло
.
—
Оставите
га
!
вели
им
Ивко
,
и
они
одлазе
,
па
заједно
с
истераним
бубњарем
—
коме
вратише
инструменте
,
и
бубањ
и
маљице
и
прутић
—
стадоше
пред
другу
кућу
као
да
пре
тога
ништа
није
ни
било
и
засвираше
.
За
Циганима
дођоше
трбушати
бандисти
и
одсвираше
два
марша
и
скупише
сав
комшилук
деце
.
Док
су
бандисти
свирали
,
комшиска
деца
су
се
егзерцирала
испред
куће
и
марширала
са
сокака
у
авлију
и
обратно
.
Почашћени
и
обдарени
,
одоше
захваљујући
и
стадоше
пред
шесту
кућу
од
Ивкове
,
па
засвираше
,
а
деца
сва
одоше
за
њима
.
За
бандистима
дођоше
други
Цигани
.
„
Стрећна
слава
,
газда
-
Ивко
!
“
па
одсвираше
.
За
овима
трећи
,
а
за
овима
четврти
Цигани
дођоше
,
свираше
и
одоше
.
За
Циганима
,
напослетку
,
дође
и
стаде
пред
кућу
и
један
риђи
верглаш
.
Видео
како
други
иду
и
свирају
,
па
се
дигао
и
он
.
Он
пази
где
који
стану
да
свирају
,
па
ту
дође
и
он
.
И
добро
је
данас
прошао
;
а
ономадне
могло
је
,
Бога
ми
,
свашта
бити
.
.
Јер
га
је
ономадне
оштро
полицајско
око
вазда
буднога
и
неуморнога
г
.
Светолика
,
практиканта
начелства
,
ухватило
где
,
бајаги
,
свира
у
вергл
,
а
једнако
гледа
на
Суву
Планину
у
намери
да
је
прецрта
и
изда
наше
војничке
тајне
каквом
нашем
непријатељу
(
да
се
послужим
властитим
речима
г
.
Светолика
,
којима
је
накитио
свој
рапорт
и
доставу
)
.
Било
је
богме
прилично
петљања
,
било
повуци
потегни
,
и
умало
што
није
био
зрикави
верглаш
протеран
,
али
га
—
за
чудо
дивно
!
—
сам
г
.
начелник
курталиса
,
забашурив
ствар
.
И
,
што
је
у
овој
ствари
најчудније
и
најнеочекиваније
,
место
да
му
г
.
начелник
захвали
и
,
на
пример
,
обрадује
га
једним
указом
—
а
после
једанаест
година
практикантске
службе
било
би
,
вала
,
и
право
—
тај
исти
г
.
начелник
избруси
г
.
Светолика
и
пита
га
:
„
Кад
ћеш
ти
,
Бога
ти
,
Светоличе
,
стећи
памети
?
!
Е
,
мој
брате
!
Ништа
од
тебе
!
“
Од
то
доба
му
се
и
не
мили
ни
служити
;
али
оставку
неће
дати
.
Док
је
верглаш
свирао
неку
полку
,
у
комшиској
су
је
кући
одиграле
неке
младе
модискиње
,
а
цупкала
је
и
Маријола
у
предсобљу
и
собичку
онако
беспослена
.
Одсвирао
је
и
неко
наше
коло
,
а
затим
опет
неку
сентиметалну
швапску
мелодију
.
И
њега
је
газда
-
Ивко
сам
собом
послужио
и
обдарио
,
а
сем
тога
и
објаснио
му
шта
је
то
слава
.
—
Кол’ко
год
има
Кристијани
,
по
сав
свет
да
идеш
,
па
неће
’
да
ги
нађеш
да
славе
:
сал
’
што
ми
Срби
што
смо
,
што
славимо
,
а
други
Кристијани
што
су
—
ти
не
славе
,
па
ако
су
Кристијани
како
ми
!
Тој
да
знаш
:
од
Кристијани
салте
ми
,
с
овој
што
се
крстимо
,
па
показа
три
прста
.
А
ви
се
па
овако
крстите
!
и
показа
шаку
.
Знам
си
ја
тој
!
Ама
сви
смо
Кристијани
.
—
О
јо
,
јо
,
Кристијан
,
данке
!
захваљује
Шваба
и
меће
вергл
на
леђа
и
једнако
захваљује
;
мило
му
што'му
газда
-
Ивко
зна
име
,
зна
да
се
зове
Кристијан
.
—
И
до
годину
и
до
годину
,
сваку
годину
у
овој
време
,
слава
ми
је
...
Извол'те
,
брате
.
Ела
јоште
једну
анасонлику
.
Пије
Шваба
,
захваљује
и
полази
.
—
Е
де
,
Кристијани
смо
,
разбирамо
се
;
и
ја
Кристијан
,
и
ти
Кристијан
.
Сви
Кристијани
;
а
Турчин
,
Турк
,
беше
му
његово
!
рече
и
показа
руком
,
како
су
испраћени
.
Турк
отиде
!
—
О
,
Турк
не
добро
!
вели
Шваба
,
па
се
окрете
још
једном
а
једнако
скида
шешир
и
клања
се
и
одлази
пред
другу
кућу
од
које
се
баш
сад
кренуше
Цигани
и
одатле
пред
трећу
,
четврту
,
пету
;
свуда
свира
и
пије
и
ракију
и
вино
,
докле
се
не
опије
и
легне
негде
у
хладовину
,
а
тад
се
деца
окупе
око
вергла
,
па
свирају
сама
.
Таман
оде
верглаш
,
а
гости
почеше
долазити
.
Наши
гости
на
славама
деле
се
обично
на
двојаке
или
још
боље
на
тројаке
;
ко
год
слави
и
иде
па
славу
признаће
да
је
тако
.
То
су
они
до
подне
,
они
после
подне
,
и
они
на
вечери
и
тако
даље
.
Пре
подне
долазе
обично
они
даљи
познаници
,
посете
су
званичније
;
а
од
подне
интимније
;
а
од
вечере
још
интимније
.
Тако
је
почело
и
код
мајстор
-
Ивка
.
До
подне
су
му
долазили
чиновници
и
они
који
славе
,
а
пријатељи
су
добри
—
а
тако
је
и
Ивко
часком
њима
отишао
.
Једни
улазе
,
други
излазе
,
сретају
се
на
авлиским
вратима
.
„
Извол'те
!
Извол'те
!
“
веле
и
једни
и
други
и
нукају
се
,
док
се
обично
не
заглаве
од
силне
учтивости
у
вратима
.
До
подне
,
па
је
већ
доста
било
.
Ивко
задовољан
,
као
човек
који
види
да
му
је
ствар
добро
пошла
.
Ради
тих
,
мање
интимних
,
Ивко
је
поставио
свога
шегрта
на
вратима
да
увраћа
и
упућује
госте
.
Стари
познаници
и
не
питају
,
него
улазе
јер
знају
кућу
,
а
новији
стану
па
завирују
да
виде
,
гори
ли
свећа
.
Па
кад
виде
свећу
и
увере
се
да
је
слава
,
а
они
се
окрећу
неће
ли
кога
видети
који
ће
им
казати
:
је
ли
у
тој
кући
што
слави
домаћин
Ивко
Мијалковић
,
јорганџија
.
Ето
ради
тога
је
Ивко
поставио
шегрта
на
вратима
—
и
то
баш
онога
у
мајсторовом
свиленом
прслуку
са
зеленим
цветовима
и
у
његовим
ципелама
—
да
обавештава
свет
,
али
му
је
запретио
да
се
за
живу
главу
не
шали
и
не
рукује
или
чак
и
љуби
са
гостима
,
као
онај
преклањски
шегрт
што
је
радио
,
јер
ће
га
тако
измлатити
да
ће
носити
модрице
чак
до
другог
Ђурђев-дана
;
него
кад
га
запитају
—
тако
је
гласило
упутство
мајстор
-Ивково
—
а
он
нека
само
каже
:
„
Туј
си
је
.
Извол’те
натам
’
!
“
Толико
само
нека
каже
и
пође
напред
пред
гостима
онако
мало
поребарке
.
„
Како
магаре
ће
’
поручаш
ћутеци
“
,
завршио
је
Ивко
наредбу
,
„
ако
другојаче
напрајиш
!
“
После
подне
настаде
тек
налога
.
Гости
једнако
улазе
и
излазе
.
Собе
се
сваки
час
пуне
и
празне
;
интимнији
седају
у
ходник
и
на
доксат
.
Слике
се
мењају
,
све
новије
и
новије
,
све
лепше
и
лепше
,
кажем
вам
као
у
каквом
калеидоскопу
.
Сад
су
собе
дупком
пуне
,
мало
после
се
испразне
.
За
тренутак
скоро
никог
у
њима
и
домаћин
таман
начини
цигару
,
а
тек
чује
жагор
на
улазу
и
он
баца
цигару
и
полази
пред
госте
.
Неких
пет
шест
тако
начињених
а
незапаљених
цигара
стоје
које
где
по
соби
.
И
собе
се
опет
напуне
дупком
тако
да
бар
један
,
ако
не
и
два
и
трн
,
стоје
и
стојећи
праве
цигаре
из
својих
табакера
;
а
домаћин
их
послужује
својим
дуваном
,
доноси
им
жижице
и
таслице
за
пепео
;
трчи
из
собе
у
собу
,
одговара
на
питања
и
ословљава
ћуталице
.
А
затим
стане
насред
собе
и
распитује
домаћицу
и
Маријолу
,
јесу
ли
сви
послужени
,
а
понекад
хоће
,
богме
,
и
госте
да
запита
,
је
ли
добио
овај
или
онај
жита
,
или
вино
,
или
већ
што
овоме
као
госту
следује
на
једној
таквој
слави
.
А
то
ради
и
домаћица
Кева
.
И
она
дигла
,
онако
мало
расејано
и
забринуто
,
обрве
и
пази
да
ко
не
остане
непослужен
.
Кажем
вам
,
слике
шарене
,
а
све
једна
за
другом
долазе
као
у
калеидоскопу
.
Сад
баш
је
ту
између
гостију
и
г
.
Пера
,
ветеринар
,
с
госпођом
,
и
г
.
ТриФун
,
лиФерант
,
са
својом
женом
и
децом
,
са
двоје
малих
и
једним
већим
,
једним
главатим
и
буцмастим
буцовом
са
шеширом
који
му
је
равно
до
ушију
набијен
на
главу
,
а
који
је
или
заборавно
или
не
може
да
га
скине
—
јер
су
му
заузети
не
само
џепови
него
и
руке
колачима
са
разних
досад
посећених
слава
.
Ту
је
и
г
.
Јова
,
срески
писар
,
са
женом
у
либадету
са
исеченим
рукавима
и
дијамантским
прстеном
и
граном
на
шамији
испод
које
се
пружају
бестрага
дугачке
шишке
,
које
се
спомињу
у
једној
пакосној
песмици
заједно
са
именом
господина
начелника
окружног
,
а
све
поводом
оне
гране
коју
јој
је
купио
г
.
начелник
,
јер
су
пре
тога
ломили
јадац
.
Гђа
писарка
је
за
све
време
ћутала
и
седела
као
кип
,
само
се
једном
(
заваравши
домаћици
очи
)
макнула
и
превукла
прстом
преко
политираног
стола
,
али
се
на
њену
жалост
уверила
да
нема
прашине
.
Дошао
је
и
г
.
Милосав
,
апотекарски
помоћник
,
даље
и
г
.
старатељски
судија
с
госпођом
,
до
њега
даље
још
неки
,
а
у
ћошку
још
неко
,
и
ако
томе
нико
имена
није
знао
,
нико
,
па
ни
домаћин
.
Али
то
га
није
ништа
женирало
,
јер
ако
њему
домаћин
није
знао
имена
,
није
,
вала
,
ни
он
домаћину
знао
,
па
су
тако
били
квит
.
А
домаћину
тај
непознати
није
могао
да
дозна
име
зато
,
јер
оне
,
с
којима
је
ушао
,
није
познавао
,
а
није
био
опет
рад
да
се
срамоти
пред
њима
па
да
их
пита
.
Разговор
се
водио
онако
с
прекидима
,
мало
дијалога
па
мало
паузе
;
некад
једно
а
некад
друго
дуже
.
А
био
је
разговор
онај
обичан
,
већ
стереотипан
на
славама
.
Говорило
се
о
становима
,
о
времену
,
о
скупоћи
на
пијаци
,
о
безобразним
млађима
,
о
Фалбовим
прорицањима
,
о
броју
слава
тога
дана
и
о
Светом
Николи
за
кога
се
сви
сложише
,
да
га
ипак
највише
света
слави
.
И
таман
се
домаћин
упознао
са
свима
и
ушао
мало
у
разговор
,
кад
мораде
да
прекине
своју
стару
причу
о
томе
како
је
његов
дед
оставио
стару
славу
и
узео
ову
данашњу
(
коју
су
причу
многи
стари
пријатељи
и
посетиоци
овога
дана
већ
напамет
знали
,
јер
ју
је
овај
сваке
године
тога
дана
причао
бар
једаред
—
мораде
да
је
прекине
,
велим
,
јер
чу
споља
жагор
.
Стижу
нови
гости
.
Сви
ућуташе
и
окренуше
се
вратима
.
Улази
г
.
Кузман
,
казначеј
,
а
дао
га
Бог
па
темељан
и
он
и
његова
госпођа
,
сушта
слика
Вертхајмове
двокрилне
касе
;
за
њим
улази
г
.
физикус
Милан
Ружић
(
пређе
Мориц
Розенцвајг
;
тако
да
није
морао
да
квари
монограме
на
салветама
,
шнуфтиклама
и
тако
даље
)
са
својом
женом
Наталијом
и
малолетним
сином
Милољубом
,
једним
буљооким
лепо
обученим
дететом
са
танким
ногама
и
голим
коленима
,
а
за
овима
г
.
Мирко
,
пензионар
,
са
женом
СтеФком
и
ћерком
Бисенијом
која
је
већ
пре
једанаест
година
послуживала
на
славама
,
и
напослетку
уђе
и
она
прва
посетитељка
од
пре
подне
,
мајка
г-ђице
Маријоле
,
девојчета
што
послужује
баш
у
овај
пар
старе
госте
каФама
.
Она
је
тек
само
тако
,
само
часком
дошла
.
„
Ја
ћу
си
туј
“
,
рече
више
за
себе
и
седе
на
један
ћилимом
покривен
сандук
.
Дошла
је
само
да
види
како
јој
ћерка
послужује
и
да
јој
намести
хаљине
и
косу
,
ако
што
,
то
јест
,
буде
мало
у
нереду
.
—
’
Ајд
’
,
диж'те
се
!
рекоше
стари
гости
,
кад
уђоше
нови
.
—
Што
,
море
,
зар
ће
’
искочите
!
пита
их
домаћин
,
не
знајући
ни
сам
да
ли
да
их
гостољубно
задржи
или
учтиво
испрати
,
па
је
зато
и
стао
пред
њих
и
раширио
онако
руке
као
да
хвата
пиле
по
авлији
.
—
Па
тесто
не
једосте
,
гурабије
не
узосте
,
а
веће
искачате
!
Јолче
,
ела
донеси
гурабије
!
рече
Кева
,
агитујући
већ
као
и
свака
домаћица
за
слаткише
.
—
А
хвала
,
хвала
!
клања
се
г
.
Пера
,
ветеринар
.
-—
Па
причекајте
берем
једно
каФе
.
Јоло
керко
,
’
ајде
поскоро
по
једно
каФе
!
вели
им
домаћица
.
—
Благодаримо
,
послужени
смо
сасвим
,
онако
...
А
морамо
да
се
штедимо
;
морамо
још
некима
.
Децо
,
напред
!
командује
ТриФун
,
лиферант
.
—
Ко
што
ради
,
жено
,
ово
наше
дете
,
вала
,
само
једе
—
и
показа
штапом
на
дерана
који
је
баш
тада
свршавао
с
једним
колачем
и
гледао
који
ће
од
она
два
која
држаше
у
рукама
пре
да
почне
јести
—
уметло
се
баш
на
твоју
Фамилију
.
—
Госпоја
Кево
,
молим
вас
,
немојте
му
више
давати
слаткиша
.
Халав
је
и
ждере
па
не
зна
шта
је
доста
,
па
ће
да
буде
тутњаве
ноћас
.
—
Ама
,
дете
је
...
па
викам
...
милује
што
је
слатко
и
благо
...
—
Ама
,
остав’те
,
знам
ја
његову
нараф
.
—
Е
,
па
с
Богом
,
домаћине
,
с
Богом
,
домаћице
!
Прошћавајте
!
вели
ТриФун
,
пролазећи
крај
стелажа
на
коме
се
тресе
сав
порцулан
.
—
Прошће
како
и
коље
!
смеје
се
домаћица
,
испраћајући
их
.
Ће
да
дође
и
ваша
слава
,
па
ћу
ве
питам
:
ел
’
ће
ви
мило
бидне
,
кад
се
растурује
друство
?
—
Е
,
то
му
је
!
рече
лиФерант
,
па
наби
шешир
који
је
за
три
нумере
био
мањи
од
главе
и
изиђе
.
—
Па
немојте
да
нас
сметнете
с
ума
:
Кузман
и
Дамјан
,
Неумитни
Врачеви
!
вели
г
.
Пера
,
ветеринар
.
—
Што
!
Ама
зар
саг
,
па
и
ти
,
господин
-
доктуре
?
!
зауставља
га
Ивко
.
Ете
такој
си
је
тој
!
Дор
се
један
дигне
и
иска
да
се
отидне
,
виде
и
онија
па
други
та
се
дизају
па
се
квари
друство
,
вели
домаћин
и
једне
зауставља
,
а
друге
посађује
као
оно
мајстори
на
вашару
што
у
једаред
опште
са
свима
муштеријама
.
—
Не
заустављајте
нас
...
морамо
.
Морамо
,
рече
гђа
ветеринарка
,
имамо
још
на
једанаест
места
да
свратимо
.
И
они
нама
,
већ
,
што
кажу
,
и
Бог
зна
како
,
сваке
нам
године
долазе
и
посјећују
нас
;
а
,
што
кажу
,
више
пута
и
преко
године
,
а
ми
,
какви
смо
,
тек
сваке
друге
.
—
Море
,
па
и
треће
...
рече
домаћин
—
Па
,
што
рекосте
,
и
треће
.
Ја
се
,
верујте
,
морам
признати
да
је
до
мене
кривица
—
вели
гђа
ветеринарка
забадајући
шпенадлу
—
ја
се
верујте
и
не
бих
сетила
,
ал
'
мој
Пера
на
то
страшно
пази
.
Он
то
зна
.
Има
све
славе
у
нотесу
записане
,
па
увек
зна
кад
ко
слави
.
Он
то
зна
и
води
рачуна
,
а
већ
по
мени
,
каква
сам
ја
,
Бог
зна
кад
бих
им
и
да
ли
бих
им
отишла
!
Док
ја
у
њихову
кућу
једанпут
,
дотле
они
код
мене
десет
пута
.
Баш
ономад
сретнем
се
с
госпојом
начелниковицом
,
па
лепо
видим
,
баш
љута
жена
на
мене
...
пребацује
ми
...
каже
ми
:
„
Не
,
не
,
немојте
ништа
да
ми
говорите
,
знам
да
умете
слатко
да
говорите
...
нећу
да
вас
чујем
,
да
вас
чујем
нећу
!
«
Каже
она
,
а
видим
баш
жао
жени
.
Чисто
ми
жао
,
срамота
ме
,
мислиће
још
жена
да
се
ваљда
гордим
!
А
није
,
Бога
ми
,
него
ми
така
нараф
.
А
тек
мислим
у
себи
:
Боже
,
Цајо
,
докле
ћеш
ти
бити
таква
!
Још
да
нема
оне
наше
Женске
Подружине
,
ти
се
не
би
ни
видела
и
састала
никад
са
светом
!
А
ја
сам
тамо
деловоткиња
и
концепте
правим
,
а
госпоја
начелниковица
је
председница
.
—
’
Ајде
већ
,
Цајо
!
рече
муж
.
—
Извол’те
каФу
!
Што
зар
ћу
па
да
врнем
каФу
?
чу
се
танки
гласић
г-ђице
Маријоле
.
—
Фала
,
Фала
,
Јоло
!
рече
г-ђа
ветеринарка
,
па
уштину
девојче
за
образ
и
пољуби
је
.
Нећу
моћи
спавати
,
ако
још
једну
попијем
.
—
Кој
’
неје
пија
кафу
?
!
стаде
питати
девојче
и
окретати
се
по
соби
.
—
Хајде
баш
да
вас
ослободим
терета
!
рече
један
гост
и
узе
па
попи
оба
Филџана
каФе
.
—
Па
ела-те
,
изволевајте
јутре
берем
на
патерицу
;
патерица
се
вика
женски
светак
!
вели
домаћица
,
—
Дакле
,
надајте
ми
се
сутра
засигурно
!
вели
г-ђа
ветеринарка
.
—
Хоћемо
ли
већ
једном
?
рече
нестрпљиво
г
.
Пера
.
—
Ама
молим
вас
,
молим
,
умеша
се
г
.
Мирко
,
пензионар
,
па
остан’те
мало
.
Немојте
да
помислимо
да
је
то
због
нас
.
—
Ах
,
таман
посла
!
извињавају
се
гости
,
спремни
за
одлазак
.
—
То
је
оно
,
вели
г
.
Мирко
,
што
казали
:
„
Дошли
дивији
па
истерали
питоме
.
“
—
И
вас
ће
,
и
вас
,
не
бојте
се
,
вели
старатељски
судија
.
Данас
мени
,
сутра
теби
!
Знате
како
кажу
.
—
А
јесмо
л
’
,
Бога
ти
,
жено
,
били
код
нашег
Јелесија
,
код
поштара
?
—
Нисмо
,
знам
добро
,
вели
жена
.
Сећам
се
баш
добро
да
смо
само
прошли
и
завирили
,
а
ти
реко
:
„
Хајд
’
да
оставимо
за
после
,
кад
ударимо
натраг
.
“
—
Добро
,
кад
ти
велиш
.
Ама
,
знаш
,
само
да
се
како
не
обрукамо
;
ако
смо
већ
били
па
му
одемо
још
једаред
.
—
Ама
берем
кафу
?
наваљује
домаћин
.
—
Фала
,
домаћине
.
А
што
ме
тераш
,
кад
ето
ја
сам
идем
,
вели
старатељски
судија
.
Научио
сиктер-чорбу
,
ха
,
ха
,
ха
!
Кажем
му
,
господин
-
Мирко
:
а
што
ме
тера
,
кад
ето
ја
сам
идем
.
Смеју
се
обојица
.
—
Па
још
једна
каФа
баш
може
?
—
Благодарим
,
вели
старатељски
судија
,
то
би
ми
била
деветнаеста
од
јутрос
.
—
Не
мари
вам
тај
за
кућевне
каФе
,
опада
га
г-ђа
судиница
,
увек
се
због
тога
свађам
с
њим
.
„
Не
умеш
ти
никако
да
ми
испечеш
каку
као
у
кафани
“
,
секира
ме
он
,
као
да
се
каФа
пече
,
а
не
кува
!
!
Ја
кад
скувам
себи
у
лончић
,
—
онда
бар
знам
да
пијем
кафу
!
-
Ја
хоћу
у
лончић
,
а
он
у
џезву
.
—
Е
па
с
Богом
!
вели
г
.
Пера
.
—
Зар
баш
одосте
?
гракнуше
неколицина
од
седећих
.
—
Дакле
:
Свети
Алимпије
Столпник
!
клања
се
г
.
Пера
и
излази
с
госпођом
.
—
Павлов-дан
!
клања
се
г
.
старатељски
судија
и
излази
с
госпођом
.
—
Света
Петка
Параскева
!
вели
срески
писар
и
поклони
се
и
оде
и
он
с
госпођом
.
—
Извините
,
што
вам
кварим
овако
лепо
друштво
,
али
,
верујте
,
морам
,
рече
један
дотле
и
неопажен
из
буџака
,
и
поклони
се
и
оде
.
—
Ко
је
овај
човек
?
пита
казначеј
домаћина
.
—
Овај
човек
?
вели
домаћин
па
ућута
за
мало
.
А
кој
ће
да
га
знаје
!
Требе
да
је
неки
пријатељ
,
ама
га
ете
не
знавам
саг
.
А
требе
да
је
добар
човек
;
и
прилега
на
тој
!
заврши
Ивко
панегирик
непознатоме
,
и
ако
је
овај
мало
час
у
забуни
сео
на
туђ
шешир
и
седео
на
њему
све
време
док
је
на
слави
био
.
И
сви
се
сложише
да
је
то
био
неки
мора
бити
добар
човек
,
и
ако
га
нико
није
познавао
.
Пауза
.
Да
би
прекинуо
паузу
,
г
.
пензионар
се
окрете
домаћину
:
—
Е
,
мора
ти
се
,
мајстор
-
Ивко
,
признати
да
имаш
,
вала
,
красан
дан
за
славу
!
рече
г
.
пензионар
.
Леп
дан
!
Није
Фајде
!
—
Ја
!
Доиста
!
Особит
!
чу
се
из
разних
'
буџака
.
—
А
,
па
Ђурђев-дан
је
увек
леп
,
обично
је
увек
леп
дан
!
рече
г
.
казначеј
.
—
Јесте
,
увек
је
леп
!
рекоше
још
четворо
у
један
глас
.
—
Јоло
,
шапну
домаћица
и
даде
очима
знак
Маријоли
,
да
послужи
госте
вином
.
Служи
се
.
Пауза
.
—
Море
,
па
и
није
увек
.
Каквих
сам
ти
ја
све
Ђурђев-данова
зампамтио
,
Боже
мој
,
па
једна
несрећа
,
један
кијамет
просто
;
да
Бог
сачува
!
вели
г
.
Мирко
.
И
гости
некако
осетише
одједаред
као
да
је
неко
са
снегом
по
капуту
,
шеширу
и
чизмама
ушао
у
собу
и
унео
зиму
унутра
.
—
Памтим
ја
лепо
као
да
је
јуче
било
,
беше
то
,
чекај
,
молим
те
,
пре
...
пре
.
.
.
пре
...
двадесет
и
две
,
иш
,
Бога
ми
,
биће
и
пуне
двадесет
и
три
године
(
почео
сам
већ
по
мало
да
заборављам
...
остарело
се
)
,
али
знам
добро
да
сам
већ
био
помоћник
казначејства
(
не
знам
да
ли
се
ти
,
СтеФка
,
сећаш
)
,
рече
пензионар
жени
до
себе
—
памтим
лепо
каква
је
несрећа
напољу
била
,
да
смо
морали
опет
унети
фуруну
у
собу
и
ложити
баш
на
овај
исти
данашњи
дан
.
Те
су
године
,
сећам
се
добро
,
многи
ћурићи
цркавали
.
Сви
изјављују
своје
чуђење
а
г-ђа
Наталија
физикусовица
још
као
и
неко
сажаљење
према
рано
угинулим
ћурићима
,
па
наместила
уста
онако
пријатно
,
и
онако
сачуствујући
клима
главом
и
рече
:
На
,
могу
мислити
!
—
Та
немојте
даље
,
кад
ето
,
што
Фала
Богу
сви
памтимо
,
преклане
знате
како
је
било
на
данашњи
дан
.
Просто
да
човек
лепо
не
изиђе
из
своје
рођене
куће
.
Те
не
знам
киша
,
те
ветар
,
те
као
на
Форму
снега
;
блато
,
па
човеку
Формално
дошла
,
што
кажу
,
душа
мокра
,
рече
други
онај
Непознати
,
који
је
такође
поодавно
дошао
па
никако
да
се
макне
из
ове
куће
а
који
се
тек
сад
мало
откравио
и
мало
већи
монолог
изговорио
.
—
Па
и
то
,
што
рекосте
,
преклане
,
ето
како
је
преклане
било
!
вели
пензионар
.
Није
фајде
,
побожан
човек
наш
Ивко
,
па
му
и
светац
помаже
.
Аха
,
ха
,
ха
!
смеје
се
и
тапше
домаћина
по
рамену
.
—
Тој
ће
му
бидне
!
смеје
се
домаћин
.
—
А
јутрос
још
као
да
је
изгледало
да
неће
бити
тако
лепо
.
Ја
сам
,
верујте
,
жив
премро
био
,
вели
онај
.
Не
знам
само
да
ли
сте
и
ви
приметили
?
вели
Непознати
.
—
А
ви
је
ли
сте
,
пријатељу
,
добили
кафу
?
запита
га
домаћин
,
чудећи
се
да
је
још
ту
.
—
А
,
јесам
,
јесам
,
хвала
!
захваљује
онај
.
—
А
,
ништо
,
сал
си
питујем
,
зашто
знаш
може
да
се
и
заб’рави
!
Па
си
отиде
човек
без
каФу
,
рече
Ивко
,
па
му
се
мало
после
окрену
.
Знаш
,
господине
,
слава
је
,
мнозина
су
човеци
.
—
Јесте
!
вели
домаћица
,
и
мен
’
ми
беше
некој
време
стра
’
!
Кад
би
пред
легање
,
а
Ивко
си
изишеја
беше
на
двор
у
шес
’
по
турцки
,
па
кад
се
врнуја
,
а
он
рече
:
„
Кево
,
мори
,
’
оће
,
рече
,
да
ни
се
батише
слава
,
ће
врне
,
рече
,
ћиша
;
натуштило
се
,
леле
,
рече
,
отутке
оди
Прокупачко
.
“
А
мен
’
ми
па
би
жал
,
па
викам
:
Да
не
да
Господ
,
берем
за
сутра
,
а
после
,
викам
,
ако
ће
,
што
ми
веће
треба
лепо
време
!
—
Ах
то
је
дивно
!
прихвати
Непознати
.
И
тако
ви
сте
се
бојали
а
нисте
имали
зашто
!
Ха
,
ха
!
Е
,
тако
је
то
.
Не
зна
човек
никад
унапред
;
време
је
,
па
се
за
час
промени
.
—
Јесте
,
алис
такој
,
рече
Ивко
,
па
га
погледа
,
онако
мало
крадом
га
загледа
од
главе
до
пете
.
—
А
ето
мој
комшија
,
кад
је
лане
славио
Митровдан
,
па
до
пет
у
јутру
не
може
бити
лепше
.
Мајски
дан
формално
,
фактички
летњи
дан
,
а
око
шест
кад
тек
се
уједаред
смрче
,
па
заокупи
најпре
ветар
,
а
после
једна
киша
,
и
један
снег
и
просто
једна
несрећа
!
То
беше
грозан
а
уједно
и
диван
тренутак
!
—
Јоло
,
ела
на
господина
једно
каФе
!
рече
Ивко
девојчету
и
показа
на
говорника
.
—
Ах
,
какав
буран
дан
!
Сећам
се
лепо
кад
дуну
,
па
ми
диже
шешир
с
главе
,
а
ја
да
у’ватим
шешир
а
он
ми
изврну
кишобран
.
Оде
сав
бестрага
.
Ах
,
то
је
било
трагично
,
управо
трагикомично
;
да
,
да
,
сасвим
трагикомично
.
Зар
не
,
госпођице
?
рече
обраћајући
се
Маријоли
која
му
окрете
љутито
леђа
и
напрћи
уснице
.
Морао
сам
нов
да
купим
,
а
и
онај
је
био
нов
новцит
,
свилен
,
за
двадесет
и
шест
Франака
ми
дао
један
мој
добар
познаник
,
један
који
ме
просто
обожава
,
и
то
само
као
мени
,
по
коштању
.
Како
вам
се
то
допада
?
!
заврши
онај
срчући
каФу
и
гледајући
по
гостима
,
а
почешће
на
Маријолу
.
—
Право
кажете
,
не
зна
човек
никад
како
ће
да
буде
,
па
зато
баш
и
кажем
мало
час
мом
пријатељу
Ивку
да
је
срећан
с
даном
...
А
кол’ко
оно
имаше
ти
соба
?
—
Па
,
слава
Богу
,
како
за
нас
једни
простаци
људи
,
доста
.
Ете
ова
овде
и
она
што
гу
видиш
и
она
трећа
и
једно
сопче
,
мутвак
и
килер
.
—
А
то
је
твоја
кућа
,
је
ли
,
домаћине
?
—
Наша
,
господине
!
Од
татка
ми
остаде
;
татко
ми
ту
јоште
имаше
,
а
ја
си
салте
купи
од
комшију
једно
парченце
од
авлију
,
там
’
куде
је
саг
шупа
,
како
гу
вија
викате
,
за
дрва
и
кенеф
,
да
прошћавате
.
—
Благо
вама
,
вели
г-ђа
пензионарка
,
кад
ето
тако
лепо
имате
своју
кућу
,
па
се
не
морате
сваки
час
селити
.
То
ће
ме
сељакање
и
са’ранити
пре
времена
,
а
ми
се
сваки
час
селимо
.
—
Е
па
сад
се
не
селиш
,
вели
г
.
Мирко
.
—
Пре
сам
се
селила
из
места
у
место
,
а
сад
из
мале
у
малу
.
Је
л
’
оно
само
сеоба
,
не
ваља
оно
!
А
да
си
ме
послушо
кад
сам
ти
говорила
,
могли
смо
имати
своју
кућу
.
—
Јест
,
а
откуд
да
купим
и
где
да
купим
,
кад
сам
непрестано
мењао
места
.
Треба
новаца
.
—
Тек
ја
знам
,
да
то
ништа
не
ваља
,
вели
г-ђа
пензионарка
.
Кад
погледам
само
на
ствари
,
а
мени
се
тек
стегне
око
срца
.
Све
вам
то
полупано
и
искр’ано
и
одрано
ко
да
су
Черкези
лупали
.
—
Две
сеобе
једна
паљевина
!
Ето
то
ти
је
!
вели
Кузман
,
казначеј
,
који
је
,
наравно
,
као
сваки
казначеј
,
имао
не
једну
кућу
,
јер
пуж
без
љуске
и
казначеј
без
куће
,
не
да
се
ни
замислити
.
Опет
пауза
.
—
Па
јесте
л
’
имали
,
госпоја
,
гостију
?
запита
г-ђа
казначејка
,
ослободивши
се
крај
мужа
.
—
Па
,
сполај
на
Господа
,
беше
ги
доста
,
сијасвет
!
И
у
овуј
и
у
онуј
собу
беше
ги
пуно
,
како
семке
у
лубеницу
,
вели
домаћица
.
—
А
шта
знате
!
вели
г-ђа
казначејка
.
—
Живи
људи
па
се
обилазе
.
Још
да
нема
ових
слава
,
не
би
се
,
Бога
ми
,
кажем
ја
,
знало
ни
да
смо
комшије
!
вели
пензионар
.
—
Па
извол’те
и
код
нас
—
умеша
се
г
.
физикус
Мор
...
—
овај
,
Милан
,
који
је
до
сад
само
ћутао
и
само
се
учтиво
и
симпатично
смешио
.
—
Истина
!
А
коју
славу
славите
пита
г-ђа
пензионарка
.
—
Па
узела
ја
и
моја
госпођа
,
јесте
,
да
славиме
трећи
дан
Духова
,
јесте
!
вели
г
.
физикус
.
Дакле
ми
сме
тако
слободни
,
ми
се
надаме
.
—
Па
наравно
,
доћи
ћемо
,
вели
г-ђа
пензионарка
.
А
извол’те
и
ви
код
нас
,
наша
је
слава
пре
ваше
,
још
неколико
дана
.
Ми
славимо
Светог
Николу
,
овог
летњег
.
—
Истина
!
А
што
,
госпоја
,
летњег
?
Боже
,
летњег
да
славе
!
чуди
се
г-ђа
казначејка
равнодушним
гласом
.
—
Па
знате
,
оно
све
једно
је
,
један
Никола
је
ко
и
други
,
летњи
ко
и
зимњи
.
Само
Цигани
,
што
кажу
,
праве
разлику
.
Они
воле
Ђурђев
дан
што
им
доноси
лето
,
а
мрзе
Ђурђица
са
његовим
лапавицама
,
ветром
и
снегом
.
—
А
нама
све
једно
!
Зимњег
славе
многи
;
већ
ко
ти
га
и
не
слави
!
Па
тако
нико
ником
скоро
и
не
може
да
иде
у
посјету
.
А
летњи
је
већ
друго
,
па
ја
и
Стефка
договорили
се
још
пре
двадесет
и
више
година
и
јавимо
преко
новина
:
нек
изволе
пријатељи
на
летњег
на
честитање
.
—
Није
друкше
!
рече
неко
у
друштву
.
—
Та
шта
ми
то
казасте
!
чуди
се
г-ђа
казначејка
равнодушно
.
Опет
једна
пауза
,
коју
прекиде
домаћин
из
учтивости
према
гостима
(
а
нарочито
према
г
.
Мирку
чијим
се
познанством
поносио
)
,
па
стаде
хвалити
Св
.
Николу
.
Хвалио
га
је
као
највећег
свеца
којега
највише
Срби
славе
.
Ивко
је
радо
читао
„
житија
Светих
«
,
знао
их
на
изуст
,
и
ни
један
му
се
светац
,
вели
,
није
тако
допао
као
исти
Св
.
Никола
.
Толико
га
свет
слави
,
а
,
вели
,
и
заслужио
је
то
.
—
Јоште
малецно
детенце
доклен
беше
Св
.
Никола
,
вели
Ивко
,
не
тејаше
да
сиса
у
среду
и
петак
;
сиску
да
не
види
и
гура
гу
сас
руке
!
Не
тејаше
,
демек
,
да
блажи
,
ели
,
што
си
вија
зборите
,
да
си
премрси
среду
и
петак
.
Јоште
онда
,
море
,
па
видоше
убаво
татко
и
мајка
му
,
Теофан
и
Нона
,
што
ће
ги
детенце
напраји
велики
чес
’
и
ће
стане
нај-голем
светак
у
сав
кристијанлак
!
—
Доиста
,
признају
многи
,
највећи
светац
,
има
највише
слава
;
пола
Србије
и
Српства
слави
га
,
вели
неко
из
буџака
.
Гђица
Маријола
која
је
по
неком
инстинкту
знала
кад
треба
да
послужи
,
уђе
и
сад
и
стаде
послуживати
вином
и
слаткишем
.
Млађи
узимају
и
вино
и
слаткише
,
а
старији
само
вино
,
а
за
слаткише
извињавају
се
слабим
зубима
.
—
Извол’те
пуслици
,
нуди
г-ђица
Маријола
г
.
Мирка
.
—
Фала
,
дете
.
Хе
,
хе
,
да
си
ме
пре
четрдесет
година
послужила
,
вели
г
.
Мирко
,
па
да
и
узмем
пуслицу
,
ал
’
у
шездесет
седмој
нису
ми
,
дете
,
више
зуби
за
то
.
За
Маријолом
иде
домаћин
и
са
најљубазнијим
лицем
носи
тањир
са
дуваном
и
цигар-папиром
по
њему
озго
,
па
и
он
служи
и
нуди
госте
.
—
Извол’те
.
Кој
’
пије
тутун
,
нек
се
послужи
.
Сви
праве
цигаре
.
Опет
пауза
.
—
А
ти
,
господин
-
Мирко
,
не
чуриш
ли
?
—
Како
рече
?
пита
г
.
пензионар
Ивка
.
—
Викам
:
ти
зар
не
пушиш
,
господин
-
Мирко
?
—
А
,
Фала
,
Фала
,
не
пушим
.
Или
,
то
јест
пушио
сам
некад
,
а
сад
да
га
не
видим
;
да
га
не
видим
,
исти
дуван
!
—
Боже
Господи
!
чуди
се
домаћин
.
Па
саг
ич
ли
не
пијеш
тутун
,
господине
!
—
Боже
сачувај
!
вели
г
.
Мирко
.
Ама
никако
!
—
А
сад
бисте
баш
—
умеша
се
казначеј
—
као
пензионар
могли
и
требали
да
пушите
,
да
,
овај
...
—
Да
правите
онако
,
што
кажу
,
знате
,
мало
движенија
...
прихвати
г-ђа
казначејка
.
—
Та
и
то
—
рече
казначеј
—
ал
’
и
онако
,
због
дугог
времена
.
—
Пушио
сам
ти
ја
,
ко
што
мало
час
рекох
,
мој
газда
-
Ивко
,
те
још
како
сам
пушио
!
вели
г
.
Мирко
,
обраћајући
се
Ивку
који
се
замајао
послуживањем
цигара
па
и
не
слуша
,
докле
га
не
гурну
домаћица
и
он
остави
дуван
и
дође
са
љубазним
лицем
да
слуша
г
.
Мирка
.
Пушио
сам
,
па
као
сваки
Турчин
.
И
мучно
да
је
у
моје
време
било
човека
који
би
такав
тиријаћија
био
ко
ја
некад
.
Само
у
дувану
да
не
оскудјевам
,
за
то
сам
се
старао
.
А
сад
,
вала
,
могу
по
мени
баш
слободно
да
га
и
не
саде
.
А
пушио
сам
четрдесет
и
пет
година
равно
,
од
петнаесте
своје
године
па
до
пре
седам
,
а
сад
ми
је
шесет
и
седам
—
на
Огњену
Марију
узећу
шесет
и
осму
,
а
моја
бака
шесет
и
прву
,
а
Бисенији
ће
на
Малу
Госпојину
...
—
Та
шта
си
опет
окупио
,
мари
ко
за
твоје
године
!
прекиде
га
г-ђа
Стефка
.
—
А
право
велиш
,
научио
сам
све
с
цифрама
,
па
и
не
питам
је
л
’
ком
то
по
вољи
.
Хе
,
хе
,
велиш
моје
године
.
А
кам
’
срећа
да
су
моје
него
нису
моје
.
Моје
су
само
ове
што
су
ми
још
остале
,
а
оне
,
што
кажеш
да
су
моје
,
да
су
моје
,
биле
би
код
мене
,
ал
’
су
отишле
,
прошле
.
Ко
што
вам
рекох
шесет
осма
.
.
.
—
Та
шта
говорите
!
?
Шесет
осма
?
А
ја
вам
не
бих
дала
ни
...
—
Јок
,
јок
,
не
гледајте
ви
госпоја
,
на
мене
!
Ако
сам
ја
оваки
и
овако
изгледам
,
ипак
сам
ја
шесет
и
седам
Месница
доживео
.
Ама
у
моје
време
није
се
знало
за
беле
кафе
и
крофне
,
нити
се
знало
за
те
милипроте
,
ни
за
те
супе
и
сосове
!
Него
качамак
и
проју
,
па
купус
у
ужичком
лонцу
земљаном
,
па
како
се
који
дан
више
подгрева
а
оно
све
бољи
,
ја
како
!
Па
,
госпоја
,
брате
,
проје
;
„
па
проја
баје
,
купуса
нестаје
!
“
Ја
како
,
али
ја
вам
још
не
знам
шта
је
то
зубобоља
,
нити
ми
је
и
један
зуб
мој
бламиран
!
—
Ха
,
ха
!
смеје
се
казначеј
,
оно
ми
се
допада
,
како
оно
рекосте
:
„
Проја
баје
.
купуса
нестаје
!
“
Еј
,
господин
-
Мирко
!
Бог
те
видо
!
Сви
се
смеју
,
а
г
.
казначеј
брише
сузе
од
смеха
и
почиње
већ
да
штуца
.
—
Па
саг
,
ама
баш
ич
ли
не
чуриш
,
господин
-
Мирко
?
!
чуди
се
домаћин
.
Боже
Господи
,
свашто
на
овај
свет
!
—
Сад
никако
,
а
пре
седам
година
,
ока
зрела
бајиновца
,
равна
ока
,
—
па
не
састави
ни
две
недеље
!
Ето
жива
моја
Стефка
,
—
нек
ми
она
не
да
лагати
—
ето
она
зна
,
како
сам
