ипође
у
своју
собу
.
Прије
него
што
ће
лећи
,
смисли
да
сутра
крене
у
град
,
да
се
прошета
и
да
присуствује
опћинској
сједници
.
Одавна
већ
вукла
га
жеља
да
се
о
свем
обавијести
што
се
тицало
његова
села
.
У
ходу
,
на
путу
у
варош
,
Иво
сустиже
Јуру
.
Младић
је
јахао
на
мазги
и
непрестанце
је
гоњао
да
боље
иде
.
—
Лино
је
,
—
рече
Иву
кад
је
поред
њега
стао
и
упитао
га
хоће
ли
узјахати
.
Иво
захвали
,
јер
да
му
је
драже
ићи
пјешице
.
И
тако
су
комад
пута
,
измијењујући
по
коју
ријеч
,
ходали
заједно
,
а
онда
Јуре
заокрену
путељком
,
док
након
неколико
корачаја
сустегну
мазгу
и
крену
се
к
Иву
.
—
Дану
,
—
јави
се—
видите
ми
ову
карту
!
Да
ми
је
јучер
ваш
отац
.
—
И
извади
је
из
џепа
и
хтједе
да
сјаше
.
—
Није
потриба
,
—
убрза
Иво
,
покрочи
к
њему
и
дохвати
карту
.
Умах
разабра
да
је
то
позив
у
шумском
прекршају
,
и
тако
му
протумачи
.
—
Дакле
,
тужија
ме
!
—
пожали
се
плашиво
младић
...
—
Зна
сам
да
ми
неће
простит
’
,
ча
му
нијесам
помога
шкропит
’
виноград
...
А
нисам
мога
...
Помога
сам
му
у
другој
пригоди
;
ма
исто
,
рђаво
сам
се
влада
...
А
хоће
ли
бит
’
зла
?
—
Не
знам
ти
рећи
,
—
одговори
Иво
.
—
Неће
ни
ова
митит
’
без
арчи
!
—
с
увјерењем
рече
младић
,
замахну
ногама
,
поздрави
и
одјаха
путем
.
Иво
је
полагано
пошао
напријед
.
Дувала
је
млака
јужина
,
тресла
гранама
и
облијетала
с
хуком
око
мрких
маслина
.
У
ушима
му
брујило
и
чинило
му
се
као
да
ослушкује
тужне
гласове
силне
нарицаљке
.
Пратио
је
у
својој
души
тај
пјев
,
а
у
памети
једна
за
другом
ређаху
се
свакојаке
мисли
,
с
којима
је
болно
и
слатко
чувствовао
.
Он
није
могао
тог
часа
да
појми
што
је
зло
;
прочишћен
и
упокојен
,
сјетним
очима
гледао
је
све
што
му
пред
очи
долажаше
и
у
свем
је
тражио
оно
што
је
једноставно
и
добро
...
А
онда
,
након
дуљега
снатрења
,
враћаше
му
се
мисао
к
селу
.
Приљубио
се
уза
њ
и
заволио
своје
сумјешћане
.
Дружио
се
с
млађаријом
,
не
с
љубопитности
или
да
их
упозна
или
тобоже
проучава
,
но
једноставно
зато
што
се
је
међу
њима
родио
,
с
њима
живио
—
и
он
је
оно
што
и
они
.
С
весељем
сјећао
се
друштва
у
крчми
,
благих
ноћи
расвијетљених
меком
мјесечином
и
гувна
гдје
се
је
ваљао
по
просушеној
трави
,
те
слушао
младићке
разговоре
и
обијесне
шале
.
Мислио
је
на
смијех
и
весеље
здравих
дјевојака
,
у
чијем
је
друштву
био
увијек
весео
и
раздраган
.
Уживао
је
у
њихову
весељу
,
а
љуто
би
га
бољело
када
је
гледао
њихова
страдања
и
оне
велике
неправде
које
им
нанашаху
и
људи
и
друштвени
поредак
за
чије
се
добро
они
од
дјетињства
до
гроба
труде
и
раде
.
Познавао
је
прилике
у
граду
.
Оне
бијаху
исто
онакове
као
у
његову
селу
.
У
неколицине
бијаше
се
згрнуло
све
благо
.
И
они
држаху
у
својим
рукама
власт
и
живот
осталих
.
Још
некако
прометао
се
погдјекоји
мањи
посједник
,
док
други
понизно
пригибаху
и
снагу
и
рад
и
сами
живот
под
незаситљиве
интересе
тих
богаташа
.
А
многи
старац
добро
се
сјећаше
да
су
очеви
тих
богаташа
,
а
и
они
сами
с
њима
,
копали
и
превртали
тешку
земљу
.
—
Па
да
су
бар
копали
како
ваља
!
—
говорили
су
они
у
шали
,
—
и
одмах
озбиљно
придодавали
:
—
Ето
,
ми
смо
радили
веће
од
њих
и
гладовали
и
гладоваћемо
па
ништа
!
Ма
како
је
то
?
Оли
нисмо
умили
,
оли
нас
нико
од
њих
ни
’
тија
обранит
’
!
...
Са
самим
начелником
у
младости
бијаше
добар
дио
вароши
на
муци
.
Скитао
се
од
немила
до
недрага
,
па
да
га
се
ослободе
,
рођаци
скупише
нешто
новаца
,
друго
породица
откиде
од
својих
жуља
,
те
му
уручише
новац
и
тако
га
отпремише
у
Америку
.
Исељеници
што
се
отуда
враћаху
нијесу
о
њем
говорили
ни
добра
ни
зла
,
но
засве
приповиједало
се
„
ружних
“
ствари
.
У
задњу
говорило
се
да
је
био
господар
великог
хотела
који
је
изнебуха
,
а
да
се
није
знало
како
,
једне
ноћи
изгорио
.
Хотел
био
је
осигуран
,
па
засве
што
се
сумњаше
да
је
он
навлаш
ватру
подметнуо
,
посао
му
пође
за
руком
:
исплатила
му
се
осигурана
свота
,
и
човјек
се
након
мало
времена
повратио
у
своје
родно
мјесто
.
Омјеривши
прилике
у
оним
добрим
годинама
,
упусти
се
у
радњу
с
тежацма
.
Куповаше
и
препродаваше
потребне
ствари
за
свакидањи
живот
и
даваше
им
новаца
у
зајам
.
Од
то
доба
веле
да
је
педесеторостручио
своју
главницу
.
Иво
је
у
ходу
на
ово
помишљао
и
с
тиме
спајао
и
биједу
Јурине
породице
и
мало
да
не
свих
других
у
селу
.
Бијаше
начисто
да
код
толико
натрпана
блага
у
тих
богаташа
,
гдје
нема
друге
добити
осим
оне
тежачких
труда
,
морало
је
да
надође
сиромаштво
и
невоља
.
Код
боровика
,
што
га
је
толико
водио
,
часом
застане
и
загледа
се
у
устресене
гране
.
Особит
тајанствен
шум
разлијегао
се
околином
.
Младић
се
сјети
слике
након
што
се
је
повратно
са
свеучилишта
.
А
сада
је
ту
стајао
,
а
да
се
није
нимало
узбунио
.
Бијаху
изблиједели
сви
они
догађаји
у
приликама
разборита
живота
.
Зарана
стиже
у
варош
.
Униђе
у
кавану
да
се
мало
одмори
,
па
онда
опет
изиђе
.
Пред
опћинском
кућом
није
се
видјело
свијета
.
На
обали
опази
неколико
чиновника
и
два—три
рибара
.
У
луци
љуљаху
се
лагано
бродови
,
док
се
по
пучини
стизаху
пјенушави
валови
.
Боси
морнари
разапињали
мокра
једра
да
се
на
промјењиву
времену
,
док
се
сунце
иза
облачка
укаже
,
часом
просуше
.
Иво
попође
обалом
до
на
крај
моста
.
Наслони
се
уза
зид
и
загледа
у
млаке
валове
.
Очима
је
пратио
сјенке
што
се
гоњаху
по
пучини
и
круну
свијетлих
облака
,
који
су
се
овили
око
крајева
прекоморских
голети
,
као
да
управо
одонуд
долазе
.
Дуго
би
био
тако
стајао
,
подајући
се
осјећајима
,
но
сјети
се
зашто
је
дошао
,
и
преко
воље
поврати
се
према
опћини
.
Пред
собом
опази
господина
начелника
.
Он
је
,
онако
дебео
,
на
својим
кратким
ногама
чврсто
ходао
да
на
вријеме
стигне
у
уред
.
За
њим
униђе
и
он
у
опћину
.
Начелник
замаче
у
писарну
,
а
Иво
ступи
у
дворану
гдје
нађе
на
окупу
неколико
вијећника
.
Остали
редом
долажаху
,
и
убрзо
запремио
се
већи
дио
столица
,
намјештених
у
полукругу
.
Напокон
униђе
и
начелник
с
тајником
.
Он
сједе
у
прочеље
стола
покривена
зеленом
чохом
.
Иво
се
загледа
наоколо
и
опази
да
је
на
ову
сједницу
дошло
врло
мало
чељади
,
засве
што
се
проносио
глас
да
ће
бити
и
опорбе
,
коју
је
одлучио
повести
посједник
Тадић
.
Овај
Тадић
бијаше
задњих
година
лијепо
уредио
своје
имање
,
окористио
се
добрим
годинама
и
постао
самосвој
и
неодвисан
.
Он
је
у
садашњој
опћинској
управи
био
другим
присједником
.
Разуман
и
правичан
,
не
могаше
да
се
сложи
са
начелником
који
је
хтио
да
се
баш
у
свем
врши
његова
воља
.
Ну
како
се
као
присједник
није
могао
сам
одупирати
начелниковој
самовољи
и
бесвјесној
већини
,
захвали
се
на
части
,
па
остаде
само
вијећник
.
С
њиме
се
удружила
још
друга
тројица
незадовољника
,
којима
бијаше
начелник
нанио
толико
штете
и
неправде
,
па
започеше
,
на
чудо
свију
у
вароши
,
водити
опорбу
против
опћинске
већине
.
У
неколико
навратака
он
је
у
новинама
претресао
опћинске
економске
послове
и
осумњичио
начелников
рад
,
нашто
би
редовно
противничке
новине
доносиле
„
просвједе
“
,
потписане
по
цијелој
управи
.
У
тим
просвједима
згражаху
се
потписани
на
толику
дописникову
дрскост
,
који
да
се
усуђује
сумњичити
поштење
толико
заузета
и
родољубива
начелника
,
који
је
само
утолико
крив
што
не
припада
дописниковој
странци
.
И
Иво
часом
заборави
на
сједницу
и
зареда
мислима
у
пошљедње
варошке
односе
.
Међутим
тајник
читаше
разне
опћинске
ствари
које
су
биле
на
дневном
реду
и
за
које
се
није
нико
ни
бринуо
.
Уто
униђе
у
дворану
начелников
син
Пиеро
,
који
,
када
га
угледа
,
приђе
к
њему
и
љубазно
га
поздрави
.
С
њиме
дођоше
још
друга
двојица
,
од
којих
је
један
био
син
посједника
Тадића
.
И
ови
се
придружише
,
па
између
њих
започе
разговор
и
каткада
подушен
смијех
.
Најпослије
дође
на
претрес
диоба
опћинских
голети
.
Начелник
сједећке
протумачи
о
чем
се
ради
и
закључи
отприлике
:
„
Ја
с
моје
стране
нијесам
за
диобу
с
разлогом
што
би
се
тиме
више
шкодило
,
него
помогло
нашему
биједному
тежаку
“
.
Сви
ућуташе
,
некоји
само
узврпољише
се
на
столици
и
све
пазе
ко
ће
да
узме
ријеч
.
Устаде
вијећник
Кеко
,
кретом
главе
повлади
начелнику
и
,
посмјехивајући
се
другима
,
опет
сједе
.
Уто
запита
ријеч
посједник
Тадић
.
Сви
уоколо
упријеше
погледе
у
њ
.
—
Сада
ћемо
чут
’
коју
нову
,
—
опази
гласно
Пиеро
,
син
начелников
.
—
Мени
је
мучно
бесидити
,
—
отпоче
Тадић
тихо
,
—
јер
когод
може
још
помислити
да
ја
радим
господину
начелнику
у
пркос
,
а
то
није
...
У
овој
важној
ствари
нисам
с
њиме
и
упре
поглед
у
вијећнике
,
па
настави
живље
:
—
Ви
сви
знате
ча
би
давала
она
голина
,
кад
би
се
обрадила
,
па
зашто
је
пустити
онако
без
икакве
користи
.
Истина
,
дало
се
је
по
који
комад
на
тежаке
,
ма
и
то
је
било
на
њихову
штету
;
дало
се
је
на
половицу
,
па
су
се
тежаци
издрли
,
а
да
нијесу
имали
никакве
користи
;
ја
бих
стога
,
—
и
настави
талијански
,
да
боље
схвате
—
био
за
диобу
:
нека
се
сиротиња
позабави
и
прихрани
...
Док
је
довршио
,
сједе
,
а
други
погледаше
у
начелника
.
—
Питам
рич
!
—
јави
се
иза
мале
станке
шјор
Пеко
.
—
Липо
говори
шјор
Тадић
,
ма
шјор
начелник
јема
правицу
...
Побогу
,
да
се
раздили
тежацима
голина
да
работа
ју
,
а
ми
бољи
да
пушемо
у
празне
шаке
!
Нека
стоји
како
је
одувик
!
—
заврши
и
окрену
се
другу
до
себе
,
па
му
,
машући
живо
рукама
,
стаде
на
сав
глас
разлагати
о
томе
.
Међу
вијећницима
паде
неколико
неразумљивих
ријечи
,
а
уто
се
јави
вијећник
Јоле
:
—
Ја
се
не
би
’
хтио
никоме
замирит
’
,
ну
мени
се
чини
да
би
најбоље
било
раздилит
’
;
свак
јема
своје
и
ради
на
своме
...
Ма
ето
,
ко
је
паметнији
,
нека
одреди
!
—
Види
ти
њега
!
—
Упаде
му
у
ријеч
шјор
Кеко
.
—
Пусти
!
—
потегну
га
за
рукав
друг
до
њега
.
—
Нека
говори
!
—
Ча
ће
говорит
’
проти
шјор—потештату
?
—
и
настави
подругљиво
:
—
Шјор
Јоли
добро
би
дија
доша
.
—
Моје
је
ка
и
твоје
!
—
завиче
овај
и
узврпољи
се
на
столици
.
—
Није
,
баш
кад
хоћеш
!
—
Је
!
—
и
диже
се
,
окренувши
се
прама
шјор
Кеку
.
—
Ти
си
,
болан
,
доганац
!
—
набаци
смијући
се
шјор
Кеко
.
—
Овдје
сам
се
родио
!
—
ражести
се
Јоле
,
а
свеједнако
стоји
на
ногама
.
—
А
отац
ти
,
а
?
—
Нека
,
нека
!
...
Ја
сам
да
се
дили
!
—
и
сједе
нагло
,
и
од
једа
прогута
пљувачку
.
—
Ти
би
све
подилија
!
—
опет
га
стаде
боцкати
шјор
Кеко
.
—
А
ти
не
би
?
А
знате
зашто
?
Нека
сиротиња
нима
гди
забавит
’
се
да
је
може
на
надницама
гулит
’
како
га
је
воља
...
—
Видите
га
ча
се
љути
,
а
знате
велики
смо
пријатељи
...
—
Онако
те
бог
помога
!
У
дворани
настаде
мало
узбуђење
,
а
послије
и
придушен
смијех
...
Кроз
то
вријеме
начелник
гледаше
мирно
уоколо
,
па
онда
се
нагну
тајнику
и
нешто
му
шапну
.
Пошто
настаде
мир
,
проговори
:
—
Будимо
људи
!
Нека
све
гре
по
реду
.
Дакле
,
ја
сам
—
да
се
не
дили
—и
погледом
обиђе
вијећнике
.
—
А
сада
приђимо
на
гласовање
!
—
Већина
гледајући
један
другога
диже
се
.
Начелник
се
обрати
тајнику
.
—
Пишите
.
—
рече
,
—
сви
осим
четворице
!
—
Друга
је
ствар
на
дневном
реду
,
—
јави
се
начелник
опет
након
мале
станке
,
—
уређење
потока
Дочине
,
одломка
Дражице
,
—
па
стаде
пребирати
по
снопу
исписане
хартије
.
—
Ко
јема
ча
говорити
му
?
—
Устаде
посједник
Тадић
и
као
замисли
се
...
—
Нисте
питали
рич
!
—
опази
господин
начелник
,
—
...
Ма
свеједно
можете
говорити
.
Ја
сам
—
поче
он
једнако
замишљен
,
—
да
се
прими
владина
понуда
.
Напокон
,
олиш
ча
ће
нам
се
уредит
’
поток
,
остаће
новац
у
селу
...
А
влада
даје
половину
,
земаљски
одбор
један
дио
,
а
стопру
четврти
дил
опћина
...
—
Не
опћина
,
—
опази
начелник
,
—
него
одломак
Дражице
.
Но
о
томе
најбоље
је
да
рече
своју
њихов
главар
...
Ја
сам
толић
с
њим
говорио
,
—
и
упитливо
погледа
у
Ивина
оца
.
Главар
устаде
и
намршти
се
:
—
Не
знам
зач
се
други
миша
у
наше
после
.
Ча
ће
влада
дат
’
,
исто
би
ваљало
да
селу
отпадне
прико
двије
хиљаде
фиорини
,
а
окле
?
Хм
,
лако
је
говорит
’
!
—
Ма
пинези
остали
би
у
селу
,
сиротиња
би
се
прихранила
и
зградија
би
се
поток
,
—
опази
убједљиво
Тадић
.
—
Сиротиња
би
пуно
добила
!
...
Довели
би
доганце
...
А
опћински
намет
,
колики
ми
нареста
!
—
поче
се
главар
љутит
’
,
—
а
?
Ча
мислите
!
Ено
и
начелник
говори
да
би
га
ваљало
подигнут
’
до
3000
%
...
Па
ко
би
га
плаћа
?
Највише
ми
посједници
.
—
Јема
прав
’
главар
.
—
прекиде
бесједу
шјор
Кеко
.
—
Побогу
,
ча
би
је
за
другога
плаћа
?
!
Па
баш
сада
,
кад
су
овако
липе
године
...
Наста
жамор
међу
вијећницима
.
—
Ча
ће
нам
поток
,
неће
увик
кишит
’
!
...
—
А
како
ће
се
село
прихранит
’
?
—
опази
жестоко
Тадић
.
—
Приживиће
се
ка
и
досада
.
.
—
Реците
и
ви
своју
!
—
обрати
се
изненада
главар
к
жупнику
.
Но
овај
се
смете
:
—
То
нису
црковни
посли
,
—
одговори
као
у
шали
.
—
Ма
зашто
се
правдамо
?
!
—
завиче
дебели
месар
Тртић
:
—
Прођимо
на
вотацијун
!
...
—
Питам
рич
!
—
јави
се
након
тога
рјечкања
вијећник
из
другога
одломка
и
нагло
устаде
.
—
Мир
!
—
опомену
начелник
.
—
О
свачем
се
говори
,
—
поче
он
тихим
,
раскиданим
гласом
,
—
а
наше
се
село
запустило
.
Било
би
вриме
да
се
уреди
пристојбина
за
ликара
,
да
се
...
—
Ча
му
се
сни
?
—
смијао
се
шјор
Кеко
.
—
Пусти
га
нека
говори
!
...
—
То
није
на
дневном
реду
,
—
благо
опази
начелник
и
погледа
у
вијећника
.
Ну
говорник
не
мари
за
опомену
,
а
мирно
прослиједи
.
Други
опет
сврнуше
говор
на
уређење
потока
,
а
он
једнако
мирно
стоји
и
говори
:
—
И
локве
би
ваљало
прочистит
’
...
У
лити
се
вода
не
може
пит
’
...
Пути
су
још
гори
...
Ма
ча
ћу
говорит
’
,
кад
је
све
у
нереду
?
...
Напокон
,
у
неке
сјети
се
да
га
нико
не
слуша
,
па
мирно
сједе
и
више
није
ни
проговорио
.
Најпослије
устаде
начелник
и
рече
укратко
да
се
с
главаром
потпуно
слаже
.
При
гласовању
пропала
је
већином
гласова
—
осим
четворице
—
владина
понуда
,
а
прихваћен
једногласно
главарев
предлог
да
се
поток
гради
,
ако
ће
влада
и
земаљски
одбор
за
градњу
носити
све
трошкове
.
Тајник
уврштаваше
закључке
у
записник
.
—
Мени
је
већ
досадило
,
—
рече
Пиеро
Иву
.
—
Изађимо
!
—
Останимо
до
сврхе
...
—
Тебе
занима
?
—
и
насмија
му
се
у
брк
.
—
Ваљало
би
да
свакога
занима
,
—
одговори
.
—
Тиче
се
наших
невоља
и
наше
сиротиње
.
—
Ти
увијек
,
а
вјеруј
,
нећеш
ти
свијет
преврнут
’
!
—
И
Пиеро
хтеде
да
изиђе
,
ну
тога
часа
опет
устаде
посједник
Тадић
и
јави
се
за
један
предлог
.
—
О
чему
мислите
говорити
?
—
упита
начелник
.
—
Чућете
...
—
Дневни
је
ред
...
—
Исцрпен
,
—
прихвати
тајник
,
подиже
главу
и
с
натегом
се
испружи
.
—
Ма
није
сједница
закључена
...
Дакле
,
—
отпоче
Тадић—
ја
би
ставија
предлог
који
је
од
велике
важности
.
Тиче
се
Рафајзенових
благајна
...
Уведимо
по
његову
начину
и
ми
ту
,
липу
установу
,
како
су
то
и
друга
миста
учинила
...
Тако
каматници
неће
моћ
гулит
’
на
сваки
начин
наш
бајни
пук
.
—
То
није
на
дневноме
реду
!
—
живо
прекиде
начелник
.
—
Не
смета
,
важно
је
.
—
Оставите
за
други
пут
,
—
јавише
се
главар
и
трговац
шјор
Бепо
у
један
глас
,
сада
је
подне
...
—
Ово
је
од
велике
потрибе
...
—
Обидоват
’
је
од
веће
!
—
Ча
је
то
?
Ако
ће
ко
дат
пинез
,
нека
се
вота
!
—
јави
се
иза
сна
поспани
вијећник
Рого
,
једини
тежачки
претставник
.
—
Реци
оцу
да
не
говори
лудости
!
—
боцну
Пиеро
Тадићева
сина
,
који
је
очито
блиједио
ради
очеве
неприлике
.
—
Није
оно
за
нас
!
—
И
ја
сам
му
говорио
...
—
сметено
одговори
младић
.
—
А
зашто
није
?
—
опази
Иво
.
—
Ваља
почети
...
—
Почни
ти
!
—
Нисам
ја
за
то
.
.
—
Ено
ти
оца
!
И
наста
свеопћи
разговор
.
Тадић
нанова
хоће
да
говори
.
—
’
Ајмо
,
подне
је
!
—
завикаше
некоји
.
Ну
он
их
не
слуша
,
већ
слиједи
говором
...
—
Пусти
га
нека
сам
бали
и
одбалива
!
—
рече
шјор
Кеко
и
диже
се
.
Сви
се
надушише
смијати
.
—
Затварам
сједницу
!
—
јави
се
најпослије
начелник
.
Па
устаде
,
а
за
њим
и
други
.
Потражише
клобуке
и
почеше
се
разилазити
.
На
стубама
,
потсмјехавајућ
’
се
,
добаци
као
нузгредно
начелник
Тадићу
:
—
Видите
да
вам
ниједна
не
гре
у
добро
!
—
Кад
су
сви
ухваћени
у
једну
мрижу
,
—
одврати
Тадић
,
и
боље
пожури
низ
камене
стубе
.
На
улици
ухвати
начелников
син
Пиеро
Ива
под
руку
и
позове
га
на
објед
.
Ну
Иво
захвали
,
попође
мало
обалом
и
сврати
у
кавану
.
Ту
прегледа
часом
новине
,
попије
каву
и
крену
пут
свога
села
.
Изишавши
из
вароши
на
отворено
поље
,
стадоше
га
салијетати
свакојаке
несређене
мисли
.
У
један
мах
долазило
му
огорчење
и
надало
би
му
се
смијати
—
тако
тужно
и
смијешно
причинила
му
се
толико
развикана
опћинска
сједница
.
„
Напокон
“
,
мислио
је
,
„
на
њој
се
није
ништа
добро
закључило
,
нити
се
од
оних
људи
било
икад
надати
бољему
“
.
И
он
ос
јети
у
себи
сву
потиштеност
и
ропство
под
којим
је
стењало
сиромаштво
подвргнуто
имућству
неколицине
богаташа
,
па
му
падоше
на
памет
старчеве
ријечи
:
„
Оли
ми
нисмо
умили
,
оли
нас
од
њих
није
нико
бранио
!
“
Пред
његовим
очима
ређају
се
све
црње
слике
.
Село
се
,
ето
,
хоће
да
расели
,
а
како
и
неће
кад
се
већ
не
може
живјети
?
!
Док
су
године
носиле
,
свако
се
обилато
намиривао
,
сада
пак
,
када
је
издало
редом
трудбенику
плијени
се
и
продаје
и
живина
и
покућство
и
пољско
оруђе
и
земља
и
оно
кућице
која
не
носи
никакове
користи
,
ну
и
њу
руше
,
да
остане
зар
потпуна
пустош
...
Узбуђен
тим
мислима
,
гледаше
раденике
у
пољу
,
гледаше
пусту
земљу
и
никако
није
могао
да
схвати
зашто
се
као
навлаш
иде
за
тим
да
се
омрази
и
отуђи
тежак
од
харне
земље
.
Падоше
му
на
памет
ђачке
размирице
синова
једнога
језика
,
новинарски
чланци
све
о
„
нашем
милом
народу
“
и
друге
бесмислице
људи
који
мисле
да
су
позвани
да
воде
народ
и
да
буду
његови
претставници
,
а
при
оваковој
невољи
не
знаду
што
да
раде
,
већ
се
препиру
о
нашој
некадашњој
величини
,
прошлости
,
хисторији
...
,
док
извикани
родољуби
у
својим
рукама
држе
и
брину
се
за
интересе
„
голубињега
народа
“
,
како
га
они
из
милоште
зову
.
Сунце
се
даномице
све
више
и
више
скањива
и
за
облаке
заклања
.
Дани
све
краћи
,
а
вјетрови
јачи
.
Морска
пучина
је
тамнија
и
јежури
се
,
а
у
мутноме
ваздуху
покатшто
завришти
јато
ждралова
,
нижући
се
к
југу
.
Бакараста
вијовина
на
трсима
мртво
виси
,
тек
што
се
држи
.
Док
ду’не
,
отргнуће
се
и
вјетар
ће
се
с
њоме
по
вољи
заметати
.
При
западу
сунца
цијела
околина
плави
се
у
разноликим
шарама
и
мијеша
се
бакарастом
бојом
вијовине
.
Хладна
,
гладна
зима
примиче
се
и
натјерава
све
живо
у
бригу
за
храном
.
Над
кућама
застаје
густи
дим
и
застаје
ваздух
,
док
вјетар
не
ду’не
да
га
разнесе
кроз
огољела
стабла
даље
изнад
,
села
.
И
село
је
све
то
запуштеније
.
Забринути
људи
немају
посла
ни
добити
,
па
,
спустивши
руке
ходају
амо
тамо
;
капци
на
прозорчићима
нередно
висе
и
у
окренутоме
лонцу
вене
мажурана
...
Иву
отац
не
да
мира
;
гони
га
од
куће
да
иде
у
свијет
за
наукама
,
а
њему
је
тешко
растати
се
са
селом
,
навлаш
ето
сада
кад
се
спрема
сила
чељади
да
се
исели
у
далеку
Америку
,
а
с
њима
ће
Јуре
и
Марија
...
Тих
дана
цијело
имање
Јурине
породице
продало
се
на
дражби
,
као
обично
у
бесцијен
.
Поврх
начелника
нико
се
није
хтио
натјецати
.
Он
и
трговац
шјор
Бепо
сложише
се
и
раздијелише
га
међу
собом
.
Људи
говорили
да
су
учинили
добар
посао
,
јер
да
су
након
мало
дана
почели
продавати
комад
по
комад
и
већ
при
половини
имања
намирили
се
.
Кућу
им
Ивин
отац
није
ставио
на
дражбу
,
пошто
се
је
надао
да
ће
му
бити
подмирен
дуг
с
новцима
што
дођу
из
Америке
,
а
ионако
—
да
и
остане
за
њ—
не
би
му
доносила
никакве
користи
.
Од
свега
имања
није
остала
већ
коза
,
но
и
она
бијаше
убиљежена
за
подмиру
пореза
.
А
ове
гладне
године
ни
порезни
рубач
није
задоцнио
.
Дошао
је
у
село
јутром
некога
дана
да
наплати
порез
и
да
покупи
побиљежену
живину
.
И
њему
на
памети
не
бијаше
друго
него
да
удовољи
налогу
,
да
себе
осигура
;
пак
,
важно
,
у
службеној
капи
наваљеној
до
очију
,
ушуња
се
у
село
.
Ну
у
селу
није
нашао
ни
људи
ни
живине
;
све
бијаше
у
пољу
на
радњи
.
Мучили
се
у
нади
да
ће
бар
унапријед
бог
благословити
њихов
рад
.
Ваљало
је
да
чека
до
ноћи
,
па
,
да
се
забави
,
пође
у
крчму
,
а
друго
што
није
ни
могао
да
учини
По
подне
стиже
и
један
жандар
,
за
припомоћ
.
Људи
,
кад
су
се
из
поља
вратили
кући
,
стадоше
тражити
новац
уз
које
му
драго
увјете
,
само
да
им
не
покупе
и
не
одведу
побиљежену
живину
у
град
,
јер
им
је
то
била
још
једина
узданица
...
—
Говорили
су
да
ће
цића
града
опростит
’
нам
импошту
(
порез
)
,
—
јадиковали
људи
.
—
Како
ћемо
сада
?
И
село
је
те
ноћи
као
оживјело
.
Људи
долазили
главару
,
тужили
се
и
најпослије
молили
и
заклињали
да
им
се
помогне
.
—
Не
могу
ја
ради
вас
у
просјаке
!
—
одговараше
он
одлучно
и
љутито
.
Ну
ипак
,
неким
је
позајмио
новаца
уз
погодбу
да
настајни
бухач
имају
њему
продати
,
килограм
по
десет
новчића
,
а
у
трговини
пошто
буде
.
Исто
тако
некима
је
и
Рого
позајмио
.
Тако
је
много
људи
одахнуло
засве
да
су
знали
да
је
обична
цијена
бухачу
шеснаест
до
двадесет
новчића
.
„
Ма
нека
“
,
говорили
су
,
„
само
кад
се
је
нашло
!
“
Ну
сви
порубани
нијесу
имали
бухача
,
или
га
нијесу
садили
,
или
им
га
је
вјеровник
већ
заплијенио
.
За
њих
није
било
друге
него
пустити
живину
да
је
гоне
и
продаду
.
У
Јуриној
кући
те
вечери
нису
се
бринули
да
плате
порез
.
Сви
бијаху
у
великој
бризи
ради
старјешине
,
којему
је
даномице
све
то
горе
било
,
а
те
вечери
звали
су
и
попа
.
Мишљаху
да
неће
жив
осванути
.
Иво
,
сазнавши
за
сеоску
невољу
,
веома
се
узнемири
и
растужи
.
За
вечером
,
да
одахне
од
очева
гњева
и
тежачкога
туговања
,
изиђе
напоље
.
Ходаше
испред
цркве
на
отворену
комаду
земљишта
засађену
дрвећем
.
На
зиду
уоколо
сједио
је
млађи
свијет
.
Разговараху
о
рубачу
и
порезу
и
о
којечем
другом
,
док
најпосле
надвлада
младићко
весеље
и
неколико
их
у
по
грла
запјева
...
Доље
,
у
доњој
страни
села
,
чула
се
вика
и
оштрији
гласови
жалба
,
који
се
примицаху
горњој
страни
.
Док
наједном
неки
угледаше
свјетло
фењера
и
за
њим
поворку
људи
.
—
Гоне
живину
у
јапнени
двор
!
—
рече
један
од
људи
,
као
да
не
вјерује
својим
очима
.
—
Тако
ти
је
,
—
потврди
други
.
—
Гледај
како
при
свићи
сива
бајунета
!
Људи
се
дигоше
да
се
боље
увјере
.
Поворка
се
приближаваше
к
њима
и
лијепо
се
разабирао
клопот
и
бахат
велике
и
мале
живине
.
Опћински
чауш
и
два
опћинска
рондара
гоњаху
благо
пред
собом
,
да
га
затворе
до
сутра
.
Пред
њима
с
фењером
у
руци
ходао
је
рубач
и
жандар
,
а
за
њима
нешто
друге
чељади
.
Кад
стигоше
пред
двор
,
људи
се
ускомешали
;
гледају
и
запањени
чуде
се
...
Рубач
,
млад
човјек
,
раздраган
,
пролазећ
’
поред
двојице
,
поднесе
им
свјетло
под
очи
.
—
Јесте
ли
и
ви
од
рубачине
?
—
избаци
смијућ
’
се
.
Младићи
прогунђаше
нешто
кроза
зубе
и
одмакоше
се
од
њега
.
Поворка
крену
даље
,
а
Иво
је
пратио
погледом
,
слушајући
дозиве
и
разговор
порубаних
људи
.
—
Пусти
,
нека
га
гони
!
Ча
га
кријеш
,
ка
неће
га
наћ
?
!
—
чује
се
кроз
ноћ
женски
,
уједљиви
глас
.
—
Мучи
,
ђавле
!
Пригладниће
ноћас
,
—
одвраћа
плачљиво
мушко
грло
.
А
рондари
пред
собом
гоне
магаре
,
да
га
с
осталима
до
сутра
затворе
.
За
њима
плашиво
вуче
се
стари
„
фратар
“
и
моли
да
му
га
пусте
и
једнако
вели
:
—
Пригладниће
,
није
га
се
данас
врагу
струка
окусило
!
Уто
за
њим
добрзала
она
разјарена
женска
,
жена
му
.
—
Пусти
,
грдобо
!
—
завикну
и
притегне
мужа
к
себи
,
да
га
кући
одвуче
,
а
он
се
брани
и
не
да
се
...
Младићи
се
осмјелише
и
наста
весео
смијех
.
И
рубач
се
смије
,
само
жандар
мрко
гледа
преда
се
,
а
рондари
силом
вуку
магаре
...
—
Нека
га
!
—
потцикује
Цирило
...
—
Могу
на
њем
лепиже
гонит
’
—
и
гуши
се
од
смијеха
...
И
поворка
,
уз
смијех
и
јадиковање
,
одмиче
даље
.
Спустише
се
најзад
улицом
пода
се
к
Јуриној
кући
и
уставише
се
код
ње
.
Иво
гледа
,
а
око
њега
сакупила
се
и
остала
чељад
...
Рубач
покуца
на
врата
.
Нико
се
не
одазива
.
—
Отвори
!
—
виче
рубач
и
нешто
говори
жандару
.
—
Тешко
је
болестан
стари
Анте
,
—
јави
се
најзад
неко
из
гомиле
.
А
доље
једнако
чује
се
шкрипање
врата
.
Иву
обузе
страва
и
чисто
јежурива
зебња
обиђе
га
по
тијелу
.
Најпослије
опази
да
су
се
врата
отворила
...
—
Куд
је
коза
?
—
осорљиво
пита
рубач
.
—
Ча
вам
је
вечерас
?
!
—
као
чуди
се
жена
...
—
Пустите
да
ми
муж
бар
у
миру
испусти
душу
!
...
—
То
је
други
посао
...
—
одговори
блаже
рубач
...
—
Ма
дајте
козу
!
—
Није
дома
,
—
упозна
Иво
Маријин
глас
.
—
Биће
у
загону
,
—
вели
опћински
чауш
и
попође
по
превраћу
.
И
изведоше
козу
из
двора
на
узици
.
Потежу
је
за
собом
,
а
она
се
не
да
;
скупила
главу
пода
се
,
па
се
одапире
предњим
ногама
.
—
Узмите
је
преда
се
!
...
Немојте
је
мучити
!
...
—
моли
Марија
.
—
Сутра
ћемо
је
откупити
...
—
Пусти
нека
и
њу
воде
!
—
срдито
и
пријегорно
јави
се
мајка
јој
.
—
Бидна
,
присушиће
ноћас
...
нима
брста
!
—
сажалује
Марија
.
—
’
Ајмо
!
—
огласи
се
и
Јуре
.
Уљегоше
у
кућу
и
лупнуше
вратницама
.
Људи
се
умирили
и
ништа
не
говоре
,
ну
чим
мимо
њих
прође
чауш
,
дрпећи
се
с
козом
,
наново
чују
се
раздрагани
повици
и
весели
смијех
...
Старији
замјеравају
младићима
што
калаше
при
овакој
невољи
...
—
А
ча
ћемо
?
—
одговори
Цирило
...
—
Овако
ти
је
сада
на
увике—
амен
!
Ваља
се
научити
у
липих
...
—
Однили
су
нам
и
ове
године
Божић
у
варош
!
—
прихвати
други
.
И
оно
младости
,
не
марећи
за
невољу
или
хотећи
да
убије
бригу
,
запјева
у
вас
глас
:
„
У
се
вриме
годишта
Остали
смо
без
ништа
!
“
Па
,
док
је
поворка
с
фењером
ишла
низа
село
,
свијет
се
разилазио
својим
кућама
.
Иво
још
слушаше
из
даљине
циничну
пародију
веселе
божићне
пјесме
и
...
гледаше
у
Маријину
кућу
и
у
трачак
свјетлости
што
се
кроз
прозорчић
назираше
...
У
ушима
му
брујали
откуцаји
сата
на
звонику
и
чисто
устрну
кад
унутри
нешто
,
падајући
,
заружи
.
Уре
удараху
одмјерено
,
подмукло
;
из
натуштена
неба
поче
да
сипи
,
а
он
пожури
кући
,
да
не
покисне
...
Неколико
дана
иза
тога
,
Иво
наљеже
увече
на
два
тежака
пред
Јуриним
двором
.
Један
од
њих
рече
му
да
стари
Анте
—
бог
га
помиловао
!
—
лежи
у
кући
мртав
.
Младић
не
рече
ни
ријечи
,
но
одмах
за
њим
униђе
у
кућу
.
Укућане
нађе
око
огњишта
,
ма
да
није
било
студено
.
Марија
смјестила
по
кући
и
најпослије
прислонита
се
уза
зид
,
на
крај
куће
,
у
мраку
,
докле
пламен
с
огњишта
није
допирао
.
Јуре
је
сједио
на
ниском
трупићу
до
огња
,
налактио
се
на
кољена
,
и
рукама
покрио
очи
.
Мати
им
била
код
мрца
у
соби
.
Иво
сједе
до
оне
двојице
што
тек
уљегоше
.
Осам
поздрава
,
нико
за
дуго
времена
није
проговорио
ни
ријечи
.
На
огњишту
би
покатшто
запуцкетало
,
док
пламен
помало
замирише
.
Наједном
из
покојникове
собе
изиђоше
жена
му
и
сестра
.
—
Јесте
ли
видили
ча
нас
је
снашло
?
—
рече
удовица
разговијетно
мјесто
поздрава
дошљацима
,
и
обје
жене
сједоше
до
њих
.
—
А
да
зашто
смо
на
овоме
свиту
?
—
одговори
један
од
људи
.
Иво
је
гледао
преда
се
;
одмах
иза
застора
лежао
је
мртвац
.
Очи
су
му
бјежале
к
њему
и
причињало
му
се
да
лежи
посве
искипио
на
кревету
...
Огањ
догараше
;
сестра
покојникова
баци
на
њ
руковет
сувари
и
модрушаст
пламен
весело
лизну
...
Уто
у
кућу
униђе
најближи
им
сусјед
Ловре
.
Дошао
је
с
бесједом
у
устима
,
но
претрже
је
кад
угледа
Иву
.
—
Ча
ти
је
река
?
—
упита
га
покојникова
жена
,
док
је
сио
.
—
Ча
?
!
Знате
...
да
се
не
може
.
—
Па
настави
:
—
Да
је
ово
четврто
годиште
,
да
нисте
нишће
улили
...
—
Биће
—
смисли
се
жена
.
—
Ма
кад
га
бог
ни
да
ми
да
се
на
Божић
напијемо
...
Па
ча
ћемо
сад
?
—
Ваља
платит
’
...
—
Он
је
једнако
братим
светога
сакрамента
,
—
опази
један
од
својбине
.
—
Не
смета
;
није
улија
,
па
ето
!
—
Је
и
ово
неправица
,
—
јави
се
други
.
—
Улиј
им
га
,
одувик
ка
мора
,
па
кад
си
доша
на
нишће
,
издахнуо
од
сваке
невоље
,
брецну
ти
у
сиромашно
звоно
,
ка
најгорем
доганцу
...
—
А
колико
ишћу
?
—
прекиде
она
,
не
обзирући
се
на
разлагања
.
—
У
најгору
дванаест
фиорини
за
звона
,
и
то
ваља
платит
’
главару
,
јер
је
он
од
црковинарства
,
а
знаш
спровод
...
најмање
шест
фиорини
...
Жена
се
замисли
,
други
пак
забринуто
гледаху
преда
се
.
—
Неће
се
никако
моћ
’
;
хоће
се
и
свиће
платит
’
!
—
диже
жена
главу
и
говораше
к’о
собом
.
.
—
Онда
пусти
нека
раде
ча
их
је
воља
!
...
Доста
је
света
миса
...
А
знаш
ча
ћу
ти
рећ
:
неће
га
звони
одвест
’
у
рајску
славу
!
...
.
—
Ча
говориш
ти
,
Јуре
?
—
настави
сусјед
и
погледа
на
њ
.
Јуре
подиже
главу
;
очи
су
му
подбуле
и
закрвављене
.
—
Ваљало
би
провидит
’
,
—
изусти
једва
чујно
.
—
Провидит
’
!
А
окле
?
...
Увик
су
овака
моја
дица
,
озва
се
она
нагло
и
отресито
.
—
Јемају
правицу
!
—
јави
се
одлучним
гласом
покојникова
сестра
и
настави
:
—
Откад
се
свит
спомиње
,
у
овој
кући
никоме
нигда
није
брецало
сиромашко
звоно
!
Иво
је
слушао
разговор
чељади
која
се
бијаше
састала
у
кући
покојника
,
да
му
одаде
пошљедњу
помен
,
а
Јурине
ријечи
:
„
Ваљало
би
провидит
“
,
изговорене
једва
чујно
,
живо
га
такнуше
.
Он
одлучи
да
се
заузме
да
све
буде
учињено
по
његовој
вољи
.
Диже
се
и
зовну
сусједа
настрану
,
те
му
потише
рече
да
се
не
брине
,
да
ће
он
говорити
са
жупником
.
—
Нека
с
вама
пође
и
Јуре
!
—
опази
наглас
сусјед
.
—
Није
потреба
,
—
одговори
Иво
,
поздрави
и
изиђе
из
куће
.
У
ходу
до
жупникова
стана
размишљаше
што
ће
рећи
и
како
ће
све
уредити
ради
спровода
и
великога
звона
,
а
да
му
отац
за
то
не
сазна
.
—
Блажене
очи
које
те
виде
!
—
дочека
га
љубазно
дон
Фране
и
поткучи
му
сједало
.
—
Дођох
да
те
буним
,
—
не
оклијевајући
поче
младић
и
исприповједи
му
њихову
бригу
.
Најпослије
замоли
га
нека
се
заузме
да
их
се
у
овој
жалосној
згоди
грђе
не
уцвили
.
А
платиће
,
поштени
су
,
заврши
.
—
Ја
се
не
противим
;
за
спровод
не
марим
,
чекаћу
...
Од
звона
не
знам
ти
ништа
рећи
.
Твој
отац
заповиједа
,
а
знаш
да
се
ја
не
пртим
у
туђе
после
...
Иво
ућута
и
попође
по
соби
.
—
Па
добро
,
погоди
ти
с
оцем
што
мање
можеш
!
Ја
ћу
ти
платити
,
само
не
спомиња
мене
.
Жупник
пристаде
и
обећа
да
ће
одмах
говорити
с
оцем
му
.
Тако
се
растадоше
.
Сутрадан
у
свануће
Иву
је
пробудило
велико
звоно
,
које
разговјетно
навијешташе
нечију
смрт
.
Послије
пак
,
кад
је
објутрило
,
напокон
на
прозору
гледао
је
спровод
Јурина
оца
.
Једно
дијете
носило
је
висок
криж
,
иза
њега
корачао
је
жупник
,
пјевајући
наглас
.
Четири
човјека
носили
су
,
на
рамену
дрвени
,
црни
лијес
.
За
њим
ходало
је
нешто
женских
и
сила
дјечурлије
.
Кад
избише
на
чистину
,
изнад
села
,
сребрни
криж
у
рукама
дјетета
засја
на
сунцу
.
Младић
га
испрати
очима
,
док
тамо
при
мору
не
замаче
између
мрких
маслина
.
Напокон
стиже
жељно
ишчекивани
новац
за
пут
У
Америку
.
Једнога
дана
уручише
Јури
чек
од
четрдесет
златних
лира
,
и
он
се
одмах
,
пошто
се
је
посавјетовао
са
људима
из
свијета
,
превезе
преко
мора
у
град
да
прими
новац
.
С
њиме
је
пошао
и
стари
Грле
.
Његова
дна
сина
већ
су
одавна
у
Америци
;
послаше
му
новац
да
неодвлачно
дође
к
њима
,
јер
су
се
ужелили
да
га
виде
прије
смрти
.
Они
се
нијесу
могли
повратити
у
родно
мјесто
,
прем
су
се
подобро
обогатили
;
бијаху
наиме
прије
новачења
отпутовали
у
туђ
свијет
.
Другога
дана
повратише
се
обојица
с
новцима
кући
.
И
из
других
мјеста
с
отока
сазнавало
се
да
ће
овај
пут
много
чељади
преко
мора
,
да
ће
се
сви
у
одређени
дан
састати
на
пароплову
.
Јуре
се
на
први
мах
обвесели
што
ће
брзо
оставити
ове
нехарне
крајеве
,
ну
чим
се
је
више
примицао
дан
одласка
,
на
махове
осјећаше
у
души
велику
пустош
и
стрепњу
.
И
док
су
му
другови
завиђали
што
их
оставља
,
он
се
тужно
спремао
на
тај
далеки
пут
.
Мајка
му
приправљаше
потребу
за
преобуку
.
Путници
накуповаше
много
ствари
:
сандук
,
шешир
,
постоле
,
кишобран
и
друге
ситнарије
.
Марија
је
тих
дана
непрестано
шила
и
припремала
пртенину
,
да
буде
све
у
реду
.
Тако
у
послу
прође
још
неколико
дана
,
и
најпослије
брат
и
сестра
намирише
се
с
богом
и
причестише
се
.
Одлучише
се
на
растанку
оставити
мајци
од
новаца
само
толико
да
се
може
проћи
за
три—четири
мјесеца
.
Нагодише
се
и
с
главаром
због
исплате
дуга
и
камата
у
два
оброка
,
тако
да
кућа
и
превраће
остану
мајци
—
нека
има
гдје
заклониш
главу
.
Уочи
одласка
,
у
суботу
,
одлучила
је
Марија
поћи
на
гробље
,
да
се
још
помоли
на
очеву
гробу
и
да
се
завјетује
светом
Николи—путнику
,
чијим
се
именом
звала
капела
саграђена
насред
гробља
.
Изјутра
слушала
је
мису
у
жупној
цркви
,
па
тек
часом
навратила
се
кући
,
а
затим
се
упутила
прама
гробљу
.
Подзимњи
је
дан
.
Дува
млака
јужина
,
а
кроз
танке
облаке
продире
сунце
.
По
пољу
и
мору
нагањају
се
промјенљиве
сјенке
.
Дјевојка
иде
низбрдицом
и
гледа
преда
се
.
У
глави
нижу
јој
се
слике
из
прошлог
јој
живота
,
па
се
с
њима
тужно
опрашта
.
За
све
што
не
оставља
у
селу
никога
од
срца
и
љубави
до
своје
мајке
,
—
која
ће
ионако
,
ако
се
брзо
не
поврате
,
доћи
к
њима
—
у
души
јој
зебе
и
обузима
је
несавладљива
туга
,
а
да
не
зна
за
чим
то
тужи
.
Поглед
јој
лута
уоколо
,
прашта
се
с
морем
и
с
пољем
,
поздравља
у
души
и
свјетлост
и
сјене
;
—
слуша
гласове
вјетра
и
јеку
дубоких
увала
.
Па
онда
се
сјећа
куће
,
козе—хранитељице
и
вртића
,
у
којем
већ
вену
босиљак
и
мажурана
...
На
вратима
гробља
тури
над
очи
црну
мараму
и
уђе
полако
.
На
прагу
мрачне
капеле
прекрсти
се
,
попође
по
хладним
плочама
и
клече
пред
олтар
.
Молила
се
чистом
душом
светом
Николи
за
покојнога
оца
,
за
породицу
и
за
сретна
пута
,
док
напољу
завијаше
вјетар
.
Након
мало
времена
диже
се
,
упре
очима
у
олтарну
слику
и
гледаше
је
подуже
у
оној
свечаној
одори
,
озбиљна
лица
,
окићена
бијелом
брадом
.
Чини
јој
се
да
је
благосиља
...
Њезин
поглед
почиваше
на
њој
,
и
под
тим
блаженим
окриљем
изиђе
дјевојка
из
капеле
.
Напољу
дочека
је
јачи
вјетар
,
па
стаде
сипати
пред
њу
са
замрла
дрвећа
суво
лишће
што
шушти
као
шум
јата
ждралова
за
тихе
ноћи
и
све
се
по
тлима
стиже
,
док
се
негдје
у
заклоници
не
смири
...
Дјевојка
приступи
мирно
хладној
хумци
под
којом
почива
њезин
добри
отац
.
Наваливши
над
очи
црну
мараму
,
гледаше
испред
себе
на
пусти
гроб
и
у
пукотине
обрасле
дивљом
травом
,
пак
стаде
да
се
скрушено
моли
за
покој
његове
душе
.
Тако
је
дуже
времена
спровела
у
молитви
.
Споро
,
између
молитава
,
зачињале
јој
се
у
памети
успомене
из
детињства
и
испуњавале
јој
пустош
у
души
,
што
је
осјећала
кад
би
јој
изненада
синуо
пред
очима
сутрашњи
одлазак
.
...
Наједном
изнебуха
дође
јој
као
да
је
откинута
од
цијелога
свијета
и
плашљиво
погледа
у
суху
траву
,
како
се
на
удару
вјетра
смјерно
пригибље
к
земљи
,
као
да
жели
лећи
,
завући
се
у
њу
;
а
затресене
гранчине
и
сјенке
џбунова
само
што
се
клањају
.
Баш
као
да
је
зову
к
себи
да
под
њима
отпочине
...
Нигдје
никога
,
а
подзимњи
дан
—
пуст
и
суморан
.
Девојка
се
диже
,
убрише
сузе
и
попође
по
испраним
плочама
све
до
на
крај
гробља
,
изнад
којега
се
надвио
го
рат
до
у
само
море
.
На
осамљеној
хриди
сједио
је
и
данас
Иво
и
гледао
у
валове
млаке
јужине
.
Обрнувши
се
к’о
по
некој
тајној
дојави
,
угледа
дјевојку
,
диже
’
се
и
шкрапавом
стазом
попође
к
њојзи
...
А
дјевојка
,
док
га
спази
,
понамјести
као
нехотице
мараму
и
крене
руком
да
заглади
косу
.
Он
се
устави
код
зида
,
наслони
се
на
њ
,
погледа
је
и
нагло
изусти
:
—
Још
данас
и
сутра
!
...
Марија
се
учини
невјешта
питању
и
мирно
одврати
:
—
Дошла
сам
походити
мртве
...
Младић
ућута
.
У
тај
изненадни
час
он
није
нашао
ниједне
ри
јечи
која
би
била
толико
узвишена
и
вриједна
да
означи
његове
осјећаје
...
А
са
сјевера
једнако
лијепо
ваљају
се
таласи
све
до
на
жало
и
,
враћајући
се
,
са
собом
котрљају
пијесак
.
Хука
вјетра
разлијеже
се
уоколо
и
чудно
одзвања
у
њиховим
душама
;
у
свјетлу
засјенута
дана
,
ту
,
на
староме
покопишту
.
Иво
погледа
у
дрвен
криж
што
се
је
још
некако
дизао
између
високе
прожутјеле
траве
:
„
Зна
ли
она
моју
тугу
?
“
И
пуста
,
безнадна
чежња
натискује
му
се
уз
то
пикање
до
у
душу
,
тужи
за
њом
—
и
једнако
гледа
у
сагњили
криж
...
А
Маријине
се
зјенице
шире
,
као
нечим
се
занијеле
,
и
поглед
јој
лута
по
немирној
пучини
,
над
којом
криче
галебови
.
—
Колико
мора
ваља
прић
’
?
—
упита
наједном
као
иза
сна
...
Иво
устрне
и
збуни
се
.
—
Ко
зна
?
...
Далеко
је
!
—
одговори
једва
чујно
...
—
Далеко
?
!
—
шану
дјевојка
.
И
наста
тајац
.
Обома
бруји
у
ушима
шум
живога
мора
и
чини
им
се
као
да
долази
однекле
из
далека
чак
с
краја
свијета
...
И
све
стоје
тако
,
док
се
изненада
не
прену
дјевојка
и
погледа
у
сунце
.
—
Биће
брзо
подне
...
Збогом
!
—
поздрави
га
и
пође
к
излазу
.
—
Бог
!
—
одврати
он
збуњено
и
поврати
се
замишљен
к
мору
.
Истога
тога
дана
спремаше
се
Јуре
да
прије
одласка
прстенује
Јелку
,
кћер
старога
Анте
Рајића
.
Ноћ
се
је
спустила
над
село
када
се
он
упутио
к
њима
.
Хтио
је
да
буде
начисто
с
укућанима
и
да
му
се
дјевојка
завјери
како
неће
кренути
вјером
.
Стари
Анте
надао
се
походу
,
те
младића
дочекао
људски
.
Испрва
,
при
вечери
,
разговараху
о
свачем
,
ма
нити
једном
бесједом
младић
не
спомену
рашта
је
дошао
.
Касније
,
када
два
сина
старога
Анте
изиђоше
из
куће
,
а
мајка
и
Јелка
узвртиле
се
нешто
око
огњишта
,
младић
се
ослободи
и
рече
изнебуха
старому
:
—
Доша
сам
ради
Јелке
...
Не
би
мирно
отиша
,
да
је
не
дарујем
...
—
То
су
ваши
посли
,
—
одговори
стари
.
—
Договорите
се
како
ће
вам
лашје
бит
’
...
Још
су
посједили
и
једва
покатшто
један
другоме
набацили
покоју
ријеч
,
нашто
се
стари
диже
рече
да
је
уморан
,
пак
да
ће
спавати
.
Мати
и
кћер
стајаху
још
увијек
код
огњишта
...
Стари
Анте
,
свлачећи
се
,
наглас
домоли
и
задњу
„
Здраву
Марију
“
и
примири
се
.
Јуре
пође
к
огњишту
и
сједе
до
Јелке
.
—
Пришешарићу
ти
мало
жеравице
,
—
рече
стара
и
потражи
попечак
.
—
Ни
зима
,
—
одговори
Јуре
.
Настаде
дуго
ћутање
,
док
се
старој
додијало
,
те
и
она
пође
к
свому
човјеку
на
починак
.
Остадоше
Јуре
и
Јелка
,
је
једнако
сједећи
једно
до
другога
—
и
не
разговарајући
.
Ну
чим
је
старица
замакла
да
се
завуче
у
постељу
,
ухвати
он
дјевојку
за
руку
и
придржа
је
у
својој
.
Тако
стајаху
неко
вријеме
,
слушајући
како
вјетар
напољу
цичи
и
завија
.
Погдјекад
дрмнуо
би
вратницама
,
да
би
се
кућа
затресла
.
Затим
би
попустила
сила
и
настало
једнолично
цвиљење
.
—
Доша
сам
за
оно
ча
сам
ти
обећа
,
—
проговори
младић
.
—
Задња
је
ово
вечер
!
—
одврати
она
,
учинивши
се
невјешта
.
—
Ево
ти
,
на
!
—
И
Јуре
извади
мараму
из
џепа
,
развеже
узао
и
извади
прстен
.
—
Пристаће
ти
!
...
—
па
јој
повуче
руку
к
себи
.
Дјевојка
се
лагано
устручаваше
,
а
он
јој
са
задовољством
рече
:
—
Ево
,
сада
си
испрошена
!
—
и
привину
се
уза
њу
:
—
Узми
и
ову
лиру
,
дода
,
чувај
је
док
се
вратим
!
...
—
А
кад
ћеш
се
повратит
’
?
—
Не
старај
се
,
вируј
,
брзо
!
...
да
само
стечем
ча
би
с
тобом
мога
поштено
приживит
’
...
—
Чекаћу
те
док
те
буде
воља
!
—
рече
живо
девојка
.
И
они
разговараху
тихо
и
развлачећи
бесједом
,
као
жао
им
претргнути
разговор
;
само
док
зачују
јаче
старчево
дисање
,
ућутали
би
,
ослушкујући
,
да
онда
наново
лакше
наставе
.
Откада
је
замиловао
,
водио
је
с
њоме
чисту
,
искрену
љубав
.
Далека
Америка
долазила
му
је
пред
очи
у
најслађим
тренуцима
њихове
љубави
,
те
,
мјесто
младићке
обијести
,
завладала
би
њиме
нека
суморна
чежња
,
мека
,
плачљива
као
облачни
јесењи
дан
,
и
чинило
му
се
да
му
је
суђено
оставити
је
.
А
и
сада
вријеме
хита
,
растанак
је
дошао
:
ваља
прегорити
...
И
он
је
овога
часа
заволи
још
више
,
у
њему
се
будили
слатки
осјећаји
и
на
махове
букне
момачка
страст
,
притајивана
тако
дуго
у
незгодама
и
невољи
живота
.
Љупко
осмјехујући
се
,
спусти
главу
у
њезино
крило
,
ну
одмах
као
да
му
се
не
да
да
мирно
ужива
,
подиже
је
,
обујми
је
чврсто
боље
око
паса
,
и
жељно
потражи
њена
уста
...
—
Не
,
Јуре
!
—
шапну
она
...
И
дрхћу
и
гледају
се
и
скупљају
једно
уз
друго
—
све
тјешње
и
тјешње
...
Њој
се
у
неке
отрже
уздах
,
а
и
он
сјети
се
јутрашњега
дана
;
па
,
као
по
неком
тајанственом
споразуму
,
обоје
се
сневеселило
и
оборило
очи
...
А
ватра
се
давно
подушила
,
свјетлост
свијеће
трепери
као
да
замире
,
а
вјетар
облијеће
свјеж
с
истом
хуком
око
куће
.
Они
пак
једнако
се
држе
у
наручју
и
као
да
дријемају
;
тек
што
им
се
покад
чује
дисање
...
Наједном
,
као
у
сну
,
зачују
уз
улицу
људске
кораке
.
Обоје
се
тргну
;
она
извуче
своју
руку
из
његове
,
поодмакну
се
једно
од
другога
,
и
у
мислима
прослиједише
тај
ход
...
Браћа
јој
униђоше
у
кућу
.
Оба
се
усупнуше
и
чисто
им
би
жао
што
су
их
заједно
нашли
и
тако
их
прекинули
у
њиховој
љубави
.
Иво
је
те
ноћи
стајао
налакћен
на
прозору
.
Његовој
осјетљивој
ћуди
годило
је
хукање
вјетра
и
шум
немирна
мора
.
Загледао
се
неодређено
у
ноћ
,
у
,
чијој
се
тмини
уједно
стапаху
и
куће
и
дрвеће
и
сама
земља
...
Над
њим
каткад
засине
покоја
звијезда
и
махом
се
заклони
иза
облака
.
Узбуђене
његове
мисли
лутају
по
празнини
мукла
простора
и
као
да
слиједе
сили
вјетра
,
не
заустављају
се
.
Он
слуша
далеке
гласове
,
вапаје
и
чежње
,
и
у
њему
буди
се
сијасет
мисли
,
ну
све
су
блиједе
и
расплињују
се
кад
помисли
на
сутрашњи
дан
.
Марија
заувијек
одлази
!
...
Пред
очима
му
се
нижу
њихови
тихи
и
стидљиви
састанци
;
сугестивно
упија
у
се
чисти
дах
мора
и
мирис
ваздуха
,
у
чијем
простору
осјећа
Маријину
душу
.
У
њој
је
нешто
тајанствена
,
заједничкога
са
морем
и
пољем
,
нешто
што
му
се
јавља
у
звуку
њенога
јаснога
гласа
,
у
скрушености
њена
погледа
,
нешто
што
се
стапа
са
свјетлошћу
дана
и
непрестанце
над
њим
трепери
и
—
дарива
га
вјечитошћу
.
А
та
душа
—
сутра
одлази
,
и
никада
неће
сазнати
за
његову
неодољиву
тугу
,
пустош
и
самоћу
.
Долази
му
да
би
пригнуо
скрушено
главу
к
земљи
,
и
у
њеном
и
Маријином
крилу
нашао
живот
.
„
Ну
која
корист
?
“
мисли
.
„
Зар
човјек
зна
што
га
чека
?
“
Одувијек
његово
нагнуће
пригибало
се
природи
и
чезнуо
је
за
најпримитивнијим
слободним
животом
,
па
га
засве
сила
туђе
воље
отрже
од
свега
што
му
је
најмилије
...
Узбуђен
,
не
зна
што
даље
да
мисли
.
Нагнуће
,
младост
и
живот
све
то
више
распирују
га
ах
—
у
овој
тамној
ноћи
нашао
би
он
једину
утјеху
у
њезину
загрљају
,
и
смирио
би
се
...
Ну
нешто
га
зауставља
—
што
мрзи
,
што
зову
поретком
,
и
што
му
пријечи
ужитак
,
руши
му
младост
,
трује
му
сласт
живота
...
Раздражен
,
одмаче
се
од
прозора
и
журно
закорача
по
соби
,
па
се
наједном
смисли
,
дохвати
са
стола
скленицу
,
налије
у
њу
пошљедњу
чашу
бијела
вина
и
искапи
је
надушак
.
Затим
се
наново
налакти
на
прозор
и
загледа
у
ноћ
...
Домало
,
постепенце
,
у
памети
чисто
и
јасно
стадоше
му
као
у
оквир
мисли
и
успомене
,
а
шум
живога
мора
,
као
блага
музика
што
долази
из
неизвјесне
даљине
,
блажи
му
жестоку
,
младићку
страст
...
милује
га
и
успавкује
лагано
,
лагано
...
Осванула
је
недјеља
,
дан
исељења
и
туге
,
у
никад
невиђене
крајеве
—
осванула
је
хладна
и
суморна
.
Јавља
се
и
лагано
наступа
зима
,
па
спушта
свој
застор
над
село
,
поље
и
море
.
Брат
и
сестра
поздрављају
по
кућама
врснике
и
сусједе
,
а
Јуре
се
већ
опростио
и
са
жупником
и
пошао
до
главара
.
У
дућану
нашао
је
много
свијета
.
Са
свима
се
с
орошеним
очима
поздрави
и
свак
му
зажелио
добар
и
сретан
пут
.
—
Фала
вам
!
—
рече
главару
.
—
Не
запустите
ми
мајку
,
бићете
поштено
намирени
...
—
Добро
,
добро
!
—
одврати
главар
—
и
набаци
:
—
Ради
и
моли
бога
,
ма
се
не
враћај
ако
не
учиниш
пинез
!
...
Јуре
се
окрете
по
дућану
да
види
Иву
,
ну
,
пошто
га
није
било
,
рече
свима
„
збогом
“
—
и
изиђе
.
У
путу
к
својој
кући
срете
се
с
њиме
.
Јави
му
се
,
и
оба
младића
оду
настрану
.
—
Ишћем
вас
да
вас
поздравим
и
подмирим
...
—
рече
Јуре
и
извади
из
џепа
спремљени
новац
.
—
Немој
ми
о
томе
ни
говорити
!
—
трже
се
Иво
...
—
Од
тога
ти
у
путу
може
бити
потреба
,
па
најзад
можеш
ми
и
од
тамо
послати
...
—
Не
,
ово
је
ваше
!
—
одлучно
одврати
он
.
—
Никада
нећу
!
—
очито
изјави
Иво
.
—
Већ
,
добар
ти
пут
и
сретно
се
повратио
!
Младим
људима
овлажише
се
очи
.
Јуре
од
силна
ганућа
није
могао
ни
да
захвали
.
Изљубише
се
и
растадоше
.
А
Марија
код
својих
врсница
и
пријатељица
расплака
се
у
вас
глас
.
Дјевојка
се
снажно
уздржавала
све
до
задњега
часа
,
но
на
растанку
не
могаше
одољети
сили
и
попустише
на
вољу
осјећајима
...
Након
велике
мисе
,
Јуре
часом
оде
к
својој
вјереници
.
Затече
је
у
кући
.
Држала
је
у
руци
киту
подзимна
цвијећа
.
Кад
га
је
угледала
,
окрете
се
настрану
,
а
он
се
једва
уздржа
да
не
заплаче
.
Тако
стајаху
,
и
на
задњем
опроштају
не
могоше
једно
другоме
рећи
ни
ријечи
.
А
њему
се
ваљало
журити
,
јер
је
требало
у
један
сат
по
подне
отпутовати
,
да
се
на
вријеме
приспије
на
пароброд
.
—
Збогом
!
—
напокон
истисну
младић
и
хтједе
да
још
нешто
рече
,
но
не
могаше
.
Тек
што
је
живо
загрли
.
Дођоше
и
укућани
,
и
он
се
с
њима
редом
изљуби
.
Прво
него
ће
отићи
,
наново
се
још
наврати
к
дјевојци
.
Јецајући
,
пружи
му
она
китицу
цвијећа
;
он
је
узе
и
нагло
изиђе
.
Јелка
часом
гледаше
за
њим
,
а
онда
се
врати
у
кућу
и
задуго
не
проговори
ни
ријечи
.
Око
сат
по
подне
скупило
се
мало
да
не
све
село
код
крижа
на
раскршћу
,
откле
се
је
закретало
у
варош
.
Изишли
су
момци
,
дјевојке
и
дјеца
;
изишла
је
постарија
чељад
да
се
опросте
с
путницима
.
Домало
ето
и
њих
редом
.
Јуру
и
Марију
прати
мајка
им
.
Стари
Грле
води
за
руку
своје
једино
дијете
од
друге
,
већ
мртве
жене
.
Он
је
све
своје
продао
и
од
његова
рода
у
селу
већ
нико
не
остаје
.
За
њима
журе
се
два
младића
из
засеока
,
који
истом
изиђоше
из
војништва
да
буду
с
друштвом
на
окупу
.
С
њима
је
родбина
,
пријатељи
и
остарјели
им
отац
и
мајка
.
Угрожени
мишљу
хоће
ли
своју
дјецу
икада
видјети
,
наглас
јецају
,
а
и
друга
чељад
сузних
је
очију
.
Имаде
их
неких
тврђа
срца
,
или
зар
да
грђе
не
смуте
исељенике
,
пак
збијају
шале
;
а
има
их
којима
је
жао
што
остају
уз
нехарну
мотику
.
Међу
њима
раздрагао
се
Цирило
и
свакога
часа
хоће
да
пукне
од
смијеха
.
Предљиве
мазге
узврпољише
се
у
вреви
толикога
свијета
.
А
онда
настаде
час
опћега
опроштаја
и
грљења
...
—
Нико
у
солдате
,
а
нико
у
туђ
свит
,
па
ко
ће
радит
’
?
!
—
избаци
онако
утаман
своју
стари
Анте
.
Иво
једва
ухватио
час
да
се
поздрави
с
Јуром
и
Маријом
.
Они
већ
од
силнога
узбуђења
и
ганућа
и
не
говоре
,
једнако
им
сузе
росе
упаљене
образе
.
Напокон
сви
се
поредаше
.
Исељеници
и
пратња
зајахаше
мазге
,
те
поворка
крену
пут
вароши
.
Пред
њима
једно
момче
свира
у
хармонику
,
а
остала
млађарија
што
је
у
селу
заостала
запјевала
опроштајну
пјесму
:
„
Збогом
море
,
збогом
поље
,
збогом
остај
,
село
моје
!
“
Иво
гледаше
за
поворком
,
слушајући
пјесму
,
а
у
грудима
га
тешко
сапело
.
Престаде
и
пјесма
,
свијет
се
почео
разилазити
,
а
поворка
одмицаше
низбрдицом
.
Он
попође
за
другима
.
Тек
у
ходу
разабрао
се
од
узбуђења
.
Сјетио
се
да
се
с
Маријом
и
Јуром
право
није
ни
опростио
,
да
им
није
рекао
ниједне
утјешне
ријечи
,
а
они
ето
одлазе
далеко
откуда
ко
зна
хоће
ли
се
икада
и
повратити
.
И
он
у
трен
крену
низбрдицом
за
њима
.
Нијесу
далеко
одмакли
још
се
чула
свирка
хармонике
.
Младић
се
није
журио
;
није
му
ни
била
брига
да
достигне
поворку
:
није
му
годила
бука
ни
разметање
на
овоме
великоме
растанку
.
Нагло
у
душу
тискали
му
се
болни
осјећаји
,
но
они
су
неизвјесни
као
неодређена
,
далека
чежња
.
И
он
иђаше
све
тако
полагано
за
поворком
,
а
из
очију
му
сипао
се
благословени
,
благи
огањ
и
повлачио
се
по
тешкој
необрађеној
земљи
,
коју
остављају
њезини
раденици
,
јер
их
крухом
не
може
да
храни
...
Иде
и
мисли
:
„
Како
да
њих
не
може
да
храни
,
њих
који
је
муком
обрађују
и
најмање
за
живот
од
ње
траже
?
!
“
А
тешка
земља
мртво
се
одмара
у
подзимњему
дану
и
њему
се
причини
као
да
жали
што
је
се
одричу
њена
дјеца
и
бјеже
у
туђе
,
непознате
крајеве
...
И
онда
пожали
што
остаје
запуштена
,
јер
су
вјерним
трудбеницима
незаситни
наметници
што
никада
не
осјетише
у
њезином
тешком
задаху
срећу
и
објаву
истинскога
живота
...
У
тим
мислима
угледа
као
пред
живим
очима
њих
двоје
исељеника
што
биједом
гоњени
бјеже
у
свијет
да
траже
други
живот
.
При
тој
помисли
стегну
га
у
грудима
;
бијаше
му
као
да
су
се
они
срасли
с
овим
крајем
и
да
их
,
ево
,
силом
кидају
од
мајке
им
земље
.
Тако
узбуђен
стиже
у
варош
.
На
обали
сакупила
се
силесија
свијета
.
На
страни
посебице
стоји
дружина
из
његова
села
.
Он
се
умијеша
међу
њу
и
потражи
Марију
.
У
гомили
састадоше
се
њихови
погледи
,
ну
не
могоше
да
проговоре
ни
ријечи
.
Настаде
тајац
и
хитро
схваћање
задњега
растанка
...
А
уоколо
чули
се
испрекидани
оштри
гласови
немирна
свијета
.
Најпослије
пароброд
звиждну
,
уљезе
у
луку
и
пристане
уз
обалу
.
Обала
узаврије
од
силе
свијета
.
Јурина
дружина
трже
се
у
души
и
све
се
згледа
:
ред
је
растати
се
.
И
наново
сузе
,
загрљаји
и
пољупци
.
Иво
у
оној
живој
вреви
стискаше
Маријину
руку
.
Она
,
ганута
,
треном
га
умиљато
погледа
.
Милина
пројури
му
кроз
цијело
биће
.
Сила
живих
осјећаја
занесе
и
њу
и
њега
и
обојима
поцурише
сузе
низ
образе
.
—
Збогом
,
опрости
!
—
јецаху
једнаким
гласом
и
као
хтјели
би
да
једно
другому
нешто
повјерљиво
шапну
,
што
им
навире
из
душа
,
ну
што
не
могу
да
изусте
.
—
Збогом
,
опрости
!
—
чује
се
жамор
раскиданих
гласова
.
И
вријеме
пролази
,
пароброд
већ
закреће
полагано
.
—
Збогом
,
праштајте
!
—
разлијежу
се
гласови
већ
готово
пријегорно
.
И
машу
рупцима
с
краја
и
с
пароброда
.
А
пароброд
одмиче
.
Иво
још
увијек
разабире
тужно
Маријино
лице
и
нетремице
гледа
у
њ
,
све
док
га
не
изгуби
из
вида
.
А
онда
још
остаде
као
укопан
на
мјесту
бришући
сузе
и
гледајући
дим
што
се
по
вољици
вјетра
растрган
враћаше
копну
с
пароброда
исељеника
,
као
последњи
поздрав
на
опустјеле
им
домове
.
ИИ
Треће
године
,
под
конац
јесени
,
иза
исељења
Јурина
и
Маријина
у
Америку
,
повратио
се
Иво
Полић
у
своје
родно
мјесто
.
Бијаше
довршио
правничке
науке
,
па
га
