јаћу
с
тобом
у
Европу
;
ми
нисмо
сироти
.
Кад
има
Нурије
,
као
да
ја
имам
;
ми
смо
једна
крв
,
и
ако
нисмо
на
једном
срцу
лежале
;
ми
се
волимо
.
Ја
сам
крива
,
па
хоћу
да
се
казним
,
хоћу
с
тобом
у
свет
који
познајем
по
причању
и
из
књига
,
и
који
ми
је
стран
,
туђ
,
немио
:
он
ме
је
лишио
тебе
;
годинама
сам
те
желела
,
чезнула
за
тобом
...
Пиј
,
сине
!
Он
је
опет
тупо
погледа
ништа
не
говорећи
,
затварајући
очи
.
—
Сине
!
Он
не
проговара
и
не
гледа
је
,
а
главом
даје
знак
да
изиђе
.
„
Видео
је
мастику
,
али
јој
није
осетно
мирис
.
Ја
дуван
кад
гледам
не
марим
,
али
кад
осетим
мирис
запаљене
цигаре
...
“
—
па
отвори
стакалце
с
мастиком
,
принесе
му
га
:
—
Сине
!
Он
ћути
као
да
је
онемео
;
она
изиђе
смрвљена
.
По
коју
би
цену
сад
пио
?
Ни
по
коју
.
Да
кажу
:
доћи
ће
ти
Фатма
—
чак
ни
онда
.
„
Две
страсти
не
могу
заједно
.
Оно
пре
није
била
љубав
,
већ
вољење
.
Јер
како
је
могла
бити
љубав
,
кад
он
:
много
пута
о
њој
говорио
,
свега
је
двапут
видео
.
Утисци
јаки
,
али
мало
успомена
.
Ово
сад
љубав
је
:
колико
успомена
,
колико
радости
,
“
мисли
тетка
и
уздише
.
Трећи
дан
изиђе
.
Чисто
постарио
.
Улицом
је
сретао
жене
и
окретао
главу
од
њих
с
пуно
мржње
.
А
кога
год
човека
,
млада
и
лепа
срете
,
загледа
му
се
у
очи
,
и
срце
му
тада
силно
куцаше
,
крв
удараше
у
слепоочнице
...
„
Осман-беј
!
Може
бити
ово
је
тај
Осман-беј
!
“
И
неописана
љутина
га
обузимаше
:
да
га
ухвати
,
убије
:
„
Он
њу
...
“
Не
,
даље
није
смео
.
„
Станите
!
“
виче
мислима
.
Ако
виде
кога
седог
старца
,
господског
изгледа
:
„
То
је
њен
свекар
.
“
У
сваком
мршавом
отменом
муслиманину
виде
њеног
девера
.
„
Благо
њима
!
Они
њу
гледају
,
они
су
јој
ближи
од
мене
;
они
њој
и
она
њима
!
“
Па
не
гледајући
ни
у
кога
,
ни
у
шта
,
он
је
продужавао
пут
мислећи
:
„
Сви
су
око
ње
,
разговарају
се
,
шале
се
,
она
весела
невеста
...
Зар
да
јој
је
тај
Осман-беј
ближи
од
мене
!
Он
њен
,
а
ја
туђ
!
Зар
ће
је
он
волети
као
ја
.
Нико
је
није
тако
волео
пити
ће
је
волети
.
И
она
не
мари
за
моју
љубав
!
Из
свих
срца
,
што
су
око
ње
,
да
скупи
љубав
уједно
,
па
није
колико
моја
...
“
После
се
мало
разгали
:
„
Ја
сам
јој
први
.
С
њим
се
познаје
од
пре
неки
дан
,
а
са
мном
откад
!
“
И
преброји
на
прсте
месеце
:
„
Дванаест
...
Година
дана
прошла
како
сам
је
први
пут
видео
.
“
Па
опет
га
спопаде
бол
,
још
жешћи
,
и
неописана
љутина
,
јер
види
собу
једну
:
ту
је
она
с
Осман-бејом
...
сама
.
Па
не
сме
даље
.
„
Станите
!
“
виче
мислима
.
Насешће
му
крв
на
очи
,
распориће
првога
кога
сретне
;
јер
„
од
радости
се
човек
опија
,
од
љубоморе
луди
...
“
Али
како
му
би
тешко
кад
у
џепу
не
нађе
ножа
!
Свега
се
сети
и
похита
мимо
махалске
кафане
,
мимо
људе
,
Турке
на
ниским
столицама
:
ништа
не
виде
.
Он
гледа
једну
кућу
,
где
ће
она
бити
са
својим
родитељима
:
они
ће
јој
сутра
бити
гости
на
ручку
,
и
на
вечери
:
петак
је
.
Ниди
њу
веселу
:
није
јој
њега
жао
.
И
толико
му
дође
тешко
што
је
весела
кад
је
он
тужан
...
Срете
га
један
друг
,
и
поведе
га
на
Молос
,
новим
певачицама
.
Он
се
као
мало
разгали
:
сад
ће
с
певачицама
:
али
кад
дође
,
опет
беше
тужан
.
Друг
га
поведе
к
најлепшој
,
али
он
с
пуно
одвратности
окрете
главу
...
Никад
неће
пољубити
жену
коју
не
воли
,
као
некад
.
Побеже
из
кафане
,
вукући
са
собом
свој
терет
;
па
пође
за
једним
лепим
високим
Турчином
.
„
То
је
Осман
.
Пратићу
га
до
куће
,
па
ћу
га
убити
.
“
Али
лепи
Турчин
сврати
у
један
дућан
,
он
продужи
пут
.
Кад
се
врати
кући
,
беше
вече
увелике
.
Посрћући
прође
поред
мајке
и
тетке
не
рекавши
ни
„
добро
вече
“
,
а
оне
се
обрадоваше
:
пијан
.
После
видеше
„
да
га
не
заноси
глава
већ
срце
“
,
и
сневеселише
се
.
—
Алије
,
Алије
,
шта
ћемо
?
Себе
бих
продала
,
да
му
купим
њу
,
али
она
се
не
купује
,
није
робиња
.
Па
оде
њему
и
узе
га
миловати
по
коси
и
опалу
лицу
;
он
се
не
брани
,
ћути
:
миран
је
како
га
она
никад
досад
није
видела
.
Обрадовавши
се
,
истрча
,
сестри
да
каже
.
Њој
овај
глас
не
би
пријатан
.
—
Знаш
,
Нурије
,
како
је
море
пред
буру
:
тихо
,
некако
страшно
тихо
?
рече
пашиница
с
много
бриге
.
—
Ја
опет
волим
...
Смем
к
њему
.
Однећу
му
вечеру
.
“
То
рекавши
одскакута
у
кухину
,
и
узевши
тањир
мухалебије
,
оде
у
собу
за
рад
.
Он
сеђаше
за
столом
,
налакћен
,
а
она
весело
рече
:
—
Mon
Dieu
,
арслане
,
мухалебија
!
Овако
добра
није
скоро
била
.
Једи
...
сам
,
кад
нећеш
с
нама
.
—
Док
попушим
цигару
,
рече
он
...
Она
погледа
,
и
кад
нигде
не
виде
запаљену
цигару
,
узе
једну
из
своје
кутије
,
и
давши
му
је
,
укреса
жижицу
.
Па
се
трже
и
рече
:
—
Да
угасим
...
Цигару
после
вечере
.
Једи
...
Изнемогао
си
,
не
једући
толико
...
три
дана
.
Молим
те
!
Он
јој
опет
рече
да
ће
после
,
док
попуши
цигару
.
Она
изиђе
па
му
донесе
једну
дивну
ружу
и
рече
:
—
Mon
Dieu
,
qu'elle
est
belle
!
C'est
la
France
!
Он
се
осмехну
,
подигнув
један
крај
горње
усне
;
она
у
том
осмеху
не
виде
подсмех
него
досаду
,
па
изиђе
,
намеравајући
да
опет
уђе
,
с
мајком
му
,
да
га
обе
моле
да
једе
.
Али
још
није
била
ни
до
софе
,
из
собе
за
рад
чу
се
пуцањ
.
Она
,
несвесно
,
смаче
папуче
,
па
потрча
као
без
душе
...
Насред
њене
собе
сеђаше
Джемал
,
без
капута
,
раздрљених
груди
,
одакле
је
ишла
јасна
крв
,
и
окреташе
се
,
као
да
хоће
да
се
прибере
где
је
.
Крај
њега
,
с
десне
стране
,
бејаше
револвер
.
Видевши
њега
крвавог
,
Нурије
ништа
не
проговори
,
нити
пусти
глас
изненађења
или
страха
,
већ
сама
полете
конаку
,
где
су
слуге
.
Један
истрча
пред
њу
,
и
видев
је
гологлаву
,
окрете
јој
леђа
;
а
она
му
брзо
и
прибрано
нареди
да
трчи
с
другим
слугама
по
лекаре
,
тројицу
да
доведу
,
одмах
...
који
су
им
најближи
:
„
Мурад-Джемал-беј
чистио
револвер
,
па
се
случајно
ранио
...
“
Па
похита
сестри
.
Она
је
била
доле
,
па
кад
је
дотрчала
Ђулбејаз
и
рекла
јој
:
„
Убио
се
Джемал-беј
“
,
пошла
,
заљуљала
се
и
пала
...
Лекари
дођоше
брже
но
што
би
се
очекивало
,
и
наместивши
младога
беја
на
диван
,
узеше
му
испитивати
рану
...
XВИИ
Кућа
Осман-беја
,
Фатмина
другог
мужа
,
близу
је
Касумије
.
Она
је
велика
,
старинска
;
у
њој
се
живи
патријархалним
животом
:
нико
ништа
не
уради
,
док
не
пита
„
главу
куће
“
,
оца
Осман-бејова
.
По
реду
и
честитости
,
та
кућа
је
служила
за
пример
Солуњанима
више
од
пола
столећа
,
служила
је
до
пре
неколико
година
,
док
се
није
почело
говорити
о
вези
између
снахе
и
девера
...
Пре
деветнаест
година
,
Али-Рашид-беј
,
Осман-бејов
отац
,
ожени
свога
најстаријег
сина
,
Ахмед-беја
,
по
трећи
пут
удовца
,
човека
у
тридесет
деветој
години
,
ожени
га
једном
,
нежна
здравља
,
једанаестогодишњом
девојчицом
из
унутрашњости
Турске
.
Поред
тога
што
је
био
старији
од
своје
жене
двадесет
седам
година
,
он
је
увек
изгледао
као
болестан
:
висок
,
мршав
,
жут
,
те
су
сви
говорили
да
је
јектичав
.
Иначе
је
добар
,
и
по
нарави
и
по
срцу
,
бољи
од
све
Али-Рашид-бејове
деце
.
Тих
,
благ
,
он
је
према
својој
жени
,
детету
,
био
врло
нежан
,
више
као
отац
,
него
као
муж
;
свашта
јој
је
куповао
док
је
била
мала
,
нарочито
играчке
,
и
она
га
је
за
то
волела
као
оца
,
и
била
му
за
поклоне
захвална
:
кад
је
год
пошао
и
дошао
пољубила
га
у
руку
.
Родила
му
тек
што
је
напунила
четрнаест
;
али
због
сувишње
младости
,
она
дете
није
могла
донети
;
родила
га
у
осмом
месецу
,
те
је
умрло
.
После
му
нарађала
красну
децу
,
и
била
добра
и
нежна
мајка
.
А
као
жена
,
што
је
бивала
старија
,
све
је
чешће
погледала
у
мужа
,
своју
неприлику
,
и
бунила
се
.
Али
одрасла
у
строго
моралној
кући
,
а
тако
и
удата
,
она
никад
није
помислила
да
му
се
свети
за
злочин
извршен
према
њој
,
како
је
она
сама
себи
говорила
,
нарочито
да
му
се
свети
онако
како
су
се
светиле
мужевима
,
својим
неприликама
,
неке
њене
пријатељице
:
једна
јој
се
пријатељица
волела
с
пасторком
,
и
о
томе
је
њој
отворено
причала
,
а
она
се
љутила
и
гадила
.
Пролазиле
су
године
,
од
слабуњаве
једанаестогодишње
девојчице
постала
је
здрава
,
дивна
жена
.
И
једнога
дана
,
она
осети
у
срцу
два
осећања
:
мржњу
према
мужу
,
и
љубав
према
некоме
кога
никад
није
видела
,
само
га
замишљала
...
Она
је
чезнула
за
тим
замишљеним
човеком
,
тврдо
верујући
да
ће
јој
кад
тад
доћи
,
и
ако
им
у
оно
одељење
куће
што
се
зове
харем
не
улазе
други
људи
до
муж
јој
,
свекар
,
њена
браћа
,
и
један
девер
,
према
коме
осећа
сестринску
љубав
:
с
њим
је
одрасла
,
од
ње
је
старији
две
године
,
а
од
родитеља
је
скоро
отишао
,
оженив
се
и
добив
службу
у
Скопљу
.
Једно
пролетње
јутро
,
у
кућу
њена
свекра
дође
друго
мушко
,
за
њу
потпуно
страно
,
туђе
;
она
га
никад
није
видела
.
То
је
Осман-беј
,
њен
млађи
девер
.
Он
јој
је
врсник
.
У
Цариград
је
отишао
још
дететом
,
пре
њене
удаје
,
па
никад
није
долазио
у
Солун
,
није
му
дао
стриц
,
који
га
је
био
узео
под
своје
,
немајући
деце
;
а
сад
му
је
тај
стриц
умро
,
и
он
се
одмах
вратио
родитељима
.
Младић
од
двадесет
четири
године
,
он
је
својим
здрављем
и
мушком
лепотом
порази
.
Учини
јој
се
да
то
није
њен
девер
,
већ
онај
непознати
,
кога
она
воли
како
је
постала
женом
,
и
нада
му
се
.
И
она
се
у
њ
лудо
заљуби
,
заборављајући
да
је
жена
,
да
је
мајка
четворо
деце
,
да
има
и
женску
децу
,
две
красне
девојчице
.
И
ако
занесена
,
она
никад
не
помисли
да
ће
доћи
до
преступа
,
до
греха
,
да
ће
пасти
с
девером
,
и
то
у
свекровој
,
у
мужевљој
кући
.
Али
он
је
осетио
њену
љубав
,
опазио
њене
топле
а
збуњене
погледе
,
и
грозничавост
кад
јој
се
ђерђефу
приближи
да
види
како
везе
,
и
ужас
кад
једном
рече
:
„
Госпођо
снахо
,
хоћу
да
се
женим
—
тражите
ми
девојку
“
.
Поред
тога
што
је
врло
лепа
,
она
је
и
добра
:
у
кући
са
свима
лепо
,
свекру
и
свекрви
„
води
чест
“
као
првих
дана
,
и
боље
,
јер
онда
је
била
дете
па
није
умела
;
са
слушкињама
је
не
као
госпођа
,
већ
као
мајка
,
и
Осману
,
и
због
тога
као
због
лепоте
,
биваше
све
милија
и
ближа
.
Не
прође
много
,
а
он
би
сав
обузет
мишљу
о
преступу
,
о
греху
,
оним
на
шта
она
није
смела
ни
помислити
.
И
врло
дрзак
,
не
осећајући
према
родитељској
кући
онога
побожног
поштовања
,
зато
што
у
њој
није
одрастао
,
што
се
готово
сасвим
отуђио
,
он
узе
вребати
прилику
кад
ће
му
снаха
код
куће
бити
сама
.
После
му
се
учини
да
од
тога
нема
ништа
,
те
очајаваше
.
Прође
година
дана
како
се
вратио
.
Једно
јутро
иђаше
улицом
замишљен
,
невесео
,
мучен
својом
страшћу
,
па
се
трже
јер
срете
оца
и
брата
;
мало
даље
,
срете
мајку
,
сестру
,
братаницу
,
девојчицу
од
својих
десет
година
,
и
једну
слушкињу
,
с
бошчицом
:
иду
у
хамам
...
Као
на
крилима
оде
кући
.
У
авлији
се
играху
двоје
млађе
братове
му
деце
,
мушкарац
и
девојчица
,
тераху
обруч
као
Европљанчићи
,
па
кад
видеше
стрица
,
зацикаше
од
радости
,
и
бацивши
обруч
,
потрчаше
му
на
сусрет
,
девојчица
,
плаве
дуге
косе
,
у
белој
антеријици
,
скакуташе
око
њега
,
и
тапшући
викаше
:
„
Татли
беј-аџо
“
,
и
мољаше
га
да
се
сагне
да
га
пољуби
.
А
он
,
запет
оним
,
омилова
децу
механично
и
готово
хладно
;
она
то
осетише
,
па
га
оставише
,
спремна
да
заплачу
.
Он
ништа
не
опази
,
већ
брзо
изусти
:
„
Где
је
Осман
(
брат
им
,
старији
од
њих
)
?
Девојчица
одговори
:
„
Код
Емине-тејзе
с
Ајше-кадуном
“
(
слушкињом
)
.
Њему
заигра
доња
вилица
и
потрча
у
кућу
:
деца
,
тужна
што
их
стриц
не
воли
,
не
пођоше
за
њим
као
други
пут
...
Снаха
му
бејаше
у
једној
соби
с
улице
,
шијаше
нешто
.
Кад
њега
виде
,
осети
шта
хоће
па
претрну
,
али
не
побеже
,
чак
и
не
покри
разголићен
врат
,
као
други
пут
...
Никад
јој
није
ни
алузијом
поменуо
о
љубави
,
а
сад
јој
приђе
смело
,
дрско
...
Изгледаше
као
да
су
се
бог
зна
откад
договарали
...
...
...
.
Силан
стид
натера
јој
сузе
на
очи
.
Њему
играху
на
лицу
мишићи
и
доња
вилица
,
а
она
,
не
гледајући
га
,
покриваше
лице
рукама
и
плачући
муцаше
:
„
Тешко
мени
!
...
Тешко
мени
!
...
“
И
он
се
покаја
,
и
застиде
се
.
Али
пошто
му
се
учини
да
стид
за
ово
не
доликује
човеку
,
он
се
насмеја
,
и
узе
јој
љубити
лице
,
говорећи
да
то
није
ништа
;
он
јој
је
што
и
стран
,
туђ
човек
,
пошто
би
је
могао
узети
:
млађи
је
од
њена
мужа
,
те
јој
се
не
рачуна
као
отац
,
по
закону
...
Али
,
она
се
кајала
...
Пролазили
су
дани
и
недеље
,
она
га
није
гледала
,
и
непрестано
је
била
као
љута
на
њ
:
никако
се
није
с
њим
разговарала
.
Оно
изненадно
,
неочекивано
,
нежељено
с
њене
стране
начинило
је
да
у
њој
наступи
осека
љубави
...
Али
,
једнога
дана
дође
плима
и
сву
је
потопи
,
она
се
понова
заборави
,
чак
приставши
на
тајне
састанке
,
код
Ајше-кадунине
сестре
,
једне
старе
сироте
Туркиње
,
саме
самците
,
у
једном
кућерку
испод
Чауш-Манастира
.
А
да
на
те
састанке
може
ићи
,
тајну
је
морала
поверити
оној
својој
пријатељици
што
се
воли
с
пасторком
,
и
код
ње
се
спремала
,
прерушавала
се
у
просту
стару
кадуну
,
па
од
ње
ишла
сама
тамо
где
ју
је
с
нестрпљењем
чекао
њен
страсни
девер
.
Али
кад
се
год
вратила
пријатељици
,
да
се
пресвуче
и
иде
кући
с
њеном
слушкињом
,
увек
је
у
души
осећала
нешто
неисказано
тешко
.
То
тешко
долазило
јој
је
кад
види
пријатељицу
и
сети
се
њене
везе
.
Мислила
је
:
„
Она
се
заборавила
,
али
није
мајка
...
А
ја
,
несрећница
,
мајка
женске
деце
!
...
“
Ова
веза
трајала
је
позадуго
,
и
Зејне-ханум
,
Осман-бејова
снаха
и
жена
није
ни
помишљала
на
њен
раскид
.
И
ако
је
нашла
оно
што
је
годинама
тражила
и
желела
,
љубав
,
ипак
је
врло
често
бивала
тужна
како
никад
раније
.
Обично
је
обузимала
туга
кад
јој
се
учинило
да
он
њу
не
воли
као
она
њега
,
а
некад
само
кад
погледа
женску
децу
.
„
Јадне
,
јадне
моје
девојке
!
Свет
ће
говорити
мајка
им
била
така
и
така
.
“
И
онда
је
обузимало
друго
осећање
,
неисказан
гнев
...
Гневила
се
на
мужа
,
називајући
га
у
души
злочинцем
.
Она
му
никад
није
могла
опростити
„
злочин
“
извршен
према
њој
,
детету
.
Преварио
ју
је
луткама
.
.
Она
се
сећа
тога
вука
у
овчјој
кожи
(
како
га
она
прозвала
)
,
како
је
био
нежан
с
њом
кад
им
се
приближавало
прво
вече
...
И
сећа
се
себе
уплашене
од
те
вечери
,
свога
сакривања
у
свекрвину
собу
.
И
често
се
сећа
,
кад
се
једну
ноћ
сакри
у
метле
,
и
они
је
тражаху
до
поноћи
,
а
кад
је
нађоше
,
она
их
мољаше
да
спава
с
госпођом
мајком
.
И
сећа
се
свекрвине
нежности
,
и
кад
је
једном
грдила
сина
злочинца
.
Плашила
се
и
опет
се
радовала
луткама
и
играчкама
.
Док
се
једнога
дана
не
побуни
...
Бејаше
напунила
осамнаест
;
код
ње
бејаше
меџлис
,
то
јест
скуп
жена
;
свираху
,
певаху
,
разговараху
се
о
свачему
па
и
о
свадбеној
кошуљи
:
ова
имала
од
бурунџука
,
она
од
венедика
;
потражише
њену
,
а
она
је
се
сети
:
од
танке
паучине
,
на
постељи
је
,
ујутру
,
нашла
ситну
парчад
...
Сва
јој
крв
јурну
у
лице
,
и
чисто
јој
се
очи
закрвавише
.
Ох
,
да
је
он
био
ту
,
она
,
први
пут
побуњена
,
пресекла
би
му
зубима
грло
,
чинило
јој
се
...
После
се
свега
сваки
час
сећала
и
сваки
час
се
бунила
,
у
себи
,
не
говорећи
никоме
ништа
.
У
овој
старинској
кући
она
је
у
духу
била
нова
,
придружила
се
,
у
духу
,
њима
,
грдећи
све
што
је
старо
,
труло
,
нездраво
,
највише
то
што
се
и
дан
данас
неки
,
многи
,
жене
—
децом
.
Она
би
њему
све
казала
,
да
воли
Османа
,
да
јој
је
он
муж
,
али
је
од
тога
уздржаваше
страх
да
је
не
отера
,
па
како
би
она
без
деце
,
јер
зна
да
јој
децу
не
би
дао
.
И
не
хте
му
казати
још
и
с
тога
да
не
би
била
изобличена
као
преступна
жена
,
па
како
би
њена
женска
деца
!
И
ради
тога
ћуташе
,
мучећи
се
мишљу
:
„
Ја
сам
лажљивица
.
Неваљалица
сам
,
а
изигравам
поштену
жену
—
нисам
„
ухваћена
“
“
.
Понеки
дан
,
кад
се
загледа
мужу
у
„
овчје
очи
“
,
које
она
толико
мрзи
,
и
кад
чује
да
јој
каже
благо
,
онаквим
гласом
као
кад
се
спремао
за
извршење
злочина
:
„
Зејне-ханум
,
јагње
,
хоћеш
ли
да
спавамо
?
“
,
она
се
стреса
,
грози
,
у
срцу
осети
страхобу
...
—
смождила
би
га
.
А
ништа
му
не
рече
,
и
због
тога
презире
себе
,
што
се
претвара
,
што
лаже
,
што
му
не
каже
да
га
мрзи
,
и
да
јој
муж
није
он
,
већ
његов
брат
Осман
.
После
себе
извињава
:
„
Ћутим
због
деце
:
не
бих
могла
без
њих
.
Нећу
да
будем
изобличена
:
због
женске
деце
.
“
Турске
жене
,
из
првих
кућа
,
долазиле
су
јој
,
дружиле
се
с
њом
као
пре
,
јер
она
је
још
„
поштена
жена
“
,
и
ако
добро
знају
да
није
:
чуле
су
за
њену
грешну
љубав
.
Чуло
се
,
свет
говори
,
али
она
није
ухваћена
,
она
није
изобличена
,
нити
сама
што
говори
,
осим
код
своје
пријатељице
,
оне
што
се
воли
с
пасторком
.
Она
узме
да
се
љути
и
на
себе
и
на
многе
што
њој
долазе
,
за
које
је
чула
да
су
као
она
,
а
праве
се
поштене
...
Али
ништа
није
трајно
,
стално
.
Изненада
дође
једна
велика
промена
у
њиној
кући
,
у
њену
животу
,
у
љубави
:
задовољен
њом
,
Осман-беј
испроси
девојку
.
И
ово
би
изненада
,
неочекивано
,
нежељено
с
њене
стране
,
као
њен
преступ
,
и
опа
се
избезуми
.
Хтела
је
да
закука
.
Па
се
спреми
и
оде
једној
својој
рођаци
,
оде
без
питања
,
први
пут
...
И
пошто
се
не
врати
ни
после
недељу
дана
,
по
њу
оде
муж
.
Кад
је
пита
зашто
је
отишла
не
казавши
никоме
да
ће
ићи
,
она
одговори
брзо
и
смело
:
„
Побегла
сам
од
куће
:
нисам
могла
сачекати
ортака
.
“
Он
се
зачуди
,
мислећи
да
она
њему
пребацује
за
женидбу
,
и
рече
:
„
Каквог
ортака
?
!
Ја
и
не
помишљам
на
женидбу
,
а
ти
...
“
Она
брзо
и
смело
рече
:
„
Делила
бих
с
четири
ортака
ствар
—
тебе
,
а
не
могу
с
једним
душу
—
њега
.
Ти
си
ми
милосник
,
а
муж
ми
је
твој
брат
Осман
.
“
Он
се
препаде
,
помислив
да
је
полудела
,
а
она
,
решена
на
смрт
,
смело
настави
:
„
Ти
си
злочинац
,
и
ја
пљујем
на
лутке
,
на
играчке
,
које
си
ми
куповао
да
ме
превариш
!
...
Ти
мене
ниси
волео
,
јер
ме
никад
ниси
видео
,
а
узео
си
дете
ради
једног
тренутка
где
си
се
ти
човек
претворио
у
животињу
.
И
ја
сам
требала
да
ти
се
осветим
чим
сам
од
детета
постала
жена
,
да
те
казним
као
злочинца
,
као
зликовца
,
као
убицу
,
али
ја
нисам
хтела
,
остављала
сам
на
Бога
,
и
Бог
те
је
казнио
...
Али
,
од
тада
ја
сам
тужна
,
тешко
ми
је
,
не
што
сам
те
изневерила
,
већ
што
ништа
не
знаш
да
те
варам
,
те
мирно
једеш
и
спаваш
.
Кад
чујем
да
мирно
спаваш
,
онда
те
неисказано
мрзим
,
и
молим
Бога
да
те
умори
,
па
се
уплашим
да
ме
не
казни
,
да
ми
уместо
немилог
мужа
не
узме
које
мило
дете
.
Крила
сам
од
тебе
не
због
тебе
,
већ
због
деце
:
кад
ме
отераш
лишићеш
ме
њих
.
Крила
сам
од
себе
због
девојчица
,
да
им
мајка
не
буде
изобличена
као
преступница
.
А
сад
,
побегла
сам
због
ње
,
свога
ортака
...
И
она
,
сирота
,
мисли
удаје
се
без
ортака
,
за
нежењена
човека
...
Побегла
сам
,
јер
зашто
да
она
буде
несрећна
?
“
Ахмед-беј
бејаше
поражен
,
и
ништа
не
умеде
проговорити
.
„
Луда
!
“
мишљаше
.
За
толики
низ
година
она
га
неуљудно
и
не
погледа
,
а
гле
шта
сад
говори
.
Кад
се
мало
прибра
,
он
тихо
рече
:
„
Ти
си
се
нешто
наљутила
,
па
не
знаш
шта
говориш
.
Зејне-ханум
врати
се
кући
,
због
деце
.
“
—
„
Зар
сад
кад
знаш
каква
сам
зовеш
ме
кући
?
!
Ако
ниси
љубоморан
,
зар
се
не
стидиш
?
!
“
„
Зејне-ханум
,
ти
тако
говориш
за
инат
...
што
сам
те
узео
младу
...
Хајде
кући
,
деци
,
“
говораше
он
потресен
до
суза
—
„
Никад
!
“
узвикну
она
.
„
Ово
дана
,
која
год
је
овде
дошла
ја
сам
јој
казала
,
све
сам
јој
испричала
као
сад
теби
—
сама
сам
се
изобличила
...
Што
се
тиче
моје
деце
,
ти
ћеш
ми
их
слати
свакога
петка
...
Ти
ми
то
нећеш
одбити
,
ако
је
у
теби
заостало
ма
шта
од
човека
.
“
Он
устаде
постиђен
,
али
не
због
онога
за
шта
га
она
као
у
судњем
дану
оптужује
...
Отиде
,
а
она
га
не
испрати
,
нити
му
на
ноге
устаде
:
први
пут
како
се
удала
;
а
после
зарида
,
први
пут
осети
према
њему
сажаљење
:
узе
да
га
сажаљева
,
јер
виде
сад
нешто
што
досад
никад
није
ни
назрела
,
да
он
,
велики
грешник
,
није
свестан
свога
греха
.
Осман
се
ожени
.
Жена
за
њ
би
годину
дана
.
У
њему
се
понова
разбукта
страст
за
Зејном
,
те
јој
поручи
да
му
дође
на
састанак
испод
Чауш-Манастира
,
милим
,
познатим
стазама
,
које
су
већ
готово
у
траву
зарасле
.
Али
,
како
му
би
кад
она
њему
отпоручи
,
да
у
љубави
не
трпи
ортака
!
Он
разумеде
да
треба
да
отера
жену
,
те
према
жени
постаде
суров
,
вређаше
је
;
али
га
она
вољаше
,
те
се
прављаше
да
ништа
не
види
,
угађаше
му
,
гледаше
да
га
се
додвори
.
Његова
страст
све
је
више
и
више
буктала
,
и
њега
целог
обузела
:
без
Зејне
му
кућа
беше
пуста
,
живот
несносан
,
љућаше
се
за
свашта
...
И
једно
лепо
јутро
,
жена
нешто
сагреши
.
Грдан
грех
!
Даде
на
зајам
обоце
једној
пријатељици
а
мужа
не
пита
,
и
муж
је
отера
...
Тврдо
вероваше
да
ће
се
Зејна
одмах
вратити
мужу
,
или
бар
долазити
на
састанке
с
њим
.
Али
,
она
не
врати
се
,
нити
учини
по
његовим
порукама
,
које
јој
доношаше
она
стара
кадуна
;
само
се
задовољаваше
виђајући
децу
свакога
петка
.
Страст
га
распињаше
као
демон
,
и
не
знајући
чим
ће
да
јој
се
освети
за
неисказане
муке
—
он
се
понова
ожени
:
њој
„
за
инат
“
.
Та
друга
бејаше
заиста
красна
,
али
с
Османом
не
састави
ни
три
месеца
:
једно
јутро
пређе
преко
пута
без
питања
,
и
он
је
—
отера
.
Опет
зва
Зејну
да
погази
траву
по
милим
стазама
,
али
она
му
се
и
сад
не
одазва
,
те
се
он
,
њој
„
за
инат
“
,
ожени
трећом
.
Трећа
му
седе
месец
дана
!
...
За
шта
је
ову
отерао
ни
сам
не
зна
,
те
турске
жене
прављаху
шалу
:
„
отерао
је
за
бакалске
кесе
“
.
Он
је
још
обилазио
око
куће
где
му
живи
снаха
као
покајница
.
Од
„
поштених
"
пријатељица
ниједна
јој
врата
не
отвара
,
а
све
су
поштене
,
осим
оне
једне
...
Ако
би
кадгод
изишла
,
носила
би
свој
грех
на
челу
дигнуте
главе
.
Променила
се
,
остарела
;
кад
у
самоћи
ноћу
јеца
,
не
помиње
децу
но
Османа
,
а
не
мисли
да
одузме
себи
живот
,
толико
тежак
:
грехота
!
...
А
Осман
,
као
полудео
,
преко
старе
кадуне
пита
је
:
хоће
ли
га
кад
му
умре
брат
...
да
му
буде
жена
.
Она
му
не
одговара
.
И
он
,
потпуно
полудео
,
пристаје
и
на
четврту
женидбу
за
непуне
две
године
!
...
За
таквога
се
удаде
,
по
други
пут
,
Емир-Фатма
.
Кад
јој
дође
с
Осман-бејом
„
ђердек
“
,
кад
је
Осман-беј
виде
,
врло
јој
се
обрадова
,
али
не
као
човек
жени
,
већ
као
дете
играчки
.
Ово
му
је
четврта
играчка
како
се
зове
„
жењен
човек
“
,
и
најлепша
је
:
једва
чека
да
је
узме
као
дечко
коња
или
девојчица
лутку
.
Кад
отера
најлепшу
међу
најлепшима
,
узеће
га
Зејна
...
У
лудилу
од
страсти
,
чак
заборавља
да
му
брат
још
није
умро
.
Приђе
јој
сав
узрујан
,
али
је
не
пољуби
у
руку
као
Европљанин
Джемал
већ
је
страсно
стеже
као
Азијат
Осман
.
Али
осети
да
се
она
тресе
те
је
пусти
,
погледа
је
,
па
кад
виде
да
је
бледа
као
смрт
,
да
је
као
мртвац
,
он
се
трже
као
човек
и
рече
:
—
Шта
ти
је
,
ханум
?
—
Болесна
сам
,
простења
она
.
—
Кад
си
болесна
што
си
се
удавала
?
—
Пре
не
...
Сад
ми
дошао
...
напад
.
И
клону
на
брачну
постељу
тресући
се
.
Он
се
наже
над
њу
,
и
пољуби
је
у
уста
,
па
се
трже
и
стресе
се
као
да
је
пољубио
мртваца
и
рече
:
—
Да
зовем
мајку
?
Па
и
не
сачекав
одговор
,
отрча
по
матер
,
лупи
дланом
у
њена
врата
вичући
:
—
Мајко
,
Емир-ханум
умире
.
Мајка
му
се
одмах
појави
,
препаднута
,
у
дугачким
белим
гаћама
као
мушко
,
у
краткој
кошуљи
,
раздрљена
,
с
чуперцима
јако
каносане
косе
.
Била
је
легла
.
Утрча
у
собу
где
јој
лежаше
нова
снаха
.
Да
се
није
тресла
,
она
би
помислила
да
је
умрла
,
таква
је
у
лицу
.
—
Не
бој
се
,
кћери
,
живци
...
солунских
Туркиња
болест
,
говораше
уплашено
и
врло
нежно
,
па
јој
метну
хладну
крпу
на
главу
и
на
срце
,
чије
се
брзо
и
јако
лупање
јасно
чуло
,
поднесе
јој
лимун
и
сирће
од
руже
да
мирише
,
и
узе
јој
трљати
сирћетом
руке
и
ноге
готово
укочене
.
Фатма
се
тресе
,
одскаче
од
постеље
,
стара
је
притискује
не
питајући
је
ништа
,
јер
јој
зуби
силно
цвокоћу
,
па
да
не
би
прегризла
језик
.
Осман
пробуди
и
сестру
.
„
Цреп
у
мангал
!
“
виче
стара
кћери
,
младој
девојци
,
непрестано
трљајући
Фатму
и
мењајући
јој
хладне
крпе
;
а
девојче
трчи
као
без
душе
да
послуша
матер
,
са
страшним
мислима
:
„
О
,
ако
умре
!
О
,
ако
умре
!
“
Она
се
овој
снаси
врло
радовала
,
већ
неколико
дана
била
је
као
на
седмом
небу
:
„
Научиће
ме
француски
!
“
Кад
донесе
топал
цреп
,
уплашена
,
дршћући
,
не
умеде
наћи
крпу
,
те
га
зави
у
један
свој
везен
јаглук
,
и
метну
га
снаси
на
табане
.
—
Да
зовемо
доктора
?
рече
Осман
уплашено
.
—
Док
.
.
тор
!
гласно
узвикну
Фатма
,
неким
страним
,
страшним
гласом
,
јер
јој
се
учини
да
умире
.
Колико
пута
,
у
болу
како
изгуби
Джемала
,
призиваше
смрт
,
а
сад
кад
јој
се
чини
да
је
дошла
,
она
је
се
боји
,
воли
да
живи
,
да
живи
ни
за
шта
,
ни
за
кога
,
само
ради
живота
.
И
кад
јој
се
чини
да
чује
грозне
кораке
смрти
,
она
се
стреса
,
због
тога
се
тресе
,
од
страха
да
не
умре
.
Обузе
је
некакав
чудан
,
животињски
страх
,
за
који
она
досад
није
ни
чула
,
кад
осети
да
је
нестаје
;
нагло
се
подиже
и
заиска
воде
,
али
не
могући
је
прогутати
,
не
осећајући
да
ли
је
има
у
грлу
,
не
осећајући
себе
,
клону
,
и
гласно
,
као
здрава
,
узвикну
:
„
Боже
!
Боже
!
“
,
па
му
се
поче
молити
топло
она
хладна
,
усрдно
,
како
никад
—
за
живот
!
И
учини
јој
се
све
мало
,
ситно
,
ништа
,
због
чега
је
некад
призивала
смрт
,
и
чак
мислила
да
сама
себи
живот
одузме
.
О
,
само
сад
да
не
умре
,
да
остане
жива
:
нити
ће
се
љутити
,
ни
туговати
,
волеће
много
—
живот
.
По
лекара
отрча
сам
Осман
;
али
,
док
је
будио
тројицу
,
док
је
једва
један
пристао
да
дође
,
прошло
више
од
часа
и
по
.
И
кад
уђоше
у
собу
,
напад
је
био
готово
сасвим
прошао
,
болесничине
ноге
биле
су
се
загрејале
,
она
се
умирила
,
и
осећала
се
уморна
као
после
каквог
напорног
рада
,
и
обузимала
је
све
већа
пријатност
што
лежи
,
што
се
одмара
.
Она
је
доктору
била
сасвим
непозната
.
Севши
поред
ње
на
столицу
,
опипа
јој
било
и
метну
јој
ухо
на
срце
.
Њене
груди
биле
су
разголићене
,
јер
су
јој
дигли
крпу
,
и
лекар
ју
је
дуго
слушао
.
А
кад
се
усправи
,
рече
:
—
Било
је
сасвим
мирно
,
срце
куца
нормално
,
тонови
су
чисти
...
Па
је
замоли
да
му
исприча
откуд
јој
је
то
дошло
,
да
ли
се
нешто
љутила
,
шта
је
јела
,
пати
ли
од
тога
,
или
јој
је
ово
први
напад
,
и
какве
су
појаве
његове
.
Она
му
сасвим
свесно
и
лепо
исприча
да
јој
се
учинило
да
нема
десне
руке
,
а
кад
је
пробала
,
она
је
могла
да
је
стегне
колико
хоће
,
после
јој
се
учинило
да
нема
леве
руке
,
па
доње
вилице
,
па
целе
главе
,
па
најпосле
да
нема
ње
целе
,
нема
је
физички
,
а
духовно
је
има
,
и
због
тога
је
то
тако
страшно
,
кад
све
зна
,
а
мисли
да
је
нема
:
срце
јој
је
залупало
необично
,
и
за
дуго
лупало
неисказано
брзо
и
јако
,
она
га
чула
.
—
Никако
нисам
мислила
да
ћу
остати
жива
,
па
сам
се
бојала
смрти
,
или
,
управо
,
било
ме
страх
за
живот
,
заврши
,
па
се
презриво
насмеја
.
—
А
да
ли
бисте
волели
да
не
знате
?
—
Волела
бих
...
Кад
ми
се
учинило
да
ме
нема
физички
,
волела
сам
да
сам
изгубила
свест
,
да
то
не
осећам
...
То
осећање
је
страшио
!
заврши
и
лако
задрхта
,
па
настави
:
—Ја
ово
досад
никад
нисам
имала
,
и
ако
сам
бивала
на
живим
мукама
.
Од
ове
болести
пати
једна
моја
тетка
годинама
,
још
од
своје
четрнаесте
.
—
Шта
је
то
,
доктор-ефенди
?
упита
стара
,
обучена
у
чаршаф
,
слушајући
снаху
с
чуђењем
.
—
Нервоза
,
ханум
,
нервозно
лупање
срца
.
Све
турске
жене
веома
су
нервозне
,
и
хистеричне
...
А
нестајање
,
ишчезавање
,
то
је
синкопа
.
Крв
дошла
до
мозга
,
па
се
вратила
не
нахранивши
мозак
.
.
И
онда
јој
се
учинило
као
да
нестаје
,
ишчезава
.
Стара
га
слуша
и
клима
главом
,
и
ако
ништа
не
разуме
.
—
Страшио
је
то
осећање
,
рече
Фатма
—
Верујем
,
рече
лекар
и
додаде
:
—
Непријатно
,
а
није
опасно
...
—
Чиме
се
лечи
?
рече
Осман
брижно
.
—
Бром
,
етар
,
купање
у
млакој
води
...
Од
двадесет
пет
степена
Реомирових
да
се
сведе
на
осамнаест
.
,
.
Ја
ћу
доћи
па
ћу
вам
показати
.
Увек
лака
храна
,
да
пази
на
стомак
.
А
сад
,
на
првом
месту
—
мир
,
заврши
лекар
погледав
значајно
у
Османа
,
па
написа
рецепт
;
али
,
пошто
га
прочита
,
исцепа
га
,
с
речима
;
—
Кали
броматиум
квари
стомак
.
Натри
броматиум
бољи
је
...
По
једну
кашику
на
два
сата
.
А
етар
да
мирише
кад
...
—
Моја
тетка
га
узима
нераствореног
,
у
мало
воде
са
шећером
:
тако
се
не
квари
стомак
,
рече
Фатма
.
—
То
доцније
,
кад
не
лежите
,
рече
доктор
гледајући
Фатму
.
И
док
је
говорно
,
и
док
је
писао
рецепт
,
погледао
је
у
Фатму
разголићених
груди
и
откривене
главе
и
осећао
се
пријатно
.
Врло
му
се
допала
;
није
скоро
видео
тако
лепу
турску
жену
(
и
ако
су
му
пацијенти
највише
оне
)
,
тако
фине
црте
лица
,
и
такав
израз
очију
;
пун
некаквог
бола
.
А
и
он
је
леп
човек
,
лепих
плавих
очију
а
црне
косе
,
те
је
Фатму
подсећао
на
њеног
Джемала
.
—
Ви
сте
се
скоро
удали
?
изусти
радознало
.
Осман
се
намргоди
:
шта
се
то
њега
тиче
?
Његова
мајка
рече
:
—
Доктор-ефенди
,
сад
им
је
ђердек
,
то
јест
прво
вече
,
па
ево
...
Лекару
би
пријатно
,
а
Осман
погледа
у
мајку
љутито
,
и
она
не
продужи
.
То
лекар
опази
,
па
осети
нешто
као
страх
,
те
узе
шешир
,
уставши
,
и
рече
:
—
Бром
,
етар
,
млака
купатила
,
лака
храна
и
на
првом
месту
за
неки
дан
—
мир
.
Па
се
поклони
болесници
,
омилова
јој
погледима
лепо
лице
и
разголићене
груди
и
изиђе
,
примив
уз
врата
златну
лиру
.
А
кад
се
Осман
у
собу
врати
,
љутито
рече
:
—
Зарекао
сам
се
да
не
зовем
за
жене
Грка
лекара
,
и
опет
...
Безобразан
!
Код
Фатме
је
ноћила
свекрва
,
а
сутрадан
,
Осман
је
,
пре
но
што
је
пошао
на
службу
,
и
не
виде
.
Али
,
како
се
изненади
,
кад
,
враћајући
се
у
подне
,
чу
од
старе
Ајше-кадуне
,
у
њиној
кући
слушкиње
већ
четрдесет
година
:
„
Аман
,
Осман-беј
,
аман
!
Ја
сам
чула
за
некакве
нове
,
и
да
оне
траже
да
се
развијемо
(
у
гору
и
камен
!
)
,
али
нисам
знала
да
зову
мужа
на
име
као
ђаурке
.
Из
такве
куће
,
а
мужа
:
Осман
!
Осман
!
Као
ђаурка
!
“
Он
се
задовољно
осмехну
,
јер
је
знао
да
ова
стара
која
га
је
очувала
,
има
добро
срце
,
те
не
опада
своју
нову
госпођу
,
већ
му
казује
зато
што
је
то
за
њу
нешто
страшно
...
„
О
,
Боже
,
мужа
на
име
!
“
Њему
дође
веома
мило
,
јер
,
да
јој
се
не
допада
,
Не
би
му
рекла
чак
ни
ти
,
а
камо
ли
Осман
.
Прође
поред
старе
потапкав
је
по
плећима
задовољно
,
па
оде
жени
.
Она
лежаше
на
кревету
покривена
лаким
атласким
јорганом
,
и
изгледаше
као
да
ништа
ни
мисли
ни
осећа
,
толико
је
мирна
;
а
свекрва
јој
сеђаше
више
главе
и
хлађаше
је
лепезом
.
Напољу
је
била
несносна
јулска
врућина
,
те
је
,
по
солунском
обичају
,
све
скроз
било
отворено
.
Њихов
ђердек
је
из
баште
,
а
с
прозора
се
лепо
види
море
и
Олимп
;
над
отворене
шалоне
наднеле
се
нарове
гране
са
заруделим
родом
,
ловорово
лишће
у
башти
према
врелом
јулском
сунцу
мирисало
је
некаквим
тешким
мирисом
,
који
је
осећала
Фатма
и
чинило
јој
се
да
јој
отежава
дисање
.
Кад
се
отворише
врата
и
указа
се
Осман-беј
,
на
њену
мирном
лицу
све
затрепери
,
и
поцрвеневши
чак
и
по
челу
и
по
врату
,
она
склопи
очи
,
као
да
би
хтела
сакрити
то
црвенило
,
које
добро
осети
.
Осман
се
наже
над
њу
,
узбуђен
,
али
је
не
пољуби
,
због
мајке
,
и
рече
:
—
Данас
ти
је
добро
,
ханум
?
Она
то
потврди
главом
.
Он
седе
близу
ње
,
не
питајући
је
ништа
због
мајке
;
мало
,
па
изиђе
да
руча
,
по
турски
,
готово
с
ногу
;
па
пошто
се
мало
одмори
,
оде
на
службу
.
У
повратку
,
купи
најфинијег
ратлокума
,
купи
га
њој
.
.
Уз
капију
опет
је
била
она
стара
и
чудно
је
изгледала
,
забезекнута
.
Он
опази
то
,
па
се
осмехну
и
благо
рече
,
како
је
обично
говорио
с
децом
,
са
старима
,
с
болеснима
,
и
са
сиротињом
:
—
Шта
има
,
Ајше-кадун
?
—
Много
.
Око
икиндије
устаде
,
па
пред
старом
ханумом
,
својом
свекрвом
,
цигару
.
.
Ја
сам
чула
да
те
некакве
нове
раде
да
изиђемо
на
сокак
без
чаршафа
и
печета
—
у
гору
и
камен
!
—
али
нисам
знала
да
траже
да
не
поштујемо
никога
,
ни
свекра
,
ни
свекрву
!
Ово
је
за
чудо
!
По
кући
идем
као
луда
.
Он
се
сад
на
њу
не
осмехну
нити
је
потапка
по
плећима
,
већ
погну
главу
па
оде
у
њину
собу
.
Ту
беше
Фатма
сама
,
сеђаше
на
постељи
огрнута
ћурком
,
и
ако
врућина
није
попустила
.
Кад
њега
виде
много
побледе
,
усне
јој
поплавеше
,
она
у
доњу
усницу
зари
беле
зубиће
.
Њему
то
бледило
не
измаче
из
ока
,
спусти
се
поред
ње
и
узе
је
за
руку
.
Рука
јој
је
хладна
као
лед
,
њени
укочени
прсти
притиснуше
његов
топал
длан
.
Он
јој
пружи
ратлокума
,
и
наже
се
да
је
љуби
али
у
собу
уђе
мајка
му
,
што
њему
ни
мало
не
би
пријатно
;
готово
се
наљути
.
Па
пустив
јој
руку
,
скочи
,
а
стара
,
видевши
Фатму
онако
бледу
,
уплаши
се
да
опет
не
добије
напад
,
те
јој
рече
да
легне
,
и
пошто
испрати
из
собе
Османа
,
затвори
шалоне
,
нареди
да
се
по
кући
иде
у
терлуцима
и
да
се
не
лупа
вратима
.
На
миру
је
лежала
три
дана
,
не
дајући
да
јаве
њенима
.
Четврти
дан
осети
се
сасвим
добро
и
устаде
,
истина
доцкан
,
пошто
је
Осман
увелике
отишао
,
обуче
се
,
па
са
свекрвом
и
заовом
оде
на
софу
.
Она
осети
сву
нежност
ове
старице
и
овога
девојчета
,
па
јој
дође
жао
.
Заова
јој
донесе
један
мали
фин
ђерђеф
(
који
је
она
од
куће
донела
)
с
разапетом
белом
свилом
,
да
је
учи
некаквом
новом
везу
.
Дуго
су
седеле
једна
поред
друге
,
за
ђерђефом
.
Фатма
сама
навезе
већ
две
„
кутице
"
.
Поче
трећу
,
па
устаде
,
оде
са
софе
.
Мало
,
па
дође
Осман
и
брат
му
.
Кад
виде
непознат
ђерђеф
мали
,
ружичаст
,
сети
се
да
је
њен
,
те
му
би
врло
мио
.
С
чежњом
погледаше
к
вратима
да
она
уђе
,
а
мајка
му
се
задовољно
насмеја
и
рече
:
—
Сине
,
дај
мајци
мужде
!
—
Обећавам
ти
,
мајко
,
оку
најфинијег
дувана
.
—
Устала
ти
невеста
,
машалла
’
!
Он
чисто
бојажљиво
погледа
у
мајку
и
рече
:
—
Е
,
е
,
машалла
’
!
—
Устала
,
али
слаба
.
Како
побледи
,
ја
се
препаднем
да
је
не
снађе
оно
ономадашње
чудо
.
Што
сам
се
препала
!
Још
не
могу
к
себи
да
дођем
.
Ја
не
знам
какви
су
то
родитељи
,
како
је
удадоше
овакву
!
А
Осман-беј
,
погледајући
жудно
к
вратима
,
рече
:
—
Толике
муке
видела
,
како
причају
Цариграђанке
и
њена
тетка
.
Удали
је
за
пијаницу
,
пропалицу
...
—
Оздравиће
,
сине
,
само
ти
немој
да
.
.
Ти
си
мало
напрасит
,
а
она
је
зацело
размажена
,
јединица
је
.
—
Гле
,
ага-беј
шта
је
навезла
!
Ја
ћу
њу
научити
овоме
везу
,
она
мене
француском
језику
,
рече
му
сестра
па
се
засмеја
,
поцрвене
и
поклопи
лице
на
ђерђеф
.
—
Што
,
душо
,
то
може
,
рече
Осман
задовољно
гледајући
непрестано
вратима
.
И
ето
Фатме
,
у
белој
турској
антерији
,
очешљана
европски
.
Кад
виде
девера
,
хтеде
да
се
врати
,
а
Осман
рече
:
—
Изиђи
,
ханум
,
као
пред
оца
,
гологлава
:
Ахмед-беј
,
мој
брат
,
старији
је
од
мене
.
А
Фатма
уђе
,
па
и
не
поздравивши
девера
седе
за
ђерђеф
.
Осман
се
зачуди
,
после
помисли
:
„
Срамота
је
,
стидљива
.
“
Она
је
бледа
као
смрт
,
не
диже
очију
с
платна
,
везе
,
и
ако
не
зна
како
везе
.
На
левој
руци
јој
је
Джемалов
прстен
,
али
она
јој
је
под
ђерђефом
,
те
је
Осман
не
види
.
Но
и
да
није
под
платном
,
Осман
је
не
би
видео
,
јер
је
гледа
у
лепо
лице
,
тражи
јој
погледе
:
истина
слаба
,
али
лепа
,
лепша
од
оне
три
,
па
чак
и
од
Зејне
.
Узбуђен
,
да
му
није
овде
мајка
и
брат
толико
старији
од
њега
,
он
би
сео
крај
ње
па
би
је
миловао
.
Узе
говорити
мајци
а
добацивати
жени
како
је
уморан
,
много
је
радио
,
а
нема
ко
да
га
жали
.
„
У
гору
и
камен
,
сине
!
Како
нема
ко
?
“
вели
му
мајка
,
а
он
погледа
у
Фатму
:
она
не
диже
очију
с
ђерђефа
.
Дође
му
на
њ
криво
,
сад
би
га
исекао
,
а
малопре
би
га
миловао
.
Што
га
не
погледа
отворено
,
разуме
:
стиди
се
,
нису
сами
;
али
крадом
...
С
грозничавим
нестрпљењем
погледа
у
часовник
:
да
ручају
,
па
да
се
он
с
њом
одвоји
...
сад
је
здрава
.
Свекрва
јој
преде
свилу
и
наједанпут
рече
:
—
Од
ове
свиле
откаћу
платно
...
Емир-ханум
,
јагње
,
волиш
ли
свилену
кошуљу
?
—
Ништа
не
волим
,
одговори
она
хладно
,
а
Осману
сукну
пламен
уз
лице
,
и
помисли
:
„
Какав
је
то
одговор
!
И
коме
одговара
?
Свекрви
!
"
И
наједанпут
,
њему
се
учини
да
она
не
ћути
што
је
болесна
,
или
што
се
стиди
,
већ
што
се
горди
.
И
сети
се
шта
му
Ајше-кадун
каза
,
да
њега
зове
на
име
,
и
да
пред
његовом
мајком
пуши
.
Може
бити
зато
што
он
није
пашић
,
јер
,
што
се
тиче
племства
и
богатства
,
он
је
бољи
.
И
може
бити
што
се
није
родио
у
Цариграду
.
И
може
бити
што
није
учио
у
Европи
.
И
може
бити
што
није
младотурчин
.
Па
што
се
онда
за
њ
удала
?
Само
да
се
не
зове
распуштеница
.
Може
да
болује
и
да
се
мази
,
али
да
их
не
поштује
...
Кад
би
запалила
цигару
пред
његовом
мајком
сада
!
...
И
поче
у
њему
да
ври
,
а
он
се
утишава
:
„
Болесна
је
.
Шта
је
препатила
,
овако
млада
!
А
Ајше-кадун
под
старост
се
пролагала
:
откуд
ће
да
пуши
пред
свекрвом
,
није
полудела
!
"
У
томе
се
чу
кашљуцање
:
на
ручак
долази
Али-Рашид-беј
.
Старац
пред
вратима
скида
обућу
,
а
ови
гледају
да
се
он
појави
,
па
да
скоче
...
И
већ
су
на
ногама
сви
:
кћи
,
синови
,
жена
:
Фатма
,
снаха
му
,
не
устаде
.
—
Емир-Фатма-ханум
!
викну
Осман-беј
гласно
и
оштро
...
Од
тога
крупног
мушког
гласа
Фатма
задрхта
,
па
побледе
и
саже
главу
као
да
пребраја
жице
.
Осману
се
софа
окрете
.
Па
за
час
као
да
помахнита
,
с
најгорим
речима
полете
Фатми
:
дохвати
је
за
рамена
па
је
избаци
са
софе
вичући
:
„
Срам
те
било
!
Срам
те
било
!
“
А
тад
брзо
,
јављајући
јој
да
је
од
њега
слободна
(
бош
)
,
заповеди
јој
да
иде
оцу
,
гадну
,
надувену
човеку
,
који
је
учио
да
према
свакоме
буде
охола
,
па
чак
и
према
мужу
,
да
никога
не
поштује
,
па
чак
ни
свекра
и
свекрву
.
Отрча
,
донесе
јој
чаршаф
и
пече
,
баци
јој
то
у
лице
вичући
:
„
Сакриј
се
од
мене
,
нисам
ти
више
муж
!
“
Па
јој
окрете
папуче
прстима
упоље
грмећи
:
„
Иди
,
ниси
ми
више
жена
!
“
Она
дршће
као
прут
,
страх
је
не
од
смрти
,
већ
од
оне
страшне
речи
бош
.
—
Сине
!
Сине
!
вичу
родитељи
молећи
.
—
Аман
,
ага-беј
!
преклиње
сестра
и
плаче
.
Брат
га
вуче
за
капут
,
задржава
;
а
Фатма
,
збуњена
,
уплашена
,
узе
љубити
свекрви
скут
;
свекрва
јој
га
вуче
и
вели
:
—
Остави
се
,
Бога
ти
!
Зар
мени
скут
,
а
свекру
...
Зашто
му
не
устаде
,
кћери
?
Она
бризну
у
плач
,
не
одговоривши
свекрви
.
—
Јуче
си
преда
мном
пушила
,
а
ја
сам
ти
то
одбила
на
болест
.
Али
данас
...
Зашто
не
устаде
свекру
,
кћери
?
Она
плаче
и
облачи
се
у
чаршаф
.
Али
напрасити
беј
већ
се
поврати
,
покаја
.
Зашто
да
се
не
користи
мужевљим
правом
?
Зашто
да
му
отидне
тако
?
После
овога
што
је
учинила
,
он
је
не
би
држао
па
да
је
султанова
кћи
;
али
,
да
је
остала
његова
још
само
недељу
дана
...
Кад
се
рашчује
,
он
неће
смети
изићи
пред
другове
:
исмејаће
га
...
И
смисли
да
то
поправи
,
те
набави
пуномоћнике
и
сведоке
...
Како
му
би
,
кад
му
један
пуномоћник
рече
:
„
Емир-Фатма-ханум
не
да
ми
пуномоћје
:
неће
с
тобом
друго
венчање
!
“
Он
више
није
претио
њој
него
оној
што
му
рече
:
„
Емир-Фатма-ханум
воли
вас
—
просите
је
“
,
претио
је
Ариф-хануми
.
Испратише
је
кући
на
колима
с
Ајше-кадуном
,
грдећи
њена
оца
.
Кадуна
јој
уз
пут
говораше
:
„
Сваки
час
оваква
шетња
.
Беше
добар
;
али
,
како
оде
Зејне-ханум
,
он
промени
нарав
.
Сад
се
каје
,
знам
...
Тебе
много
брзо
пусти
,
отиде
му
неизмилована
.
С
оне
три
се
затварао
,
па
га
нисмо
виђали
поваздан
.
Кад
изиђу
,
оне
јадне
малаксале
...
Ти
му
отиде
онако
,
може
бити
зато
што
ниси
девојка
.
Али
није
,
него
зато
што
си
болесна
.
Он
је
човек
према
сиромасима
,
старима
и
болеснима
.
“
XВИИИ
Како
се
преудаде
Фатма
,
Ариф
се
промени
.
С
колико
је
куражи
говорила
и
с
колико
енергије
радила
на
њеној
преудаји
,
а
сад
кад
она
оде
мужу
,
невесела
је
,
управо
брижна
је
,
зацело
што
је
Осман-беј
љут
.
Ко
ће
знати
зашто
.
Она
сваки
час
шапће
нешто
мужу
.
Он
је
,
види
се
,
слободи
.
Она
и
сад
има
неку
тајну
.
А
досад
,
она
није
имала
ниједне
тајне
коју
није
казала
своме
мужу
,
своме
другу
и
пријатељу
већ
двадесет
и
толико
година
.
Дошла
му
је
скоро
дете
.
И
он
је
био
врло
млад
,
и
увек
здрав
,
те
је
њу
,
у
младости
увек
болесну
,
заједно
с
њеном
мајком
,
нежно
гледао
и
неговао
.
То
је
једини
човек
кога
она
познаје
и
воли
.
Ни
њени
најрођенији
не
би
смели
ништа
против
њега
рећи
.
Он
јој
је
дао
оно
што
и
многе
хришћанске
жене
немају
—
слободу
.
И
зато
што
га
воли
и
што
га
се
не
боји
,
она
му
не
казује
само
обичне
своје
тајне
разговоре
,
него
и
најскривеније
своје
осећаје
,
и
тајне
.
—
Све
ће
бити
добро
,
ханум
.
Што
си
се
толико
забринула
?
Изиђи
мало
.
Ха
!
Ево
,
ја
сам
променио
прстен
да
те
подсетим
да
је
данас
седница
онога
солунског
Књижевничког
Друштва
,
где
су
те
узели
за
члана
.
Отиди
бар
једанпут
.
—
О
,
па
баш
данас
!
Ја
чекам
,
ти
знаш
.
—
Чекаћу
ја
уместо
тебе
.
Отиди
:
разгалићеш
се
.
—
Како
ћу
сама
с
толиким
људима
?
Од
жена
које
су
овде
чланови
,
само
је
још
једна
у
Солуну
,
па
и
она
знам
да
неће
доћи
.
—
Шта
те
брига
?
!
Кад
ја
желим
,
шта
те
се
тиче
свет
?
Она
с
разбивеним
срцем
спреми
се
и
оде
.
Прашине
је
било
мање
но
други
пут
,
јер
је
ноћас
пала
плаха
киша
.
Пролазила
је
кроз
метеж
главне
дугачке
улице
на
Јалијама
,
и
зашла
је
у
једну
од
споредних
улица
Новога
Солуна
.
Кад
је
била
до
једне
куће
,
или
,
кафане
(
она
није
знала
шта
је
та
зграда
)
,
свратила
је
и
отишла
на
„
седницу
“
.
Ушавши
у
једну
велику
собу
,
с
прљавим
подом
,
она
угледа
око
једног
дугачког
стола
,
без
чаршава
,
десетину
петнаест
људи
,
младих
,
осим
тројице
.
Један
од
ових
био
је
старији
од
ње
;
други
њених
година
,
али
су
изгледали
много
млађи
јер
су
обојили
—
косу
и
бркове
;
трећи
,
човек
испод
четрдесет
година
,
био
је
онај
„
геније
“
,
гојазан
и
мастан
.
Њине
жене
књижевници
звале
су
га
још
и
„
Превазишао
Себе
“
,
зато
што
је
у
једној
његовој
књижевничкој
реклами
тако
стајало
,
то
јест
да
је
,
делом
за
које
је
била
ова
реклама
написана
,
превазишао
себе
.
Кад
она
уђе
,
ниједан
се
не
помаче
,
не
као
госпођи
(
ко
им
то
тражи
?
)
него
као
старијој
жени
.
Чак
ни
они
за
које
она
није
чула
ни
да
постоје
,
а
који
су
овде
сматрани
као
књижевници
.
Не
усташе
јој
не
што
је
сматраху
као
друга
,
него
што
су
јој
већ
учинили
одликовање
позвавши
је
у
своје
друштво
.
Она
седе
где
нађе
место
.
Пече
је
дигла
,
и
цело
јој
се
лице
видело
.
Они
су
њој
били
страни
.
Она
се
у
сасвим
друкчијем
друштву
креће
.
У
друштву
страних
жена
,
и
у
друштву
својих
сународница
,
где
се
врше
сви
прописи
друштвених
правила
,
правила
истина
источњачких
,
али
пуних
лепоте
,
заосталих
од
једне
велике
старе
културе
.
Њене
пријатељице
,
Туркиње
,
полиглоти
су
,
као
што
је
и
она
,
а
ови
њени
другови
нису
.
Њима
је
доста
турски
језик
,
и
мало
француски
(
па
и
то
не
свима
)
.
Она
познаје
и
друкчије
своје
другове
,
културне
;
али
,
њих
овде
нема
.
Уместо
мириса
мошуса
,
као
у
каквој
старинској
турској
кући
,
она
овде
осети
мирис
пића
,
и
би
јој
веома
непријатно
,
нарочито
кад
уђе
један
„
весео
“
и
стаде
говорити
лудости
.
Видевши
га
оваквог
,
она
се
промени
,
јер
је
имала
неку
необјашњиву
одвратност
према
пијанима
.
Говорило
се
о
свачему
,
само
не
о
књижевности
.
Који
је
год
икада
од
кога
критичара
био
изгрђен
,
он
њега
овде
изгрди
...
Уз
пиће
,
разговарало
се
,
пљувало
се
,
и
—
завршила
се
седница
.
Док
год
је
седела
,
осећала
је
оно
што
обично
:
да
не
смећу
с
ума
људи
да
је
она
жена
.
И
са
разбивеним
срцем
изиђе
,
иђаше
улицом
живо
,
импровизујући
стихове
:
Дивљаци
!
жена
још
је
вама
жена
,
Ствар
од
дрвета
,
хаљина
од
ткива
.
Од
сто
вам
лета
малолетна
бива
.
Дивљаци
!
жена
још
је
вама
жена
.
Још
јој
кажете
:
„
То
није
за
жене
.
“
С
физичке
снаге
у
поносу
своме
К'о
са
својином
поступате
с
њоме
.
Још
јој
кажете
:
„
То
није
за
жене
“
.
Пуна
вам
уста
:
„
Култура
,
култура
“
.
Култура
свуда
својим
крил’ма
вије
,
Ал
'
до
вас
пута
прокрчила
није
.
Пуна
вам
уста
:
„
Култура
,
култура
“
.
На
коју
ће
страну
под
овим
тешким
утиском
?
Сети
се
друге
седнице
,
женске
;
она
је
ту
у
близини
.
Оде
на
њу
.
У
једној
лепој
кући
,
опкољеној
високим
ловоровим
дрвећем
и
олеандрима
,
у
једној
великој
чистој
соби
,
седеле
су
младотуркиње
,
све
Цариграђанке
,
чиновничке
жене
.
Оне
су
ову
седницу
сазвале
за
припрему
два
велика
женска
друштва
,
која
ће
организовати
чим
буду
смеле
.
Таквих
скупова
било
је
па
више
страна
Новога
Солуна
.
Ариф
није
била
из
овога
друштва
,
па
ипак
сврати
да
види
које
су
ту
,
шта
хоће
.
Али
и
ту
се
одмах
наљути
.
Између
жена
које
су
заиста
биле
за
пример
многима
,
било
је
и
таквих
с
којима
се
једно
време
није
хтео
нико
дружити
.
„
Данас
,
оне
ми
личе
на
банкроте
који
гледају
да
поврате
своја
изгубљена
грађанска
права
.
“
Њих
је
било
мало
.
Главна
међу
њима
имала
је
бити
председница
„
Друштва
за
подизање
друштвеног
морала
“
.
Ариф
хтеде
да
плане
и
да
рече
:
„
То
ће
бити
председница
за
подизање
своје
репутације
,
“
па
се
,
на
своју
срећу
,
уздржа
.
Секретар
ове
будуће
председнице
имала
је
бити
једна
која
са
својом
претпостављеном
стоји
на
равној
нози
,
у
погледу
морала
.
„
Не
,
то
је
иронија
,
“
помисли
Ариф
.
Говор
је
држала
будућа
председница
„
Друштва
за
васпитавање
турских
жена
“
.
Ариф
ју
је
гледала
и
тужио
се
смешила
.
Њом
овлада
један
неисказан
скептицизам
.
Та
је
говорила
течно
,
и
лепо
,
мада
ниједна
идеја
није
нова
.
Све
су
те
идеје
Енглескиња
,
које
,
путујући
,
иду
харемима
и
држе
им
предавања
...
Одавде
,
Ариф
оде
кући
.
Муж
је
хтеде
питати
како
је
било
на
књижевничкој
седници
,
али
видећи
је
страшно
нерасположену
,
уздржа
се
од
тога
.
Сутрадан
је
примора
да
иде
на
седницу
младотурака
.
Он
ће
је
пратити
.
Она
је
на
те
седнице
редовно
ишла
.
Вече
.
Мирише
и
море
и
земља
.
Звезде
дрхте
.
Она
с
њим
иђаше
кроз
Тефтердарову
Башту
.
Одоше
до
једне
двоспратне
црвене
куће
,
саме
на
ледини
пуној
корова
,
покривене
плавим
солунским
небом
;
уђоше
унутра
.
И
она
и
муж
имали
су
јапунџа
.
Дочека
их
домаћица
,
млада
,
врло
интелигентна
и
врло
културна
.
Говораше
с
Арифом
енглески
.
Мало
па
се
почеше
скупљати
чланови
.
Кад
су
се
развијали
,
остајали
су
у
официрској
униформи
...
Било
је
и
још
неколико
турских
жена
.
Говорило
се
турски
,
јер
домаћица
од
неког
времена
није
држала
слушкињу
,
да
их
не
уходи
.
.
Припремало
се
за
Устав
,
за
слободу
...
Како
су
ове
припреме
огромне
,
и
страшне
,
њој
се
каткад
дизала
коса
па
глави
.
И
овде
јој
се
једном
учини
,
да
су
у
комитет
узете
и
жене
не
што
се
мислило
да
оне
имају
право
на
то
као
грађани
,
већ
што
су
људима
од
потребе
,
да
им
буду
сигурна
„
преносна
средства
“
:
под
својим
чаршафима
могле
су
преносити
што
се
год
хтело
.
И
као
жена
,
за
час
се
осети
увређена
,
понижена
,
побуни
се
,
па
се
трже
:
прашта
,
прашта
,
све
прашта
кад
се
ради
на
бољитку
,
то
јест
на
добру
њене
отаџбине
.
Али
час-по
,
па
је
постајала
страшан
скептик
,
кад
је
год
когод
од
тих
официра
говорио
или
прелазио
преко
собе
...
Чак
и
херој
,
млад
,
леп
,
пун
поштења
и
узвишеног
родољубља
изгледао
јој
је
млак
кад
говори
,
кад
ходи
.
У
његову
говору
и
ходу
није
се
видео
темпераменат
,
ни
енергија
,
него
оно
њино
расно
:
млакост
,
тромост
...
Да
Бог
да
да
се
вара
!
Можда
његов
темпераменат
се
не
испољава
,
и
то
ју
је
тешило
,
давало
јој
наде
.
Сутрадан
јој
је
било
још
горе
.
Чак
ни
с
мужем
није
хтела
говорити
о
