тогаму
је
све
повлађивао
и
ако
,
у
истини
,
није
све
онако
мислио
.
Док
је
Милош
овако
праскао
,
а
Паштрмац
га
блажио
,
момци
јавише
да
су
Драгићу
,
по
кнежевој
заповести
,
ударили
букагије
на
ноге
,
а
лисице
на
руке
,
па
су
питали
шта
им
ваља
даље
чинити
.
Паштрмац
је
очима
давао
знак
момку
да
не
запиткује
и
да
није
требао
ни
долазити
,
кад
га
нико
није
ни
звао
.
Кнез
Милош
опази
ово
мигање
и
испречи
се
на
Паштрмца
,
претећи
да
ће
и
с
њим
овако
учинити
као
и
с
Драгићем
.
Паштрмац
се
правдао
да
није
ништа
зло
мислио
,
само
је
хтео
потсетити
момка
да
остави
ствар
до
сутра
.
—
А
што
да
је
остављам
и
одлажем
до
сутра
?
Нећу
га
остављати
ни
једне
декине
(
минуте
)
,
знаш
ли
ти
то
!
—
викао
је
кнез
.
После
се
окрете
момку
:
—
Коње
спремајте
,
па
овога
тренутка
да
се
кренете
!
Мислиш
да
развучеш
,
да
одужиш
док
се
ствар
не
охлади
,
па
после
твојим
шеретлуцима
да
га
измолиш
,
као
што
си
и
лане
измолио
онога
пса
,
па
је
си
л
’
видео
чиме
је
платио
и
мени
и
теби
!
(
Овде
је
Милош
мислио
на
кнеза
Симу
,
кога
је
хтео
још
раније
погубити
,
но
га
пусти
на
молбу
и
наваљивање
људи
)
.
Али
нећеш
,
Штрбо
,
куд
си
наумио
,
не
!
—
Окрете
се
Милош
сад
Паштрмцу
.
И
Паштрмчеве
молбе
збиља
нису
ништа
помогле
.
Драгић
,
истина
,
није
кренут
те
ноћи
,
али
је
,
одмах
сутра
дан
рано
у
јутру
под
јаком
стражом
одаслан
у
Београд
везиру
,
коме
је
,
дан
пре
,
био
упућен
и
кнез
Сима
.
Међутим
,
Цукићева
глава
била
је
стигла
у
Београд
,
и
већ
од
два
дана
зијала
је
натакнута
на
колац
и
истакнута
на
бедем
београдски
одакле
се
згодно
могла
видети
и
из
тврђаве
и
из
вароши
.
Пошто
се
тако
ослободио
три
своја
опасна
противника
,
Милошу
чисто
одлану
на
души
.
У
овоме
успеху
,
који
је
постигао
и
лакше
и
брже
но
што
се
надао
,
Милош
је
видео
прст
и
вољу
божију
,
а
веровао
је
да
је
сам
Бог
тако
хтео
,
да
га
спасе
ове
беде
и
напасти
.
Кнез
Сима
по
угледу
,
памети
и
речитости
својој
;
Цукић
и
Драгић
по
јунаштву
и
смелој
одлуци
—
били
су
у
оно
доба
врло
опасни
противници
Милошу
,
и
он
није
ни
мало
претеривао
,
кад
је
толико
полагао
на
постигнути
успех
против
њих
.
Умирен
и
обрадован
њином
погибијом
,
он
из
Трбушнице
крене
даље
кроз
вилајет
,
науман
да
пропутује
свих
шест
нахија
,
у
којима
су
бунтовници
били
упалили
ватру
.
Овај
пут
,
ови
дочеци
,
ови
састанци
Милоша
с
народом
били
су
за
њега
нов
триумф
,
нова
слава
,
и
он
је
и
ову
прилику
умео
згодно
употребити
да
свој
углед
уздигне
и
да
своје
везе
с
народом
учврсти
.
Па
како
се
успеху
свак
клања
,
то
и
на
овом
путу
Милошу
су
највише
викали
„
ура
,
живео
“
и
најдубље
му
се
теменисали
баш
они
,
који
су
пре
неколико
дана
на
њега
највише
викали
и
кривили
га
за
најтеже
злочине
.
ИИИ
ШТА
ГОВОРИ
БЕОГРАД
8
.
је
март
1817
.
године
.
Велика
кава
на
Зереку
,
великог
дахије
Аганлије
,
препуна
је
дима
и
гостију
.
Више
од
40
пари
јеменија
,
свакојаке
величине
и
каквоће
,
стоје
поређане
пред
миндером
,
што
се
пружа
дуж
сва
четири
каванска
зида
,
а
горе
на
миндеру
седи
око
50
људи
и
ћутећки
срчу
своје
наргиле
.
Патос
је
сав
застрт
хасурама
,
а
лево
и
десно
,
по
угловима
,
прострти
су
ћилими
и
сиџадета
,
на
којима
седе
у
гомилици
по
7—8
и
по
десетак
постаријих
гостију
.
Сви
седе
скрштених
ногу
а
пред
сваким
,
сем
наргила
,
стоји
још
и
филџан
с
црном
кавом
,
по
негде
углављен
у
укусне
,
богато
извезене
зарфове
од
жуте
и
беле
тенећке
или
од
саме
срме
.
Насред
каване
на
огромном
ћилиму
,
на
коме
се
прелива
стотина
живих
боја
,
седе
три
Турчина
у
високим
зеленим
турбанима
и
дувају
у
неке
дугачке
тршчане
свирајке
,
које
дају
танке
,
развучене
тужне
звуке
.
Уз
пратњу
те
чудне
свирке
,
коју
допуњује
вешто
ударање
дахира
,
што
као
перце
игра
у
рукама
раздрагане
играчице
,
млада
,
висока
женска
изводи
тешку
и
заморну
игру
,
при
којој
дрхти
сваки
мишић
на
телу
,
те
крупне
капље
зноја
искачу
по
заруделим
образима
црнпурасте
источњачке
лепотице
.
Све
очи
упрте
су
у
дивну
играчицу
;
сем
ње
нико
ништа
не
види
и
нико
ништа
не
чује
.
Али
,
она
ево
доврши
своју
чудну
игру
;
звучно
дахире
одјекну
још
једанпут
,
заносна
играчица
још
се
једном
окрете
на
пети
,
још
се
једном
преви
преко
главе
додирујући
скоро
земљу
,
још
једном
задрхташе
сви
мишићи
на
њеном
облом
,
као
прекаљени
челик
гипком
телу
,
па
онда
на
мах
све
престаде
,
све
умуче
,
све
изумре
и
у
великој
кави
наста
тајац
,
као
да
у
њој
није
живе
душе
.
—
Чокјаша
!
(
живела
)
—
рече
један
стари
Турчин
прекидајући
тишину
.
Са
свију
страна
зачуше
се
одобравања
.
И
ако
Турци
обично
не
исказују
своју
радост
и
допадање
виком
и
пљескањем
,
овде
су
гласно
и
са
свију
страна
изјављивали
своје
одобравање
.
Но
играчица
пође
да
купи
бакшиш
,
и
у
великој
кави
опет
овлада
мртва
тишина
.
Но
њу
на
брзо
прекиде
средовечан
,
просед
Турчин
,
који
преко
целе
каване
,
упита
госта
,
који
је
чак
на
другоме
крају
седео
.
—
Море
,
болан
,
Раџо
,
какви
је
то
баксуз
ударио
у
вас
рају
,
те
ви
сад
тикве
жешће
полијећу
но
приђе
кад
је
Скопљакова
чорда
сијевала
!
А
јесте
,
рзуси
,
кукали
са
Скопљака
,
е
већ
грђих
јада
од
његовијех
не
море
бити
!
Средовечан
човек
седећи
на
шилтету
у
дну
каве
,
диже
главу
,
слеже
раменима
и
рече
:
Не
знам
ти
ја
ништа
од
те
работе
,
Ага
Джоне
,
то
моја
посла
нису
и
ја
се
у
то
не
мешам
.
—
Како
,
болан
,
нијесу
твоја
посла
,
а
да
чија
је
оно
глава
што
већ
трећи
дан
зија
на
бедему
?
!
Турска
,
бели
,
није
,
но
ваша
!
...
—
Гађају
је
,
болан
,
наша
дјеца
бусеницама
,
па
никако
да
је
погоде
—
окрете
се
Ага
-
Джон
Турцима
до
себе
,
а
затим
се
опет
обрати
Србину
доле
у
дну
каве
.
—
Кажу
,
болан
,
Раџо
,
то
ви
је
био
неки
ваш
првијенац
,
бојсе
Чукић
(
Цукић
)
му
је
име
,
па
га
,
болан
,
посјекао
ваш
Коџа
Милош
,
а
није
да
га
је
и
посјекао
ка
’
што
би
приличило
иксану
,
но
кажу
,
болан
,
сјекиром
му
главу
одрубио
,
исто
ка
’
и
сваком
крмку
.
—
Јазук
,
јазук
—
чу
се
с
многих
страна
.
Ово
су
Турци
изговарали
вртећи
главом
.
—
Ако
је
кнез
Милош
тако
учинио
,
онда
је
јамачно
тако
и
требало
да
буде
.
Зна
он
боље
од
мене
и
од
тебе
Ага
-
Джоне
,
шта
ваља
а
шта
не
ваља
.
—
Знаде
,
море
,
па
још
како
знаде
он
за
себе
,
само
не
знам
...
—
поче
Ага
-
Джон
,
но
Србин
га
прекиде
.
—
Добро
је
,
хвала
Богу
,
и
нама
.
Шта
нам
вали
!
—
Е
право
велиш
!
Та
ти
Цариграда
вриједи
,
и
ваистину
ништа
вам
не
вали
,
само
што
вам
Милош
једном
по
једном
туца
главе
ка
’
оно
што
ви
ђаури
о
вашем
Васкрсу
туцате
црвена
јајца
.
Не
да
ви
,
болан
,
главе
дићи
.
Шта
сам
их
ја
само
с
мојега
ћепенка
гледао
,
што
им
је
по
тужби
Милошевој
одсјечена
глава
.
Ово
дана
опет
ће
двојицу
посјећи
.
Бојсе
,
синоћ
су
их
догнали
амо
у
тврђу
!
—
Па
тешто
!
Догнали
двоје
;
нека
их
догнају
и
двеста
!
Ако
полећу
,
наше
главе
полећу
!
Шта
то
вас
боли
!
Од
кад
то
ви
Турци
почесте
тако
жалити
за
нашим
главама
!
—
рече
Србин
с
доња
краја
каване
и
устаде
.
—
А
,
пјан
био
,
ко
ти
вели
да
Турци
жале
за
вашим
тиквама
?
Испало
око
које
за
њима
заплакало
!
Није
ријеч
о
жаљењу
,
но
да
познате
,
болан
,
да
Турци
нијесу
онако
зли
,
како
сте
се
ви
,
динсузи
,
свуђер
јадали
.
Ето
ви
сад
ваш
човјек
и
богме
ви
је
трипут
гори
од
свака
Турчина
.
Човек
,
на
кога
су
управљене
ове
речи
,
бејаше
устао
да
пође
и
баш
у
тај
мах
плаћао
је
кавеџији
.
—
А
што
,
болан
,
бјежиш
,
што
?
Ако
ти
је
што
гођ
криво
,
ето
нећу
те
дирати
ни
питати
.
—
Није
ми
ништа
криво
,
али
нисам
дошао
у
каву
да
водим
таке
разговоре
.
Најпосле
,
мали
смо
и
ја
и
ти
,
Ага
-
Джоне
,
да
оцењујемо
да
л
’
ваља
или
не
ваља
што
ураде
кнез
Милош
а
и
светли
везир
—
рече
Србин
и
пође
.
—
Како
море
,
како
?
Зар
су
код
тебе
,
ђаурска
рђо
,
свијетли
везир
и
твој
кнежић
Милош
једно
исто
,
те
их
барабариш
?
Наш
свијетли
везир
сједи
овђе
мјеште
цара
,
нека
му
је
слава
,
и
у
његово
име
влада
и
заповједа
.
А
у
чије
име
заповједа
ваш
Милош
?
Он
је
прости
слуга
везирова
.
Сјутра
ако
хоће
море
му
главу
укинути
,
ка
’
и
орозу
(
петлу
)
,
па
да
га
нико
не
упита
шта
учини
.
Милош
је
измећар
свијетла
везира
.
Што
везир
заповједа
,
Милош
мора
да
пољуби
па
да
учини
,
уисало
му
јал
’
не
уисало
!
—
Па
што
онда
кривите
Милоша
за
одсечене
главе
,
кад
он
све
ради
по
везировој
заповести
—
рече
човек
хватајући
се
за
врата
да
изађе
.
—
То
му
,
бели
,
није
нико
заповједао
.
Што
ће
свијетлом
везиру
ваше
крмеће
главе
?
Но
оне
Милошу
кваре
ракам
(
рачун
)
,
те
их
он
једну
по
једну
поткресава
.
Србин
не
одговори
ништа
.
Он
махну
руком
и
изађе
напоље
.
Доле
у
кави
било
је
још
Срба
,
но
они
су
ћутали
.
Турци
продужише
разговор
сами
међу
се
.
Говорили
су
полако
,
али
,
како
сви
остали
ћуте
док
један
говори
,
у
кави
је
владала
мртва
тишина
,
те
се
свачији
разговор
чуо
јасно
и
разговетно
.
Турци
прво
почеше
распитивати
Ага
-
Джона
,
каква
су
то
двојица
што
вели
да
су
синоћ
догнати
.
Ага-Джон
имао
је
свој
дућанић
баш
на
калимегданском
углу
,
куда
се
пролази
за
тврђаву
(
онде
где
је
сад
гостионица
„
Српски
Краљ
“
)
и
седећи
ту
с
прекрштеним
ногама
на
ћепенку
,
он
је
видео
свакога
ко
уђе
и
изађе
из
тврђаве
.
Казивао
је
и
оно
што
је
синоћ
видео
,
али
то
није
било
бог
зна
шта
.
Знао
је
толико
да
су
синоћ
у
сумрак
,
под
јаком
стражом
,
Милошеви
момци
дотерали
два
човека
окована
у
ланце
од
главе
до
пете
,
а
вели
се
да
су
неки
бунтовници
,
и
да
их
је
Милош
послао
везиру
да
их
посече
.
Толико
је
знао
Ага-Джон
.
Али
ту
у
кави
био
је
Бекрен-Ашар-
ага
,
млађи
помоћник
градског
тамничара
,
и
он
ће
ваљда
знати
што
више
да
каже
.
Сви
Турци
упреше
погледе
на
млада
,
лична
Турчина
,
који
је
замишљено
седео
у
горњем
делу
каване
.
Млади
Турчин
био
је
увијен
у
читав
облак
дима
,
кроз
који
је
једва
просијавало
његово
богато
господско
одело
.
—
Е
,
вала
,
чоче
,
кажи
ако
што
више
знадеш
—
рече
стари
Турчин
,
који
је
седео
с
десна
до
Бекрен-Ашар-
аге
.
Млади
Турчин
сркну
два
три
пут
убрзо
расхлађени
дим
из
наргила
,
погледа
унаоколо
испод
очију
,
диже
веђе
и
рече
:
—
Не
имам
вам
што
много
казиват
.
Исто
је
како
рече
Ага
-
Джоне
.
Доћерали
су
два
бунтовника
,
и
за
који
дан
биће
посјечени
.
—
А
који
су
,
дина
ти
?
—
упита
седи
сусед
с
десна
.
—
Кнез
Сима
из
Велика
Борка
,
и
његов
побрат
капетан
Драгић
.
—
Ама
шта
рече
,
чоче
?
—
примети
стари
Турчин
,
а
с
више
страна
чу
се
чуђење
и
двоумица
.
—
Виђени
људи
и
друштво
Милошево
!
—
рече
један
.
—
Знадем
их
обојицу
,
а
особито
Сима
.
Кад
се
бејаше
оно
и
Милош
похасио
,
Симо
му
је
био
десна
рука
.
Каква
му
невоља
,
да
му
он
сад
главу
сијече
?
—
примети
други
.
—
Није
на
ино
,
но
су
се
морали
увалити
у
какво
крупно
зло
,
да
их
ово
снађе
.
Није
се
забадава
зуцало
о
новој
буни
!
Не
море
бит
’
,
да
нијесу
и
они
ту
замочили
своје
прсте
—
домишљао
се
трећи
.
—
Близу
догоните
—
рече
Бекрен-Ашар-
ага
—
ама
нијесте
још
праву
погодили
.
Јесу
били
виђени
људи
,
ама
су
злице
.
Имали
су
дослух
с
Црнијем
Ђорђијем
,
и
од
њега
су
књиге
примали
.
Великога
шејтана
носили
су
они
под
клобуком
,
за
то
ће
им
и
појест
главе
.
Кројили
су
бунт
да
потекар
упале
цео
вилајет
.
Свијетлом
везиру
докаже
се
за
то
,
те
он
призове
Милоша
и
затражи
да
му
у
кратку
земану
пофата
хајдуке
,
или
ће
вели
,
он
сам
изаћ
у
народ
на
„
тефтиш
“
па
онда
нека
нико
не
кука
,
и
што
ко
прогута
то
му
је
.
Ако
ти
не
мореш
наћи
те
хајдуке
и
смутљивце
,
што
буне
народ
,
ја
ћу
их
,
бели
,
наћи
...
попријетио
је
свијетли
везир
.
Што
је
друго
и
могао
чињети
Милош
,
но
послати
хајдуке
.
Прво
је
дошла
Цукићева
глава
,
а
синоћ
догнаше
и
ову
двојицу
.
—
Алах
шућур
(
богу
хвала
)
,
све
је
како
Алах
хоће
!
Враг
је
био
преластио
и
ову
земљу
и
ови
народ
!
—
Све
је
било
пошло
ђавољијем
трагом
,
и
девет
пунијех
година
турском
имену
и
турском
дину
(
вера
)
није
било
станка
ни
помена
у
овоме
вилајету
.
Али
Бог
даде
и
црноме
ђаволу
Ђорђију
дође
крај
.
Стуцаше
се
и
његови
рогови
.
Он
побеже
у
ђаурску
Московију
,
а
вође
оста
Коџа
Милош
.
У
зачетку
и
он
је
,
наопако
му
било
,
био
забраздио
далеко
;
и
он
је
хтјео
трагом
онога
Црнога
.
Али
као
мудар
човјек
брзо
је
видео
да
на
ону
руку
не
иде
више
,
и
он
окрете
другу
.
Четврта
је
година
од
онога
земана
.
Знам
све
,
као
да
на
прсте
бројим
,
шта
се
десило
од
тога
доба
.
И
слободно
могу
рећи
,
да
би
до
сад
било
бар
3—4
истинске
,
големе
и
опасне
буне
,
да
то
све
није
утулио
и
прегазио
Коџа
Милош
.
За
садашњи
рахатлук
поглавито
треба
благодарити
њему
,
Милошу
,
и
свијетлом
везиру
који
Милоша
чува
и
њиме
се
мудро
послужује
.
Нека
им
је
слава
обојици
—
рече
крупан
стар
Турчин
,
допијајући
последњи
гутљај
своје
каве
.
У
другом
углу
,
седео
је
омален
као
овца
сед
Турчин
смежурана
лица
,
а
веома
живих
ватрених
очију
.
Док
су
остали
разговарали
,
он
је
немирно
погледао
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
,
а
овда
онда
усне
су
му
грчевито
дрхтале
,
као
да
нешто
за
се
шапуће
.
Његово
сухо
,
смежурано
безбројним
борама
избраздано
лице
било
је
веома
осетљиво
и
покретно
;
сваки
осећај
на
њему
се
изражавао
и
брзо
и
јасно
.
Разговетно
се
могло
познати
како
облак
за
облаком
наилази
и
силази
с
висока
чела
старчева
,
према
обрту
разговора
који
се
ту
водио
.
Ова
последња
хвала
Милоша
и
везира
као
да
нарочито
дирну
старца
.
Он
чисто
подскочи
с
миндера
,
као
да
га
нешто
упечи
и
пун
нестрпљења
,
узе
махати
десном
руком
,
као
да
некоме
прети
.
Његов
сухи
кажипрст
с
великим
добро
очуваним
ноктом
,
пожутелим
као
ћилибар
од
дуванска
дима
,
правио
је
колуте
по
ваздуху
,
као
да
указује
некуда
тамо
далеко
,
на
далеку
будућност
,
или
као
да
пише
по
празном
простору
неке
тајанствене
знаке
,
чији
пророчански
смисао
само
он
разуме
.
И
ако
је
код
Турака
обичај
да
мирно
говоре
и
онда
кад
су
у
највећем
узбуђењу
,
старац
се
сада
подругљиво
насмеја
и
уз
непрекидно
махање
и
руке
и
главе
он
поче
овако
:
—
Добар
Милош
,
добар
везир
,
добри
ђаури
,
добри
Турци
,
сви
смо
ми
добри
,
све
је
како
најбоље
хоћеш
,
а
полумесец
опет
све
ниже
и
ниже
обара
рогове
,
турска
сила
све
је
бесилнија
,
а
Турству
су
скути
све
краћи
и
краћи
!
Гдје
је
Беч
и
гдје
Биоград
?
Јуче
се
за
Беч
машали
руком
,
а
данас
благодаримо
Алаху
што
нам
и
Биоград
уздржа
.
Хеј
,
сабљо
турска
,
грдно
ли
си
се
иступила
,
кад
не
мореш
данас
једнијем
махом
да
прерубиш
ни
ову
паучину
,
што
се
зове
шумадиски
ђаурлук
!
...
Старчић
је
ово
изговорио
кивно
,
јетко
тако
,
да
сви
присутни
обратише
пажњу
на
њега
.
—
Ама
што
је
,
хоџа
Изедине
,
што
си
,
болан
чоче
,
тако
карли
?
Бојсе
,
јад
ти
неки
пао
на
срце
?
—
рече
му
онај
крупни
проседи
Турчин
.
—
Јад
!
А
да
,
што
ме
друго
може
и
сретати
у
ови
наш
црни
земан
?
Гдје
је
то
сунце
,
од
којег
би
ме
могло
какво
добро
огријати
?
Виђесте
ли
како
,
не
од
годишта
до
годишта
,
но
од
сахата
до
сахата
пропада
и
опада
све
што
је
наше
било
и
нашијем
се
назвало
.
Гдје
је
пријешња
турска
сила
,
турски
сјај
и
турско
господство
,
и
гдје
ли
наш
пријашњи
рахатлук
?
Усред
Биограда
наше
богомоље
стоје
опале
и
порушене
и
са
паучљивих
мунарета
јејина
пјева
злослутну
пјесму
своју
.
За
сретна
земана
Биоград
се
са
Стамболом
надметао
по
сјају
и
љепоти
својој
.
Шта
би
и
куд
се
деде
сад
све
то
?
Гдје
су
данас
богати
двори
и
сјајни
биоградски
турски
теферичи
?
Гдје
су
оне
рајске
башче
,
што
су
се
могле
мерити
са
Бакчи-сарајем
кримскијех
канова
?
Гдје
су
осиони
и
пребогати
Турци
Биоградци
,
који
су
некада
до
Стамбола
и
Шама
били
чувени
са
јунаштва
,
са
богатства
и
господства
својега
;
који
су
за
собом
водили
сјајне
свите
све
у
суху
злату
и
алему
,
да
се
са
султанскијем
барабарити
могу
;
који
су
читаве
војске
издржавали
о
своме
харчу
и
ајлуку
?
Гдје
су
на
далеко
чувени
безистени
и
пазари
биоградски
,
у
које
се
стицала
најљепша
и
најскупоценија
роба
из
три
дијела
свијета
?
Јес
,
гдје
је
наш
стари
сјај
и
сила
,
те
смо
данас
овако
грдно
посрнули
,
и
видимо
се
као
божјаци
,
захвални
ако
им
ко
удели
мрвице
,
које
падају
с
туђе
господске
трпезе
?
...
Ја
,
гдје
је
сад
све
то
.
Виђите
домове
наше
,
виђите
хареме
наше
,
загледајте
харове
наше
,
наше
ризнице
и
пусатнице
(
оружнице
)
,
и
погледајте
низ
нас
саме
!
Са
свијех
страна
провирује
опадање
и
сиромаштина
;
све
је
у
рушењу
и
посртању
,
све
иде
са
зла
на
горе
;
убоштво
нам
се
већ
кези
из
свакога
ћошка
,
а
уз
привратак
домова
наших
већ
стоји
наслоњена
просјачка
палица
с
којом
ћемо
у
свијет
поћ
...
.
Је
ли
тако
Турци
или
није
?
Са
свију
страна
чу
се
одобравање
,
а
многи
су
жалосно
вртели
главом
,
признавајући
с
болом
,
да
су
збиља
настала
већ
последња
времена
.
Старчић
је
жустро
погледао
по
оним
растуженим
и
забринутим
лицима
,
код
којих
је
његов
говор
збиља
изазвао
сетно
расположење
.
Сад
опет
прихвати
реч
живо
и
енергично
:
—
Па
кад
је
тако
,
што
ми
онда
хвалишете
Милоша
и
што
ли
везира
?
Каква
смо
добра
и
рахатлука
од
њих
дочекали
?
Зар
не
видите
ви
кудер
ово
гура
и
нашто
ће
напослетку
изаћи
?
Видите
ли
ви
да
ће
нас
баш
ови
везир
и
његов
Коџа
Милош
одагнати
у
просјаке
!
Што
су
други
започели
,
они
ће
довршити
на
нашему
упропашћењу
.
Везир
је
добар
човјек
,
али
њега
је
сам
шејтан
(
ђаво
)
амо
пратио
на
нашу
велику
несрећу
.
Њему
треба
пара
,
много
пара
,
он
држи
Милоша
да
му
то
даје
,
и
кад
му
то
даде
,
онда
море
чинити
што
хоће
.
Лукави
Милош
тако
и
ради
,
и
мало
по
мало
он
постаје
господар
и
раји
и
Турцима
...
—
Да
не
да
Алах
!
—
чу
се
с
неколико
страна
из
густога
дима
,
који
је
пунио
каву
.
Чичине
очи
сенуше
и
он
је
срдито
зверао
по
дружини
.
Сад
продужи
кивно
:
—
Ама
шта
,
болан
,
да
не
да
!
Ама
,
дао
вам
је
већ
све
,
и
не
има
вам
ништа
више
давати
.
Старцу
су
тако
брзо
навирале
речи
на
уста
,
да
су
га
чисто
гушиле
,
и
он
је
на
махове
морао
застајати
да
одахне
.
Сад
опет
понови
:
—
Молите
Бога
да
не
да
силу
ђаурину
!
Али
ваша
молитва
доцне
стиже
.
Сила
је
већ
прешла
у
ђаурске
руке
.
Зар
ви
не
видите
како
Милош
расте
из
дана
у
дан
,
док
наш
везир
бива
из
дана
у
дан
све
мањи
и
мањи
.
Вичете
на
Кара-Ђорђија
,
ама
он
је
за
нас
био
мања
невоља
од
Милоша
.
Код
њега
није
било
два
лица
,
и
знао
си
вазда
што
ти
мисли
.
Он
је
био
отворени
душманин
турски
,
и
лакше
нам
је
било
од
њега
се
бранити
.
Милош
је
подмукао
;
на
његовијем
устима
је
покорност
и
послушност
цару
.
Он
само
о
својој
вјерности
говори
,
и
кад
гођ
приграби
по
коју
нову
власт
у
шаке
,
он
вели
:
„
Ово
је
да
боље
и
верније
послужим
цару
!
“
Уз
то
је
опрезан
као
стари
лисац
,
оњушиће
где
гођ
има
какве
опасности
за
њега
.
Ко
му
гођ
може
бити
опасан
,
тога
уклања
,
а
амишан
је
за
новце
и
сабраће
огромно
богатство
.
С
тијем
парама
биће
он
још
три
пут
опаснији
.
Биоградски
везири
биће
његови
плаћеници
,
и
памтите
моју
реч
,
Турци
браћо
,
доћи
ће
времена
када
ће
ови
исти
Милош
седећки
примати
биоградске
паше
и
везире
и
шамарима
их
изгонити
из
својег
конака
.
Док
су
се
оваки
разговори
водили
у
великој
турској
кави
,
онај
Србин
што
изађе
из
те
каване
,
прво
застаде
код
врата
,
као
да
се
нешто
омишља
,
и
после
сави
на
више
и
нестаде
га
у
мраку
.
После
четврт
часа
он
се
заустави
пред
вратима
нове
двокатне
дрвене
куће
,
према
данашњој
Саборној
Цркви
у
правцу
испод
Старога
Здања
.
Та
је
кућа
била
скоро
грађена
,
доњи
бој
је
куће
био
од
ћерпића
,
а
горњи
махом
од
дрвета
,
али
је
по
турском
кроју
лепо
изведена
и
укусно
ишарана
.
Улазак
је
био
споља
,
водио
је
кроз
дугачак
,
узан
ходник
,
а
лево
и
десно
повијале
су
двоје
степенице
за
горњи
спрат
.
Човек
дође
пред
кућу
,
стаде
,
ослушну
,
па
онда
удари
три
пут
звекиром
у
железни
колут
на
вратима
.
Врата
се
брзо
без
шкрипе
отворише
и
човек
устрча
уз
степенице
.
На
врху
га
дочека
човек
повисока
раста
,
просед
,
крупних
бркова
,
а
избријане
браде
.
На
њему
је
била
чохана
,
везена
долама
и
у
опште
чохано
чаршилиско
рухо
из
онога
доба
.
Знанци
се
поздравише
и
уђоше
у
оџаклију
.
—
Добро
те
нађох
;
задржао
сам
се
код
Турака
у
великој
кави
,
па
сам
се
бојао
бићеш
куда
изашао
.
—
Куда
бих
у
ово
доба
!
А
шта
говоре
Турци
?
—
Не
могадох
остати
до
краја
.
Остао
је
Баћа
да
чује
.
Ако
раније
сврше
свратиће
и
он
амо
.
—
Па
шта
мислиш
сад
,
хоћемо
ли
спасавати
кнеза
Симу
и
Драгића
?
—
упита
домаћин
зловољно
.
—
Није
питање
хоћемо
ли
,
већ
можемо
ли
и
како
ћемо
?
То
ми
казуј
,
ако
што
знаш
.
—
Што
ја
знам
,
то
је
:
оштра
секира
па
Милошенду
за
врат
ушником
.
Кад
он
секиром
убија
друге
,
право
је
да
од
секире
и
сам
погине
—
рече
домаћин
кивно
.
—
Море
прођи
се
тога
белаја
и
не
говори
то
,
Милошева
погибија
неће
спасти
ову
двојицу
од
погибије
,
а
сад
прво
то
треба
гледати
.
—
Вала
,
да
ми
је
видети
да
полети
његова
глава
,
па
тешто
,
макар
и
они
главом
платили
.
—
Немој
тако
молим
те
.
То
је
говор
тек
онако
од
беде
.
Ми
прво
морамо
гледати
да
ову
двојицу
спасемо
и
дај
о
томе
да
се
посаветујемо
.
Како
би
било
,
да
молимо
неке
и
неке
виђеније
базрђане
(
трговце
)
,
да
узмемо
и
Турке
и
Грке
и
Јермене
па
да
иду
сви
у
град
да
моле
за
њих
везира
.
Домаћим
је
невернички
вртио
главом
.
—
Ништа
од
тога
не
може
бити
!
—
рече
он
мрачно
—
Везир
ће
ти
одговорити
,
као
оно
што
је
одговорио
кад
смо
га
лане
молили
за
Молера
.
Изговорио
се
на
народ
и
Милоша
.
Тако
ће
бити
и
сад
.
У
истини
пак
,
Милош
њему
плаћа
за
свако
тако
погубљење
.
За
самога
Молера
платио
му
је
6
кеса
да
га
погуби
.
То
сам
чуо
од
једнога
повереника
везирова
,
који
је
и
Милошев
велики
пријатељ
.
Овде
за
ову
двојицу
даће
још
и
више
.
Кад
би
било
откуда
пустих
пара
,
па
да
ми
понудимо
више
,
но
што
даје
Милош
—
то
би
можда
једино
помогло
.
—
Није
ваљда
дотле
дотерао
,
по
Богу
!
До
сад
су
кнезови
давали
откуп
везирима
,
да
спасу
главе
заробљених
Срба
,
а
не
да
их
за
ту
плату
Турчин
посече
.
—
Није
!
Теби
се
све
чини
неверица
.
Ти
рачунаш
како
су
радили
други
и
како
би
требало
да
се
ради
.
Али
ово
је
Милош
,
еј
Милош
—
викну
домаћин
срдито
.
—
Ако
је
Милош
није
ваљда
Турчин
!
Па
до
јуче
је
и
он
стрепио
!
...
Домаћин
га
пресече
.
—
Шта
није
Турчин
!
Три
пута
је
гори
од
најопаснија
Турчина
!
Слађе
му
се
напити
српске
крви
но
да
га
медом
нахраниш
.
Него
ту
нема
друге
помоћи
;
њему
ваља
вратити
онаком
истом
мером
каквом
он
позајмљује
.
Њему
су
јевтине
туђе
главе
.
Ни
његова
не
сме
бити
ни
нама
скупа
.
—
Ти
опет
забраздио
!
И
њима
је
ту
једини
спас
.
Милошенди
треба
послати
крвав
фишек
и
писмо
крвљу
написано
,
где
ће
му
се
рећи
:
„
Знамо
да
си
ти
предао
везиру
да
посече
ова
два
човека
.
Ти
једини
можеш
их
и
спасти
.
Не
хтеднеш
ли
то
,
овај
ти
је
фишек
наше
поздравље
.
Кунемо
ти
се
живим
Богом
,
и
мученичким
гробовима
њиним
,
и
крвљу
овом
којом
ти
ово
пишемо
,
и
очњим
видом
нашим
,
и
да
Бог
да
слепи
и
неми
светом
ходили
,
ако
те
не
смакнемо
пре
,
но
што
на
њиним
гробовима
трава
никне
.
Сав
Стамбол
да
те
чува
,
учувати
те
не
може
,
нити
ћеш
се
ти
наносити
главе
,
ако
по
несрећи
њине
одлете
.
То
ти
јављамо
и
то
ти
се
заклињемо
нас
петоро
пријатеља
и
другова
кнеза
Симе
и
капетана
Драгића
.
Јављамо
ти
ово
да
не
рекнеш
да
је
било
силе
,
да
смо
те
напали
кришом
,
и
да
ти
нисмо
јавили
за
времена
док
се
ствар
још
могла
поправити
.
“
—
Зар
ти
мислиш
да
би
то
помогло
?
—
То
је
још
једино
што
може
помоћи
.
Знам
ја
те
кукавице
што
су
тако
брзе
на
кидање
туђих
глава
.
Они
су
свирепи
са
голема
кукавичлука
свога
.
Убијају
,
јер
се
боје
за
своју
главу
.
—
Не
бих
рекао
да
је
Милош
страшљив
.
Био
је
у
толиким
бојевима
.
—
Слушај
ти
што
ја
теби
кажем
.
Ако
ишта
може
спасти
ову
двојицу
,
то
је
страх
Милошев
.
—
Али
ако
све
то
не
помогне
?
—
Онда
ћемо
убити
Милоша
!
Ми
с
њиме
и
тако
морамо
једном
свршити
,
или
ће
нам
он
свима
доћи
главе
.
Ја
и
за
господара
Ђорђа
од
њега
стрепим
.
Ја
се
све
бојим
,
да
ће
он
Карађорђу
главу
појести
.
—
Море
,
не
бринем
се
ја
за
господара
Ђорђа
.
Истина
,
кнез
Милош
је
данас
сила
,
али
опет
је
он
мали
да
може
Карађорђу
и
на
сенку
стати
,
а
камо
ли
што
друго
.
А
после
,
господар
Ђорђе
је
далеко
.
Но
дед
ти
,
шта
ћемо
ми
с
ова
два
роба
овде
,
којима
главе
висе
о
концу
и
којима
још
сутра
може
за
навек
смркнути
.
—
Није
ваљда
баш
тако
призорило
.
—
Богме
јесте
,
те
још
како
призорило
.
Већ
то
,
што
су
заробљеници
спроведени
право
везиру
,
слути
на
зло
.
Да
је
Милош
мислио
развлачити
ствар
,
он
би
ове
људе
послао
преко
народне
канцеларије
,
као
што
је
био
ред
,
а
не
би
нас
обилазио
.
Овако
се
бојим
,
појешће
и
ову
двојицу
помрчина
исто
онако
,
као
оно
пре
5—6
дана
Цукића
.
А
после
,
мртвој
глави
лека
нема
!
—
Па
где
су
управо
заробљеници
?
—
Где
су
баш
сад
у
овај
мах
не
знам
,
али
прво
су
били
затворени
у
казамет
више
барутане
,
баш
на
савијутку
где
се
из
горњега
града
силази
у
доњи
,
поред
лековите
водице
.
То
је
грозан
казамет
,
можда
најстрашнији
у
целом
граду
.
Турци
га
зову
ћор-кула
,
ваљда
с
тога
,
што
је
изрезан
у
самом
камену
и
нема
нигде
отвора
за
светлост
.
—
Знаду
ли
други
кнезови
да
су
ова
двојица
догнати
?
—
Знаду
,
али
овде
ти
их
сад
и
нема
много
,
свега
нас
тројица
.
Да
смо
сви
бар
,
па
онако
заједнички
да
изађемо
пред
везира
и
да
га
замолимо
.
—
А
зар
би
сте
смели
од
Милоша
?
—
упита
домаћин
подругљиво
.
—
Па
слободно
је
ваљда
бар
молити
.
—
Бога
ми
,
вас
би
Милошенда
за
то
живе
одерао
као
јарчеве
.
„
Слободно
је
бар
молити
“
,
али
за
кога
Милош
рекне
да
је
крив
не
смеш
ни
молити
.
И
окрећите
ви
ствар
како
хоћете
,
другога
вам
спаса
нема
но
да
се
уради
онако
како
ја
велим
.
Прво
,
да
се
Милошу
озбиљно
запрети
,
а
после
овде
се
може
чинити
још
штогод
и
поред
тога
.
Тако
је
наваљивао
домаћин
,
но
гост
никако
није
пристајао
да
се
почиње
претњом
.
Претњу
после
ваља
и
извршити
,
то
би
значило
убити
Милоша
—
а
ко
би
ту
одговорност
смео
узети
на
се
и
пред
Богом
и
пред
народом
!
...
—
Није
ту
у
питању
једна
српска
глава
мање
или
више
,
већ
Милош
се
сада
јавља
као
представник
и
носилац
једне
мисли
народне
,
убијајући
њега
,
не
би
ли
била
убијена
и
та
мисао
народна
...
Домаћин
плану
,
пресече
госта
и
не
даде
му
да
доврши
.
—
Тешко
овоме
народу
,
ако
је
још
и
Милош
носилац
његових
мисли
и
надежда
.
Милош
је
удворица
турска
и
сутра
ће
продати
и
земљу
и
народ
и
што
год
хоћеш
за
један
реп
турски
.
—
У
томе
се
не
можемо
никад
сложити
.
Милош
је
на
муци
;
мора
се
довијати
,
мора
по
невољи
угађати
Турцима
,
али
он
њих
не
воли
.
—
Не
велим
ни
ја
да
их
воли
.
Он
не
може
никога
волети
.
Његово
је
срце
тако
пакосно
,
себично
,
грабљиво
!
Он
воли
само
себе
,
а
погинуо
је
за
господством
и
влашћу
.
Продаће
сто
српских
права
само
да
се
господства
дочепа
...
Камо
ти
Петра
Молера
,
камо
ти
владике
Мелентија
Никшића
,
камо
толико
других
угледних
људи
?
!
Све
их
је
он
побио
!
Кнез
је
,
али
његов
пут
којим
се
попео
до
те
висине
засут
је
људским
костима
.
Таким
је
путем
он
пошао
,
таким
ће
и
даље
ићи
;
његова
слава
и
величина
дићи
ће
се
на
гробовима
свију
бољих
и
отреситијих
Срба
,
ако
се
не
нађе
паметнијих
људи
да
томе
злу
што
скорије
стану
ногом
за
врат
.
Док
се
овакав
разговор
водио
између
ова
два
политичара
,
у
другој
српској
кући
,
у
једној
нахереној
страћари
,
што
се
готово
губи
у
гомили
осталих
кућерака
сиромашног
краја
у
Савамали
,
дешавао
се
други
и
друкчији
призор
.
Крај
огњишта
,
на
коме
је
буктала
лепа
ватра
,
седела
је
на
скромној
постељи
,
заваљена
на
високо
узглавље
од
јастука
,
стара
кукуљава
старица
око
које
,
с
десна
и
с
лева
,
бејаху
приселе
две
млађе
жене
.
—
Како
ти
је
сад
,
нано
?
—
упита
млађа
жена
с
десна
.
Старица
ништа
не
одговори
;
њене
мале
,
упале
,
суре
очи
укочено
су
гледале
у
жеравицу
.
—
Подај
јој
нека
сркне
још
мало
те
вруће
ракије
,
видиш
како
је
то
поврати
—
рече
жена
с
лева
.
Пружише
јој
и
старица
прогута
гутљај
два
.
То
је
доиста
мало
оживи
.
Са
мртвачки
бледих
,
смежураних
образа
њених
нестаде
оне
самртничке
укочености
и
лице
доби
строг
али
жив
и
симпатичан
израз
.
Како
је
много
говорило
ово
суво
,
спечено
лице
;
како
је
дугачка
и
страшна
била
она
прича
препаћена
живота
,
што
је
на
њему
бејаху
исписале
оне
безбројне
ситне
и
крупне
боре
!
...
Ову
старицу
знао
је
скоро
цео
Београд
.
Више
је
од
тридесет
година
само
,
како
је
сви
знају
под
именом
баба
Јане
.
А
колико
је
тек
година
прошло
док
је
добила
ту
почасну
титулу
баба
Јана
,
она
је
много
и
много
памтила
.
Сама
баба
Јана
,
често
је
узвикивала
:
—
„
Дуго
,
дуго
,
ох
како
ја
дуго
живим
!
.
Ова
јадна
душа
—
ваљда
за
какве
тешке
грехе
моје
—
спекла
се
у
телу
па
никако
од
њега
да
се
одвоји
!
“
.
И
доиста
баба
Јана
одавно
живи
и
много
,
много
памти
!
Она
је
као
кроз
сан
памтила
,
кад
је
везир
Ћуприловић
отео
од
Немаца
Београд
,
и
причала
је
страхобе
какве
су
претрпели
Београђани
,
кад
су
Ћуприлићеви
топови
запалили
аустриске
барутне
магацине
и
читаве
крајеве
вароши
порушили
и
попалили
.
О
аустријској
двадесетогодишњој
окупацији
Србије
причала
је
,
као
да
је
јуче
била
.
Кад
је
ударен
темељ
знаменитој
грађевини
Пиринчани
,
она
је
била
већ
по
други
пут
удовица
...
Да
,
дуго
и
одавно
живи
баба
Јана
.
Страшно
је
рећи
:
ова
нејака
старица
носила
је
на
својим
погрбљеним
плећима
огроман
терет
од
преко
сто
тридесет
година
!
Рођена
при
крају
17
.
века
,
она
је
ево
већ
у
велико
била
закорачила
у
век
деветнајести
.
Она
је
имала
ретку
судбину
да
види
три
разна
века
.
Да
живи
у
17
,
18
.
и
19
.
столећу
,
да
наџиви
најмрачније
доба
српскога
робовања
и
да
види
како
почиње
рудети
дан
српског
васкрса
.
Рођена
под
владом
Сулејмана
ИИ
,
она
је
наџивела
владавину
десет
разних
султана
турских
.
Ахмед
ИИ
,
Мустава
ИИ
,
Ахмед
ИИИ
,
Махмуд
И
,
Осман
ИИИ
,
Мустафа
ИИИ
,
Абдул
-Хамид
И
,
Селим
ИИИ
,
Мустафа
ИВ
,
били
су
султани
чије
је
ступање
на
престо
и
силазак
с
престола
она
преживела
и
ево
је
доживела
владавину
Махмуда
ИИ
,
о
коме
се
тада
није
још
ни
слутило
,
да
ће
једног
дана
то
бити
страшни
уништилац
јаничара
.
Одавно
,
одавно
живи
баба
Јана
!
Много
су
и
много
виделе
оне
њене
мале
,
суре
очи
,
што
сад
онако
упорно
гледају
у
јасну
жеравицу
на
огњишту
.
—
Је
л’ти
лакше
,
нано
?
—
понови
жена
с
десна
,
бришући
старици
зној
с
чела
,
и
уклањајући
један
прамичак
седе
,
проређене
косе
,
што
се
самовољно
бејаше
одвојио
и
пао
старици
по
набраном
,
избразданом
чело
.
Старица
мало
поћута
;
после
погледа
десно
,
погледа
лево
,
заустави
поглед
на
једној
па
на
другој
жени
,
што
су
крај
њене
постеље
клечале
;
некакав
благ
,
срдачан
израз
разли
се
по
њеном
смежураном
лицу
и
она
прошапута
.
—
Добро
ми
је
ћеро
,
добро
ми
је
дијете
,
оставите
ме
само
овако
мало
да
одахнем
.
И
две
жене
притајаше
се
,
као
да
се
боје
,
да
и
својим
дисањем
не
узнемире
ову
слабачку
стару
душу
.
Старица
се
брзо
повраћала
.
Сад
је
већ
могла
сама
дићи
руке
,
извући
их
и
метнути
одозго
по
покривачу
.
Ово
охрабри
жене
и
она
с
десна
прозбори
шапућући
:
—
За
Бога
милога
,
нано
,
што
ти
је
то
тако
било
на
једанпут
?
Кажу
нам
,
да
си
на
сред
улице
пала
као
свећа
.
Баба
Јана
,
била
је
позната
у
целом
Београду
,
знали
су
је
и
у
околини
на
далеко
као
видарицу
,
која
од
многих
болести
боље
лечи
но
икакав
доктор
.
С
тога
старица
никад
није
имала
станка
ни
мира
—
вукли
су
је
на
све
стране
.
Тако
је
било
и
данас
.
Позвана
на
разне
стране
болесницима
,
она
се
јутрос
кренула
од
куће
рано
и
око
разних
болесника
бавила
се
све
до
пред
ноћ
.
Тога
дана
у
целом
Београду
,
по
свима
домовима
српским
,
а
и
по
многим
турским
,
говорило
се
по
највише
о
скорошњој
узрујаности
у
народу
,
о
Милошевим
напорима
да
ту
узрујаност
стиша
,
и
о
мерама
,
које
је
он
предузео
против
коловођа
.
У
једном
дому
,
где
је
живела
једна
даљна
рођака
кнеза
Симе
,
потанко
су
причали
о
Цукићевој
глави
,
која
се
већ
ево
неколико
дана
суши
на
коцу
турскоме
у
тврђави
.
Том
приликом
говорено
је
и
о
двојици
заробљеника
,
које
је
кнез
Милош
послао
везиру
и
који
ће
ово
дана
бити
посечени
.
Људи
су
махом
жалили
што
је
дотле
дошло
и
осуђивали
су
кнеза
Милоша
,
што
тако
лако
узима
на
душу
прве
људе
у
народу
.
Баба
Јана
пажљиво
је
слушала
све
ове
разговоре
и
ценила
их
на
свој
начин
.
Слушајући
како
данас
свој
своме
ради
о
глави
,
и
како
кнез
Милош
сам
хвата
и
шаље
везиру
своју
рођену
браћу
Србе
,
да
их
Турчин
на
мукама
умори
,
баба
Јана
је
осећала
с
тога
тешки
терет
на
души
,
тврдо
уверена
,
да
се
Милош
тешко
огрешио
о
своју
рођену
браћу
и
да
Бог
тај
големи
грех
неће
и
не
може
оставити
без
тешке
казне
.
Занета
тим
мислима
,
старица
се
пред
ноћ
вратила
дому
своме
,
кад
јој
се
на
једаред
тешко
смучи
.
Снага
је
издаде
и
она
би
ту
пала
на
земљу
,
да
се
у
близини
не
нађоше
добри
људи
,
који
је
прихватише
и
донесоше
кући
скоро
полу
мртву
.
Код
куће
је
баба
Јана
дуго
лежала
онесвешћена
.
Док
је
била
у
заносу
,
неприступна
за
спољне
утиске
,
душа
ове
старице
као
да
се
винула
у
далеку
будућност
и
назрела
у
њој
нешто
мрачно
и
крваво
,
јер
су
бледе
усне
бабине
шапутале
чудне
и
страшне
речи
.
Она
је
жмурила
,
али
њене
затворене
очи
као
да
су
прозирале
у
далеке
догађаје
,
које
ни
најбуднији
вид
не
може
да
назре
.
Она
у
тим
тренутцима
као
да
је
била
обдарена
неком
пророчком
снагом
.
У
несвезаним
речима
,
но
чији
се
смисао
ипак
могао
разабрати
,
она
је
казивала
догађаје
,
који
су
се
збили
тек
након
50
пуних
година
.
Док
је
баба
Јана
тако
у
заносу
,
са
затвореним
очима
,
читала
у
књизи
далеке
будућности
,
оне
две
жене
крај
ње
,
—
њене
кћери
—
престрављене
су
слушале
ова
чудна
прорицања
бабина
.
Кад
се
доцније
прибрала
и
повратила
,
кад
се
освестила
толико
,
да
је
опет
могла
и
будна
говорити
,
старица
је
узбуђено
шапутала
вртећи
главом
сетно
:
—
Децо
,
децо
,
чудна
ли
ћете
времена
ви
доживети
!
Ја
сам
претурила
преко
главе
времена
мрачна
и
ужасна
за
Србе
;
ја
сам
гледала
редове
на
коље
набијених
мученика
српских
,
и
видела
сам
најтежа
мучења
,
на
које
се
може
ударити
жив
човек
.
Али
ја
сам
гледала
,
како
то
чини
са
Србима
туђа
вера
,
душманин
,
Турчин
.
Ви
ћете
доживети
нешто
жалосније
и
мучније
—
гледаћете
,
како
Србин
Србина
мучки
убија
,
како
један
другоме
језике
чупају
и
руке
до
лаката
одсецају
.
...
Ова
година
носи
у
својим
недрима
један
страшан
злочин
.
Неће
проћи
ни
неколико
месеци
,
а
десиће
се
најстрашније
оцеубиство
под
сунцем
—
рођена
деца
скочиће
и
одрубиће
главу
остарелом
родитељу
своме
...
Небо
ће
проплакати
,
и
самоме
Богу
биће
тешко
и
жао
са
овога
страховита
злочина
...
...
Педесет
година
проћи
ће
а
њина
тешка
стопала
још
неће
моћи
да
разгази
и
утре
траг
овоме
злочину
.
Кроз
педесет
пуних
година
падаће
плаха
дажда
,
сијаће
топло
сунце
,
подухиваће
тих
поветарац
,
тутњаће
страховите
буре
,
низаће
се
редом
годишња
доба
,
падаће
студени
снези
,
изумираће
цела
природа
,
а
дебела
ледена
кора
покриваће
земљу
;
после
ће
опет
долазити
благословено
пролеће
да
отопи
снегове
,
да
раскрави
ледену
кору
,
да
врелим
љубавним
дахом
загреје
земљу
и
измами
из
ње
хиљадама
плодних
кличица
,
да
зеленим
мирисним
уресима
поново
окити
брежуљке
и
долине
,
да
опет
домами
одбегле
тице
певачице
,
ала
ни
те
дажде
,
ни
ти
снези
,
ни
те
буре
,
ни
све
те
и
велике
и
многоструке
промене
,
које
за
собом
носи
читава
половина
једнога
столећа
,
још
неће
бити
кадре
да
утру
траг
страшноме
злочину
,
да
сперу
крв
убијена
родитеља
и
да
скину
клетву
с
грешне
деце
,
која
су
преступничку
руку
дигла
на
оца
свога
!
...
...
Изродиће
се
нова
покољења
,
настаће
нови
адети
,
нестаће
много
штошта
од
данашњице
,
а
настаће
многе
новине
,
које
ми
данас
и
не
слутимо
;
деца
ће
постати
мужеви
;
младеж
ће
остарити
,
синови
ће
постати
оцеви
и
оцеви
ће
сићи
у
мрачне
гробнице
своје
,
а
доћи
ће
нов
свет
,
чије
руке
неће
бити
крваве
,
и
на
чијој
се
одећи
неће
познавати
попрскана
крв
убијена
праоца
.
...
И
тај
нови
свет
почеће
да
живи
новим
животом
и
радоваће
се
младости
својој
и
здрављу
својем
,
и
певаће
безбрижну
песму
невиности
,
и
имаће
мирну
савест
говорећи
:
„
Ја
нигда
нисам
умочио
прсте
своје
у
невину
крв
братску
и
родитељску
!
“
...
Али
,
усред
те
радости
,
усред
најлепших
нада
,
на
једном
ће
из
мрака
изнићи
злочини
и
с
крунисане
главе
спашће
сјајна
круна
и
разбојнички
ножеви
искомадаће
младо
тело
племенита
Србина
и
велика
владаоца
,
а
зао
дух
српски
из
таме
ће
се
подругљиво
и
злурадо
кикотати
,
а
с
висине
чуће
се
звуци
:
„
То
је
освета
за
грешно
оцеубиство
!
“
Тада
ће
мрак
обузети
Србију
,
у
по
дана
смркнуће
се
као
у
сред
глухе
ноћи
,
а
у
гробовима
потрешће
се
и
преврнути
кости
грешних
синова
,
оптерећених
оцеубиством
,
јер
ће
знати
да
синови
њини
испаштају
са
њинога
тешка
греха
.
Баба
је
застајкивала
на
махова
и
тада
би
подуже
немо
ћутала
.
Она
је
упирала
поглед
некуд
у
даљну
даљину
у
којој
као
да
нешто
види
и
откуда
као
да
нешто
чује
.
Па
би
онда
на
једаред
њене
обамрле
усне
опет
почеле
мрдати
,
а
њен
слабачки
глас
опет
би
се
чуо
.
...
Извикали
су
га
да
је
први
,
не
да
им
он
сече
главе
,
но
да
их
заклони
и
одговори
пред
силним
и
обесним
Турцима
.
Зло
ради
Милош
и
не
ваља
што
ради
.
Правдају
га
,
да
је
везир
тражио
те
главе
.
Јадно
је
то
оправдање
!
Турски
везир
вазда
ће
тражити
главе
првих
синова
српских
,
али
Милош
зато
и
јесте
књаз
да
му
их
неда
.
Везир
данас
тражи
од
Милоша
туђе
главе
,
а
сутра
ће
од
другога
тражити
главу
Милошеву
.
Хоће
ли
то
бити
добро
,
ако
се
когод
нађе
да
овако
исто
понуди
и
даде
главу
Милошеву
,
како
он
данас
даје
туђе
,
па
се
изговори
да
то
везир
тражи
,
као
што
се
данас
Милош
изговара
...
После
оваких
речи
баба
би
затресла
главом
строго
и
срдито
,
а
после
би
опет
наставила
.
...
Веле
,
крив
је
био
Цукић
,
крив
је
кнез
Сима
и
Драгић
.
Нека
су
баш
и
криви
!
Па
кривом
се
и
даје
милост
;
праштањем
кривцу
и
твори
се
дело
милосрђа
.
Правом
и
здравом
нити
треба
милости
,
ни
праштања
,
ни
милосрђа
—
све
те
врлине
једино
и
постоје
за
оне
који
погреше
и
скриве
.
Милосрђе
је
код
обичних
људи
,
леп
накит
душевни
,
а
код
оних
што
су
у
сили
и
власти
милосрђе
је
дужност
и
обавеза
која
истиче
из
висока
положаја
њина
.
Ако
у
Милоша
неће
бити
више
милости
и
праштања
,
но
код
обичних
људи
,
онда
што
су
га
учинили
да
је
већи
од
свију
,
и
дали
му
власт
да
свима
суди
и
заповеда
!
Ако
ће
Милош
вршити
све
што
београдски
везир
заиште
,
онда
у
чему
је
он
бољи
од
обична
послушника
везирова
,
и
да
ли
је
онда
вредило
запињати
толико
,
да
тај
послушник
буде
Србин
Коџа
Милош
а
не
Турчин
стари
Суљага
,
који
је
и
пре
био
доглавник
везиров
и
вршио
тај
посао
!
Нека
га
правдају
како
хоће
—
он
је
у
мојим
очима
крив
.
На
једаред
бабино
лице
силно
се
натушти
и
помрачи
,
као
да
се
некакав
тежак
облак
душевни
сави
по
оним
избразданим
борама
његовим
,
—
Ја
не
умем
све
по
реду
да
кажем
,
али
ја
овде
осећам
и
ево
овде
ми
говори
да
Милош
не
ради
добро
.
Баба
се
куцну
прстима
по
својим
сухим
,
коштуњавим
,
празним
грудима
које
чудно
одјекнуше
.
—
Скуп
је
човек
!
Он
се
не
изводи
из
љуске
као
пиле
,
но
га
ваља
на
срцу
носити
,
док
угледа
бела
света
.
А
колико
тек
мука
и
неге
после
треба
док
се
од
нејака
црвића
подигне
зрео
човек
.
Нико
не
зна
праву
цену
човеку
као
мајка
!
Јес
,
несретна
мати
,
она
која
га
на
срцу
носи
;
која
га
девет
месеци
храни
крвљу
својом
,
која
после
точи
из
груди
својих
најплеменитији
сок
под
сунцем
,
свештени
напитак
човечанства
—
млеко
мајчино
,
да
њиме
захрани
пород
свој
,
да
трошењем
свога
рођенога
тела
,
да
згоревањем
своје
рођене
снаге
оснажи
њега
и
ојача
његов
слабачки
пораст
—
јес
,
мајка
,
јадна
мајка
,
она
једина
зна
како
је
скупоцен
живот
човечији
,
који
после
лакоумни
властољупци
на
тргу
живота
тако
у
бесцење
продају
.
Милош
мајке
цвеља
,
и
тешко
ономе
кога
матере
прокуну
...
Старица
се
загрцну
.
Дуго
је
ћутала
и
жмурила
...
После
додаде
не
отварајући
очи
:
—
И
ово
је
тек
почетак
!
Кад
се
братским
главама
почиње
,
да
чиме
ли
ће
се
онда
свршити
!
Баби
седа
глава
жалосно
клону
.
У
сиротињској
одаји
наста
блага
тишина
,
коју
није
прекидао
ни
најмањи
гласак
.
ИВ
СЕЧА
ГЛАВА
Свет
се
у
свачему
усавршава
,
па
и
у
томе
како
ће
лакше
убијати
људе
.
Да
не
говоримо
о
рату
,
где
је
убијање
на
гомилу
дотерало
до
правога
савршенства
—
само
убијање
криваца
,
данас
је
куд
и
камо
одмакло
од
онога
како
се
тај
друштвени
посао
вршио
у
старо
доба
.
Док
су
стари
народи
разапињали
на
крст
,
спаљивали
,
бацали
живе
људе
да
их
дивљи
зверови
растргну
,
у
опште
,
тражили
начина
да
учине
убиство
тежим
,
а
казну
страшнијом
,
дотле
модерни
народи
хоће
да
су
благи
и
с
оним
,
кога
убијају
,
кога
уклањају
из
друштва
као
штетна
и
опасна
звера
.
Ем
те
убијају
,
ем
се
труде
да
ти
не
учине
ништа
непријатно
.
Убијање
по
свима
правилима
етикеције
.
—
Тако
су
славни
плодови
просвећености
.
Французи
,
корачајући
на
челу
цивилизације
,
одмакли
су
и
у
томе
.
Они
су
изумели
машину
прозвану
гиљотина
,
која
једним
ударцем
одсеца
главу
,
као
да
је
главица
купуса
.
Сам
њен
творац
,
хвалећи
свој
проналазак
пред
доличним
скупом
револуционарних
патриота
рекао
је
:
„
Господо
,
ова
моја
справа
за
сечење
глава
дивотан
је
проналазак
;
то
је
права
благодет
за
човечанство
.
Пре
свега
она
ради
веома
брзо
,
и
за
један
сахат
може
одрубити
преко
100
глава
;
а
друго
,
она
вам
тако
брзо
одсече
главу
,
да
то
управо
и
не
осетите
.
“
Американци
хитају
сад
да
претеку
и
Французе
.
Као
чувени
електричари
,
они
кушају
да
примене
електрицитет
и
на
убијање
осуђеника
.
У
големој
жељи
да
кривац
што
мање
страда
при
извршењу
казне
,
дошли
су
чак
на
мисао
да
осуђеника
убијају
при
спавању
.
Права
американска
њежност
!
Но
у
почетку
овога
века
,
за
те
њежности
ништа
се
није
знало
,
особито
амо
на
овим
нашим
странама
,
у
нашем
лепом
Београду
.
Данашња
српска
краљев
.
престоница
имала
је
тада
(
у
почетку
1817
год
.
)
два
господара
—
старога
господара
Турчина
,
чије
је
господство
изумирало
,
и
младога
—
Србина
,
чија
је
снага
и
господарство
тек
почело
јачати
и
снажити
се
.
Као
деца
природе
,
Турци
су
узимали
ствар
просто
.
Кад
некога
хоћу
да
казним
,
онда
та
казна
треба
да
буде
тешка
и
осетна
.
С
тога
,
што
год
је
већа
кривица
—
казна
треба
да
буде
све
тежа
.
А
кад
се
неко
казни
чак
смрћу
—
онда
та
казна
треба
да
буде
право
мучење
.
Као
што
видите
—
и
свирепост
има
своју
логику
.
Дошав
до
уверења
да
смртна
казна
треба
да
буде
мучење
,
Турци
се
нису
много
мучили
како
ће
постићи
то
мучење
,
а
нису
хтели
измишљати
ни
нарочите
справе
за
то
,
као
што
је
чинила
богобојажљива
инквизиција
просвећене
Европе
.
Непросвећени
синови
азиских
пустара
,
у
простоти
својој
,
мислили
су
да
ће
правди
доста
добро
послужити
и
тако
просте
справе
,
као
што
су
колац
и
ченгели
,
и
да
ће
и
то
бити
доста
добро
мучење
,
кад
жива
човека
ударе
на
колац
,
или
га
обесе
ченгелима
за
ребра
,
па
га
тако
оставе
док
не
издане
.
Али
и
Турци
су
правили
неку
разлику
при
извршивању
смртне
казне
.
Велике
зликовце
обично
су
вешали
.
Спрам
паша
и
везира
,
били
су
тако
учтиви
и
пажљиви
,
да
су
им
обично
сами
слали
у
писму
из
Цариграда
свилен
гајтан
,
што
је
значило
:
„
Светли
пашо
!
Ми
знамо
све
твоје
врлине
и
високо
ценимо
твоје
одличне
способности
.
Према
томе
,
тврдо
уверени
да
ћеш
милом
отечеству
највише
користити
,
ако
се
сам
што
пре
обесиш
,
шаљемо
ти
овде
својеручно
потребни
конопац
,
и
топло
ти
препоручујемо
похитај
живо
те
тај
хитни
родољубиви
посао
што
пре
сврши
.
Готов
гајтан
шаљемо
ти
да
се
не
би
сам
излагао
трошку
,
а
гајтан
је
свилен
да
те
не
би
жуљио
.
“
Паше
су
обично
добро
разумевали
ову
поруку
из
Цариграда
,
и
нису
чекали
да
им
се
дваред
понавља
.
Ко
је
био
тугаљив
око
врата
,
обично
је
гледао
да
што
пре
куд
год
стругне
.
Ко
то
није
умео
,
наравно
,
свршавао
је
сам
с
гајтаном
,
а
после
је
„
уз
опште
саучешће
“
,
сахрањиван
с
почастима
и
о
државном
трошку
.
Тако
су
пролазили
правоверне
паше
и
везири
.
Сасвим
друкчије
је
поступано
с
неверничким
бунтовницима
.
Њима
су
обично
одсецали
главе
,
па
их
слали
у
Цариград
,
где
су
пред
царским
Сарајем
истицане
на
углед
фанатичке
цариградске
светине
.
Та
је
судбина
чекала
сад
и
три
бујне
главе
тројице
угледних
првака
српских
—
Цукићеву
,
која
је
пала
од
српске
руке
,
још
пре
7—8
дана
и
кнез
Симину
и
Драгићеву
,
које
ће
турски
џелат
сутра
смаћи
.
Три
је
дана
како
ова
два
сужња
капљу
у
казамету
београдском
и
изгледају
своју
судбу
из
руку
везирових
.
Њини
пријатељи
у
Београду
чинили
су
све
да
их
спасу
,
али
су
сви
покушаји
остали
без
успеха
.
Марашлија
је
био
неумитан
.
На
све
молбе
он
је
упорно
одговарао
:
—
Не
сечем
им
главе
ја
,
но
Милош
.
Он
ми
поручује
:
„
ако
хоћеш
да
одржиш
мир
и
ред
у
земљи
,
погуби
ову
двојицу
.
Опростиш
ли
им
,
ја
скидам
одговорност
са
себе
и
већ
ни
зашто
не
могу
одговарати
,
јер
ће
немирни
људи
познати
да
је
моја
рука
кратка
,
и
нико
ме
неће
више
вермати
,
а
ти
ћеш
тада
морати
сам
изаћи
у
народ
да
му
дајеш
одговора
и
џевапа
“
.
Шта
могу
ја
ту
сад
помоћи
.
Ја
с
тим
људима
немам
ништа
,
и
мени
они
нису
сметали
.
Али
ето
,
Милош
их
не
трпи
.
И
тако
судба
двојице
заробљеника
била
је
решена
.
Нико
им
више
није
могао
помоћи
,
њине
главе
сутра
ће
пасти
под
ударцима
сабље
џелатске
.
Данашња
престоница
краљевине
Србије
1817
.
год
.
још
је
била
права
турска
варош
,
ни
једне
улице
,
ни
једне
јавне
грађевине
,
ни
једног
дома
,
ничега
што
би
потсећало
на
сувремене
европске
градове
.
Оно
мало
лепших
,
зиданих
зграда
,
у
дунавском
крају
,
што
је
остало
од
окупације
аустријске
,
стоји
опало
,
порушено
,
зарасло
у
ђубре
и
коров
,
а
уз
њих
и
поврх
њих
Турци
и
Јевреји
,
прилепили
као
ластавице
гнездо
,
своје
жалосне
,
трошне
дрвене
кућерке
!
...
Нигде
ширине
и
жива
бујна
јавна
живота
—
свуда
сниски
кућерци
,
тесне
криве
улице
,
високи
баштенски
зидови
,
иза
којих
једва
овде
онде
,
провирују
зелени
османлуци
,
брснати
бадеми
,
и
у
опште
благородно
воће
,
једини
украс
турскога
Београда
.
Дакле
наш
поносни
Београд
,
био
је
тада
обичан
источњачки
турски
град
,
са
свима
карактерним
цртама
турских
градова
,
какви
су
и
данас
многи
у
европској
Турској
.
Српски
живаљ
био
је
тада
у
Београду
још
нејак
и
тек
је
бојажљиво
почињао
дизати
главу
.
Све
што
је
било
слободноумнија
и
одважнија
духа
склањало
се
подаље
од
Београда
,
где
су
живели
сви
већи
достојници
турски
у
Србији
и
где
је
турско
госпоство
још
било
у
пуној
власти
.
Од
народних
људи
,
у
Београду
су
се
тада
бавили
само
они
,
који
су
ту
били
по
каквом
послу
народном
,
као
кнезови
народне
канцеларије
и
други
неки
.
Иначе
,
као
стални
грађани
ту
су
могли
опстати
само
људи
мекши
,
мирнији
и
погоднији
,
да
се
прилагоде
потребама
круте
турске
владавине
.
Градско
поље
,
где
се
сада
подиже
красан
парк
калемегдански
,
тада
је
било
пуста
,
разривена
пољана
,
пуна
камења
,
цигаља
и
других
отпадака
заосталих
од
оправке
тврђаве
.
С
рана
пролећа
ту
је
бујао
густ
коров
,
који
се
на
великим
летњим
припекама
спари
и
сасуши
,
те
цело
поље
изгледа
као
опаљено
.
По
томе
пољу
играла
су
се
турска
деца
,
ваљала
се
гомила
лених
турских
паса
,
а
овде
онде
шврљале
су
туда
везирове
грбате
камиле
,
чупкајући
мршаву
травицу
.
Али
од
времена
на
време
ово
пусто
поље
наједаред
оживи
,
напуни
се
света
и
бурне
хуке
и
вреве
,
те
по
читав
дан
изгледа
као
какав
огроман
лонац
,
у
коме
кипи
,
ври
и
пресипа
се
,
док
сутра
дан
опет
све
не
умукне
и
опет
не
овлада
мртвило
.
Али
ти
дани
бујне
вреве
и
живота
били
су
за
београдске
Србе
уједно
и
дани
страха
и
туге
,
јер
они
су
наступали
само
онда
кад
је
ваљало
каквога
Србина
казнити
и
одсећи
му
главу
,
што
се
обично
вршило
на
Калимегдану
.
Такав
бурни
и
тужни
дан
освануо
је
9
марта
1817
.
год
.
Још
од
ранога
јутра
гомиле
света
врвиле
су
тесним
улицама
с
Дорћола
и
Зерека
,
са
Саве
и
од
Синџир-џамије
и
окупљао
се
на
пољаници
где
је
сад
Реалка
и
гостионица
„
Српски
Краљ
“
.
Ту
на
самом
углу
данашњега
парка
калемегданског
био
је
рашчишћен
и
поравњен
круг
,
спремљен
за
губилиште
,
где
ће
се
тога
дана
извршити
погубљење
кнеза
Симе
и
његовога
друга
Драгића
.
9
.
Март
1817
.
године
освануо
је
туробан
и
намрштен
.
Од
времена
на
време
подухивао
је
хладан
северац
,
а
снег
се
неколико
пута
навртао
,
али
је
на
скоро
опет
престајао
.
Најзад
,
пред
подне
,
ветар
се
сасвим
утиша
,
а
после
подне
око
два
часа
,
слабуњаво
зимско
сунце
проби
се
кроз
облаке
и
обасја
мокру
хладну
земљу
.
Једна
зрака
његова
прокраде
се
кроз
дебеле
железне
пречаге
,
што
густо
укрштају
малено
прозорче
на
казамету
испод
Сахат-куле
,
и
паде
на
гомилу
влажне
сламе
,
на
којој
су
у
казамету
седела
два
бледа
,
изнурена
човека
.
Један
од
њих
чисто
се
трже
од
онога
ненаднога
зрака
и
скочи
на
ноге
.
Ланци
на
њему
зазвонише
тако
звучно
да
одјекну
цела
тамница
.
Други
блед
човек
,
што
још
сеђаше
на
слами
,
затвори
на
то
уши
и
рече
чисто
очајно
:
—
Полако
,
по
Богу
побратиме
,
баш
ми
та
лупа
ланаца
кроз
мозак
дере
.
—
Неће
вала
дуго
,
побратиме
—
одговори
човек
што
беше
устао
.
Наста
подуже
ћутање
.
Ова
два
човека
били
су
кнез
Сима
и
Драгић
.
Стојећи
,
Драгић
се
бејаше
загледао
у
онај
светли
зрачак
,
што
је
тако
чудно
трептао
у
мрачној
тамници
,
а
мисли
су
му
лутале
бог
зна
куда
по
далекој
прошлости
.
На
једаред
онај
зрачак
побледе
,
малакса
,
задрхта
и
угаси
се
.
—
Збогом
моје
мило
,
моје
драго
,
јарко
сунашце
,
ми
се
никад
више
нећемо
видети
.
Овај
твој
слабачки
зрачак
изгледа
као
да
је
навлаш
дошао
да
нас
потражи
у
овој
гробници
нашој
,
да
нас
види
и
да
нам
рекне
последње
збогом
.
Кад
твоји
топли
зраци
опет
сиђу
на
земљу
,
они
ће
наћи
место
нас
само
две
гомиле
свеже
мокре
земље
,
а
наша
хладна
мртва
тела
никада
се
више
неће
на
њима
огрејати
.
Хеј
животе
,
животе
.
Док
је
Драгић
овако
гласно
јадиковао
,
кнез
Сима
бејаше
стискао
главу
међу
шаке
и
тако
поклопљен
ћутао
је
немо
и
непомично
.
Баш
у
тај
мах
споља
се
проби
до
у
тамницу
неки
буран
нејасан
жагор
.
Скрушен
,
кнез
Сима
ништа
не
чу
,
али
Драгић
разговетно
познаде
,
да
је
то
одјек
од
бурне
,
шумне
гомиле
,
која
се
таласа
ту
негде
у
близини
тврђаве
.
„
Светина
,
гомила
,
гунгула
—
то
се
јамачно
нас
ради
скупља
;
самртни
час
примакао
се
;
још
мало
и
све
ће
бити
свршено
“
—
севну
Драгићу
кроз
главу
.
У
тај
мах
кнез
Сима
диже
главу
