невиди
дружина
како
поигравају
.
—
Коме
ли
се
то
у
госте
спремамо
?
—
Старим
пријатељима
.
—
Да
те
се
није
зажелео
Иван
Миражџић
?
—
Јест
,
он
главом
!
—
Е
,
лепо
ће
се
провести
!
Хајдуци
се
насмејаше
.
—
Баш
бих
волео
да
данас
послујемо
,
али
да
је
бар
каквог
посла
!
...
—
Биће
!
—
Хвала
милом
богу
!
...
Ја
сам
мислио
да
ћемо
се
оно
вече
пушкарати
кад
ти
оно
оца
избависмо
;
али
нам
се
не
даде
!
Оно
управо
и
нису
били
Турци
него
неке
бабе
!
...
Ја
им
реко̓
шале
ради
:
„
Везујте
се
!
”
а
они
,
ваљда
се
нису
научили
шалити
,
појасеве
па
један
другог
за
мишице
!
И
свршисмо
посла
онако
,
без
муке
.
А
ону
двојицу
узе
,
опет
,
ти
сам
на
душу
...
Ја
сам
мислио
да
ће
ми
шара
зарђати
!
...
Већ
су
били
код
Бездана
.
Станко
баци
поглед
на
оно
место
где
је
посрнуо
кад
је
Лазар
на
њега
пуцао
.
Цео
догађај
изиде
му
пред
очи
;
срце
му
заигра
од
жудње
за
осветом
...
Дева
се
појави
из
честе
.
—
Станите
!
—
повика
он
.
Хајдуци
стадоше
.
—
Ви
ту
очекујте
,
а
Станко
нек
пође
са
мном
.
Станко
нареди
Ногићу
да
са
дружином
сачека
ту
или
њега
или
Деву
,
па
се
с
Девом
крете
.
—
Куда
ћемо
?
—
Поповој
кући
.
Тамо
су
сви
;
и
отац
ти
је
тамо
.
Мало
су
страховали
,
јер
су
мислили
да
те
не
могу
наћи
.
Сад
су
без
бриге
...
И
обиђоше
,
па
на
врата
из
авлије
уђоше
у
кућу
.
Тамо
заиста
беху
сви
.
И
попа
Милоје
,
и
Сима
Катић
,
и
кмет
Јова
Јуришић
,
Севић
,
Шокчанић
,
и
многи
други
.
Станко
назва
бога
и
приђе
им
руци
.
Они
се
изљубише
сви
с
њим
.
—
Шта
радите
?
—
упита
он
.
—
Очекујемо
Турке
...
Баш
добро
што
те
Дева
нађе
!
—
рече
поп
.
—
Све
ми
се
чини
да
ћемо
ми
данас
почети
окршај
...
—
Дај
боже
!
—
рече
Катић
.
—
А
тебе
позвасмо
да
се
договоримо
.
Да
ли
је
боље
сачекати
Турке
овде
или
им
изићи
у
пресрет
?
—
Мени
је
свеједно
—
рече
Станко
.
—
Ја
мислим
да
им
изиђемо
у
пресрет
—
рече
поп
Милоје
.
—
Згодније
је
на
друму
заузети
бусије
.
—
Имате
ли
оружја
?
—
упита
Станко
.
—
Имамо
и
сувише
.
—
Онда
,
Дево
,
иди
и
јави
Ногићу
да
га
чекамо
на
Журави
...
Па
се
окрете
пошто
Дева
оде
:
—
Некако
Журава
ми
на
срце
пала
—
настави
—
још
од
мог
првог
мегдана
...
То
је
место
душу
дало
!
...
А
шта
раде
код
куће
,
бабо
?
—
окрете
се
оцу
.
—
У
кући
нема
никог
.
Све
сам
склонио
код
пријатељ-
Милоша
.
Станко
набра
веђе
.
—
А
што
?
—
упита
.
—
Кућа
ће
нам
у
пламен
букнути
.
—
Иванова
,
а
не
наша
!
—
цикну
Станко
,
а
очи
му
севнуше
.
—
Шта
сам
знао
!
—
слеже
раменима
Алекса
.
—
Тек
мислим
,
боље
је
склонити
их
!
...
Него
,
деде
,
здрави
!
И
пружи
му
чутуру
.
Станко
се
прекрсти
,
наздрави
и
напи
се
,
па
пружи
чутуру
даље
.
—
Је
ли
рано
отишао
онај
пас
?
—
упита
Станко
.
—
Дева
рече
око
поноћи
.
—
А
онај
матори
?
...
—
Тамо
је
,
у
кући
...
Чини
се
невешт
—
рече
Алекса
.
—
Онда
да
полазимо
.
Ићи
ћемо
шумом
—
рече
Станко
.
Сви
се
дигоше
на
ноге
.
Поп
Милоје
скиде
шару
што
је
висила
на
дрвеном
чивилуку
,
па
се
прекрсти
.
—
Господе
!
Ти
нам
буди
пријатељ
!
Ти
видиш
наше
јаде
,
па
буди
благ
отац
и
потпора
нашим
нејаким
рукама
!
...
Четири
стотине
година
Србија
је
рађала
робље
и
измећаре
.
Ако
су
што
И
згрешили
наши
стари
,
а
ти
бар
буди
благ
,
па
опрости
овом
колену
што
диже
руку
на
крвника
!
...
Пустио
си
да
потпаднемо
под
јарам
...
допусти
и
да
скинемо
својим
нејаким
рукама
!
...
Све
у
соби
кршћаше
се
светим
знамењем
...
Попино
се
лице
наједанпут
преобрази
.
Он
пољуби
шару
,
па
викну
:
—
Браћо
!
...
Срце
ми
моје
каже
да
је
бог
с
нама
!
Јуначки
,
браћо
моја
,
јуначки
да
очувамо
наш
подмладак
,
те
да
се
не
угаси
име
Србиново
!
Јуначки
,
браћо
,
да
очувамо
образ
и
светињу
дома
нашег
,
чељад
нашу
,
те
да
нашу
чисту
српску
крв
не
окаља
крв
поганичка
и
душманска
!
Јуначки
,
децо
божја
,
да
очувамо
светињу
олтара
божјег
!
Јуначки
,
браћо
моја
,
јуначки
да
изгинемо
или
победимо
!
...
Хајдмо
!
...
Срца
су
лупала
,
очи
засијале
.
Свештеник
корачаше
младићки
,
стас
му
беше
прав
као
свећа
.
Кад
из
куће
изидоше
,
он
рече
Станку
:
—
Напред
,
сине
!
...
Води
нас
!
Бог
ми
каже
да
је
тебе
одредио
да
започнеш
овај
свети
посао
!
Станко
осећаше
нешто
узвишено
у
души
својој
.
Осети
се
и
снажан
и
дорастао
да
поведе
љуту
крајину
.
Он
приђе
свештенику
,
скиде
капу
па
рече
:
—
Онда
,
попо
,
дај
ми
благослова
!
—
И
божји
и
мој
благослов
,
и
сузе
уцвељених
родитеља
и
невољника
нека
прате
твоје
велико
дело
!
...
Станко
му
пољуби
руку
,
метну
капу
на
главу
,
па
неким
гласом
пуним
снаге
и
поуздања
рече
:
—
Онда
,
за
мном
!
...
и
све
прожма
нека
нада
;
сви
осетише
да
је
овоме
дечку
,
који
им
још
руке
љуби
,
Вог
дао
ту
моћ
да
отпочне
дело
ослобођена
;
и
сви
,
потпуно
прожмани
поуздањем
,
пођоше
за
њим
...
На
Журави
чекаше
дружина
.
Ту
се
беху
искупили
сви
што
се
од
Срећка
харамбаше
одвојише
.
Беше
ту
сељака
и
из
околних
села
:
Соваљка
,
Богатића
,
Клења
,
Али-агиног
Салаша
и
Банова
Поља
.
У
чети
је
било
преко
педесет
људи
,
које
младића
које
остаријих
.
Све
дочека
Станка
и
дружину
на
ногама
.
Станко
се
изљуби
са
свима
.
Све
очи
беху
сјајне
,
свако
чело
поносито
;
на
сваком
лицу
читао
си
да
је
душа
прекаљена
...
Станко
осети
неко
величанство
у
души
својој
.
Осећао
је
неко
више
надахнуће
.
Око
му
је
зналачки
прегледало
она
сеновита
места
где
је
наумио
бусије
постављати
.
И
он
распоређиваше
озбиљно
,
сигурно
,
као
да
је
дневи
и
ноћи
о
томе
мислио
.
Старине
се
дивише
распореду
и
паметним
заповестима
.
Попа
Милоје
окрете
се
Алекси
,
па
рече
:
—
Ово
је
така
замка
:
да
их
је
хиљада
,
гласник
отићи
неће
!
...
Алекса
је
плакао
од
радости
...
Он
је
по
хиљаду
пута
благосиљао
сина
рад
којега
је
толико
пропатио
.
—
А
где
је
Дева
?
—
упита
Станко
Ногића
.
—
Бог
би
га
знао
!
—
рече
Ногић
.
—
Ако
не
говори
с
тицама
—
нашали
се
Заврзан
.
—
Заклео
бих
се
да
неће
доћи
без
каквог
било
гласа
...
Станко
издаде
заповести
шта
који
да
чини
.
Себи
је
наменио
најопасније
место
;
али
зато
око
њега
беху
:
Ногић
,
Суреп
,
Заврзан
,
Зека
,
Јован
и
Јовица
...
То
су
биле
сигурне
руке
и
очи
.
Они
бију
одједном
,
као
громови
...
Од
галаме
поста
жагор
,
а
од
жагора
тајац
.
Све
се
предаде
очекивању
и
својим
мислима
.
Чуло
се
како
лишће
шумори
и
жубор
Жураве
;
чак
се
чуо
и
зузук
челица
...
Сунце
је
прижизало
...
На
друму
се
појави
човек
.
—
Дева
!
—
повикаше
.
—
Где
је
харамбаша
?
—
упита
он
.
Станко
изиде
на
друм
.
—
Иду
—
рече
Дева
.
—
Лазар
их
води
.
Станку
заигра
срце
.
Он
викну
:
—
Пази
!
...
А
Деви
рече
:
—
Склони
се
овамо
.
—
Не
брини
!
—
рече
он
,
па
га
нестаде
у
чести
.
Наста
мртвило
...
Ветар
је
повијао
дугу
траву
.
Док
затутња
земља
...
То
војска
иде
.
Мало-помало
распознаваше
се
све
више
и
више
коњски
топот
...
Он
је
долазио
све
ближе
...
На
друму
се
појавише
Турци
.
Јовица
задрхта
...
—
Ибро
!
—
рече
он
Јовану
.
—
Мир
!
—
рече
Станко
,
а
срце
му
залупа
видећи
Лазара
.
Турци
су
ишли
безбрижно
.
Ником
ни
на
крај
памети
да
помисли
;
е
,
има
бусија
.
Дођоше
средини
бусије
...
Као
да
се
земља
проломи
.
Један
плотун
порази
Турке
као
гром
.
Стадоше
као
укопани
...
Станко
се
прибра
.
Као
да
му
неко
шану
шта
треба
да
ради
...
И
не
мислећи
пре
тога
тренутка
на
оваку
заповест
,
он
викну
,
а
глас
му
јекну
по
оној
дубрави
:
—
За
ножеве
!
...
И
оживе
жбуње
.
Турци
изгубили
памет
па
се
скаменили
на
месту
.
Устаници
их
скидаху
са
коња
,
па
их
клаше
као
јагањце
...
Јовица
притрча
Ибри
,
а
Јован
за
њим
као
сенка
.
—
Стој
,
зулумћару
!
И
свукоше
га
с
коња
.
Турчин
се
не
може
маћи
.
Они
га
нападоше
ножевима
,
секући
му
руке
и
ноге
.
Станко
се
умешао
међу
Турке
па
руши
...
За
тренут
ока
друм
поста
касапница
...
Главе
се
ваљаху
по
друму
као
бундеве
кад
им
вреже
сасуше
...
Јаук
је
проламао
дубраву
...
Хајдуци
су
газили
по
локвама
усирене
крви
...
И
то
се
свршавало
тако
брзо
да
се
свима
чинило
:
е
,
није
ни
добар
тренутак
прошао
.
И
Турцима
дође
свест
,
али
доцкан
...
Дадоше
се
у
бекство
преко
лешева
својих
другова
...
Устаници
их
убијаху
из
пушака
...
Станко
се
освртао
тамо-амо
.
Око
му
је
тражило
некога
,
али
га
не
беше
међу
лешевима
.
Виде
Јована
и
Јовицу
загрљене
,
наболи
на
нож
једну
главу
па
се
смеју
.
То
је
била
глава
Ибрина
.
—
Харамбашо
!
—
рече
Јовица
.
—
Од
данас
славим
данашњи
дан
.
—
И
ја
—
рече
Јован
.
—
А
Лазар
побеже
?
—
упита
Станко
.
—
Сигурно
.
—
Баш
да
не
утече
!
—
рече
он
,
а
усне
му
поигравају
.
—
Побратиме
!
Сурепе
!
Заврзане
!
...
Хајде
са
мном
!
...
—
А
зар
ми
нећемо
?
—
упиташе
Јован
и
Јовица
.
—
Много
нас
је
!
—
Никад
није
много
добре
дружине
!
—
викну
Јовица
.
—
Онда
...
не
браним
!
...
Поп
Милоје
му
приђе
.
—
Куда
ћеш
без
нас
?
—
С
ким
ћемо
ми
?
—
Ево
Ногића
и
Катића
,
нека
поведу
вас
.
Ја
још
нисам
свршио
свој
посао
...
Пођите
ви
,
у
име
бога
,
па
дижите
људе
по
свима
селима
...
—
А
ти
?
...
Зар
ти
нећеш
с
нама
?
—
Ја
сам
осветник
.
Заклетва
ми
је
на
души
па
гори
!
...
А
и
пусто
срце
тражи
освете
!
...
Хајдуци
се
одвојише
од
устаника
и
приђоше
Станку
.
—
Ми
с
тобом
хоћемо
!
...
—
повикаше
они
.
—
Добро
!
...
Катићу
!
...
Поведи
ову
браћу
...
Нађи
проту
Смиљанића
,
газда
-
Стојана
из
Ноћаја
,
па
дижите
народ
.
Кад
вам
помоћи
затреба
—
ми
смо
ту
;
Дева
ће
нас
наћи
!
...
А
сад
збогом
!
...
И
,
пољубивши
оца
и
попу
у
руку
,
замаче
у
луг
с
дружином
.
23
.
КУКАВИЦА
Ноћ
се
спуштала
врло
брзо
,
јер
облаци
од
запада
прекри
лише
небо
.
Овде-онде
метне
светлица
и
потутњи
:
спрема
се
олујина
.
Иван
из
коже
да
изиде
.
Сто
пута
је
истрчао
на
друм
,
па
тамо
стојао
и
ослушкивао
;
прилегао
је
земљи
,
не
би
ли
чуо
коњски
топот
...
Али
,
као
и
први
пут
—
није
чуо
ништа
.
Онда
се
враћао
кући
пун
зловоље
,
те
је
праскао
и
викао
на
укућане
,
на
жене
,
па
чак
и
на
веселу
дечицу
...
Али
у
кући
није
имао
мира
него
изиде
у
воће
,
па
из
воћа
погледом
пуним
пакости
погледаше
на
кућу
Алексину
:
—
Вала
,
и
теби
је
одзвонило
,
угурсузе
матори
!
—
говорио
је
кроз
зубе
.
—
Колико
ноћас
попеће
се
црвени
петао
на
твој
кров
...
Сви
ћете
погорети
као
мишеви
.
Ко
хтедне
напоље
,
пушка
ће
га
вратити
у
пламен
!
...
Па
сутра
зором
потражићу
и
гнездо
хајдучко
!
...
Све
,
ама
све
ћу
их
сатрти
,
а
оном
псу
својом
ћу
руком
главу
с
рамена
скинути
!
...
И
он
осећаше
грозну
мржњу
...
Он
не
зна
како
је
та
мржња
дошла
,
али
она
је
ту
,
кипи
у
његовим
грудима
као
млеко
над
ватром
...
Али
ноћ
већ
паде
,
а
Лазара
нема
.
Њега
поче
обузимати
неки
страх
.
Шта
ли
је
могло
бити
с
Лазаром
?
Да
ли
се
одиста
кренуо
из
Шапца
?
Можда
Турци
нису
пошли
данас
?
...
Али
зашто
му
он
није
дошао
,
зашто
бар
није
по
ком
било
поручио
?
...
А
да
се
није
још
и
јутрос
где
са
Станком
сусрео
?
...
Срце
му
страховито
залупа
.
Њега
обујми
зла
слутња
.
Досад
је
мислио
на
све
друго
,
али
сад
сва
његова
мисао
беше
Лазар
...
—
Можда
се
сусрео
,
па
погинуо
!
—
помисли
.
И
та
страшна
мисао
раздера
му
срце
као
крпу
беза
.
Он
задрхта
сав
,
од
главе
до
пете
.
—
Ух
,
само
да
то
није
!
—
јекну
.
Па
јурну
из
куће
напоље
.
Олујина
отпочела
...
Муње
су
шибале
црно
небо
,
као
усијане
личине
,
а
грмљавина
се
разлегала
дубравом
...
Страх
неки
обујми
Ивана
.
И
само
ово
време
ули
му
неку
страшну
слутњу
у
душу
.
Он
ходаше
гологлав
испред
куће
и
ослушкиваше
.
Од
сваког
шушња
би
пренуо
и
ослушкивао
...
Али
нигде
никога
.
—
Та
,
ја
сам
крив
,
ја
,
коњ
матори
!
Што
ја
шиљем
дете
да
така
посла
врши
?
...
Ја
сам
собом
требао
отићи
,
а
њега
оставити
код
куће
!
...
Е
,
али
ја
хоћу
да
господујем
!
Има
човек
машице
—
што
да
прљи
руке
?
!
...
Ето
ти
сад
!
...
Сад
бечи
очи
!
...
Киша
отпоче
.
Крупне
капи
падоше
и
оросише
му
седу
косу
...
Више
по
нагону
него
што
је
осећао
потребу
да
се
од
кише
склони
—
он
уђе
у
кућу
.
Укућани
стојаху
неми
око
огњишта
.
Он
не
погледа
никог
него
седе
на
своје
место
.
Тишина
овлада
.
Нико
ни
да
дахне
.
Чула
се
грмљавина
и
кишне
капи
што
лупају
по
дрвеном
крову
.
Наједаред
дуну
олујина
страшна
као
да
је
смак
света
...
Док
ти
се
отворише
обоја
кућна
врата
;
ветар
пови
пламен
на
огњишту
.
Сви
пренуше
и
запрепасташе
се
...
На
врата
посукљаше
грлићи
од
пушака
.
Један
тренут
постоја
тако
,
па
се
на
прагу
појави
Станко
.
Око
му
је
муњом
севало
,
а
неки
сатански
осмејак
играо
му
је
на
уснама
.
—
Ту
си
,
стари
лијаћу
,
у
својој
јазбини
!
—
рече
он
,
а
глас
му
одјекну
као
грмљавина
.
Иван
се
диже
на
ноге
,
па
се
укочи
.
Један
тренутак
сви
беху
окамењени
,
али
одмах
затим
жена
и
деца
ударише
у
вриску
и
запевку
.
И
све
се
ућута
...
—
Мислио
сам
—
рече
он
прилазећи
Ивану
—
каквом
смрћу
да
те
уморим
...
И
не
бих
смислио
без
твога
савета
!
...
Вечерас
,
у
воћу
,
ти
рече
послати
црвеног
петла
кући
оца
мога
.
Е
,
па
ево
—
ја
сам
га
теби
донео
!
...
Рекао
си
:
„
Нека
сви
погоре
као
мишеви
!
...
”
Па
,
онда
—
окушај
ти
срећу
!
...
Ивану
клецнуше
колена
,
и
он
се
стропошта
на
земљу
.
—
Немој
,
ако
бога
знаш
!
—
јекну
...
Станко
се
гласно
насмеја
:
—
Боже
,
али
си
луд
,
Иване
!
...
Зар
ја
,
ја
Станко
Алексић
,
да
ти
опростим
!
...
Зар
да
ти
опростим
чак
и
оно
Крушкино
подрумче
!
...
Окај
се
ћорава
посла
!
—
Али
...
—
Ћути
!
—
продера
се
Станко
.
—
Него
,
ево
,
ја
нећу
бити
као
ти
.
На
,
гледај
!
Па
се
окрете
укућанима
.
—
Купите
децу
,
па
напоље
!
Склоните
се
где
знате
!
...
Брзо
!
...
И
то
слушаше
без
поговора
...
За
тренут
ока
оста
празна
кућа
.
Станко
се
окрете
Ивану
:
—
Ето
,
ја
сам
душевнији
од
тебе
!
Мени
нису
криви
ни
они
други
твоји
синови
,
ни
жене
,
ни
деца
.
Мени
си
крив
ти
и
твој
Лазар
...
Ја
ћу
на
вама
искалити
!
...
Кад
чу
Лазарево
име
,
Иван
прену
.
—
А
где
је
Лазар
?
—
Како
немам
оваца
,
тако
не
чувам
ни
паса
!
Ти
ћеш
сам
најбоље
знати
куд
си
га
послао
.
Иван
клече
преда
њ
,
па
склопи
руке
:
—
Као
бога
те
молим
,
реци
ми
,
јеси
ли
га
убио
?
—
Нисам
,
али
ћу
га
убити
!
...
Убићу
га
као
што
ћу
и
тебе
сад
!
...
Иван
му
обгрли
колена
.
Он
проли
сузе
,
проли
их
као
дете
.
—
Станко
!
...
Дете
моје
!
...
Сине
моје
!
...
Ја
сам
се
с
тобом
шалио
док
си
дете
био
!
...
Ја
сам
те
маленог
цуцао
на
мојим
коленима
!
...
Ја
сам
те
...
ја
те
и
данас
волим
као
своје
дете
!
...
Немој
!
...
Нашој
грешити
душе
о
неопојан
гроб
и
о
свог
најбољег
друга
!
...
Ево
,
ја
чича
Иван
,
молим
се
теби
као
свемогућем
богу
!
...
Опрости
!
...
Станку
се
згади
...
Овај
човек
беше
некада
поносит
...
Он
је
Мислио
да
је
то
јунак
,
господар
,
да
само
уме
заповедати
...
Али
сад
,
кад
га
види
онако
пресавијена
где
сузе
лије
,
где
се
вије
као
црв
пред
ногама
његовим
...
сад
му
све
оде
...
Он
је
мислио
светити
се
зликовцу
,
па
сад
види
кукавицу
.
Окрете
главу
и
пљуну
...
—
Срам
те
било
!
...
Ниси
ни
куршума
заслужио
!
...
Па
викну
:
—
Заврзане
!
...
Почни
!
...
Па
се
окрете
да
изиде
.
Али
Иван
поколенице
за
њим
.
Љуби
му
ноге
и
стопе
где
је
ногом
стојао
.
—
Станко
!
...
Сине
!
...
—
Не
зови
ме
тако
!
...
Откуд
сам
ти
син
?
—
плану
Станко
.
—
Али
ја
тебе
волим
!
...
Ја
те
од
милоште
тако
зовем
!
...
—
Какве
милоште
?
...
Ја
ти
забрањујем
да
ме
зовеш
и
самим
мојим
именом
—
јер
,
бог
и
душа
,
и
на
њега
ћу
омрзнути
!
...
Густ
дим
покуља
у
кућу
...
Кад
то
спази
Иван
,
он
дрекну
као
да
му
кожу
деру
...
—
Ти
хоћеш
да
ме
запалиш
?
!
—
То
сам
већ
учинио
!
...
Гледај
!
...
Видиш
како
пламен
пробија
кроз
шиндру
!
...
Иван
пође
да
му
колена
обгрли
,
али
га
Станко
погледом
задржа
.
—
Ако
се
макнеш
,
промолиш
ли
само
главу
напоље
,
тридесет
куршума
чекају
да
ти
главу
раздрузгају
...
И
онда
ћу
те
опет
у
пламен
бацити
!
...
Дим
биваше
све
гушћи
.
Црвен
пламен
проби
кроз
дрвени
кров
и
отпоче
праска
и
пуцњава
.
Станко
оступи
неколико
корака
и
стаде
на
праг
...
Баци
поглед
на
кров
,
а
то
олуј
повија
пламен
,
повија
га
на
све
стране
,
да
се
од
пламена
запали
и
друга
зграда
која
беше
близу
куће
...
Иванов
положај
беше
грозан
.
Он
не
имаде
куражи
ударити
на
оне
шарене
пушке
.
Гледао
је
на
отворена
врата
,
гледао
оне
страшне
људе
што
стоје
пред
њим
са
запетим
пушкама
,
неми
и
хладни
као
смрт
...
Али
се
не
смеде
маћи
...
Кућа
се
напуни
димом
и
стаде
га
гушити
...
Он
појури
вратима
,
али
га
снажна
рука
Зекина
баци
унутра
као
какву
торбицу
...
Он
стаде
молити
,
преклињати
;
молио
је
да
га
пусте
макар
толико
да
Станка
моли
за
опроштај
...
Признао
је
своју
кривицу
,
признавао
је
све
,
све
,
иако
га
нико
ни
за
шта
није
питао
...
Пламен
освоји
сасвим
.
Могао
си
бунар
на
кућу
изручити
—
не
би
је
спасао
.
Иван
се
гушио
,
грцао
,
кашљао
;
напослетку
клону
,
колена
му
клецнуше
...
Он
осети
како
га
свест
оставља
.
—
Пуштајте
ме
!
—
дрекну
и
појури
.
Али
га
Зекина
снажна
рука
опет
баци
натраг
.
—
Затворите
врата
и
пазите
!
—
заповеди
Станко
...
Затворише
.
Неколико
тренутака
потраја
док
тек
из
куће
покуља
густ
,
црн
дим
...
Он
постајаше
све
бељи
и
бељи
,
док
се
не
претвори
у
пламен
,
који
обуима
и
зидове
.
Хајдуци
се
одмакоше
...
Не
прође
неколико
тренутака
,
а
догорели
кров
сруши
се
у
унутрашњост
куће
.
Станко
диже
главу
нада
се
,
па
рече
:
—
Господе
!
...
Ти
си
бог
,
ти
праштај
!
...
Ја
сам
човек
—
ја
се
светим
!
...
Још
стоји
један
,
још
је
жив
...
Боже
,
помози
ми
да
и
с
њим
свршим
рачуне
!
...
Па
се
окрете
хајдуцима
:
—
Хајте
,
браћо
!
—
И
пође
пред
њима
.
24
.
СРЦЕ
НА
МЕРИ
Лазару
пође
за
руком
да
побегне
из
оног
окршаја
на
Журави
.
Појури
неколицина
за
њим
,
пуче
и
неколико
пушака
,
али
га
ниједно
зрно
не
окрзну
.
Он
се
поуздао
у
брзину
свога
зеленка
и
није
се
преварио
:
коњ
га
је
пронео
испод
оштре
сабље
.
Докопао
се
луга
,
па
је
одмицао
.
Повио
се
по
коњу
да
га
која
грана
не
би
закачила
и
свалила
...
А
коњ
га
је
носио
...
Пред
очима
му
непрестано
стојаше
поносит
лик
Станков
;
у
ушима
су
му
зујале
још
оне
громовите
речи
:
„
За
ножеве
!
...
”
Није
могао
да
се
освести
...
И
досад
се
бојао
Станка
,
али
сад
је
обамирао
само
када
му
име
његово
на
памет
падне
.
Он
је
слутио
неку
црну
несрећу
.
Слутио
је
да
се
неће
наносити
главе
...
Осећао
је
хладно
,
оштро
гвожђе
под
грлом
својим
,
па
је
хтео
од
свега
тога
побећи
...
Јест
,
он
је
хтео
,
али
коњић
не
могаше
.
Племенита
животиња
беше
сва
у
пени
,
бокови
јој
се
ужасно
надимаху
...
Узалуд
је
крвавила
оштра
бакрачлија
те
бокове
—
коњ
не
може
маћи
.
—
Зар
ме
и
ти
изневери
,
зеленко
?
...
—
рече
тужно
Лазар
,
па
га
устави
и
одјаха
...
Коњ
га
погледа
тужно
.
Лазару
се
учини
да
виде
сузу
у
очима
његовим
,
па
га
помилова
по
челу
и
врату
.
—
Је
ли
ти
жао
твога
хранитеља
?
...
Та
,
ја
сам
те
гајио
као
дете
!
...
Затури
му
дизгине
за
ункаш
,
па
прилеже
земљи
да
ослушне
...
Земља
је
тутњала
...
Тај
тутањ
је
одјекивао
у
души
његовој
.
Али
се
он
прибра
.
—
Далеко
су
!
—
рече
.
—
Али
ко
може
од
хајдука
побећи
?
...
Зар
се
њима
знају
путеви
?
...
Куд
ли
ћу
сад
?
...
Да
идем
кући
?
...
Јест
,
најбоље
да
идем
кући
...
И
готово
се
реши
.
Али
му
проструја
кроз
главу
:
—
Тако
,
тако
!
Тамо
ће
те
бар
Станко
лакше
наћи
!
...
Он
уздрхта
од
те
мисли
.
—
Нећу
кући
!
...
Лутаћу
шумом
...
Лако
је
и
кући
отпаркнути
кад
се
ова
галама
стиша
...
Ићи
ћу
кријући
.
Та
,
ваљда
,
неће
ни
овако
довека
остати
!
...
Кад
се
Турци
дигну
,
растераће
их
као
врапце
...
Тешкао
се
том
мишљу
,
и
она
га
мало
умири
.
Он
се
спусти
на
траву
и
размишљаше
,
али
му
мисли
беху
растројене
:
летеле
су
са
ствари
на
ствар
,
као
шарени
лептири
...
Лишће
је
шуштало
лагано
над
њим
...
Он
се
пружи
по
трави
,
па
слушаше
како
коњ
грицка
,
и
то
га
уљушка
.
Заспао
је
...
А
један
човек
иђаше
за
стопама
коњским
...
Кад
стиже
и
виде
га
како
спава
,
он
само
одмахну
главом
:
—
Тешко
теби
,
мој
Лазаре
!
...
Ти
у
шуму
од
хајдука
бежиш
!
...
Па
окрете
главу
,
разгледа
око
себе
и
прикри
се
у
један
шушњар
...
То
је
био
Дева
.
Он
једини
смотрио
је
Лазара
кад
је
побегао
.
И
он
се
натури
за
њим
.
Јурио
је
изнајпре
коњском
брзином
,
али
кад
виде
да
не
може
трчати
за
зеленком
,
он
се
устави
.
—
Баш
сам
будала
!
—
рече
он
.
—
Ево
ми
коњских
стопа
!
Наћи
ћу
га
—
мањ
да
побегне
на
небо
!
...
Па
се
упути
лагано
...
Иза
оног
шушњара
гледао
је
Лазара
...
Млад
,
здрав
,
могао
би
бити
дика
и
понос
свима
,
а
овамо
,
ето
,
постао
издајник
.
—
Да
га
убијем
?
...
—
премишљаше
Дева
.
—
Али
,
не
!
...
То
ми
Станко
никад
не
би
опростио
!
...
Од
мене
ће
бити
доста
што
ћу
припазити
на
њега
да
се
не
изгуби
...
Једно
му
само
нећу
дати
!
Нећу
му
дати
да
оде
Турцима
...
Јер
ако
пође
,
Христа
ми
,
ја
ћу
га
убити
!
...
Подне
беше
превалило
кад
се
Лазар
пробуди
.
Спавао
је
чврсто
,
да
се
ни
окренуо
није
...
Диже
се
и
седе
.
Сан
га
је
прилично
окрепио
.
Он
премишљаше
куда
ће
.
—
Овде
нисам
сигуран
!
—
говораше
он
готово
гласно
.
—
Одавде
морам
ићи
,
јер
ко
зна
да
и
он
не
лута
овуда
!
...
Идем
ја
тамо
негде
...
ближе
Сави
...
Па
се
диже
...
Приђе
зеленку
,
па
му
наби
узду
,
коју
је
сам
коњ
са
главе
скинуо
,
пошто
га
се
газда
није
сетио
,
узе
га
за
дизгине
и
поведе
лагано
кроз
шуму
.
Тек
је
мало
одмакао
,
а
Дева
се
диже
из
своје
заседе
.
Почеша
се
иза
ува
.
—
Хајд
,
и
ја
ћу
за
тобом
—
рече
—
колико
да
ниси
сам
.
И
пође
за
њим
лагано
као
мачка
,
вукући
се
од
грма
до
грма
...
Прошло
је
неколико
дана
од
дана
оног
окршаја
...
Станко
је
био
у
Парашници
.
Дружина
му
је
с
дана
у
дан
расла
...
Сваки
новајлија
причаше
како
се
људи
дижу
,
остављају
куће
и
плугове
,
па
се
крећу
или
Чупићу
,
или
Катићу
,
или
проти
Смиљанићу
,
или
Илији
Срдану
...
Међутим
,
Турци
су
ћутали
.
Никога
ни
из
Шапца
ни
из
Босне
,
као
да
нису
толико
жалили
за
својом
изгинулом
браћом
.
Заврзан
се
нашали
:
—
Оно
што
побисмо
сигурно
није
ништа
ни
вредело
!
...
Шта
велиш
ти
,
Сурепе
?
Суреп
само
слеже
раменима
.
—
Или
је
морао
бити
сам
бескућник
,
па
и
Турци
веле
:
нека
нам
се
скину
с
врата
!
...
Хајдуци
се
насмејаше
.
—
Добро
би
било
да
ми
помлатимо
сваки
дан
оволико
бескућника
!
—
рече
Ногић
.
—
Ти
би
хтео
да
сатреш
турско
семе
!
...
Где
ћеш
то
учинити
кад
сваки
од
њих
има
бар
по
пет
жена
!
...
Нека
му
свака
роди
по
сина
,
па
ето
ти
балинчади
као
гада
!
...
Кад
бијем
,
да
бијем
какве
паше
,
везире
,
или
бар
бегове
!
...
Ту
се
човек
мало
и
оашлучи
;
није
бадава
руке
магањио
.
А
овамо
ништа
.
Преврнуо
сам
неки
дан
њих
десет
,
па
:
ха
!
...
—
рече
Заврзан
и
закачи
ноктом
за
зуб
...
—
Ти
би
све
хтео
ашлука
!
—
рече
Латковић
.
—
Ја
шта
ти
тражиш
,
Клемпо
?
...
Он
сав
радостан
што
је
набио
ону
турску
тикву
на
нож
!
...
—
Зато
сам
и
дошао
у
гору
!
...
Мени
је
сад
тако
право
погинути
као
попити
гутљај
ракије
!
...
Бар
сам
му
се
осветио
.
Станко
приђе
дружини
.
—
Нека
се
набави
које
јагње
...
Сутра
су
Петрове
покладе
—
рече
он
.
—
Видиш
,
а
ја
и
заборавио
!
—
рече
Заврзан
.
И
диже
се
с
Јованом
и
Јовицом
да
нађе
јагањце
.
Петрове
покладе
падоше
баш
у
недељу
27
.
маја
,
те
,
1806
.
године
.
Дан
беше
леп
,
топал
;
ветрић
је
ћарлијао
.
Хајдуци
се
забавили
око
пецива
...
Наједаред
бану
Дева
.
Станко
је
седео
на
једној
клади
и
разговарао
с
Ногићем
.
Чим
смотри
Деву
,
он
скочи
.
—
Баш
мене
тражиш
?
—
Тебе
!
—
рече
Дева
,
а
осмехну
се
.
—
Је
ли
што
добро
?
—
Чућеш
.
И
одведе
га
на
страну
...
Кад
се
врати
Станко
у
дружину
,
око
му
је
сјало
.
—
Ногићу
!
—
рече
он
.
—
Ево
ме
.
—
Припази
на
људе
.
Ја
идем
и
одмах
ћу
се
вратити
.
Ако
не
бих
стигао
кад
јагањце
иставите
,
ви
ручајте
.
Мени
оставите
мало
,
колико
да
се
презалогајим
.
—
А
куда
ћеш
,
харамбашо
?
—
Послом
.
—
Да
пођемо
још
који
?
...
—
Не
треба
!
...
Овај
посао
ћу
ја
сам
свршити
...
Збогом
!
—
Збогом
пошао
!
Он
журно
узе
шару
,
припаса
фишеклију
,
па
замаче
у
луг
.
Срце
му
је
лупало
бурно
,
нагло
;
чисто
га
је
само
напред
погуркивало
.
Он
је
осећао
крила
под
ногама
:
летео
је
,
није
ишао
...
—
Ама
да
ли
ми
је
бог
још
и
ово
досудио
!
...
Ја
сам
полудео
од
радости
!
...
И
журио
је
што
више
може
.
—
На
његовој
ливади
ћу
га
наћи
—
рече
ми
Дева
.
—
Тамо
је
!
...
Одмара
коња
;
хоће
да
му
накоси
мало
траве
,
па
да
иде
право
к
Шапцу
да
опет
доведе
Турке
!
...
Ево
ти
се
кунем
,
Лазаре
!
Ако
те
моје
око
данас
види
—
нећеш
више
видети
ћелавог
темена
!
...
Нећу
ја
тебе
више
остављати
!
...
И
што
се
ближе
примицао
месту
које
му
је
Дева
означио
,
тим
га
је
више
обузимала
нека
дрхтавица
!
...
Најзад
стиже
...
Смотри
Лазара
где
лицем
у
свету
недељу
одбија
откосе
...
Шару
обесио
о
једну
крушку
,
а
пиштоље
и
нож
спустио
у
хлад
.
Дршћући
,
провуче
се
Станко
кроз
честу
и
стиже
до
крушке
.
Како
стиже
,
он
руком
скиде
шару
,
али
му
је
рука
дрхтала
...
Почека
неколико
тренутака
,
се
се
прибра
и
смири
...
Заклоњен
за
дебло
,
он
премишљаше
.
Хтео
би
да
Лазар
осети
сву
страхоту
смрти
и
сву
тежину
његове
освете
...
Пружи
опет
пушку
—
рука
му
беше
мирна
.
Он
изиде
на
ливаду
и
посматраше
Лазара
како
одбија
откосе
...
И
викну
:
—
Лазаре
Миражџићу
!
Глас
му
се
разлеже
,
а
дубрава
му
врати
његове
речи
.
Лазар
се
окрете
и
укочи
.
Станко
му
приђе
сасвим
.
Стаде
и
погледа
му
у
очи
.
—
Па
...
шта
ћемо
сад
?
—
рече
.
Лазар
онемио
.
Станков
га
поглед
окаменио
.
Станку
дође
воља
да
се
поигра
са
њим
као
мачка
с
мишем
.
—
Па
,
јаране
,
што
ми
не
одговараш
?
...
Што
ти
је
?
...
Што
си
се
скаменио
?
...
Што
се
ти
мене
бојиш
?
Ми
смо
заједно
одрасли
...
Из
једног
смо
топрака
сркали
;
пазили
се
као
браћа
...
Па
бар
ми
кажи
шта
ти
би
те
се
онако
испирази
на
ме
?
...
Де
,
реци
!
Лазар
се
лако
освести
.
Он
је
слушао
ове
тихе
речи
...
Надао
се
грмљавини
,
а
оно
сасвим
мирно
.
Поума
да
ће
преварити
Станка
,
да
ће
га
моћи
слагати
...
Погледа
му
у
очи
некако
свесрдно
да
му
се
чак
и
сузе
свртеше
.
—
А
...
завадише
нас
!
...
—
рече
Лазар
.
—
Завадише
!
—
Јест
!
...
Онај
Маринко
,
душа
му
раја
не
видела
!
...
Он
је
свему
крив
.
Он
и
онај
Туркешања
!
...
Крушка
!
...
—
Е
?
...
А
како
?
...
—
Како
?
...
Не
питај
!
...
Ја
сам
волео
Јелицу
.
Па
кад
сам
видео
да
она
тебе
воли
—
хтедох
полудети
!
...
А
онај
Маринко
—
као
да
га
ђаво
баци
преда
ме
,
поче
ми
говорити
којешта
...
па
лепо
изгубих
памет
!
...
Кајао
сам
се
,
али
доцкан
...
Хтео
сам
те
потражити
,
али
нисам
смео
!
...
После
...
ђаво
однесе
све
...
Станко
одмахну
главом
и
рече
:
—
Ех
,
брате
!
...
Па
онда
?
...
—
Онда
...
онда
се
почело
пакостити
с
обе
стране
.
Чича
Алекса
и
бабо
с
једне
,
а
и
мене
понесе
ђаво
...
—
А
,
онако
,
ниси
крив
?
—
Очију
ми
,
нисам
!
—
Па
што
ми
,
барем
,
по
коме
не
поручи
да
знам
?
...
—
Нисам
знао
по
коме
ћу
!
—
Оно
...
тако
је
!
...
И
била
је
незгода
,
кад
те
оно
задржах
,
не
рече
ми
то
?
—
Бојао
сам
се
!
—
Е
,
баш
не
ваља
!
...
Из
онаке
љубави
до
шта
дођосмо
!
...
Весели
чича
Иван
!
Чуо
си
,
ваљда
,
како
је
прошао
?
Лазара
полише
сузе
.
Станко
се
насмеја
неким
дивљим
смехом
.
Лазара
,
који
се
тек
почео
кравити
,
тај
смех
пренерази
.
Он
погледа
Станка
.
—
Тако
ће
проћи
сваки
издајник
!
—
загрме
Станко
,
а
очи
му
сенуше
.
—
Тако
мора
проћи
сваки
онај
који
води
некрст
на
крст
!
И
теби
је
самртна
наливена
,
Лазаре
Миражџићу
!
...
Лазару
се
подсекоше
ноге
.
—
Немој
,
тако
ти
...
—
Умукни
!
Зар
си
мислио
да
сам
се
смилостивио
?
...
Зар
си
мислио
да
се
ја
дам
преварити
?
...
Ја
ти
овај
тренутак
не
бих
поклонио
за
хиљаду
година
живота
!
...
Ово
што
си
се
сад
вио
преда
мном
,
ово
је
плата
за
моје
непробдивене
ноћи
,
а
сад
—
сад
ћу
ти
платити
за
твоја
недела
!
...
Па
скиде
његову
рођену
пушку
,
коју
је
обесио
био
на
лево
раме
,
а
своју
шару
спусти
подаље
у
страну
.
—
Оступи
!
...
—
рече
он
и
устукну
га
погледом
неколико
корачаји
.
—
Стој
!
Право
стој
!
Лазар
се
укочио
као
колац
.
—
Сад
,
кад
тамо
одеш
,
поздрави
твога
бабу
,
Маринка
,
па
и
лепог
агу
Крушку
!
...
Кажи
им
да
сам
те
за
њима
послао
!
Ороз
кврцну
...
Лазара
проби
зној
...
—
Заклео
сам
се
пред
твојим
оцем
и
поштеним
старцима
да
ћу
се
твојом
главом
трипут
котурнути
!
...
И
то
ћу
учинити
овог
часа
!
...
Стој
!
...
Пружи
пушку
и
повуче
за
обарач
...
Лазар
се
изврте
.
Он
му
приђе
.
Зрно
је
ударило
под
леву
сису
.
Он
му
стаде
ногом
на
прса
и
млаз
крви
шикну
...
Потеже
нож
и
одруби
му
главу
,
па
је
баци
и
она
одскочи
неколико
пута
...
Он
учини
то
исто
још
двапут
,
па
онда
Лазарево
оружје
остави
код
обезглављење
трупине
...
Докопа
своју
шару
са
земље
,
па
викну
:
—
Боже
!
...
хвала
ти
!
...
А
сад
—
Турци
,
тешко
вама
!
...
И
запева
:
Оде
Станко
лугом
певајући
;
Оста
Лазар
ногом
копајући
;
Он
остаде
у
пољу
широку
,
Да
га
кљују
орли
и
гаврани
...
25
.
БОЈ
НА
Вратио
се
таман
кад
треба
.
Тек
су
иставили
јагањце
.
Дружина
га
дочека
и
поздрави
.
Заврзан
му
погледа
у
очи
,
па
рече
:
—
Ти
си
весео
,
харамбашо
?
—
Бог
ме
развесели
!
...
Данас
сам
скинуо
терет
с
душе
.
—
Баш
си
убио
Лазара
!
—
Убио
сам
га
!
...
Хвала
нека
је
Господу
на
његову
дару
!
...
Нисам
запевао
од
онога
дана
кад
вам
у
дружину
дођох
до
данас
,
а
данас
сам
певао
свесрдно
!
...
—
Причај
нам
како
си
га
убио
!
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Хоћу
!
...
То
ће
ми
бити
најмилија
прича
што
је
до
данас
испричах
!
...
И
,
посадивши
се
у
један
хлад
,
исприча
им
цео
догађај
...
Хајдуци
су
слушали
с
највећом
пажњом
...
Овда-онда
прекидали
су
причу
узвицима
.
—
Охо-хо
!
А
кад
сврши
причу
,
Заврзан
рече
;
—
Алал
ти
вера
!
...
Види
ти
се
и
по
рукама
,
крваве
су
.
—
Дајте
воде
да
оперем
руке
,
па
да
ручамо
!
—
рече
Станко
.
Заврзан
узе
тикву
и
поли
му
...
Ручак
је
свима
слатко
пао
.
Станко
је
био
весео
као
никад
дотле
.
Његова
веселост
развеселила
је
све
.
Заврзан
је
градио
такве
шале
да
се
морало
бежати
...
Ноћ
се
спусти
ведра
,
тиха
.
Станко
се
попружио
по
зеленој
трави
,
гледа
небо
,
а
осећа
ластак
на
души
...
И
сан
му
паде
на
очи
као
детету
.
Спавао
је
тихо
,
мирно
и
безбрижно
као
да
је
богомољу
сазидао
.
Сутрашњи
дан
освануо
је
ведар
и
леп
.
Хајдуци
су
седели
и
чистили
оружје
.
Станко
је
нешто
разговарао
са
Сурепом
...
Дан
већ
освојио
...
Наједаред
припуцаше
пушке
,
не
близу
,
но
у
даљини
.
Сви
пренуше
.
—
Шта
ли
је
оно
?
—
упита
Станко
.
А
кад
виде
да
се
сви
питају
погледима
,
он
рече
Заврзану
:
—
Препни
се
на
ову
тополу
,
те
види
.
Заврзан
се
успуза
као
мачка
уз
дебло
.
Потраја
неколико
тренутака
у
највећој
тишини
.
—
Бију
се
!
—
рече
он
.
—
Где
?
—
упита
Станко
.
—
Око
Али-агиног
Салаша
.
—
Ако
?
—
Наши
и
Турци
.
—
Охо
!
...
Дакле
,
накупило
се
устаника
.
—
Богами
се
добро
бију
.
—
Сиђи
.
У
тај
пар
бахну
Дева
.
—
Шта
је
?
—
упита
га
Станко
.
—
Пожури
...
Бију
се
...
Турци
ударили
од
Бадовинаца
,
прешли
на
Прудовима
,
па
зајмили
стоку
из
Глоговаца
и
Совљака
,
те
погнали
у
Босну
.
Ја
ти
то
јавим
Чупићу
,
који
је
био
код
Ерића
у
Метковићу
,
а
он
одмах
потрча
и
...
ено
сад
...
Ја
дођох
да
и
теби
јавим
!
...
Пожури
!
...
Станко
узе
пушку
и
викну
:
—
Полази
!
И
док
длан
о
длан
,
све
беше
спремно
,
те
пођоше
.
Станко
је
премишљао
где
би
било
најбоље
да
заузме
место
.
Он
је
желео
да
се
његов
напад
прича
.
Искалио
је
срце
,
осветио
се
,
сад
је
хтео
мало
славе
...
И
окрете
Подинама
.
—
Је
ли
,
Дево
?
—
упита
он
.
—
А
има
ли
колико
Турака
?
—
Богами
,
доста
.
Имају
и
свој
шарампов
;
ископали
ноћас
...
—
А
има
их
више
од
наших
?
—
Има
...
—
Станите
!
—
рече
он
дружини
.
Па
се
препе
на
један
храст
,
са
кога
је
видео
борбу
...
Разгледао
је
прилично
,
па
се
тек
насмеши
и
сиђе
с
дрвета
.
—
Хајд̓
сад
!
—
рече
и
пође
журно
.
Чула
се
стопа
и
звекет
фишеклија
...
Већ
се
кроз
дебла
дрвећа
могла
видети
она
крчевина
што
се
звала
Салашко
поље
...
Дим
је
омотао
пољану
,
али
су
хајдучке
очи
и
кроз
његову
густину
могле
видети
оне
сенке
што
пролећу
тамо-амо
...
—
Хоћемо
ли
,
харамбашо
?
—
упита
Заврзан
.
—
Не
...
Само
за
мном
!
...
И
доведе
их
на
крај
честе
,
што
се
као
језик
у
поље
пружа
.
Ту
на
брзу
руку
постави
бусије
,
па
стаде
гледати
борбу
...
Око
се
навикну
да
гледа
у
таму
.
И
он
гледаше
борбу
страшну
,
очајну
.
Турци
су
уступали
,
али
стопу
по
стопу
.
Одступали
су
шанцу
што
га
дигоше
те
ноћи
.
Станко
се
премишљао
:
да
ли
да
удари
или
да
још
почека
?
...
Он
није
сумњао
у
победу
,
али
је
желео
победу
савршену
,
победу
из
које
ни
гласник
неће
отићи
да
Турцима
пораз
оприча
.
Наједаред
се
нешто
проломи
...
Изби
бела
бугија
,
па
се
онда
зачу
прасак
.
И
то
се
деси
у
шанцу
.
—
Шта
ли
је
оно
?
—
упиташе
хајдуци
.
—
Запалише
наши
турску
џебану
!
—
рече
Ногић
.
—
Јесте
,
јесте
!
...
Гледај
!
—
повикаше
хајдуци
.
Направила
се
читава
гужва
.
Оно
лагано
оступање
претвори
се
у
бекство
.
Место
оступања
југу
,
Бадовинцима
,
Турци
ударише
право
западу
,
Дрини
,
само
да
се
што
пре
Босне
дочепају
.
Ова
гужва
и
ово
бекство
беше
као
наручено
за
Станка
.
Он
се
грохотом
насмеја
,
па
рече
на
сав
глас
:
—
Бог
је
стари
пријатељ
!
...
Он
то
све
најбоље
удеси
!
...
Па
се
окрете
дружини
и
рече
заповедајући
:
—
Мир
!
...
Нико
не
сме
опалити
пре
моје
шаре
!
Нека
сваки
добро
гледа
!
...
Па
кад
оборимо
једну
ватру
,
онда
за
ножеве
.
Грехота
је
трошити
барут
без
потребе
.
Сад
сваки
на
своје
место
и
—
тајац
!
...
Турци
су
бежали
безобзирце
,
а
Срби
се
натурали
за
њима
...
Хајдуци
су
већ
могли
видети
она
застрашена
лица
.
Станко
их
припусти
још
ближе
.
Узе
једног
на
око
и
опали
...
Ватра
осу
...
Турци
стадоше
као
укопани
.
Хајдуци
искочише
с
голим
ножевима
,
као
курјаци
!
...
Наста
јаук
и
писка
...
Станко
се
проби
кроз
турске
редове
,
обарајући
око
себе
као
што
добар
косац
обара
зелену
траву
...
И
сами
Срби
застадоше
изненађени
...
Међутим
,
хајдуци
су
чинили
своје
...
Лешеви
турски
падаху
око
њих
као
гниле
крушке
.
Станко
је
пролетао
на
све
стране
.
Засукао
рукав
,
а
јатаган
му
сева
...
—
Не
дај
!
...
викну
неко
.
Један
Турчин
на
добру
хату
пројури
газећи
лешеве
браће
своје
.
За
њим
се
натурио
главом
Стојан
Чупић
,
али
Турчин
се
докопа
шибљака
и
замаче
у
густиш
.
И
ово
што
беше
прште
куд
које
.
Хајдуци
се
надали
за
њима
да
их
до
једнога
потуку
...
На
бојном
пољу
осташе
само
Срби
.
Битка
беше
свршена
...
Чупић
дојаха
на
своме
вранцу
.
—
Чија
ово
беше
чета
?
—
упита
Чупић
.
—
Моја
!
—
одговори
Станко
поносито
.
Чупић
одјаха
коња
.
—
Ходи
,
соколе
,
да
се
пољубимо
!
...
Алал
да
ти
је
оно
српско
млеко
што
те
задојило
!
Еј
вала
ти
на
оваком
јунаштву
!
И
да
си
ми
јуче
кућу
запалио
,
оца
убио
—
данас
бих
ти
све
опростио
!
И
пољубише
се
.
Срби
сколише
са
свију
страна
.
Станко
смотри
оца
,
попа
Милоја
,
Катића
.
Он
има
притрча
руци
...
Алекси
су
лиле
сузе
потоком
...
Љубили
су
се
као
на
свадби
,
а
не
на
разбојишту
...
Кад
се
мало
прибра
,
Станко
се
окрете
својој
дружини
:
—
Има
ли
још
ко
од
вас
зајма
невраћена
?
Има
ли
још
ко
да
се
свети
?
Сви
су
ћутали
...
—
Онда
,
браћо
,
имамо
једног
страшнијег
крвника
!
...
Њему
ћемо
се
од
данас
светити
!
До
данас
светисмо
себе
,
а
од
данас
да
светимо
слабе
и
нејаке
!
...
Пристајете
ли
?
—
Пристајемо
!
—
грмнуше
хајдуци
.
—
Кад
пристајете
,
а
ви
чујте
!
...
Од
данас
нема
харамбаше
ни
хајдука
,
од
данас
смо
побуњено
робље
што
јарам
скида
!
Нека
прска
ћелаво
теме
!
...
Треба
му
семе
затрти
онако
исто
као
што
он
наше
хтеде
!
...
—
Треба
,
треба
!
...
—
Онда
,
браћо
,
приђимо
ближе
браћи
нашој
!
...
Измешајмо
се
с
њима
!
И
хајдуци
се
измешташе
с
устаницима
.
—
Стојане
!
—
окрете
се
Станко
Чупићу
—
примаш
ли
нас
?
...
Стојан
га
само
загрли
...
И
на
крвавом
разбојишту
настаде
весеље
што
је
небо
проламало
...
Одјекивали
су
од
веселе
песме
они
лузи
и
дубраве
што
су
вековима
јаук
проносиле
...
И
сама
Дрина
валовита
зажубори
веселије
...
Њени
таласи
жубораху
причу
:
да
се
дигло
робље
на
тиране
,
али
да
се
дигло
онако
као
што
трава
у
пролеће
из
земље
ниче
.
И
као
што
зелену
травку
нико
не
задржа
—
тако
ни
рају
нико
умирити
не
може
.
Јер
се
дигла
или
да
изгине
или
да
дахне
светим
зраком
слободе
!
...
ІІІ
ДЕО
:
БЕСМРТНИК
1
.
УСТАНАК
Дошла
је
коса
до
бруса
.
Кипело
,
кипело
,
па
прекипело
.
Прва
пушка
одјекнула
је
по
свима
крајевима
мачванским
,
и
сваки
који
је
ма
и
најмање
осећао
срца
у
грудима
,
дигао
се
на
оружје
.
Али
знате
ли
шта
је
то
кад
ратар
остави
свој
плуг
,
па
се
лати
оружја
?
...
То
значи
:
борбу
на
живот
и
на
смрт
,
борбу
очајну
,
вечиту
...
Ратар
се
више
не
враћа
плугу
,
његова
рука
више
не
држи
руцеља
плужних
,
он
чак
и
не
сања
више
о
своме
пређашњем
животу
.
И
славни
песник
устанка
нашег
,
Вишњић
,
рекао
је
том
приликом
,
после
боја
,
једну
истину
,
која
ће
остати
вечита
.
Тице
гавранови
довикују
Кулиновој
кади
:
Не
иде
ти
Кулин
-
капетане
,
Нити
иде
нити
му
се
надај
,
Нит̓
се
надај
нити
га
погледај
;
Храни
сина
па
шаљи
на
војску
—
Србија
се
умирит
не
може
!
...
Више
човек
није
могао
познати
ове
мирне
људе
.
Погледи
им
посташе
муње
,
а
речи
громови
.
Ко
проучава
оно
доба
,
коме
дођу
до
ушију
разговори
тадањих
бораца
,
тај
ће
стећи
једно
уверење
:
да
се
у
то
доба
говорило
неким
особитим
језиком
,
да
се
владало
ванредном
прибраношћу
.
Свака
реченица
из
уста
њихових
била
је
пуна
духа
.
Нека
ми
опрости
историја
и
сви
славни
Немањићи
,
али
ово
доба
,
доба
од
1804
.
па
до
1813
,
ја
зовем
добом
херојским
...
Гледајући
на
њега
,
можемо
с
поносом
свету
у
очи
погледати
.
Оно
нам
је
дало
јунака
каквих
може
имати
само
митологија
...
Не
могу
нас
зачудити
Термопиле
,
јер
смо
их
имали
у
најскоријој
прошлости
.
Сваки
,
па
и
најславнији
пример
историјски
,
ми
можемо
с
поносом
погледати
,
јер
смо
их
по
неколико
имали
у
нашој
историји
...
Нека
ми
се
опрости
што
ћу
,
рад
бољег
обавештења
,
рећи
коју
у
заштиту
Мачвана
,
да
бих
,
с
једне
стране
,
побио
оно
што
неки
наши
историци
,
у
силу
бога
,
хтедоше
натурити
тим
славним
борцима-мученицима
,
а
с
друге
,
да
бих
им
могао
одати
достојну
пошту
.
Као
што
сам
још
у
почетку
рекао
,
Мачва
је
равница
која
се
протеже
од
Видојевице
до
Саве
,
дакле
дуж
реке
Дрине
,
која
је
граница
између
Босне
и
Србије
.
Дрина
је
бесна
,
хучна
и
валовита
,
али
није
велика
.
Омање
чете
турске
,
па
и
појединци
,
дуж
целе
обале
имали
су
своје
бродове
и
навозе
:
где
су
хтеле
,
могле
су
прелазити
из
Босне
у
Србију
.
На
тај
начин
Мачва
је
постала
поприште
ћефова
.
Ко
је
хтео
,
тај
се
могао
натресати
.
Па
да
је
бар
остало
на
натресању
,
па
да
се
и
опрости
;
али
ту
је
било
тако
крвавих
догађаја
да
их
чак
ми
,
најближи
потомци
тих
мученика
,
већ
сматрамо
као
бајке
...
И
тако
се
то
патило
и
мучило
.
Један
дан
је
освитао
као
и
други
.
Нико
није
био
сигуран
ни
са
животом
,
а
џаба
ти
са
оно
мало
муке
што
је
стекао
.
Живело
се
у
страху
,
обамирало
се
од
сваког
гласка
...
Кад
је
појединцу
дотужало
,
он
се
дигао
у
гору
.
Пушка
је
пукла
,
али
је
њен
одјек
више
плашио
него
храбрио
...
Није
ту
човеку
стало
за
његовом
главом
;
срце
се
цепало
као
дроњак
,
а
сузе
камениле
кад
погледа
нејач
где
стоји
на
гујиној
рупи
...
Пушка
је
пукла
у
Шумадији
,
управо
прва
је
пукла
у
ваљевској
нахији
...
Она
је
одјекнула
и
почела
прибирати
око
себе
човека
по
човека
.
И
дигло
се
све
—
само
Мачва
ћути
...
Да
ли
смемо
ми
то
ћутање
у
таквим
приликама
назвати
кукавичлуком
?
Питам
:
смемо
ли
ми
то
?
...
Не
.
Јер
ако
је
то
кукавичлук
,
како
онда
треба
крстити
наше
држање
данас
:
кад
нам
је
на
влади
крштени
Србин
,
кад
је
ту
штампа
,
која
сваку
ситницу
пропрати
,
кад
су
ту
и
слобода
речи
и
судови
и
све
?
Како
онда
наше
држање
треба
назвати
кад
се
погледамо
у
доба
реакције
?
...
Не
осуђујмо
,
дакле
,
кад
немамо
срца
ни
онолико
колико
су
они
у
пети
имали
.
Скинимо
капе
пред
тим
поносом
наше
историје
и
поклонимо
се
...
Почеше
наједаред
ницати
чете
као
из
земље
.
Стојан
Чупић
стави
се
на
чело
свима
.
Он
поста
војвода
и
стаде
постављати
старешине
,
које
ће
му
чувати
дринску
границу
.
На
Мишару
те
исте
,
1806
.
године
,
нађоше
се
Мачвани
са
устаницима
.
Ту
су
се
борили
као
лавови
.
Јаук
и
запевка
каде
Кулинове
,
то
је
јаук
Босне
,
која
је
у
тој
борби
погубила
најбоље
и
највредније
синове
своје
...
После
боја
вратише
се
кућама
и
стадоше
чете
четовати
.
Катић
је
постао
бимбаша
,
коме
су
предати
људи
што
чувају
границу
.
Зека
стаде
купити
под
своју
заставу
све
што
не
имађаше
„
никог
свога
до
бога
милога
”
,
што
му
је
„
погинути
као
попити
чашу
ракије
”
.
Он
се
смести
у
Парашници
,
где
се
подигоше
колибе
у
којима
пландоваху
„
голи
синови
”
,
што
беху
страшнији
Турцима
од
најуређеније
војске
ћесареве
.
Прота
Смиљанић
је
четовао
на
своју
руку
.
То
беше
јуначина
каквог
само
век
рађа
.
Он
је
веровао
да
му
Турчин
Бошњак
,
или
како
их
је
он
звао
:
балија
Бошњак
не
може
ништа
учинити
.
—
Ако
ја
погинем
од
руке
балије
Бошњака
,
не
копајте
ме
!
...
Баците
ме
у
...
Та
је
његова
реч
соколила
све
.
Све
што
је
с
њим
било
веровало
је
да
је
тако
...
Илија
Срдан
је
чувао
страже
од
Турака
што
на
Лешници
прелазише
Дрину
...
Па
да
не
помињем
попове
и
многе
друге
.
Ја
бројим
људе
чије
јунаштво
може
доћи
у
митологију
.
А
сваки
појединац
заслужио
је
да
га
историја
слави
!
...
Те
су
чете
крстариле
Мачвом
.
Оне
се
бринуше
о
нејачи
.
Остали
се
враћаше
домовима
да
гледају
или
бар
да
наређују
домаће
послове
.
Скоро
сваки
дан
било
је
овде-онде
окршаја
.
Ово
што
се
одметнуло
није
могло
мировати
.
Ако
Турака
нема
да
сами
наиђу
,
онда
их
они
потраже
.
Катић
је
бар
двапут
у
недељи
са
својим
пандурима
прелазио
Дрину
да
Турке
у
њиховом
гнезду
потражи
.
Заметне
чарку
,
изазове
их
,
намами
преко
Дрине
,
па
бије
.
Ту
му
је
вазда
био
Зека
са
својим
„
голаћима
”
у
помоћи
...
Нема
стопе
земље
мачванске
крвљу
незаливене
и
костима
непотрушене
...
Шта
ли
се
чинило
са
онима
који
беху
слаби
и
нејаки
?
...
Где
је
год
турска
најезда
јача
,
управо
,
куд
је
повећа
турска
најезда
пролазила
,
ту
су
куће
и
колебе
биле
празне
.
Народ
су
војводе
и
буљубаше
исељавале
у
северозападни
крај
Мачве
,
близу
реке
Саве
,
како
би
их
,
у
случају
какве
невоље
,
ја
погибије
,
могли
на
чамцима
преко
Саве
превести
,
те
их
склонити
код
браће
Срба
у
Срему
...
Ти
скупови
стараца
,
немоћних
стараца
,
жена
и
нејаке
деце
звали
су
се
збегови
.
Читава
села
беху
у
тим
збеговима
.
Устаници
су
се
бринули
за
храну
,
а
остало
како
је
драгом
богу
воља
.
Места
склонитија
нису
ни
ишла
у
збегове
.
Ту
се
водио
домаћи
живот
,
не
онако
као
пре
устанка
,
али
бар
је
чељад
била
под
својим
кровом
заклоњена
,
ако
ни
од
чега
,
оно
од
зла
времена
.
Међутим
,
борба
се
била
из
дана
у
дан
.
Није
било
већих
сукоба
,
али
је
вазда
био
по
који
буљук
Турака
,
које
су
ови
пресретали
и
тукли
.
Своје
су
мртве
,
Србе
,
сарањивали
,
а
Турке
су
остављали
да
их
једу
птице
грабљивице
.
Плугови
почеше
рђати
,
али
се
тим
више
светлела
дуга
шара
,
која
је
овом
вековном
робу
била
и
отац
и
мајка
...
Никло
је
,
расло
,
напупило
,
процватило
,
заметнуло
се
,
па
—
сазрело
...
Сад
му
је
гида
као
девојци
удати
се
.
И
кад
је
то
време
дошло
,
онда
је
и
онај
бедник
постао
јунак
.
Страх
је
ишчилео
из
срца
—
дошло
је
доба
освете
.
Сад
треба
светити
проливену
крв
од
Косова
.
„
Ниче
раја
ка̓
из
земље
трава
.
”
2
.
КУЋНИ
ПРАГ
Спутила
се
ноћ
.
Поље
је
мирисало
барутом
...
Устаници
се
повукоше
у
честе
под
дрва
да
их
не
би
на
сну
„
била
ведрина
.
”
Станко
се
нашао
поред
оца
.
Ја
не
знам
,
али
има
тренутака
кад
и
радост
окамени
човека
.
Занеми
као
и
у
највећој
несрећи
.
Тако
је
некако
било
и
код
Алексе
.
Од
неколико
дана
он
више
не
беше
госа
своје
памети
...
Сваки
тренутак
отварао
му
је
по
један
извор
среће
...
Он
није
знао
шта
се
с
њим
ради
...
Његов
Станко
!
Ама
је
ли
могућно
да
је
то
његов
Станко
?
...
Зар
он
отац
томе
младоме
диву
на
кога
сви
очи
управљаху
?
...
Зар
он
отац
томе
грому
чије
око
сече
као
оштра
сабља
,
а
опет
погледа
онако
господски
,
поносито
?
!
...
И
кад
му
Станко
приђе
руци
,
он
се
збуни
;
чисто
би
је
тргао
од
некога
страха
и
,
тако
да
рекнем
,
стида
што
му
такав
јунак
руци
прилази
!
...
Тако
и
сад
.
Станко
је
седео
уза
њ
,
а
он
осећа
како
му
срце
стрепи
...
Син
му
разговара
с
попом
,
а
он
не
може
да
се
наслуша
оних
паметних
речи
што
лете
као
несташни
лептири
са
усана
његових
...
Не
може
ни
попа
да
се
нагледа
,
јер
он
је
слушао
тако
пажљиво
разговор
Станков
као
да
то
говори
какав
старац
од
сто
година
!
...
—
Мука
сам
се
намучио
,
мој
попо
,
мука
!
...
И
ако
,
са
грехова
мојих
,
душа
моја
буде
у
паклу
мучена
,
ја
мислим
да
већих
мука
бити
не
може
!
...
Дан-ноћ
у
страху
...
Кад
само
помислим
на
моје
код
куће
,
којих
се
сви
одрекосте
,
кад
помислим
да
они
беху
робље
незаробљено
ни
криви
ни
дужни
;
кад
помислим
како
се
прави
кривац
безбрижно
шеће
по
Црној
Бари
—
у
мени
се
узмути
утроба
!
...
Чини
ми
се
,
е
се
мајчина
храна
буни
у
мени
и
проклиње
ме
!
...
Осећао
сам
њихове
сузе
по
телу
моме
,
јер
су
ме
пекле
као
жива
жеравица
!
...
—
Ћути
,
синко
,
ћути
!
—
вели
му
попа
.
—
Сад
могу
!
...
Иако
сам
четири
живота
узео
на
душу
,
могу
ћутати
,
јер
ми
је
душа
мирна
и
срде
на
месту
...
Ја
верујем
да
сам
грешан
,
али
бих
био
већи
мученик
да
се
нисам
осветио
!
...
—
Грех
јесте
—
говораше
стари
свештеник
.
—
Па
опет
,
ко
му
зна
!
...
Свете
књиге
веле
:
„
Не
узимај
туђега
живота
,
јер
ниси
кадар
једне
беле
власи
у
црну
претворити
”
.
И
тако
је
!
...
Што
ниси
кадар
некоме
дати
,
не
смеш
му
ни
узимати
!
...
Ама
,
синко
,
то
је
наука
небесна
.
Тако
се
може
тамо
,
на
небу
;
али
овде
,
на
земљи
...
овде
то
не
може
бити
!
...
Ми
смо
ти
створени
некако
друкчије
.
И
ево
,
ја
,
грешни
слуга
олтара
божјег
,
ја
ти
кажем
:
није
добро
што
си
учинио
,
али
је
право
!
...
А
стари
рекоше
:
што
је
право
и
богу
је
драго
!
...
Станко
му
узе
зборану
руку
и
пољуби
.
—
Хвала
ти
,
попо
!
—
рече
он
.
—
И
како
да
му
то
не
учиним
!
...
Ја
подигао
мало
крова
над
главом
—
он
ми
га
запали
!
Ја
подгајио
пород
,
потпору
старим
данима
,
одмену
изнуреном
телу
,
свећу
крсну
,
на
коме
ћу
тековину
и
славу
оставити
—
а
он
ми
га
роби
и
убија
!
...
Па
зар
да
не
скинем
зулум
са
света
?
...
—
Тако
је
,
попо
!
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Ја
,
као
свештеник
,
ово
вам
не
бих
смео
говорити
!
...
Мој
је
посао
да
вам
говорим
о
љубави
,
—
настави
попа
,
падајући
све
више
у
ватру
—
али
како
и
ви
И
ја
можемо
волети
онога
ко
нам
руши
у
прах
и
пепео
сву
тековину
и
черечи
оштрим
ножем
наш
подмладак
!
...
Да
нам
бог
срца
и
памети
дао
није
,
то
би
све
могло
бити
!
...
Ама
овако
...
нека
опрости
Господ
!
...
Станко
,
сине
!
...
Иако
божански
закони
кажу
да
си
грешник
,
земаљска
правда
и
ми
,
грешни
људи
,
велимо
ти
:
„
Ко
се
не
освети
,
тај
се
не
посвети
!
...
”
—
Тако
је
!
...
Тако
је
!
...
—
И
тако
је
!
—
настави
опет
попа
,
скочивши
на
ноге
,
а
око
му
се
запалило
.
—
И
друкчије
не
може
ни
бити
!
...
Јер
,
онда
,
како
би
назвали
овај
наш
устанак
?
Ми
се
дигосмо
:
или
да
изгинемо
или
да
душом
дахнемо
;
дигосмо
се
да
убијамо
и
побијемо
онако
исто
као
што
они
нас
убијаше
;
дигосмо
се
да
се
ослободимо
,
да
можемо
бити
људи
,
да
се
можемо
сербезно
пружити
под
својим
кровом
и
на
својој
постељи
,
да
можемо
без
страха
загрлити
и
пољубити
своје
чедо
,
а
да
не
помислимо
да
ће
она
мала
,
плавокоса
главица
пасти
од
ножа
турског
;
дигосмо
се
да
можемо
бити
оно
што
је
бог
хтео
,
стварајући
првог
човека
—
прави
људи
!
...
И
онда
,
нека
је
по
сто
пута
благословена
крајина
!
...
И
нека
си
благословен
и
ти
Станко
,
сине
мој
!
...
Све
грехе
твоје
примам
ја
на
своју
стару
душу
!
...
И
диже
руку
стари
свештеник
и
погледа
у
оно
звездано
небо
:
—
Господе
!
—
викну
он
.
—
Ти
,
који
си
дао
живота
и
најмањем
црву
