Удовицибез
прихода
није
остало
ништа
друго
,
већ
да
се
сврати
староме
своме
послу
:
бацању
карата
и
читању
у
длан
.
Како
јој
је
сад
тешко
било
да
се
понова
враћа
у
службу
,
те
да
путем
отмених
госпођа
прибави
себи
рекламу
,
она
дође
на
срећну
идеју
,
да
као
рекламу
држи
увек
по
једну
сестричину
.
Та
сестричина
није
јој
служила
као
помоћница
при
бацању
карата
,
већ
више
онако
као
украс
куће
.
Онако
отприлике
,
као
што
шустер
или
берберин
држи
канаринку
у
радњи
.
Канаринка
нити
уме
бријати
,
нити
крпити
ципеле
,
али
виси
над
вратима
и
,
кад
муштерија
прође
,
она
запева
,
и
обрати
пролазнику
пажњу
на
радњу
.
Е
,
ту
дужност
канаринке
имала
је
и
сестричина
госпа
Марина
.
И
,
да
видите
,
то
није
био
рђав
начин
обраћања
пажње
на
радњу
,
јер
почеше
,
нарочито
старија
господа
,
да
посећују
госпа
Мару
,
а
она
им
је
увек
умела
да
прочита
са
длана
да
су
обешењаци
и
велике
лоле
и
да
их
женске
радо
имају
.
То
је
једнога
дана
и
господин
Сими
прочитала
са
длана
и
отад
њихово
познанство
.
Ето
,
у
ту
кућу
,
тамо
негде
у
Палилули
,
иза
старог
јеврејског
гробља
,
донеше
после
крштења
малога
Симу
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ДРУГА
Дете
за
издавање
под
кирију
,
са
или
без
намештаја
.
Једнога
јутра
дође
госпа
Мари
једна
комшика
,
коју
су
сви
звали
прија
Стана
,
а
која
је
позната
и
по
томе
,
што
је
знала
многе
школске
лекције
на
памет
.
Она
је
годинама
држала
ђаке
на
стану
,
и
како
су
сви
увек
учили
гласно
,
остале
су
и
њој
у
памети
разне
дефиниције
,
деклинације
,
и
свакојаки
цитати
.
Шта
више
,
када
би
се
свађала
са
којом
од
својих
суседа
,
па
већ
исцрпла
сав
речник
,
којим
је
тако
богата
та
језична
област
иза
старога
јеврејскога
гробља
,
она
би
тек
,
у
највећој
жестини
,
подвикнула
:
—
Квоускве
тандем
,
Катилина
,
абутере
пациенциа
ностра
!
Квем
ад
финем
сесе
туа
јактабит
аудациа
!
Имо
веро
ин
сенатум
венит
!
И
после
ових
речи
,
обично
би
долазило
до
туче
,
јер
би
дотичну
противницу
таква
латинска
реченица
раздражила
много
више
,
но
да
јој
је
Стана
,
на
српском
језику
,
опсовала
оца
или
матер
,
мислећи
да
је
ова
грди
мађарски
,
на
коме
се
језику
,
по
уверењу
компетентних
,
могу
врло
ружне
речи
казати
.
Дакле
,
та
комшика
Стана
дође
једно
јутро
у
госпа
Маре
и
,
пошто
је
увода
ради
,
припита
о
свему
и
свачему
,
пређе
на
ствар
због
које
је
дошла
:
—
Ама
у
тебе
,
комшика
,
има
некакво
дете
?
—
Па
има
!
—
одговара
госпа
Мара
.
—
Је
л
’
ти
га
општина
дала
на
чување
?
—
Није
!
—
вели
госпа
Мара
.
—
Некакво
друштво
за
нађену
децу
,
па
дали
ми
га
привремено
,
док
не
уреде
то
друштво
.
—
А
ја
као
дошла
—
вели
прија-Стана
—
да
те
замолим
да
ми
позајмиш
то
дете
за
сутра
пре
подне
.
—
Како
да
ти
позајмим
дете
?
—
Изненади
се
госпа
-Мара
.
—
Само
до
подне
да
ми
га
даш
!
—
А
што
ће
ти
дете
,
по
Богу
сестро
?
—
пита
радознало
госпа
-Мара
.
—
Па
оно
знаш
да
ти
кажем
.
Не
волим
,
знаш
,
да
се
рашчује
по
комшилуку
,
ал
’
теби
могу
рећи
.
Идем
сутра
у
општину
да
тражим
сиротињску
помоћ
,
па
боље
је
да
имам
дете
на
руци
.
Оне
које
имају
децу
и
пре
дођу
на
ред
и
више
помоћи
добију
.
—
А
зато
ти
?
—
учини
госпа
-Мара
и
уједанпут
јој
паде
на
памет
њен
покојни
муж
кога
је
издавала
под
кирију
,
и
богме
,
леп
приход
вукла
од
њега
.
Па
,
ко
зна
,
да
није
однекуд
божја
воља
,
кад
јој
одузео
мужа
,
да
јој
да
ово
дете
,
на
коме
би
могла
можда
опет
по
где
што
зарађивати
.
После
кратког
размишљања
о
томе
,
госпа
-Мара
се
окрете
комшики
:
—
Па
могу
,
могу
ти
дати
дете
,
комшика
,
само
знаш
,
како
је
,
не
бива
бесплатно
,
да
ми
платиш
кирију
.
—
Па
да
ти
платим
—
вели
прија-Стана
—
ако
је
баш
до
тога
.
Ево
да
ти
дам
динар
за
једно
пре
подне
.
—
Ију
,
комшика
!
—
зграну
се
кобајаги
госпа
Мара
.
—
Где
си
ти
видела
оволико
дете
за
динар
?
Има
му
бар
петнаест
кила
.
—
Ама
,
слушај
,
госпа
-Маро
—
удари
сад
у
погодбу
прија-Стана
—
ја
не
купујем
дете
да
ми
га
мериш
на
кило
.
Дајем
ти
динар
кирије
,
а
то
је
баш
доста
.
Не
вреди
више
,
Бога
ми
!
—
Е
,
’
ајде
,
роди
га
,
па
ћеш
да
видиш
шта
те
кошта
.
А
овако
имаш
готово
дете
,
само
што
плаћаш
кирију
за
њега
.
—
Па
добро
—
одлучи
се
прија-Стана
—
’
ајде
да
ти
дам
динар
и
по
за
једно
пре
подне
ал
’
да
ми
сваке
суботе
дајеш
дете
!
Тако
и
угодише
,
те
прија-Стана
већ
сутрадан
дође
по
дете
.
Тако
Сима
,
у
својим
најранијим
годинама
,
кад
су
друга
деца
само
од
штете
својим
родитељима
,
поче
да
привређује
.
Сваке
суботе
би
долазила
прија-Стана
и
односила
дете
у
општину
а
на
подне
би
исплаћивала
погођену
кирију
.
Разуме
се
да
цела
ствар
није
могла
дуго
да
остане
тајна
у
комшилуку
.
Али
то
,
што
је
откривена
тајна
прија-Станина
,
није
ни
мало
омело
Симу
у
његовом
привређивању
,
већ
напротив
то
му
је
још
била
реклама
.
Тако
,
не
прођоше
ни
две
суботе
отикако
је
Сима
почео
да
зарађује
,
а
дође
госпа
-Мари
једнога
дана
нека
тетка-
Роска
.
Та
тетка-
Роска
,
ма
да
није
комшика
,
већ
седи
у
једној
удаљеној
уличици
иза
Новог
гробља
,
ипак
је
позната
свима
и
свакоме
на
далеко
и
по
целоме
томе
крају
?
Нико
као
она
није
знао
да
прави
тако
добру
боју
за
косу
,
а
знала
је
и
да
лечи
ујед
од
бесна
пса
,
пришт
,
црвени
ветар
;
знала
је
да
лонцем
дигне
пупак
ако
је
спао
и
још
многе
вештине
и
лекарије
.
Но
није
тетка-Роска
само
по
томе
била
позната
,
већ
и
по
једном
особитом
наслеђу
свога
мужа
.
Покојник
је
био
музикант
и
у
томе
браку
Роска
је
научила
да
свира
у
хорну
.
Свирала
је
као
прави
музикант
и
песме
и
игре
и
разне
маршеве
и
разне
војничке
знаке
,
као
:
повечерје
,
јуриш
,
збор
и
многе
друге
.
Жене
су
јој
се
дивиле
,
а
деца
су
је
обожавала
због
тога
.
Колико
пута
би
јој
рекле
комшике
:
—
Чудо
се
,
Роска
,
не
решиш
да
идеш
у
војне
бандисте
.
—
Ишла
би
’
—
вели
Роска
—
кад
би
знала
да
би
ме
примили
за
наредника
,
али
за
редова
не
би
’
.
—
Па
шта
знаш
,
можда
би
ти
дали
за
наредника
кад
би
чули
како
лепо
свираш
?
—
Та
дали
би
ми
,
знам
ја
да
би
ми
дали
,
али
ја
би
’
тражила
да
ми
се
признаду
и
године
службе
,
па
то
не
знам
би
ли
пристали
?
—
А
које
године
службе
?
—
Па
које
им
воља
,
или
оне
што
сам
их
провела
са
покојником
у
браку
,
или
ове
што
проводим
као
удовица
.
Које
им
воља
,
мени
је
свеједно
!
Тетка-Роска
није
свирала
за
новац
,
нити
је
сматрала
то
као
какав
занат
,
већ
за
своје
уживање
.
Изнесе
тако
пред
вече
шамлицу
под
дуд
у
авлију
,
па
дуне
у
хорну
:
„
Сунце
јарко
не
сијаш
једнако
!
”
—
а
сва
деца
из
комшилука
се
обесе
на
плот
.
По
који
пут
,
кад
се
накупе
жене
или
девојке
,
па
се
развеселе
,
хоће
да
им
засвира
и
коло
,
а
кад
се
жене
у
авлији
заваде
,
она
изнесе
своју
трубу
па
с
прага
дуне
:
„
Јуриш
”
и
збиља
одушеви
све
,
те
се
дохвате
за
кике
и
туку
се
уз
пратњу
музике
.
Но
она
ову
своју
трубу
уме
и
другаче
да
употреби
.
Тако
је
ту
скоро
једном
општинском
извршитељу
,
који
јој
је
хтео
пописати
ствари
,
разбила
главу
трубом
.
Како
је
у
свакој
уређеној
држави
забрањено
власти
разбијати
главу
,
то
је
,
разуме
се
,
извршитељ
поднео
суду
тужбу
поткрепљену
лекарским
уверењем
.
А
како
је
ствар
постала
врло
озбиљна
,
Роска
је
морала
узети
адвоката
,
јер
јој
је
предстојало
бар
неколико
месеца
затвора
.
То
је
било
у
очи
самог
дана
суђења
,
када
је
Роска
дошла
у
госпа
-Маре
.
—
Сутра
имам
суђење
—
вели
—
па
сам
дошла
госпа
-Маро
,
да
ми
даш
то
твоје
дете
колико
само
до
подне
.
—
Ју
,
а
шта
ће
ти
?
—
изненади
се
госпа
-Мара
.
—
Треба
ми
.
Знаш
,
друго
је
кад
идеш
на
суђење
и
понесеш
дете
у
наручју
.
Онда
се
судије
сажале
,
сажали
се
и
сам
тужилац
и
његов
адвокат
,
сажали
се
и
онај
момак
пред
судском
канцеларијом
,
сажали
се
и
сама
публика
.
И
онда
,
знаш
,
то
мора
да
доведе
у
забуну
;
јер
ако
мене
осуде
на
затвор
,
шта
ће
с
дететом
.
Па
то
знаш
,
дошла
сам
да
ми
даш
то
дете
.
—
Не
могу
—
одговара
госпа
-Мара
—
сутра
ми
је
заузето
.
—
Како
заузето
?
—
Па
има
да
иде
у
општину
.
Сваке
суботе
мора
да
иде
у
општину
.
—
Ама
што
ти
је
,
жено
,
—
ишчуђава
се
Роска
—
па
сутра
је
петак
!
—
Је
л
петак
,
Бога
ти
?
...
Јес
’
боме
,
где
сам
се
ја
дела
!
—
Па
можеш
ли
ми
дати
дете
за
сутра
?
—
Оно
могу
,
није
да
не
могу
,
само
,
знаш
како
је
,
ја
од
тога
живим
.
—
Па
да
ти
платим
,
не
мислим
бадава
.
Само
,
немој
да
зацениш
.
Шта
ми
тражиш
за
дете
сутра
до
подне
?
—
Не
умем
да
ти
кажем
!
—
узе
се
снебивати
госпа
-Мара
.
—
Кад
човек
зрело
размисли
,
ово
ће
дете
теби
на
суду
више
да
помогне
него
ли
и
сам
адвокат
.
Е
,
па
,
ето
,
процени
сама
,
према
томе
шта
ћеш
платити
адвокату
.
—
Иди
,
жено
,
с
милим
Богом
,
где
би
ти
дете
метала
на
равну
ногу
са
адвокатом
.
Него
да
ти
дам
три
динара
до
сутра
у
подне
.
Прија
Стана
ти
плаћа
динар
и
по
,
а
ја
ево
три
.
—
Истина
је
—
брани
се
госпа
-Мара
.
—
Стана
ми
плаћа
динар
и
по
,
али
ми
је
она
стална
муштерија
,
сваке
суботе
.
А
ти
сутра
,
па
никад
више
.
Друго
је
то
кад
би
ти
сваке
недеље
разбила
главу
по
коме
трубом
,
онда
би
ти
дала
јевтиније
.
Најзад
после
дужег
ценкања
,
погодише
се
за
пет
динара
на
дан
и
мали
Сима
пође
у
првостепени
суд
на
суђење
.
Адвокат
тетка-Роскин
са
необичним
усхићењем
дочека
своју
клијенткињу
,
кад
јој
спази
дете
у
наручју
,
јер
је
иначе
муку
мучио
не
могући
да
нађе
аргументе
којима
би
је
пред
судом
бранио
.
Овако
:
„
Несрећна
мајка
”
...
Ако
закон
има
права
да
осуди
матер
,
нема
право
дете
”
,
„
и
ви
сте
,
господо
судије
родитељи
”
итд
.
све
су
то
довољни
мотиви
,
ако
не
за
Роскину
невиност
,
а
оно
за
адвокатов
говор
.
И
одиста
,
тај
је
говор
тако
сјајан
био
,
да
се
и
сам
државни
тужилац
,
који
је
по
својој
професији
позван
да
има
тврдо
срце
,
заплакао
пред
судом
и
опростио
туженој
.
Тако
је
Сима
спасао
на
суду
тетка-
Роску
и
ова
,
чим
је
вратила
дете
,
положила
је
поштено
таксу
од
пет
динара
,
а
затим
отишла
кући
,
дочепала
хорну
и
одсвирала
:
„
Ала
умем
,
ала
знам
!
”
Али
,
једнога
дана
,
дође
госпа
-Мари
млада
и
лепо
обучена
дама
.
То
није
госпа
-Мару
много
изненадило
,
јер
су
јој
долазиле
погдекад
и
госпође
,
ради
бацања
карата
и
гледања
у
длан
,
ма
да
је
она
више
са
господом
радила
.
Ова
млада
госпођа
,
чим
седе
,
поче
отворен
разговор
.
Вели
:
—
Чујем
,
госпођо
,
ви
имате
једно
дете
које
издајете
под
кирију
?
—
Ју
!
—
зграну
се
госпа
-Мара
и
чисто
се
преплаши
.
—
Ко
вам
је
могао
рећи
.
—
Ама
,
слушајте
—
узе
да
је
умирује
млада
госпа
—
нисам
ја
ваљда
дошла
од
стране
полиције
па
да
се
плашите
од
мене
.
Дошла
сам
што
и
мени
тако
једно
дете
треба
па
бих
вам
поштено
платила
кирију
.
—
Ја
не
дајем
дете
под
кирију
—
даље
се
брани
госпа
-Мара
—
али
бих
волела
да
знам
зашта
вама
треба
?
—
Па
,
ево
,
казаћу
вам
искрено
!
—
узе
реч
млада
госпођа
.
—
Ја
имам
,
знате
мужа
шушумигу
.
Налепио
ме
Бог
за
њега
па
га
кроз
цео
живот
вучем
.
Он
је
практикант
,
али
не
може
ни
на
једном
месту
да
се
скраси
више
од
шест
месеца
.
Таман
почне
лепо
да
иде
у
канцеларију
,
таман
лепо
удесимо
живот
у
кући
,
а
њега
истерају
из
службе
.
И
то
све
због
неких
ситница
.
Ево
сад
,
молим
вас
,
био
је
практикант
у
кварту
,
па
имао
да
изда
уверење
некоме
због
суђења
на
суду
и
он
у
томе
уверењу
изоставио
реч
„
не
”
,
те
на
основу
тога
буде
от-отпуштен
из
службе
.
И
сад
за
једно
„
не
”
само
,
за
два
проклета
слова
,
отпуштен
из
службе
.
Па
је
ли
то
правда
,
молим
вас
?
И
што
је
најгоре
,
знате
,
то
је
што
мени
задаје
главобољу
,
јер
ја
му
увек
израђујем
службу
.
—
Ви
?
—
учини
госпа
Мара
.
—
Па
јес
’
ја
—
настави
практикантовица
.
—
Казала
сам
вам
,
он
је
шушумига
,
па
не
уме
.
Он
уме
само
да
изгуби
службу
,
а
ја
имам
муке
да
му
је
израдим
.
Па
,
знате
,
кад
је
министар
још
млад
човек
,
то
некако
још
иде
.
Или
ако
није
министар
,
а
оно
бар
начелник
министарства
кад
је
млад
човек
.
Ал
’
сад
се
десило
па
и
министар
и
начелник
матори
људи
.
Ја
не
могу
да
разумем
какав
је
то
ред
:
једна
млада
држава
па
тако
матори
министри
.
То
само
код
нас
може
да
буде
!
—
То
је
истина
!
—
вели
госпа
-Мара
—
ал
’
ја
опет
не
разумем
шта
ће
вад
дете
?
—
Како
не
разумете
?
—
чуди
се
практикантовица
.
—
Да
је
министар
млађи
,
ја
би
сама
ишла
к
њему
.
Не
би
морала
ни
да
се
заплачем
,
доста
је
да
се
насмешим
и
мој
би
шушумига
добио
службу
.
Ал
’
овако
,
овај
је
министар
стар
,
кажу
да
је
имао
децу
па
је
погубио
.
Е
,
па
,
понећу
дете
у
наручја
,
заплакаћу
се
,
он
ће
се
сажалити
и
мој
ће
шушумига
добити
службу
.
—
Па
јес
’
,
то
може
!
—
учини
госпа
-Мара
—
само
,
како
ћу
ја
вама
да
дам
дете
кад
вас
и
не
познајем
.
—
Ју
,
Боже
мој
!
—
изненади
се
практикантовица
.
—
Што
,
ваљда
се
бојите
да
вам
га
не
вратим
.
Па
не
тражим
вам
ја
на
послугу
либаде
,
или
сребрне
кашчице
,
или
амрел
,
па
да
вам
не
вратим
.
Да
је
мени
било
до
деце
,
могла
би
их
имати
каквих
хоћете
фела
,
а
сад
још
да
узимам
туђе
дете
.
—
Па
знам
,
ал
’
опет
...
!
—
врти
сумњиво
главом
госпа
-Мара
.
—
Најпосле
,
ако
се
бојите
,
даћу
вам
реверс
,
даћу
ономе
моме
шушумиги
па
ће
ми
написати
реверс
сасвим
по
закону
.
—
Добро
,
то
пристајем
,
али
...
Колико
мислите
да
ми
платите
?
—
Па
да
вам
дам
пет
динара
.
—
Таман
!
—
учини
госпа
Мара
.
—
Ово
дете
ће
вашем
мужу
да
изради
службу
,
а
ви
за
то
само
пет
динара
.
Најпосле
погодише
се
за
десет
динара
с
тим
,
да
практикантовица
унапред
плати
кад
дође
за
дете
и
да
донесе
реверс
.
Сутрадан
дође
практикантовица
мало
сиротније
обучена
(
ради
сажаљења
господин
министровог
)
,
положи
десет
динара
и
реверс
који
је
гласио
:
На
једно
мушко
дете
узето
на
послугу
од
госпође
Маре
Здравковић
,
овдашње
,
са
обавезом
да
га
у
исправном
стању
врати
.
Одобравам
поступак
своје
жене
Јеремија
Терзић
бив
.
практикант
Како
је
било
све
у
реду
,
то
крете
Сима
на
аудијенцију
министру
,
где
је
одиста
успео
и
онај
шушумига
добио
службу
.
Тако
се
Симина
слава
постепено
ширила
.
Најпре
је
почео
рад
у
непосредном
комшилуку
,
па
онда
даље
,
па
све
даље
,
док
једнога
дана
не
дође
до
госпа
-Маре
један
човек
чудна
изгледа
.
Прљав
и
неизбријан
,
у
сомотском
капуту
и
чудно
живих
очију
.
Он
објасни
госпа
-Мари
да
је
вештак
који
зна
да
гута
ватру
,
вино
да
претвара
у
воду
и
воду
у
вино
и
свакојака
друга
чуда
да
чини
.
Кад
се
госпа
-Мара
запрепасти
и
неверице
га
погледа
,
он
извади
из
џепа
један
сребрн
дводинарац
,
стави
јој
га
на
длан
,
рече
некакву
реч
и
дводинарац
уједанпут
нестаде
.
Госпа-Мара
се
запрепасти
тој
вештини
непознатог
човека
и
боље
му
легитимације
није
требало
.
Кад
је
на
тај
начин
стекао
поверење
њено
,
он
јој
објасни
и
ко
је
и
зашто
је
дошао
.
—
Ја
сам
Илија
Божић
,
први
српски
вештак
.
Гутам
ватру
,
претварам
вино
у
воду
,
лајем
као
пас
,
маучем
као
мачка
—
и
он
настави
да
ређа
све
своје
вештине
,
а
кад
то
заврши
он
рече
да
је
сутра
Марков-дан
,
велики
црквени
празник
код
цркве
Светог
Марка
,
и
да
је
он
саградио
нарочиту
шатру
где
ће
се
продуцирати
,
али
му
је
потребно
једно
дете
,
за
једну
сасвим
нову
тачку
програма
.
—
А
шта
би
ви
радили
с
њим
?
—
упита
радознало
и
престрављено
госпа
-Мара
,
бојећи
се
да
овај
волшебник
не
претвори
Симу
у
јаре
или
тако
нешто
.
—
Детету
неће
ништа
бити
.
Имам
једну
нову
сензациону
тачку
,
у
којој
ја
из
јајета
излежем
дете
.
Ето
само
зато
ми
треба
.
Платићу
вам
десет
динара
за
дан
кирије
и
добићете
једну
бесплатну
улазницу
.
—
Знам
,
ал
’
да
ми
дате
реверс
на
дете
!
—
рече
госпа
Мара
,
која
је
сад
већ
научила
на
тај
нови
ред
да
не
даје
дете
без
реверса
,
те
,
пошто
вештак
и
на
то
пристаде
,
утврдише
погодбу
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ТРЕЋА
Марков-дан
.
Марков-дан
је
велики
београдски
празник
.
Тога
се
дана
уортачи
храм
Господњи
Светога
Марка
са
панорамџијама
,
циркужџијама
,
бурекџијама
,
бозаџијама
,
кесарошима
и
свирачима
и
направе
такав
џумбус
на
Таш-
Мајдану
,
да
је
то
просто
једна
милина
видети
и
чути
.
Други
храмови
београдски
прослављају
много
тише
и
скромније
своју
црквену
славу
,
али
овај
храм
,
ваљда
зато
што
је
чувар
гробља
,
куће
мира
и
тишине
,
сматра
да
треба
једанпут
годишње
и
мртваци
да
се
провеселе
,
и
направи
такву
џеву
по
гробљу
да
мртваци
,
ако
се
баш
и
не
дигну
да
заиграју
у
колу
,
а
они
се
бар
преврну
или
помере
у
гробу
,
а
то
је
довољно
успеха
од
стране
цркве
.
Та
црквена
слава
почиње
врло
лепо
и
свечано
.
Најпре
у
рану
зору
,
одмах
иза
Краљевога
дворца
,
припуцају
тако
страховито
прангије
,
да
изгледа
као
да
бар
десет
аустријских
монитора
бомбардују
варош
.
Грађани
престонички
скачу
буновно
из
постеља
и
јуре
необучени
на
улицу
,
да
виде
не
наилази
ли
већ
непријатељска
војска
;
није
ли
можда
експлодирала
барутана
на
Топчидерском
Брду
,
или
,
нису
ли
се
у
двору
,
место
једнога
,
родила
два
престолонаследника
.
Рани
пролазници
,
млекаџије
,
бозаџије
и
ноћне
патролџије
,
које
се
враћају
у
касарну
на
спавање
,
објашњавају
преплашеним
грађанима
да
је
данас
Марков-дан
и
да
света
црква
скромно
објављује
своју
славу
,
те
се
грађани
,
умирени
,
враћају
у
постељу
,
да
наставе
прекинути
сан
.
Затим
,
уз
пуцњаву
прангија
,
свештеници
одслуже
службу
божју
,
што
је
сасвим
згодно
,
јер
ако
Господ
Бог
не
буде
чуо
глас
њихове
молитве
,
метке
из
прангија
мора
чути
.
После
службе
божје
настаје
народно
весеље
:
стану
шкрипати
ћеманета
под
шатрама
,
стану
цикати
трубе
панорамџијске
,
пиштати
вергле
рингишпилске
,
грувати
бубњеви
циркужџијски
,
а
уз
све
то
складно
пристаје
дрека
бозаџијска
,
песма
циганска
,
запевка
просјачка
и
кукњава
оних
,
којима
су
већ
одсекли
кесе
.
И
тако
се
направи
једна
гужва
,
џумбус
,
дрека
и
ларма
,
управо
као
што
и
приличи
храму
господњем
.
Светина
гамиже
и
повија
се
,
учествује
у
ларми
и
надвикује
се
.
Коло
се
вије
крај
гробова
,
иза
разних
споменика
шетају
се
млади
,
усамљују
се
и
шапућу
љубавне
речи
.
Тако
,
иза
црнога
мраморног
споменика
неког
државног
саветника
који
је
,
према
запису
на
камену
,
био
„
предан
служитељ
књазу
и
отаџбини
,
примеран
отац
и
веран
супруг
”
,
ено
их
,
онај
бркати
чиновник
Управе
фондова
и
она
мала
удовица
са
црвеним
жипоном
под
црном
удовичком
сукњом
.
У
осталом
,
зашто
и
не
би
споменик
,
подигнут
на
гробу
једног
„
верног
супруга
”
,
послужио
за
заклон
иза
којега
ће
се
скрити
љубав
једне
удовице
?
Па
онда
,
ено
једнога
наредника
и
куварице
господин
-министрове
,
сели
су
на
гроб
жандармеријског
капетана
и
гласно
се
кикоћу
,
док
не
досаде
грешноме
капетану
те
дрекне
из
гроба
:
На
рапорт
,
наредниче
!
”
Па
ено
га
онај
практикант
,
наслонио
се
на
споменик
покојнога
попа
Милије
и
говори
једној
девојчици
скарадне
речи
,
тако
да
би
поп
Милоје
и
жив
морао
поцрвенети
,
а
камо
ли
неће
мртав
.
Тамо
опет
,
далеко
иза
цркве
,
међу
гробовима
зараслим
у
травуљину
,
двоје
младих
из
Палилуле
,
седе
на
гробу
професора
Стаменковића
и
говоре
о
љубави
језиком
,
због
којег
покојни
професор
у
гробу
чупа
последње
остатке
косе
из
своје
лубање
.
Јер
ваља
знати
да
је
покојник
онај
познати
професор
српскога
језика
,
који
је
за
живота
,
и
кад
је
на
најнезгоднијем
месту
нашао
згужвано
парче
новина
пре
но
што
би
га
употребио
,
најпре
корегирао
и
исправљао
све
грешке
граматичке
.
И
онда
,
можете
мислити
како
је
њему
у
гробу
сад
слушати
изјаве
љубави
на
палилулском
наречју
.
—
Сутра
да
ме
чекаш
на
капију
,
—
вели
млади
палилулац
.
—
Хоћу
,
али
да
те
не
видим
више
са
Мицу
!
—
одговара
млада
палилулка
.
А
професор
се
тресе
у
гробу
и
преврће
се
и
буса
у
груди
.
И
док
тако
млади
парови
,
надахнути
благодарношћу
према
матери
цркви
,
која
им
даје
прилике
да
,
усамљени
међу
гробовима
,
граматички
или
неграматички
изјављују
љубав
,
дотле
се
остала
,
незаљубљена
публика
,
тиска
око
лецедерских
шатра
,
кафана
,
панорама
и
циркуса
,
где
пажљиво
слуша
позиве
и
објашњења
оних
несрећника
са
дугачком
капом
,
намазаних
образа
брашном
и
набреклих
вратних
жила
од
дерњаве
.
Пред
циркусом
,
који
носи
назив
„
Први
српски
циркус
”
грува
у
бубањ
Стевица
,
бивши
паракувар
у
кафани
„
Србија
”
,
који
служи
сад
за
динар
и
по
дневно
као
кловн
,
чија
се
кловновска
шала
састоји
у
томе
,
што
му
сви
од
реда
у
циркусу
одваљују
шамаре
,
тако
да
га
,
према
надници
,
не
кошта
један
шамар
скупље
од
пет
пара
чаршијских
.
Набреклих
жила
и
промукла
гласа
,
Стевица
позива
свет
да
за
грош
види
највећег
светског
вештака
Радојицу
Симоновића
,
познатог
у
свих
пет
делова
света
под
именом
„
Гумаластика-човек
”
,
који
је
на
великој
светској
утакмици
однео
прву
награду
.
Свет
улази
у
циркус
и
гледа
тамо
гумаластику-човека
,
који
се
превија
лево
и
десно
,
завлачи
главу
међу
колена
,
пребацује
ногу
преко
врата
и
одвали
узгред
по
неколико
шамара
Стевици
паракувару
.
Пред
панорамом
,
познати
Пера
телал
,
који
је
метнуо
на
главу
бели
цилиндер
,
ваљда
да
би
личио
на
странца
,
дере
се
из
свег
грла
:
„
Изволите
,
господо
,
да
видите
што
ћете
ретко
кад
у
животу
имати
прилике
да
видите
.
Земљотрес
у
Месини
,
најстрашнији
догађај
овога
века
.
Варош
богата
и
напредна
лежи
сва
у
рушевинама
.
У
даљини
се
види
везув
„
Етна
”
како
још
бљује
ватру
.
Слика
је
тако
добро
израђена
да
се
голим
оком
може
да
види
,
како
се
и
још
сад
тресе
земља
.
Сем
тога
,
имате
да
видите
највећи
проналазак
прошлога
века
:
водопад
Нијагару
.
То
је
управо
падајуће
море
;
шеснаест
Дунава
и
четрдесет
и
три
Саве
да
направе
једно
акционарско
друштво
,
па
не
могу
дати
толико
воде
.
Затим
,
браћо
и
сестре
,
имате
видети
смрт
Наполеонову
,
из
које
се
лепо
и
јасно
види
како
и
најсилниј
човек
на
свету
мора
умрети
.
Крај
самртничке
постеље
покојникове
се
налази
Света
Јелена
,
заштитница
Наполеонова
!
”
Ето
,
тако
сазива
свет
Пера
телал
и
свет
гомилама
улази
у
шатру
,
гледа
кроз
округла
стакла
на
шарена
платна
,
и
враћа
се
задовољан
што
је
видео
везув
„
Етну
”
,
Свету
Јелену
крај
постеље
Наполеонове
и
велики
проналазак
Нијагару
.
Пред
трећом
шатром
,
један
дугајлија
свира
у
ватрогасну
трубу
,
и
кад
успе
да
обрати
пажњу
на
себе
,
позива
публику
да
види
паук
девојку
.
„
Чудо
природе
,
девојачка
глава
,
а
тело
и
ноге
од
паука
.
Овај
чудновати
створ
ухваћен
је
у
прашумама
парагвајским
и
са
тешком
муком
припитомљен
!
”
Улази
свет
и
то
чудо
да
види
,
али
се
враћа
разочаран
,
јер
их
већина
позна
главу
Мице
ајнлегерке
,
а
један
бандиста
је
чак
и
узвикнуо
из
публике
:
„
Мицо
...
твој
!
знао
сам
да
си
змија
,
а
сад
па
паук
изађе
!
”
Нашто
му
је
паук-девојка
одговорила
:
„
Марш
,
свињо
бандиска
!
”
Али
,
највише
се
публика
тискала
испред
једне
шатре
које
носи
поносни
наслов
:
„
Први
српски
вештак
Илија
Божић
!
”
То
је
стари
вашарски
ескамотер
,
који
је
све
вештине
на
свету
изучио
,
изузимајући
вештину
да
говори
српски
.
Ми
смо
га
већ
срели
у
прошлој
глави
овога
романа
.
Посетиоци
,
који
излазе
из
његове
шатре
,
причају
о
једној
новој
тачки
његова
програма
,
коју
на
досадањим
вашарима
није
изводио
,
а
која
је
право
чудо
од
вештине
.
Он
узме
једну
малу
ширу
корпу
,
по
њеноме
дну
положи
,
место
сламе
,
пуно
оних
телеграфских
пантличица
од
хартије
;
затим
узме
једно
јаје
које
да
претходно
публици
да
га
прегледа
,
те
да
се
увери
да
то
није
никакав
швиндл
;
па
онда
положи
оно
јаје
на
хартију
и
сам
лично
седне
преко
јајета
у
корпу
.
Чим
он
седне
,
почне
да
свира
вергл
,
да
би
публици
прекратио
време
док
се
јаје
не
изведе
.
Уз
музику
,
разуме
се
,
и
он
из
корпе
добацује
публици
разне
вицеве
,
због
којих
младе
жене
обарају
погледе
а
млади
људи
одушевљено
аплаудирају
.
Најзад
,
вергл
уједанпут
стане
,
Илија
објављује
да
је
процес
готов
,
устаје
с
корпе
,
диже
ову
на
сто
,
завлачи
руку
у
њу
и
отуд
,
из
телеграфских
пантљика
,
износи
голо
,
а
Бога
ми
,
доста
одрасло
дете
.
Да
би
свакако
наопако
тумачење
одбио
,
Илија
одмах
сам
објављује
да
је
то
дете
зато
тако
крупно
што
је
он
као
мушко
седео
на
пологу
;
да
је
женска
особа
била
насађена
,
дете
би
било
ситније
.
И
самом
вештином
и
овим
„
вицем
”
публика
се
одушевљава
и
аплаузу
нема
краја
.
Та
сензациона
тачка
програма
,
о
којој
се
по
целом
вашару
говори
,
одводи
силну
публику
у
Божићеву
шатру
и
тако
Сима
,
у
новој
својој
улози
,
привређује
Илији
Божићу
силан
новац
.
Разуме
се
,
да
оваква
сензација
изазива
и
разнолике
коментаре
у
сакупљеној
публици
.
—
Па
добро
,
а
кад
би
он
метнуо
туце
јаја
,
би
ли
излегао
дванаесторо
деце
?
—
пита
палилулац
банаћанин
једног
продавца
лимунаде
.
—
Па
може
,
дабоме
,
кад
може
једно
,
може
и
дванаест
!
—
одговара
са
уверењем
продавац
лимунаде
.
—
Сваки
сат
по
дванаест
?
—
Па
кад
може
сваки
сат
по
једно
,
може
сваки
сат
и
по
дванаест
.
—
Па
јес
’
—
вели
банаћанин
—
а
то
би
,
ако
би
цео
дан
лежао
на
јајима
,
могао
по
сто
и
педесет
деце
на
дан
да
изведе
?
—
Па
јест
,
тако
ће
да
изађе
,
ако
му
оставиш
ноћу
да
спава
и
да
се
одмара
!
—
Па
колико
би
онда
могао
да
излеже
за
годину
дана
?
Узеше
обојица
да
рачунају
,
али
никако
да
изађу
на
крај
.
Час
им
изађе
14
.
000
на
годину
,
а
час
400
.
000
хиљада
.
Најзад
им
приђе
жандарм
са
линије
,
који
би
чешће
овде
свратио
на
чашу
лимунаде
,
те
он
потеже
хартију
из
џепа
и
поче
писаним
цифрама
рачунати
.
Знојио
се
и
он
дуго
,
мучио
се
,
писао
и
брисао
,
па
је
најзад
израчунао
да
би
Илија
Божић
могао
за
годину
дана
да
роди
50
.
000
деце
.
—
Их
!
—
учини
банаћанин
.
—
А
баш
да
му
скинемо
и
Ускрс
и
Божић
и
још
који
велики
празник
,
нек
се
човек
одмара
,
па
опет
може
да
изведе
45
.
000
деце
годишње
,
а
то
је
таман
једна
дивизија
—
вели
жандарм
.
—
Ала
би
ми
могли
имати
силну
војску
!
—
одушевљава
се
банаћанин
.
—
Бога
ми
,
њега
би
требало
да
откупи
Министарство
војно
—
размишља
жандарм
.
—
Ама
кога
?
...
пита
продавац
лимунаде
.
—
Па
овога
Илију
Божића
!
Баш
ћу
да
разговарам
о
томе
са
поднаредником
.
—
Јок
,
не
мора
њега
да
откупи
Министарство
,
него
нека
му
добро
плати
па
нека
научи
наше
тој
вештини
!
—
вели
продавац
лимунаде
.
—
Готово
,
тако
је
боље
—
резонира
жандарм
—
па
нека
наши
генерали
науче
ту
вештину
,
и
лепо
нека
се
донесе
закон
да
је
сваки
генерал
дужан
да
лежи
годину
дана
на
јајима
док
не
излеже
себи
дивизију
.
Док
ова
група
у
том
смислу
и
даље
размишља
,
дотле
жене
,
скупљене
око
лецедерске
шатре
,
говорећи
о
истој
ствари
,
не
могу
да
се
измире
с
тим
,
како
то
Илија
Божић
излеже
увек
само
мушко
дете
а
никако
и
женско
.
—
Може
и
женско
,
може
,
питао
сам
га
—
добацује
им
чича
,
продавац
лецедерских
колача
.
—
Како
може
?
—
питају
радознале
жене
.
—
Легне
на
ћуреће
јаје
и
онда
се
излеже
женско
!
—
добацује
им
чича
.
И
тако
се
широм
целог
вашара
води
жив
разговор
о
овој
сензацији
и
слава
Симена
све
више
расте
.
И
та
би
слава
у
недоглед
отишла
,
да
је
Сима
није
сам
једним
гестом
покварио
.
На
име
,
како
је
цео
дан
био
голишав
,
њему
је
морао
назепсти
стомак
.
И
,
кад
је
била
најсвечанија
представа
,
око
четири
часа
по
подне
,
коју
је
походило
и
само
свештенство
Светога
Марка
,
Сима
је
почео
да
се
дере
и
плаче
пре
него
што
је
вештак
и
сео
у
корпу
.
Разуме
се
,
вергл
је
почео
нагло
да
свира
не
би
ли
угушио
Симин
плач
,
ал
’
се
он
тако
крвнички
дерњао
,
као
да
је
вероватно
хтео
пред
свештенством
цркве
Светога
Марка
да
поквари
представу
.
Но
то
још
не
би
било
све
зло
,
да
Сима
није
отишао
корак
даље
.
Илија
Божић
је
скратио
време
свог
лежања
на
јајету
,
само
да
би
забашурио
плач
детета
које
се
још
није
ни
излегло
и
,
кад
је
попео
корпу
на
сто
,
са
узвиком
:
„
И
тако
,
господо
,
ви
ћете
се
сад
уверити
да
се
дете
из
јајета
излегло
!
”
он
је
,
по
досадањем
обичају
,
завукао
обе
руке
у
корпу
и
из
телеграфских
хартија
изнео
Симу
.
Само
,
овом
приликом
,
његове
су
руке
изгледале
као
да
их
је
умочио
у
жуманце
,
а
Симини
извесни
делови
тела
били
су
намазани
истом
бојом
.
—
Разбило
се
јаје
!
—
викнуше
неки
из
публике
ударивши
у
смеј
.
И
сва
би
публика
примила
то
објашњење
да
не
поче
да
је
дави
нарочити
смрад
,
због
којега
и
сам
прослављени
вештак
запуши
нос
.
Разуме
се
да
поче
публика
најпре
да
гунђа
,
затим
да
псује
и
најзад
се
по
целом
вашару
распростре
глас
о
ординарном
швиндлу
вештаковом
.
Тако
,
лакомисленошћу
Симином
,
пропаде
та
сензационална
тачка
у
програму
првог
српског
вештака
и
он
врати
дете
госпа
-Мари
са
узвиком
:
—
Ево
вам
га
,
није
за
посао
,
то
је
једно
скроз
недисциплиновано
дете
!
Ипак
је
Сима
зарадио
кирију
за
тај
дан
,
а
то
је
главно
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
Из
које
ће
се
видети
,
да
док
мали
Сима
ради
,
ни
велики
Сима
не
седи
скрштених
руку
.
За
то
време
док
је
Сима
,
издаван
под
кирију
,
ишао
од
руке
до
руке
,
није
нимало
застао
рад
на
оснивању
„
Друштва
за
нахочад
”
,
већ
се
напротив
ствар
развијала
својим
нормалним
током
.
Као
што
је
читаоцима
познато
,
према
закључку
прве
конференције
,
изабран
је
један
одбор
петорице
,
коме
је
стављено
у
задатак
да
набави
са
стране
правила
сличних
удружења
и
да
их
проучи
,
те
да
сазове
ширу
конференцију
којој
би
о
томе
своме
раду
реферисао
.
Сад
је
,
дакле
,
све
било
на
одбору
петорице
,
који
се
тражио
,
а
никако
да
се
састане
.
Погрешка
је
можда
била
у
томе
,
што
се
тај
одбор
петорице
није
конституисао
,
те
да
се
зна
ко
је
председник
,
па
он
и
да
сазове
седницу
.
Али
овако
,
очекујући
једно
на
друго
,
прођоше
боме
и
два
и
три
месеца
.
Најзад
се
,
на
једвите
јаде
,
састаде
одбор
петорице
,
и
на
седници
која
није
дуго
трајала
,
би
решено
да
свако
од
њих
пише
коме
,
те
да
добави
правила
сличних
друштава
.
Е
,
дабоме
да
је
сад
требало
чекати
одговоре
,
нашто
је
такође
прошло
још
четири
месеца
,
али
најзад
састаде
се
опет
одбор
петорице
,
те
изабра
из
своје
средине
двојицу
који
ће
целу
ствар
проучити
.
Та
су
двојица
проучавала
ствар
једно
два
три
месеца
и
два
три
пута
сазивали
одбор
петорице
,
који
се
,
након
месец
дана
зивкања
и
тражакања
,
једва
састаде
.
Ствар
је
била
проучавана
у
две
три
седнице
,
које
су
се
сваког
месеца
једва
по
једанпут
могле
састати
,
те
најзад
у
последњој
седници
реше
петорица
,
да
се
опет
сазове
конференција
.
Дабоме
,
док
се
конференција
сазвала
,
прошло
је
још
месец
дана
и
,
дабоме
,
како
је
на
прву
заказану
седницу
дошло
свега
двоје
или
троје
,
то
је
после
месец
дана
сазвана
поново
седница
.
Ствар
је
изгледала
да
је
већ
приведена
крају
,
јер
на
овом
састанку
конференције
имала
су
да
се
,
на
основу
реферата
петорице
,
израде
правила
и
изабере
одбор
и
тада
би
друштво
било
основано
.
Али
,
устаде
неко
и
рече
,
како
налази
да
је
уопште
мали
круг
грађана
сазван
,
да
је
ова
идеја
тако
велика
,
тако
пространа
,
те
да
интересује
и
најшири
круг
грађанства
и
зато
је
он
да
се
ова
конференција
одложи
и
да
се
за
идући
састанак
позове
што
шири
број
грађана
.
Предлог
би
усвојен
,
а
г
.
Сими
поверено
да
закаже
идућу
конференцију
и
да
на
исту
позове
што
шири
круг
грађанства
.
После
два
месеца
једва
се
састаде
читав
шематизам
у
сали
„
Грађанске
касине
”
,
али
сад
устаде
онај
исти
предлагач
са
прошле
конференције
и
рече
,
како
је
конференција
њега
рђаво
разумела
и
г
.
Сима
,
сазивајући
широк
круг
грађанства
,
извео
је
само
упола
његову
мисао
,
односно
његов
предлог
.
Он
је
био
зато
и
при
том
и
сад
остаје
,
да
би
у
ово
друштво
,
па
дакле
и
на
конференцију
,
требало
позвати
и
женскиње
.
Појам
„
родитељска
љубав
”
,
који
је
основа
овоме
друштву
,
не
може
се
замислити
без
мајке
.
Он
утолико
пре
иште
да
се
његов
предлог
усвоји
,
што
је
чак
и
идеја
и
образовању
свога
друштва
поникла
од
једне
жене
,
од
поштоване
госпође
Босиљке
Недељковићке
.
Разлози
,
којима
је
предлагач
поткрепио
свој
предлог
били
су
тако
јаки
и
оправдани
,
да
је
и
сам
г
.
Сима
Недељковић
први
узвикнуо
:
„
Тако
је
!
”
А
кад
је
он
,
који
је
био
највећи
противник
одлагања
,
узвикнуо
:
„
Тако
је
!
”
,
прихватила
је
и
цела
конференција
.
И
тако
,
седница
би
поново
одложена
,
а
г
.
Сими
поверено
да
идућу
закаже
и
на
исту
позове
што
већи
број
женскиња
.
То
је
био
велики
посао
и
г
.
Сими
једва
за
четири
месеца
пође
за
руком
,
служећи
се
списком
чланица
„
Женског
друштва
”
као
и
списковима
других
друштава
,
да
сазове
нову
конференцију
.
Дође
дан
и
те
нове
конференције
,
која
је
блистала
многобројношћу
посете
уопште
и
присутношћу
лепога
пола
напосе
.
Међу
првима
је
дошла
бабица
,
свастика
г
.
Срећка
Остојића
,
окружног
начелника
у
пензији
,
и
госпођа
Босиљка
.
Затим
госпођа
Јанковићка
,
која
нема
од
срца
порода
и
зато
негује
кучиће
,
па
госпођа
Петковићка
,
којој
се
не
држе
деца
,
али
јој
се
бар
не
држе
ни
мужеви
;
па
госпођа
Јанковићка
,
која
сваке
године
иде
у
разне
бање
само
зато
да
би
родила
,
али
се
не
спомаже
стога
,
што
и
муж
увек
иде
с
њом
;
па
госпођа
Јаковљевићка
,
која
има
десеторо
деце
а
једног
мужа
,
док
би
Бог
,
да
је
само
праведан
,
то
обратно
удесио
;
па
госпођа
Стефановићка
,
која
воли
напуштену
децу
али
кад
су
одрасла
,
па
ипак
је
дошла
не
могући
да
одоли
својим
племенитим
осећајима
;
па
госпођа
Станковићка
,
која
нема
деце
,
али
има
материнске
осећаје
,
и
већ
пуно
других
које
тако
радо
иду
на
конференције
.
Г
.
Сима
је
пливао
у
радости
,
видећи
овако
леп
одзив
,
и
видећи
своју
идеју
већ
остварену
.
Надао
се
да
сад
онај
пакосни
предлагач
неће
имати
шта
више
предложити
што
би
одложило
конференцију
,
јер
тек
неће
ваљда
предлагати
да
се
позову
и
деца
.
И
заиста
,
предлагач
није
ништа
више
предлагао
,
него
је
конференција
и
отпочела
,
а
г
.
Сима
Недељковић
једногласно
изабран
да
јој
председава
.
Најпре
је
одбор
петорице
изложио
свој
реферат
о
правилима
разних
сличних
друштава
у
свету
,
а
затим
је
изабран
одбор
од
једанаесторице
,
који
ће
на
основу
ових
страних
правила
израдити
један
пројекат
за
правила
.
Тако
се
,
дакле
,
срећно
сврши
ова
конференција
,
на
највеће
задовољство
г
.
Симе
Недељковића
.
Е
,
овај
одбор
једанаесторице
радио
је
богме
некаква
четири
пет
месеца
,
али
је
бар
и
израдио
правила
каква
ни
једно
друштво
нема
.
Две
стотине
и
седамдесет
и
три
члана
низала
су
се
један
за
другим
,
а
сваки
је
члан
тачно
и
прецизно
одређивао
све
,
тако
да
ни
једна
ситница
није
била
пропуштена
.
Кад
једанпут
и
то
би
готово
,
сазва
г
.
Сима
опет
ширу
конференцију
,
која
је
одмах
приступила
претресању
самих
правила
.
Разуме
се
,
сад
су
настале
ватрене
и
дугачке
дебате
.
Професор
математике
је
опширно
и
дуго
говорио
о
томе
,
како
не
треба
казати
„
цељ
”
него
„
циљ
”
,
један
професор
српског
језика
четрдесет
и
шест
пута
је
тражио
реч
и
одлучно
и
ватрено
тражио
да
се
после
ове
или
оне
речи
стави
запета
;
некакав
ђакон
је
био
против
тога
да
се
каже
:
„
Седиште
је
друштва
у
Београду
...
”
већ
је
тражио
да
се
каже
:
„
Столица
је
друштва
у
Београду
...
”
;
Г
.
Срећко
Остојић
је
био
против
речи
„
друштво
”
;
он
је
тражио
да
се
каже
„
удружење
”
;
против
чега
је
устао
један
трговац
и
један
порезник
.
Они
су
били
за
то
да
се
зове
„
друштво
”
.
Због
тога
,
хоће
ли
се
звати
„
друштво
или
„
удружење
,
направи
се
читава
гужва
,
падоше
многе
увредљиве
речи
,
ђакон
и
учитељ
музике
мал
’
се
не
потукоше
и
,
најзад
,
после
једног
сата
бурне
дебате
,
усвоји
се
реч
„
удружење
”
због
чега
онај
трговац
,
порезник
и
још
двадесет
њихових
присталица
,
увређени
,
одоше
демонстративно
из
сале
.
Седница
је
почела
у
девет
пре
подне
и
до
дванаест
на
подне
једва
је
свршено
,
претресено
и
усвојено
четрнаест
чланова
.
Остало
је
дакле
још
две
стотине
педесет
и
девет
чланова
,
ради
којих
је
заказана
кроз
десет
дана
друга
конференција
.
Тако
је
трајала
конференција
за
конференцијом
,
те
,
после
четири
или
пет
месеца
рада
,
једва
се
сврши
и
усвојише
се
цела
правила
.
А
тада
се
заказа
и
седница
,
на
којој
се
,
према
правилима
,
изабра
привремена
управа
.
Та
привремена
управа
отвори
упис
у
чланство
,
али
се
чланови
привремене
управе
на
првој
својој
седници
посвађају
и
цела
привремена
управа
даде
оставку
.
Сада
се
сазва
наново
шира
конференција
,
која
изабра
другу
привремену
управу
,
те
ова
понова
отвори
упис
у
чланство
.
Кад
је
било
довољно
чланова
уписаних
,
привремена
управа
поднесе
правила
власти
те
их
ова
потврди
.
На
основу
потврђених
правила
,
сазва
се
се
сад
први
редовни
збор
чланова
за
избор
управе
.
На
збор
не
дође
довољан
број
за
решавање
и
онда
се
сазове
други
збор
који
ће
решавати
са
онолико
чланова
колико
их
буде
било
на
збору
.
На
том
збору
се
појавише
четири
кандидационе
листе
за
избор
управе
:
настаде
неко
шушкање
,
бушкање
и
оговарање
појединих
кандидата
,
а
затим
гужва
и
лом
,
због
чега
се
мораде
да
прекине
рад
збора
и
да
се
закаже
други
.
На
том
другом
збору
појавише
се
шест
кандидатских
листа
и
једва
на
једвите
јаде
би
изабрана
управа
.
Та
управа
се
конституиса
изабрав
себи
за
претседника
г
.
Симу
Недељковића
.
Г
.
Сима
Недељковић
заказа
прву
седницу
,
да
би
друштво
већ
једном
отпочело
рад
.
Али
,
на
тој
првој
седници
,
при
првом
решавању
,
опази
се
једна
недоследност
у
правилима
,
због
које
се
ни
до
каквог
решења
не
би
могло
доћи
.
На
име
чл
.
27
.
који
говори
о
дужностима
председничким
вели
:
да
председник
не
може
никакав
новчани
издатак
учинити
без
решења
одборскога
,
а
чл
.
40
.
који
говори
о
дужности
и
делокругу
одборском
,
вели
:
да
новчана
питања
ни
у
ком
случају
не
спадају
у
делокруг
одборски
,
нити
ће
он
о
њима
шта
решавати
.
То
сад
постане
нова
сметња
,
која
се
није
могла
избећи
ма
шта
да
се
ради
;
стога
одбор
реши
да
се
сазове
ванредни
збор
ради
измене
правила
.
Сазове
се
ванредни
збор
,
на
који
не
дође
довољан
број
чланова
и
онда
се
сазове
други
на
коме
ће
се
решавати
са
оноликим
бројем
колики
дође
.
На
том
другом
збору
,
уместо
да
се
измене
само
чланови
27
и
49
,
удари
се
у
измену
целих
правила
,
јер
је
,
по
речима
г
.
професора
математике
,
искуство
показало
,
да
и
многе
друге
одредбе
нису
на
своме
месту
.
Како
се
то
на
једној
седници
није
могло
свршити
,
продужи
се
посао
кроз
читав
низ
седница
и
пошто
се
на
тај
начин
створише
готово
нова
правила
(
овом
приликом
продро
је
онај
порезник
да
се
не
зове
„
удружење
”
но
„
друштво
”
)
,
то
и
стара
управа
даде
оставку
и
изабра
се
привремена
управа
,
која
однесе
правила
на
потврду
и
власт
их
потврди
.
Сад
се
сазва
опет
збор
за
избор
управе
,
на
који
не
дође
довољан
број
чланова
,
а
затим
збор
који
ће
решавати
са
онолико
чланова
колико
буде
дошло
.
На
том
се
збору
појави
осам
кандидационих
листа
,
али
највећи
број
гласова
доби
листа
г
.
Симе
Недељковића
и
једва
на
једвите
јаде
би
изабрана
управа
,
која
се
затим
у
првој
седници
конституиса
,
изабрав
себи
поново
за
претседника
г
.
Недељковића
.
Тако
г
.
Сима
Недељковић
једва
виде
своју
идеју
остварену
и
сад
је
само
требало
заказати
прву
седницу
управе
и
примити
Симу
као
питомца
број
један
,
па
је
детету
за
цео
живот
обезбеђен
мир
и
срећа
,
а
г
.
Недељковићу
за
цео
живот
скинута
брига
с
главе
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ПЕТА
У
којој
се
још
једном
потврђује
народна
пословица
:
да
се
планине
не
сретају
,
али
се
живи
људи
сретну
ма
кад
тад
у
животу
.
Једнога
дана
,
бану
у
кућу
госпа
-Марину
један
чудан
гост
.
Некакав
задригао
поп
у
извешталој
мантији
коју
је
киша
прала
а
сунце
сушило
,
која
се
цепала
о
трње
а
крпила
невештом
руком
сеоске
попадије
.
Кад
уђе
,
а
он
погледа
око
себе
,
па
кад
виде
да
никог
нема
у
соби
,
сем
госпа
-Маре
,
он
се
поздрави
и
запита
:
—
Јесте
ли
ви
,
Бога
вам
,
та
госпа
-Мара
?
—
Која
?
—
зачуди
се
она
.
—
Па
госпа
-Мара
...
опростите
,
знаш
,
али
рекоше
ми
људи
,
да
ви
знате
у
карте
да
погађате
,
па
ако
сте
ви
та
?
—
А
,
је
л
’
за
то
?
Е
,
па
,
јест
,
ја
сам
.
Извол’те
седите
!
—
Е
,
баш
добро
те
те
нађох
!
—
вели
поп
и
седе
уморан
на
столицу
.
—
А
шта
би
ви
као
желели
да
сазнате
?
—
поче
госпа
Мара
онако
из
далека
разговор
,
не
би
ли
ма
што
прокљувила
.
—
Имам
—
вели
поп
—
једну
велику
невољу
,
па
бих
хтео
...
хтео
би
,
знате
,
све
да
ми
кажете
.
—
Да
вам
није
ко
тешко
болестан
?
—
Није
!
—
Или
да
вам
није
...
—
Невоља
,
ето
,
беда
и
ништа
више
.
Нити
сам
ја
крив
,
нити
ми
могу
што
,
али
знате
како
је
кад
обеде
човека
.
—
Е
,
па
,
’
ајде
баш
да
видимо
што
ће
нам
карте
казати
!
Госпа-Мара
најпре
распреми
сто
,
затим
се
диже
и
узе
карте
које
су
јој
увек
стајале
под
јастуком
,
седе
за
сто
према
попу
и
поче
мешати
карте
,
а
,
разуме
се
,
да
не
би
ћутали
,
уз
мешање
проговори
реч
и
две
:
—
А
ви
сте
удовац
ваљда
?
—
Нисам
!
—
вели
поп
.
—
А
боље
би
било
да
јесам
!
—
Па
боље
,
дабоме
—
додаје
госпа
-Мара
—
овако
попадија
вам
много
смета
.
—
Смета
,
него
!
—
потврђује
поп
.
—
А
дошли
сте
ваљда
у
Београд
да
мало
побегнете
од
попадије
?
—
Ама
није
зато
,
него
невоља
ме
натерала
.
Имам
суђење
сутра
а
нисам
крив
,
па
реко
’
да
видим
шта
кажу
карте
.
—
Боме
,
моје
ће
вам
карте
казати
праву
истину
.
Ја
сам
на
далеко
чувена
због
тога
.
—
Ама
,
кажу
ми
људи
!
Кад
је
госпа
-Мара
и
довољно
промешала
карте
и
довољно
сазнала
,
колико
јој
треба
за
почетак
,
она
хукну
у
карте
и
даде
и
попу
те
и
он
хукну
,
па
онда
поче
да
их
размеће
по
столу
.
Поређа
у
четири
реда
по
седам
карата
и
најзад
узе
још
четири
у
руку
,
за
покривање
.
—
Хоћете
ли
да
покријем
вашу
жену
?
—
Море
,
покрила
је
земља
да
бог
да
,
Боже
ме
прости
!
Што
ће
ми
она
,
она
ми
је
и
направила
све
ово
!
—
Па
добро
,
да
покријем
ову
девојку
?
—
Немојте
ни
њу
,
због
ње
сам
и
оптужен
.
—
Па
да
покријем
овог
великог
господина
?
—
А
шта
је
тај
велики
господин
?
—
Па
велики
господин
,
генерал
,
министар
тако
нешто
.
—
А
је
л
’
може
да
буде
митрополит
?
—
Може
!
—
вели
госпа
Мара
.
—
Е
,
онда
покрите
митрополита
!
Госпа
Мара
покри
митрополита
,
покри
младу
девојку
,
покри
глас
и
покри
беду
.
Затим
отвори
те
карте
и
сумњиво
поче
вртети
главом
.
Поп
претрну
жив
.
—
Колико
моје
карте
кажу
,
господине
попе
,
ви
не
гледате
добрим
оком
своју
жену
.
—
Ама
што
с
њом
поче
,
кумим
те
Богом
!
Види
ти
,
госпа
-Маро
,
каквим
оком
гледа
мене
митрополит
?
—
Чекајте
,
господине
попо
,
све
по
реду
да
вам
кажем
.
Дакле
,
чекајте
...
један
,
два
,
три
,
четири
...
—
и
узе
госпа
-Мара
одбројавати
све
по
седам
карата
и
шапутати
у
себи
и
вртети
главом
.
А
поп
јој
гледа
у
очи
као
што
би
у
неку
књигу
гледао
.
Најзад
госпа
-Мара
диже
главу
и
обрати
се
попу
:
—
Како
мени
карте
кажу
,
господине
попо
,
ви
јесте
нешто
преступили
.
Поп
се
помери
на
столици
па
направи
покрет
као
да
би
хтео
то
да
спори
,
али
ућута
да
чује
што
даље
карте
кажу
.
—
И
вама
је
ваша
жена
противна
,
а
све
због
неке
младе
девојке
.
—
Јес
’
,
због
ње
!
—
учини
поп
.
—
И
вама
,
како
да
вам
кажем
,
прети
као
нека
опасност
од
неког
великог
господина
.
—
То
је
митрополит
!
—
дрекну
поп
.
—
Казао
ми
је
јуче
да
ће
ме
обријати
!
—
И
вама
ће
да
се
суди
.
—
Јес
’
и
зато
су
ме
звали
.
—
Неке
црне
судије
.
—
Духовни
суд
.
—
И
ви
нећете
добро
проћи
.
—
Па
дабоме
,
кад
је
цео
свет
скочио
на
мене
.
—
Е
,
ето
,
то
моје
карте
кажу
!
—
заврши
госпа
-Мара
.
—
По
Богу
брате
,
како
све
од
речи
до
речи
погодише
.
А
нисам
крив
,
тако
ми
...
Госпа
-Мара
се
ђаволасто
насмеши
па
му
узе
руку
и
у
длан
загледа
.
—
Е
.
извините
господине
попо
,
али
ево
баш
се
овде
јасно
види
да
сте
ви
нека
велика
лола
.
—
Ама
где
то
пише
?
—
пренерази
се
поп
.
—
Па
ево
овде
,
ја
то
са
длана
читам
.
И
не
само
што
сте
лола
,
него
умете
некако
око
женских
,
па
нема
те
женске
коју
ви
нећете
преварити
.
—
Ама
је
л
’
истина
тако
стоји
?
—
гракну
поп
са
усхићењем
.
У
то
уђе
и
сестричина
и
унесе
кафе
.
—
Изволите
!
—
вели
госпа
Мара
.
—
Ја
моје
муштерије
не
пуштам
без
кафе
.
Поп
пружи
рук
уза
кафу
и
погледа
у
сестричину
,
и
ова
се
љупко
насмеши
па
изађе
.
—
Ето
,
ето
,
кажем
ја
да
сте
ви
нека
лола
.
Ето
,
тек
што
сте
погледали
у
ово
девојче
,
а
оно
се
већ
смеши
на
вас
.
—
А
је
л
’
вам
није
сестра
?
—
Није
ми
ништа
,
него
седи
тако
ту
код
мене
...
—
А
ви
,
овај
—
увија
поп
—
издајете
ваљда
и
собе
под
кирију
?
—
Не
издајем
,
боме
,
него
тако
,
кад
се
намери
који
добар
пријатељ
могу
да
га
примим
за
ноћ
две
,
дабоме
ако
добро
плати
.
—
Па
јест
,
—
узврда
се
поп
—
а
ја
,
право
да
вам
кажем
,
баш
се
намерио
у
рђав
хотел
.
Није
ме
жао
пара
,
ал
’
волео
бих
тако
да
имам
с
ким
увече
да
проговорим
.
Знате
како
је
,
кад
човек
има
какву
бригу
на
глави
,
па
воли
да
се
разговара
.
—
Па
може
,
колико
за
вечерас
и
сутра
.
Изволите
ако
је
по
вољи
.
—
Баш
вам
хвала
као
сестри
.
Знате
незгодно
ми
је
и
као
свештеном
лицу
да
седим
по
хотелима
.
Велим
приватно
!
И
удесише
да
поп
купи
месо
и
вино
,
па
сестричина
да
скува
вечеру
и
да
поседе
мало
увече
те
да
утеше
попа
.
Е
,
сад
кад
би
то
био
убичај
у
романима
,
да
писац
истога
разговора
директно
са
којим
лицем
из
свога
романа
,
онда
би
разговор
између
писца
и
овога
попа
,
овако
отприлике
изгледао
:
Писац
:
Ама
,
попе
,
ја
канда
тебе
однекуд
познајем
?
Поп
:
Може
бити
,
господине
,
али
се
не
сећам
да
смо
се
видели
који
пут
.
Писац
:
Како
да
се
не
сећаш
,
попе
?
Па
ниси
ли
ти
онај
поп
што
се
беше
врзмао
око
Анике
?
Поп
:
Које
Анике
?
Писац
:
Па
оне
Анике
Алемпијеве
.
Поп
:
Јес
’
,
сећам
се
покојног
Алемпија
.
Писац
:
Ама
,
биће
,
попе
,
да
се
сећаш
и
Анике
?
Поп
:
Па
јес
’
,
биће
да
је
то
Алемпијева
Аника
!
Писац
:
Алемпијева
,
дабоме
!
Дакле
ја
сам
тебе
,
попе
,
виђао
у
првој
глави
овога
романа
код
Анике
;
па
сам
те
видео
,
попе
,
у
петој
глави
овога
романа
,
када
си
крштавао
оно
Аникино
дете
.
Па
сам
ја
тебе
,
мој
прелепи
попе
,
видео
у
десетој
глави
овога
романа
,
кад
си
рано
у
зору
кренуо
из
села
,
носећи
дете
под
мантијом
;
па
сам
те
видео
,
попе
,
код
среског
начелника
како
се
увијаш
као
змија
у
процепу
.
Па
,
попе
,
ако
се
почем
сећаш
,
ја
сам
видео
и
ону
твоју
бруку
у
дванаестој
глави
овога
романа
,
кад
оно
мал
’
не
пуче
глас
да
си
се
породио
;
па
смо
се
онда
још
срели
и
у
четрнаестој
глави
овога
романа
,
у
канцеларији
адвоката
Фиће
.
То
нам
је
био
последњи
састанак
.
Ти
оде
затим
у
село
,
а
ја
са
дететом
остадох
неко
време
ту
,
у
вароши
,
па
после
кренусмо
у
Београд
.
Поп
:
Јес
’
боме
,
видим
,
сад
да
се
познајемо
.
Па
како
сте
?
Писац
:
Ето
,
хвала
Богу
!
А
како
сте
ви
,
попе
?
Ето
,
такав
би
се
разговор
морао
водити
између
писца
и
овога
попа
,
јер
тај
поп
што
је
дошао
у
госпа
-Маре
да
му
размеће
карте
,
није
био
нико
други
него
поп
Пера
из
Прелепнице
.
Е
,
сад
,
пошто
знамо
који
је
то
поп
,
’
ајде
да
га
не
испуштамо
из
очију
,
јер
какав
је
шерет
може
нам
још
побећи
,
те
би
писац
онда
био
у
неприлици
,
не
знајући
како
да
заврши
ову
главу
.
Кад
је
било
пред
вече
,
ево
ти
попа
,
сели
се
из
хотела
у
госпа
-Маре
.
Носи
собом
бисаге
,
а
у
њима
,
сем
својих
ствари
,
још
и
месо
,
хлебац
,
воће
,
вино
и
други
неки
мезелуци
.
И
то
вече
,
може
се
рећи
,
провело
се
у
кући
госпа
-Мариној
једно
врло
лепо
и
чисто
фамилијарно
вече
.
Поп
се
упочетку
ка
’
мало
затезао
,
али
,
које
добро
вино
,
а
које
топли
погледи
сестричине
,
и
он
ти
се
раскрави
као
снег
на
пећи
.
Поп
је
прво
причао
о
својој
„
сврачици
”
,
како
је
он
називао
своју
жену
,
ако
се
ко
од
читалаца
добро
сећа
,
и
савијао
је
прсте
у
песницу
те
показујући
коштане
зглавке
,
рекао
:
„
Ево
,
Бога
ми
,
оваква
су
јој
леђа
.
”
Затим
је
причао
о
овоме
и
ономе
,
док
нису
госпа
-Мара
и
сестричина
навалиле
да
им
се
искрено
исповеди
,
зашто
га
суде
сутра
,
јер
су
слутиле
да
и
то
мора
бити
нешто
занимљиво
.
—
Ах
,
то
мора
да
је
нешто
врло
занимљиво
!
—
додала
би
сестричина
,
молећи
попа
Перу
да
им
прича
због
чега
га
суде
.
—
Ама
није
ништа
,
—
брани
се
поп
.
—
Једна
беда
и
ништа
више
.
—
Па
ако
,
причајте
нам
!
—
наваљују
оне
.
—
Има
,
знаш
,
у
селу
нашем
нека
девојка
Стана
—
узе
поп
да
им
прича
.
—
Израсла
као
борић
,
образи
јој
ка
’
две
полутине
заруделе
брескве
,
а
очи
као
два
упаљена
кандила
у
која
си
до
врх
вршка
налио
зејтин
.
Кад
прође
крај
тебе
,
не
можеш
да
се
не
окренеш
за
њом
.
Па
,
та
девојка
,
имала
некакву
парницу
у
граду
.
Остала
без
оца
и
мајке
,
а
ујак
јој
хтео
да
заједе
једну
њивицу
,
све
што
јој
је
остало
од
мајке
,
па
науче
је
те
потегне
у
град
да
се
тужи
.
Често
је
ишла
у
град
ради
те
парнице
,
и
,
напослетку
,
добије
парницу
ама
изгуби
част
.
Кад
се
после
смирила
у
селу
,
њу
почну
мучити
рђави
снови
;
није
могла
по
целе
ноћи
да
спава
од
рђавих
снова
.
Сретне
она
мене
једанпут
,
враћам
се
са
вечерња
кући
,
па
ми
се
пожали
,
вели
:
„
Оче
,
шта
ћу
и
како
ћу
,
не
могу
да
се
смирим
од
рђавих
снова
!
”
—
„
Е
,
кћери
моја
,
рекнем
ја
њој
,
а
имаш
ли
ти
какав
грех
на
души
?
”
„
Па
имам
”
прошапта
она
,
а
оборила
очи
и
обли
је
румен
те
дошла
још
лепша
,
тадо
да
се
ја
мал
’
не
маших
њених
образа
,
али
куд
ћу
насред
пута
где
толики
свет
пролази
.
”
Е
,
па
,
синко
,
кад
имаш
греха
и
признајеш
их
,
онда
ништа
лакше
.
Данас
је
видиш
,
среда
,
да
ти
постиш
ова
три
дана
до
недеље
,
а
у
недељу
по
подне
да
дођеш
мојој
кући
да
се
исповедиш
.
Па
ћу
ја
видети
,
ако
баш
није
велики
грех
а
ја
ћу
измолити
у
Бога
опроштај
и
он
ће
те
опростити
рђавих
снова
.
”
Чим
сам
стигао
кући
,
а
ја
,
кобајаги
забринут
,
кажем
попадији
да
сам
чуо
од
неког
трговца
,
који
по
селима
купују
храну
,
да
јој
је
сестра
нешто
слаба
.
А
њена
сестра
попадија
у
једној
варошици
,
дан
и
по
хода
од
нашега
села
.
Попадија
се
забрину
те
сутра
ће
ми
рећи
:
„
Знаш
шта
је
,
Перо
,
да
ме
пустиш
да
одем
сестри
,
јер
брине
ме
