ЦЕЛОКУПНА
ДЕЛА
ПЕРЕ
ТОДОРОВИЋА
1
.
КЊИГА
Смрт
Карађорђева
Историски
роман
из
недавне
прошлости
Са
предговором
Душана
С
.
Николајевића
БЕОГРАД
.
1928
.
Штампан
као
подлистак
у
„
Малим
Новинама
“
за
1892
.
и
1893
.
годину
Смрт
Карађорђева
Штампа
„
Планета
“
,
Београд
,
Ускочка
улица
број
10
.
И
ГРЕШНА
НОЋ
Било
је
то
у
почетку
Марта
1817
.
године
.
Зима
протутњала
,
дани
почели
дужати
,
из
даљине
већ
зенуло
пролеће
.
Кукурек
огласио
буђење
природе
,
а
нежна
љубичица
у
подножју
столетна
храста
,
у
загрљају
његових
снажних
жила
,
већ
помаља
своју
плаву
главицу
,
шиљући
у
мирисном
даху
радосне
поздраве
првим
зракама
блага
јутрења
сунца
.
Шарена
бубамара
,
већ
изишла
из
свога
незнаног
зимњег
склоништа
и
виђам
је
сваки
дан
како
некуда
журно
хита
уз
танану
стаблику
на
,
чијем
су
врху
набубрели
једри
пупољци
.
У
Рогачи
смо
под
Космајем
!
Сунце
тек
што
се
смирило
,
и
на
далеком
западу
трепти
још
само
последњи
румени
одсјај
његових
уморних
,
угаслих
зрака
.
Сутон
као
да
мили
и
силази
полако
с
околних
брежуљака
на
којима
се
црне
шумарци
густих
,
младих
гајева
.
Дан
се
свршава
,
а
ноћ
настаје
,
и
у
овом
свечаном
тренутку
,
у
целој
природи
као
да
беше
овладала
некаква
побожна
свечана
тишина
.
Али
ко
би
боље
ослушнуо
,
чуо
би
како
се
кроз
ову
тишину
тихо
,
скоро
нечујно
носи
некакав
пријатан
,
чаробан
шум
.
Од
куда
то
тихо
брујање
?
Народна
песма
вели
:
да
се
може
чути
„
како
трава
расте
.
“
И
песма
право
вели
.
Кад
се
у
пролеће
буди
,
природа
има
свој
дах
.
И
ово
тихо
жуборење
,
које
овако
мило
лебди
сутону
мирне
,
ведре
и
топле
мартовске
ноћи
—
то
је
равномерно
дисање
велике
и
величанствене
природе
,
коју
је
задахнуло
пролеће
и
која
се
ево
буди
.
Али
ову
слатку
вечерњу
топлину
наједаред
поквари
нека
чудна
и
,
за
мирно
село
необична
,
врева
.
Прво
се
чуше
два
три
пуцња
узастопце
,
онако
као
кад
неко
шенлучи
,
па
се
онда
разлеже
танка
,
гласовита
песма
,
праћена
свирком
зурла
и
лупом
бубња
и
таламбаса
.
Песма
је
била
турска
.
Наскоро
затим
указа
се
крагујевачким
друмом
читав
буљук
Турака
,
њих
двајестак
на
броју
,
сви
на
добрим
коњима
,
а
до
зуба
наоружани
.
Мирно
село
Рогача
није
одавна
виђало
ове
црне
госте
,
и
страх
обузе
сва
срца
.
Сеоски
кнез
,
обамро
од
страха
,
потрча
пред
Турке
.
Али
Турци
не
учинише
селу
никаква
квара
ни
зијана
.
Они
се
зауставише
пред
механом
и
потражише
да
пију
.
Искали
су
бојаги
воде
,
а
примали
су
и
цевчили
вино
,
понајвише
ракију
.
Кад
су
се
добро
поднапили
и
коње
мало
одморили
кретоше
даље
,
уз
песму
и
грају
,
говорећи
да
ће
тако
право
у
Београд
.
Ови
Турци
,
враћали
су
се
из
Крагујевца
.
Њих
је
био
изаслао
везир
Марашли
-Али-
паша
,
кад
му
допадоше
први
гласи
о
Цукићевој
и
кнез
Симиној
буни
.
Али
кнез
Милош
није
дао
Турцима
да
се
мешају
у
унутрашње
вилајетске
послове
.
Он
ове
Турке
заустави
у
Крагујевцу
и
врати
их
натраг
,
а
везиру
поручи
да
буде
сербез
,
и
да
се
о
миру
и
тишини
у
народу
ништа
не
брине
.
Он
,
кнез
Милош
,
одговара
за
мир
и
ред
,
и
он
ће
сам
похватати
бунтовне
вође
,
и
опремити
их
честитом
везиру
,
само
нека
везир
не
пушта
Турке
у
народ
.
Појава
Турака
у
мирним
српским
селима
само
би
узбунила
народ
,
а
то
би
ишло
бунтовницима
на
руку
.
И
кнез
је
своје
обећање
одржао
.
Један
од
бунтовних
кнезова
већ
је
био
на
путу
за
Београд
.
Из
даљине
још
се
чула
песма
веселих
Турака
,
кад
у
Рогачу
уђе
друга
једна
гомила
коњаника
,
у
многоме
друкчија
од
оне
прве
.
Истина
и
ту
се
чула
песма
,
али
је
та
песма
била
више
налик
на
болно
јадање
крвавог
и
несрећног
срца
.
Ова
је
песма
била
српска
,
а
српска
је
била
и
пратња
која
је
спроводила
овога
чуднога
певача
.
Било
их
је
на
броју
десетак
душа
.
У
средини
је
јахао
невољни
певач
,
а
око
њега
склопили
се
мргодни
,
зловољни
пратиоци
.
Људи
мрачна
изгледа
и
мрка
закрвављена
погледа
.
Сви
добро
одевени
и
добро
наоружани
,
те
се
на
први
поглед
могло
познати
да
су
верне
слуге
каква
моћна
господара
.
Тужна
је
то
била
песма
,
што
се
кроз
вечерњи
сутон
разлегала
као
последњи
вапај
препукла
срца
.
Незнани
певач
тужио
је
у
песми
за
милим
завичајем
и
праштао
се
с
њим
.
Сећао
се
детињства
,
када
је
као
весело
чобанче
са
свилоруним
стадом
својим
проводио
сретне
дане
по
зеленим
мирисним
дубравама
српским
;
како
је
доцније
као
младо
момче
,
слушајући
голуба
како
гуче
,
из
његове
песме
научио
шта
је
љубав
и
како
се
први
пут
свештени
огањ
љубавне
милоште
разбуктао
у
срцу
његовом
;
опевао
је
мушко
зрело
доба
,
када
је
,
у
данима
славе
и
величине
српске
,
као
соко
прелетао
с
бојишта
на
бојиште
,
с
голим
ножем
улетао
у
гомиле
непријатељске
и
разгонио
их
као
кобац
нејаке
тиће
,
све
у
славу
имена
српског
;
помињао
је
како
од
валовите
Дрине
и
Новога
Пазара
па
да
Пореча
и
тиха
Дунава
нема
ни
једнога
повећег
места
,
у
које
он
није
свратио
,
ни
једне
планине
кроз
коју
није
прошао
,
ни
једне
реке
коју
није
бродио
или
на
којој
се
није
заустављао
да
напоји
добра
коња
свога
;
спомињао
је
пријатеље
и
добре
знанце
,
с
којима
је
делио
жалост
и
радост
,
с
којима
је
плакао
и
певао
,
тужио
и
веселио
се
,
а
сада
је
ево
дошло
доба
,
да
се
са
свима
растане
,
да
све
остави
,
да
никад
више
не
види
она
мила
места
,
за
која
су
везане
толике
драге
успомене
,
где
је
остао
по
један
комадић
његовога
живота
и
по
једно
парче
његова
крвава
срца
!
Све
је
то
набрајала
тужна
песма
,
узимајући
последње
збогом
од
свију
тих
милих
и
далеких
места
и
пријатеља
,
с
којима
се
тужни
певач
за
навек
растајао
.
А
на
крају
свакога
одељка
,
песма
је
,
као
с
неком
иронијом
,
понављала
ове
драстичне
речи
:
„
Чудиће
се
и
гора
и
трава
Куд
се
деде
Цукићева
глава
!
“
Горак
подсмех
судбини
веје
из
овога
подругљивог
напева
.
„
Чувен
човек
,
славни
муж
,
зна
за
њега
цела
земља
,
а
ето
нестаће
га
,
па
не
само
да
људи
неће
знати
шта
би
с
њим
,
но
ће
се
чак
чудити
и
сама
гора
и
трава
шта
би
од
његове
бујне
главе
,
коју
су
поштедиле
толике
сабље
непријатељске
,
да
је
најпосле
у
тами
и
незнању
одруби
братска
секира
“
.
То
је
казивао
и
слутио
онај
горњи
напев
,
а
мрачна
сумња
наскоро
је
постала
црно
дело
.
У
сумрак
ова
пратња
стиже
пред
хан
у
Рогачи
.
Мрак
се
хватао
и
старешина
спровода
нареди
да
се
ту
конакује
.
Цукић
је
познат
амо
по
овим
крајевима
и
има
туда
доста
пријатеља
.
Свет
је
,
истина
,
преплашен
и
нико
не
сме
јавно
да
се
заузима
за
окривљене
кнезове
,
али
ноћу
,
из
мрака
,
могло
би
бити
нападаја
и
покушаја
да
Цукића
отму
.
С
тога
је
,
ради
сваке
сигурности
,
било
боље
преноћити
у
хану
.
Пратиоци
поскакаше
с
коња
и
предадоше
их
ханџијама
.
Цукић
је
још
седео
на
коњу
;
он
се
није
могао
сам
скинути
.
Чудно
је
било
ово
његово
последње
јахање
.
Јахао
је
окован
.
На
ногама
је
имао
тешке
букагије
,
ударене
пошто
је
узјахао
на
коња
.
Те
букагије
заковале
су
му
ноге
испод
коња
,
те
се
није
могао
скинути
док
се
букагије
не
откључају
.
Кључ
од
тих
окова
носио
је
старешина
ове
пратње
,
Петар
Лазаревић
,
један
од
угледнијих
момака
Милошевих
.
Кад
га
скинуше
с
коња
,
Цукић
није
могао
стати
на
ноге
.
Биле
су
му
утрнуле
и
одумрле
од
стеге
у
оковима
.
—
Спустите
ме
децо
,
да
седнем
мало
на
ову
меку
младу
травицу
,
да
још
мало
погледам
овај
бели
свет
!
—
рече
Цукић
момцима
,
који
га
скидоше
с
коња
.
Спустише
га
.
Он
се
притаји
,
изгледало
је
као
да
нешто
ослушкује
.
За
тим
додаде
:
—
Чујете
ли
како
из
даљине
лепо
одјекују
чобанске
меденице
?
Како
сам
их
друкчије
слушао
пре
четрдесет
година
!
—
Еј
,
младости
,
младости
!
После
опет
поћута
,
опет
је
изгледало
,
као
да
нешто
ослушкује
.
За
тим
рече
замишљено
,
као
да
сам
себе
пита
,
и
као
да
сам
себи
одговара
:
—
Боже
мој
!
Да
ли
је
истина
што
људи
говоре
,
да
душа
после
смрти
за
четрдесет
дана
обилази
сва
она
места
,
куда
је
човек
за
живота
пролазио
!
...
Ала
би
то
лепо
било
,
кад
би
доиста
било
живота
и
после
смрти
!
Враћајући
се
с
рада
,
неки
сељаци
застадоше
пред
ханом
и
почеше
се
купити
око
Цукића
.
Буљубаша
Петар
даде
миг
момцима
да
уведу
Цукића
у
хан
,
где
га
склонише
у
једну
мрачну
одају
.
На
одаји
где
је
затворен
Цукић
,
био
је
само
један
прозор
и
то
мали
,
четвртаст
,
преграђен
дебелим
дрвеним
коленикама
.
Но
Петар
буљубаша
опет
нареди
,
да
се
то
прозорче
изнутра
закује
даскама
.
Цукићу
дадоше
да
једе
и
пије
,
што
је
хтео
и
што
се
у
хану
нашло
,
па
га
онда
затворе
и
оставе
на
миру
.
Споља
поставе
два
стражара
,
један
да
чува
стражу
код
прозорчета
,
а
други
да
обилази
око
куће
.
На
вратима
тако
исто
поставе
два
стражара
.
Сем
тога
Петар
простре
своје
ћебе
и
легне
пред
сами
праг
,
наоружан
и
с
пуном
пушком
украј
себе
.
Ханџији
је
било
наређено
,
да
ништа
не
казује
кога
има
у
одаји
,
и
да
што
раније
затвори
хан
.
Још
неко
време
светлуцао
је
огањ
у
хану
и
овда
,
онда
чуо
се
испрекидан
говор
,
па
онда
све
умуче
и
потону
у
густи
мрак
.
Стражари
су
стајали
као
црне
,
непомичне
сени
.
Из
Цукићеве
одаје
чуло
се
по
некад
лако
кашљуцање
и
по
какав
тежак
уздах
;
буљубаша
Петар
шкрипао
је
у
сну
зубима
и
овда
онда
по
штогод
би
промрмљао
,
као
да
сања
некакав
тежак
,
непријатан
сан
.
Иначе
,
свуд
је
царовала
ноћ
и
мукла
тишина
.
Тако
је
трајало
до
у
глухо
доба
,
али
тако
није
дочекана
зора
.
Могло
је
бити
сахат
по
поноћи
,
кад
се
наједаред
из
даљине
зачу
коњски
топот
,
а
из
мрака
наскоро
се
указаше
два
црна
коњаника
,
увијена
у
дугачке
црне
гуњеве
.
Коњаници
су
ишли
право
к
хану
.
Два
спољна
стражара
примакоше
се
ближе
,
да
виде
хоће
ли
незнани
путници
проћи
или
ће
се
пред
ханом
зауставити
.
Коњаници
стадоше
,
а
стражари
изађоше
пред
њих
,
да
их
упитају
ко
су
и
шта
желе
.
Један
од
коњаника
,
упита
стражара
рапавим
,
набуситим
гласом
,
је
су
ли
они
момци
господареви
,
и
је
ли
Петар
с
њима
?
Стражари
познадоше
одмах
овај
глас
,
и
први
дошану
другоме
:
„
Буљубаша
Марко
“
!
Одмах
пробуде
Петра
.
Он
се
веома
зачуди
,
кад
виде
у
ово
доба
овога
човека
,
што
га
његови
стражари
назваше
буљубашом
Марком
.
Али
није
се
имао
кад
много
чудити
,
Марко
га
изазва
на
страну
,
и
међу
њима
се
отпоче
овакав
разговор
:
—
Где
је
онај
?
—
Ено
га
тамо
у
оџаклији
.
—
Шта
ради
,
спава
ли
?
—
Не
знам
,
ваљада
спава
.
Уморан
је
с
пута
.
—
Је
ли
окован
и
везан
?
—
Окован
јесте
,
а
везан
није
.
Није
било
нужда
да
га
везујем
.
—
Нема
ништа
од
оружја
код
себе
?
—
Нема
!
Претресли
смо
га
,
кад
је
поведен
из
Крагујевца
.
—
Пса
ваља
убити
!
—
Па
то
ће
му
и
бити
!
Зар
,
га
мислиш
,
што
боље
чека
код
везира
у
Београду
!
—
Какав
везир
,
какав
Београд
!
Сад
овога
часа
ваља
њему
одрубити
главу
.
Ко
ти
је
од
момака
за
то
најзгоднији
?
—
Не
,
по
богу
брат
Марко
,
ја
сам
добио
заповест
од
господара
да
га
предам
везиру
у
град
,
и
речено
ми
је
да
његову
главу
замењује
моја
.
Марко
се
срдито
обрецну
:
—
Муч
не
будали
!
Добио
си
заповест
од
господара
!
А
кога
ја
служим
и
по
чијој
заповести
ја
радим
!
Јамачно
по
својој
глави
,
или
ме
амо
послао
мој
деда
из
гроба
,
да
се
у
глухо
доба
ноћи
пребијам
по
овим
гудурама
и
планинама
!
...
Но
како
рекох
,
ко
ти
је
од
момака
најпоузданији
да
изврши
тај
посао
?
—
Па
како
ти
то
мислиш
,
буљубаша
Марко
?
—
Шта
како
мислим
?
!
—
Како
мислиш
да
се
тај
човек
погуби
?
Марко
се
осече
набусито
:
—
Затрокујеш
ми
ту
као
нека
баба
!
Како
мислиш
!
Шта
имам
још
ту
да
мислим
?
Ваља
ући
у
собу
па
зликовца
секиром
у
чело
!
Треба
премлатити
пса
и
одсећи
му
главу
,
па
ти
с
главом
иди
у
Београд
,
а
ја
ћу
се
са
срцем
вратити
у
Крагујевац
господару
.
—
Ама
среће
ти
и
очију
ти
,
буљубаша
Марко
,
да
ли
ти
је
то
баш
тако
сам
господар
наредио
?
Ја
се
све
бојим
,
да
ту
не
буде
какве
пометње
и
погрешке
.
А
кад
се
тако
једном
учини
зло
,
онда
га
после
нико
више
не
исправи
...
Што
би
господар
мењао
своју
намеру
?
Мени
рекао
једно
,
а
сад
по
теби
поручио
друго
!
Марко
се
јетко
и
подругљиво
осмехну
:
—
Па
шта
?
Ти
сад
хоћеш
да
узимаш
господара
на
одговор
,
како
сме
мењати
своју
намеру
,
и
по
мени
поручивати
друго
нешто
,
кад
је
теби
већ
рекао
једно
.
Немој
лудовати
,
но
говори
што
те
питам
,
који
ће
од
момака
бити
најзгоднији
?
...
Да
ли
би
то
могли
свршити
Јова
и
Дамњан
?
Буљубаша
Петар
Лазаревић
још
се
двоумио
и
ћутао
је
замишљено
.
Марко
га
дочепа
за
раме
и
сурово
га
продрмуса
:
—
Хеј
,
момче
!
Да
ниси
задремао
?
Што
си
се
ућутао
?
Говори
!
Време
пролази
.
Петар
слеже
раменима
.
—
О
,
јада
мојих
!
Ја
не
знам
шта
да
чиним
овде
.
Ја
не
смем
тога
човека
узети
на
своју
душу
,
а
ти
буљубашо
Марко
,
ето
те
,
па
како
знаш
!
...
У
мраку
није
се
могло
видети
,
како
ови
људи
изгледају
,
али
,
судећи
по
говору
и
држању
,
Марко
мора
да
је
био
јако
срдит
.
Кад
Петар
спомену
како
не
може
узети
Цукића
на
душу
,
Марко
срдито
прогунђа
крупну
псовку
,
и
јетко
се
потсмехну
Петру
с
његовом
бригом
о
души
.
—
Врата
ми
одмах
отварај
,
свршићу
ја
и
сам
шта
треба
!
Таке
трице
и
нису
за
оваке
послове
—
шгргутну
Марко
зубима
.
Није
се
имало
куд
ни
камо
,
Петар
већ
виде
да
мора
зажмурети
.
Нема
сумње
,
заповест
је
од
господара
.
Не
би
ни
Марко
то
смео
узети
тек
онако
на
своју
одговорност
—
мислио
је
Петар
у
себи
.
—
Кад
је
таква
заповест
господарева
,
ваља
јој
се
покоравати
—
рече
он
сад
гласно
.
—
Мичи
се
!
—
чу
се
опет
набусити
Марков
глас
.
Вратише
се
опет
натраг
пред
одају
,
где
је
био
затворен
Цукић
.
—
Да
ли
да
будим
све
момке
?
—
упита
Петар
.
—
Што
ће
ти
?
Само
да
је
више
галаме
!
Узми
само
два
тројицу
,
који
су
ти
најпоузданији
.
А
најпосле
ни
то
ти
не
треба
.
Ако
већ
немаш
човека
,
који
би
био
поуздан
да
сам
уради
,
онда
батали
,
не
дирај
ништа
!
Ја
ћу
све
свршити
сам
са
мојим
Николом
.
Никола
Шатрић
био
је
момак
Марков
,
који
га
је
ноћас
допратио
.
У
њега
је
Марко
имао
велико
поуздање
.
Обично
је
говорио
:
—
Мени
заповеда
господар
,
а
ја
моме
Николи
.
Где
господар
оком
,
ту
ја
скоком
,
а
где
ја
скоком
,
ту
он
мора
запети
и
рукама
и
ногама
и
зубима
,
јер
му
оде
глава
док
оком
тренеш
.
Кад
сам
га
узимао
за
момка
,
имао
сам
с
господарем
овакав
разговор
,
он
ми
је
Николу
и
препоручио
и
вели
ми
:
„
Узми
га
,
ваљан
је
!
“
—
Ја
велим
,
хоћу
господару
,
али
кад
ме
не
послуша
,
да
убијем
!
—
Да
бијеш
можеш
!
Али
да
убијеш
биће
много
!
—
А
шта
да
чиним
ја
господару
,
ако
због
њега
остане
каква
твоја
заповест
неизвршена
?
Ја
њега
не
узимам
да
служи
мене
,
но
да
ми
помогне
да
што
боље
ја
услужим
тебе
.
Па
хоћеш
ли
ти
онда
разбирати
,
да
ли
је
крив
Марко
или
Никола
,
кад
се
не
учини
што
ваља
,
или
ћеш
ти
по
мени
одозго
?
—
Господар
се
насмеја
и
рече
:
„
Ја
ћу
тебе
за
врат
,
а
ти
држи
њега
,
ето
ти
га
“
!
И
ја
имам
изун
да
убијем
Николу
кад
год
ме
не
послуша
.
Никола
је
знао
,
да
Марко
ову
своју
претњу
у
шали
може
у
збиљи
извршити
,
и
с
тога
је
добро
отварао
очи
да
тачно
изврши
сваку
његову
заповест
.
Марко
сад
узе
сам
да
нареди
шта
треба
.
Стражарима
споља
и
изнутра
буде
издата
наредба
,
да
никога
не
пуштају
и
да
ћуте
,
па
ма
шта
изнутра
чули
.
Ханџиска
момка
који
је
ту
спавао
,
отпрате
чак
далеко
на
извор
,
божем
да
донесе
тазе
воде
.
Кад
је
све
било
спремљено
,
Петар
полако
откључа
врата
и
опрезно
уђе
унутра
,
да
види
да
ли
спава
заробљеник
.
Кад
се
Петар
указа
на
вратима
,
са
зубљом
луча
у
руци
,
корачајући
опрезно
,
као
мачка
,
Цукић
је
лежао
полеђушке
на
поду
крај
угашена
камина
,
покривен
по
глави
кабаницом
,
испод
које
су
му
вириле
само
оковане
ноге
.
За
Петром
уђоше
на
прстима
Марко
и
његов
слуга
Никола
.
Никола
је
носио
у
руци
осредњу
секиру
,
покривену
остраг
под
гуњем
,
а
Марко
је
држао
једну
руку
на
јатагану
а
другу
на
пиштољу
.
Слаба
и
немирна
светлост
од
лучи
једва
је
разгонила
густи
мрак
у
оџаклији
,
где
се
огањ
на
камину
одавно
бејаше
угасио
.
Петар
застаде
.
У
овом
сумраку
на
његовом
оштром
лицу
био
је
исписан
страх
,
бол
и
тешка
душевна
трзавица
,
кад
савест
човекову
раздиру
најужасније
сумње
.
—
Стани
,
живога
ти
Бога
,
—
прошапута
он
болно
.
Али
његов
израз
казивао
је
више
но
његове
речи
.
У
погледу
,
у
стиснутим
уснама
,
које
су
се
некако
болно
укосиле
,
у
подигнутој
руци
,
у
премрлом
даху
огледало
се
преклињање
,
да
се
Марко
заустави
бар
још
за
који
тренутак
.
Али
стари
хајдук
само
шкргутну
зубима
,
махну
главом
и
стиште
руком
јабучицу
од
пиштоља
,
као
да
је
хтео
рећи
:
„
немој
да
од
тебе
почнем
!
“
У
тај
мах
Цукић
наједаред
скочи
,
збаци
кабаницу
и
онако
седећки
,
упре
разрогачене
очи
у
ове
немиле
ноћне
госте
и
упита
зачуђено
:
—
Шта
је
Перо
!
?
...
Шта
ћеш
ту
?
...
Ко
ти
је
то
?
У
томе
загледа
боље
,
али
Марка
не
могаде
видети
,
јер
он
одступи
за
два
три
корака
назад
и
стаде
у
сенку
,
крај
врата
,
а
у
томе
се
и
луч
код
Петра
угаси
,
да
ли
случајно
или
хотимице
,
могао
би
само
Петар
рећи
.
—
Није
ништа
господару
!
Ја
сам
овде
имао
нешто
—
рече
Петар
збуњено
,
па
се
онда
окрете
Марку
и
навали
на
њ
,
шапатом
:
—
Његов
сам
хлебац
јео
!
Богом
те
братимим
изађи
само
за
један
тренутак
,
само
за
часак
!
Ево
,
врата
нека
стоје
ошкринута
.
Да
проговорим
само
реч
две
с
њим
!
Можда
ће
имати
што
да
поручи
породици
,
а
нека
се
и
Богу
помоли
.
Јазук
је
да
крштено
створење
умире
као
мрцина
!
Говорећи
то
,
Петар
бејаша
оберучке
обухватио
Марка
и
гуркајући
га
тако
полако
,
изведе
га
напоље
.
Никола
бејаше
изашао
пред
њима
.
Петар
се
опет
врати
унутра
,
носећи
велику
цепаницу
упаљена
луча
,
коју
одмах
пободе
на
сред
оџаклије
.
—
Шта
је
то
,
сине
Перо
?
То
је
неко
био
с
тобом
?
Ко
је
то
био
?
—
упита
Цукић
узнемирено
.
Петар
одговори
тужно
.
—
Буљубаша
Марко
,
господару
!
—
Који
црни
Марко
?
!
Је
ли
Марко
Штитарац
?
—
Он
,
господару
.
Цукић
скочи
.
Тешке
букагије
одјекнуше
на
његовим
ногама
.
—
Он
је
на
моје
зло
овамо
дошао
!
—
Није
на
добро
,
господару
!
—
Перо
,
не
био
ти
харам
мој
хлеб
,
који
си
појео
,
кажи
ми
што
је
дошао
Марко
и
шта
хоће
он
?
Петар
је
ћутао
.
—
Говори
Перо
!
Од
ћутања
није
вајде
ни
мени
ни
теби
.
Добио
је
несретну
заповест
,
господару
.
—
Какву
заповест
?
Да
ме
убије
?
...
Петар
слеже
раменима
ћутећки
.
—
А
ко
му
је
издао
ту
заповест
?
Милошенда
?
!
Петар
је
ћутао
.
—
А
шта
ти
на
то
велиш
,
Перо
?
—
Уби
ме
,
господару
!
...
Боље
да
ме
нема
,
но
што
сам
ово
доживео
!
Цукић
за
тренутак
као
да
потону
у
мрачне
и
тешке
мисли
.
После
додаде
кивно
:
—
Ако
ће
!
...
Право
има
Милошенда
!
...
Овако
ће
он
свима
нама
главе
појести
,
кад
нисмо
ми
умели
!
...
Осушила
ти
се
,
Цукићу
,
ка
’
и
што
ће
,
што
не
стуца
змији
главу
док
се
још
змија
није
била
откравила
!
...
—
С
колико
је
људи
дошао
тај
крвник
?
—
упита
он
после
кратког
ћутања
.
—
Више
их
је
од
десет
!
...
Опасали
су
целу
кућу
...
Ако
затреба
,
упалиће
и
хан
,
и
убиће
и
мене
и
тебе
,
ако
се
најмање
што
успротивимо
.
—
Дотури
ми
један
пиштољ
,
колико
да
не
мрем
без
замене
!
Да
бар
убијем
тога
пса
,
да
не
упропашћује
друге
људе
.
—
Ево
ти
мој
пиштољ
,
господару
,
па
њиме
прво
уби
мене
,
а
после
што
ти
драго
!
—
Хоће
ли
крвник
чекати
бар
док
се
раздани
?
—
Једва
сам
,
господару
,
замолио
неколико
тренутака
,
ако
би
имао
што
поручити
чељади
на
дому
.
Цукић
се
наслони
руком
на
оџак
.
—
Па
баш
да
се
мре
Перо
—
рече
он
не
дижући
главе
,
како
се
беше
наслонио
на
руку
.
—
Петар
просузи
.
—
Знао
сам
ја
то
чим
сам
овако
потеран
амо
...
Само
сам
рачунао
,
да
ће
то
свршити
онај
трорепи
царски
измећар
у
Београду
(
везир
)
,
а
не
овај
куси
крштени
Турчин
овде
у
шуми
...
Такав
је
био
и
његов
план
у
почетку
...
Што
ли
га
сад
овако
измени
?
Јамачно
се
ђидија
побојао
,
испапући
ћу
се
ја
како
год
од
везира
...
А
онда
зна
шта
би
га
чекало
!
...
Не
био
Цукић
,
ако
га
не
бих
жива
одрао
као
јарца
...
Не
би
му
помогле
ни
његове
кабадахије
,
ни
стражари
,
ни
нико
!
...
Овако
је
сад
сабља
у
његовој
руци
.
Опет
наста
мртва
тишина
.
Луч
је
пуцкарао
,
пуштајући
широк
пламен
и
облачак
дима
,
који
се
над
њим
ширио
.
Цукић
се
наједаред
трже
,
диже
главу
,
коју
је
дотле
држао
поклопљену
на
руци
и
упре
у
Петра
страшан
,
закрвављен
поглед
,
а
свака
длака
и
на
коси
и
у
брковима
,
усправи
му
се
.
Он
је
изгледао
ужасан
.
—
Да
погинем
!
...
Да
ме
убију
мучки
,
потајно
,
да
ме
убију
као
крмка
секиром
у
чело
!
...
Да
паднем
без
освете
без
замене
по
вољи
једне
крштене
туркуше
,
једне
улизице
турске
!
...
Не
,
не
!
...
То
неће
,
то
не
сме
да
буде
!
...
Перо
,
дај
амо
твоје
оружје
рече
Цукић
,
рапавим
,
испрекиданим
гласом
,
гушећи
се
управо
од
срџбе
.
Петар
извади
обадва
своја
пиштоља
иза
појаса
и
пружи
их
Цукићу
са
речима
:
—
Ево
,
господару
,
моји
пиштољи
,
а
твој
севап
;
уби
мене
првога
њима
,
па
ти
остало
све
просто
!
...
На
ту
јуначку
веру
ево
ти
мога
оружја
!
Цукић
журно
јурну
напред
и
дохвати
пиштоље
из
руку
Петрових
,
и
сав
је
дрхтао
од
силна
узбуђења
.
Петар
раздрљи
груди
и
стаде
пред
Цукића
.
Цукић
је
стајао
пред
њим
с
обадве
уздигнуте
руке
,
с
напереним
пиштољима
Петру
у
груди
,
а
прсти
су
му
грчевито
дрхтали
на
обарачама
од
пиштоља
!
—
Креши
,
господару
!
—
рече
Петар
,
гледајући
Цукића
право
у
очи
.
Тренутак
је
био
критичан
.
Требало
је
да
Цукић
само
најлак
повуче
за
обараче
и
куршуми
синџирлије
из
два
пиштоља
разнели
би
груди
Петрове
.
А
то
се
најлакше
могло
десити
у
оваком
узбуђењу
и
расположењу
,
у
каквом
се
Цукић
сад
налазио
.
Па
опет
зато
Петар
је
стајао
непомично
.
Тако
остадоше
неколико
тренутака
,
гледајући
један
другом
право
у
очи
.
Најзад
Цукић
као
да
не
могаде
више
издржати
овај
поглед
.
Његове
руке
малаксаше
и
клонуше
.
Он
спусти
главу
и
очајно
махну
њоме
.
—
Не
!
...
Нема
ништа
!
...
Дошао
је
земан
,
ваља
да
се
мре
!
...
На
,
сине
Перо
,
узми
твоје
оружје
!
...
Ти
си
био
човек
,
ти
си
ми
био
бољи
него
рођени
син
и
ја
би
био
последњи
неваљалац
кад
бих
од
тебе
што
више
тражио
...
На
,
узми
!
...
—
и
пружајући
Петру
пиштоље
Цукић
га
загрли
и
пољуби
и
додаде
:
—
Других
сведока
нема
,
али
пред
Богом
те
признајем
и
примам
од
сад
за
сина
свога
.
Петар
је
молио
Цукића
да
то
не
чини
.
Он
није
достојан
тога
.
Син
према
оцу
има
друге
и
друкчије
дужности
,
које
он
у
овој
прилици
није
кадар
испунити
.
Овакав
разговор
водио
се
још
неколико
тренутака
.
Најзад
,
Петар
изјави
зебњу
,
да
Штитарац
што
не
посумња
,
што
се
оволико
задржаше
и
да
не
груне
унутра
.
—
Зови
га
—
викну
тада
Цукић
.
—
Је
ли
море
,
Марко
,
шта
сам
ја
Милошу
на
путу
,
те
хоће
овако
мучки
и
нечовешки
да
ми
сече
главу
ноћу
у
планини
?
—
упита
Цукић
Штитарца
,
кад
овај
уђе
на
позив
Петров
.
—
Не
сече
теби
,
господару
,
Милош
главу
,
већ
везир
тражи
твоју
јал
’
његову
.
—
Па
Милошу
јевтинија
моја
и
њу
хоће
да
пошље
.
—
Није
што
је
јевтинија
,
но
што
си
ти
крив
,
војводо
!
—
Ја
крив
!
И
то
ти
знаш
,
Марко
?
!
А
зашто
ли
сам
то
крив
?
—
Зашто
си
крив
!
Знаш
и
ти
зашто
си
.
Гураш
опет
ватру
у
народ
.
Тек
се
ова
јадна
сиротиња
мало
смирила
и
прогледала
очима
,
а
ви
хоћете
опет
да
упалите
вилајет
,
а
кад
дође
до
густога
,
ви
ћете
онда
у
Немачку
,
као
што
сте
и
научили
,
а
фукара
нека
плаћа
кожом
и
главом
вашу
обест
.
Е
нећемо
,
бели
,
више
тако
,
господару
Павле
.
—
Еј
,
Цукићу
,
кукала
ти
мајка
,
боље
да
си
се
удавио
у
бабино
мочило
,
но
што
си
то
дочекао
,
да
ти
слугерање
Милошендине
читају
оваке
вакеле
!
—
узвикну
Цукић
и
горко
се
насмеја
.
После
додаде
:
—
Гурам
ватру
у
народ
!
А
Милош
не
гура
!
...
Он
се
није
бунио
!
Та
он
лаже
и
Турке
и
сиротињу
!
Буни
се
Хаџи-
Продан
пре
њега
—
неваља
!
Милош
ту
буну
угушује
заједно
с
Турцима
.
Бунимо
се
ми
после
њега
—
опет
неваља
,
и
ево
где
мени
за
то
хоће
главу
да
откину
!
Дакле
добро
је
,
и
за
сиротињу
берићетно
само
онда
кад
се
Милош
буни
!
Само
он
уме
да
погоди
кад
буна
није
од
штете
но
од
вајде
!
Он
је
сад
чак
и
од
Вожда
паметнији
.
Сад
ни
Вожд
не
зна
шта
овој
земљи
треба
,
само
то
зна
Милош
Тешић
!
—
Цукић
подругљиво
напрћи
уста
.
—
Вождово
је
било
и
прошло
.
Он
је
своје
проиграо
.
Његово
је
умрло
чим
је
он
оставио
и
напустио
ову
земљу
!
—
Умрло
!
Е
,
мој
момче
!
Много
ће
протећи
воде
Савом
и
Дунавом
док
Карађорђево
прође
и
умре
!
Мислиш
од
ваше
су
се
силе
Турци
преплашили
,
те
се
сад
с
Милошем
погађају
и
удешавају
.
Да
не
бриде
њима
још
леђа
од
Карађорђевих
удараца
не
би
вас
нико
вермао
ни
да
сте
живи
!
Да
не
памте
Турци
крваво
још
из
Карађорђева
времена
што
је
кадра
да
учини
ова
земља
,
кад
је
дотерају
у
шкрипац
,
сутра
би
нас
Турци
прегазили
,
што
но
реч
,
као
Влах
питу
.
Што
краљеви
за
нас
данас
знају
и
што
Турци
воде
нека
рачуна
о
нама
,
то
од
прве
до
последње
све
је
Вождова
тековина
и
заслуга
.
Његово
јунаштво
,
његова
љубав
за
ову
земљу
,
његово
поштење
,
његов
образ
и
његова
вредност
,
капитал
су
од
којег
и
ми
данас
живимо
.
Милош
једе
из
хамбара
који
је
Карађорђе
напунио
.
Милош
,
и
сви
што
се
данас
око
њега
купе
,
висе
још
о
Карађорђевом
пикљу
.
Сви
они
глоцкају
још
његову
тековину
!
Да
није
било
њега
,
не
би
било
ни
њих
данас
.
Готовом
детету
лако
је
бити
отац
,
брајане
мој
—
рече
Цукић
живо
.
—
Карађорђе
је
подигао
дивну
богомољу
,
намамио
у
њу
што
више
света
,
па
је
онда
обесветио
,
пљунуо
на
олтар
,
па
закључао
цркву
,
упалио
је
са
четири
стране
и
утекао
у
свет
...
У
мојим
очима
то
је
крвопија
,
душманин
,
поганац
,
коме
треба
,
као
гуји
присојкињи
,
што
пре
главу
размрскати
!
Док
је
Марко
овако
говорио
,
Цукић
је
бледио
и
зеленио
у
лицу
,
док
на
послетку
не
поцрни
као
земља
.
—
Пи
!
(
он
отпљуну
)
поганих
уста
,
проклета
ко
их
роди
!
Мичи
ми
се
испред
очију
да
те
зубима
не
закољем
,
погани
једна
!
Одлази
!
Одлази
!
—
привика
Цукић
и
стаде
бесно
ударати
ногом
о
земљу
.
Вичући
„
напоље
“
,
„
напоље
!
“
—
Цукић
беше
насрнуо
на
Марка
,
а
овај
,
већ
је
држао
у
пола
извучен
јатаган
,
и
мало
је
требало
,
па
да
ту
одмах
легне
крв
.
Видећи
да
у
тренутку
може
бити
меса
,
Петар
обиште
и
око
Цукића
и
око
Марка
,
преклињући
их
наизменце
да
се
бар
за
тренутак
умере
и
стишају
.
Но
ни
једна
страна
није
била
вољна
за
смирење
.
Што
их
је
Петар
већма
утишавао
они
су
се
све
већма
распаљивали
и
свака
његова
помирљива
реч
изазивала
је
код
обе
стране
све
љућу
раздраженост
и
заваду
.
Гуркајући
се
тако
,
Петар
и
Марко
најзад
дођоше
до
врата
препирући
се
живо
,
при
чему
је
Марко
страховито
грдио
,
а
Петар
се
благо
извињавао
и
молио
свога
друга
да
се
не
срди
.
Видећи
их
тако
догнате
до
самих
врата
,
Цукић
наједаред
ненадно
гурну
шакама
обојицу
;
једним
потиском
избаци
их
тако
напоље
,
и
брзо
залупи
врата
за
њима
.
Избачен
напоље
,
Штитарац
рикну
као
бесан
вук
,
и
с
дивљим
урликом
нападе
на
закључана
врата
.
Но
врата
су
била
од
дебелих
растових
дасака
,
и
није
их
било
лако
отворити
ни
разбити
,
баш
кад
се
и
сила
употреби
.
Штитарац
одмах
нареди
да
споља
донесу
дебелу
греду
,
коју
узеше
четворица
на
руке
и
њоме
стадоше
обијати
врата
.
Уз
то
донесоше
одмах
и
велики
железни
кавени
тучак
,
којим
се
кава
туца
,
те
и
њиме
,
као
ћускијом
,
почеше
изглављивати
врата
.
Најзад
није
заборављена
ни
секира
.
Снажним
ударцима
сам
Штитарац
ударао
је
у
врата
то
сечивицом
то
ушником
,
старајући
се
да
их
обије
.
Петар
се
бејаше
мало
склонио
на
страну
.
И
добро
је
то
учинио
.
Љутит
и
киван
,
Марко
је
просипао
најстрашније
погрде
,
а
у
наступима
гњева
могао
је
од
човека
чуда
учинити
.
—
Ах
,
Петре
,
Петре
!
Ти
си
ми
крив
за
све
ово
,
понављао
је
Марко
гњевно
.
Прошло
је
добро
по
сахата
у
овоме
обијању
врата
.
Најзад
и
она
попустише
.
Под
силним
ударцима
даске
прскоше
,
још
један
напор
и
разглављена
врата
с
треском
одскочише
унутра
.
Спреман
за
напад
,
Марко
одмах
убаци
у
одају
велику
гужву
упаљена
сена
.
Пламен
осветли
оџаклију
,
а
Марко
и
његов
верни
слуга
Никола
упадоше
унутра
с
напереним
пиштољима
.
Надали
су
се
да
ће
их
Цукић
дочекати
киван
и
спреман
за
отпор
,
али
како
се
изненадише
кад
оџаклију
нађоше
мирну
и
празну
.
Марко
је
зачуђено
зверао
у
наоколо
и
прва
му
је
мисао
била
да
је
Цукић
некуда
утекао
.
Али
кад
?
...
Куда
?
...
Крочи
ближе
.
Крај
оџака
лежала
је
на
поду
некаква
црна
неразговетна
маса
.
Марко
загледа
боље
.
То
је
био
Цукић
.
Лежао
је
згучен
потрбушке
,
и
одозго
је
био
покривен
кабаницом
.
Марко
застаде
за
тренутак
,
као
у
некој
двоумици
.
Затим
махну
руком
одлучно
и
даде
знак
Николи
.
За
тренутак
у
одаји
је
владала
мртва
тишина
.
Нејасан
сумрак
од
запаљене
гужве
сена
постајао
је
све
гушћи
.
У
томе
сутону
Никола
задену
пиштоље
за
појас
,
саже
се
,
узе
нешто
што
је
стајало
споља
до
врата
,
и
кријући
га
иза
леђа
,
полако
и
опрезно
се
стаде
приближавати
притајеном
Цукићу
.
Наједаред
,
Никола
оберучке
снажно
изману
,
нешто
се
диже
и
сену
у
ваздуху
;
чу
се
туп
,
нејасан
,
мокар
ударац
;
нешто
шкргутну
и
здроби
се
;
она
црна
непомична
маса
оживе
;
кроз
њу
као
да
шину
моћна
електрична
струја
;
у
једном
снажном
покрету
Цукић
се
праћну
и
изврте
полеђушке
,
упаљена
гужва
сена
догоре
;
у
мрачној
одаји
чуло
се
само
храпаво
кркљање
,
налик
на
одвратне
звуке
који
се
чују
кад
стојимо
уз
приклано
марвинче
...
Оџаклија
је
опет
јасно
осветљена
,
две
велике
цепанице
луча
букте
крај
оџака
.
Никола
брише
рукавом
очи
,
јер
га
дебео
млаз
крви
бејаше
запљуснуо
право
у
лице
.
Цукић
је
лежао
покривен
кабаницом
,
испод
које
се
бејаше
отегла
велика
бара
крви
.
Мало
даље
стајало
је
нешто
увијено
у
повелику
шарену
бошчу
!
Још
даље
,
на
троножној
столичици
,
стајала
је
велика
зелена
каленица
,
пуна
воде
,
а
у
њој
је
лежало
некакво
повелико
срце
,
на
коме
су
биле
остављене
за
два
три
прста
и
обадве
главне
жиле
што
из
срца
воде
.
—
Похитај
,
похитај
ти
Никола
!
Шта
радиш
ваздан
?
Опери
добро
оно
срце
,
да
не
крвави
бисаге
,
па
нај
,
зави
га
у
овај
јаглук
,
мети
га
у
леву
малу
преграду
у
десном
бисагу
,
па
бисаг
закључај
—
рече
Марко
слузи
.
После
се
окрете
Петру
,
који
је
ту
стајао
непомичан
и
нем
.
—
А
теби
ено
у
оној
бошчи
што
ти
је
за
потребу
.
Однећеш
је
у
Београд
везиру
.
Бакшиш
ти
не
фали
.
Но
прво
се
постарај
те
ово
укопај
,
затрпајте
ту
где
год
у
потоку
.
Само
дубоко
да
свиње
не
изрију
.
Хајд
сад
!
У
бошчи
је
била
одсечена
глава
Цукићева
.
ИИ
ПРЕДАЈА
Била
је
близу
поноћ
.
У
то
доба
у
српском
селу
обично
влада
глуха
,
мркла
ноћ
,
без
јава
и
светлости
.
До
тога
доба
људи
поспе
,
ватре
се
погасе
,
чак
и
пси
полежу
и
село
утоне
у
таму
и
тишину
.
Али
тако
није
изгледало
сад
у
Трбушници
,
маленом
сеоцету
у
београдској
Колубари
.
Ту
је
владала
необична
живост
.
По
сокацима
,
по
авлијама
свет
је
врио
.
На
више
места
гореле
су
пред
кућом
велике
ватре
.
Особито
је
било
живо
у
једној
великој
авлији
у
сред
села
,
где
се
кроз
густ
,
млад
шљивак
видео
висок
шиљаст
кућни
кров
од
шиндре
,
а
около
пуно
малих
зграда
с
новим
црвеним
крововима
од
ћерамиде
.
У
тој
авлији
гореле
су
ватре
на
три
четири
места
,
а
око
њих
видели
су
се
многи
наоружани
људи
.
Унаоколо
за
плот
били
су
повезани
многи
спремни
коњи
,
а
неки
су
били
смештени
и
по
околним
стајама
.
На
више
места
биле
су
постављене
страже
,
нарочито
на
главној
капији
и
унаоколо
око
велике
куће
.
На
самом
уласку
у
кућу
стојала
су
на
вратима
четири
кршна
момка
у
богатом
оделу
,
наоружани
од
главе
до
пете
,
с
дугим
пушкама
у
руци
,
стражарили
су
и
на
самом
уласку
у
кућу
,
а
крај
њих
је
био
још
и
један
пети
,
коме
се
морао
пријавити
сваки
који
хоће
да
уђе
у
кућу
.
По
свему
је
изгледало
да
је
ту
пао
на
конак
некакав
важан
човек
.
У
ствари
тако
је
и
било
.
У
Трбушницу
је
дошао
на
конак
Милош
Обреновић
,
човек
који
се
за
ово
2—3
последње
године
истакао
као
вођа
народни
и
који
је
сад
јавно
носио
титулу
и
потписивао
се
:
„
Врховни
Сербие
Књаз
.
“
И
књаз
Милош
и
сва
пратња
његова
стигли
су
амо
на
конак
тек
доцне
у
вече
.
Међутим
провели
су
цео
дан
на
коњима
,
јурећи
по
сеоским
распутицама
,
гудурама
и
густим
гајевима
и
шибљацима
,
тако
да
су
на
конак
пали
и
гладни
и
жедни
и
уморни
,
с
тога
је
сад
сваки
гледао
да
накнади
што
је
преко
дана
претрпео
.
Печени
млади
јаганци
,
добра
шумадијска
шљивовица
и
добро
вино
били
су
у
вече
награда
овој
замореној
војсци
књажевој
.
После
тешких
дневних
напора
,
књажева
пратња
тражила
је
сада
богату
накнаду
у
јелу
и
пићу
.
Било
се
већ
превечерало
,
само
су
још
пуне
буклије
ишле
од
гомилице
до
гомилице
,
које
су
се
окупљале
око
великих
разбуктаних
огњева
,
наложених
да
разгоне
сутон
ове
хладне
мартовске
ноћи
.
Живи
разговори
,
весело
ћеретање
,
занимљиве
приче
вриле
су
у
овим
расположеним
гомилицама
око
великих
огњева
.
Неки
су
одлазили
и
долазили
,
неки
су
прегледали
оружје
,
неки
се
спремали
да
легну
.
Док
се
овако
весело
грајало
у
селу
,
сасвим
друкчије
изгледало
је
у
сеоској
околини
.
Ту
се
одигравао
тужан
призор
!
У
дубокој
јарузи
,
коју
је
са
свију
страна
опкољавала
густа
шума
,
било
је
искупљено
десетак
сељака
,
који
су
се
нешто
живо
међу
собом
препирали
.
У
средини
горела
је
мала
ватра
,
тако
да
је
једва
на
два
три
корака
унаоколо
осветљивала
.
Сви
ови
људи
били
су
оружани
,
а
по
изгледу
срдити
,
кивни
,
грдно
заморени
,
пуни
јада
и
нека
неисказана
бола
.
На
њима
је
било
нешто
што
те
подсећа
на
рањену
зверку
,
коју
су
дуго
и
дуго
немилосрдно
гонили
,
и
која
и
сад
чује
у
близини
страховити
лавеж
паса
од
чега
је
страва
подузима
.
У
средини
ових
људи
,
на
трулом
пању
,
седео
је
висок
човек
,
дугих
образа
и
великих
бркова
,
наслоњен
на
дугу
пушку
,
коју
бејаше
чврсто
стегао
у
руку
.
Седео
је
ћутећки
,
оборене
главе
,
и
на
сва
наваљивања
свога
друштва
одговарао
је
само
жалосним
одмахивањем
главе
.
—
Ако
је
дошло
да
се
мре
,
онда
да
мремо
сви
,
а
не
да
се
ти
кољеш
сам
својом
рођеном
руком
—
примети
му
један
сељак
.
—
Ама
истина
,
Драгићу
,
каква
је
теби
голема
невоља
да
жив
ускачеш
вуку
у
чељусти
?
Зар
ће
Милош
пожалити
данас
твоју
главу
,
кад
је
ономад
појео
Цукићеву
?
Јеси
ли
ти
здрав
,
да
идеш
крвнику
у
шаке
и
да
сам
подмећеш
главу
под
џелатову
секиру
?
...
Ето
где
је
Немачка
!
За
ноћ
можемо
прегрувати
до
на
Саву
,
па
ако
се
не
може
друкчије
,
макар
го
препливај
,
само
изнеси
главу
.
Истина
,
Милошеве
потере
и
дању
и
ноћу
шушњаре
на
све
стране
,
али
ми
знамо
стазе
и
богазе
и
провешћемо
те
да
ти
длака
једна
не
вали
.
Спаси
главу
па
онда
иди
сам
лично
у
Русију
господару
Ђорђу
,
испричај
му
какве
јаде
ми
овде
трпимо
и
хајте
заједно
с
њим
амо
у
Србију
.
Цео
народ
дочекаће
вас
као
озебао
сунце
.
Драгић
жалосно
климну
главом
—
као
што
нас
је
и
сад
дочекао
—
рече
он
подругљиво
.
—
Па
шта
хоћеш
више
!
?
Народ
је
био
спреман
и
листом
би
скочио
.
Али
,
шта
да
се
чини
,
кад
сте
ви
и
кнез
Сима
одоцнили
да
изађете
у
народ
,
а
Милош
дознао
,
јурнуо
са
својим
кабадахијама
,
похватао
толике
угледне
људе
и
престравио
свет
.
Сад
се
није
вајде
вајкати
,
што
би
овако
и
што
не
би
онако
,
већ
ваља
спасавати
главу
,
па
тамо
после
гледати
шта
се
може
.
Драгић
диже
главу
и
оштро
погледа
пријатеља
,
који
је
на
њега
толико
наваљивао
.
—
Да
спасавам
главу
?
!
.
.
А
што
ће
ми
,
пси
је
појели
!
Да
видим
како
ће
се
онај
ерски
пас
налокати
крви
таквог
дичног
Србина
,
као
што
је
кнез
Сима
.
Па
ја
то
да
преживим
,
Боже
ме
сачувај
!
То
никад
бити
неће
!
Немојте
се
узалуд
мучити
!
Бежите
,
разилазите
се
,
док
није
откудгод
бахнула
каква
Милошева
разбојничка
чета
,
а
ја
одох
да
се
предам
и
да
с
кнез
Симом
заједно
мрем
.
Биће
му
лакше
када
ме
види
крај
себе
.
Бар
ће
знати
,
да
га
нисам
и
ја
издао
.
—
Е
,
овај
је
човек
данас
на
нешто
нагазио
!
Хеј
,
по
Богу
,
капетан
Драгићу
,
је
си
ли
ти
при
себи
,
кад
тако
говориш
!
Па
болан
капетане
,
Милош
то
бога
и
моли
,
да
му
још
ти
паднеш
шака
.
Цукићу
је
већ
смрсио
конце
;
кнез
Симу
уловио
,
сад
уздише
још
само
за
тобом
.
Још
да
се
напије
твоје
крви
,
па
је
после
миран
.
И
ти
хоћеш
да
му
одеш
на
ноге
,
као
поручен
!
Не
,
по
Богу
капетане
!
Ми
смо
тебе
доста
слушали
!
Ево
и
сад
смо
на
твоју
реч
пошли
и
не
жалимо
,
па
ма
шта
с
нама
било
.
Али
послушај
једанпут
сад
и
ти
нас
!
Немој
ићи
Милошу
у
руке
,
да
му
се
не
слади
тиранско
срце
.
Послушај
нас
,
капетане
,
кад
те
ево
,
сви
овако
зборски
молимо
.
Драгић
скочи
с
пања
као
опарен
.
—
Не
тако
,
газда
Иво
!
Све
ћу
вас
друго
послушати
,
само
ово
не
могу
.
Боже
прости
,
сам
Бог
саваот
да
ме
за
то
моли
,
не
би
му
могао
то
учинити
.
Ја
сам
кнез
Сими
задао
моју
поштену
реч
,
да
ћу
с
њим
истрајати
до
краја
,
и
ако
дође
да
се
мре
,
да
ћу
мрети
напоредо
с
њиме
.
Јуначка
је
беса
дата
,
и
ја
бих
сад
био
последња
кукавица
кад
не
бих
одржао
задану
реч
.
—
Ама
,
зар
задана
реч
према
Милошу
?
Зар
да
сверујеш
веру
у
корист
онога
проклетника
?
—
цикну
старац
,
што
је
мало
пре
говорио
.
—
А
шта
ће
кнезу
Сими
помоћи
твоје
друштво
?
Зар
није
боље
спасти
главу
па
доцније
бар
осветити
кнеза
Симу
,
кад
му
се
сад
не
може
ништа
помоћи
.
Освести
се
,
прибери
се
,
капетане
Драгићу
,
и
учини
што
те
молимо
.
Драгић
викну
срдито
и
одсечно
:
—
Ништа
ме
немојте
више
молити
,
нити
ми
и
једне
о
томе
говорити
.
Што
не
може
бити
,
не
може
.
Ја
сам
човек
и
не
могу
имати
две
вере
,
две
речи
и
две
заклетве
.
Једном
сам
се
зарекао
и
то
мора
бити
.
Хтели
смо
дићи
буну
,
нисмо
могли
и
сад
треба
то
платити
главом
.
Да
смо
ми
успели
,
плаћали
би
главом
други
,
пропали
смо
,
право
је
да
платимо
ми
.
Да
кнез
Сима
није
ухваћен
,
ствар
би
била
друга
!
Могли
би
се
заједно
уклонити
;
али
овако
,
он
да
погине
,
а
ја
да
се
спасем
,
боже
сачувај
,
то
никад
ни
до
века
неће
бити
!
За
такав
нитковлук
,
ја
би
сам
себи
гркљан
ишчупао
.
Баталите
ме
,
дакле
,
немојте
тражити
од
мене
оно
што
бити
не
може
.
Ја
сам
као
човек
поштено
живео
,
и
као
човек
хоћу
поштено
и
да
умрем
.
Ако
сте
ми
пријатељи
немојте
од
мене
тражити
да
се
у
овом
тешком
самртном
часу
покажем
као
кукавица
.
Та
,
болан
људи
—
Драгић
рашири
обадве
руке
и
страшним
ватреним
погледом
стрељао
је
око
себе
—
та
,
болан
људи
и
браћо
моја
,
помислите
,
шта
ви
од
мени
тражите
!
Да
будем
лажљив
и
варалица
на
самртном
часу
!
Помислите
,
шта
би
могао
мислити
кнез
Сима
у
тренутку
кад
се
над
његовом
главом
завитла
крвава
џелатска
секира
!
„
Ето
,
како
ме
и
Драгић
превари
и
издаде
!
Ја
гинем
а
њега
ни
откуда
“
—
Тако
би
морао
помислити
кнез
Сима
.
Па
зар
с
том
мишљу
да
оде
на
онај
свет
!
С
мишљу
,
да
сам
га
и
ја
издао
!
...
И
ја
то
да
отрпим
!
О
,
не
дај
Боже
!
...
—
Драгић
се
три
пут
прекрсти
—
О
,
не
дај
благи
Боже
!
Молим
ти
се
!
Та
боље
је
по
сто
пута
да
умрем
!
Боље
би
било
сто
глава
поклонити
крвавом
Милошу
,
нека
их
свих
сто
поједе
,
само
овај
страшни
грех
да
не
учиним
...
Сељаци
већ
видеше
да
Драгића
није
вајде
више
молити
.
—
Па
добро
,
шта
си
сад
науман
?
—
упита
га
чича
Ива
његов
сељак
из
Ропочева
.
—
Одох
право
Милошу
да
му
се
предам
.
—
А
он
ће
ти
или
одсећи
главу
,
или
ће
те
послати
везиру
у
Београд
,
да
он
то
сврши
!
...
—
Тешто
!
...
Из
ове
коже
у
другу
не
могу
!
...
—
А
шта
да
чинимо
ми
несретници
?
—
продужи
чича
Иван
.
—
Потеците
одмах
својим
кућама
и
чините
се
свему
невешти
.
По
селима
су
ваши
људи
;
неће
вас
издати
,
а
склоните
се
мало
и
у
планину
око
стоке
,
док
ова
ватра
не
прође
.
Неки
од
сељака
понудише
да
га
испрате
до
у
село
,
но
Драгић
одби
ту
понуду
.
Бојао
се
ухватиће
их
Милошеве
страже
.
—
Не
идем
на
свадбу
,
но
на
погибију
,
па
што
ће
ми
друштво
?
Изљубише
се
и
растадоше
.
Сахат
доцније
Драгић
је
био
већ
пред
Милошевим
вратима
.
На
сред
куће
горела
је
велика
,
лепа
ватра
.
Мало
даље
,
крај
ватре
,
бејаху
са
стране
одорине
,
а
у
средини
набијен
дебео
слој
лепе
меке
сламе
,
застрте
дебелим
,
меким
шареницама
и
лепим
ћилимима
.
Одозго
је
била
набацана
читава
хрпа
јастука
,
великих
и
малих
.
То
је
била
кнез
Милошева
постеља
.
Али
,
и
ако
је
поноћ
већ
била
превалила
,
ова
постеља
још
је
била
празна
.
Удесно
од
постеље
,
ближе
ватри
,
на
малој
дрвеној
,
троножној
столици
,
преко
које
беше
пребачено
меко
персиско
шилте
,
седео
је
човек
средња
раста
,
јака
састава
и
окрушасте
снаге
.
Могло
му
је
бити
,
по
изгледу
,
до
40
година
.
Лица
је
био
округла
и
као
мало
прићоса
,
а
поглед
му
је
био
жив
и
ватрен
.
Кад
би
проговорио
,
говорио
је
брзо
и
кратко
,
а
глас
му
је
био
јасан
и
громовит
.
Оделом
овај
човек
је
потсећао
на
оџаковиће
и
угледније
кнезове
из
онога
доба
.
На
глави
је
имао
висок
,
црвен
вес
,
с
кратком
,
плавом
кићанком
,
која
се
у
круг
ширила
.
На
грудима
је
носио
шарену
гајтанли
антерију
,
одозго
чохан
јелек
,
па
чохано
ћурче
,
а
доле
плаве
чохане
чакшире
с
везеним
пачалуцима
.
Опасивао
се
великим
свиленим
пасом
,
преко
кога
су
долазили
широки
силаји
,
а
на
ногама
је
имао
широке
и
кратке
црвене
чизме
.
Од
оружја
сада
је
имао
за
појасом
два
сребрњака
,
с
обичним
зеленокорим
ножем
и
везеном
арбијом
.
Крај
њега
на
постељи
лежала
је
крива
турска
сабља
,
с
богатим
сребрним
корицама
.
То
је
био
главом
књаз
Милош
Обреновић
.
Кнез
је
седео
замишљен
с
лактовима
упртим
о
колена
,
с
главом
наслоњеном
међу
шаке
.
Мало
подаље
од
њега
,
седео
је
на
другој
постељи
,
покрупан
,
црномањаст
човек
с
пером
у
руци
и
писао
је
нешто
на
колену
,
по
турском
хадету
.
На
махове
књаз
Милош
је
дизао
главу
и
оном
што
пише
нешто
казивао
.
Овај
би
то
бележио
,
а
кад
цело
писмо
буде
готово
,
прочитао
би
га
књазу
.
Он
би
тада
или
одобравао
или
би
приметио
:
—
Чиниш
'
волико
,
ниси
му
све
рекао
.
Кажи
ти
њему
све
да
зна
,
шта
му
ја
поручујем
,
да
се
после
начисто
види
до
кога
је
кривица
,
а
да
не
беде
после
мене
права
и
здрава
.
Управо
је
довршавано
једно
овако
писмо
,
намењено
Герману
,
српском
заступнику
у
Букурешту
,
кад
у
кућу
уђе
један
од
људи
књажевих
.
—
Господару
,
овде
је
Драгић
—
јави
он
.
—
Који
Драгић
?
—
чисто
се
прену
књаз
.
—
Драгић
...
Ропочевац
.
Кнез
скочи
.
—
Он
туна
!
Ко
га
ухвати
?
Ко
га
доведе
?
—
Дође
сам
!
...
Каже
,
хоће
да
се
преда
.
—
Шта
?
...
Хоће
да
се
преда
!
...
Он
?
...
Драгић
Горуновић
?
...
А
где
је
он
и
с
киме
је
?
—
Ево
га
овде
пред
кућом
,
сам
је
!
—
Сам
!
?
—
књаз
се
нешто
замисли
и
неколико
пута
крочи
доле
горе
по
кући
—
Сам
!
а
је
ли
оружан
?
—
упита
кнез
даље
.
—
Оружан
је
,
господару
;
носи
и
дугу
пушку
.
—
Па
шта
је
тражио
,
да
га
тако
пустите
к
мени
?
—
Питао
је
за
те
,
господару
,
и
рече
толико
,
да
је
рад
теби
да
се
преда
.
—
Разоружајте
га
!
—
рече
кнез
полако
—
прегледајте
га
добро
,
и
припазите
да
гдегод
што
не
сакрије
од
оружја
,
па
га
онда
пустите
амо
к
мени
.
За
мало
па
у
кућу
уђе
човек
повисока
раста
,
књаз
га
дочека
,
њини
се
погледи
сусретоше
и
неко
време
гледали
су
се
немо
и
непомично
.
—
А
дође
ли
Драгићу
,
дође
—
рече
књаз
први
.
—
Дођох
,
господару
Милошу
,
колико
тек
да
не
рекнеш
,
да
те
се
бојим
и
да
сам
испред
тебе
побегао
.
—
Па
јес
,
ви
сте
јунаци
;
само
што
вас
морам
из
каца
вадити
(
ово
је
био
подсмех
кнезу
Сими
,
кога
су
пре
2—3
дана
ухватили
у
селу
Ђелијама
,
где
се
код
неких
пријатеља
прикрио
у
велику
кацу
)
.
Не
бежиш
!
А
како
си
радио
требало
би
да
бежиш
сто
дана
хода
,
да
бежиш
у
неврат
откуда
се
никад
не
долази
...
Драгић
га
пресече
:
—
јамачно
од
твога
зора
и
јунаштва
—
—
Не
од
мога
зора
,
већ
од
себе
сама
,
од
образа
свога
,
ако
га
још
имаш
,
да
бежиш
од
срамоте
и
издаје
своје
и
проклетства
ове
сиротиње
које
ће
те
и
на
оном
свету
стићи
,
несретниче
мој
;
—
рече
Милош
ледено
и
кивно
.
Драгић
се
подругљиво
насмеја
:
—
А
теби
Милошу
,
баш
прирасла
сиротиња
за
срце
;
чим
отвориш
уста
,
она
ти
је
на
језику
.
А
откуд
је
ти
жалиш
и
помажеш
,
одонуд
јој
кожа
пуца
!
Од
кад
си
ти
почео
купити
харач
по
народу
,
људи
почињу
жалити
за
турским
харачлијама
.
Твоји
момци
гори
су
од
најгорих
јаничара
.
Кудгод
они
прођу
за
њима
остаје
кукњава
и
јад
.
Колико
су
људи
испребијали
само
за
ово
неколико
последњих
дана
!
Хвалиш
се
да
си
одагнао
и
стукнуо
Турке
,
а
овамо
сам
си
се
начинио
паша
,
и
гори
си
од
онога
у
Београду
...
Сакупио
си
око
себе
читаву
тевабију
скитница
и
бескућника
,
нахранио
их
и
одео
новцем
откинутим
од
сиромашног
залогаја
,
па
с
тим
кабадахијама
гњечиш
ову
сиротињу
те
крвав
зној
из
ње
цедиш
.
Какав
паша
,
какав
везир
,
ти
си
се
начинио
већи
господар
од
њих
.
Од
тебе
и
твојих
зулумчара
сиротиња
данас
горе
пишти
,
но
што
је
пре
три
године
пиштала
од
Скопљака
.
Од
тебе
морају
људи
да
крију
своје
жене
и
кћери
,
као
од
најгоре
Туркуше
.
Драгић
би
и
даље
говорио
да
га
Милош
не
пресече
,
он
цикну
као
гуја
и
привика
да
Драгића
одмах
вуку
,
и
да
му
ударе
букагије
на
ноге
и
на
руке
.
...
—
Место
да
се
правда
и
брани
,
он
узе
нападати
,
оптуживати
и
уједати
као
бесно
псето
!
...
Запињу
им
за
очи
Милошево
богатство
и
господство
.
Пакосни
завидљивци
,
сви
би
хтели
да
буду
књажеви
и
господари
!
Штета
,
што
нема
негде
у
свету
какве
царевине
без
газде
,
па
да
се
ту
сви
понамештају
за
кнезове
и
војводе
.
Тек
што
је
отрљао
крмељ
с
очију
,
а
већ
свако
ти
то
хоће
да
је
господар
и
војвода
.
Али
нису
за
то
криви
ови
слепци
овде
,
већ
они
матори
душмани
отуда
из
Русије
.
Они
,
они
,
Бог
их
посекао
!
Утекли
као
курве
и
ђидије
,
а
оставили
ову
сиротињу
саму
,
па
сад
видели
где
народ
почиње
мало
повраћати
душу
и
већ
им
зинуло
грабљиво
срце
за
власт
.
Сад
би
се
опет
вратили
,
опет
би
упалили
ватру
у
народу
,
само
да
се
они
како
год
дочепају
господства
и
власти
...
Али
нећете
куда
сте
наумили
!
Ви
сте
у
вашу
тековину
гурнули
угарак
и
спалили
је
.
Ово
је
Милошева
мука
,
и
док
је
он
жив
нећете
омастити
брка
.
Свак
би
сад
умео
доћи
на
готово
и
офукати
оно
што
је
други
стекао
.
Али
за
те
готоване
спремљен
је
ушник
и
готованлук
ће
се
главом
плаћати
.
Тако
је
књаз
Милош
викао
и
праскао
,
док
момци
бејаху
спопали
Драгића
да
га
извуку
напоље
.
—
Верујем
ти
!
Не
бих
ти
веровао
кад
би
рекао
,
да
ћеш
лепо
и
као
човек
дочекати
старе
војводе
и
заслужне
мужеве
и
трудбенике
,
који
су
за
отаџбину
своју
крв
лили
.
А
да
ћеш
их
дочекати
секирама
и
ушницима
,
то
ти
верујем
.
Ти
си
то
и
научио
.
Лане
си
појео
главу
Молеру
и
владици
Мелентију
,
ономад
Цукићеву
,
а
сад
ћеш
наше
,
па
тако
редом
док
и
тебе
једном
не
удави
људска
крв
.
Док
је
Драгић
ово
говорио
момци
су
га
вукли
,
и
он
је
једва
могао
испрекидано
рећи
ово
неколико
речи
.
Један
га
момак
бејаше
ударио
шаком
преко
зуба
,
па
је
сав
био
обливен
крвљу
.
Међутим
књаз
Милош
је
у
највећој
јарости
викао
.
—
Вуците
ми
испред
очију
тога
пса
,
да
не
поганим
руке
о
њега
—
У
тај
мах
упаде
у
кућу
Сима
Паштрмац
.
Он
сави
руке
око
Милоша
,
који
се
већ
бејаше
машио
за
пиштољ
и
повика
:
—
Не
,
господару
,
ако
Бога
знаш
!
Ако
је
он
махнит
,
немој
ти
прљати
то
светло
оружје
,
на
коме
се
досад
блистала
само
дика
и
слава
српска
.
—
Одлази
ми
одавде
,
ти
Амиџа
;
немој
ми
бар
ти
стајати
на
муку
!
...
Зар
ово
марвинче
заслужује
што
друго
,
но
да
га
овде
премлатим
.
—
Па
баш
зато
га
и
остави
нека
од
другога
нађе
,
а
какав
је
,
неће
то
дуго
тражити
.
За
премлаћивање
марве
има
других
;
врховни
књез
има
друга
,
боља
посла
.
—
Поносите
се
—
рече
Драгић
подругљиво
,
бришући
рукавом
крв
,
која
му
је
лопила
из
повређене
горње
вилице
—
поносите
се
,
ово
и
приличи
јунацима
као
што
сте
ви
,
који
ударају
по
педесет
на
једнога
и
који
оружани
кидисавају
на
човека
голих
шака
,
који
им
је
сам
добровољно
дошао
у
руке
.
Јазук
,
вајни
војводо
!
...
—
викао
је
Драгић
,
и
хтеде
и
даље
,
али
га
Паштрмац
с
момцима
изгура
напоље
.
—
Море
,
торњај
се
одавде
,
бедо
,
видиш
где
ћеш
главом
да
платиш
,
Бог
те
убио
—
рече
Паштрмац
срдито
избацујући
Драгића
.
Милош
је
шгргутао
зубима
и
сиктао
јетке
и
необуздане
нападе
.
Паштрмац
га
је
ублаживао
,
салећући
га
са
сваке
стране
.
Спомену
му
како
су
Драгић
и
остали
,
најпосле
,
људи
који
можда
нису
ни
имали
зле
намере
у
срцу
,
али
су
се
повели
за
надом
да
ће
оно
бити
боље
што
они
скроје
и
испланирају
.
—
Не
би
ја
марио
да
су
они
сами
дошли
на
ту
луду
мисао
,
да
сад
у
најгоре
доба
муте
и
бунтују
народ
.
Они
овде
виде
шта
је
,
па
им
то
не
би
могло
ни
доћи
на
ум
.
Но
они
су
подбодени
са
стране
,
они
су
само
машице
у
туђим
рукама
.
Све
је
то
масло
онога
Црнога
пса
,
црн
му
образ
био
,
као
и
што
је
,
они
су
ти
што
не
дају
овој
сиротињи
душом
дахнути
;
они
су
и
ове
будале
подболи
и
навукли
их
,
да
сада
својим
лудим
главурдама
плаћају
несретне
злочине
своје
;
њих
,
да
је
мени
добити
у
шаке
,
с
њима
да
се
ја
разрачунам
,
млеко
их
српско
разгубало
—
викао
је
књаз
Милош
.
—
И
ја
сам
слушао
да
их
подбадују
они
из
Русије
.
Само
,
што
је
мени
тешко
у
то
веровати
.
Ако
ико
,
Црни
Ђорђе
зна
шта
је
рат
с
Турцима
,
и
бар
он
не
би
тако
олако
уваљивао
овај
народ
у
нову
крајину
.
Милош
га
пресече
.
—
Зна
!
Да
боме
да
зна
.
Али
зар
је
ту
запело
само
до
знања
и
незнања
?
Зна
и
ђаво
шта
је
право
,
мој
Штрбо
,
али
неће
да
ради
!
Зинула
им
хала
за
господством
,
па
им
и
памет
појела
.
И
ако
је
у
другим
приликама
био
вољан
,
да
старим
војводама
призна
њине
муке
и
заслуге
,
сад
овако
љутит
,
Милош
им
је
све
порицао
,
тврдећи
да
су
то
душмани
српски
и
да
би
највећу
услугу
учинили
земљи
да
изаберу
најдубљи
вир
у
Црноме
Мору
,
па
сви
у
њега
да
поскачу
.
Паштрмцу
је
било
главно
да
Милоша
умири
,
с
