Каваљер
Лаза
карактерна
црта
из
друштвеног
живота
.
Написао
Никола
В
.
Ђорић
У
НИШУ
ШТАМПАРИЈА
МИЛОША
ПОПОВИЋА
1882
.
И
Па
такав
је
био
још
кад
га
је
мајка
први
пут
ућуткала
,
да
јој
санка
не
прекида
.
Милом
чеду
своме
пружала
је
свакојаке
играчке
,
а
оно
се
свакад
најрадије
машало
за
какву
лутку
.
Ако
су
то
били
колачи
,
онда
је
најпре
каква
шећерна
цурица
осетила
како
су
му
зубићи
оштри
,
те
је
у
часу
остала
без
главе
или
ноге
;
ако
ли
би
то
биле
шаре
и
слике
за
мамину
мазушку
,
он
је
се
и
тада
машао
пре
свега
за
лепушкаста
женска
створења
,
и
врло
је
брзо
научио
од
мамице
,
да
их
убрља
својим
устима
,
што
је
он
по
њеном
и
својем
дијалекту
звао
„
пупи
“
.
А
после
неколико
година
умео
је
то
учинити
и
на
сокаку
.
Засео
би
тај
делија
иза
дирека
на
авлинским
вратима
,
па
би
сваки
дан
,
као
паук
мушице
,
вребао
она
мала
створења
у
сукњицама
,
што
се
из
школе
враћају
.
Нашао
је
брзо
и
ортака
за
тај
занат
,
кога
је
лепо
научио
,
како
да
се
влада
;
па
кад
би
њих
двојица
засели
с
обе
стране
узана
сокака
,
онда
би
за
мале
цурице
то
била
права
Скила
и
Харивда
,
од
које
је
заман
било
чувати
се
.
Било
је
ту
често
лепих
поздрава
,
јер
кад
би
цурице
окушале
узалуд
брзину
ногу
,
оне
би
онда
дозвале
језик
у
помоћ
,
а
ту
је
већ
лакше
било
бранити
се
.
Могле
су
се
чути
кад
кад
и
по
које
зурлице
у
том
кобном
теснацу
,
јер
по
нека
девојчица
имала
је
са
свим
друкчију
матер
,
него
што
је
била
Лазина
мати
,
па
је
сузних
очију
и
кроз
плач
причала
после
својој
матери
,
како
је
Лаза
опет
напао
,
како
је
бегала
и
плакала
,
али
он
је
ипак
пољубио
!
Голема
невоља
беше
то
!
Ви
ме
већ
разумете
,
читаоци
.
Хоћу
да
вам
причам
приповетку
о
нашем
„
Каваљеру
Лази
“
,
кога
виђате
тако
често
,
готово
у
сваком
крају
стопа
Београда
.
Чујте
само
.
Наша
беба
порасте
и
назва
се
дераном
.
Сад
му
нису
биле
материне
поуке
од
преке
потребе
.
Стекао
је
и
сам
доста
искуства
а
и
другова
колико
му
је
воља
.
Девојчице
већ
навикле
на
његове
заседе
.
Први
су
бедеми
освојени
,
сад
ће
пасти
и
град
.
Сад
долазе
на
ред
свадбе
.
Лаза
би
свакад
удесио
тако
,
да
он
буде
младожења
,
а
невеста
,
знало
се
већ
напред
,
да
ће
бити
она
,
која
је
најлепша
,
што
је
често
он
сам
пресуђивао
.
Испрва
се
љутили
другови
на
њега
,
али
он
не
ће
друкчије
да
се
игра
,
а
без
њега
не
вреди
никаква
игра
.
Особито
невесте
мучно
би
пристале
да
им
ко
други
буде
младожења
,
јер
нико
други
није
умео
тако
лепо
као
Лаза
шетати
,
разговарати
,
правити
шалу
,
пољубити
—
ах
,
и
пољубити
—
а
то
је
тек
важно
у
брачном
животу
.
Треба
да
знате
,
да
су
се
цуре
баш
и
отимале
да
се
удају
,
и
другарице
су
завиделе
оној
,
којој
би
та
срећа
у
део
пала
,
па
чак
и
оне
,
што
нису
мариле
за
то
;
и
њима
некако
није
било
баш
право
.
Али
је
Лаза
умео
да
умири
и
помири
све
,
и
мушкарце
и
девојчице
,
а
то
га
је
још
више
узвишавало
.
Он
је
био
вечити
младожења
.
У
десетој
години
пође
наш
младожења
и
у
штолу
,
т
.
ј
.
у
гимназију
,
јер
му
мама
није
дала
да
се
меша
са
„
свакојаком
децом
“
још
док
је
млад
и
зелен
,
да
научи
н
.
пр
.
свакојаке
речи
,
па
чак
и
безобразне
,
говорити
,
да
седи
до
сиротињске
деце
у
једној
клупи
.
Ах
,
како
би
било
мами
,
кад
би
осетила
да
кадифени
капутић
Лазин
заудара
на
бели
лук
или
да
је
добио
по
леђима
какву
лојану
масницу
.
Тако
наш
Лаза
поста
одмах
гимназијалац
,
„
велики
ђак
“
.
А
ту
се
тек
отвара
широко
поље
његовој
ћуди
.
На
скоро
узавре
сва
школа
као
у
ђавољем
лонцу
,
као
на
Велзевуловом
тигању
.
Уђоше
у
саобраћај
читаве
архиве
љубавних
писама
,
па
приповетке
,
па
„
прикљученија
“
,
да
се
броја
не
зна
.
Беше
ту
доста
јунака
,
али
јунакиња
већ
мање
:
укус
се
развија
,
избор
се
прави
.
Професори
на
муци
,
како
да
ухвате
тога
Ромог
Дабу
,
што
им
пирка
из
некога
кута
свој
паклени
пламен
међу
њихове
ђачиће
.
Покушаше
и
—
ужас
!
—
Код
свакога
нађоше
но
неколико
подозривих
ствари
:
прстенчића
,
гривница
,
бурмица
,
медаљица
,
а
писама
—
е
томе
се
броја
не
зна
.
Очиташе
професори
и
поучише
;
ђаци
се
преподобили
и
главе
оборили
;
само
Лазица
тамо
у
предпоследњој
клупи
окренуо
се
мало
на
страну
,
па
,
с
муком
уздржавајући
смеј
,
говори
у
себи
:
Читајте
ви
,
колико
вам
је
воља
;
ја
знам
,
шта
ја
знам
.
ИИ
Ето
то
је
онај
исти
господин
Лаза
В
.
,
што
се
,
нити
као
бомба
кроз
таван
,
нити
као
гром
из
ведра
неба
,
него
са
свим
по
својој
вољи
,
на
својим
сопственим
ногама
створио
у
лепоме
друштву
Лукићеве
госпођице
и
њених
другарица
.
Било
је
то
у
јесен
187
.
у
оној
кући
,
што
гледа
на
два
сокака
тамо
близу
главне
чаршије
у
Београду
и
што
је
била
најлепша
кућа
тамо
пре
двадесет
година
.
—
Беше
недеља
,
за
то
не
треба
питати
,
како
то
да
се
удеси
,
јер
се
добре
другарице
недељом
редовно
полазе
.
Ту
је
ето
госпођица
Даринка
,
јединица
богатог
трговца
,
Стојана
Ж
.
Ту
су
Ленка
и
Велица
,
кћери
извесног
судије
Јелића
,
па
је
ту
и
неизбежна
Мица
,
то
јест
,
данас
највише
на
свету
има
Мица
:
свака
кућа
у
Београду
има
барем
по
једну
,
па
тако
се
и
овде
десила
једна
,
ма
да
господин
Лаза
каже
,
да
ова
Мица
личи
много
више
на
оне
многобројне
,
другог
рода
,
лукаве
,
што
по
ваздан
ћуте
па
само
вребају
за
ловом
,
него
на
оне
ређе
,
што
се
диче
по
правди
тако
лепим
именима
,
као
што
су
Милева
,
Милена
,
Милка
,
Милица
и
све
друге
варијације
од
велике
Милосаве
па
до
мале
Мице
.
Беше
то
заиста
лепо
друштво
,
јер
пет
младих
,
лепих
девојака
нису
баш
маленкост
,
тим
пре
за
нашег
господина
Лазу
,
који
вели
,
да
би
трећи
дан
умро
,
кад
би
нешто
морао
живети
негде
у
Лозници
,
Ужици
,
или
баш
ма
где
изван
Београда
.
Опростите
му
добри
паланчани
,
не
зна
шта
ради
.
Читаоци
ће
већ
питати
,
па
како
изгледа
тај
витез
Лаза
?
Није
шала
,
бити
насловни
јунак
бар
једне
приповетке
,
ако
не
романа
.
Сигурно
каква
виђена
и
стасита
Фигура
,
која
ће
бити
кадра
да
врти
око
себе
сву
памет
што
се
скрива
у
лепим
главицама
ових
младих
девојака
,
чије
ће
очи
за
собом
водити
њихове
очи
,
чије
ће
речи
оне
за
њим
повторавати
,
куд
он
,
пође
,
за
њим
ићи
:
једном
речи
,
који
осваја
на
јагму
најскупоценије
ствари
овог
света
,
ерца
девојачка
.
Али
ће
се
читаоци
уверити
боље
из
приповетке
,
у
чему
је
Лаза
снажан
и
силовит
,
и
колико
ће
оправдати
њихова
очекивања
.
За
сад
се
може
казати
само
,
да
није
лепши
ни
од
једне
од
ових
девојака
,
шта
више
,
да
није
леп
колико
ни
једна
од
њих
.
Омален
човек
,
за
чудо
окретан
,
лак
ча
речи
;
очи
су
му
црне
као
угљен
и
сјајне
као
распаљен
угљен
,
непрестано
су
живе
,
играју
,
што
но
реч
,
као
на
тигању
.
Непрестано
је
осмешљив
;
нема
часа
,
кад
му
се
на
лицу
не
види
осмејак
и
све
што
осећа
,
свако
расположење
унутрашље
најбоље
казује
тим
осмејком
.
Он
је
натегнут
,
кад
се
говори
о
варљивој
срећи
овог
света
;
горак
,
кад
се
говори
о
пријатељству
међу
људима
и
подобним
стварима
;
отужан
,
кад
се
о
надама
спомене
,
а
пакостан
,
кад
се
говори
о
женској
верности
.
Можда
највише
баш
тај
осмејак
чини
,
те
је
он
врло
радо
примљен
у
веселим
друштвима
,
нарочито
женским
.
Има
људи
,
који
хоће
само
облик
и
Форму
а
ствар
их
се
не
тиче
,
на
тако
је
и
с
онима
,
који
не
загледају
дубље
у
Лазин
вечити
осмејак
.
Иначе
уме
увек
бити
виђен
у
друштву
,
па
и
окретати
га
за
собом
.
Не
кити
се
много
,
нити
раскошно
одева
.
Обично
носи
,
па
тако
и
сад
,
пепељав
капут
,
а
остало
црно
+
.
О
врату
му
је
обично
пепељава
или
црна
огрлица
укусно
привезана
,
тако
да
му
крајеви
њени
покривају
прса
далеко
у
страну
,
што
му
лепо
стоји
.
Та
му
је
огрлица
сад
пала
крајевима
преко
прслука
,
и
наше
се
госпођице
врло
радо
устављају
очима
на
њој
.
Браду
носи
,
али
му
је
то
доста
лош
украс
,
јер
је
неугледна
и
није
црне
боје
.
Може
се
видети
и
по
томе
,
да
не
мари
кинђурити
се
,
јер
сваки
други
,
ко
би
добио
тако
почасни
назив
,
као
што
је
„
каваљер
“
којим
се
он
и
поноси
,
одма
би
ту
нелагодну
боју
заменио
салонском
,
црном
и
био
каваљер
без
приговора
,
par
exellence
.
Него
да
се
вратимо
и
на
остало
друштво
,
што
се
тако
лепо
повија
око
господина
Лазе
,
коме
тако
из
ненада
паде
сикира
у
мед
.
Еле
обрео
се
Лаза
у
друштву
,
било
вољно
или
случајно
,
све
једно
је
.
Али
кад
је
већ
ту
,
онда
треба
и
да
се
покаже
као
каваљер
,
а
то
је
њему
душа
и
срце
.
Умео
је
он
свих
пет
госпођица
занимати
тако
,
да
ни
једној
не
буде
дуго
време
.
Знао
је
причати
и
свакојаку
шалу
заподевати
.
Знао
је
склонити
госпођице
и
да
отпевају
што
год
,
и
то
све
тако
лепо
,
да
оне
нису
могле
то
одрећи
.
Ту
се
десиле
и
карте
и
он
им
оде
чак
и
срећу
погађати
.
Прво
поче
Мици
и
обрече
јој
удовца
,
коме
је
прва
жена
умрла
од
љубоморе
,
па
је
одма
поче
саветовати
,
да
се
не
кида
због
тога
,
јер
тако
само
карте
кажу
,
а
карте
обично
лажу
и
са
свим
наопако
кажу
.
Онда
прорече
Ленци
и
Велици
,
да
ће
се
оне
обе
заљубити
у
једног
истог
господина
и
како
ће
овај
великодушан
бити
,
те
ће
их
обадве
оставити
.
Даринци
стоји
велика
срећа
,
само
што
је
далеко
,
на
жалост
тек
после
десет
година
;
ах
!
то
ће
бити
тешко
дочекати
.
А
госпођици
Славци
,
домаћици
,
е
њој
младожења
стоји
просто
на
врати
,
ту
у
кући
,
па
радост
,
па
срећа
и
шта
још
не
.
Мица
јој
оде
и
честитати
;
за
тим
је
молила
,
да
се
мења
са
њеним
удовцем
.
Даринка
и
верује
и
не
верује
у
своју
велику
али
спору
срећу
,
али
се
оне
две
сестрице
ућутале
.
Ленка
проба
да
не
мисли
о
томе
,
хтела
би
да
чита
неке
стихове
,
које
нађе
на
једном
столу
забачене
,
али
бадава
;
Веца
окренула
говор
са
Мицом
о
неким
баловима
,
али
јој
сваки
час
излази
пред
очи
сестра
као
супарница
,
све
игра
са
њеним
драганом
.
Мица
ћути
и
мери
ове
срећне
девојчице
,
које
ће
све
проћи
боље
од
ње
,
па
преко
воље
одговара
Велици
на
питања
.
Али
није
за
њу
то
највећа
невоља
.
Могла
је
она
лако
и
не
мислити
,
о
томе
,
али
тај
сувишни
смеј
њезиних
другарица
,
а
још
више
она
дворба
Лазина
,
коју
је
он
свима
подједнако
указивао
,
њу
је
мучила
.
Много
пути
је
пре
тога
имала
прилике
да
мисли
и
да
верује
,
да
тај
лепореки
и
вицкасти
господин
највише
мари
за
њом
,
а
сад
навалице
не
ће
ни
да
је
погледа
онако
,
како
гледа
другарице
њене
,
а
нарочито
Славку
.
Она
поче
мислити
сад
на
другу
руку
о
томе
његовом
кикотању
и
блебетању
.
Учини
јој
се
на
један
пут
,
да
се
тај
каваљер
из
потаје
смеје
и
тој
срећној
Славци
и
Даринци
и
Ленци
,
а
највише
њој
.
Учини
јој
се
да
је
погледа
охоло
и
преко
рамена
кад
приђе
после
Славци
,
око
које
је
он
највише
био
.
„
Што
да
ми
каже
,
да
ћу
за
удовца
поћи
?
“
поче
сад
питати
се
,
„
за
шта
друго
,
до
да
ме
наједи
,
да
ме
понизи
?
“
Опа
поче
све
јаче
мерити
Лазу
и
пратити
му
сваки
корак
.
Он
се
опет
осмену
на
њу
,
и
њој
се
учини
тај
осмејак
тако
заједљив
,
да
се
уклони
у
другу
собу
,
и
после
неколико
тренутака
,
спремна
за
полазак
,
уђе
да
се
опрости
.
Смислила
је
међу
тим
и
како
да
се
извини
.
Но
Лаза
,
да
би
била
која
порција
шале
више
,
не
могаде
прећутати
,
него
чинећи
се
невешт
њеној
срџби
,
уплете
се
у
њено
извињавање
и
рече
како
госпођица
хита
кући
,
што
је
љубоморна
на
својег
удовца
.
Мица
му
се
окрете
са
једним
„
на
служби
“
,
ижљуби
се
са
другарицама
и
оде
.
—
Љута
је
,
очи
јој
севају
као
муње
,
рече
Даринка
.
Могли
сте
је
поштедити
мало
,
господине
Лазо
.
Лаза
се
учинио
као
да
не
чује
примедбу
,
али
госпођицама
тешко
паде
Мицин
одлазак
.
Оне
су
ућутале
и
врло
слабо
показиваху
своје
ситне
зубе
испод
румених
усница
на
пошалице
његове
.
Но
он
се
чинио
и
томе
невешт
,
ма
да
је
добро
приметио
.
Но
узалуд
све
:
за
Мицом
пођоше
обе
судијине
кћери
,
за
њима
и
Даринка
.
Како
је
било
у
реду
да
и
сам
пође
,
он
се
понуди
,
да
их
прати
.
Опрости
се
са
Славком
с
дубоким
поклоном
и
великом
молбом
за
препоруку
.
При
руковању
није
могао
ни
пошто
изостати
пољубац
,
то
јест
у
руку
.
Што
се
тиче
пратње
,
може
се
рећи
,
да
је
ишао
за
још
три
така
пољупца
,
јер
се
девојке
саме
међу
собом
разговараху
а
на
његове
се
прискочице
не
освртаху
.
Он
се
зловољан
после
растанка
упути
кући
.
Славка
је
остала
расејана
и
забуњена
.
Све
јој
се
игре
и
шале
данашње
живо
понављале
у
памети
.
Обузеле
је
мисли
далеке
и
дугачке
.
Помешало
се
у
то
сећање
нешто
необично
,
пријатно
и
тако
немирно
,
да
ју
је
пратило
на
сваком
кораку
.
Чаровита
нека
клица
залегла
јој
се
у
грудима
и
она
је
осећа
тамо
,
како
јој
пушта
жилице
у
срце
,
и
то
јој
осећање
беше
слатко
и
драго
.
Зове
ли
се
та
клица
само
радост
или
срећа
,
или
нешто
ново
:
љубав
,
она
није
питала
.
Она
јој
се
приви
уз
биће
и
упи
у
душу
и
чињаше
јој
се
,
да
би
јој
и
душа
потекла
за
том
клицом
,
кад
би
је
ко
покушао
истргнути
одатле
.
Слатке
беху
речи
Лазине
,
осмејци
жива
слика
његове
душе
,
погледи
његови
продрли
јој
до
дна
груди
—
Он
често
долази
амо
и
вазда
показује
,
да
је
срећан
кад
је
с
њом
у
друштву
,
вазда
је
добре
воље
и
љубазан
на
спрам
ње
,
вазда
осмешљив
,
разговоран
и
добродушан
.
А
одкуд
то
потиче
?
Запита
се
и
за
ово
и
,
ма
да
је
слутила
одкуд
потиче
,
ипак
није
смела
одговорити
,
плашила
се
од
таквог
одговора
.
Тако
се
она
заљуљала
у
слатке
мисли
,
а
на
остале
другарице
није
ни
помислила
.
Особито
Мица
јој
не
беше
ни
на
крај
памети
.
А
она
је
тако
зло
увређена
,
тако
љутита
отишла
кући
.
Лаза
је
знао
,
како
је
то
лепокосо
и
црнооко
девојче
мало
живе
,
или
како
он
каже
жустре
нарави
,
па
ипак
је
тако
предусрео
.
Један
пут
се
усудио
да
јој
каже
и
Цицо
поред
обичног
имена
,
али
то
су
сви
узели
за
шалу
,
па
тако
исто
и
Мица
.
Али
данашња
,
навалична
шала
није
се
могла
тако
лако
опростити
.
Мица
је
све
добро
запамтила
и
жељно
очекивала
час
освете
,
љуте
женске
освете
.
Кад
је
кући
стигла
,
пре
свега
је
истргла
из
косе
ружу
,
коју
је
још
у
почетку
забаве
заискала
од
Лазе
.
Узе
је
преда
се
,
гледаше
је
јетко
,
удари
се
њоме
неколико
пути
о
длан
,
па
јој
онда
стаде
кидати
листиће
и
на
под
бацати
.
Сад
се
сети
,
како
је
Лаза
ћутао
,
кад
јој
је
дао
тај
цвет
,
како
му
није
било
право
,
што
га
је
искала
;
ма
да
је
она
имала
права
на
то
,
јер
је
и
сам
Лаза
до
данас
свакад
таке
дарове
нарочито
за
њу
спремао
.
Могаше
се
видети
,
како
бива
све
срдитија
мислећи
о
томе
.
Можда
долази
то
и
отуда
,
што
је
баш
сад
стала
према
огледалу
и
себе
тамо
уочила
;
можда
се
је
и
преко
воље
уверила
,
да
је
и
данас
она
била
најлепша
међу
другарицама
као
и
до
данас
.
И
заиста
тешко
да
се
је
преварила
у
томе
,
јер
се
мало
која
дура
може
поносити
лепотама
што
су
код
ње
.
Коса
јој
дуга
и
црна
као
ноћ
,
очи
такође
црне
,
живе
и
сјајне
,
као
две
најлепше
звезде
у
ноћи
.
Чудновате
су
те
њене
очи
.
Потсећају
много
на
кршевите
горе
,
над
којима
густи
облаци
сунце
заклоне
,
те
их
заогрну
оном
познатом
бојом
,
што
је
онако
мутно-црна
.
На
лицу
јој
исписан
неки
тип
старе
грчке
лепоте
и
не
би
погрешио
уметник
,
који
би
пресликао
с
ње
лепу
Јелену
,
око
које
се
два
народа
толико
клаше
и
крвише
.
Цела
јој
слика
добија
такав
израз
и
од
самих
очију
,
јер
се
у
њима
сваког
часа
опажа
њено
унутрашње
расположење
,
њена
душа
.
Очи
њене
с
лица
у
огледалу
падоше
сад
на
стас
,
на
хаљину
и
друге
украсе
,
што
све
беше
на
свом
месту
и
даде
јој
узрока
,
да
се
већма
расрди
.
Окрете
се
од
огледала
и
још
један
поглед
паде
јој
на
искидану
ружу
.
—
Можда
је
господин
спремио
другом
за
дар
,
па
сам
ја
тако
неучтива
била
,
те
сам
туђу
ствар
присвојила
.
Бога
ми
,
онда
је
господин
имао
право
да
се
љути
на
мене
.
То
јој
беху
последње
мисли
о
Лази
за
сад
.
Брзим
корацима
изађе
из
собе
.
ИИИ
После
кратког
времена
походио
Лаза
господина
Јелића
судију
.
Обе
сестре
дочекале
су
га
што
може
бити
љубазније
.
Ленка
,
као
да
му
се
надала
,
обукла
најлепшу
хаљину
,
а
поред
тога
била
је
весела
и
расположена
ваздан
тога
дана
.
Непрестано
је
певала
,
док
је
Велица
седела
мирно
у
другој
соби
и
читала
„
Велимира
и
Босиљку
“
и
толико
се
умешала
у
њихова
„
прикљученија
"
,
да
је
редовно
плакала
,
кад
год
је
Босиљка
или
ма
ко
други
плакао
,
редовно
се
љутила
на
сваку
недаћу
,
проклињала
Турке
и
душмане
и
т
.
д
.
и
т
.
д
.
Трагови
од
тога
могли
су
се
јасно
и
сад
видети
,
особито
на
очима
јој
се
познавале
скоро
обрисане
сузе
,
а
у
говору
је
била
расејана
и
збуњена
.
Господин
Јелић
,
стар
човек
затекао
се
код
куће
.
Он
би
радо
понудио
Лазу
на
партију
санса
или
шаха
,
јер
га
те
две
игре
јако
занимају
,
да
готово
никад
не
тражи
друге
забаве
.
Иначе
воле
и
пушити
,
али
при
том
ћути
,
па
макар
ко
да
је
код
њега
.
Али
господин
Јелић
зна
врло
добро
и
шта
је
младост
,
а
можда
види
ко
је
и
господин
Лаза
,
па
за
то
га
не
ће
ни
пошто
позвати
ни
на
партију
санса
,
ни
на
шах
,
а
најмање
на
дубокомислено
пушење
.
За
то
је
и
остао
непрестано
одвојен
у
другој
соби
,
где
је
пушио
и
хватао
крајеве
некој
ђаволски
заплетеној
парници
,
што
се
већ
три
дана
решава
и
претреса
,
па
никако
да
се
крај
с
крајем
састави
.
Лаза
је
међу
тим
као
код
своје
куће
.
За
њега
не
би
било
ни
иначе
тешко
наћи
се
у
друштву
,
а
за
овај
мах
то
је
ишло
само
од
себе
,
јер
је
он
имао
среће
већ
неколико
пути
разговарати
се
са
младим
домаћицама
.
А
кад
човек
има
о
чему
да
говори
с
младима
,
онда
се
не
ће
веома
отимати
да
занима
и
„
мамице
“
и
да
натеже
с
њима
.
То
је
видела
и
Ленкина
мати
,
али
то
њу
није
ни
најмање
увредило
,
шта
више
годило
јој
,
јер
то
је
доказ
и
неоспорно
уверење
,
да
су
њене
кћери
лепе
,
пријатне
и
образоване
.
А
он
је
био
веома
разговоран
.
Ленку
је
дворио
и
срцем
и
душом
.
На
спрам
Велице
био
је
туробан
,
расејан
и
забуњен
.
Кад
га
ова
запита
за
што
је
такав
,
—
он
се
тако
чудно
пренеможе
,
да
је
лаковерно
девојче
ни
више
ни
мање
,
него
уобразило
,
да
је
он
смртно
заљубљен
у
њу
,
да
ће
полудети
и
умрети
без
ње
.
Све
је
он
то
с
неколико
речи
и
уздисаја
исказао
тако
разговетно
,
да
је
Веца
отишла
у
другу
собу
,
те
се
исплакала
и
нашла
,
да
је
исто
тако
несрећна
као
оно
двоје
у
роману
.
Међу
тим
је
Лаза
удвостручио
своју
нежност
на
спрам
Ленке
,
што
је
веома
годило
старој
госпођи
Перси
,
матери
њеној
,
јер
таким
зетом
заиста
се
може
поносити
прва
и
најчеститија
кућа
.
Она
већ
од
неколико
недеља
живи
у
тој
лепој
нади
,
па
је
често
хвалила
и
Ленци
господина
Лазу
.
Девојка
је
слушала
и
ћутала
.
Можда
је
и
сумњала
у
искреност
Лазину
,
па
је
била
према
њему
уздржљива
.
Сад
пак
ни
она
више
не
сумња
.
Истина
,
да
за
оволику
дворбу
није
марила
,
али
оно
што
њене
снове
изодавна
узнемирује
,
младо
,
враголасто
а
поред
тога
паметно
и
богато
момче
,
ето
стоји
и
сликом
и
приликом
пред
њом
.
Ах
,
оно
„
богато
“
још
много
више
падало
је
у
очи
мами
него
кћери
,
а
Лаза
је
умео
тако
дивно
износити
на
видик
то
„
богато
“
,
да
су
се
сва
његова
и
добра
и
зла
својства
губила
пред
овим
јединим
.
Шта
мари
,
што
му
је
лице
доста
бледо
и
сувоњаво
,
што
су
му
брада
и
бркови
мало
жућкасти
а
коса
мрка
?
Шта
мари
,
што
је
малена
раста
и
доста
неприметна
фигура
?
Оно
„
богато
“
покрило
је
све
то
,
да
је
он
био
и
леп
и
дичан
и
наочит
.
Да
ли
је
Лаза
водио
великог
рачуна
о
госпођи
судијници
и
кћерима
,
а
још
више
о
себи
,
не
може
се
познати
из
његова
понашања
.
Међу
тим
на
скоро
се
показало
,
да
је
на
против
госпођа
судијница
многе
и
велике
рачуне
склапала
,
само
је
имала
тај
„
малер
“
,
те
је
погрешила
још
у
почетку
,
па
је
и
сав
рачун
изашао
побркан
.
Лаза
је
после
два
дана
опет
био
у
њеној
кући
.
Оно
чему
се
тако
дуго
надала
,
учинило
јој
се
,
да
је
са
свим
ту
близу
.
Лаза
обећа
,
да
ће
идућег
празника
опет
доћи
к
њима
.
Расположен
је
.
Рече
нешто
Ленци
,
а
она
порумени
застиђена
.
Матери
се
срце
смеши
.
А
он
се
са
задовољством
одао
на
„
живот
овога
света
“
.
Тако
лепе
планове
изводи
,
тако
мирно
о
њима
мисли
,
да
најслађе
спава
онда
,
кад
се
њима
успава
.
И
у
сну
продужава
лепе
и
чаробне
састанке
,
весела
друштва
,
кикот
и
попевку
.
Само
га
по
каткад
узнемире
ти
снови
тиме
,
што
су
много
лепши
од
јаве
.
Он
је
у
сну
некако
много
разговорнији
,
госпођице
га
љубазније
дочекују
.
Деси
се
тамо
по
нешто
,
што
на
јави
никако
није
смео
покушати
.
Кад
би
се
сутра
дан
сетио
тих
снова
,
он
их
је
силимице
избијао
из
памети
,
исто
онако
као
кад
би
какав
тежак
терет
са
леђа
збацивао
.
Али
те
мисли
беху
све
тако
враголасте
,
тако
примамљиве
,
да
су
се
наочице
противиле
његовој
зловољи
и
све
му
више
досађивале
.
Онда
би
он
побегао
од
куће
и
потражио
друштва
и
забаве
,
где
се
то
махом
као
у
магли
изгубило
.
После
ових
посета
Лаза
се
сети
Славке
,
па
готово
прекореваше
себе
,
што
је
постао
толико
једностран
и
што
се
ограничио
само
на
кућу
господина
Јелића
.
Сећаше
се
свега
што
се
збило
,
кад
је
прошли
пут
био
код
те
девојке
и
њено
понашање
учини
му
се
необично
.
Није
помишљао
на
то
,
да
је
он
сам
то
изазвао
,
за
то
му
се
учини
све
још
чудније
.
Било
је
баш
у
недељу
,
после
ручка
,
кад
му
се
ове
мисли
почеше
потпуније
везивати
једна
за
другу
.
Много
што
шта
приметио
је
на
Славци
,
што
му
даје
повода
,
да
јој
се
приближи
.
Истина
,
није
био
сигуран
,
да
је
погодио
,
одкуда
је
све
то
,
а
можда
није
ни
смео
,
али
му
се
слутило
,
да
ће
све
сазнати
,
чинило
му
се
,
као
да
је
пред
неком
завесом
,
коју
му
ваља
само
подићи
,
па
да
се
читав
нов
,
и
примављив
свет
отвори
пред
њиме
.
Мислећи
тако
пушио
је
полако
цигару
.
Кафа
му
се
на
столу
давно
већ
оладила
,
и
кад
је
се
сетио
није
ни
ваљала
више
.
Устаде
и
пође
.
Није
се
много
премишљао
куда
ће
.
Упутио
се
Славкиној
кући
.
Она
се
десила
сама
код
куће
и
није
била
вољна
да
иде
код
судијиних
кћери
на
посело
,
ма
да
је
већ
два
пут
звата
.
Тамо
се
нешто
ужурбали
па
зову
и
њу
,
али
се
њој
слутило
,
да
ће
Лаза
доћи
прво
амо
,
па
се
ето
није
ни
преварила
.
Мати
њена
,
надајући
се
да
ће
и
она
скоро
,
отишла
је
тамо
пре
кћери
а
код
Славке
оставила
само
млађег
синчића
Воју
,
да
је
тамо
допрати
.
Славка
га
дочека
на
вратима
и
ма
да
осети
,
како
је
прође
сву
некаква
трзавица
као
муња
,
опет
га
са
осмејком
поздрави
.
Беше
у
плавичастој
хаљини
са
белим
машлијама
на
рукавима
и
на
прсима
;
доста
скромна
и
боја
и
накит
.
Тој
простој
хаљини
са
свим
лепо
доликоваше
истинско
руменило
,
што
јој
се
осуло
преко
образа
,
све
до
смеђих
очију
.
Косе
је
сачешљала
у
две
плетенице
и
лепо
уплетене
у
једно
подвила
мало
на
десну
страну
,
те
су
јој
падале
на
десно
раме
,
кад
год
би
се
окренула
главом
мало
на
лево
;
а
тад
је
тако
лепо
одсјајивала
бела
боја
њенога
врата
на
спрам
загасите
косе
;
потпуна
слика
лепоте
била
је
у
том
положају
.
Једна
ружа
беше
сав
накит
у
тим
плетеницама
,
па
и
она
не
беше
ни
бела
ни
црвена
,
него
румена
,
исто
као
боја
лица
.
Све
је
то
Лаза
уочио
;
Славка
му
се
учини
лепша
него
икад
,
много
лепша
него
све
њене
другарице
,
које
је
он
познавао
.
То
га
забуни
тако
,
да
он
,
стари
благоглаголиви
каваљер
готово
без
и
једне
речи
уђе
у
собу
и
посади
се
на
столицу
.
Прошло
је
неколико
тренутака
,
док
се
сетио
да
запита
за
мајку
Славкину
,
па
онда
и
за
остало
друштво
.
Речи
му
беху
усиљене
,
а
кад
Славка
спомену
Ленкино
име
,
а
њему
таван
облак
прелете
преко
лица
,
но
Славка
није
то
приметила
.
Најпосле
ће
Лаза
рећи
:
—
Па
и
ви
ћете
сигурно
тамо
?
—
Могла
бих
.
—
Онда
ћу
вас
ја
отпратити
.
—
Само
одма
не
.
Шта
баш
мисли
и
ради
чега
рече
ове
речи
,
то
Лази
није
било
лако
погодити
.
Међу
тим
она
уста
и
оде
да
спреми
оне
србијанске
беспослице
,
што
се
зову
слатко
и
кафа
.
—
Бога
ми
то
не
ће
бити
одма
,
мисли
се
Лаза
.
А
кад
се
Славка
врати
,
он
беше
устао
и
одаше
по
соби
горе
доле
као
од
дуга
времена
.
Славка
га
понуди
да
седне
,
ал
он
оста
стојећи
;
чињаше
се
да
не
чује
.
По
глави
му
се
почеле
обртати
немирне
мисли
,
у
срцу
је
био
узбуђен
,
те
није
могао
седети
.
Кад
би
погледао
Славку
,
било
му
је
,
као
да
је
све
дивоте
на
свету
угледао
.
Осећаше
што
још
никад
у
животу
није
осећао
.
Нешто
га
је
подишло
у
прсима
,
те
му
се
чини
,
као
да
има
на
срцу
какав
терет
,
тежак
али
пријатан
.
Да
му
је
ко
узео
руку
у
том
часу
,
могао
би
са
свим
јасно
осетити
,
како
је
уздрхтана
.
Час
по
машао
се
десном
руком
за
браду
и
тад
се
видело
,
како
је
узбуђен
,
јер
вазда
је
пипкао
,
намештао
и
размештао
;
прсти
су
му
дрхтали
.
Гледао
је
преда
се
и
тек
на
поновљену
опомену
Славкину
узе
столицу
и
седе
.
Славка
је
врло
добро
приметила
ову
промену
.
Па
кад
оста
и
даље
ћутећи
,
она
га
ослови
:
—
Ви
сте
невесели
,
господине
Лазо
?
.
—
Ја
—
ја
—
никако
.
—
Тако
ћутите
,
а
то
није
ваш
обичај
.
—
Па
изговорио
сам
све
,
што
сам
знао
.
—
Та
ви
сте
ћутећи
и
дошли
.
Где
сте
се
то
могли
изговорити
?
—
Нисам
нигде
свраћао
.
—
Онда
успут
,
у
мислима
?
—
То
сте
погодили
.
—
Е
нисам
знала
до
сад
,
да
и
ви
трошите
речи
у
мислима
,
додаде
гласом
таким
,
који
очекује
противна
одговора
.
—
Ал
’
ипак
ћете
ми
дати
,
госпођице
,
за
право
.
Кад
човек
у
себи
говори
,
може
говорити
шта
хоће
,
колико
год
хоће
и
како
год
хоће
.
Мисли
су
човеку
најбољи
другар
,
највернији
пријатељ
и
најпоузданији
секретар
.
Никад
оне
не
ће
оставити
човека
,
пратиће
га
и
по
пустарама
африканским
и
по
леду
сибирском
,
и
дневи
и
ноћи
,
у
друштву
и
самоћи
;
вазда
су
му
тако
поверљиве
,
вазда
тако
пријатељске
.
Зар
није
тако
,
госпођице
?
Славка
пажљиво
слушаше
ове
живе
речи
.
Запечаћена
уста
Лазина
збацише
неприродни
,
наметнути
оков
и
гле
како
лепо
зборе
!
—
Тако
је
,
у
свему
тако
,
господине
Лазо
.
—
Па
онда
ми
не
замерајте
,
кад
и
с
тим
другарем
и
пријатељем
учиним
по
једно
„
рандеву
“
,
кад
оно
,
што
ником
не
могу
открити
,
њему
поверим
;
а
знате
,
како
је
мучно
,
кад
човек
нема
коме
да
се
за
добро
похвали
а
на
зло
пожали
.
Лаза
све
чудније
говори
;
бар
се
Славци
тако
чини
,
јер
га
још
оваког
није
видела
.
Заиста
је
тужан
.
Она
ћуташе
и
нехотице
питајући
се
:
шта
то
може
бити
,
што
га
растужује
.
—
Свет
је
широк
,
недогледан
,
настављаше
Лаза
.
Свашта
човек
сусретне
и
на
свашта
се
спотакне
,
али
пријатеља
тако
ретко
,
тако
мучно
нађе
.
Још
је
тај
најмање
несрећан
,
који
може
то
бар
приближно
у
себи
наћи
;
и
тада
се
отвори
пред
човеком
други
,
истина
ужи
,
али
тим
шаренији
свет
,
мањи
али
тим
потпунији
круг
.
Он
је
тада
као
биљка
што
у
лонцу
расте
и
цвета
;
осетљив
постане
наспрам
оштрог
зрака
,
повучен
у
себе
,
отуђен
од
весела
друштва
:
сам
је
себи
све
и
сва
.
—
А
ја
таке
људе
жалим
.
—
Верујем
.
Ви
сте
онај
славуј
,
што
долета
на
прозор
и
ту
жали
за
ружом
,
што
је
осуђена
,
да
вечно
чами
у
собњем
ваздуху
.
Можете
мислити
,
како
је
ружи
а
како
славују
.
—
Лепа
слика
,
примети
Славка
.
—
Али
оставите
ружу
,
нека
се
сама
са
собом
разговара
и
нека
сама
себи
мирише
,
кад
је
песма
славујева
узалудна
.
Што
би
ружа
имала
и
што
би
хтела
да
каже
,
то
би
славуја
само
ожалостило
.
—
Шта
све
то
значи
?
помисли
Славка
.
Па
ће
онда
додати
:
—
Кад
бих
знала
за
ту
ружу
—
—
Али
застаде
.
Лаза
беше
опет
устао
и
почео
шетати
по
соби
узбуђен
.
У
том
часу
беше
окренут
на
другу
страну
.
Заста
у
ходу
и
питаше
:
—
Кад
би
знали
?
—
Али
Славка
ћуташе
.
Оп
се
окрете
,
погледа
је
,
а
она
оборила
главу
и
гледа
преда
се
.
Беше
забуњена
и
готово
се
кајала
за
последње
три
речи
,
што
их
је
непажљиво
изустила
.
Лаза
јој
није
сагледао
очију
,
али
је
опазио
,
како
јој
лице
поста
много
руменије
од
онога
цветка
у
коси
.
Пламен
,
што
му
већ
од
пола
сахата
плану
у
грудима
,
обузе
га
сад
са
свим
.
Он
осети
како
му
груди
посташе
тесне
.
Крв
му
јаче
појури
у
снагу
и
он
у
истом
тренутку
беше
пред
Славком
,
маши
јој
се
руке
и
једва
умеравајући
заталасан
глас
,
запита
је
:
—
Кад
би
знали
?
Кад
би
знали
?
—
Девојка
ћуташе
,
па
кад
осети
,
како
му
се
рука
јаче
припија
око
њене
,
а
она
,
као
голубица
,
на
коју
се
кобац
са
висине
спушта
,
плашљиво
се
окрете
на
другу
страну
и
хтеде
побећи
са
столице
.
—
Славка
!
викну
Лаза
и
задржа
је
.
Она
оста
окренута
на
другу
страну
и
не
смеде
га
погледати
.
Груди
јој
се
силно
таласаху
,
рука
јој
се
отимаше
из
његове
;
лице
погнуто
облила
румен
,
а
очи
—
њих
није
могао
Лаза
никако
угледати
,
ма
да
се
трудио
,
да
прочита
у
њима
своју
пресуду
.
—
Ви
знате
све
,
разумете
све
.
Ја
вам
не
умем
ништа
више
рећи
;
—
уздрхталим
гласом
одговараше
Лаза
сам
на
своје
питање
.
И
заиста
није
више
ништа
ни
рекао
.
Као
какав
витез
кад
противнику
избије
сабљу
из
деснице
,
па
онда
чека
,
да
му
се
онај
преда
на
милост
и
немилост
,
тако
и
он
довативши
левом
руком
и
другу
Славкину
руку
,
снажно
је
притиште
на
прса
и
неколико
врелих
пољубаца
стопише
се
у
оно
румено
море
на
њеним
ланитима
.
Он
је
загрли
,
а
она
одпустивши
руке
немоћна
и
савладана
дрхташе
и
заплака
се
на
његовим
прсима
.
Био
је
срећан
и
он
,
али
она
много
више
осећаше
,
како
се
за
један
тренутак
може
срце
опити
свим
милотама
,
које
никакав
сан
не
може
замислити
,
никаква
реч
описати
.
Беше
јој
као
да
не
стоји
на
својим
ногама
кад
његов
загрљај
олабави
.
Лаза
то
опази
и
посади
је
на
столицу
.
Али
она
не
оста
на
столици
.
Неко
осећање
,
које
свакад
обузима
човека
,
кад
учини
нешто
необично
,
чему
не
зна
свршетка
,
обузе
и
њу
.
Преплашена
од
тога
,
што
се
тако
изненадно
зби
,
осуди
сама
себе
у
истом
тренутку
кад
и
учини
то
,
па
довативши
сребрну
кашичицу
стаде
лупати
о
шољицу
,
што
је
била
на
столу
пред
њом
,
и
на
глас
викну
млађе
.
На
лупу
долетеше
двоје
млађих
изненађени
,
а
она
им
само
заповеди
да
носе
нешто
на
поље
,
па
се
онда
умири
,
и
учини
јој
се
да
је
сва
плашња
прође
.
Лаза
се
беше
посадио
на
противној
страни
у
наслоњачу
.
Очекиваше
шта
ће
следовати
,
а
и
сам
беше
изненађен
Славкиним
понашањем
.
Али
Славка
одма
за
тим
уста
и
потражи
Воју
,
да
је
води
тамо
где
је
мајка
.
Као
пиле
,
кад
га
орао
из
облака
поплаши
,
те
потрчи
матери
под
крило
,
тако
се
она
тамо
журила
.
Лази
није
могла
ни
збогом
рећи
,
кад
он
,
видевши
шта
она
хоће
,
пође
кући
.
Судијина
кућа
није
далеко
,
и
она
је
за
неколико
тренутака
била
тамо
.
ИВ
Код
судије
пак
,
кад
је
она
стигла
била
је
ствар
готова
,
то
јест
изашло
дело
на
видело
.
Гостима
је
било
мало
необично
,
кад
су
се
видели
искупљени
у
већем
броју
него
иначе
.
Нарочито
је
падало
у
очи
то
,
што
је
и
сам
г
.
Јелић
био
међу
гостима
више
од
по
сата
;
заборавио
на
своје
миле
забаве
,
цигаре
и
парнице
,
па
дошао
овамо
те
се
помешао
међу
госте
.
Могло
му
се
по
лицу
познати
,
да
је
драговољно
учинио
ову
жртву
,
шта
више
да
је
и
сам
весео
.
Да
је
друштво
навикло
на
њега
,
тешко
би
му
било
да
се
искраде
,
те
да
га
остави
,
али
су
искупљене
пријатељице
Ленкине
биле
веселе
и
разговорне
и
саме
по
себи
,
за
то
је
господин
Јелић
са
свим
мирне
савести
изишао
у
варош
,
пошто
је
кафу
попио
и
обећао
скорим
вратити
се
.
Поред
овога
,
од
стране
господина
Јелића
,
гости
су
уочили
,
даје
и
његова
домаћица
необично
ужурбана
.
Даринка
је
већ
опазила
,
како
Лаза
није
равнодушан
наспрам
Ленке
,
а
ни
она
наспрам
њега
,
па
је
као
добра
другарица
потражила
рачуна
о
томе
од
ње
.
Није
ту
помогло
сад
никакво
околишење
:
стара
се
осменула
.
Ленка
се
забунила
а
Веца
се
прва
похвалила
;
њена
„
печална
“
љубав
и
сажаљење
према
Лази
претворило
се
у
чисту
сестринску
љубав
.
И
тако
су
гости
већ
честитали
и
невестици
и
заовици
,
тасту
и
пуници
.
А
кад
је
већ
то
прегрмело
,
онда
Ленка
више
није
крила
.
Ни
више
ни
мање
:
овде
се
чека
Лаза
на
прстен
,
јер
тако
је
казао
Ленци
,
кад
је
последњи
пут
био
овде
,
што
је
она
,
по
дужности
,
и
матери
саопштила
.
Само
још
та
формалност
да
се
изврши
,
а
за
остало
је
све
лако
.
Таман
оне
склопиле
рачун
,
ето
и
Славке
.
Зачудише
јој
се
сви
,
кад
је
видеше
бледу
и
узнемирену
.
Да
је
развеселе
,
одма
је
посаде
на
сред
собе
,
опколе
је
са
свију
страна
и
гонећи
је
да
рекне
„
драгичка
“
,
обећаше
,
да
ће
јој
казати
врло
радостан
глас
.
Она
се
чак
и
осмену
на
то
,
али
јој
на
скоро
беше
тај
осмеј
горак
,
прегорак
.
Кад
јој
рекоше
тај
„
радосни
“
глас
,
њој
се
окрете
соба
око
главе
,
замагли
јој
се
све
пред
очима
и
да
је
ко
питао
,
кога
види
пред
собом
,
не
би
умела
казати
.
Каква
је
то
опака
шала
?
помисли
у
себи
,
какав
је
то
нечувен
ужас
?
Једно
је
лаж
од
обојега
,
једно
је
безобразна
а
друго
гадна
лаж
.
Не
,
гадна
је
у
оба
случаја
,
јер
заиста
једну
од
нас
вара
!
И
заиста
вара
једну
од
њих
,
јер
ови
се
људи
тако
искрено
радују
,
тако
су
им
лица
осмешљива
,
очи
веселе
и
ведре
.
Она
све
то
тако
лепо
види
својим
рођеним
очима
,
као
год
што
је
мало
час
слушала
и
гледала
њега
пред
собом
.
Ко
је
преварен
?
ко
је
преварен
?
питала
је
у
очајању
сама
себе
.
—
За
бога
,
Славка
,
што
си
сетна
?
Само
си
ти
невесела
;
пита
је
мајка
.
Ништа
,
мати
.
Није
јој
смела
казати
ни
толико
само
,
да
је
Лаза
к
њима
долазио
.
То
би
је
могло
одати
.
—
Ти
си
назебла
,
па
си
у
грозници
.
Немој
крити
,
да
не
буде
горе
,
наставља
мати
забринутим
гласом
.
—
Али
,
веруј
,
мати
,
да
ми
ништа
није
.
Не
бих
иначе
ни
долазила
.
—
Но
добро
,
дете
моје
.
Ево
овде
смо
сви
весели
,
па
треба
и
ти
да
нам
се
развеселиш
.
Та
скини
већ
тај
огртач
с
рамена
.
Што
га
држиш
једнако
на
себи
,
као
да
си
на
пољу
?
Врућина
је
овде
и
без
тога
.
Славка
је
на
то
и
заборавила
онако
забуњена
.
Мати
јој
скиде
огртач
,
па
јој
се
загледа
у
лице
.
—
Е
,
весела
тичице
,
ти
ми
нешто
кријеш
очице
.
Ајде
,
ајде
,
нека
иде
.
Сад
ћеш
се
ти
развеселити
,
јер
треба
да
знаш
,
да
ће
кроз
који
час
доћи
господин
Лаза
,
да
нам
Ленку
проси
.
Онда
ће
бити
и
песме
и
шале
,
а
ти
ниси
никад
попреко
на
то
гледала
.
Славку
као
да
триста
стрела
погодише
.
—
Заиста
?
дао
је
реч
?
пита
,
да
се
једва
чује
.
—
Дао
,
те
како
дао
!
Зар
не
видиш
да
се
и
Ленка
спремила
како
само
може
бити
.
За
то
смо
ми
и
дошли
овамо
.
Звата
је
и
Мица
,
али
ње
још
нема
.
Кроз
који
час
ће
и
просилац
доћи
.
Просилац
!
Како
је
то
лепа
и
мила
реч
,
а
Славци
како
ужасна
.
Окрете
се
говор
и
на
друге
ствари
.
Гости
су
све
разговорнији
,
само
се
домаћи
нешто
ућуташе
.
Није
им
баш
топло
око
срца
,
што
тако
дуго
чекају
.
Пита
се
Ленка
,
пита
се
госпођа
домаћица
,
шта
ће
то
да
значи
?
каква
су
то
посла
?
Али
узалуд
су
сва
питања
и
чекање
.
Лазе
нема
.
В
Већ
се
и
сутоњ
почео
хватати
и
гости
би
врло
радо
кући
,
али
још
не
спомињу
,
да
не
би
домаћицу
увредили
.
Кад
на
један
пут
,
ето
им
Мице
,
ужурбана
као
да
је
непрестано
трчала
док
је
до
њих
дошла
.
—
Шта
је
,
шта
је
,
Мицо
?
питају
је
сви
пре
него
што
је
и
оданула
од
умора
.
—
Дајте
ми
столицу
;
све
ћете
чути
.
Дајте
столицу
.
Посадише
је
,
па
се
скупише
око
ње
,
свашта
слутећи
.
Мица
је
знала
,
да
се
Ленка
спремала
данас
за
прошевину
.
Славка
се
променила
,
заборавила
на
своју
невољу
па
жељно
пита
:
шта
је
,
шта
је
?
Ленка
не
сме
да
слуша
,
али
је
срце
гони
па
и
она
пита
:
шта
је
,
шта
је
?
—
Јесте
ли
само
мене
чекали
све
до
сад
,
кад
ме
сви
тако
радознало
гледате
и
питате
.
—
Девета
си
нам
брига
,
али
сад
си
прва
,
рече
неко
шалећи
се
.
—
Дакле
чекали
сте
а
чекате
и
сад
господина
Лазу
?
Сви
ћуте
.
Мучно
им
је
одговорити
,
јер
виде
,
да
ће
се
о
њему
повести
прича
.
—
Њега
чекате
?
опет
пита
Мица
.
—
Но
па
њега
,
одговори
Славка
.
—
Можете
га
чекати
,
драге
сеје
,
још
и
сутра
до
овога
доба
,
па
га
опет
не
ћете
дочекати
.
Има
тај
господин
још
где
где
да
сврати
,
а
овде
—
кад
стигне
.
Друштво
ћути
.
Ленка
се
наслонила
на
Вецу
,
јер
јој
ноге
задрхташе
.
Славка
се
загледала
у
Мицу
,
као
да
ће
јој
сваку
реч
прогутати
.
—
Бејах
спремна
да
пођем
овамо
,
наставља
Мица
.
Обукла
сам
ето
најлепшу
хаљину
;
сва
је
окићена
машлијама
,
наборима
и
цветићима
од
тула
.
Метла
сам
нов
шешир
с
перетом
и
најлепшим
цветом
,
што
сам
га
купила
баш
јуче
за
данашњи
дан
.
—
Видимо
,
Мицо
,
видимо
,
вели
Даринка
.
Само
причај
главно
.
Али
није
тако
лако
прећи
на
главно
.
Мица
ће
се
заклети
,
да
је
баш
ово
главно
,
и
за
то
настави
опширно
причати
о
својем
спремању
и
о
својим
хаљинама
.
А
после
тога
наставиће
:
—
Таман
ја
наспрам
огледала
,
да
заденем
ето
баш
овај
цвет
у
косу
,
кад
ми
се
очи
замакоше
на
сокак
.
И
на
моје
највеће
изненађење
спазим
тамо
—
—
Кога
,
за
бога
,
викну
Ленка
,
кад
Мица
застаде
.
Једнога
господина
,
који
се
учтиво
и
церекајући
се
клањаше
некаквој
младој
жени
,
што
беше
на
једном
прозору
према
мени
.
Нисам
је
још
никад
видела
у
мом
веку
,
и
не
знам
кад
се
доселила
тамо
,
где
је
пре
седела
наша
добра
Каја
,
код
које
смо
се
тако
често
лепо
проводиле
—
—
Али
остани
на
ствари
,
Мицо
,
опомиње
је
Даринка
.
—
Јесте
,
нисам
никад
ни
снила
ту
госпођицу
,
жену
,
шта
ли
је
,
али
сам
господина
често
,
врло
често
виђала
.
—
Кога
господина
?
запиташе
неколико
њих
.
—
Тога
,
кога
толико
чекасте
.
Наста
опште
ћуташе
.
Свакога
изненадише
те
речи
,
па
и
онога
,
који
им
се
надаше
.
-
Па
то
још
није
ништа
,
примети
Славка
несигурним
гласом
.
—
Ништа
?
Лепо
!
И
ја
велим
ништа
.
Али
то
није
све
.
Мени
то
паде
у
очи
,
па
како
ми
је
прозор
мало
на
страни
,
ја
се
прикрадем
и
на
тенани
видим
како
га
иста
женска
позва
да
јој
дође
.
И
он
—
помислите
само
—
не
промисливши
се
ни
најмање
,
отвори
авлинска
врата
и
изгуби
ми
се
испред
очију
.
Радознала
да
видим
шта
ће
све
то
бити
и
чиме
ће
се
свршити
останем
вам
крај
прозора
,
па
га
чекам
док
се
врати
.
Сад
вам
је
јасно
,
што
сам
се
тако
задоцнила
,
јер
господин
Лаза
,
место
вас
овде
,
походио
је
ону
тамо
,
можда
којекакву
и
будикакву
вашу
супарницу
.
Тек
пре
неколико
тренутака
појави
се
он
на
капији
и
журно
оде
,
али
опет
не
овамо
,
него
са
свим
на
другу
страну
,
у
доњу
варош
.
Ја
се
пожурих
,
и
ево
ме
да
вам
дам
рачуна
о
свему
.
—
То
је
невероватно
Мицо
,
примети
госпођа
Лукићка
.
Теби
се
само
то
причинило
.
—
Причинило
!
О
како
би
волела
да
ми
се
само
причинило
,
ако
ничег
другог
ради
,
а
оно
ради
наше
сироте
Аријадне
.
Истински
и
од
срца
је
ово
рекла
,
и
погледавши
на
Ленку
,
очи
јој
се
напупише
суза
.
—
И
ради
мене
,
помисли
Славка
.
Ленка
је
ћутала
као
заливена
.
Није
се
макла
с
места
.
Једино
што
се
променила
,
било
је
то
,
што
је
била
необично
бледа
.
—
Али
,
ви
ми
ипак
не
ћете
веровати
ма
да
се
комедија
још
није
свршила
,
настави
Мица
.
Ви
ћете
ипак
помислити
да
се
варам
,
а
можда
чак
и
то
,
да
хоћу
и
вас
да
варам
.
Али
та
госпођица
беше
сишла
чак
до
врати
за
господином
Лазом
и
ја
сам
врло
добро
чула
њено
„
дођи
сутра
“
а
одма
за
тим
и
његово
„
сутра
!
“
—
То
је
ужасно
!
изустише
Ленка
и
Славка
као
из
једнога
грла
.
—
Грозно
и
нечувено
,
децо
,
рекоше
матере
њихове
.
—
Само
извол’те
сутра
к
мени
,
па
ћете
се
и
саме
уверити
,
додаде
Мица
.
Славка
одма
обећа
да
дође
с
мајком
,
па
моли
и
Ленку
да
и
она
дође
.
Она
не
може
обећати
,
ма
да
жуди
толико
исто
као
и
Славка
,
да
се
о
том
витезу
разувери
.
Славка
је
била
срећна
,
што
бар
нико
не
зна
шта
њу
тамо
гони
,
а
Ленки
је
већ
теже
било
пред
другарицама
.
—
Али
онда
га
треба
и
памети
научити
,
рече
Даринка
.
—
Постараћемо
се
,
лепо
ћемо
се
постарати
,
додаде
Мица
.
Ако
нико
,
—
онда
на
мене
баците
ту
бригу
.
Сумрак
се
већ
у
велико
спустио
на
земљу
и
гости
захтеше
да
се
разилазе
.
Није
било
никаквог
узрока
,
да
их
домаћице
задржавају
,
за
то
и
одоше
одма
.
А
све
три
наше
госпођице
,
Славка
,
Ленка
и
Велица
сву
ноћ
су
мислиле
само
о
господину
Лази
.
И
кад
су
склопиле
очи
,
опет
су
само
њега
снивале
,
и
то
свака
на
свој
начин
:
Славка
како
грли
и
љуби
неку
девојку
,
коју
никад
и
нигде
није
видела
,
Ленка
опет
како
неку
другу
проси
а
њу
оставља
,
а
Веца
како
клечи
пред
неком
трећом
,
куне
јој
се
,
да
је
љуби
и
прети
,
да
ће
се
убити
револвером
,
ако
му
не
узверује
и
не
пође
за
њега
.
ВИ
А
шта
је
то
са
господином
Лазом
?
Пошавши
од
Славке
,
удубљен
у
мисли
упути
се
кући
.
Шта
мисле
те
женске
о
мени
?
на
шта
све
то
може
изаћи
?
—
Питајући
се
тако
учини
му
се
да
је
изиграо
сам
себе
.
Сад
му
паде
на
памет
Ленка
и
та
га
помисао
наљути
.
Који
ме
враг
натера
да
чиним
ту
будалаштину
?
Ја
да
њу
просим
?
То
би
тек
била
највећа
глупост
од
мене
.
Сад
му
се
почеше
понављати
пређашње
слике
и
на
ново
га
узбунише
.
Изађе
му
Славка
пред
очи
у
свој
дивоти
;
обузеше
га
исти
осећаји
,
који
мало
пре
.
Али
он
је
тако
далеко
од
ње
,
а
оно
што
је
било
,
ето
ништа
је
.
Каква
је
то
реч
ништа
?
—
Какво
је
то
расположење
,
што
човека
обузима
,
кад
о
њој
мисли
?
—
Лази
се
она
учини
као
неки
велики
мехур
од
пене
,
који
споља
бљешти
наспрам
сунчаних
зракова
а
изнутра
је
пун
празнине
.
Он
осећаше
,
да
то
ништа
има
у
себи
и
да
му
је
тешко
од
њега
.
Мало
час
се
машао
рукама
за
онај
горостасни
мехур
,
мислио
да
ће
све
на
свету
имати
кад
њега
узима
,
па
ипак
сад
види
да
се
варао
,
јер
ево
све
се
у
часу
изгубило
.
Ништа
и
опет
ништа
!
понављао
је
у
мислима
.
Чинило
му
се
као
да
неко
навалице
спомиње
поред
њега
те
речи
,
које
су
му
одмах
у
грудима
одјекивале
.
—
Али
хоће
ли
се
остати
довека
само
на
томе
?
—
Та
цео
свет
зар
није
створен
од
„
ничега
“
па
је
ипак
нешто
ма
да
се
чини
често
да
је
ипак
право
ништа
.
Док
је
ту
,
све
протестује
против
тога
имена
,
а
кад
га
нестане
,
онда
чисто
чујеш
,
како
ти
се
руга
,
што
си
толико
кратковид
био
,
те
не
видео
шта
је
било
управ
пред
тобом
:
оно
првобитно
и
последње
ништа
.
Па
ипак
вештина
од
ништа
начинити
ишта
и
свашта
зар
не
дрма
васколиким
светом
данас
?
Наћи
лава
у
зечијој
кожи
,
Сократову
мудрост
у
каквој
дугоухој
глави
,
парламентаризам
у
јату
гусака
,
по
шеширу
пресудити
шта
мисли
глава
под
њом
и
којој
политичкој
партији
снује
црне
конце
;
—
.
зар
није
то
од
ништа
направити
прилично
крупно
ишта
?
—
А
шта
да
се
каже
за
оне
смирене
душице
,
што
траже
врло
поуздану
бусију
иза
овога
,
споља
тако
слабог
мехура
.
Наћи
ништа
тамо
,
где
има
прилично
крупнога
нешта
,
па
заклети
се
спасењем
душе
,
да
је
све
ништа
,
зар
то
није
тако
исто
,
као
кад
убица
налази
да
је
са
свим
право
,
да
се
огласи
за
невина
само
за
то
,
што
он
од
срца
тврди
и
говори
да
је
невин
.
—
Чудновата
су
посла
са
тим
ђаволским
ништа
!
Дугачка
приповетка
,
можда
и
без
свршетка
!
—
Та
ништа
тако
рахатно
може
светом
владати
!
—
Овамо
њега
!
Нека
буде
камен
угаони
за
темељну
,
велику
и
сјајну
зграду
,
која
ће
се
звати
„
живот
овог
света
“
.
—
Само
како
?
Само
како
?
—
И
сад
поче
Лаза
озбиљно
склапати
рачуне
о
томе
,
шта
га
чека
и
какве
ће
се
прилике
створити
или
саме
по
себи
или
његовим
узроком
.
Он
озбиљно
поче
водити
рачуна
о
тим
приликама
и
тражаше
где
ће
и
кад
ће
бити
најбоље
да
започне
.
Само
још
не
могаде
одредити
и
треће
:
како
да
започне
.
Ишао
је
међу
тим
доста
брзо
и
није
ни
спазио
,
како
је
прошао
поред
своје
куће
и
нашао
се
на
Врачару
.
Тек
овде
,
на
широкој
раскрсници
застаде
.
Могао
је
окренути
на
четири
стране
,
али
он
намаче
шешир
на
чело
и
пође
право
напред
.
—
Нек
иде
све
до
врага
!
само
рече
кроза
зубе
.
Мисли
му
се
опет
побркаше
и
посташе
неизвесне
,
не
би
умео
дати
тачна
рачуна
о
њима
ни
себи
.
Само
ја
ишао
све
брже
.
Сокак
је
био
прав
,
засађен
с
обе
стране
дрвећем
,
иза
кога
су
вирили
прозори
кроза
зелено
лисје
.
Беше
се
загледао
у
то
зеленило
,
кад
дође
баш
на
крај
улице
.
У
том
часу
спази
на
прозору
једне
двокатне
куће
женско
чељаде
,
које
му
се
учини
познато
.
Како
се
пре
тога
био
дао
у
мисли
,
није
ни
спазио
с
друге
стране
Мицину
кућу
;
можда
и
за
то
,
што
с
ове
стране
још
никад
није
овамо
долазио
.
Он
се
загледа
у
то
женско
чељаде
и
заста
мало
.
Лепа
,
млада
госпа
уочила
је
и
њега
,
па
се
у
пола
промоли
кроз
отворен
прозор
и
с
осмехом
га
поздрави
.
—
Овде
сад
са
квартиром
?
упита
он
кад
познаде
младу
жену
.
—
Од
скора
.
Изволте
!
Оно
што
је
он
тражио
,
и
не
знајући
шта
управ
тражи
,
учини
му
се
да
је
ту
.
План
му
се
учини
јасан
и
згодно
састављен
.
Не
мислећи
се
ни
за
један
тренутак
,
окрете
се
вратима
и
нестаде
га
у
кући
.
Ту
се
почиње
Мицина
приповетка
.
ВИИ
.
Кад
се
враћао
кући
,
био
је
безбрижан
и
задовољан
са
собом
.
На
Ленку
није
хтео
ни
помислити
,
а
још
мање
на
Славку
.
Он
је
мислио
само
о
своме
срећном
животу
,
о
златној
слободи
коју
тако
ужива
и
по
сто
пути
је
проклињао
и
саму
мисао
на
женидбу
.
На
што
тај
терет
?
на
што
контролу
да
нављачи
сам
на
себе
?
Што
да
ограничава
слободу
своју
?
И
та
срећа
,
што
чека
човека
као
бајаги
после
тога
,
зар
није
овако
већа
,
шаренија
и
примамљивија
?
Ко
је
крив
извесним
ништавцима
,
што
су
ограничени
и
духом
и
телом
,
те
не
знајући
наћи
се
у
томе
узаврелом
свету
,
траже
спасења
у
браку
?
Брачни
ланац
да
им
среће
и
спасења
да
!
?
А
не
знају
да
брачна
свећа
брзо
запали
и
кесу
.
Венчани
венци
нису
толико
зелени
и
мирисни
,
колико
су
тврди
и
опори
;
брзо
вену
а
све
јаче
стежу
.
Доле
са
њима
,
доле
са
сваком
помисли
на
женидбу
!
Овако
весело
из
дана
у
дан
.
То
је
живот
,
то
је
рај
!
Тако
је
мислио
Лаза
и
журио
се
кући
.
Па
се
једио
на
себе
што
је
јуче
био
тако
неразуман
,
управо
глуп
,
те
је
купио
и
прстен
за
невесту
.
Ено
сад
гледа
у
тај
прстен
,
па
се
руга
и
њему
и
себи
.
Али
само
како
ће
се
даље
?
запитао
се
,
кад
је
кући
стигао
.
Лепо
ће
и
лако
ће
;
то
бар
није
непостижно
.
Извиниће
се
болешћу
код
Ленке
што
је
изостао
данас
,
и
околишиће
непрестано
с
прстеном
,
јер
,
ако
хоћемо
право
,
он
није
ни
заложио
баш
поштену
своју
реч
за
то
.
А
оно
,
што
је
рекао
Ленци
,
може
се
узети
за
згодну
и
срећну
шалу
,
само
ваља
умети
држати
у
нади
сад
и
њу
и
родитеље
.
Код
Славке
ће
отићи
првом
приликом
.
Ах
,
она
је
тако
дивна
,
тако
мила
!
ускликну
,
кад
помисли
на
њу
;
а
није
му
могло
пасти
на
памет
и
то
,
да
је
Славка
била
данас
код
Ленке
.
Али
он
само
мисли
на
то
,
како
је
и
ту
прва
чарка
срећно
свршена
.
—
Велица
се
може
стрпети
,
а
Даринка
му
се
чини
доста
хладна
,
за
то
ће
је
за
сад
оставити
мало
на
миру
.
Мицу
је
намислио
да
наљути
још
који
пут
.
То
девојче
може
човек
волети
само
кад
је
љуто
.
За
то
ће
тако
и
радити
,
те
ће
и
она
најзад
,
уморена
срџбама
,
морати
попустити
и
тада
ће
бити
као
сунце
после
облачине
:
толико
милија
и
доброћуднија
.
Таком
природом
,
каква
је
њена
,
ваља
само
умети
владати
и
окретати
је
на
своју
руку
,
на
и
љубав
која
одатле
поникне
постаје
најватренија
и
најсталнија
.
Кад
заврши
тако
мисли
,
он
се
осмену
сам
на
себе
задовољно
.
Не
плаши
се
он
никаквога
вртлога
,
који
би
га
могао
захватити
у
вожењу
по
тако
таласастој
реци
;
он
предвиђа
,
да
ће
увек
умети
наћи
сигурни
и
једини
умесни
пут
.
А
кад
се
после
чује
код
Славке
,
како
се
он
удвара
Ленци
,
кад
Ленка
дозна
или
посумња
у
његове
намере
спрам
Славке
,
или
Мица
за
њих
обадве
,
или
кад
оне
све
три
дознаду
,
како
се
он
удвара
некој
трећој
,
њима
сасма
непознатој
,
—
ту
се
сети
данашње
посете
—
о
,
онда
ће
се
тек
умети
дивно
одговарати
.
Кад
оне
буду
интересоване
за
то
,
онда
ће
такав
разговор
бити
добродошао
;
он
ће
отворити
врата
новим
мислима
,
допустити
да
се
баци
поглед
и
на
друге
,
мало
даље
ствари
и
одношаје
;
то
ће
бити
удица
,
којом
ће
он
вешто
пецати
те
невине
душице
.
Пословању
треба
увода
,
а
само
такав
увод
обећава
успеха
.
А
од
почетка
до
свршетка
,
он
ће
непрестано
невин
остати
:
што
се
госпођицама
деси
биће
само
њиховом
кривицом
.
Он
тек
није
ни
једној
рекао
,
да
ће
је
узети
,
а
оне
су
требале
успаванога
лава
оставити
на
миру
.
Био
је
давно
већ
у
кревету
и
непрестано
се
уљуљкивао
таким
мислима
.
А
хоће
ли
бити
ту
и
опасности
какве
?
—
Ту
и
нехотице
помисли
на
Мицу
,
али
и
то
је
последња
брига
.
Изјавиће
да
је
она
још
љутита
на
њега
,
па
од
макових
зрна
прави
читаве
брегове
.
Он
се
само
од
ње
нешто
мало
побојава
,
али
ова
ће
маневра
учинити
,
да
најпосле
и
тај
његов
вечити
„
супостат
“
положи
оружје
.
А
колико
ће
сјајнија
тада
бити
победа
!
И
тако
даље
,
и
тако
даље
,
ређао
је
своје
мисли
и
надовезивао
их
једну
на
другу
,
док
није
и
заспао
.
ВИИИ
.
Сутра
дан
су
другарице
походиле
Мицу
.
Време
је
било
необично
ведро
и
пријатно
,
али
су
оне
ипак
жртвовале
шетњу
и
свако
друго
уживање
,
те
дошле
овамо
,
ма
и
мало
касније
.
Мица
