Боривојуи
његову
далеком
путовању
,
Нади
не
ударају
више
сузе
из
очију
,
као
некада
,
нити
мора
да
бежи
из
друштва
,
да
не
завришти
на
сред
улице
.
Сад
је
мирна
,
по
некад
се
чак
и
насмеши
и
враголасто
рекне
:
„
Маните
ми
већ
једаред
мога
пустињака
на
миру
“
.
Боривоје
као
да
је
већ
у
Јерусалиму
.
Пости
,
моли
се
Богу
и
све
се
већма
отуђује
од
светских
ствари
.
Ако
се
Нада
не
сети
,
да
треба
поорати
њиве
или
посејати
детелину
,
он
богме
не
.
Не
види
,
не
чује
и
не
зна
,
шта
се
око
њега
догађа
.
Тако
су
мислили
сви
,
тако
је
мислила
и
Нада
,
па
тако
је
и
било
.
Само
што
—
ђаво
не
спава
.
Иде
Боривоје
неког
вечера
иза
села
,
да
промишља
о
своме
путовању
,
кад
од
једном
искрсну
пред
њега
ђаво
.
До
душе
,
ко
не
зна
,
рекао
би
,
да
је
то
Маца
Сувачарова
,
али
би
се
преварио
.
Њен
је
само
лик
и
њено
одело
,
али
у
том
лику
и
оделу
је
—
сотона
.
„
Стани
,
пустињаче
“
,
говори
му
подсмешљиво
.
Он
у
место
да
стане
,
пожури
;
али
ко
је
још
утекао
од
ђавола
?
Сустиже
га
.
„
Шта
бежиш
од
мене
?
“
пита
.
Он
ћути
.
„
Шта
се
ту
цифраш
као
млада
невеста
.
Кажи
ми
,
колико
је
времена
,
како
ниси
стао
на
путу
или
на
улици
,
да
разговараш
са
женом
или
девојком
,
као
и
други
људи
?
Зар
смо
ми
жене
погане
?
!
“
„
Мани
ме
“
,
молио
се
он
.
Но
она
га
није
манула
,
него
је
хтела
да
зна
,
за
што
он
избегава
жене
.
И
кад
се
није
могао
отрести
беде
,
он
јој
онда
рече
,
за
што
то
чини
,
а
рече
јој
по
талмуду
,
како
је
научио
од
Соломона
.
„
Мојсије
пророк
је
три
ствари
учинио
преко
божје
воље
,
а
Бог
му
је
доцније
све
те
три
ствари
одобрио
...
Једна
ствар
била
је
овако
:
Пре
но
што
ће
Мојсије
изићи
пред
лице
божје
,
да
на
Гори
Синајској
прими
10
заповеди
,
наложио
му
је
Бог
,
да
се
три
дана
пре
тога
уздржи
од
сваког
додира
и
разговора
са
женама
.
Мојсије
није
избегавао
само
три
дана
жене
,
но
много
дуже
и
Бог
му
је
доцније
рекао
:
„
Добро
си
радио
,
синко
.
“
„
Па
и
ја
“
,
вели
Боривоје
,
„
кад
се
спремам
,
да
у
Јерусалиму
изидем
пред
лице
божје
,
мислим
,
да
му
нећу
омрзнути
,
ако
што
мање
пристајем
у
разговор
са
женама
“
.
Сувачарка
га
гледа
погледом
,
као
да
хоће
да
га
сажали
.
„
Не
радиш
добро
“
,
каже
му
.
„
Ти
се
све
бринеш
за
онај
свет
;
све
нешто
удешаваш
,
да
ти
онда
буде
мекано
,
апи
пази
,
да
се
не
превариш
.
Оданде
још
нико
није
дошао
,
да
каже
,
како
је
.
Боље
би
ти
било
,
да
се
угледаш
на
твоју
Наду
.
Она
се
дала
на
уживања
овога
света
,
а
право
и
има
.
Теби
се
руга
свет
,
а
не
њој
.
“
Боривоје
види
јасно
,
да
из
ове
женске
прилике
говори
ђаво
,
али
не
рече
:
„
Иди
од
мене
,
сотоно
!
“
него
се
упустио
да
брани
Наду
Каже
:
„
Остави
сиротицу
с
миром
,
доста
је
њојзи
брига
свакојаких
“
.
Но
тада
се
тек
показа
вражја
копита
.
Маца
Сувачарова
каже
:
„
Где
су
ти
деца
,
пустињаче
?
Нада
их
је
мало
пре
одвела
твојој
тетки
,
нек
буду
мало
и
тамо
—
до
сутра
.
А
чим
она
води
децу
у
госте
,
долази
и
њојзи
гост
...
Али
да
богме
,
ти
нит
што
знаш
,
нит
видиш
.
А
ког
ћеш
беса
и
видети
,
кад
се
не
мичеш
из
кошаре
,
но
завезујеш
још
за
собом
врата
—
конопцем
.
“
Боривоју
смрче
пред
очима
,
па
се
онда
побеси
,
као
да
није
никад
постио
.
На
мах
је
заборавио
Јерусалим
,
Христов
гроб
и
сва
уживања
онога
света
.
Шчепао
је
Сувачарову
својим
сувим
прстима
за
гушу
и
би
је
за
извесно
удавио
,
само
да
не
беше
тако
малаксао
од
поста
.
Но
Маца
се
оте
некако
и
безобзирце
побеже
у
село
.
Кад
је
Боривоје
дошао
кући
,
дочекала
га
је
Нада
још
на
прагу
.
Нуди
га
вечером
,
но
он
промрмља
само
толико
:
„
Сит
сам
“
,
па
оде
у
кошару
.
Нада
му
није
погледала
дубље
у
очи
,
(
одавна
не
сме
више
то
да
чини
)
а
да
је
погледала
,
видела
би
,
да
су
му
очи
закрвављене
,
како
то
не
доликује
испоснику
.
Око
пола
ноћи
устао
је
Боривоје
,
и
ма
колико
да
му
беху
очи
закрвављене
,
видео
је
,
како
је
Нада
пропустила
некога
кроз
вратнице
.
Онда
је
напунио
стару
зарђалу
пушку
шрафовима
,
ексерима
,
кључићима
,
једном
речи
свакојаком
старом
гвожђушином
,
па
је
—
обе
цеви
сасуо
Нади
у
прса
.
Кад
је
доцније
судски
лекар
прегледао
раздрускану
лешину
несретне
жене
,
он
само
рече
:
„
Да
кажем
,
да
је
ово
учинио
топ
,
није
,
а
да
кажем
,
да
је
ово
учинила
пушка
,
и
то
не
може
бити
.
“
Кад
је
Боривоје
онако
учинио
с
Надом
,
уђе
и
опет
у
кошару
,
те
закла
коње
и
краву
,
за
тим
вашку
и
мачку
,
гуске
и
пилиће
,
једном
речи
,
све
живо
по
кући
.
Срећа
,
што
му
онде
не
беху
деца
;
ко
зна
,
шта
би
несретник
још
све
починио
.
Или
би
га
можда
дечји
поглед
уздржао
од
свега
покора
—
не
зна
се
.
Једини
је
петао
утекао
из
оног
покоља
,
јер
беше
на
највишем
врху
дуда
.
И
кад
је
закукурекао
зору
,
Боривоје
је
упалио
кућу
...
За
мало
,
па
зазвоне
звона
,
купе
се
људи
,
а
Боривоје
излази
из
куће
и
полази
на
далеки
пут
.
Али
не
у
Јерусалим
,
нити
ови
људи
долазе
,
да
га
испрате
,
нити
она
звона
звоне
у
његову
част
;
он
иде
на
пут
још
даљи
и
од
Јерусалима
,
а
опет
тако
близак
;
—
иде
да
се
преда
жандарима
.
На
место
Јерусалима
,
долази
—
робија
.
Назаренски
„
владика
“
.
Кад
су
Боривоја
увели
у
затвор
и
забравили
за
њим
врата
,
било
је
у
ћелији
још
два
сужња
,
и
то
ратара
.
Један
је
био
крупан
,
висока
чела
,
бистра
погледа
и
мирна
лика
.
Наслонио
се
на
сто
,
у
руци
му
св
.
писмо
,
те
као
да
мало
час
,
читаше
нешто
одонуд
.
Онај
други
био
је
кржљав
,
неразвијен
,
по
лицу
му
урезане
страсти
,
из
очију
му
вири
лукавост
.
Кад
уђе
Боривоје
,
обоје
занемише
и
посматраху
га
,
а
Боривоје
њих
није
ни
опазио
.
Одвукао
се
на
даске
,
које
тамо
замењују
кревет
и
остао
непомичан
.
„
Да
манемо
за
данас
,
Лазаре
“
—
прошапута
онај
кржљави
.
Лазар
климну
главом
и
затвори
св
.
писмо
.
За
тим
поче
лагано
ходати
по
соби
.
Треба
да
вас
упознам
с
тим
човеком
још
сад
,
бар
овлаш
,
а
доцније
ћете
га
често
сретати
у
овој
приповеци
,
—
он
је
тај
,
кога
су
прозвали
„
назаренски
владика
“
.
Срдан
Ненадов
био
је
најимућнији
ратар
у
селу
Лазаревцу
,
а
овај
Лазар
му
је
онај
старији
син
.
Срдан
је
хтео
да
даде
Лазара
на
школе
и
да
начини
од
њега
свештеника
,
али
се
ствар
смете
.
Јер
кад
је
Лазар
отишао
у
Нови
Сад
у
гимназију
,
на
свршетку
друге
године
,
поболи
му
се
отац
.
Послаше
кола
по
Лазара
и
довели
га
кући
.
Доцније
се
показало
,
да
је
и
без
тог
могло
проћи
,
јер
се
Срдан
предигао
,
али
сад
није
хтео
да
даје
дете
од
себе
.
„
Нисам
требао
“
вели
,
„
тако
крупну
ствар
започињати
с
најстаријим
сином
.
Нека
ја
умрем
,
а
остала
деца
остану
мала
,
ко
ће
да
прихвати
кућу
?
Нек
Лазар
само
оре
и
сеје
,
а
кад
му
дорасте
млађи
брат
Светозар
до
књиге
и
науке
,
не
марим
,
ако
ће
учити
и
за
проту
“
.
Домаћица
Срданова
,
Јелена
,
друкчије
је
мислила
;
она
је
хтела
да
се
сврши
,
што
се
започело
,
јер
каже
:
„
Сви
хвале
Лазареву
главу
и
науку
,
а
ко
зна
,
хоће
ли
и
Светозару
ићи
тако
књига
од
руке
“
.
Но
мушка
је
старија
.
„
Ти
би
хтела
,
жено
,
да
што
пре
имаш
сина
попу
,
па
да
те
љубе
у
руку
“
,
рече
јој
чича
Срдан
опоро
и
она
од
то
доба
,
није
више
спомињала
ту
ствар
.
Но
ако
Лазар
и
није
постао
свештеник
,
он
је
бар
појао
у
цркви
,
(
то
је
бар
у
Новом
Саду
научио
)
а
појао
је
као
анђео
.
Кад
се
почео
момчити
,
онда
је
већ
ређе
појао
,
али
је
тим
више
певао
;
испрва
по
рогљеви
а
после
и
у
крчми
.
Где
се
покаже
,
купи
се
око
њега
друштво
.
Па
хајд
,
што
га
се
лепе
цуре
и
другови
му
,
него
се
радо
разговарају
с
њиме
:
бележнички
писар
,
па
чак
и
горчило
.
Да
богме
,
не
на
улици
,
где
пече
сунце
и
гуши
прашина
,
него
у
крчми
,
под
дудом
,
где
се
тако
пријатно
ћерета
уз
чашу-две
пива
.
Мал
’
,
мал
’
,
па
се
Лазар
баш
упутио
.
Кад
запева
:
„
Дуни
ветре
отуд
од
Горњака
“
—
све
те
мрави
подилазе
од
милоте
,
а
чује
се
по
целом
селу
.
Сутра
на
ноћ
,
да
ко
слуша
,
начуо
би
где
тихо
шкрипи
брава
на
амбару
Срданову
.
Нестало
Лази
новаца
,
те
носи
крадом
Чивутину
мало
хране
на
продају
.
Тај
„
ветар
отуд
од
Горњака
“
,
никако
више
није
годио
чича-Срдану
.
Пре
,
све
ужива
,
кад
га
ноћу
пробуди
песма
његова
сина
,
ко
вели
:
„
Ако
се
момак
и
провесели
мало
,
није
зло
“
,
а
сад
и
нехотице
погледа
на
полу
празне
амбарове
,
кад
чује
,
где
дува
тај
ветар
.
Дошло
је
и
крупније
.
Лазар
се
почео
по
мало
картати
,
за
тим
по
много
,
па
ту
су
Цигани
,
па
мамур
,
те
се
скоро
окануо
рада
.
Да
кажем
право
,
било
је
не
само
молбе
и
саветовања
,
него
и
боја
.
Али
ништа
не
помаже
.
Тада
покуша
Срдан
онај
опште
познати
лек
против
пијанке
и
банчења
.
Рецепт
тог
лека
гласи
:
Узми
проводаџију
,
нали
га
добро
вином
,
помешај
га
с
његовим
рођацима
;
остави
нек
тако
постоји
ствар
две
три
недеље
дана
,
па
направи
одатле
сватове
.
Момку
подај
од
те
гужваре
најслађи
комад
,
девојку
,
и
пијанке
ће
код
њега
нестати
,
као
да
си
је
руком
однео
“
.
Заиста
,
ово
је
лек
,
који
скоро
увек
помаже
.
Ја
бар
свега
знам
само
двојицу
,
који
су
на
дан
венчања
оставили
жену
и
отишли
у
крчму
.
Они
остали
су
мирно
остали
код
куће
и
место
да
су
се
опијали
из
чаше
,
они
су
се
опијали
са
њезиних
усана
.
Само
штета
,
што
тај
лек
код
закорела
пијанице
помаже
највише
6
недеља
,
па
онда
наступа
душевна
борба
између
бокала
и
жене
,
у
којој
борби
обично
жена
подлегне
.
Онда
би
требало
и
опет
узети
проводаџију
и
обновити
лек
,
али
то
не
иде
,
јер
хвала
Богу
нисмо
Турци
.
Код
Лазара
је
помогао
наведени
лек
месец
дана
,
па
онда
је
испрва
ишло
по
старом
,
а
за
тим
пође
на
горе
.
Сад
и
по
две
ноћи
не
долази
кући
,
јер
кад
мало
забразди
,
онда
:
Шта
је
ту
је
.
Каже
:
„
Кад
дођем
кући
,
биће
тако
и
тако
вриске
и
клетве
,
а
то
је
боље
чути
доцније
,
него
раније
“
.
Његови
другови
давали
су
му
са
свим
за
право
.
Тако
је
то
,
кад
жена
не
уме
да
буде
паметна
те
увек
гради
од
зла
горе
.
Но
дође
на
скоро
време
,
те
Лазару
умре
жена
,
а
он
је
сад
још
више
по
крчмама
.
Кућа
му
је
празна
,
пуста
.
Бадава
је
све
,
научио
се
на
жену
,
а
ње
нема
...
Другови
му
и
опет
дају
за
право
;
та
да
:
„
Човеку
није
добро
да
буде
сам
“
,
то
пише
већ
и
на
првој
страни
св
.
писма
.
Док
је
Лазар
по
крчми
тужио
и
оплакивао
своју
жену
,
дотле
чича-Срдан
већ
није
знао
шта
ће
.
Ако
тако
устраје
,
мораће
цела
кућа
у
просјаке
.
Он
дакле
завеза
кесу
,
затвори
добро
амбарове
и
озбиљно
се
поразговори
с
Лазаром
.
Или
нек
се
поправи
или
—
широк
је
свет
,
па
куд
га
очи
воде
.
Лазар
је
обећао
,
да
ће
се
уљудити
,
и
као
да
се
уљудио
.
Његов
сусед
и
друг
Милан
,
с
ким
је
он
сваке
ноћи
банчио
,
одрекао
се
рђава
живота
;
оде
у
Назарене
.
„
Хвала
Богу
“
рече
Срдан
,
кад
му
допаде
тај
глас
,
„
сад
су
и
Лазару
одсечена
крила
“
.
Са
свим
је
изгледало
тако
.
Лазар
читаве
јесени
дан
у
дан
иде
са
слугом
на
њиву
и
сеје
.
Све
је
лепо
средио
и
Срдану
се
мили
Бог
зна
како
кад
види
,
да
је
браном
повлачио
земљу
,
јер
што
јесте
,
јесте
;
Лазар
је
радин
,
да
му
пара
нема
.
Но
Лазарева
вредноћа
попусти
,
чим
је
сејање
довршио
;
али
то
би
још
којекако
било
,
јер
сад
и
нема
тако
много
посла
,
него
је
зло
,
што
је
опет
ударио
у
банчење
,
пијанку
и
неприличан
живот
.
Дође
пролеће
и
сада
се
догоди
нешто
,
што
не
памте
ни
најстарији
људи
.
Свуд
никло
жито
за
приповест
,
само
на
чича-Срдановим
њивама
избила
тек
по
гдегде
—
трава
.
„
Ваљда
се
зрно
мало
закаснило
“
,
мисли
чича-Срдан
,
но
кад
прође
још
неколико
дава
,
још
никако
нема
ни
трага
од
зрна
.
Чуло
све
село
,
те
претресају
шта
то
може
бити
.
Неки
кажу
:
Буба
је
,
неки
:
Црв
је
,
но
највише
их
је
,
који
веле
,
да
су
њиве
уврачане
,
за
то
треба
чекати
младу
среду
и
попрскати
усев
гаврановом
крвљу
,
па
ће
онда
жито
нићи
.
Но
ако
жито
и
није
никло
,
никла
је
ипак
—
тајна
,
и
ова
нечувена
ствар
поста
свакоме
врло
проста
и
врло
природна
.
Лазар
је
у
договору
са
слугом
носио
Чивутину
жито
,
које
је
требао
посејати
,
а
њиве
је
повлачио
дрљачом
и
браном
,
као
да
су
засејане
.
Ово
је
брука
,
какве
не
памти
жив
човек
.
Бивало
је
увек
неваљале
деце
,
која
су
поткрадала
очеве
,
али
овако
што
ратарски
син
још
не
учини
.
Па
да
се
ствар
бар
мало
могла
улепшати
или
претрпати
.
Голе
њиве
чича-Срданове
,
које
беху
до
пре
најбоље
сређене
,
сада
су
вапиле
на
небо
.
Ратар
од
свега
највише
поштује
хлебац
.
Тешко
га
добија
;
у
њему
види
божји
благослов
,
а
кад
хлеба
нема
,
онда
му
живота
нема
.
И
да
је
Лазар
,
у
зао
час
,
убио
човека
,
мање
би
га
клели
и
ружили
,
но
што
овако
учини
.
Из
Срданове
куће
не
сме
нико
живи
на
улицу
.
Свакоме
поцрвенеле
очи
од
силнога
плача
,
али
опет
за
то
нико
не
преговара
Лазару
.
Обилазе
на
прстима
око
њега
и
пазе
,
да
не
учини
што
од
себе
,
јер
му
је
мати
с
тешком
муком
истргла
револвер
из
руке
...
У
Лазару
је
остало
још
увек
толико
поноса
и
савести
,
да
се
згрозио
од
свог
дела
.
Он
увиде
,
колико
је
грдно
увредио
родитеље
;
виде
,
како
је
отерао
жену
у
гроб
;
осети
,
колико
је
пао
у
очима
света
,
па
се
згади
на
себе
,
а
обузе
га
очајање
.
„
Све
је
свршено
“
,
мислио
је
,
„
најбоље
ће
бити
да
се
убијем
“
.
И
би
учинио
што
је
наумио
,
да
брижно
мајчино
око
не
спази
,
шта
у
њему
бива
и
да
му
не
осујети
намере
.
Лазар
је
неколико
недеља
био
као
смрвљен
—
но
за
тим
се
некако
подиже
,
не
мари
шта
говори
свет
о
њему
,
но
иде
на
њиву
и
ради
од
ране
зоре
до
мркла
мрака
.
Не
грди
као
до
сад
,
не
пије
скоро
никако
,
а
парасио
је
и
лулу
.
Недељом
се
завуче
гдегод
,
па
чита
,
што
одавна
није
радио
.
„
Боже
мој
,
Боже
“
,
молио
се
чича-Срдан
,
„
да
хоће
подржати
овако
,
па
бих
за
три-четир
године
био
опет
онде
,
где
сам
био
и
пре
.
“
Но
наскоро
допаде
чича-Срдану
глас
,
који
га
пољуља
већма
,
но
сви
досадашњи
удари
.
Чуо
је
,
да
Лазар
иде
у
назаренску
скупштину
и
да
га
је
Милан
,
друг
његов
одмамио
тамо
.
Била
баш
недеља
.
Чича
Срдан
једва
домили
до
куће
,
кад
чу
ту
вест
.
Одсекле
му
се
ноге
.
Одмах
зове
Лазара
.
„
Лазаре
синко
“
,
каже
,
а
глас
му
дрхће
,
„
хајдемо
данас
у
цркву
“
.
Лазар
се
одговара
.
„
Остави
ме
,
бабо
,
молим
те
.
“
„
Али
молим
и
ја
тебе
;
молим
те
као
старији
,
да
ми
учиниш
“
,
вели
му
чича
Срдан
.
„
Хајде
синко
!
“
„
Зар
да
сви
пиље
у
мене
,
шушкају
и
оговарају
ме
.
Нека
их
бабо
,
бар
ће
се
мирније
молити
Богу
.
“
„
А
зар
Назарени
не
пиље
у
тебе
,
не
шушкају
и
не
оговарају
те
?
“
плану
чича-Срдан
.
„
Казуј
,
несретниче
,
је
ли
истина
,
да
си
већ
дваред
одлазио
у
назаренску
скупштину
?
“
Лазар
под
претњом
свога
оца
обори
за
часак
очи
,
али
се
за
тим
усправи
и
рече
тихим
,
али
одлучним
гласом
:
„
Био
сам
...
Био
сам
и
мислим
опет
ићи
.
“
„
Па
онда
?
“
пита
разјарен
отац
и
само
што
није
очепао
сина
за
прса
.
„
Онда
и
у
свему
другом
мислим
наставити
овако
,
како
сам
почео
“
,
вели
Лазар
,
а
што
год
даље
говори
,
глас
му
је
све
мирнији
.
„
Хоћу
да
се
оканем
блуда
и
пијанке
,
хоћу
да
живим
као
што
приличи
Хришћану
и
човеку
;
хоћу
да
будем
вредан
и
умерен
;
хоћу
,
ако
још
може
бити
,
да
спасем
душу
и
измолим
опроштаја
у
Бога
и
људи
за
она
моја
недела
.
“
„
И
зар
због
тога
мораш
одмах
у
Назарене
?
Зар
не
можеш
да
се
уљудиш
и
поправиш
као
и
твоја
остала
браћа
,
ето
рецимо
као
Спаса
Ненин
,
Јова
Симин
и
други
,
па
да
ми
не
срамотиш
куће
и
не
одричеш
се
наше
српске
вере
?
“
Лазар
је
вртио
главом
.
„
Не
могу
бабо
.
Шаљеш
ме
и
опет
онамо
,
где
сам
већ
био
и
одакле
сам
изишао
упрљан
,
па
бих
се
и
опет
упрљао
.
И
Спаса
и
Јова
,
које
ми
показујеш
као
пример
,
и
данас
се
не
грозе
псовке
и
поруге
,
песме
ни
крчме
,
а
то
је
пут
,
који
води
право
у
огањ
вечни
.
“
„
Та
овога
ти
и
онога
ти
“
,
продера
се
чича-Срдан
,
„
зар
су
те
већ
толико
залудиле
оне
негдашње
коњокрадице
.
Скрећи
оданде
,
кажем
ти
,
јер
ти
никад
нећеш
бити
њихов
.
“
„
Молим
те
,
бабо
,
промисли
мало
.
“
„
Хоћеш
ли
још
да
идеш
у
назаренску
скупштину
,
питам
те
?
“
„
Мислим
данас
.
“
Тек
пређоше
ове
речи
преко
Лазарових
усана
,
а
чича-Срданова
песница
паде
по
челу
његову
.
Удар
је
био
силан
,
Лазар
се
заљуља
,
но
брзо
се
прикупи
.
У
један
мах
је
изгледало
,
као
да
ће
побећи
,
али
само
у
један
мах
,
јер
за
тим
обори
главу
,
опружи
руке
нуз
бедра
и
рече
само
толико
:
„
Види
Бог
.
“
Ова
назаренска
узречица
још
већма
ражљути
чича-Срдана
.
Бивало
је
и
до
сад
,
да
он
замане
по
Лазару
,
али
онда
је
Лазар
увек
гледао
врата
и
измицао
му
.
Сад
стоји
мирно
као
јагње
и
пружа
образ
,
као
да
чека
пољубац
а
не
песницу
.
И
паде
и
други
,
па
и
трећи
удар
.
„
Види
Бог
.
“
„
Умукни
,
несретниче
!
“
виче
чича
Срдан
.
„
Зар
то
твоје
:
„
Види
Бог
“
није
псовка
?
Зар
то
не
значи
,
да
види
Бог
,
како
ја
тебе
ударам
,
па
ће
и
он
ударити
мене
?
Хоћеш
Бог
да
ме
убије
,
је
ли
?
“
Лазар
је
ћутао
и
сад
је
то
његово
ћутање
мапо
ублажило
чича-Срдана
.
„
Сине
“
,
каже
му
,
„
слеме
моје
куће
и
надо
моја
,
не
остављај
ме
,
не
срамоти
ме
,
не
уби
ме
.
“
„
Бабо
,
не
разумем
те
.
Баш
оно
,
што
те
је
срамотило
и
убијало
,
хоћу
сад
да
оставим
.
Хоћу
да
радим
и
зарадим
оно
,
што
сам
ти
распудио
,
хоћу
...
“
Чича-Срдан
не
даде
сину
даље
.
„
Шта
да
ми
зарадиш
?
Ниси
ти
мене
хвала
Богу
убио
,
имам
ја
и
данас
више
но
и
један
у
селу
...
Поткрадај
ме
колико
ти
је
воља
,
не
браним
.
Ево
ти
кључева
,
па
узми
колико
год
хоћеш
;
ја
ти
дајем
.
Лолај
се
колико
ти
се
мили
;
млад
си
још
,
па
ти
приличи
.
Туци
се
,
уби
,
исплатићу
те
,
само
се
остави
Назарена
,
јер
ја
то
не
могу
преживети
.
“
Није
помогло
.
Лазар
је
и
на
даље
био
вредан
;
радио
је
у
кући
као
црв
,
не
дира
никога
,
не
псује
,
али
сваког
дана
у
вече
па
и
недељом
иде
у
скупштину
.
Ван
тога
,
чим
доспе
од
посла
,
чита
св
.
писмо
.
Кад
га
виде
деца
,
да
иде
улицом
,
трче
за
њим
и
вичу
:
„
Бугер
,
бугер
“
,
а
старије
жене
га
куну
:
„
Врат
скр’о
да
Бог
да
,
на
томе
путу
“
.
Он
се
на
децу
и
не
осврће
,
а
женама
ће
одговорити
или
не
одговорити
:
„
Види
Бог
“
.
Чича-Срдан
не
зна
већ
шта
ће
,
час
је
бесан
као
сеоски
бик
,
све
би
да
погази
,
што
му
год
дође
на
очи
,
час
је
опет
снужден
као
да
су
му
сви
помрли
по
кући
.
И
зар
баш
нема
никаква
лека
?
!
Ишао
је
чак
жупану
и
тражио
од
њега
цедуљу
,
право
,
да
може
убити
оног
несретног
сина
,
па
није
добио
.
Жупан
је
казао
:
„
Па
кад
је
вредан
и
поштен
,
а
не
дира
те
,
не
дирај
ни
ти
у
њега
“
.
—
„
Јест
да
!
Жупан
је
Калвин
,
шта
ли
,
има
на
цркви
петла
,
па
шта
тај
мари
за
нашу
православну
веру
.
“
Па
ишао
је
Срдан
и
свештенику
.
Свештеник
је
призивао
Лазара
и
два
и
три
пута
,
али
га
не
мога
упутити
.
На
послетку
рече
:
„
Чича-Срдане
,
овај
је
ђавољи
;
не
може
њега
упутити
ни
св
.
патријар
,
а
не
ја
.
“
Ух
,
па
бар
да
је
млађи
син
чича-Срданов
,
Светозар
,
довршио
науке
.
Брат
би
још
по
најбоље
освојио
брата
.
Али
Светозар
тек
од
јесени
пошао
у
богословију
.
Најмлађе
дете
чича-Срданово
,
његова
мезимица
Милева
,
тако
се
опет
приљубила
уз
Лазара
,
да
већ
не
зна
шта
ће
.
Брани
га
.
Каже
у
својој
девојачкој
безазлености
:
„
Чико
“
,
тако
је
звала
оца
,
„
шта
радиш
с
брацом
?
До
сад
си
га
грдио
,
што
је
пио
и
није
хтео
да
ради
,
сад
га
опет
ружиш
,
што
неће
да
пије
а
ради
“
.
Но
шта
зна
тако
млада
девојка
—
шипарица
.
Чича-Срданова
домаћица
је
једина
,
која
се
све
нешто
нада
.
Њено
материнско
срце
говори
јој
,
да
ће
се
њен
син
поправити
,
сам
ће
се
од
себе
повратити
.
Тако
дође
и
Божић
.
Освануо
Бадњи-дан
;
све
се
село
ужурбало
,
па
су
се
ужурбали
и
код
чича-Срдана
.
Није
никоме
у
кући
до
славе
,
али
се
опет
за
то
пече
печеница
,
а
Светозар
дошао
из
школе
преко
светаца
кући
те
меће
из
пушака
.
У
један
мах
дође
Милева
.
„
Не
пуцај
Свето
,
бата
Лаза
је
болестан
.
“
„
Болестан
?
!
“
„
Јесте
,
легао
је
.
“
Сви
се
згленуше
,
а
старији
се
и
разумели
.
„
Болестан
је
.
“
Дошао
благ
дан
,
дошао
им
Светозар
дома
,
па
би
сад
сви
скупа
требали
у
весељу
да
проведу
празнике
,
и
баш
сад
Лазар
болестан
,
легао
је
.
Тако
се
нешто
морало
излећи
,
јер
њему
не
треба
божићне
сламе
,
не
треба
бадњака
,
не
треба
иконе
ни
св
.
Николе
.
По
његову
закону
он
би
требао
на
Божић
да
ради
...
да
преже
коње
и
да
иде
у
рит
по
трску
,
али
ако
то
учини
,
чича-Срдан
ће
га
убити
из
пушке
као
врапца
.
Сад
је
да
богме
легао
,
болестан
је
.
Кад
дође
вече
и
би
време
,
да
се
уноси
слама
,
чича-Срдану
се
стеже
око
срца
;
дође
му
тешко
,
претешко
и
само
викну
:
„
Не
уносите
је
...
него
дај
да
је
запалим
,
па
да
изгори
и
кућа
и
сви
,
који
смо
у
кући
;
нека
нам
не
остане
ни
трага
у
селу
.
“
Па
опет
попустио
је
.
Посула
се
слама
;
испрекрштала
соба
орасима
;
запалио
се
бадњак
;
запојаше
већ
и
звездари
:
„
Слава
во
вишњих
Богу
“
.
Лазар
је
болестан
,
у
истини
болестан
.
Он
лежи
у
другој
соби
на
постељи
;
грозница
га
тресе
;
окренуо
се
дувару
,
само
да
не
види
ништа
,
али
опет
за
то
чује
и
све
слути
.
Не
види
очима
телесним
,
али
види
душом
,
види
све
онако
,
како
је
запамтио
у
детинству
...
Мора
да
одоше
звездари
,
јер
је
за
часак
све
занемило
.
Али
не
...
Крај
своје
постеље
чује
загушљиво
јецање
,
потмуло
,
горко
.
То
долази
право
из
рањена
материна
срца
и
продире
до
срца
...
Боже
,
та
и
она
птица
у
гори
и
онај
вук
у
јазбини
,
па
чак
и
она
риба
у
дубини
мора
зна
,
какав
је
данас
дан
;
њезин
син
не
зна
.
Сутра
ће
се
за
столом
наздравити
и
путнику
на
мору
,
и
трави
под
земљом
,
само
њеном
Лазару
не
;
он
не
признаје
тог
дана
.
—
Али
шта
је
то
?
Лазар
тихо
промуца
:
„
Мајко
“
.
„
Шта
је
,
сине
?
“
„
Немој
нано
плакати
,
нисам
ја
баш
тако
одвише
болестан
.
“
Мајчина
рука
пређе
нежно
преко
његових
образа
.
„
Да
си
болестан
,
врло
болестан
сине
,
болело
би
ме
и
онда
,
али
опет
не
тако
,
као
сад
“
.
„
Па
шта
да
радим
нано
?
“
пита
Лазар
пољуљан
,
а
глас
му
дрхће
.
„
Устани
!
“
И
у
радосној
слутњи
подметну
бедна
мајка
сину
руку
под
главу
и
поче
да
га
диже
...
Но
дизало
га
је
још
нешто
.
Из
друге
собе
почео
је
Светозар
да
поје
оним
меким
,
пола
још
дечјим
гласом
:
„
Рождество
твоје
...
“
Да
питаш
Лазара
:
Шта
се
то
деси
с
њим
,
не
би
умео
казати
.
Доцније
се
никад
није
могао
сетити
,
ни
кад
је
устао
,
ни
како
се
обукао
.
Успомене
из
његова
детињства
и
она
свечана
песма
вукла
га
је
,
као
оно
месец
месечара
.
Од
једном
се
нађе
за
столом
,
у
кругу
породице
,
а
и
преко
његових
се
усана
прели
„
Песма
рождества
“
.
Нема
никога
,
који
би
био
вредан
да
опише
:
Каква
је
радост
овладала
у
кући
чича-Срдана
.
Као
да
је
ушао
у
средину
њихову
мир
,
те
разгонио
ону
црну
слутњу
,
која
беше
по
њима
попала
.
Домаћица
је
јецала
од
радости
,
а
чича
Срдан
искочи
у
један
мах
на
авлију
,
јер
му
у
соби
беше
и
загушно
и
тесно
.
„
Боже
,
за
што
није
само
мало
дебљи
снег
по
крововима
,
да
пламен
не
ухвати
суседе
,
а
ја
бих
данас
упалио
бадњак
,
каква
још
није
палио
ни
један
српски
син
.
“
И
заиста
,
у
мал
’
,
у
мал
’
што
чича
Срдан
у
радости
није
упалио
—
кућу
...
Сутра
дан
су
сви
поранили
,
само
се
Лазар
необично
успавао
.
„
Нека
га
“
,
вели
домаћица
,
обилази
око
њега
на
прстима
и
утишава
сваки
метеж
.
Но
Лазар
није
спавао
,
само
се
бојао
да
отвори
очи
.
Оно
,
што
је
јуче
учинио
,
урадио
је
у
неком
тренутном
осећају
,
урадио
је
по
срцу
,
а
не
по
уверењу
.
Тог
осећаја
ако
и
није
са
свим
нестало
,
али
је
јако
,
врло
јако
малаксао
.
Кад
је
устао
,
усне
му
се
смешиле
,
али
му
у
души
беше
немир
и
незадовољство
.
Шта
ли
ће
свет
рећи
?
Шта
ли
Назарени
?
Било
би
му
најмилије
,
да
не
мисли
ни
на
што
,
али
мора
.
Некако
се
извукао
и
не
оде
на
јутрење
,
али
је
отишао
на
службу
.
Оборио
је
главу
као
покајник
,
не
сме
никоме
да
погледа
у
очи
и
само
се
крстио
.
Да
је
ко
добро
пазио
,
могао
је
приметити
баш
из
тог
честог
крштења
,
да
Лазареве
мисли
нису
у
цркви
и
да
не
мисли
на
Бога
.
Али
ко
је
на
то
пазио
?
По
најмање
чича
Срдан
,
који
је
подигао
главу
,
као
да
је
његова
црква
,
баца
петице
у
тас
и
жали
,
што
воскари
не
праве
свеће
од
педесет
форинти
,
а
он
би
већ
показао
,
какав
је
по
њега
овај
данашњи
дан
.
Но
за
мало
,
па
је
и
он
,
бар
до
некле
,
назрео
,
како
је
у
души
Лазаровој
.
Послао
је
по
његове
старе
другове
,
напунио
му
џепове
новцима
,
метнуо
му
цигару
у
уста
и
послао
га
у
крчму
.
Та
да
!
Толико
су
му
Назарени
сина
били
залудили
,
да
он
и
сам
не
памти
,
кад
му
се
дете
провело
.
И
наста
весеље
.
Управо
не
весеље
,
него
пијанка
.
Свира
гајдаш
,
носе
се
бурад
пива
,
пева
се
:
„
Дуни
ветре
отуд
од
горњака
“
,
—
али
Лазар
није
весео
.
Има
нешто
у
њему
,
што
хоће
да
удави
у
пиву
,
али
не
може
.
Уста
,
да
игра
коло
,
ситно
,
из
колена
,
оно
исто
,
које
је
играо
Паво
Вранковић
на
Лебном
Пољу
—
не
иде
.
Дохвата
гајде
,
ломи
их
на
троје
,
па
довикује
гајдашу
:
„
Дувај
у
песницу
,
кад
ниси
вешт
гајдама
!
“
Гајдаш
Јова
дува
у
песницу
,
друштво
кличе
од
радости
—
али
Лазар
није
весео
.
Хајд
нека
,
сутра
ће
.
Но
не
може
да
се
расположи
ни
сутра
дан
,
ни
прексутра
,
ма
да
је
дао
изнети
и
банак
на
улицу
,
да
му
не
смета
.
Тек
четврти
дан
зажарило
му
се
лице
—
весео
је
.
Но
весео
је
и
Панта
Кулпинац
—
не
само
весео
,
но
и
обесан
,
па
у
своме
бесу
добаци
Лазару
ружну
реч
.
Каже
му
:
„
Шта
се
разбацујеш
толико
,
као
да
си
се
прославио
.
А
овамо
си
нешто
почео
,
па
упустио
.
Назарени
те
,
море
,
прозвали
Јудом
,
од
како
си
их
изневерио
.
“
У
Лазаровој
руци
била
је
у
онај
мах
пуна
боца
соде
и
он
је
ударио
том
тешком
боцом
подсмевача
посред
лица
.
Панту
је
облила
крв
,
те
га
на
колима
однели
кући
,
а
Лазар
као
да
се
после
тога
на
мах
отрезнио
,
јер
без
речи
и
без
опроштаја
одјури
из
крчме
.
Кад
је
чича
Срдан
чуо
,
шта
се
збило
,
уђе
у
синовљеву
собу
.
Види
Лазара
,
где
седи
на
клупи
и
не
диже
главе
.
„
Лазаре
“
,
каже
му
,
а
глас
,
му
дрхће
,
„
сине
,
не
бој
се
,
још
сам
ја
жив
.
Ма
отишло
и
два
и
три
фртаља
земље
,
ја
ћу
те
исплатити
.
“
Лазар
само
махну
главом
.
„
Нека
,
исплатићу
се
ја
сам
.
“
За
тим
изиђе
у
авлију
,
па
се
упутио
пешке
у
варош
.
Таман
је
свануло
,
кад
стиже
тамо
,
па
се
пријавио
суду
.
Исказао
је
све
,
признао
је
своју
кривицу
и
искао
,
да
га
казне
.
Но
чича
Срдан
је
обиграо
адвокате
целе
жупаније
и
узео
најскупљег
,
јер
као
што
рече
,
тај
ће
за
цело
бити
и
најбољи
.
Ма
да
се
Лазар
није
молио
,
да
га
пусте
на
слободну
ногу
,
ипак
је
то
чича
Срдан
израдио
.
Панта
се
предигао
и
истражни
судија
је
пустио
Лазара
на
слободу
,
да
буде
код
куће
,
док
му
не
стигне
суд
.
Лазар
се
вратио
у
село
,
али
не
у
очеву
кућу
,
но
оде
негде
под
кирију
.
Назарени
му
набавили
кола
и
коње
,
те
се
он
ранио
од
кирије
,
а
уз
то
поста
ревносни
члан
њихов
.
Био
је
учен
и
даровит
мимо
све
њих
,
појао
је
као
анђео
,
а
говорио
је
као
апостол
.
Он
поста
најпре
назаренски
„
пријатељ
“
,
за
тим
„
верни
“
,
и
кад
му
изиђе
суд
,
да
одседи
шест
месеци
затвора
,
Назарени
га
испратише
као
свог
најврснијег
члана
...
Ето
,
тако
је
доспео
у
затвор
Лазар
Ненадов
,
кога
су
бабе
његова
села
подругљиво
прозвале
„
назаренски
владика
“
,
па
му
је
тај
назив
и
остао
.
Онај
други
,
о
коме
сам
споменуо
на
почетку
овога
одељка
,
већ
је
по
четврти
пут
затворен
.
Као
што
му
је
тело
кржљаво
,
тако
му
је
кржљава
и
душа
.
Као
оно
биљка
,
која
никне
под
каквим
опалим
зидом
,
где
је
не
негује
ничија
рука
и
где
не
допире
скоро
никада
сунце
,
тако
је
никао
и
Петар
Крњин
у
кући
,
у
којој
не
беху
опали
само
зидови
,
но
и
поштење
.
Кад
му
је
било
осам
година
,
отац
га
је
већ
водио
у
крађу
.
Син
је
терао
коње
путем
,
а
отац
је
са
обе
стране
пута
брао
туђе
кукурузе
и
трпао
их
у
кола
.
То
дете
је
онда
замењивало
човека
.
За
тим
је
малиша
виђао
,
где
ноћу
долазе
у
њихову
кућу
неки
људи
,
који
нису
из
њихова
села
и
које
он
на
дану
никад
не
виђа
;
опазио
је
,
где
код
њих
освану
неки
свињи
,
који
нису
замркли
,
а
њему
се
налаже
,
што
види
—
да
не
види
,
што
чује
,
—
да
не
чује
.
А
имао
је
шта
и
чути
и
видети
.
Он
је
из
прва
само
видео
и
чуо
,
доцније
је
схватио
,
а
на
послетку
је
и
научио
.
Ето
,
такав
је
био
Пера
Крња
.
Он
није
јединствена
слика
у
нашем
друштву
;
има
их
,
на
жалост
,
доста
,
и
ако
нису
сви
затворени
.
Назаренство
у
затвору
.
Прошла
је
скоро
недеља
дана
,
како
Боривоје
лежи
у
истражном
затвору
.
Да
га
питате
,
од
кад
је
ту
,
мал
’
те
не
би
рекао
:
од
јуче
.
Њега
последњи
догађаји
нису
заболели
тако
,
да
се
после
њих
осећао
бедан
и
несрећан
,
него
је
удар
био
тако
снажан
да
га
је
,
управо
рећи
,
обнесвестио
.
Био
је
као
онај
камен
;
радило
се
с
њиме
ма
шта
,
метнуо
га
овде
а
онде
,
све
једно
му
је
.
Једва
се
поче
полако
свестити
.
Сад
тек
осети
,
да
му
је
у
души
страшно
,
необично
,
његова
унутрашњост
изгледа
му
као
поље
,
преко
кога
је
прешла
бура
...
Сећа
се
као
иза
неког
магловитог
сна
,
да
је
више
пута
стојао
пред
неким
господином
,
који
га
је
испитивао
и
писао
,
окреће
се
по
соби
и
види
на
сламњачама
још
два
несретника
као
и
он
што
је
;
долазе
му
познати
,
врло
познати
,
а
не
зна
,
је
ли
их
пре
тога
виђао
овде
или
може
бити
где
год
на
пољу
.
И
сад
тек
поче
мучити
праву
муку
.
Сећа
се
неког
покора
,
који
је
починио
,
сећа
се
страшне
и
многе
крви
,
а
јасно
му
је
само
толико
,
да
је
убио
жену
.
Чија
је
она
друга
крв
?
Гроза
га
ухвати
,
кад
помисли
на
децу
...
Кад
дође
кључар
,
он
му
приђе
и
каже
:
„
Хоћу
да
видим
децу
.
Може
ли
то
бити
?
“
„
Може
“
,
вели
му
кључар
.
„
Кад
дође
твој
бранилац
,
казаћу
му
.
Него
добро
је
,
што
си
се
окануо
претварања
.
Лепо
би
то
било
,
да
се
направиш
луд
,
па
да
те
пусте
кући
;
али
су
господа
у
суду
учила
на
школама
те
ствари
,
па
их
не
можеш
преварити
.
“
Боривоје
је
из
овог
одговора
видео
,
да
су
му
деца
жива
и
да
су
га
држали
за
претваралицу
.
Потраја
тако
неколико
дана
.
Помало
разговара
с
она
два
друга
;
разбира
се
код
њих
о
овом
и
оном
,
па
излази
и
у
авлију
да
шета
,
кад
дође
томе
време
,
а
до
сад
га
нико
не
мога
кренути
на
то
.
Само
кад
дође
ноћ
,
сузе
му
теку
немилице
,
у
души
му
је
страшно
,
а
усне
му
изговарају
и
нехотице
„
Молитву
грешника
“
:
„
Ја
знам
,
Господе
,
какав
ће
ме
страх
обузети
,
кад
ми
почнеш
судити
пред
лицем
анђела
,
арханђела
...
“
У
пола
молитве
груну
стражар
кундаком
о
врата
:
„
Не
разговарајте
се
,
него
спавајте
.
Мир
!
“
Боривоје
се
трже
и
заћута
.
А
кад
мало
после
тога
горко
уздахну
,
осети
,
где
га
један
од
његових
другова
,
Лазар
,
ухвати
за
руку
и
својски
је
притиште
:
„
Умири
се
,
брате
“
,
шану
му
,
„
уздај
се
у
Бога
;
он
те
неће
оставити
.
“
Кад
би
сутра
дан
,
чак
и
у
оном
полумрачном
затвору
допире
глас
великих
звона
.
То
у
вароши
звоне
на
службу
-
недеља
је
.
Од
како
је
овде
Боривоје
,
први
пут
чује
глас
звона
,
те
се
смерно
завукао
у
угао
и
моли
се
Богу
.
Мало
доцније
осети
на
своме
рамену
руку
.
Крај
њега
стао
Лазар
с
великом
црном
књигом
.
„
Брате
“
,
рече
му
,
„
хоћеш
ли
да
прочиташ
коју
главу
из
светог
писма
?
“
Боривоје
се
снужди
.
„
Не
умем
читати
“
,
промуца
.
„
Па
хоћеш
ли
слушати
?
ја
ћу
ти
читати
“
-
нуди
га
Лазар
.
Боривоје
климну
главом
у
повлад
.
Сва
тројица
повукоше
се
у
угао
,
који
је
најудаљенији
од
врата
и
Лазар
поче
да
чита
лагано
,
загушеним
гласом
,
јер
није
слободно
,
да
звуци
допру
до
ходника
.
Али
шта
то
би
с
Боривојем
!
?
Он
је
тек
неколико
дана
ишао
у
школу
,
у
цркву
врло
ретко
,
а
од
матере
је
научио
тек
две-три
молитве
.
Чак
и
онда
,
кад
се
спремао
у
хаџилук
,
није
ни
из
близу
сазнао
језгро
вере
Христове
.
Он
је
Бога
сматрао
као
строгог
оца
,
који
ће
нам
једаред
страшно
и
немилостиво
судити
.
За
то
га
се
бојао
,
молио
му
се
и
хтео
чак
у
Јерусалим
.
Њега
је
занела
и
застрашила
„
Молитва
грешника
“
;
он
је
из
оне
јерусалимске
иконе
још
у
детињству
очувао
неки
неодређени
,
тајанствени
осећај
,
а
оно
,
што
је
у
последње
време
слушао
о
вери
,
тицало
се
испосништва
,
хаџилука
и
сотонина
кушања
.
Сад
први
пут
чу
нешто
о
језгру
,
о
начелима
вере
Христове
;
чу
на
српском
језику
,
у
лепом
Караџићеву
преводу
.
Лазар
је
у
оном
углу
и
полутами
читао
скоро
шапућући
5
.
и
6
.
главу
Матејева
еванђеља
.
То
што
он
чита
,
говори
Исус
народу
,
онај
Исус
,
кога
су
људи
распели
као
опасног
бунџију
:
„
Чули
сте
,
да
је
казано
:
Око
за
око
,
зуб
за
зуб
.
А
ја
вам
кажем
,
да
се
не
браните
од
зла
,
него
ако
те
ко
удари
по
десном
твом
образу
,
обрни
му
и
други
.
„
И
ко
хоће
да
се
суди
с
тобом
и
кошуљу
твоју
да
узме
,
подај
му
и
хаљину
.
„
И
ако
те
ко
потера
један
сахат
,
иди
с
њиме
два
.
„
Чули
сте
,
како
је
казано
:
Љуби
ближњега
својега
,
а
мрзи
непријатеља
својега
.
„
А
ја
вам
кажем
:
Љубите
и
непријатеље
своје
,
благосиљајте
оне
,
који
вас
куну
,
чините
добро
онима
,
који
вас
мрзе
и
молите
се
Богу
за
оне
,
који
вас
гоне
...
„
Пазите
на
правду
своју
и
не
чините
пред
људима
,
да
вас
они
виде
.
„
Кад
дакле
дајеш
милостињу
,
не
труби
пред
собом
,
као
што
чине
лицемери
по
зборницама
и
по
улицама
,
да
их
хвале
људи
.
„
А
кад
постите
,
не
будите
жалосни
као
лицемери
,
јер
они
начине
бледа
лица
своја
,
да
их
виде
људи
где
посте
.
„
А
ти
кад
постиш
,
намажи
главу
своју
и
лице
своје
уми
,
да
те
не
виде
људи
да
постиш
,
а
отац
твој
,
који
види
тајно
,
платиће
теби
јавно
.
“
Ове
узвишене
речи
и
друге
које
стоје
с
овима
у
свези
,
начиниле
су
голем
утисак
на
душу
Боривојеву
.
Он
се
испрва
занесе
,
па
онда
клону
под
утиском
тих
речи
...
Кад
се
доцније
прибра
,
ухвати
се
за
прса
и
рече
као
у
себи
:
„
Мало
ми
је
лакше
“
.
Лазар
му
приђе
:
„
Хоћеш
ли
,
да
ти
никад
више
не
буде
тешко
?
Хоћеш
ли
,
да
умилостивиш
Бога
?
“
„
За
мене
је
све
доцне
“
,
зајечи
Боривоје
,
„
ја
сам
превршио
меру
.
Мени
нема
лека
“
.
„
Онај
свети
лек
,
који
је
прописао
Христос
,
прописао
је
баш
за
такве
,
као
што
си
ти
.
Свето
писмо
каже
:
„
Здрави
не
требају
лекара
,
него
болесни
.
“
И
Лазар
поново
отвори
св
.
писмо
и
прочита
му
Христове
речи
:
„
Ако
ти
сагреши
брат
твој
,
накарај
га
,
па
ако
се
покаје
,
опрости
му
.
И
ако
ти
седам
пута
на
дан
згреши
,
и
седам
пута
на
дан
дође
к
теби
и
рече
:
Кајем
се
,
—
опрости
му
.
“
„
Па
мислиш
ли
ти
“
,
вели
Лазар
,
„
да
је
Бог
мањи
од
људи
?
Зар
он
од
тебе
слаба
тражи
,
да
седам
пута
на
дан
опростиш
грешнику
,
а
он
да
то
неће
моћи
?
Та
ето
у
истом
еванђељу
вели
Христос
:
Није
могуће
,
да
не
дођу
саблазни
,
али
тешко
онима
,
са
којих
долазе
.
“
И
Лазар
сад
нападе
свом
жестином
на
свештенике
.
Они
су
,
са
којих
долазе
саблазни
и
они
ће
се
казнити
.
И
узе
да
чита
оне
господње
речи
,
које
дођоше
пророку
Језекији
:
„
Тешко
пастирима
израиљевим
,
који
пасу
сами
себе
.
Претилину
једете
,
вуном
се
одевате
,
кољете
товно
,
стада
не
пасете
.
Слабе
не
крепите
,
болесне
не
лечите
,
рањене
не
завијате
,
одагнане
не
доводите
натраг
,
изгубљене
не
тражите
,
него
силом
и
жестином
господарите
над
њима
.
Мало
вам
је
,
што
пасете
на
доброј
паши
,
но
остатак
паше
своје
газите
ногама
својим
,
и
што
пијете
бистру
воду
,
а
остатак
мутите
ногама
својим
...
“
„
Ето
,
такви
су
нам
и
данас
пастири
,
брате
мој
“
,
тумачи
Лазар
,
„
па
је
ли
чудо
,
што
стадо
страда
?
И
каква
је
то
вера
,
где
нема
дела
?
Проповеда
се
:
Не
кради
,
а
краде
се
,
придикује
се
не
чини
прељубе
,
а
гради
се
прељуба
,
проповеда
се
помози
ближњему
,
а
сатиру
се
браћа
рођена
,
и
то
све
под
видом
Хришћанства
.
Они
,
који
се
зову
Хришћани
,
у
једној
цркви
се
моле
Богу
,
а
онај
сити
не
мари
гладнога
,
но
ће
га
,
ако
само
може
,
одмах
после
службе
преварити
.
Нити
живе
у
братству
и
љубави
,
но
се
туже
и
парниче
као
душмани
.
Не
обзиру
се
на
речи
апостола
Павла
,
који
каже
:
„
Врло
је
срамно
за
вас
,
да
имате
тужбе
међу
собом
.
За
што
радије
не
претрпите
штете
.
За
што
радије
не
трпите
неправде
?
“
Лазар
је
при
читању
и
тумачењу
долазио
све
јаче
и
јаче
у
ватру
и
сад
је
говорио
скоро
са
свим
гласно
:
„
Ми
,
ми
“
,
вели
,
„
ако
икако
можемо
,
не
тужимо
чак
ни
странога
;
ако
је
ко
од
нас
сиромах
,
те
не
може
прегорети
штете
,
попунимо
му
је
,
а
ако
се
поквари
,
искључимо
га
из
круга
нашег
,
јер
од
мало
квасца
ускисне
све
тесто
.
“
Боривоје
подскочи
с
места
.
„
3ар
има
“
,
пита
,
„
људи
,
који
тако
живе
?
Како
се
зове
та
вера
,
у
којој
се
тако
правило
одржава
?
“
„
Та
се
вера
зове
назарећанска
,
а
чланови
те
вере
зову
се
Назарећани
“
,
каже
му
Лазар
неким
достојанственим
нагласком
.
„
Но
,
зар
ти
до
сад
ниси
о
томе
чуо
?
!
“
„
Нисам
чуо
“
,
вели
Боривоје
обореном
главом
,
јер
се
стиди
свога
незнања
.
У
том
се
умеша
у
разговор
и
трећи
заточеник
,
Пера
Крњин
:
„
Е
гле
сад
;
није
чуо
!
Кад
ти
њему
китиш
по
књишки
:
Назарећани
,
онда
верујем
,
да
не
зна
,
али
питај
ти
њега
на
просто
српски
:
Зна
ли
он
ко
су
то
„
Бугери
“
,
и
одмах
ће
ти
казати
.
“
„
3ар
Бугери
?
“
пита
Боривоје
чисто
уплашено
.
„
Тако
нам
се
ругају
наши
противници
“
,
вели
Лазар
,
„
али
види
Бог
,
ми
се
због
тога
не
срдимо
на
њих
.
Нас
грде
,
а
не
питају
какви
смо
;
суде
нас
,
а
не
познају
нас
.
Бог
види
срца
наша
и
дела
наша
,
и
нами
је
то
доста
.
“
Кад
чу
Боривоје
,
да
је
оно
„
бугерска
вера
“
,
која
му
се
почела
допадати
,
мало
је
охладнио
.
Истина
,
он
о
„
Бугерима
“
није
знао
више
,
до
ли
то
,
да
их
цео
свет
грди
и
осуђује
,
али
је
и
то
доста
непријатно
.
Но
ово
Боривојево
нерасположење
беше
само
тренутно
.
Лазар
је
опазио
,
како
је
Боривоја
немило
дирнула
та
реч
„
Бугери
“
,
и
он
је
врло
вешто
знао
да
утре
немио
утисак
те
речи
.
А
није
му
било
Бог
зна
како
тешко
.
Јер
као
што
је
лако
одвести
младу
девојку
на
игру
,
а
пијана
човека
у
крчму
,
тако
је
лако
одвести
и
заточеника
у
Назарене
.
Све
троје
је
једнако
природно
.
Осуђеник
затрепти
од
милине
,
кад
помисли
на
дан
своје
слободе
.
Али
га
у
исти
мах
подилази
и
неки
ужас
.
Њега
је
осудио
суд
и
кад
издржи
затвор
,
суд
ће
му
опростити
.
Али
су
га
осудили
и
људи
,
а
они
му
неће
опростити
.
Он
ће
у
њихову
друштву
бити
последњи
;
њега
ће
се
туђити
,
презираће
га
,
он
ће
бити
нераван
другима
.
Отворите
сад
таком
човеку
назаренску
књигу
.
Покажите
му
,
да
има
вере
хришћанске
,
назаренске
,
која
му
отвара
не
само
врата
цркве
,
но
му
даје
и
уверење
,
да
ће
он
од
сваког
члана
те
цркве
бити
признат
за
брата
,
и
где
му
се
његов
грех
неће
ни
најмање
уписати
у
зло
.
Зар
такав
изглед
не
мами
осуђеника
у
Назарене
?
Па
онда
још
нешто
.
Назарени
нападају
нашу
данашњу
цркву
и
веру
веома
жестоко
.
По
њихову
учењу
:
Човек
мора
грешити
,
мора
губити
душу
и
мора
отићи
у
огањ
вечни
,
ако
је
члан
друге
какве
вероисповести
,
до
ли
назаренске
.
И
сад
је
по
заточеника
ова
дилема
:
Ако
он
остаје
при
својој
старој
вери
и
каже
:
„
Добра
је
та
вера
“
,
онда
је
он
лично
крив
,
он
је
био
неваљао
.
То
је
тешко
признати
.
Но
ако
осуђеник
стане
уз
назаренско
учење
,
те
се
баци
каменом
на
своју
стару
веру
,
осуди
ту
веру
као
такву
,
у
којој
се
мора
грешити
,
онда
је
вера
била
крива
,
а
он
чист
.
А
то
је
по
осуђеника
врло
пријатна
ствар
.
Ово
су
главни
разлози
,
са
којих
Назарени
освајају
тако
лако
земљишта
по
тамницама
.
Па
је
с
тога
и
Лазару
било
лако
,
да
придобије
Боривоја
.
Читао
му
је
св
.
писмо
и
тумачио
му
га
по
назаренском
схватању
.
Уз
то
му
је
говорио
о
оном
братству
,
које
постоји
међу
Назаренима
,
о
узајмном
испомагању
њиховом
,
о
добрим
делима
,
која
се
тамо
траже
и
без
којих
човек
не
може
бити
Назарен
.
А
ко
је
прави
Назарен
,
тај
се
покајао
,
живи
по
божјем
закону
,
сигуран
му
је
опроштај
и
неизбежно
—
царство
божје
.
Боривоју
је
с
те
стране
одлахнуло
.
Изгледало
му
је
,
као
да
је
кроз
ону
црну
ноћ
(
која
до
пре
обузимаше
његову
душу
)
опазио
светао
пут
,
који
води
к
спасењу
.
Шта
више
,
учинило
му
се
,
да
већ
ходи
тим
путем
.
Довели
су
му
децу
,
те
је
и
њих
видео
здраве
.
Његова
тетка
Стана
узела
их
је
к
себи
;
суд
им
је
поставио
стараоца
,
а
и
издржавање
им
је
осигурано
:
Јер
ако
је
кућа
и
изгорела
,
опет
је
за
то
остало
толико
земље
,
да
ће
залећи
и
судске
трошкове
и
покрити
све
потребе
дечје
.
Умирен
чекао
је
Боривоје
суд
;
радо
и
весело
ће
издржавати
,
што
му
се
досуди
,
само
га
је
мучила
мисао
,
шта
ли
ће
он
,
кад
се
ослободи
Лазар
?
Губи
учитеља
,
а
губи
уједно
и
извор
назаренске
науке
,
губи
св
.
писмо
.
Та
да
!
Шта
му
вреде
мртва
слова
,
кад
их
он
не
уме
читати
.
Иде
му
по
глави
све
то
,
и
он
уздахну
гласно
:
„
Еј
,
кад
бих
само
познавао
слова
...
“
„
3ар
никад
ниси
ишао
у
школу
?
“
пита
га
Лазар
.
„
Врло
мало
времена
.
Врло
сам
био
нагао
.
За
најмању
ствар
трзао
сам
нож
,
па
ме
истерали
“
.
„
Па
хоћеш
ли
,
да
те
ја
научим
читати
и
писати
?
“
пита
га
Лазар
.
„
Кад
би
ме
томе
научио
,
учинио
би
са
мном
оно
исто
,
што
је
Христос
Спаситељ
учинио
с
многим
болесницима
.
Дао
би
ми
вид
и
ја
бих
прогледао
“
.
Лазар
је
још
онога
дана
отворио
школу
.
У
затворима
до
душе
не
дају
пера
и
хартије
,
али
поред
свега
тога
стотинама
њих
науче
тамо
писати
.
У
свакој
соби
има
пљувоница
,
напуњена
песком
.
Проспу
песак
по
столу
,
разреде
га
,
и
комадом
дрвета
шарају
по
том
песку
слова
.
Ако
нема
друге
књиге
,
молитвеник
дају
свакоме
,
па
је
одатле
лако
научити
зрела
човека
словима
.
Боривоје
је
већ
за
месец
дана
читао
и
писао
као
ђак
из
четвртог
разреда
основне
школе
,
прво
,
што
је
био
необично
даровит
а
друго
,
што
је
учио
с
највећом
вољом
и
одушевљењем
.
Рачунати
није
хтео
на
писмено
,
бар
у
прво
време
не
.
Он
је
код
оваца
научио
да
рачуна
из
главе
,
и
то
добро
,
па
му
не
треба
писмена
рачуна
.
Но
кад
удари
у
пробу
с
Лазаром
,
увиде
,
да
нема
право
.
Лазар
увек
пре
готов
,
никад
не
погреши
,
а
иде
лепо
,
лако
,
не
напреже
се
.
Научио
је
дакле
и
рачунати
можда
више
,
но
што
му
је
и
требало
.
Зашто
Пера
Крњин
није
постао
Назарен
?
И
њихов
трећи
друг
,
Пера
,
покуша
да
се
учи
књизи
,
али
се
већ
првог
дана
окане
.
Каже
:
„
Да
се
ја
манем
тога
,
Лазаре
,
не
морамо
баш
сви
бити
учени
.
“
Лазар
га
је
корео
,
што
није
истрајан
.
„
Ајак
,
није
то
,
него
је
тешко
за
мене
.
Пре
би
у
моју
главу
утурио
читава
расточена
кола
сена
,
но
и
једно
од
ових
малених
писмена
.
Како
Боривоје
сазна
,
кад
треба
наврнути
овим
држаљем
горе
,
а
кад
доле
,
Бог
би
га
знао
,
А
да
читам
,
баш
не
умем
.
Како
ћу
погодити
,
које
је
писме
„
а
“
а
које
„
и
“
,
кад
су
налик
један
на
друго
као
рођена
браћа
“
.
Но
Перу
је
мучила
друга
мисао
.
Често
сужанство
убило
му
је
снагу
,
подрило
му
здравље
,
и
он
је
осећао
,
да
ако
још
једном
западне
,
неће
више
изићи
жив
.
За
неку
недељу
дана
пустиће
га
кући
,
па
ако
ће
да
се
поправља
,
крајње
је
време
.
Ноћу
се
ди
и
тешко
уздише
.
„
Лазаре
“
,
пита
,
„
мислиш
ли
ти
,
да
ја
могу
издржати
међу
Назаренима
?
“
„
А
као
за
што
не
би
могао
?
“
„
Одмах
ћу
ти
казати
.
Ето
,
да
почнем
код
најмање
ситнице
,
луле
.
Не
могу
је
оставити
.
Али
шта
то
смета
вама
,
кад
бих
ја
пушио
?
Не
крадем
,
не
варам
,
не
убијам
.
Нисам
чуо
,
да
је
Бог
забранио
лулу
.
“
„
Пророк
Исаија
каже
,
да
ће
се
безбожност
разгорети
и
отићи
ће
у
дим
високо
.
И
пушење
је
дакле
безбожност
,
хасне
нема
од
тога
дима
ни
за
тело
ни
за
душу
,
а
човек
треба
да
победи
страсти
“
.
„
Па
хајде
нека
“
,
вели
Пера
.
„
Кад
овде
могу
без
луле
,
јер
не
дају
,
ваљда
ћу
моћи
и
на
пољу
.
Али
како
ћу
са
исповешћу
?
Пре
но
што
постанем
Назарен
,
морам
се
исповедити
вашим
старешинама
и
то
на
длаку
“
.
„
Мораш
.
Док
одлазиш
међу
њих
као
гост
,
као
пријатељ
,
не
мораш
,
али
чим
ступиш
у
ред
„
браће
“
,
те
постајеш
„
веран
“
,
онда
мораш
.
“
„
Е
,
видиш
!
А
како
ћу
се
ја
исповедити
,
кад
се
не
могу
сетити
ни
на
сваку
десету
.
Понда
,
можда
се
ни
за
годину
дана
не
би
свршила
моја
исповест
.
Од
детинства
се
то
ради
,
брате
мој
,
од
детинства
.
И
онда
треба
свакога
да
молим
за
опроштај
,
је
ли
,
и
да
му
вратим
и
штету
,
је
ли
?
“
„
Треба
!
“
„
Ето
видиш
!
Како
ћу
ја
да
нађем
све
оне
непознате
људе
,
којима
сам
на
вашарима
турао
руку
у
џеп
или
им
из
кола
извукао
какву
ствар
.
Од
куд
се
ја
могу
сетити
,
кога
сам
све
у
крчми
са
бирташем
Симом
опио
и
преварио
на
картама
?
“
Лазар
није
одма
одговорио
.
„
Па
хајде
рецимо
,
да
ће
тим
људма
Бог
платити
,
кад
их
ја
не
познајем
.
Али
ако
макар
само
онима
станем
враћати
штету
,
на
које
се
сећам
,
требао
би
мало
дубљи
џеп
од
мога
.
Та
не
оно
мало
куће
,
но
све
село
да
продам
,
не
би
залегло
“
.
„
Кад
немаш
,
немаш
.
Подај
онолико
колико
можеш
,
друго
ћеш
вратити
други
пут
.
Главно
је
,
да
признаш
људма
штету
и
да
их
молиш
,
да
ти
опросте
“
.
Мисли
Пера
и
мисли
,
па
ће
се
сутра
дан
умешати
,
баш
кад
су
Лазар
и
Боривоје
при
рачуну
.
„
Израчунајте
ми
“
,
каже
,
„
колико
је
све
ово
уједно
,
што
ћу
вам
сад
изговорити
.
Да
изведемо
на
чисто
бар
оно
,
што
је
најкрупније
...
Кад
ми
је
Јова
Скандал
казао
у
крчми
,
да
сам
му
украо
ждребе
(
а
Бог
ме
убио
,
ако
сам
га
и
видео
)
,
онда
сам
му
с
јесени
упалио
кућу
.
Изгореле
су
и
стаје
и
камаре
,
све
до
тамана
,
чак
и
марва
.
Пет
до
шест
хиљада
форинти
можемо
рачунати
.
Пиши
5000
фор
.
Даље
:
16
глава
волова
одвели
футошком
спахији
.
Вреди
во
,
брат
брату
200
фор
.
Пронађите
,
колико
је
...
И
тако
је
то
ишло
у
бесконачност
.
Било
је
:
Свиња
,
коња
,
крава
,
кола
,
амова
,
новаца
,
перина
,
једном
речи
свега
,
што
се
могло
украсти
,
понети
или
отерати
.
Лазар
је
писао
од
јутра
до
подне
,
а
кад
би
подне
,
он
само
хукну
и
пита
:
„
Је
л
’
већ
готово
?
“
„
Ех
,
јест
“
,
вели
Пера
„
није
него
.
То
је
све
било
пре
моје
женидбе
,
а
оно
што
је
било
за
последњих
8
година
,
од
како
сам
се
оженио
,
оставио
сам
за
после
подне
“
.
Лазар
је
вртио
главом
.
„
То
ти
не
можеш
исплатити
“
.
„
Ја
и
не
лупам
главу
,
да
платим
све
на
једаред
и
одмах
.
Ти
си
казао
,
да
има
времена
,
може
се
по
мало
,
лагано
.
Него
се
о
томе
промишљам
:
би
ли
ја
могао
све
то
исплатити
макар
за
10
,
20
,
30
година
?
“
Лазар
је
ћутао
.
„
Та
да
,
видиш
и
сам
,
да
не
иде
.
Не
треба
да
сам
учен
,
могу
и
без
тог
држаља
и
песка
прорачунати
,
да
је
премного
.
Да
ми
Бог
даде
и
онолико
дана
,
колико
је
