Овожалостивно
јечање
болови
су
и
у
сну
истискивали
из
рањеничких
груди
,
и
баш
за
то
што
болник
спава
,
ови
тужни
звуци
имали
су
у
себи
нечега
што
потреса
и
за
само
срце
хвата
.
Али
сан
,
благословени
сан
дошао
је
да
бар
за
који
тренутак
заборавом
покрије
и
рањеничке
болове
и
чемер
очајна
положаја
,
па
и
ако
су
се
на
махове
чуди
болни
уздаси
,
успавани
патници
нису
осећали
сад
никакав
терет
и
тонули
су
у
срећном
забораву
света
и
живота
.
И
он
је
спавао
!
Изнурен
отицањем
силне
крви
,
Рига
бејаше
клонуо
и
пошто
су
му
ране
опрали
,
и
привили
хајдучки
вешто
и
удесно
,
он
се
притаја
и
на
скоро
заспа
.
Колико
је
тај
сан
трајао
,
он
не
зна
.
Али
на
једаред
он
се
трже
.
У
глави
му
је
било
мутно
и
/
он
за
дуго
није
могао
да
се
разбере
где
је
.
Но
крвави
призор
и
сукоб
с
Црним
Ратником
живо
му
се
јави
пред
очима
и
он
осети
како
га
пробија
хладан
зној
.
Међутим
чело
му
је
било
усијано
,
а
изнутра
из
лобање
осећао
је
такав
напон
да
се
у
истини
бојао
да
му
глава
не
прсне
.
Чинило
му
се
да
се
од
силнога
жара
мозак
претворио
у
пару
и
да
та
пара
сада
наваљује
и
напире
изнутра
,
да
ма
где
нађе
одушке
.
Он
се
оберучке
ухвати
за
главу
и
дуго
се
тако
држао
као
да
је
хтео
шљубити
две
напрсле
половине
да
се
са
свим
не
расцепе
.
Страшна
бура
беснила
је
у
души
Ригиној
;
неизмерна
горчина
тровала
је
сваку
капљу
његове
крви
;
необуздан
гнев
дерао
је
на
комаде
његово
крваво
срце
,
а
мисли
су
му
у
бурном
вихору
јуриле
у
ковитлац
кроз
болну
главу
.
„
Цео
један
отмен
збор
поуздао
се
у
њега
и
послао
га
амо
да
спасе
ове
људе
,
чији
је
живот
тако
драгоцен
за
општу
ствар
.
А
шта
је
он
учинио
!
Сишао
у
ово
подземно
царство
мрака
и
место
да
спасава
ове
људе
,
он
се
с
њима
сече
јатаганима
!
.
.
Какав
стид
!
Каква
неизмерна
срамота
!
...
И
зар
ће
он
после
свега
тога
моћи
опет
да
погледа
у
очи
свима
тим
људима
!
...
Никада
!
...
“
Таква
се
мисао
зарађала
у
врелој
глави
његовој
.
Али
вихор
је
јурио
даље
.
„
Секао
сам
се
ножевима
с
вођом
ове
дружине
.
Али
за
што
сам
се
секао
?
Јесам
ди
ја
на
њега
ударио
?
Или
је
ваљда
требало
да
повијем
врат
,
и
да
га
подметнем
нека
што
боље
одруби
!
Каква
би
јадна
кукавица
био
ја
да
се
не
одазовем
,
кад
бесан
човек
јурне
голим
ножем
на
ме
и
викне
брани
се
.
Не
,
не
!
Ја
сам
чинио
само
своју
дужност
.
Сваки
поштен
човек
на
мом
месту
морао
би
чинити
то
исто
!
...
Срамота
пада
на
њега
,
насртача
.
Он
је
налетио
.
Ја
сам
се
само
бранио
.
„
И
ја
се
још
правдам
сам
пред
собом
за
то
брањење
!
Каква
лудорија
!
У
осталом
он
је
мене
ранио
,
а
не
ја
њега
.
Крв
је
текла
;
али
то
је
била
моја
рођена
крв
!
...
.
„
Јес
,
јес
!
.
.
Он
је
мене
напао
.
И
то
где
?
Мене
самца
,
туђина
,
незнана
странца
,
човека
који
је
метао
на
коцку
свој
рођени
живот
,
да
спасе
њега
и
његово
друштво
,
он
је
папао
у
сред
својих
људи
и
својих
потчињених
војника
.
То
је
ниско
,
подло
,
кукавички
.
То
је
управо
подмукао
,
разбојнички
напад
,
и
место
да
он
клечи
преда
мном
и
моли
за
опроштај
,
ја
трзам
и
кидам
сам
себе
прекорима
што
нисам
пустио
да
ме
рашчеречи
!
...
Кукавица
сам
ја
!
Ништавило
!
Јер
да
сам
био
човек
на
свом
месту
ја
сам
требао
да
га
оборим
при
првом
удару
и
да
ногом
размрскам
ону
аждајску
главу
,
која
само
отров
око
себе
бљује
...
Но
овај
вихор
пролази
,
а
ево
иде
други
нови
и
већи
,
бешњи
и
необузданији
.
„
Напао
!
...
Јес
,
он
је
мене
напао
,
али
за
што
?
За
што
ме
је
напао
?
...
Јес
,
збиља
,
где
је
био
почетак
?
!
.
.
„
Почео
се
разговор
...
О
чему
је
био
тај
разговор
!
...
Рига
је
осећао
како
га
пролазе
жмарци
док
се
око
овога
присећа
.
На
једаред
га
нешто
штрецну
;
он
се
сети
!
„
Јес
!
О
њој
!
...
О
њој
је
био
разговор
.
Он
је
њу
бранио
,
а
ја
сам
је
нападао
!
...
Али
зар
ја
њу
нападао
!
.
.
То
није
могућно
,
то
није
истина
;
ја
би
пре
ископао
своје
рођене
очи
но
што
би
њу
нападао
!
...
Ја
њу
да
нападнем
!
Не
,
не
ја
сам
нападао
,
али
сам
нападао
њега
!
...
Он
је
први
почео
мене
вређати
!
...
Јес
,
сад
се
свега
добро
сећам
...
Он
је
прво
вређао
мене
.
Рекао
је
оштре
,
увредљиве
,
отровне
речи
;
рекао
је
да
она
не
може
волети
оваку
наказу
као
што
сам
ја
...
Можда
ја
збиља
и
јесам
наказа
,
то
је
тако
;
али
је
ли
то
моја
кривица
ако
сам
наказа
.
И
откуда
њему
то
право
да
се
мени
у
очи
подсмева
како
сам
наказа
,
и
како
ме
она
никад
,
никад
не
може
волети
,
јер
има
њега
,
који
није
наказа
,
који
је
шта
више
леп
,
угледан
човек
!
...
...
„
Јес
,
он
је
леп
,
угледан
човек
;
он
је
уз
то
и
сретан
човек
,
јер
га
воли
она
!
...
О
како
је
то
блаженство
бити
љубљен
,
бити
вољен
од
ње
!
Како
бих
ја
благодарио
небесима
да
је
та
сретна
судбина
мени
пала
у
део
!
Ја
бих
тада
загрлио
цео
свет
:
ја
бих
онда
волео
и
најцрње
непријатеље
своје
.
Реч
мржња
избрисала
би
се
за
навек
из
мога
памћења
.
Њена
љубав
претворила
би
у
љубав
сваки
дах
мој
,
сваки
делић
мога
тела
.
О
!
како
бих
ја
онда
био
добар
,
нежан
и
пун
љубави
спрам
свију
оних
јадника
,
који
немају
ту
неизмерну
срећу
да
уживају
њену
љубав
.
А
онај
страдалник
,
који
би
сам
горео
од
љубави
за
њом
,
а
не
би
налазио
одзива
њена
—
тај
би
бедник
био
предмет
највеће
пажње
и
најнежније
љубави
моје
.
Ја
бих
га
тешио
;
ја
бих
плакао
заједно
с
њим
;
ја
бих
му
олакшао
да
трпељивије
сноси
тешку
судбу
своју
;
ја
бих
му
отворио
срце
своје
,
и
ја
,
љубљен
од
ње
,
мојом
љубављу
спрам
њега
пренео
би
тако
преко
себе
макар
и
један
делић
њене
љубави
и
на
њега
.
Ја
бих
таквог
човека
узео
к
себи
;
дао
бих
му
да
пољуби
њену
слику
да
мете
на
срце
предмете
,
које
су
створиле
њене
врдне
руке
,
читао
би
му
њена
писма
и
духовно
би
га
зблизио
с
њом
преко
себе
.
Како
би
ми
благодаран
био
такав
човек
.
...
.
„
А
он
,
шта
је
радио
он
...
овај
дивљак
!
Он
зна
све
муке
моје
;
он
познаје
неизмерну
несрећу
моју
—
љубити
,
а
не
бити
љубљен
!
Он
је
гледао
сва
страдања
моја
;
али
место
жаљења
и
наклоности
у
свирепом
срцу
његовом
пробудила
се
гуја
пакосна
свећења
,
и
он
се
зверски
ринуо
на
ме
да
ме
уништи
!
...
...
.
„
Јес
!
кад
је
као
бесна
звер
на
ме
скочио
,
он
је
онда
имао
једну
једину
намеру
—
да
ме
убије
.
Чак
му
смета
и
сенка
моја
,
смета
му
и
празно
име
моје
:
хтео
је
да
ме
убије
,
како
ме
више
не
би
ни
помињали
...
То
је
он
хтео
!
...
...
„
То
,
то
је
он
хтео
!
Да
ме
уништи
!
Па
за
што
онда
не
бих
и
ја
имао
исто
право
да
му
вратим
равном
мером
?
Што
да
ја
њега
не
уништим
.
Кад
не
уме
да
буде
великодушан
у
срећи
својој
:
кад
скврни
ону
божанску
љубав
њену
,
што
да
га
остављам
да
живи
!
Она
не
зна
;
она
се
занела
за
њим
,
па
и
не
опажа
како
он
није
достојан
ње
и
како
ће
за
њу
бити
права
несрећа
ако
своју
судбу
за
навек
веже
с
његовом
судбином
.
И
зар
ту
не
би
била
моја
дужност
да
је
спасем
од
те
несреће
,
да
је
спасем
и
мимо
њену
вољу
,
па
чак
и
против
њене
воље
!
...
Јес
то
је
моја
дужност
и
ја
ћу
је
испунити
.
Он
је
хтео
да
убије
мене
,
зато
ћу
ја
убити
њега
!
...
...
.
„
Да
га
убијем
!
Али
како
да
га
убијем
?
Где
и
кад
да
га
убијем
?
...
А
после
?
Шта
ће
бити
после
?
Њега
да
убијем
,
а
ја
да
изађем
да
живим
даље
,
да
у
души
носим
једну
крваву
тајну
,
да
кријем
како
сам
му
ја
одузео
живот
!
...
Не
,
не
!
то
не
може
бити
!
...
А
и
шта
ће
мени
живот
?
За
што
ја
имам
да
живим
?
И
зар
бих
ја
у
опште
могао
живети
без
ње
!
...
А
до
сад
?
До
сад
како
сам
живео
!
...
Но
то
није
све
једно
.
До
сад
је
било
друго
,
а
друго
је
сад
.
До
сад
ја
нисам
знао
ни
где
је
она
,
ни
шта
је
с
њом
,
ни
да
ли
је
у
опште
у
животу
.
Ту
се
још
које
како
и
могло
живети
...
Али
сад
...
Она
је
ту
,
у
близини
,
још
у
пупом
цвету
здравља
и
младости
—
па
сад
живети
без
ње
,
живети
без
наде
да
ће
икада
бити
моја
!
—
Не
то
није
могућно
;
то
не
може
бити
...
То
надмаша
моју
снагу
и
ја
ваља
да
мрем
“
...
...
„
Ја
да
мрем
,
а
он
?
Зар
он
да
живи
,
да
буде
сретан
,
да
се
у
срећи
својој
с
подсмехом
и
поругом
сећа
моје
несреће
.
—
Никада
!
Обојица
!
...
Јес
,
обојица
,
заједно
...
сви
ми
заједно
морамо
умрети
!
...
А
то
је
и
најпаметније
,
много
боље
но
ићи
жив
Турцима
у
руке
.
.
Угашени
поглед
Ригин
опет
засија
чудним
жаром
снаге
и
живота
.
Изгледало
је
као
да
је
у
њему
на
једаред
просијала
нека
нова
,
ванредна
мисао
,
која
му
сад
први
пут
долази
на
ум
.
Но
ова
грозничава
ведрина
није
дуго
трајала
;
после
неколико
тренутака
Ригино
лице
опет
покрише
црни
облаци
и
душа
његова
још
се
више
натушти
.
...
„
Он
је
један
,
а
њих
је
толико
;
ако
бих
и
имао
право
да
свршим
с
њим
,
може
ли
то
бити
оправдање
и
за
толике
друге
невине
људе
...
У
осталом
с
њима
је
и
без
тога
свршено
.
Кад
изађу
одавде
њих
ће
дочекати
Турци
и
њина
је
погибија
сигурна
...
Он
неће
погинути
,
он
ће
наћи
пута
и
начина
да
се
спасе
.
Према
томе
ја
не
досађујем
њима
но
само
њему
...
...
„
А
најзад
нека
би
било
и
неправо
оно
што
чиним
.
—
Ко
води
данас
рачуна
о
правди
.
Зар
је
право
ово
што
је
са
мном
учињено
?
Чиме
сам
ја
заслужио
онако
душманско
понашање
од
стране
Срдове
.
Је
ли
то
зависило
од
моје
добре
воље
да
заволим
или
да
не
заволим
ту
чудну
женску
,
која
се
на
једаред
тако
одсудно
сплела
с
целом
судбином
мојом
?
—
Он
,
Рига
,
то
није
желео
,
он
би
по
хиљаду
пута
био
сретнији
да
никад
није
ни
чуо
за
ту
женску
.
Али
шта
да
чини
кад
се
све
то
тако
десило
,
без
његове
жеље
и
питање
!
...
Он
је
ето
несретан
!
И
ваљда
је
доста
то
што
је
од
бога
...
За
што
да
ту
несрећу
још
више
увеличавају
рђави
људи
?
За
што
да
терају
пизму
над
њим
,
који
до
сад
није
никоме
никаква
зла
учинио
.
А
њему
ево
чине
зла
;
на
њега
подмукло
насрћу
.
Зар
је
Срд
премишљао
кад
је
с
ножем
налетио
на
њега
да
га
пробурази
.
И
да
се
није
одбранио
,
он
би
га
преклао
као
пиле
.
Па
шта
веже
њега
?
Зар
за
њега
постоје
друге
дужности
,
друге
обавезе
,
други
морални
закони
но
за
остале
људе
,
но
за
Срда
,
на
прилику
.
Па
кад
је
Срду
дозвољено
да
поступи
тако
с
њим
,
откуда
може
бити
забрањено
њему
,
да
му
врати
истом
мером
!
...
„
А
најзад
,
где
у
опште
има
правичности
у
природи
,
и
зар
није
све
основано
на
грабежу
и
дављењу
!
Прво
,
по
каквом
праву
кобац
,
хвата
и
прождире
шарену
малу
тичицу
,
која
безбрижно
и
невино
пева
у
лугу
,
и
која
није
ни
богу
ни
људима
ништа
скривила
,
није
ништа
скривила
чак
ни
ономе
копцу
,
који
је
убија
!
.
.
А
по
каквом
праву
опет
та
иста
мала
,
шарена
тичица
на
лету
хвата
и
прождире
невину
мушицу
,
која
се
мало
час
тако
весело
играла
у
зраку
.
Та
њен
је
живот
и
онако
кратак
;
он
траје
можда
само
од
рођења
па
до
заласка
сунца
,
само
један
кратки
дан
,
неколико
пролазних
часова
,
па
ето
ни
то
јој
не
даду
да
проживи
на
миру
.
По
каквоме
праву
вук
коље
јањце
;
по
каквоме
праву
људи
тамане
толике
животиње
:
по
каквоме
праву
ова
мала
безобразна
бува
седи
на
мојој
руци
и
сиса
крв
моју
?
По
праву
што
њој
то
треба
,
што
она
од
тога
живи
,
што
је
за
њу
тако
боље
и
лепше
!
...
Па
и
за
мене
је
опет
онако
боље
и
лепше
?
Па
зар
оно
праве
што
га
има
и
вук
и
кобац
,
па
чак
и
ова
бува
да
га
немам
ја
,
човек
,
„
створ
по
образу
и
подобију
божијем
“
!
То
би
била
бесмислица
.
Ја
то
право
имам
;
треба
само
имати
куражи
,
машити
се
и
узети
га
.
И
Рига
полако
устаде
.
Изгледао
је
миран
.
Њему
се
у
тај
мах
збиља
чинило
да
није
особито
потресен
и
да
ради
са
свим
свесно
и
прибрано
.
Чак
се
чудио
својој
великој
мирноћи
,
пред
догађај
од
тако
огромна
значаја
.
Јес
,
он
диже
руку
да
уништи
толико
живота
па
то
чини
тако
хладно
,
као
да
подиже
устима
чашу
свеже
воде
.
„
Праведна
ствар
,
с
тога
немам
гриже
савести
!
“
—
пролети
му
кроз
главу
.
У
ствари
овај
мир
био
је
само
привидна
спољна
образина
.
Сви
живци
,
сав
организам
,
сва
душа
Ригина
била
је
у
стању
крајња
раздражења
и
највеће
напрегнутости
.
Све
живчане
струне
биле
су
затегнуте
толико
,
да
се
сваки
час
могло
очекивати
да
у
једном
тренутку
све
попрска
.
На
Риги
је
био
у
покрету
и
трептању
сваки
кончић
,
он
од
силна
узбуђења
чисто
није
земљу
ногама
дохватао
,
упаљене
страсти
чисто
су
га
подизале
у
вис
,
а
њему
се
чинило
да
корача
мирно
,
хладно
и
прибрано
.
Од
читаве
гужве
мисли
и
осећаја
,
што
су
се
у
ковитлац
муњевитом
брзином
вртили
у
болној
глави
Ригиној
,
јасно
се
издвајала
једна
једина
мисао
,
која
је
непрестано
лебдила
на
његовим
уснама
,
обучена
у
ове
речи
:
„
Да
живим
?
Без
ње
?
Не
могу
!
И
то
исто
понављано
је
небројно
пута
и
то
су
непрестано
шапутала
уста
његова
,
час
гласније
и
јасно
,
час
опет
тако
нечујно
да
се
само
видело
како
му
усне
мрдају
.
Тако
исто
све
друге
осећаје
надсиљавао
је
један
једини
осећај
мрска
одврата
према
свему
,
што
има
везе
са
животом
.
Живети
—
то
му
се
чинило
ниско
,
гнусно
,
подло
,
и
веома
теретно
:
при
самој
помисли
да
се
опет
врати
горе
на
земљу
,
међу
људе
,
спопадала
га
је
језа
.
Они
би
се
искупили
око
њега
,
запиткивали
би
га
шта
је
,
где
је
био
,
шта
је
учинио
?
А
он
шта
би
им
одговорио
?
Можда
би
их
лагао
!
...
Ох
,
како
је
све
то
подло
и
досадно
!
И
у
тај
мах
он
је
осећао
некакву
тупу
љубав
према
смрти
,
према
мраку
,
према
мртвилу
,
где
више
нема
шта
ни
да
се
мисли
,
ни
да
се
ради
,
ни
да
се
почиње
,
ни
да
се
свршава
и
где
га
нико
ни
за
шта
неће
запиткивати
.
Нешто
тешко
као
олово
вукло
га
је
земљи
.
„
Само
брже
,
брже
!
Ох
кад
би
се
једном
и
то
свршило
!
Што
брже
то
боље
,
то
све
боље
...
“
—
мислио
је
он
у
себи
.
У
таком
је
стању
био
Рига
кад
устаде
са
своје
влажне
постеље
и
расејано
погледа
око
себе
.
Отекло
му
је
било
много
крви
,
а
кроз
испражњене
жиле
чисто
је
лизао
пламен
од
неке
страшне
унутрашње
ватре
.
На
махове
Рига
је
осећао
да
му
се
мисли
тако
бркају
,
да
једва-једва
може
да
очува
крај
,
да
му
се
клупче
са
свим
не
замрси
.
После
се
опет
повраћао
и
опет
му
је
бивало
све
јасно
.
Тако
је
било
и
сад
.
Он
је
знао
јасно
и
шта
хоће
,
и
како
хоће
,
и
за
што
хоће
!
Ноге
су
му
дрхтале
,
али
он
се
напреже
и
чврстим
поузданим
кораком
приђе
средини
подземне
дворане
,
обилазећи
пажљиво
,
да
где
год
не
погази
успавану
дружину
.
На
средини
подземне
дворане
горео
је
малаксали
жижак
.
Рига
приђе
и
узе
га
.
Кад
се
саже
да
прихвати
жижак
,
рана
га
тако
љуто
затишта
,
да
се
јадник
чисто
прокриви
и
гласно
јаукну
.
На
то
се
један
од
успаваних
патника
пробуди
,
управо
трже
се
,
седе
и
сањиво
је
трљао
очи
.
Кад
угледа
Ригу
,
чисто
се
зачуди
.
Био
је
један
од
оних
,
који
су
га
пратили
на
првом
истраживању
,
и
сад
га
упита
пријатељски
:
—
Не
спавате
,
грађанине
Рига
?
—
Не
спавам
—
одговори
он
сухо
.
Видећи
га
где
узе
жижак
и
хоће
некуд
да
пође
даље
,
он
опет
додаде
:
—
Идете
куд
год
,
грађанине
Рига
?
Рига
застаде
,
погледа
питача
чудним
подругљивим
погледом
и
рече
као
у
подсмеху
:
—
Јес
,
идем
;
идем
да
вас
закопам
.
Међутим
ви
спавајте
мирно
,
а
ја
ћу
вас
све
закопати
,
тако
ћу
вас
закопати
,
а
ово
је
дивна
,
опширна
костурница
;
има
места
за
све
,
може
се
сваки
пружити
колико
хоће
,
и
свак
може
своје
кости
наместити
како
му
души
воља
.
Годинама
,
стотинама
година
ту
ће
лежати
те
кости
,
па
да
их
не
жуљи
.
Човек
је
слушао
ове
необичне
речи
Ригине
,
али
нити
их
је
разумевао
,
нити
је
знао
да
ли
је
то
каква
шала
или
збиља
.
Он
ће
их
све
саранити
,
лепо
,
удобно
;
костурница
је
тако
пространа
!
.
.
Шта
то
све
значи
?
Па
они
су
у
истини
већ
и
сарањени
.
Јамачно
Рига
на
то
и
подсећа
.
—
Право
велите
,
грађанине
Рига
,
поче
он
—
ми
смо
овде
доиста
живи
сарањени
као
у
каквој
гробници
.
—
Сарањени
!
То
још
нисте
.
Али
ја
ћу
вас
саранити
.
Сад
још
имате
излаз
у
тавницу
.
Ја
ћу
вам
и
то
затворити
,
затрпаћу
све
и
оставићу
вас
овде
да
један
другога
поједете
.
Човек
се
насмеја
;
сматрао
је
да
је
то
некаква
шала
Ригина
.
Но
Ригу
ово
чисто
као
да
увреди
.
Његове
усне
грчевито
заиграше
.
Он
се
примаче
човеку
и
прошапута
му
полако
.
—
Ти
одбијаш
ово
на
шалу
:
мислиш
хоћу
тебе
да
дирам
.
Бесмислица
!
Ја
идем
да
вас
живе
сахраним
.
Тамо
на
крају
ходника
има
један
свод
,
у
коме
ваља
избити
само
један
камен
па
да
се
све
сруши
и
да
излазак
буде
затрпан
на
десетак
метара
дебљине
.
Разумеш
ли
сад
?
Човек
оста
скамењен
,
не
знајући
шта
да
мисли
.
Рига
га
загледа
још
једном
,
загледа
га
дуго
и
значајно
после
развуче
усне
на
осмејак
и
рече
као
у
шали
:
-
Ха
,
ха
!
уплашио
си
се
,
ето
колики
сте
ви
јунаци
!
па
онда
заврши
речима
:
„
Збогом
!
Чувај
тајну
!
ха
ха
ха
!
Рига
се
изгуби
у
мраку
.
Будан
хајдук
поседе
неко
време
,
па
се
онда
диже
и
пође
полако
за
Ригом
.
Да
га
је
ко
упитао
куда
ће
,
он
не
би
умео
јасно
казати
,
али
нешто
га
је
вукло
напред
и
он
је
корачао
.
Дуго
је
тако
ишао
не
опажајући
ништа
у
оном
мраку
.
На
једаред
он
у
даљини
угледа
неко
светлуцање
.
То
је
јамачно
Рига
са
својим
жишком
,
помисли
он
и
убрза
кораке
,
жудан
да
изближе
види
шта
је
овај
загонетни
човек
учинио
.
Рига
је
поиздаље
чуо
његове
кораке
,
и
изашао
му
на
сусрет
.
Погађао
је
да
ће
то
бити
онај
исти
човек
,
с
којим
је
мало
час
разговарао
,
и
он
је
осећао
чисто
неку
насладу
да
му
сад
и
делом
покаже
како
му
отоич
није
говорио
неистину
и
како
су
његове
отоичње
речи
биле
истините
.
Рига
чисто
истрча
пред
овога
човека
,
дочепа
га
за
руку
и
повуче
га
напред
.
—
Погледај
,
рече
он
—
показујући
му
прстом
далеко
напред
у
мрак
,
кроз
који
се
једва
на
зор
по
мало
назирало
.
Оштро
око
хајдучко
опази
у
даљини
три-четири
плавичаста
пламичка
,
који
су
лебдели
на
врху
мрачних
сводова
,
али
овако
из
даљине
није
се
ништа
могло
разговетно
познати
.
—
Видиш
ди
оне
плавчасте
пламичке
?
—
упита
Рига
живо
.
—
Видим
,
а
шта
је
оно
?
—
Оно
су
посмртне
свећице
,
запаљене
у
покој
душе
свију
нас
што
смо
овде
—
рече
Рига
злурадо
...
Јес
,
оно
су
пламичци
од
фитиља
удешених
у
закључном
камену
на
сводовима
.
Кад
фитиљи
догоре
,
плануће
запаљива
материја
,
што
је
унутра
у
шупљем
камену
;
под
напоном
силних
гасова
,
који
ће
се
ту
развити
,
камен
ће
се
строшити
и
прснути
у
тисућу
комадића
,
и
свод
ће
бити
отворен
.
Од
страховита
потреса
помериће
се
и
уздрмати
сва
околина
;
земља
ће
се
срушити
и
на
десетак
корака
дубине
пролаз
ће
бити
зароњен
...
.
...
„
И
то
ће
бити
,
сад
овога
тренутка
,
с
тога
бежи
да
се
уклонимо
.
Потрес
ће
бити
тако
силовит
,
да
нас
може
бацити
на
далеко
,
може
нас
и
осакатити
—
хајдемо
!
И
Рига
опет
дочепа
човека
за
руку
и
снажно
га
повуче
напред
.
—
Стој
,
овде
можемо
стати
,
рече
он
,
кад
стигоше
код
једне
удољице
,
где
један
крак
овога
ходника
савија
у
десно
,
градећи
кратак
лакат
.
—
Стој
,
овде
смо
заклоњени
,
одавде
ћемо
све
лепо
чути
,
а
штићени
смо
од
потреса
и
одломака
,
који
могу
полетети
на
све
стране
.
Хајдук
се
покоравао
вољи
Ригиној
,
а
осећао
је
како
му
срце
у
грудима
узбуђено
удара
.
Мучио
се
да
се
прибере
,
али
је
под
утиском
ових
чудних
саопштења
чисто
био
као
омађијан
.
Међутим
Рига
је
изгледао
са
свим
равнодушан
и
необично
миран
;
он
је
о
целој
тој
ствари
говорио
као
о
нечему
врло
обичном
,
што
управо
тако
и
мора
бити
.
Дуго
су
тако
стајали
,
али
пуцња
не
би
;
прође
читаво
пола
часа
,
а
још
је
све
било
тихо
и
мирно
.
Хајдук
се
поче
полако
храбрити
и
повраћати
.
Може
бити
,
да
од
свега
тога
нема
ништа
озбиљно
;
можда
се
то
Рига
шалио
с
њим
.
Кад
га
је
питао
зашто
тако
чини
,
он
је
одговорио
:
за
то
што
је
лакше
и
лепше
умрети
но
живети
.
То
не
може
бити
озбиљан
одговор
Ригин
.
Он
се
јамачно
шалио
.
Међутим
и
Рига
је
изгледао
зачуђен
и
изненађен
.
Док
се
хајдук
бавио
овим
утешним
мислима
,
он
узе
жижак
и
понова
тркну
напред
ономе
месту
,
где
су
се
пре
из
ближе
видели
они
плавкасти
пламичци
.
Рига
доспе
понова
под
камене
сводове
и
веома
се
зачуди
—
сви
фитиљи
били
су
погашени
.
Ово
учини
на
Ригу
дубок
утисак
.
...
„
Погашени
фитиљи
!
А
ко
их
то
погаси
?
Погасили
се
сами
.
Да
то
није
какво
предсказање
.
Није
ли
то
опомена
и
знамење
небеса
,
да
не
треба
чинити
ово
што
сам
ја
наумио
.
Мислећи
тако
,
Рига
је
осећао
како
му
дршће
рука
у
којој
држи
жижак
.
У
њему
је
понова
била
настала
борба
да
ли
да
изврши
наумљено
дело
или
не
.
—
Ако
провиђење
хоће
да
ово
не
буде
,
ови
фитиљи
,
који
се
се
мало
час
сами
погасили
,
—
неће
се
упалити
—
пролети
Риги
кроз
главу
.
И
он
диже
жижак
и
прислони
га
уз
фитиљ
!
...
Пошто
су
се
прво
мало
пушили
,
фитиљи
плануше
живим
,
плавкастим
пламеном
,
и
осветлише
поцрнео
мрачни
свод
...
Рига
се
брзим
корацима
удаљи
испод
ових
кобних
сводова
.
Још
није
био
ни
достигао
оно
место
,
где
је
мало
пре
стајао
с
оним
другом
,
кад
кроз
прокоп
духну
силовита
ветрина
;
нешто
замириса
ружно
на
огоретину
,
земља
се
затресе
тако
силно
,
да
Рига
посрте
и
јако
се
удари
лактом
о
зид
;
страховита
грмљава
проломи
се
као
да
се
пола
света
руши
,
и
око
четрдесет
људи
једним
махом
бише
живи
закопани
.
Простор
од
преко
15
корака
био
је
претрпан
и
зароњен
,
а
подземни
ходник
тиме
одсечен
од
целога
осталога
света
.
Страшно
је
било
и
мислити
,
какве
ли
паклене
муке
очекују
бедне
живе
сахрањене
сужнике
,
који
остадоше
да
нађу
грозну
смрт
у
овој
големој
подземној
гробници
.
XXИX
Зрачак
наде
у
царству
мрака
Од
кад
је
онако
загонетно
нестало
целе
хајдучке
чете
,
млади
везир
био
је
необично
раздражљив
и
мрачан
.
Стари
Реџеп
годинама
је
провео
око
свога
младог
господара
,
али
,
од
кад
га
зна
,
никад
га
није
виђао
овако
страховито
потресена
и
забринута
.
Бивало
је
тренутака
када
се
Реџеп
озбиљно
прибојавао
за
умље
везирово
.
После
страшних
наступа
срџбе
,
везир
је
падао
у
неку
неодољиву
мрачну
сету
,
и
у
такој
једној
прилици
Реџеп
га
је
затекао
где
плаче
.
Везир
није
скривао
својих
суза
.
Под
теретом
огромна
бола
,
он
је
пао
око
врата
верноме
старом
служитељу
и
очајно
је
узвикнуо
:
—
Ја
хоћу
да
умрем
,
добри
мој
Реџепе
!
То
је
најпаметније
и
најбоље
што
у
овом
положају
могу
учинити
.
.
Реџеп
је
одмах
разумео
,
да
ова
тешка
душевна
бољка
мора
стајати
у
вези
,
и
то
у
тесној
вези
,
с
предусретљивошћу
коју
везир
налази
код
своје
лепе
,
миле
жене
.
Кад
је
Маре
попустљива
и
нежна
према
везиру
,
он
је
вазда
ведар
и
расположен
,
па
ма
како
иначе
тешке
биле
друге
неприлике
,
с
којима
се
мора
борити
.
На
против
,
кад
из
харема
лепе
Маре
духне
хладан
,
непријатан
ветар
,
кад
код
ње
плане
стара
зловоља
те
везир
из
њена
дивна
ока
прочита
строге
осуде
и
прекоре
,
који
му
довикују
:
„
Ја
сам
робиња
твоја
,
не
тражи
од
мене
љубави
и
узајамности
,
“
тад
се
топло
срце
везирево
на
мах
следи
,
његов
бистри
ум
помрча
и
довољна
је
једна
једина
ноћ
,
да
од
њега
крепка
и
свежа
,
и
телесно
и
душевно
,
начини
страшну
развалину
,
у
коју
је
жалост
погледати
.
А
тако
стање
наступило
је
баш
сад
у
последње
доба
,
баш
сад
,
кад
су
тешке
политичке
прилике
захтевале
да
је
најприбранији
и
најдурашнији
у
раду
и
борби
.
Међутим
,
ствар
је
била
природна
.
Сама
трзана
,
сама
под
теретом
големих
брига
,
Маре
није
могла
савлађивати
себе
у
тој
мери
,
да
везир
ништа
не
осети
од
ове
големе
промене
код
ње
.
Нарочито
од
кад
је
судба
заробљеника
тако
несретно
на
једаред
ударила
косом
,
стрмоглавом
низбрдицом
,
те
се
није
могло
знати
с
поузданошћу
ни
толико
,
да
ли
ће
ико
жив
од
толиких
људи
изнети
главу
из
ове
погибељи
,
или
ће
изгинути
сви
до
последњега
,
и
то
изгинути
тако
загонетно
,
да
им
се
чак
ни
гроб
не
зна
.
Што
се
најтеже
дало
сносити
,
то
је
да
је
,
овај
тешки
ударац
дошао
баш
онда
,
кад
су
сви
рачунали
да
је
спасење
и
избављење
ствар
готова
и
свршена
.
Пронађен
подземни
излаз
,
тешким
напорима
војвода
спасен
из
привидне
смрти
и
упућен
за
другима
,
да
„
путем
спасења
“
из
тврђаве
изађу
на
слободу
,
и
на
једаред
сви
ти
људи
,
скоро
њих
четрдесет
на
броју
,
ишчезавају
,
губе
се
,
нити
се
чује
да
су
живи
испод
земље
,
нити
где
год
избијају
на
површину
.
Јавља
се
зрачак
наде
.
Шаљу
Ригу
да
их
он
изведе
из
мрачнога
подземног
лабиринта
,
у
који
су
залутали
ево
већ
трећи
дан
,
а
ни
од
њега
ни
трага
ни
гласа
.
Данас
,
пред
заранке
,
чује
се
испод
земље
страховит
пуцањ
,
чује
се
баш
с
оне
стране
,
где
би
од
прилике
морали
бити
залутали
патници
.
Је
ли
то
пуцањ
што
спасава
,
или
је
то
пуцањ
што
убија
,
или
је
то
радосно
оглашивање
васкрса
,
или
последњи
звук
који
покојника
у
гробницу
прати
!
То
се
могло
само
слутити
.
Свакојако
ваљало
је
причекати
бар
који
час
,
да
се
види
хоће
ли
бити
даље
каквих
знакова
.
Међу
тим
овај
подземни
пуцањ
имао
је
други
неочекивани
резултат
.
Заплашени
ненадним
рушењем
велике
барутане
,
која
је
тако
чудновато
и
тако
неочекивано
одлетела
у
ваздух
и
починила
толике
штете
,
становници
београдске
тврђаве
били
су
на
највећем
опрезу
и
пазили
су
и
на
најмањи
потрес
или
пуцањ
.
У
осталом
,
у
том
смислу
издата
је
била
и
оштра
наредба
,
у
којој
се
препоручивало
,
како
војницима
тако
и
свима
осталим
становницима
тврђаве
,
да
строго
пазе
на
сваки
пуцањ
,
на
сваки
потрес
и
да
одмах
извештавају
најближу
власт
о
томе
,
чим
би
што
чули
или
приметили
.
Кад
се
чуо
овај
последњи
пролом
,
који
је
,
као
што
смо
видели
,
долазио
од
рушења
подземна
прокопа
,
један
стари
Турчин
—
ерлија
—
комшија
Реџеп-агин
,
устаде
забринуто
и
оде
своме
комшији
да
се
с
њим
о
томе
разговори
.
Стари
Турчин
каза
Реџепу
своје
сумње
и
исприча
му
овај
случај
.
„
Још
док
сам
био
дете
,
седео
сам
у
једној
кући
овде
на
Јалији
,
ту
одмах
испред
тврдињске
Видин-капије
.
Седамдесет
ми
је
година
сада
,
а
та
кућа
још
стоји
иста
онака
,
каква
је
и
некада
била
.
Ништа
се
на
њој
није
променило
,
па
чак
и
онај
стари
орах
пред
кућом
стоји
и
сада
исто
онако
гранат
и
поносан
.
Па
кад
се
тако
ништа
није
променило
,
онда
је
вероватно
да
ту
још
и
данас
стоји
онај
исти
зидани
лагум
,
кроз
који
смо
се
ми
деца
провлачили
чак
амо
до
у
саму
тврђаву
.
Тај
је
лагум
ишао
у
овоме
правцу
и
по
свој
прилици
,
протезао
се
кроз
целу
тврђаву
,
и
,
можда
је
излазио
чак
тамо
негде
с
друге
стране
тврђаве
,
а
можда
се
свршава
и
где
год
ту
под
земљом
у
самој
тврђави
.
Чувши
сад
овај
пуцањ
и
потрес
,
прво
што
ми
је
пало
на
ум
,
било
је
сећање
на
тај
лагум
.
Разбирао
сам
и
,
како
сам
дознао
,
у
тој
кући
сада
станује
некакав
Јерменин
,
који
тргује
коњима
.
Ко
зна
какав
је
и
шта
је
тај
човек
.
И
зар
не
би
било
могућно
да
баш
он
припада
каквој
завереничкој
дружини
.
Или
ако
не
то
,
зар
се
тај
човек
није
могао
купити
за
паре
,
да
буде
на
руци
злочинцима
,
који
кроз
лагум
могу
продрети
у
средину
тврђаве
,
ту
унети
огромне
количине
барута
и
других
запаљивих
материја
,
па
бацити
у
ваздух
читав
део
тврђаве
и
најважније
зграде
у
њој
?
Зар
се
тако
не
би
могао
поткопати
и
сам
конак
везиров
,
и
ако
је
на
вису
?
И
овај
последњи
пуцањ
зар
не
би
могао
долазити
од
подземна
рушења
,
где
злочинци
сами
себи
крче
пут
и
прокопавају
све
даље
и
даље
.
“
Старац
је
завршио
свој
говор
напоменом
да
свакако
ствар
ваља
узети
озбиљно
и
испитати
,
стоји
ли
и
сада
тај
лагум
и
докле
се
може
кроз
њега
продрети
.
Реџеп
је
пажљиво
слушао
,
али
док
је
старац
ово
говорио
,
његове
мисли
биле
су
заузете
сасвим
другим
предметом
.
Мислио
је
о
томе
,
како
би
се
овим
новим
поткопом
,
ако
га
збиља
буде
,
могао
користити
да
сазна
штогод
о
несретним
,
под
земљом
залуталим
хајдуцима
.
—
Можда
овај
лагум
збиља
иде
бар
до
сред
тврђаве
.
Можда
он
стоји
у
вези
с
осталим
лагумима
,
с
којима
саставља
читаву
једну
заједничку
систему
.
Идући
тим
лагумом
,
можда
би
се
могло
доћи
до
залуталих
патника
,
или
им
се
бар
примаћи
ма
с
које
стране
.
Или
би
их
,
можда
,
могли
овим
лагумом
и
спасти
,
извући
их
отуда
.
Ова
мисао
толико
је
била
занела
Реџепа
,
да
он
чисто
и
не
опази
кад
стари
Турчин
прекиде
говор
,
па
удубљен
у
замршена
размишљања
,
и
сам
је
неко
време
ућутао
непомично
.
—
Ба
,
да
се
окуша
срећа
,
и
то
још
данас
,
сад
одмах
—
рече
Реџеп
живо
,
чисто
као
да
се
трже
из
дубока
заноса
у
мислима
.
Обрадован
у
први
мах
,
што
се
ма
од
куда
указује
ма
и
најмањи
зрачак
наде
,
Реџеп
није
одмах
ни
опазио
,
с
каквим
је
тешкоћама
скопчано
оно
што
је
он
замишљао
да
изведе
.
Ваљало
је
испитати
постоји
ли
збиља
лагум
и
куд
он
води
,
али
све
то
ваљало
је
учинити
преко
поузданих
и
поверљивих
људи
,
који
би
умели
и
ствар
извести
,
и
који
би
били
предани
толико
да
ћуте
и
да
не
издају
ништа
,
ако
би
их
лагум
довео
у
додир
са
залуталим
страдалницима
под
земљом
.
С
једне
стране
,
дакле
,
ваљало
је
ствар
крити
,
а
с
друге
стране
испитати
је
пажљиво
.
Не
казивати
о
томе
ништа
везиру
,
било
је
веома
незгодно
;
а
казати
му
могло
је
бити
опасно
,
јер
би
он
могао
наредити
кога
од
својих
ближих
и
млађих
људи
,
да
лично
учествују
у
испитивању
овога
лагума
.
Помисао
на
ове
тешкоће
малко
је
стишала
прву
ревност
Реџепову
,
и
он
обећа
старом
Турчину
само
толико
,
да
ће
ствар
најозбиљније
испитати
,
а
њега
замоли
,
да
за
сад
не
говори
о
томе
ником
ништа
,
и
да
у
опште
ћути
,
па
ма
шта
дознао
о
овоме
,
док
се
прво
не
би
с
њим
разговорио
.
У
оваком
стицају
прилика
,
а
поглавито
због
мрачног
душевног
стања
,
које
бејаше
настало
код
везира
,
стари
тефдердар
осећао
је
потребу
да
се
види
с
Маром
и
да
се
с
њом
о
свему
посаветује
.
Ваљало
је
и
да
је
извести
о
овом
најновијем
гласу
о
новом
лагуму
,
а
и
да
јој
објасни
неке
околности
приликом
Ригинога
одашиљања
,
пошто
је
она
знала
само
толико
,
да
се
некакав
странац
,
Грк
,
понудио
да
нађе
излаз
из
подземна
лабиринта
,
у
који
су
бегунци
запали
.
Но
и
састанци
с
Маром
постали
су
сад
тежи
и
опаснији
.
Немирно
расположење
везирово
често
га
је
гонило
,
те
је
у
недоба
скакао
и
одлазио
у
харем
лепој
жени
,
а
чешће
би
дошао
само
до
врата
и
ту
би
каткад
по
читаве
сахате
очекивао
притајен
,
занемео
,
жалосан
,
па
би
се
онда
полако
,
оборене
главе
,
опет
враћао
натраг
и
не
ушав
у
харем
,
и
не
дирнув
чак
ни
врата
харемских
.
Реџеп
је
морао
дуго
меркати
да
избере
згодан
час
и
тек
око
по
ноћи
уграби
повољан
тренутак
да
уђе
код
лепе
жене
.
Она
је
била
спремљена
за
његов
долазак
и
очекивала
га
је
с
нестрпљењем
.
Само
кратко
време
могли
су
остати
заједно
,
с
тога
су
обоје
хитали
да
се
разговоре
бар
о
најважнијим
стварима
.
—
И
још
никаква
гласа
,
добри
Реџепе
?
—
Никаква
,
светла
ханумо
!
Види
се
да
се
Рига
и
сувише
у
се
поуздао
.
Преценио
је
своју
снагу
.
—
Рига
,
Рига
!
...
-
рече
Маре
мрштећи
се
,
као
да
се
нечега
присећала
.
—
Рига
!
какав
је
то
Рига
?
Шта
је
он
:
од
кад
је
овде
?
Реџеп
се
чисто
покаја
што
је
тако
отворено
изрекао
Ригино
име
,
видећи
какав
утисак
оно
чини
на
лепу
жену
.
Али
сад
се
већ
није
могло
више
натраг
.
А
најпосле
то
се
једном
свакако
морало
објаснити
,
и
можда
је
боље
да
буде
што
пре
.
И
Реџеп
продужи
одлучно
:
—
То
је
млади
Грк
,
који
се
од
подуже
времена
бави
овде
код
владике
.
Смеон
човек
;
веома
предан
члан
наше
свете
дружине
.
Голема
штета
ако
тај
човек
пропадне
у
...
.
...
—
Ах
,
вама
је
зло
,
светла
ханумо
...
—
узвикну
Реџеп
и
прискочи
да
прихвати
малаксалу
жену
.
Али
она
одмахну
руком
и
спусти
се
сама
на
диван
.
Била
је
бледа
као
смрт
,
а
очи
су
јој
угашено
лутале
као
да
нешто
траже
у
далекој
прошлости
.
—
Вама
је
зло
!
Како
сте
бледи
,
светла
госпођо
!
—
Ништа
!
Проћиће
!
...
дајте
ми
само
мало
воде
—
прошапута
Маре
сломијеним
гласом
.
Наста
кратко
ћутање
.
Реџеп
се
бојао
да
отпочне
а
Маре
је
осећала
како
су
јој
вилице
грчевито
стиснуте
,
и
како
их
не
би
могла
отворити
баш
и
кад
би
хтела
.
Осећала
је
даље
како
се
на
мах
бејаше
сва
охладила
,
као
да
јој
је
на
једаред
из
тела
источена
сва
крв
.
Но
дамари
почеше
опет
живље
радити
и
мало
по
мало
Маре
се
поврати
.
—
Каква
страшна
фаталност
!
—
рече
она
жалостивно
.
—
Рига
дошао
да
спасава
Срђа
!
И
где
да
се
нађу
њих
двојица
:
под
земљом
у
царству
мрака
!
.
.
Она
болио
махну
главом
:
—
Не
,
не
!
Ништа
добро
не
може
изаћи
из
њина
сретања
.
Душевно
стање
код
обојице
мора
да
је
у
највећој
напрегнутости
.
Сваки
кончић
њиних
живаца
наелектрисан
је
.
Једна
једина
реч
,
један
осмех
,
један
поглед
може
их
раздражити
и
изазвати
да
се
као
бесни
зверови
рину
једин
на
другог
...
Како
ми
раније
не
каза
,
добри
Реџепе
,
да
избегнемо
ово
кобно
сретање
!
...
—
Ко
је
могао
и
слутити
,
светла
ханумо
!
.
.
Ето
,
ја
ни
сад
још
не
разумем
целу
ствар
.
Видим
само
да
нешто
није
добро
.
Проклета
мржња
!
—
Или
боље
реци
,
проклета
љубав
!
Јер
овде
је
мржњу
љубав
родила
.
О
љубави
веле
да
је
кћи
небесна
,
па
ипак
та
анђелска
љубав
мати
је
тако
гнусна
порода
,
као
што
је
мржња
,
за
коју
би
с
правом
могли
рећи
да
је
кћи
пакла
.
—
Па
ипак
може
добри
Бог
дати
да
се
све
окрене
на
добро
,
онде
где
се
најгорем
надамо
,
—
рече
Реџеп
.
Но
Маре
као
да
није
ни
чула
ове
рочи
његове
,
јер
продужи
даље
,
као
да
је
сама
себи
говорила
:
—
Међер
право
каже
један
песник
и
философ
арапски
,
кад
певајући
химну
љубави
,
назива
је
сузном
и
крвавом
,
и
вели
да
је
због
ње
проливено
много
више
крви
и
суза
,
но
рад
мржње
,
освете
и
лажи
укупно
...
Како
је
сасвим
друкчије
пријатељство
!
Ја
сам
пријатељ
једноме
човеку
,
пријатељ
си
му
и
ти
,
и
за
то
што
смо
нас
двоје
пријатељи
неком
трећем
,
ми
смо
пријатељи
и
међу
собом
.
То
је
као
она
математичка
истина
,
да
две
количине
,
равне
некој
трећој
,
и
међу
собом
су
равне
.
Па
тако
бива
и
у
многим
другим
стварима
.
Ја
волим
музику
,
волиш
је
и
ти
.
Та
сличност
укуса
зближава
нас
и
спријатељује
.
Ја
волим
неки
предео
,
волиш
га
и
ти
.
Заједно
га
посећујемо
,
заједно
уживамо
у
њему
,
сретни
смо
обоје
,
и
једноликост
у
наклоности
зближује
нас
и
веже
.
Само
је
код
пусте
љубави
друкчије
!
Ту
једноликост
укуса
раздваја
,
одбија
и
од
пријатеља
гради
најгоре
душмане
.
Од
куда
то
?
Јамачно
с
тога
,
што
је
та
врста
љубави
,
љубави
полне
,
егоистична
,
саможива
и
нечиста
.
Ту
се
човек
појављује
као
грабљивац
,
који
хоће
све
за
се
,
а
ништа
не
да
другоме
.
Човек
има
лепа
коља
и
мило
му
је
,
кад
се
тај
коњ
и
другоме
допада
.
Има
лепо
оружје
,
лепе
псе
,
леп
дом
,
лепе
тефериче
—
еве
се
то
показује
и
ближњему
своме
,
и
ако
се
све
то
и
њима
допада
,
он
ужива
у
том
допадању
.
И
баш
с
тога
воли
такве
људе
,
који
воле
његов
мал
и
којима
се
допада
његово
добро
и
његова
тековина
.
Само
жене
своје
човек
трпа
у
харем
,
затвара
их
под
густе
решетке
,
увија
их
у
непрегледно
фереџе
и
готов
је
да
исуче
нож
на
онога
,
ко
би
му
рекао
:
„
Море
,
баш
ми
се
допада
твоја
жена
!
“
Чак
му
није
доста
ни
то
,
кад
је
потпуно
уверен
у
љубав
своје
жене
и
кад
несумњиво
зна
,
да
њено
око
не
замиче
за
другим
.
Бар
тада
,
бар
у
том
случају
могло
би
се
дозволити
том
љубавнику
без
наде
и
изгледа
,
да
из
пристојне
даљине
уздише
неузнемирено
за
предметом
своје
љубави
.
Али
,
страшан
егојизам
људски
ни
то
не
да
.
Он
хоће
све
за
се
и
готов
је
да
другоме
сјури
нож
у
груди
за
прост
осећај
,
који
се
без
наше
воље
и
питања
у
нама
рађа
.
Човек
воли
једну
жену
:
ако
је
по
несрећи
заволи
и
други
,
онда
су
њих
двојица
непријатељи
и
ништа
их
измирити
не
може
.
Ни
један
од
њих
неће
да
се
упита
:
да
ли
та
љубав
долази
по
личној
вољи
и
жељи
;
ни
један
неће
да
расуди
,
да
ни
други
не
може
да
заповеда
својим
осећајима
као
ни
он
својим
,
па
бар
да
буду
трпељиви
и
снисходљиви
један
спрам
другога
.
Не
!
Гине
,
а
опроштаја
нема
!
Таки
су
људи
,
па
таке
су
и
жене
,
али
не
свуда
.
На
истоку
,
где
је
многоженство
закон
и
правило
,
женске
су
већ
привикле
да
њих
по
2—3
,
па
и
5—6
могу
у
друштву
и
заједници
волети
једног
истог
мужа
.
И
то
је
баш
најбољи
доказ
да
ова
опака
суревњивост
у
љубави
није
никакав
природан
и
неминовни
осећај
,
већ
зла
навика
која
често
отрује
живог
човека
кроз
цео
век
и
од
питомих
људи
начини
дивљаке
,
који
би
један
другога
рахат
могли
појести
.
Тако
су
можда
и
они
један
с
другим
учинили
!
...
О
,
боже
!
О
худе
среће
моје
!
Реџеп
је
и
пре
слутио
ову
ствар
.
Још
по
речима
Ригиним
он
је
видео
,
да
је
ту
љубавна
сурењивост
закопала
своје
отровне
нокте
.
Сад
му
је
било
све
јасно
.
Маре
је
у
јадању
своме
све
казала
.
Реџеп
је
жалио
лепу
жепу
.
„
Ваља
је
охрабрити
и
утешити
“
—
мислио
је
он
у
себи
.
И
без
великога
увода
,
он
јој
узе
казивати
о
изгледима
који
се
изнова
појављују
,
ако
се
обистини
вест
о
лагуму
,
за
који
је
чуо
од
старога
Турчина
.
Маре
није
на
то
много
полагала
.
То
ће
јамачно
бити
каква
кратка
шупљина
,
која
иде
двајестак
тријест
корака
,
која
никуда
не
води
нити
икуда
изводи
.
Да
тај
лагум
допире
до
залуталих
бедника
,
они
би
и
сами
њиме
пошли
,
а
не
би
чекали
да
их
тек
они
одовуд
опомињу
.
Ипак
и
она
је
била
за
то
да
се
ствар
брижљиво
испита
.
Поверљиве
људе
за
тај
посао
ваљало
је
узети
из
вароши
,
позајмити
их
управо
од
дружине
Ноћне
Браће
и
заветовати
их
,
да
о
тој
ствари
не
говоре
ником
ништа
,
док
се
не
види
крајни
резултат
.
—
Али
ако
све
то
не
помогне
,
као
што
и
неће
помоћи
,
—
рече
Маре
очајно
и
скочи
збуњено
с
дивана
,
на
коме
је
дотле
наслоњена
лешкарила
—
ако
ништа
не
помогне
,
онда
...
о
,
боже
,
онда
нам
ти
једини
буди
на
помоћи
!
Ја
ћу
онда
прегнути
и
учинити
једно
очајно
дело
,
које
ће
у
једно
битни
последње
средство
,
па
или
пропаст
,
или
спасење
!
Маре
је
то
изговорила
таким
тоном
,
да
стара
тефтердара
чисто
језа
прође
.
—
Боже
мој
,
шта
ли
је
ова
жена
наумила
?
—
мислио
је
он
у
себи
,
а
са
усана
му
се
оте
—
Само
немојте
ништа
пренаглити
,
светла
кадуно
!
—
Пренаглити
!
Ту
се
нема
шта
пренаглити
,
добра
старино
.
Ту
ће
бити
крај
,
свршетак
,
прелом
...
Али
доста
о
томе
.
За
сад
је
то
још
рано
.
Окушаћемо
још
друга
средства
.
Како
је
везиру
?
Стара
Зелида
каже
ми
,
да
је
ноћас
два
пут
долазио
до
мојих
врата
,
бавио
се
подуже
па
се
опет
враћао
натраг
.
—
Везир
је
јако
узбуњен
,
светла
госпођо
,
те
баш
то
и
хтедох
вас
молити
.
Свратите
мало
више
пажње
на
њега
.
Будите
милостива
.
Бојим
се
да
у
тешком
очајању
и
големој
раздражености
не
учини
какво
зло
.
Маре
обећа
да
ће
чинити
све
што
узмогне
.
Измењаше
још
неколико
мисли
,
па
се
Реџеп
крете
да
иде
.
Читав
дан
требао
је
Реџепу
док
је
нашао
погодне
људе
,
који
ће
окушати
срећу
с
новопронађеним
лагумом
.
Три
поуздана
човека
упућена
су
да
изведу
ствар
онако
,
како
им
је
то
Реџеп
скројио
и
испланирао
.
У
име
власти
они
су
ушли
у
стан
Јерменинов
,
и
збиља
он
им
је
одмах
показао
лагум
,
који
некуда
води
,
али
који
је
он
био
на
десетак
корака
преградио
и
од
њега
направио
шталу
за
коње
.
Зид
је
пробијен
и
три
иследника
пошли
су
даље
.
Прошли
су
око
300
корака
и
ту
су
наишли
на
место
,
које
је
јасно
показивало
,
да
су
ту
зидине
тврђавске
и
да
даљи
прокоп
уводи
у
тврдињу
.
Нашав
се
у
тврдињи
под
земљом
,
ови
људи
,
по
савету
Реџеповом
,
сада
су
почели
на
сваких
5—6
корака
давати
знаке
,
не
би
ли
их
сахрањени
јадници
чули
,
ако
су
где
год
у
близини
.
Ти
су
знаци
давани
ударцима
чекића
,
а
ударци
су
комбиновани
тако
,
да
их
је
могао
давати
само
онај
,
који
то
нарочито
зна
,
нити
се
икад
могло
десити
да
ко
год
нехетице
обичним
куцањем
погоди
те
знаке
.
Ти
су
знаци
били
познати
међу
хајдуцима
,
и
они
су
их
један
другом
давали
,
кад
су
где
год
у
шуми
и
кад
због
близине
непријатеља
не
смеду
друкчије
да
се
јавну
један
другом
.
Таке
знаке
давали
су
сад
и
ова
тројица
,
ударајући
у
обадва
побочна
зида
,
у
патос
,
па
и
у
таваницу
.
Нада
је
била
,
да
ће
затрпани
патници
чути
и
да
ће
одговорити
,
ако
се
нађу
где
год
у
близини
.
И
тада
би
остајало
,
да
се
у
томе
правцу
прокопа
излаз
и
да
се
страдалници
изведу
у
овај
канал
.
Три
изасланика
радила
су
пажљиво
.
Напредовали
су
веома
полако
и
на
сваком
другом
трећем
кораку
куцали
су
и
куцали
.
У
том
истраживању
провели
су
целу
ноћ
и
зауставили
се
тек
онда
,
кад
их
је
крајни
умор
савладао
.
Тада
легну
да
отпочину
.
Не
зна
се
колико
су
спавали
,
али
свакако
прошло
је
бар
3—4
часа
.
На
једаред
један
од
њих
трже
се
и
с
почетка
је
био
збуњен
,
и
није
најјасније
разбирао
где
је
управо
.
Али
на
једаред
он
се
прену
.
Учини
му
се
да
од
некуд
с
висине
чује
неко
куцање
,
и
то
куцање
по
такту
,
онако
како
се
даје
хајдучки
знак
.
—
Да
не
сањам
?
Или
ми
се
од
онога
силног
куцања
причиња
да
и
сад
слушам
тако
куцање
?
Он
протрља
очи
и
устаде
.
Сад
је
још
јасније
чуо
познато
куцање
„
тик-тик
,
так
,
тик-так-так
“
.
Сав
усплахирен
он
се
саже
и
журно
узе
будити
своје
другове
.
—
Лупају
,
лупају
!
Устајте
!
Јављају
се
!
—
викао
је
он
радосно
.
Другови
поскакаше
.
Али
у
оној
забуни
још
нису
могли
добро
разабрати
шта
им
управо
говори
.
—
Лупају
,
јављају
се
!
—
рече
он
,
и
у
тај
мах
опет
се
разговетно
чу
„
тик-тик
,
так
,
тик-так-так
“
.
—
Чујете
ли
?
—
упита
их
он
радосно
.
И
они
су
збиља
чули
.
—
Шта
да
радимо
сад
?
упита
један
.
—
Да
откопавамо
,
шта
ћемо
друго
!
Могли
би
им
истина
,
и
онако
куцачком
азбуком
јавити
ко
смо
,
али
то
би
трајало
дуго
.
Најбоље
овако
да
им
дамо
два
три
пут
овај
обичан
знак
,
па
ће
већ
по
томе
знати
да
смо
њини
људи
,
а
онда
одмах
да
почнемо
копање
.
На
томе
се
сложише
.
Један
већ
дохвати
чекић
.
Док
су
они
овако
разговарали
,
чуло
се
још
једном
разговетно
куцање
одозго
у
таваницу
.
Сад
куцну
и
овај
одоздо
.
Куцну
у
два
маха
,
па
онда
ућута
.
Сва
тројица
су
очекивали
да
ће
им
сад
одозго
још
живље
и
јаче
одговорити
,
и
сви
упреше
погледе
у
таван
.
Али
одозго
се
нико
не
јавну
.
—
Што
ли
не
одговоре
?
—
рече
онај
што
је
куцао
?
—
Можда
те
нису
добро
чули
,
можда
ниси
доста
јако
куцао
.
Чек
да
ударим
ја
—
рече
други
,
скочи
и
дохвати
чекић
.
Он
је
ударао
измаушке
целом
снагом
.
Цео
је
подземни
ходних
одјекивао
—
али
одозго
опет
не
би
никаква
гласа
ни
јава
.
Чекали
су
и
чекали
,
али
одозго
ћуте
.
Опет
су
куцали
,
опет
су
чекали
,
али
се
одозго
нико
не
јави
.
—
Боже
мој
,
шта
ли
све
то
може
бити
!
Како
то
до
мало
час
куцали
сами
,
куцали
онда
кад
им
се
нико
није
одзивао
,
а
сада
ево
ми
куцамо
а
они
ћуте
,
и
то
ућуташе
баш
онда
,
кад
смо
ми
отпочели
куцати
.
Настадоше
свакојака
нагађања
:
—
Да
се
нису
удалили
баш
у
онај
мах
,
кад
смо
се
ми
спремали
да
почнемо
лупати
.
—
Или
се
,
можда
,
боје
да
ово
није
какав
мамац
од
стране
Турака
.
—
Или
се
ваљда
куцање
одозго
не
чује
?
Било
је
још
и
пуно
других
разноликих
нагађања
.
Најзад
се
решише
да
куцају
и
окушају
успех
куцачком
азбуком
,
где
ће
куцањем
и
заустављањем
на
разним
писменима
склопити
речи
и
казати
ко
су
.
Отпочеше
и
тај
посао
и
за
непун
сахат
били
су
и
с
тим
готови
.
Али
све
узалуд
!
Озго
им
се
нико
више
не
јави
.
Тада
су
предузимали
друге
разне
и
управо
очајне
мере
.
Лупали
су
и
у
таваницу
,
у
оба
зида
,
и
доле
у
земљу
.
Трчали
су
лагумом
далеко
и
у
једном
и
у
другом
правцу
,
али
ни
од
куда
никаква
одзива
.
Пошто
су
у
том
узалудном
истраживању
људи
провели
неколико
пуних
часова
,
попадаше
опет
од
умора
и
тешка
дерта
.
Кидала
их
је
чисто
некаква
злоба
,
како
то
да
се
тако
безумно
стичу
и
сплећу
те
проклете
околности
,
да
увек
погине
ствар
баш
онда
,
кад
се
јави
најлепши
зрачак
наде
.
То
су
сматрали
као
неку
мрачну
фаталност
,
која
непрестано
гони
залутале
патнике
.
Али
сва
срџба
била
им
је
узалуд
,
она
није
ништа
допринела
да
се
ствар
окрене
на
боље
.
Покушан
је
још
једном
један
и
брз
и
брижљив
поход
,
у
коме
је
лагум
испитан
чак
до
краја
свога
,
али
сви
напори
били
су
узалудни
.
На
једно
50—60
корачаји
од
места
,
где
су
први
пут
чули
куцање
одозго
,
ходник
се
овај
на
једаред
јако
сужавао
и
после
неколико
тренутака
сасвим
се
затварао
.
Цео
тај
простор
испитан
је
што
се
најбоље
могло
,
али
без
успеха
.
Пуни
гнева
и
очаја
,
изасланици
морали
су
најзад
решити
да
се
враћају
натраг
.
Њин
задатак
остао
је
несвршен
.
Нада
која
им
се
указала
за
један
кратки
тренутак
,
брзо
је
избледела
као
залутала
зрака
на
сунчевом
заходу
:
избледела
је
,
нестало
је
,
а
згуснуо
се
опет
мрак
безнадежнога
очајања
.
Тако
је
било
онима
над
земљом
и
онима
под
земљом
:
изгубљенима
и
онима
који
их
траже
;
Црноме
Ратнику
и
Риги
,
као
и
Реџепу
и
Мари
.
XXX
Или
—
или
.
Кад
су
се
три
изасланика
вратила
,
не
свршив
ништа
,
Реџепа
обузе
очајање
,
у
какво
никад
до
сад
није
падао
.
„
Све
је
свршено
!
Црни
Ратник
и
Рига
и
цело
њино
друштво
,
скоро
40
најпоузданијих
бораца
,
све
је
то
за
навек
пропало
.
Пропаст
Црнога
Ратника
убиће
Мару
.
Она
неће
моћи
издржати
тај
ударац
.
Она
је
и
иначе
дубоко
потресена
,
а
ово
ће
је
сасвим
искидати
.
А
кад
нестане
и
ње
,
поред
оволиких
других
губитака
,
онда
је
у
питању
све
,
онда
је
пропало
све
!
“
—
мислио
је
очајни
старац
.
Његово
очајање
било
је
у
толико
веће
,
што
је
прошле
ноћи
дознао
још
једну
страшну
истину
.
Добио
је
прилике
да
окуша
,
ради
ли
још
исправно
онај
чудновати
механизам
у
зиду
тамничком
,
који
се
на
једаред
растварао
,
те
су
туда
и
хајдуци
били
умакли
.
У
крајњем
,
очајном
тренутку
,
Реџеп
се
још
уздао
да
ће
се
патници
можда
како
год
моћи
спасти
враћајући
се
кроз
овај
отвор
натраг
.
Али
прошце
ноћи
,
на
свој
велики
ужас
,
он
је
видео
да
је
тај
механизам
покварен
,
да
се
,
дакле
,
свод
иза
тамничког
зида
сасвим
срушио
,
механизам
покварио
и
потајна
врата
за
навек
затрпао
.
Тиме
је
очајним
страдалницима
затворен
и
овај
један
јединствени
излаз
.
„
Да
ли
да
јој
кажем
,
или
да
још
ћутим
?
Али
на
што
је
то
ћутање
и
докле
оно
може
трајати
?
Да
ли
да
јој
кажем
целу
истину
,
иди
да
извијам
,
да
улепшавам
?
На
што
је
то
улепшавање
и
коме
оно
може
помоћи
?
Не
!
Нашој
огромној
несрећи
ваља
отворено
и
слободно
погледати
у
очи
.
То
је
најпаметније
,
што
се
у
овоме
очају
може
учинити
“
—
мислио
је
Реџеп
.
И
он
се
реши
.
—
Још
исте
ноћи
он
је
био
у
Марином
харему
.
Она
је
познала
да
су
зли
гласи
,
још
одмах
чим
га
је
видела
.
—
Дакле
,
свршено
је
?
—
упита
она
,
и
не
чекајући
га
да
он
почиње
.
—
Свршено
!
—
одговори
Реџеп
.
—
Дакле
,
никакве
наде
више
?
—
Никакве
,
светла
ханумо
!
—
Баш
никакве
,
никакве
?
Он
болно
слеже
раменима
и
рече
једва
чујно
,
тако
му
глас
беше
саломљен
:
—
Никакве
!
Бар
ја
је
не
знам
.
-
Онда
ред
долази
на
мене
,
—
рече
Маре
сухо
и
одлучно
,
и
скочи
с
дивана
,
на
коме
бејаше
присела
.
—
Јес
,
онда
ред
долази
на
мене
.
И
ја
ћу
учинити
своју
дужност
,
—
рече
она
,
а
оне
лепе
очи
заблисташе
неким
чудним
жаром
,
у
коме
се
на
мах
огледала
и
крајна
одлучност
и
готовост
на
последњу
жртву
.
...
—
Па
и
нека
умрем
—
продужи
она
даље
,
чисто
у
неком
заносу
,
као
да
је
говорила
сама
себи
.
—
Јес
,
па
и
нека
умрем
!
Доста
сам
и
живела
...
Истина
,
још
сам
млада
,
али
и
боље
је
умрети
млада
.
Како
је
то
тешко
гледати
,
кад
опада
све
што
је
човеку
некада
било
тако
мило
и
драгоцено
:
и
младост
и
здравље
,
и
умље
,
па
и
сама
лепота
!
Боље
умрети
млада
,
боље
умрети
у
цвету
младости
—
таку
самртницу
готово
сви
жале
...
А
мене
ће
и
он
жалити
...
Он
мора
доћи
још
једном
,
да
ме
погледа
онаку
ледену
,
крваву
,
онакажену
...
Он
ће
гледати
искасапљено
и
попрскано
крвљу
ово
лепо
тело
;
сећаће
се
да
је
оно
некада
било
топло
,
свеже
,
да
је
било
у
његовом
наручју
,
да
га
је
он
грлио
,
љубио
и
њему
ће
бити
жао
...
А
ја
?
Ја
тада
нећу
ништа
осећати
.
То
ће
бити
као
неки
миран
сан
без
сањања
,
сан
који
вечито
траје
...
Ако
душа
наџивљује
тело
,
моја
душа
не
може
се
мучити
после
смрти
,
она
ће
знати
да
је
испунила
своју
дужност
и
не
може
се
осећати
несрећна
.
А
после
,
она
ће
се
тамо
наћи
с
душом
његовом
и
опет
ће
бити
срећна
,
јер
ће
бити
обадве
заједно
...
А
тамо
ће
бити
и
он
који
је
овде
на
земљи
само
узалудно
уздисао
.
Можда
ћу
тамо
друкчије
гледати
на
њега
;
можда
ће
тамо
њему
бити
боље
;
можда
ће
у
опште
свима
нама
бити
боље
...
Тамо
негде
,
тамо
на
којој
од
ових
сјајних
удаљених
звезда
.
Но
да
ли
душа
очува
сећање
на
овај
свет
?
Да
ли
ћемо
се
горе
негде
,
кад
угледамо
амо
доле
нашу
земљу
као
мајушну
звезду
,
сећати
и
знати
да
смо
некада
били
доле
на
њој
,
живели
животом
њених
ситних
брига
и
страсти
и
тонули
у
бесмисленим
залудницама
које
се
зову
велика
дела
човечанства
!
...
Маре
је
била
као
у
неком
полубудном
заносу
:
очи
су
јој
сијале
чудним
,
топлим
сјајем
,
али
иначе
то
је
био
миран
,
ведар
поглед
човека
одлучена
и
чврсто
решена
.
Реџеп
је
одмах
познао
да
је
код
Маре
извршен
некакав
прелом
.
Никад
је
он
таку
није
виђао
.
Његово
извеџбано
старачко
око
као
кроз
прозор
загледало
је
без
тешкоћа
у
свачије
срце
.
Он
је
и
Мару
добро
познавао
и
покрети
њене
лепе
душе
вазда
су
му
били
и
јасни
и
разумљиви
.
Али
сад
пред
њим
се
из
дубине
уздизало
нешто
магловито
,
мутно
и
незнано
,
и
он
више
није
познавао
душу
своје
госпође
;
т
.
ј
.
у
тој
души
нешто
се
засијало
,
што
он
није
знао
,
шта
је
.
Видео
је
само
толико
,
да
се
Маре
решила
на
нешто
што
до
сад
није
никад
чинила
,
и
то
га
је
страшило
.
—
Светла
ханумо
,
ви
ете
се
одлучили
на
нешто
очајно
;
