,брате
,
рече
Ивко
танким
и
плачевним
гласом
.
—
Море
,
какав
капут
;
ти
знаш
мене
,
фала
Богу
!
Од
мене
,
вала
,
бољег
пријатеља
знам
да
немаш
.
—
Море
,
како
да
те
не
знавам
!
Све
ве
убаво
познавам
.
Ама
имам
си
послу
...
—
Е
,
дакле
,
извини
ме
!
А
до
године
,
ка
што
ти
реко
’
,
држи
се
добро
!
С
Богом
!
—
Леле
,
мајке
,
говори
Ивко
идући
општини
,
јоште
се
несам
ни
од
овија
овогодишњи
'
курталисаја
,
а
овај
ме
веће
капарисује
за
онуј
другу
годину
!
Живот
немам
!
Еј
,
мајке
,
што
ме
роди
баксуза
!
Ах
!
Свети
Ђорђијо
!
рече
и
стаде
се
лупати
у
груди
као
човек
кад
некоме
прети
.
И
најнесрећнији
домаћин
,
Ивко
,
ступи
у
предсобље
општинскога
суда
.
Ту
затече
пандура
што
пријављује
,
где
седи
пред
вратима
заседања
на
једном
углачаном
пању
на
коме
је
седело
и
глачало
га
већ
неких
двадесет
и
три
пандура
-пријавника
пре
њега
.
Дремљив
и
лен
,
као
сваки
наш
пандур
,
и
не
окрену
се
,
нити
диже
главе
да
види
ко
је
и
зашто
је
дошао
,
него
загњурио
главу
у
шаке
а
лактове
одупро
о
колена
,
па
гледа
како
се
муве
шетају
по
прљавом
поду
предсобља
;
седи
,
гледа
и
зева
као
какав
шаров
.
Пати
и
он
од
оног
—
тако
јако
распрострањеног
по
свима
нашим
надлештвима
—
пандурског
,
тако
да
га
назовем
,
силина
коме
нема
лека
.
Мрзовољан
и
разочаран
,
мрзи
на
све
.
Мрзи
га
и
што
је
жив
,
мрзи
га
и
ону
муву
—
што
га
већ
по
сахата
узнемирује
—
са
свога
рођеног
носа
да
отера
шаком
.
Кад
га
старији
питају
,
одговара
и
којекако
;
а
кад
га
питају
млађи
—
баш
никако
.
Много
је
што
шта
видео
и
доживео
и
ништа
га
више
не
може
да
зачуди
нити
изненади
.
—
Седиш
си
?
отпоче
Ивко
.
—
Ето
сједим
—
рече
,
па
развали
вилице
као
змијски
цар
и
стаде
зевати
—
сједим
па
немам
кад
.
—
Господин
-
приседник
има
ли
га
туј
?
запита
Ивко
.
—
Ено
га
,
боме
,
ђе
сједи
у
засједању
!
одговори
пандур
зевајући
,
а
нити
се
диже
нити
га
погледа
.
—
Да
ме
пријавиш
код
господина
.
Рекни
:
Ивко
,
јорганџија
,
иска
да
уиђе
до
теб
’
!
Сал
'
си
тој
рекни
,
а
он
ће
да
ме
знаје
.
А
рекни
:
Зорт
му
је
ништо
!
Сал
’
на
два
реча
!
рекни
.
—
Лијепо
!
рече
пандур
и
лено
устаде
,
поглади
шаком
бркове
и
уђе
.
„
Пусти
га
!
“
чу
се
глас
из
заседања
,
и
Ивко
уђе
.
Председник
је
баш
нешто
свршавао
.
Ивко
стаде
и
причека
,
окрећући
капу
и
гледајући
по
соби
.
Заседање
беше
лепа
пространа
дворана
,
лепо
и
укусно
намештена
са
многим
урамљеним
и
по
зидовима
повешаним
фотограФијама
од
негдашњих
триумфалних
капија
од
американа
,
од
којих
је
обично
прва
луда
киша
дар-мар
направила
,
те
им
се
сутрадан
крсна
имена
није
знало
.
Око
стола
поређане
столице
и
лепе
фотеље
,
све
ново
и
чисто
.
На
једној
фотељи
лежи
преломљен
кишобран
и
један
бестрага
улубљен
и
процепан
шешир
са
испалом
поставом
(
corpus
delicti
неке
кривице
од
ђурђевданске
славе
)
,
што
је
баш
тада
наређивао
г
.
председник
писару
да
однесе
у
кривички
одељак
.
А
затим
је
дигао
обрве
и
нешто
прегледао
нека
акта
,
пуштајући
густе
димове
и
не
гледајући
Ивка
.
Овај
постоја
мало
,
па
се
после
накашља
да
да
абер
од
себе
.
Г
.
председник
диже
главу
и
погледа
на
ту
страну
,
и
опази
Ивка
у
оном
његовом
,
читаоцима
већ
добро
познатом
,
дугачком
црном
салонском
капуту
и
свиленом
прслуку
са
цветићима
у
саксијицама
и
са
оном
његовом
зеленом
свиленом
машлијом
.
Сасвим
онакав
какав
беше
онога
јутра
на
дан
славе
,
кад
још
беше
и
сматраше
се
за
најсрећнијег
човека
,
само
му
брада
избила
за
ово
три
дана
,
па
му
лицу
још
више
дала
мизеран
изглед
.
Стоји
тако
смерно
и
преподобно
,
а
у
руци
држи
нешто
завијено
у
шамију
.
—
А
,
ти
си
,
Ивко
,
а
ја
баш
ову
твоју
ствар
гледам
.
—
Јесте
,
господине
,
ја
сам
си
!
вели
танким
гласом
Ивко
и
разви
ону
шамију
,
па
извади
из
ње
једну
савијену
хартију
,
метну
је
пред
председника
,
па
се
смерно
измаче
и
тихо
искашља
.
—
Па
шта
је
,
Ивко
?
запита
га
председник
,
и
узе
ћилибарску
муштиклу
,
повуче
један
дим
,
па
је
лепо
остави
преко
раскречених
маказа
,
и
разви
хартију
што
је
донесе
Ивко
,
па
је
стаде
разгледати
.
—
Шта
ти
је
ово
?
запита
га
зачуђено
председник
.
—
Ништо
не
знам
,
господине
,
чети
си
сам
,
вели
Ивко
,
па
се
повуче
зиду
.
—
Тапија
?
!
вели
председник
.
Добро
,
па
што
ће
ми
сад
она
?
—
Ја
си
ништо
не
зборим
,
господине
.
Збори
си
ти
.
Човек
си
писмен
,
па
сал
’
тој
да
ми
прочетиш
:
Е
ли
тапија
гласи
на
мен
’
,
и
е
ли
је
тој
тапија
од
моју
кућу
?
!
Сал
тол’ко
!
—
Јесте
,
на
тебе
гласи
...
па
шта
онда
?
—
Е
ли
сам
ја
сајбија
од
моју
кућу
—
е
ли
су
па
сајбије
стануле
,
у
сагашњу
уставну
државу
,
онија
безаконици
там
’
?
—
Ама
,
па
шта
је
то
било
?
пита
председник
.
—
Море
виде
ли
ти
,
господин
-
приседниче
,
онија
—
и
показа
руком
на
ону
страну
где
му
је
кућа
—
што
напрајише
сас
мен
’
и
моју
кућу
?
!
Па
те
молим
,
господине
,
да
прочетиш
у
закон
:
е
ли
је
предвидеја
законодавац
овакав
случај
и
написаја
ники
параграФ
?
—
А
шта
је
то
било
?
запита
благим
гласом
председник
и
стаде
намештати
цигару
,
да
не
би
прогорела
зелену
чоху
.
—
Лошо
,
господине
...
живот
немам
...
од
зулум
побего
’
до
теб
’
...
—
А
од
кога
то
?
—
Море
,
срамујем
се
и
да
ти
кажем
...
ама
,
ете
,
викам
неће
’
ми
верујеш
!
Од
како
се
слава
слави
,
такво
ништо
тешко
да
беше
у
свет
,
ете
!
Па
си
искочи
до
теб
’
да
те
питујем
,
господин
-
приседниче
:
има
ли
га
у
овуј
земљу
закон
за
онија
безаконици
,
што
су
,
ете
,
саг
у
моју
кућу
?
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
,
и
то
баш
тебе
да
снађе
,
све
тебе
!
А
од
којих
то
безаконика
?
—
Од
онија
несрећници
,
треска
ги
фаћала
!
Онај
Мита
Јовановић
и
Јован
Поповић
,
и
па
онај
Микал
Николић
Калча
.
Ете
од
тија
безаконици
.
—
Зар
они
?
Па
шта
ти
раде
?
—
Зулум
чине
,
господине
.
Ене
ги
куде
заседоше
у
онуј
моју
пустињу
(
пуста
остала
!
)
јоште
од
њекња
!
Како
дођоше
на
Ђурђов-дан
—
ти
ми
дође
пред
ручак
,
а
онија
по
ручак
—
како
си
таг
дођоше
и
седоше
,
веће
се
та
вера
и
не
диже
од
таг
из
моју
кућу
.
.
Трећи
дан
данас
,
господине
.
Е
па
млого
је
,
господине
,
млого
!
—
Много
,
Ивко
!
вели
председник
,
пуштајући
густе
димове
.
—
Први
дан
слава
—
е
,
бива
,
ред
си
је
;
други
дан
вика
се
патерица
—
е
,
пеки
,
и
тој
ће
си
кабулим
;
—
ама
што
праве
па
данас
,
трећи
дан
,
мајка
му
стара
?
!
Е
па
несам
си
ни
ја
битољско
магаре
,
та
да
потеглим
тол’ки
товар
!
Млого
,
господине
.
—
Јесте
много
...
—
Па
викам
да
искочиш
,
господин
-
приседниче
,
та
да
видиш
сас
твоје
очи
моју
бруку
и
мој
жалос
’
.
Ене
ги
там
седе
си
,
па
на
сваки
черек
сата
по
једно
ручање
.
Часте
се
,
господине
,
како
Цигани
у
богат
дом
после
покладе
.
—
Хе-хе
!
смеши
се
председник
.
—
Хе-хе
!
смеје
се
и
Ивко
усиљено
.
Теб
’
ти
је
за
смејање
,
а
мен
’
ми
па
за
плакање
.
Овој
си
је
саг
у
моју
кућу
како
војска
у
рат
кад
промине
кроз
село
!
—
Оно
једење
,
оно
пијење
,
оно
појење
,
оно
пуцање
сас
туфеци
—
ће
’
видиш
и
чујеш
и
па
неће
’
да
верујеш
.
У
зем
да
пропаднем
оди
срам
,
што
ће
рекну
па
комшије
!
—
Ама
па
они
се
већ
и
туже
.
Ево
Јордан
подигао
и
тужбу
против
тебе
...
баш
сад
сам
је
читао
...
тужи
се
,
да
нема
мира
од
ларме
у
комшилуку
...
Ево
:
понизан
Јордан
Цонић
Кривокапче
.
И
показа
му
тужбу
,
коју
је
накитио
неки
буџаклија
адвокат
и
у
којој
је
живим
бојама
насликан
даноноћни
страх
,
несигурност
и
бедно
стање
фамилије
Јордана
Кривокапчета
,
од
ово
три
дана
.
—
Ама
,
зар
тој
куче
се
баш
нађе
да
се
тужи
!
—
Јесте
,
он
.
—
Што
је
катил
човек
!
!
Ама
за
њег
’
ме
баш
ич
неје
жал
.
Несрећа
је
,
господине
,
ваздан-дан
је
у
авлију
,
па
што
ће
да
чини
,
веће
саг
узеја
па
сеје
ладолеж
при
зид
,
сал
’
да
сеири
за
моју
несрећу
,
тол’ко
му
мило
за
овуј
моју
бруку
.
—
А
,
велиш
,
брука
по
кући
?
—
Ене
ги
сијасвет
око
кућу
ми
како
око
панораму
!
Оно
,
господине
,
неје
кућа
,
неје
авлија
веће
,
—
оној
си
прилега
на
узунџовски
панађур
!
Свашто
има
,
сал
’
што
фали
комесарин
јоште
из
полицију
.
Бога
ми
ти
казујем
...
—
Па
што
мени
сад
говориш
,
што
њима
ниси
казао
?
Ту
бар
,
фала
Богу
,
не
мораш
да
се
цифраш
и
да
им
држиш
чест
.
Нисте
туђи
људи
,
него
своји
,
познати
,
па
да
си
им
напоменуо
,
да
си
им
казао
:
браћо
,
људи
,
ђаволи
,
сотоне
,
молим
вас
,
није
,
фала
Богу
,
сутра
смак
света
,
има
још
дана
...
да
си
им
ето
тако
казао
,
отишли
би
људи
лепо
...
—
Ама
казаја
сам
ги
,
господине
,
и
молија
сам
ги
и
што
ги
не
праји
—
па
ич
не
помага
,
ем
како
сам
ти
молија
,
и
оној
куче
Јордан
Кривокапче
туј
при
плот
беше
и
све
слушаше
и
чујеше
,
па
ич
не
помага
.
Пијани
људи
,
господине
,
што
да
правим
!
—
Ниси
ти
умео
.
—
Искараше
све
,
све
се
разбегало
од
кућу
,
и
момци
и
чираци
и
домаћица
и
магаре
ми
побеже
од
тиријанство
чак
у
лојзе
,
и
ја
.
Ем
магаре
што
је
—
па
не
могало
да
потегли
тол’ки
зулум
и
резил’к
од
онија
катили
!
!
И
оно
уфатило
свет
!
Све
побеже
,
господине
,
по
малу
и
по
род
и
по
лојзе
;
а
што
остаде
,
тој
погибе
,
а
ја
си
побего
’
до
теб
’
да
ме
како
влас
’
,
ете
,
заштитиш
,
што
се
каже
.
А
они
си
осташе
,
та
шенлуче
како
у
душманску
кућу
.
Начинише
си
чадор
сас
бајрак
,
а
Калча
си
седи
под
чадор
сас
пушку
на
крило
,
па
како
Арапин
онај
кад
је
закупија
Косово
у
старо
зулумћарско
време
што
се
писује
и
казује
.
Фрљају
туФеци
како
Зејбеци
.
Тепају
кокошке
како
да
искочише
у
лов
у
чаир
,
на
да
су
тој
шљуке
!
И
петла
ми
убише
!
А
имашем
петла
,
ете
,
за
кеф
!
Та
што
имаше
пусто
грло
,
како
телал
у
царску
ордију
;
будија
ми
је
чираци
сабајле
на
шевећерију
на
дућан
,
па
и
њег
’
ми
убише
ајдуци
!
Убила
ги
Света
Богородица
и
прекојучерања
слава
!
—
Зар
све
поубијали
?
—
Ете
отиди
си
саг
,
па
нема
ич
пиле
за
лек
да
тражиш
!
А
камилу
да
ми
даваше
човек
за
онога
петла
,
не
тејашем
да
га
дам
,
а
они
га
утепаше
и
поручаше
.
Беше
челебија
петал
.
Кад
си
спацира
прокај
плот
,
трче
по
њег
’
комшиске
кокошке
како
палилулке
девојке
по
гардиста
наредника
,
тол’ко
беоше
мерак
на
њег
'
!
А
беше
батлија
петал
,
имашем
тол'ки
пиличики
!
Ћа
и
теб
’
да
позовем
један
дан
на
теферич
на
ручак
у
лојзе
.
—
А
зар
баш
толико
много
једу
?
—
Млого
,
господине
!
Да
ти
не
дава
Господ
ни
да
ги
’
раниш
ни
да
ги
појиш
!
За
онога
Курјака
једно
пиле
на
зуб
,
а
једно
јагње
тешко
да
стиза
;
од
једно
јагње
сал
’
руно
што
оставља
!
Једе
како
ватра
!
А
Смук
онај
па
што
пије
,
мани
се
!
Он
си
сал
’
држи
оканик
,
па
како
стрина
босиљак
не
испушта
га
из
руке
!
—
Е
,
то
им
ништа
не
ваља
.
—
Зулум
чине
,
а
ја
што
да
прајим
сам
,
ете
,
помеђу
онија
ајдуци
?
!
Што
да
чиним
,
ела
научи
ме
ти
.
Ти
си
учија
,
демек
,
чкоље
,
човек
си
књижован
,
учевњак
,
разбираш
се
у
параграФи
и
закони
,
а
ја
сам
си
један
човек
прос
’
.
—
Бива
ли
да
се
како
домаћин
тепам
саг
сас
њи
’
,
сас
гости
,
бре
,
брате
?
!
Не
бива
!
Пријатељи
смо
,
кумови
се
викамо
,
побратими
се
зовемо
,
имамо
шалу
од
време
,
па
.
што
да
чиним
?
!
Проба
’
,
господине
,
да
и
ја
станем
сас
њи
’
барабар
;
како
онија
,
демек
,
да
се
опијем
—
па
не
мога
’
!
Колко
више
пијешем
,
све
си
попаметан
стањујем
,
па
ме
све
више
жал
и
срам
за
овај
резил’к
!
А
и
стра
’
ме
(
истин
’
да
ти
кажем
!
)
,
стра
’
ме
да
не
погинем
за
ништо
,
зашто
пијани
човеци
,
знајеш
куд
ги
је
таг
памет
!
—
Та
ваљда
неће
дотле
да
дође
.
—
Море
,
не
знајеш
,
господине
,
кол’ко
сам
ја
баксуз
,
а
онија
па
кол’ко
су
луди
!
Онија
па
луди
Калча
засеја
насред
авлију
сас
пушку
преко
колено
како
онај
Муса
Ћесеџија
у
Качаник
у
старо
време
;
па
ме
стра
’
да
не
погинем
за
ништо
!
А
луд
је
,
луд
,
господине
!
Ће
ме
утепа
како
шотку
!
Да
погинем
за
ништо
,
бре
,
брате
!
Несам
погинуја
у
рат
од
душмани
,
та
саг
да
погинем
на
Ђурђов-дан
,
од
побратими
у
моју
кућу
на
моју
славу
—
куд
гу
па
нађо
’
да
гу
славим
!
јаукну
грешни
Ивко
.
—
И
жене
ти
долазиле
и
плакале
и
окале
ги
дом
—
па
ништо
!
За
мало
те
ги
не
утепаше
,
а
жене
си
побегоше
.
Луди
су
,
господин
-
председниче
,
па
сто
оке
луди
!
—
А
који
рече
да
су
?
—
Курјак
,
Смук
и
Калча
.
—
Ха-ха
!
Све
сигурне
Фирме
!
Е
добро
су
се
сортирали
.
Дакле
они
.
Е
,
грешни
Ивко
!
—
Јесте
,
сал
’
та
четворица
.
—
Тројица
ваљда
?
пита
председник
.
—
Четворица
,
господине
.
На
тројицу
знам
име
,
а
на
онога
четвртога
кој
ће
да
му
га
зна
,
кум
му
несам
бија
.
Четворица
.
—
А
који
је
то
?
—
Ама
,
господине
,
ако
га
ете
ти
саг
знаш
,
тој
ће
га
и
ја
знам
(
врат
да
скрши
!
)
.
Кол’ко
пита
’
и
пита
’
,
и
не
мога
’
да
му
чујем
за
име
.
Питујем
онија
:
који
ви
беше
,
викам
,
тај
?
а
они
ми
казују
!
„
Наш
побратим
!
“
—
Питујем
па
њега
:
Кој
си
ти
,
бре
?
—
„
Њихов
побратим
!
“
вика
он
.
„
И
твој
побратим
“
викају
они
.
(
Побратимија
се
сас
колеру
а
не
сас
мен
’
!
)
Три
дана
како
не
искаче
из
моју
кућу
,
а
ни
га
знавам
ни
па
познавам
...
—
А
одакле
је
,
знаш
ли
бар
?
—
Кој
ће
да
знаје
,
господине
.
На
славу
знајеш
како
је
.
Дође
си
човек
из
бели
свет
,
улегне
у
кућу
:
„
Срећна
слава
,
домаћине
,
за
млого
године
и
ми
теб’и
ти
па
нам
!
“
тол’ко
збори
,
па
си
седне
куде
си
милује
.
А
ти
што
да
правиш
,
јоште
му
лацкаш
а
и
не
знаваш
га
;
викаш
:
Мило
ми
је
,
извол’те
;
а
ви
зар
па
сал
’
на
славу
знате
и
сетите
се
за
пријатељи
!
!
А
ни
га
знаваш
ни
па
познаваш
.
Знаш
што
је
адет
;
славија
си
,
фала
Богу
.
Те
тако
си
и
ја
с
тога
.
Белосветски
неки
;
испреко
плот
си
зар
дође
овамке
.
Можда
да
неће
ни
од
нашу
веру
да
је
,
зашто
се
ич
не
разбира
у
наш
адет
.
Четири
пут
га
,
бре
брате
,
покани
с
кафу
(
белким
да
се
човек
сети
за
дизање
)
и
он
гу
попи
,
и
та
се
вера
не
присети
та
да
си
искочи
из
кућу
,
демек
на
другу
коју
славу
,
но
си
сал
’
седи
и
жмије
.
„
Ја
си
могу
,
вика
он
,
млого
каФе
да
пијем
;
кол’ко
да
ги
печеш
,
вика
,
ја
ги
све
пијем
,
не
ми
ич
шкоди
“
,
вика
.
Те
си
и
ја
веће
батали
да
га
каним
.
—
А
знаш
ли
бар
ко
је
,
шта
је
?
—
Па
требе
,
мислим
,
да
је
неки
гурбет
од
панораму
,
ели
пеливан
,
на
ту
сорту
прилега
...
Нека
фантазија
,
господине
.
Ни
га
зва
’
ни
га
па
зауставља
’
—
па
саг
он
стануја
јоште
позулумћар
и
полуд
оди
свија
онија
што
су
там
...
—
Брука
.
—
Море
,
топрв
иска
да
чујеш
за
бруку
.
За
онуја
тројицу
па
ми
и
неје
млого
жал
и
па
криво
,
зашто
смо
,
знаш
,
друство
јоште
од
време
...
и
ја
сам
си
тол’ко
пут
бија
кефли
у
њиове
куће
!
‘
Ама
за
онога
панорамџију
и
пеливана
...
е
,
господине
,
неће
’
ми
верујеш
,
веће
живот
немам
!
Зашто
јоште
други
дан
стаде
да
прави
ешеклуци
,
а
па
онија
будале
пристадоше
та
сас
њег
’
,
а
мен
’
ми
па
све
за
инат
.
Е
,
туј
ми
душа
,
господине
!
рече
и
показа
јабучицу
.
А
знајеш
што
иска
јоште
пеливан
?
—
А
шта
тражи
?
—
Бегенисаја
коцкарин
оно
девојченце
...
оно
Јолче
бућмеџијско
...
оно
што
ми
послуживаше
,
ако
пантиш
,
на
славу
,
гости
,
па
иска
саг
да
се
ожени
сас
њума
.
А
онија
па
ешеци
’
оће
да
су
му
наводаџије
!
—
Јоште
други
дан
,
јучерке
,
тражише
ми
девојченце
да
ги
послужује
,
а
ја
ги
прати
Митанче
,
чираче
,
а
они
напудише
чираче
па
искају
,
ете
,
Маријолу
:
„
Пишин
да
ни
пратиш
,
викају
,
оно
Јолче
,
да
ни
поје
песму
:
„
Славеј
пиле
,
не
пој
рано
!
“
зашто
је
,
викају
,
на
Сику
керка
,
па
ће
и
она
да
знаје
убаво
да
поје
туја
песму
,
а
,
викају
,
неће
да
се
срамује
како
мајка
гу
,
зашто
је
учила
чкољу
!
“
Што
да
радим
,
да
пратим
—
не
смем
,
господине
,
човеци
су
,
сол
ручају
,
мајке
!
Та
ги
прати
Цигани
неки
,
а
они
ги
накараше
,
а
Калча
јоште
једнога
и
истепа
.
—
А
они
па
тражише
:
„
Прати
ни
,
море
,
Ивчо
,
оно
Јолче
;
ће
’
да
гу
удавамо
!
“
О
Боже
,
викам
,
куд
се
па
тако
удава
и
па
жени
!
Немацки
адет
у
нас
нема
га
!
Несмо
та
вера
,
викам
.
Каква
је
вера
саг
па
тој
заступила
!
викам
ги
па
ја
.
„
Да
пратиш
,
да
пратиш
,
зашто
смо
гу
и
момче
намерили
“
,
викају
они
.
Пијани
човеци
,
мислим
се
па
ја
у
мој
прос
’
памет
,
па
и
не
знавају
веће
што
зборе
!
Ама
оно
друкче
било
,
господине
.
Они
се
и
наредише
веће
,
наредише
се
како
да
ће
од
недељу
Велики
Пост
.
Онај
панорамџија
ће
је
младожења
,
Смук
кум
,
Калча
стари
сват
,
а
девер
ће
је
Милослав
,
апотекарин
.
—
Па
окануше
ли
се
?
запита
председник
,
а
већ
га
поче
интересовати
причање
Ивково
.
—
Јок
,
море
!
Не
окањује
се
та
вера
!
„
Е
па
да
гу
пратиш
,
вика
онај
панорамџија
,
да
играмо
,
вика
,
берем
фоте
,
а
фота
,
вика
,
млого
убава
ствар
,
'
ће
’
се
,
вика
,
наљубиш
сас
онија
рипчики
за
један
дан
кол’ко
нећеш
у
сав
свој
век
сас
жену
и
три
свастике
!
“
Па
и
онај
будала
дрта
,
Калча
онај
,
пристаде
уз
њег
’
,
па
и
он
вика
:
„
Прати
ни
и
мајку
гу
Сику
,
ако
се
,
вика
,
бојиш
за
ништо
;
и
сас
њу
ће
’
да
играмо
фоту
.
Ће
да
падне
и
она
,
Сика
,
малко
,
берем
двесте
аршини
,
у
бунар
,
а
ја
ће
да
гу
сам
,
збори
Калча
,
па
засукује
мустаћи
,
вадим
из
бунар
.
“
О
,
Боже
,
пијани
човеци
,
што
ће
да
им
прајиш
?
!
А
тој
си
је
онај
пеливан
научија
Калчу
за
фоту
,
зашто
откуд
па
Калча
да
знаје
што
је
фота
!
Зашто
тој
не
беше
у
наш
земан
,
тија
немацки
адети
.
„
Па
ће
се
,
вика
Калча
,
да
бегенисују
младенци
;
у
сагашњи
адет
такој
се
,
сас
тија
фицови
и
марифетлуци
,
вика
,
удаје
и
па
жени
саг
.
Срамување
нема
саг
веће
;
саг
му
,
вика
,
воспитање
искача
на
пазар
.
“
—
Па
онда
?
запита
председник
који
се
све
више
и
више
интересовао
.
—
И
саг
остаде
работа
сал
’
за
тој
да
ми
домаћица
искочи
до
мајку
гу
Сику
та
да
гу
питује
:
Е
ли
гу
је
девојче
за
давање
,
демек
за
удавање
,
и
па
девојченце
да
питује
:
е
ли
бегенисује
ли
момка
?
—
А
чија
је
кућа
и
фамилија
?
—
Из
сиромашку
кућу
,
господине
.
Има
си
кућу
и
лојзе
у
Горицу
и
па
друго
у
Габровац
—
једно
лојзе
дванаесет
,
друго
сал
’
од
пет
дулума
—
чаир
и
магаре
.
Тол’ко
!
Ама
убаво
и
кротко
девојченце
.
—
Тој
кад
ми
рече
домаћица
—
мен
’
ми
се
кућа
обрну
,
ете
!
Ем
га
несам
ни
видеја
ни
па
зваја
,
ем
ме
искараше
из
кућу
—
па
саг
јоште
иска
ја
да
га
женим
!
!
Море
,
моја
брука
у
књиге
да
се
писује
,
Бога
ми
ти
казујем
,
господине
!
Курталисуј
!
—
А
чија
беше
?
—
Моја
брука
,
господине
.
—
Ама
не
,
него
девојче
...
—
А
,
за
Јолче
бућмеџијско
питујеш
?
Татко
гу
се
зваше
Тане
,
Тане
бућмеџија
!
Напред
беше
бућмеџија
...
та
,
знајеш
како
је
!
Пропаде
тај
занајат
,
почеше
људије
ала-франга
да
носе
,
та
и
он
си
пропаде
...
а
он
таг
што
ће
да
праји
,
стаде
си
клисарин
...
Умреја
је
,
ће
да
има
више
од
шес
’
године
.
Ама
добар
и
кротак
човек
беше
,
па
си
остаде
по
њега
удовица
,
та
Сика
.
Кућа
гу
је
туј
близу
до
моју
,
у
други
сокак
,
Шефтели-сокак
што
је
.
Па
тој
девојче
искају
,
ете
,
саг
да
гу
даду
за
онога
белосветскога
.
Млого
је
мерак
,
зборе
си
они
,
ете
на
тој
девојченце
.
—
Па
лепа
девојка
,
па
се
сваком
допада
;
а
очи
су
за
гледање
...
—
А
девојченце
истин
’
убаво
.
—
Е
,
па
дао
му
Бог
очи
,
па
зна
човек
шта
ваља
;
заволео
је
,
па
знаш
како
је
.
—
Е
,
може
,
господине
,
истин
’
може
тој
да
буде
.
Девојченце
лепо
и
кротко
,
како
и
мајка
гу
што
беше
.
Од
добру
воћку
добар
и
фидан
!
имаше
један
турцки
реч
.
А
и
саг
јоште
па
је
убава
и
цврста
жена
.
—
А
лепа
јој
била
мајка
?
—
И
саг
,
и
саг
,
господине
!
—
А
велиш
била
лепа
и
као
девојка
?
—
Што
мислиш
,
море
!
Та
што
беше
једна
лепотиња
кад
беше
девојченце
,
у
мој
век
—
кад
си
ја
беја
’
момак
за
кеф
—
е
,
приседниче
,
неће
’
ми
верујеш
—
настави
одушевљени
Ивко
,
а
дошао
већ
до
председникова
стола
—
неће
’
ми
верујеш
,
до
Стамбол
гу
,
ете
,
не
беше
јоште
једна
потаква
да
се
намери
.
А
што
па
имејаше
грло
,
та
када
запоје
старовремску
:
Маруш-Марико
,
мори
,
карађозлико
.
Кол’ко
си
мала
,
тол’ко
си
знала
!
Лага
ме
,
лага
,
дор
ми
излага
,
Дор
ми
излага
брзога
коња
!
Тој
када
запоје
с
оно
њојно
пусто
грло
—
рече
Ивко
па
накриви
капу
,
која
му
се
од
некуд
нашла
на
глави
—
веће
ништо
полепо
не
беше
оди
тој
на
свет
!
Ама
како
,
ете
,
саг
теб
’
што
гледам
,
ете
тако
гу
пантим
у
оној
време
,
у
оно
њојно
мало
алено
либаде
;
па
алис
како
цвет
,
како
шарено
лале
кад
процавти
у
пролет
.
Она
си
поје
у
лојзе
там
’
,
на
куде
Агушов
кованл’к
,
а
ми
се
па
,
што
смо
момци
,
скутамо
у
ендек
како
лисице
при
кокошарник
,
па
гу
сербез
слушамо
!
Мани
се
!
рече
Ивко
,
па
накриви
капу
на
другу
страну
.
И
саг
јоште
убаво
поје
,
ама
се
млого
срамује
,
знаш
,
удовица
је
.
Ама
ће
да
те
викнем
,
ете
,
једанпут
да
дођеш
па
да
гу
слушаш
,
а
она
,
’
демек
,
да
не
знаје
дек
си
ти
туј
.
—
Ех
,
оно
појање
ако
неси
чуја
,
па
таг
ништо
неси
чуја
у
век
!
рече
Ивко
,
па
седе
и
пребаци
ногу
преко
ноге
а
скиде
капу
.
—
То
сад
први
пут
чујем
.
—
А
требешем
ја
да
гу
узнем
у
оној
време
—
рече
и
устаде
са
столице
и
накриви
капу
—
ама
се
,
ете
,
размину
,
та
гу
узе
Танча
,
онај
бућмеџија
.
А
ја
па
на
Калчу
каскандисувашем
,
зашто
и
он
си
је
бија
мерак
на
Сику
,
а
кој
ти
је
чуја
и
знаја
таг
па
за
Танчу
,
бућмеџију
!
А
и
мајка
гу
млого
мрзеше
Калчу
(
с
очи
да
га
не
види
)
,
па
за
мен
’
беше
берићат-версун
.
Ама
,
ете
,
знаш
како
је
у
свет
...
искочи
па
Танча
;
ни
ја
ни
па
Калча
,
веће
Танча
!
!
Та
када
веће
би
„
голем
нишан
“
и
наредише
работу
,
—
а
татко
гу
,
ете
на
овуја
Сику
,
дође
при
мен
’
да
пазари
један
јорган
,
да
га
максуз
,
рече
,
шијем
за
младенци
,
за
њума
и
за
онога
па
Танчу
њојнога
.
—
Е
,
сал
’
тој
,
викам
гу
ја
па
на
татка
,
неће
да
дочека
твоја
керка
од
мен
’
;
да
гу
Ивко
покрива
сас
алал
,
кад
не
могаше
(
како
требаше
)
друкче
да
бидне
работа
!
Она
се
удаде
за
Танчу
,
а
ја
си
па
таг
за
инат
узедо
’
овој
моју
сагашњу
домаћицу
Кеву
.
Ете
,
такој
му
беше
работа
.
—
Хе-хе
,
смеје
се
председник
,
ама
ти
као
да
си
у
конзисторији
,
тако
си
почео
...
ти
се
загуби
,
море
;
оде
,
оде
...
Краће
,
брате
!
Дакле
шта
тражиш
?
—
Посмешија
сам
се
,
господине
,
де
!
У
овуј
моју
муку
,
ете
,
па
не
знавам
ни
што
зборим
!
рече
Ивко
мало
постиђен
и
узе
опет
онај
стари
мизеран
и
смушен
изглед
.
—
Па
,
ете
,
господине
,
ја
викам
:
је
ли
ово
Турско
,
Арнавутлук
ли
је
,
што
ли
је
!
Избрамо
те
,
дек
си
човек
од
ред
.
Зашто
и
у
турцко
јоште
слависмо
(
бе’мо
цврсти
у
веру
и
па
у
закон
)
,
па
овој
чудо
и
резил’к
не
беше
.
Па
викам
да
ми
помогнеш
,
та
да
си
не
промењујем
веру
саг
под
мој
старос
’
и
станем
саг
под
мој
старос
’
потурњак
,
та
бајрам
да
држим
кад
ми
,
ете
,
слава
такој
помага
!
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
.
Еј
,
грешни
Ивко
!
Е
то
,
што
ми
рече
,
не
ваља
.
—
Ич
не
ваља
,
господине
!
За
добро
човек
и
не
долази
у
општину
,
веће
за
зло
!
—
А
ја
сам
си
грађанин
и
подајник
,
еснаф-човек
;
плаћам
сто
и
седамдесет
и
три
динара
и
четрдесе
’
и
седам
паре
порез
и
прирез
на
половин
годину
;
у
депутацију
ако
искају
да
идем
,
без
мен
’
не
може
да
се
промине
,
и
увек
си
идем
са
свој
арч
.
Војник
сам
,
служија
сам
и
у
стојаћну
војску
кад
беја
’
у
Београд
,
и
саг
сам
војник
у
пиротекничку
чету
;
а
њекња
ми
записаше
и
комору
да
давам
!
Ако
,
господине
,
—
да
давам
,
зашто
смо
Србија
!
Да
давам
и
па
још
,
ако
је
за
државско
;
зашто
сам
,
ете
,
и
ја
државски
!
Па
викам
:
право
ли
је
да
ми
саг
батисују
кућу
за
ништо
,
за
ништо
,
бре
брате
!
Па
ако
ти
,
викам
,
не
можеш
,
господине
,
а
кој
ће
таг
да
може
?
!
—
Ти
зашто
си
приседник
?
!
—
Ништа
се
ти
не
брини
,
Ивко
—
рече
председник
својим
благим
гласом
,
а
игра
му
усна
од
задржана
смеха
—
не
може
то
тако
остати
.
Идем
ја
да
.
.
рече
и
устаде
.
—
Несам
џимпир
—
рече
Ивко
,
пратећи
га
очима
и
окрећући
се
за
њим
—
несам
коцкарин
,
гурбет
несам
,
господине
!
Човек
сам
од
ред
,
еснаф-човек
,
и
татко
ми
тај
човек
беше
;
пореска
сам
глава
,
и
војник
и
одборник
,
и
за
депутације
и
за
дочеци
,
и
у
одбор
за
триумфалне
капије
без
мен
’
не
може
да
промине
како
ни
коло
без
Кокана
!
Е
па
бива
ли
од
једнога
зајца
девет
коже
да
се
одеру
?
!
Зашто
,
господине
,
да
дођем
ја
саг
,
ете
,
на
овај
степен
?
!
Па
викам
,
да
искочиш
саг
ти
сам
,
господин
-
приседниче
,
до
тамке
!
Има
ли
у
овуј
земљу
закон
и
па
ред
за
онија
безаконици
!
Да
отидеш
там
’
до
онуј
моју
пустињу
;
зар
ће
да
ги
бидне
срам
од
теб
’
,
па
ће
да
отидну
и
мен
’
ме
курталисују
...
Стра
’
ме
,
господине
,
млого
,
ће
се
нађе
неки
мангуп
и
залудњак
,
па
ће
ме
тури
у
допис
у
новине
,
па
мој
срам
у
свет
неће
га
бидне
!
!
Аман
,
господине
,
помагај
!
Ето
тој
те
молим
...
заврши
Ивко
,
па
се
искашља
мало
и
повуче
с
пуно
респекта
и
смирености
уза
зид
.
—
Три
Цинцарина
преведо
’
на
нашу
славу
,
и
јоште
петину
могашем
а
и
тешем
да
преведем
...
ама
,
ете
,
саг
видиш
како
је
...
саг
дође
време
,
ете
,
да
се
и
ја
писујем
у
Цинцари
...
—
Е
,
па
де
,
де
,
вели
му
председник
,
доста
!
...
Не
гори
ти
кућа
...
—
Море
,
да
горе
,
господине
,
па
колај
работа
,
зашто
је
сигурирана
,
ама
ово
је
јоште
полоше
,
овај
кардашки
зулум
и
несрећа
.
Ники
ме
бре
не
жали
,
господине
!
А
мен
’
ми
душа
знаје
како
ми
је
!
!
—
Не
брини
се
ти
ништа
,
идем
ја
сам
главом
.
Ти
ниси
умео
,
ниси
вешт
,
а
ја
ћу
то
све
полако
и
лепо
.
Пусти
ти
мене
,
а
ти
остани
мало
...
немој
одмах
за
мном
,
него
дођи
мало
после
,
па
да
ти
лепо
мој
писар
преда
кључеве
од
празне
куће
.
—
Отидни
си
до
кућу
ми
,
па
чудо
да
видиш
!
Искупише
се
деца
комшиска
и
малска
пред
кућу
како
да
ће
панораму
да
гледају
.
Пе
мога
’
да
ги
напудпм
.
—
А
бре
,
деца
!
Што
се
скуписте
,
бре
ћопеци
?
Мечка
ли
игра
у
авлију
ели
шебек
,
реко
’
ги
,
та
се
искуписте
туј
?
!
—
„
Неје
мечка
,
збору
си
па
они
,
ама
ништо
јоште
поубаво
оди
тој
!
“
—
Е
па
што
чекате
бре
,
кад
неће
ништо
да
бидне
!
—
„
Чекамо
,
збору
си
,
да
се
потепају
!
“
—
’
Ајде
,
главу
да
скршите
,
карам
ги
ја
;
тој
неће
да
дочекате
!
—
„
Па
ће
’
да
дочекамо
,
збору
си
,
и
јучерке
тројицу
избацише
на
сокак
.
“
Сал
’
то
чу
,
па
си
’
фати
пут
!
Курталисуј
!
Па
викам
,
ели
да
ги
испудиш
из
кућу
ели
да
ги
даш
тапију
а
мен
’
па
да
ми
дадеш
пе-шестину
пандури
,
та
да
се
иселим
из
онуј
пустињу
...
ће
да
станем
,
ете
,
гурбет
по
туђе
кубе
под
старос
’
како
чиновник
.
.
.
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
благо
.
Еј
грешни
Ивко
,
јеси
ти
награисао
.
И
како
то
баш
тебе
да
снађе
?
!
—
Баксуз
сам
зар
!
—
А
...
оно
...
знаш
,
ама
и
ти
си
по
некад
био
права
напаст
!
Мило
ти
,
кад
ти
другог
нагаравиш
,
кад
му
обесиш
тенџеру
,
а
сада
:
леле
и
помагај
!
Видиш
,
сад
ти
се
враћа
.
А
зар
ниси
и
ти
по
некад
био
ако
не
гори
,
а
оно
,
вала
,
исти
овакав
.
—
Ама
да
рекнем
да
неје
,
јес-је
,
господин
-
приседниче
.
Инћар
нема
;
ете
признавам
!
Ама
овакој
да
је
било
—
неје
,
господине
.
Оној
си
берем
беше
шала
,
ама
овој
је
веће
без
ред
,
господине
.
Аман
!
—
Ама
то
је
свршена
ствар
,
док
ја
само
одем
...
ти
не
брини
ич
.
—
Па
тој
и
ја
викам
,
а
ти
зашто
си
приседник
.
—
Е
па
видећемо
се
,
Ивко
.
Дакле
ко
што
ти
рекох
!
умирује
га
председник
.
—
О
да
да
Господ
!
вели
Ивко
.
Председник
узе
палидрвце
,
и
запали
цигару
и
позва
писара
да
му
овај
намести
јаку
на
врскапуту
који
је
обукао
и
да
му
нареди
да
пође
за
њим
.
—
Ама
ти
си
опет
доцније
дошо
,
вели
му
председник
.
Опет
си
ваљда
ноћас
по
свом
обичају
...
гледај
само
какве
су
му
очи
...
Одмах
да
одеш
до
берберина
да
се
ошишаш
...
гледај
га
само
,
колика
му
је
коса
!
Да
ми
ниси
више
овако
чулав
изашао
на
очи
!
Ама
,
све
би
вас
требало
.
.
А
писар
кицош
са
великом
чупавом
косом
,
јако
исеченим
прслуком
,
доле
широким
панталонама
и
јако
шиљастим
ципелама
са
горњим
безецом
од
црвена
сомота
који
је
горео
као
жеравица
не
одговара
и
не
правда
се
него
му
услужно
додаје
шешир
.
Не
вреди
му
да
се
правда
,
јер
вазда
будно
око
председниково
запази
свакога
ђавола
.
И
писар
не
сме
да
се
правда
,
јер
мисли
у
себи
:
Стари
је
курјак
ово
,
ко
зна
где
ме
је
видео
,
па
која
фајда
;
да
ме
ваљда
ухвати
у
лажи
.
Боље
ћутати
.
—
Председник
му
нареди
да
пође
за
њим
,
а
мало
поиздаље
нек
се
нађу
једно
шест
задружних
пандура
,
а
и
три
фијакера
нек
су
у
приправности
.
—
Па
ће
те
молим
,
господин
-
приседник
,
напраји
ги
та
да
искусе
сву
строгос
’
од
закона
!
рече
Ивко
и
додаде
председнику
штап
онако
понизно
и
смерно
као
што
клисар
владици
патарицу
додаје
.
Да
ви
дођем
,
господине
,
на
оној
стари
степен
.
Оде
председник
,
а
за
њим
Ивко
у
највећој
смерности
и
понизности
као
човек
који
је
изгубио
веру
у
све
,
па
се
боји
да
и
најмањим
дахом
не
утули
и
последњи
слаби
зрачак
наде
.
Стиже
г
.
председник
пред
кућу
и
,
саслушав
тужбу
једнога
Циганина
који
је
тужно
Калчу
да
га
је
тукао
обедивши
га
пре
тога
да
је
и
он
један
од
оних
који
је
продава
књажевачку
пљачку
од
Седамдесет
Шесте
уђе
унутра
.
Исти
г
.
председник
је
био
познат
као
један
славан
друг
за
друштво
.
Стари
Андалија
,
коме
се
компетентност
мора
признати
,
причао
је
после
једног
„
весеља
“
да
такву
напаст
још
није
видео
за
четрдесет
и
неколико
година
свога
свирања
.
Душу
је
дао
за
једно
добро
српско
друштво
у
коме
иде
све
онако
,
без
устезања
и
устручавања
.
Био
је
то
стари
јолдаш
и
ашик
,
о
чијим
се
весељима
радо
причало
и
још
радије
слушало
.
За
њега
причају
да
је
пређе
као
„
срески
“
био
сила
и
носио
на
златним
мамузама
као
жвркове
два
наполеона
.
Знали
су
се
добро
,
па
зато
и
није
никако
чудо
,
што
га
онако
радосно
дочекаше
људи
који
су
,
и
ако
пијани
,
ипак
имали
мало
и
респекта
од
власти
.
—
Ооо
!
повика
Калча
који
га
први
и
опази
.
Здраво-живо
,
господине
!
Море
,
ћорави
ли
сте
,
ели
несте
окати
,
та
не
видосте
кој
ни
дође
?
!
Тврдо
решен
да
их
лепим
или
силом
уклони
,
г
.
председник
остаде
и
даље
званичан
и
хладан
.
—
А
виде
ли
,
господин
-
приседниче
,
што
напраји
онај
звер
сас
нас
?
рече
Калча
,
јер
га
г
.
председник
својом
званичношћу
поли
као
хладном
водом
.
—
Који
онај
?
запита
г
.
председник
и
јави
им
се
учтиво
,
а
гледа
по
авлији
.
—
Па
,
домаћин
наш
,
побратим
Ивко
,
господине
председниче
,
вели
Курјак
.
Извол’те
,
седите
...
А
ми
...
мало
свратили
...
ко
људи
.
—
Море
,
има
даву
да
ти
чинимо
,
да
ти
се
тужимо
без
марку
,
на
онога
санким
домаћина
.
Млого
лош
човек
,
господин
-
приседниче
,
па
ни
лошо
и
напраји
.
Пцетиште
!
Овако
ли
се
слави
слава
и
друство
дочекује
једанпут
у
годину
,
бре
брате
?
!
Остадомо
сами
у
кућу
како
сирочики
без
татка
,
како
пиличики
,
господине
,
кад
ги
кобац
уфати
мајку
!
—
Е
па
,
Калча
,
знаш
како
је
...
и
ви
опет
...
—
Тој
ли
је
ред
,
господине
?
!
А
живувасмо
алис
како
браћа
од
једну
мајку
...
Пазешем
га
и
волешем
побоље
од
онога
мојега
Чапу
!
јада
се
Калча
,
коме
се
стегло
око
срца
,
па
постао
лиричан
;
дало
му
се
на
жао
,
па
му
удариле
сузе
.
Тој
ли
је
ред
,
господин
-
приседниче
!
?
—
Па
није
ни
то
—
то
не
велим
;
ал
’
опет
ни
зулум
неће
да
трпи
човек
!
вели
председник
.
—
„
Зулум
!
“
’
Ајде
па
и
ти
саг
,
господине
,
како
збориш
!
Све
беше
убаво
и
човешки
.
„
Зулум
“
,
викаш
?
Е
па
де
,
ко
је
погинуја
од
овај
наш
зулум
,
кажи
си
ти
,
де
?
Ти
си
човек
један
,
што
се
каже
,
књижовњак
,
разбираш
се
у
књиге
и
у
писмо
,
и
у
протоколи
и
архиву
,
и
тија
багатели
.
Кој
погину
де
оди
тај
паш
зулум
,
мајке
?
!
А
њега
па
ако
слушаш
што
не
клевети
,
—
оно
требе
да
је
Косово
било
овден
!
У
овеј
године
,
рутав
човек
,
та
да
си
саг
у
мој
старос
’
плачем
.
Тој
ли
је
па
ред
?
!
заврши
Калча
врло
жалостивно
.
—
Е
па
ја
знам
да
си
ти
,
Калча
,
адвокат
!
Ама
није
опет
ред
ни
да
му
ви
опет
тако
набијете
огњиште
,
рече
председник
,
окрећући
се
и
гледајући
по
авлији
онај
вашар
’
па
се
заустави
на
обешеним
јагњећим
кожама
.
—
Није
ни
то
ред
!
—
Неје
,
господине
;
да
кажеш
да
је
ред
,
неје
па
ни
тој
ред
.
И
ја
си
тој
викам
;
ама
кому
да
га
казујем
?
!
правда
се
Калча
искрено
.
—
А
јесу
л
’
вам
то
јагњеће
коже
од
ове
славе
?
—
Јесте
,
господине
.
Веће
нам
се
доједе
пилећо
,
па
променисмо
на
јагњећо
;
па
беше
туј
још
неко
друство
,
те
ги
поручамо
сас
друство
.
—
А
пошто
су
сад
коже
?
—
Шес
’
гроша
,
седам
гроша
...
спрама
јагње
,
господине
...
даје
понизни
и
услужни
Калча
податке
.
Две
дадомо
на
Курјака
,
зашто
ги
је
он
и
заклаја
,
па
ред
си
је
такав
;
а
једна
па
за
мен
’
ће
остане
,
зашто
му
ја
беја
’
помагач
,
паракувар
,
а
он
беше
стареји
ашчија
.
—
А
шта
то
пече
онај
?
Јагње
,
а
?
—
Јагње
,
господине
,
ђурђовско
јагње
;
а
од
њег
’
послатка
манџа
нема
на
свет
!
—
Извол’те
запонац
,
господине
председниче
,
рече
Курјак
.
Калча
,
дај
столицу
!
—
Фала
,
Фала
!
Запоњац
ћу
узети
,
ал
’
сести
нећу
,
него
овако
стојећи
.
Запонац
и
јесте
да
се
с
ногу
овако
једе
.
А
,
после
,
ја
нисам
дошао
онамо
да
се
частим
—
(
кад
је
требало
,
био
сам
)
—
ја
овамо
долазим
управо
по
званичној
дужности
,
као
...
—
А
ми
ћемо
сад
мало
да
се
прихватимо
,
вели
Смук
,
излазећи
из
подрума
са
пуним
рукама
,
да
ручамо
.
Ручали
су
већ
,
што
кажу
,
и
који
су
говеда
погубили
.
Ево
и
вина
.
Побратиме
,
испери
ове
чаше
,
рече
Смук
оном
,
новајлији
.
—
Ела
извол’те
,
господин
-
приседниче
,
мало
винце
.
Ама
је
винце
,
види
,
види
!
И
Турчин
—
па
веру
си
да
батали
заради
тој
вино
,
такво
је
!
—
Фала
,
Калча
.
—
Ама
вино
антика
;
од
ћурлинско
лојзе
,
трогодишњак
.
Да
си
бацимо
,
господине
,
у
кљун
по
једно
винце
.
—
’
Ајд
’
баш
могу
,
ал
’
само
једну
чашицу
.
—
Хе-хе
!
служи
га
задовољно
Калча
,
кол’ко
милујеш
,
господине
,
а
код
нас
зор
нема
.
—
Ама
како
то
радиш
!
Гледај
га
само
!
Ала
си
ми
и
ти
неки
ашчија
!
рече
председник
,
гледајући
Курјака
како
сече
печену
јагњетину
.
—
А
све
си
вика
,
господине
,
вели
Калча
,
да
најбоље
знаје
.
—
Како
то
сечеш
,
то
не
ваља
ништа
!
—
Не
ваља
,
господине
,
вели
Калча
.
—
Оно
ако
ћеш
баш
право
,
јагње
и
не
треба
да
се
транжира
,
него
се
изнесе
онако
цело
на
синији
,
ко
што
Турци
раде
.
—
Е
,
не
л
’
и
ја
тој
зборим
?
!
А
они
ми
викају
:
ти
,
Калчо
,
да
си
ћуташ
;
ти
си
мајстор
салте
за
зајци
и
за
срндаки
.
А
саг
погле
како
и
приседник
на
мој
памет
збори
!
—
Да
си
мене
питао
,
вели
председник
,
ја
ти
,
вала
,
не
би
’
дао
ни
да
га
сечеш
.
Јагње
се
живо
коље
и
сече
,
а
чим
је
печено
,
одмах
нож
за
силав
па
прстима
,
ко
што
је
Бог
рекао
.
Јагње
печено
,
упамти
то
,
најлепше
је
и
не
сећи
га
,
него
га
онако
цела
изнети
на
синији
,
па
онда
скрстити
ноге
,
па
,
онако
по
турски
,
прстима
скидати
с
костију
.
Тако
се
то
ради
.
Па
онда
не
знаш
шта
је
доста
:
толико
је
то
слатко
!
Ал
’
кад
си
већ
почо
,
онда
дај
бар
мени
тај
нож
,
да
ја
то
...
—
Нож
,
подај
нож
!
викнуше
сви
и
полетеше
услужно
.
—
Ех
,
сам
те
Господ
донесе
при
нас
,
вели
задовољни
Калча
,
а
без
теб
’
ћаше
да
буде
јексик
овој
наше
друство
!
—
Овако
,
видиш
,
овако
се
то
сече
,
овако
.
А
како
си
ти
почео
...
Па
брже
прислони
тањире
уз
ватру
,
да
се
малко
угреју
,
ако
ћете
,
то
јест
,
вруће
печење
да
једете
—
онда
се
тако
ради
,
а
не
на
хладан
тањир
метути
,
па
да
се
одмах
слојани
!
А
ако
волите
хладно
печење
,
онда
је
друга
ствар
.
Што
се
мене
тиче
,
ја
волим
и
једно
и
друго
.
А
кад
хоћете
вруће
,
тањир
треба
да
је
мало
угрејан
...
—
Боже
—
вели
Калча
,
сав
срећан
,
полако
—
учевњак
човек
што
је
,
па
у
свашто
се
разбира
!
—
Тако
...
дај
сад
амо
те
тањире
од
ватре
.
Е
,
пробај
сад
да
једеш
!
—
Ех
,
пусте
чкоље
и
пусти
мој
младос
’
куде
је
!
викну
Калча
.
—
А
лако
је
натаћи
само
на
ражањ
па
испећи
;
ништа
лакше
од
тога
.
Али
треба
мајсторије
да
се
исече
.
’
Ајде
,
па
ви
сад
једите
...
а
ја
ћу
мени
узети
само
овај
бубрег
с
лојем
.
Дај
столицу
.
—
Столицу
!
викну
Калча
и
додаде
му
своју
малу
троногу
столичицу
...
Е
ли
искате
из
собу
једну
и
један
јаст’к
?
—
Батали
,
добро
је
и
овако
!
вели
председник
.
Охо-хо
!
Ала
се
омиче
,
све
се
топи
и
лој
и
бубрег
.
Дед
’
то
ћурлинско
.
Је
л
’
ћурлинско
то
вино
беше
?
Да
ти
мене
нешто
не
лажеш
?
—
Ћурлинско
,
господине
,
вели
Калча
,
ич
не
бери
бригу
,
зар
теб
’
ће
’
да
те
л’жемо
!
Све
му
је
лојзе
у
Ћурлине
.
—
Онда
сипај
!
Сипају
,
куцају
се
,
наздрављају
и
пију
.
—
Славу
славили
,
славу
дочекивали
,
господин
-
преседниче
,
наздравља
Курјак
.
Како
ја
вас
данас
у
мојој
кући
како
могу
,
тако
ви
мене
,
ако
Бог
да
,
други
пут
у
вашој
кући
дочекивали
како
могли
,
а
,
дај
Боже
,
и
како
хтели
!
Пију
и
изврћу
све
чаше
,
тако
да
данце
буде
горе
а
уста
чаше
доле
.
—
Добро
вино
!
вели
председник
.
Дед
’
још
мало
ребарца
.
Тако
.
Па
онда
да
се
лепо
разиђемо
,
па
и
ја
с
вама
и
ви
са
мном
да
будете
задовољни
,
а
највише
да
буде
нашем
Ивку
мило
.
—
Што
је
куче
,
виде
ли
,
господине
,
па
нема
га
!
А
погле
овакој
друство
!
Овако
једење
и
пијење
и
не
’
теде
—
што
је
пчешка
сорта
!
—
не
’
теде
да
остане
!
вели
Калча
.
—
Ала
се
топи
!
Охо-хо
!
вели
председник
,
узимајући
ребро
.
Гледај
,
Калча
.
Овако
се
то
једе
!
Ех
,
кад
не
умеш
да
једеш
.
—
И
ово
!
рекоше
три
кардаша
и
сваки
му
изабра
и
метну
у
тањир
оно
што
сам
највише
воли
.
—
И
реп
знам
да
волите
!
рече
један
,
па
му
мету
у
тањир
.
—
И
главу
,
господин
-
приседниче
,
вели
Калча
.
Не
ли
сте
главешина
на
град
и
на
нас
свија
и
туј
што
смо
и
там
’
па
на
поље
по
град
.
Па
викам
:
„
Главу
пред
главу
!
“
Такој
си
је
ред
јоште
од
старо
време
.
—
Изволите
,
господине
председниче
ћурлинскога
нектара
.
Нећете
ми
ваљада
дати
корпу
!
вели
онај
и
приђе
услужно
и
грациозно
да
му
наточи
.
—
А
,
Фала
,
Фала
!
А
одакле
бесте
ви
?
рече
председник
новајлији
.
А
ко
вам
је
ово
?
запита
полако
Калчу
.
Одакле
бесте
?
—
А
кој
га
знаје
!
вели
Калча
.
Требе
да
је
неки
наш
човек
.
Дође
си
у
кућу
како
некој
маче
од
сокак
кад
улегне
у
кућу
,
па
се
припитоми
туј
;
па
саг
веће
и
не
излази
.
Стадосмо
и
побратими
.
—
Част
ми
је
представити
вам
се
—
рече
онај
,
закопчавајући
капут
и
извлачећи
манжетне
—
Светислав
Н
.
,
пређе
као
члан
позоришта
,
скромни
и
предани
служилац
у
храму
богиње
Талије
,
а
затим
отпуштени
општински
писар
,
жртва
обести
садашњега
режима
,
који
је
узалуд
ишчекивао
моју
потпору
...
као
члан
путујућег
друштва
почео
сам
као
статиста
са
цигло
неколико
ових
речи
:
„
Милост
,
Лезирк
је
невин
!
“
а
доцније
сам
играо
Јована
у
Низу
Бисера
и
Хајнриха
у
Лаворици
и
просијачком
штапу
награђен
бурним
аплаузом
до
лудила
усхићене
публике
која
ме
обожаваше
.
Играо
сам
карактере
,
то
ми
је
фах
...
посветио
сам
се
био
животу
који
значи
свет
на
даскама
,
то
ми
је
био
идеал
,
циљ
и
сврха
мога
толи
бурнога
коли
беднога
живота
...
—
Аха
,
сећам
се
,
писали
су
ми
из
Београда
за
вас
.
—
Па
сам
дошао
...
А
уверићете
се
из
мојих
кондуита
,
које
су
све
овде
при
мени
...
рече
и
извади
читаву
фасциклу
неких
хартија
.
—
Добро
,
добро
...
то
за
после
.
Овде
сам
само
приватан
човек
у
кругу
пријатеља
.
—
Имам
опробано
перо
...
мој
концепат
није
никако
поправљан
;
одмах
га
и
преписујем
.
Имам
баш
,
чини
ми
се
,
овде
неколико
концепата
при
себи
,
ако
желите
...
—
Желим
ти
,
брате
,
добар
апетит
—
рече
председник
и
метну
му
у
тањир
један
комад
печења
.
Ето
то
је
добро
.
Ех
,
кад
не
знаш
шта
ваља
!
—
О
господине
председниче
,
ваша
љубазност
...
ваша
готовост
...
како
само
да
вам
се
одужим
!
.
.
—
Батали
,
море
,
то
,
па
ћути
и
једи
ту
.
Видиш
да
нисам
...
да
сам
данас
приватан
човек
,
а
сутра
кад
будем
,
у
звању
,
званичан
...
вели
председник
,
па
се
тек
на
једаред
трже
;
сетио
се
да
је
дошао
као
власт
,
па
настави
:
То
јест
,
ја
сам
и
сада
власт
,
ал
’
сам
у
другом
послу
.
Људи
,
шалу
на
страну
,
фала
па
части
,
на
вину
и
па
мезелуку
,
ал
’
ја
мислим
,
да
је
већ
крајње
време
да
ми
оставимо
овога
човека
,
овога
нашега
грешнога
Ивка
.
А
зато
сам
и
свратио
,
пут
ме
нанео
.
Ишо
сам
овуда
,
па
чуо
неки
џумбус
,
па
дај
,
велим
,
да
видим
...
—
Чуја
си
џумбус
,
па
викаш
ово
требе
да
су
неки
моји
човеци
,
друство
;
е
фала
,
те
се
за
нас
па
присети
.
А
куд
ће
па
да
бидне
коло
без
Кокана
,
та
и
ви
без
нас
.
Здрављица
,
приседниче
!
вели
му
весели
Калча
,
а
накривио
капу
.
Ако
,
ако
!
Неси
ни
погрешија
,
ни
ти
с
нас
,
ни
ми
па
с
тебе
.
—
...
Па
реко
’
,
хајд
’
баш
да
свратим
и
да
видим
шта
раде
они
тамо
,
па
сам
казао
Дживгару
да
спреми
фијакере
,
па
да
се
лепо
посадимо
,
па
онда
лепо
одавде
кући
...
ил
’
у
Бању
...
добро
је
мало
,
ради
...
—
Заради
воздух
!
вели
Калча
.
Ех
,
што
је
човек
учевњак
,
књижован
...
—
Јесте
,
да
се
мало
излуфтирате
,
то
је
здраво
.
—
Прима
се
!
Да
идемо
!
вели
Светислав
.
—
Ама
па
лепо
,
да
си
идемо
,
лепо
,
па
ће
’
си
идемо
!
И
ја
си
тој
викам
од
јучерке
јоште
.
Тике
викам
,
вели
Калча
,
бива
ли
,
ели
је
ред
па
трговачки
да
си
идемо
,
а
ни
„
сас
здравје
“
да
не
рекнемо
на
нашога
доброга
Ивка
,
на
домаћина
,
ете
?
—
А
прошевина
?
!
спомену
Светислав
.
—
Каква
прошевина
?
пита
председник
.
—
Хеј
,
хеј
!
Па
тај
си
је
работа
веће
свршена
...
’
Оће
да
га
женимо
...
—
Кога
?
пита
председник
.
—
Па
ваљда
неће
Курјака
!
Тике
може
и
њег
’
,
удовац
је
...
—
А
зашто
опет
ка
да
не
би
могло
!
рече
Курјак
,
ребрећи
се
мало
и
сучући
бркове
.
—
’
Оће
да
га
женимо
,
овога
побратима
.
Такој
ли
је
,
куме
?
пита
Калча
Светислава
и
удара
га
по
рамену
.
Јучерке
ме
окумија
.
Здрављица
!
Куме
,
да
пијемо
!
Куче
ниједно
,
ела
да
се
пољубимо
.
—
Хај’те
,
људи
,
хај’те
;
ово
је
сад
најхитније
,
а
за
оно
има
времена
!
вели
председник
.
—
Ивчо
бре
!
раздера
се
Калча
колико
га
грло
доноси
.
Ивчо
бре
,
поскоро
да
дођеш
!
—
Што
се
дереш
ка
скелеџија
?
Пресече
ме
,
кол’ко
се
раздера
!
викну
на
њ
председник
.
—
Викам
га
и
окам
ете
за
тој
,
да
се
,
демек
,
алалимо
како
људи
,
трговачки
...
несмо
једне
керамиџије
...
—
Море
,
Калча
!
Немој
бар
ти
да
се
правиш
луд
.
Давно
се
баталио
ред
овде
.
—
Одамно
господине
,
и
ја
викам
тој
,
јоште
од
како
не
оно
куче
остави
па
побеже
;
ама
викам
,
зар
да
смо
и
ми
како
он
?
!
вели
Калча
.
—
А
зар
је
ред
,
вели
Курјак
,
да
нас
и
он
остави
овако
саме
!
—
Е
,
па
немој
тако
,
Мито
—
рече
председник
онако
меко
и
благо
Курјаку
—
ти
си
бар
човек
паметан
,
па
што
онда
тако
говориш
?
А
како
би
,
ето
реци
по
души
,
теби
било
,
да
ти
он
дође
на
твоју
славу
?
—
А
зар
је
једаред
засео
?
А
после
ја
то
једва
и
чекам
,
и
молим
Бога
!
А
што
?
Што
да
ми
не
дође
!
Боже
здравља
...
Није
далеко
...
ето
прексутра
,
па
извол’те
и
ви
,
господине
председниче
.
Па
ћете
видети
како
ја
дочекујем
и
служим
госте
;
онако
старински
,
као
Силни
Цар
Степан
...
све
стојим
.
Ја
како
.
А
ја
још
и
немам
домаћицу
ка
он
.
Још
мало
,
ето
прексутра
је
слава
,
па
живи
били
...
—
А
шта
је
прексутра
?
—
Па
разуме
се
Марков-дан
,
моја
слава
,
од
старине
...
—
Хе-хе
,
смеје
се
председник
,
шта
се
ту
разуме
!
—
А
за
коју
годину
,
за
ову
?
—
За
ову
,
за
ову
!
—
Хе-хе
.
На
здравље
ти
памет
!
Ове
га
године
,
вала
,
нећеш
славити
,
а
до
године
можеш
.
Па
,
болан
брајко
,
а
знати
ли
шта
је
данас
?
!
Па
данас
је
Марков-дан
.
—
Данас
?
!
пита
Курјак
.
—
Данас
,
и
то
целога
дана
!
А
сад
је
четири
сата
по
подне
.
—
Та
батал’те
,
господине
председниче
...
не
знам
ја
кад
ми
је
слава
!
Толико
године
славио
заједно
с
оцем
,
и
после
кад
сам
се
одвојио
сам
,
и
као
удовац
...
па
да
не
знам
ја
кад
је
Марков-дан
.
Трећи
дан
по
Ђурђев-дану
.
—
Па
?
—
Је
л
’
прекјуче
био
Ђурђев-дан
?
—
Јок
!
данас
је
!
јуче
је
!
вичу
,
док
се
напослетку
једва
једном
не
обавесте
да
је
јуче
био
Ђурђев-дан
.
—
А
не
,
не
!
Господин
председник
има
право
.
Јуче
је
госпођица
Јола
отишла
и
нисам
је
више
видео
,
а
она
је
дан
и
по
послуживала
.
—
Е
,
па
саг
де
!
Вија
сте
мужије
учевњаци
и
књижовни
,
а
мија
смо
једни
простаци
.
Како
ти
рече
,
приседниче
,
тај
дан
ће
да
бидне
.
Последњи
си
гост
у
друство
,
да
ти
не
кваримо
кеф
,
ете
!
вели
Калча
.
Пеки
,
пеки
!
—
Е
,
па
нећу
да
је
„
пеки
“
,
него
:
Је
л
’
прекјуче
био
Ђурђев-дан
,
је
л
’
јуче
била
патарица
,
е
је
л
’
данас
онда
Марков-дан
?
!
Ако
не
верујеш
,
изиђи
да
видиш
како
јури
свет
у
Пантелеја
...
а
и
на
Св
.
Марка
слави
црква
!
Табло
.
—
Е
па
,
побратиме
,
Митанчо
,
диже
се
Калча
с
пуном
чашом
,
па
срећна
ти
слава
!
У
здравје
да
гу
дочекујеш
!
И
ми
да
ти
долазимо
и
ти
па
да
не
дочекујеш
и
испраћаш
,
а
не
како
оној
куче
Ивко
што
уради
.
Сви
му
честитају
славу
,
љубе
се
,
пију
и
опет
се
љубе
.
—
Добро
сте
ми
дошли
!
вели
Курјак
једва
једном
уверен
и
он
.
Извол’те
,
седите
.
Сви
поседају
,
Курјак
стоји
и
служи
.
—
Господин
-
приседниче
,
вели
Калча
весело
,
а
виде
ли
саг
па
овој
чудо
:
слава
на
нашега
Митанчу
.
Курјачка
што
је
слава
,
па
у
туђу
кућу
гу
слави
!
Боже
мој
!
Свашто
у
овај
свет
!
Те
се
речи
као
коснуше
Курјака
,
јер
он
се
уозбиљи
и
као
растужи
мало
;
а
за
чудо
да
је
и
јуче
већ
био
нешто
друкчији
.
Већином
је
ћутао
,
ребрио
се
седећи
онако
;
гледао
,
сукао
и
извлачио
бркове
.
—
Е
,
кад
је
тако
—
рече
председник
и
пружи
ђуровачу
да
му
се
наточи
—
онда
је
што
друго
;
ствар
је
онда
у
другом
состојанију
.
Па
што
ми
то
одмах
не
казасте
!
Е
онда
узимам
реч
натраг
!
па
испи
чашу
.
Светиславе
,
на
,
мети
овај
шешир
тамо
да
ми
не
смета
.
—
Бож’ке
,
како
се
па
овој
убаво
сложило
.
А
прође
Ивкова
слава
,
а
ето
си
стиза
па
Курјакова
!
вели
Калча
.
—
А
јадна
ти
слава
без
свирача
!
вели
Смук
.
—
