ипричали
сваку
појединост
како
заљубљени
обично
чине
.
По
тим
појединостима
ја
сам
одавна
већ
знао
што
сте
ви
тек
сад
сазнали
.
Но
боље
је
што
сте
пустили
да
се
ствар
својим
природним
путем
развија
.
Нинчић
и
Павле
су
се
сада
,
када
су
почели
љути
зимњи
дани
да
попуштају
,
обично
пред
вече
састајали
,
одилазили
у
шетњу
и
за
то
време
су
обично
и
водили
оваке
разговоре
.
Нинчић
му
,
продужавајући
шетњу
,
даље
рече
:
—
Сузе
у
очима
...
то
је
озбиљна
ствар
;
сузе
у
очима
значе
велику
љубав
.
Но
немојте
да
уздрхћете
,
треба
да
се
навикнете
на
ту
реч
.
У
осталом
,
ви
то
већ
знате
и
сами
,
као
што
је
и
она
уверена
о
вами
,
јер
су
њене
сузе
биле
само
последица
вашег
жалосног
лица
као
виновника
.
Главно
је
да
сте
се
споразумели
.
То
је
једно
.
Друго
:
још
су
вас
и
поновно
позвали
.
То
је
такође
тријумф
.
Али
мени
се
чини
,
да
ће
то
бити
ваша
последња
посета
.
—
По
чему
?
—
По
оној
љубазности
родитеља
.
Они
су
се
и
сувише
исцрпли
пред
вами
,
а
да
не
би
били
уверени
да
су
то
чинили
пред
лицем
,
са
којим
не
мисле
и
даље
стајати
у
додиру
.
—
Па
шта
ће
,
дакле
,
бити
?
Нинчић
оклеваше
,
затим
рече
:
—
О
томе
ћемо
говорити
,
кад
му
буде
дошло
време
.
-
Не
,
не
,
молим
вас
да
о
томе
говоримо
сада
.
—
Лепо
,
—
рече
Нинчић
без
воље
;
—
даље
ће
бити
оно
што
је
са
мном
било
.
Павле
се
трже
.
—
А
шта
је
било
с
вами
?
—
То
ви
знате
;
напоменуо
сам
вам
.
—
Ох
,
па
зар
се
то
не
би
могло
избећи
.
—
рече
Павле
болно
заустављајући
се
.
—
Не
,
пријатељу
,
не
.
То
је
неминовна
судбина
свих
оваких
случајева
.
Исти
је
случај
био
код
мене
;
исто
ће
се
тако
свршити
и
овај
.
—
А
,
ви
сте
свирепи
.
—
Али
сам
и
правичан
.
Ја
сам
вас
на
све
то
упозорио
,
шта
више
,
био
сам
вам
у
истом
пред
очима
,
ја
,
жив
пример
и
доказ
од
кости
и
меса
.
Ви
сте
поред
свега
тога
загазили
у
овај
опасан
одношај
,
а
то
значи
да
сте
били
свесни
о
исходу
и
да
нисте
марили
за
њ
.
Можда
је
овај
разговор
или
црне
слутње
његове
утицале
толико
на
Павла
,
да
кад
је
прве
недеље
поновио
своју
посету
,
и
однео
и
остатак
песама
,
није
више
био
онако
слободан
и
пун
надежде
.
Али
састанак
овај
ипак
није
био
без
својих
лепота
.
Павле
је
,
као
хотимично
,
у
сагласности
са
својим
душевним
расположењем
данас
изабрао
све
тужне
песме
;
севдалијске
Босанске
певао
је
са
таквим
узбуђењем
,
да
су
му
сви
искрено
заблагодарили
,
чак
и
гроф
,
који
је
,
чувши
свирку
,
одмах
пришао
овамо
.
Гроф
је
свој
данашњи
долазак
објаснио
не
само
лепотом
Павлова
певања
,
које
га
је
овамо
домамило
,
век
и
душевним
сродством
,
које
постоји
између
тих
песама
и
његових
осећаја
.
—
Забадава
,
—
објашњаваше
учтиво
гроф
,
—
порекло
се
не
може
ни
порећи
ни
избрисати
.
Када
ове
песме
слушам
,
чини
ми
се
,
да
се
у
мени
буде
неке
давнашње
,
тамне
али
тим
примамљивије
успомене
.
Другом
то
,
можда
,
не
би
ни
било
лепо
,
а
мене
очарава
.
Доцније
дође
и
кнегињица
са
читавом
пратњом
:
са
маршалом
(
то
је
онај
господин
,
кога
је
грофица
у
Баточини
звала
бароном
)
;
са
неким
високим
мршавим
господином
,
кога
називаху
професором
и
који
је
некада
у
кући
био
васпитач
,
али
и
доцније
остао
,
да
уређује
грофовску
архиву
и
остале
збирке
,
и
да
напише
историју
породице
.
Са
кнегињицом
дођоше
још
и
нека
друга
отменија
лица
,
од
којих
је
Павле
запамтио
само
једну
дежмекасту
госпођу
и
једног
малог
господина
са
сјајно
улицканом
црном
пароком
,
од
чега
му
је
задњи
део
главе
изгледао
као
политиран
.
Овај
господин
,
са
политираном
главом
,
био
је
врло
љубазан
и
после
сваке
песме
пао
би
у
екстазу
,
објашњавајући
кнегињици
да
млади
господин
дивно
пева
,
да
су
песме
које
предаје
права
ризница
за
оперску
музику
и
да
млади
господин
има
врло
срећну
спољашњост
за
таке
ствари
.
Он
је
то
говорио
кнегињици
,
али
му
ова
окрете
леђа
.
Друштво
мало
оживи
;
свако
је
редом
прилазио
каквом
инструменту
и
предавао
нешто
из
својега
егзотичнога
програма
.
При
том
се
обелодани
Павлу
да
је
онај
мали
господин
са
политираном
главом
неки
чувени
музичар
,
који
је
у
кући
предавао
ову
уметност
,
а
доцније
добио
права
да
посећује
породицу
,
но
,
изгледа
,
само
у
оно
доба
,
кад
се
нису
очекивале
посете
из
вишега
друштва
.
Напослетку
дође
час
растанка
.
Павле
се
врло
церемонијално
захвали
код
грофице
на
милости
и
уживању
што
му
је
пружила
позвав
га
у
своју
кућу
,
а
гроф
му
врати
све
те
учтивости
.
Кнегињицу
је
пољубио
у
руку
,
која
му
се
поклони
врло
учтиво
али
и
збуњено
;
са
Агнешом
се
руковао
и
руке
су
им
се
обухватиле
као
што
су
им
се
и
погледи
удубили
очи
у
очи
тренутно
.
Затим
Павле
оде
.
Кад
је
био
пред
кућом
,
окренуо
се
с
тешким
срцем
према
њој
,
као
да
је
онде
оставио
нешто
најмилије
,
са
чим
ће
се
морати
раставити
занавек
.
ИX
Мати
и
кћи
Питање
о
васпитању
у
модерном
је
друштву
питање
о
животу
и
смрти
,
питање
до
кога
стоји
будућност
.
Ренан
Једнога
дана
грофица
Јанковићева
изненада
оде
у
одаје
своје
сестре
и
нађе
је
пред
прозором
плачући
.
Наслонила
се
о
широки
прозорски
оквир
,
а
очи
покрила
рупцем
и
обадвема
рукама
.
Грофица
јој
приђе
полагано
и
метну
јој
пуначку
руку
на
раме
.
—
Шта
радиш
,
Страто
?
Ова
се
трже
,
окрете
се
и
,
погледајући
у
сестру
немило
изненађена
,
труђаше
се
да
прикрије
сузе
.
—
Ти
си
,
Сандо
?
—
Шта
ти
је
?
—
Ништа
,
размишљам
.
—
Са
сузним
очима
.
Зашто
плачеш
?
—
Нисам
плакала
,
али
сам
имала
пуно
тешких
и
неутешних
осећаја
.
—
О
чему
си
мислила
?
Шта
имаш
ти
да
тугујеш
?
—
запита
грофица
прекорно
.
—
Ти
би
требала
сад
,
напротив
,
са
нама
заједно
да
се
радујеш
.
Чему
?
—
Ти
се
у
последње
доба
мало
интересујеш
за
ствари
ове
куће
;
а
њен
си
члан
;
иначе
би
знала
шта
велим
.
—
Одиста
не
знам
.
—
Та
,
хтедох
ти
јавити
,
да
сам
се
решила
да
удам
Агнешу
.
Кнегињица
се
трже
и
брзо
приђе
сестри
.
—
Да
је
удаш
?
За
кога
?
—
За
једну
врло
ваљану
партију
.
—
За
Павла
Ђурића
?
!
—
ускликну
кнегињица
,
а
сва
се
стресе
.
—
Каква
ти
је
то
идеја
!
Зашто
баш
за
њега
?
Кнегињица
Страга
се
полу
несвесно
спусти
у
наслоњачу
.
—
Ах
,
дакле
,
није
за
њега
!
—
А
зашто
би
било
баш
за
њега
?
Грофица
погледа
испитујући
у
сестру
,
која
је
ћутала
.
—
Молим
те
,
—
понови
она
,
—
објасни
ми
твој
пређашњи
усклик
.
Кнегињица
се
,
у
место
одговора
,
заплака
,
а
грофица
је
поплашено
ухвати
за
руку
и
запита
:
—
Ха
,
Страто
,
ти
знаш
нешто
о
чему
не
смеш
или
нећеш
да
говориш
.
Шта
кријеш
то
од
нас
?
Твоје
је
држање
од
пре
неколико
дана
врло
загонетно
;
сад
сам
те
затекла
где
плачеш
.
Кнегињица
не
одговори
,
али
је
погледа
молећи
,
као
да
је
преклињала
да
је
не
испитује
.
Грофица
поче
да
хода
горе
доле
очевидно
љутита
.
Затим
стаде
пред
сестром
и
поче
јој
пребацивати
:
—
Ти
се
још
ниси
опаметила
.
Ја
сам
за
твоје
сузе
,
које
мало
час
видех
у
твојим
очима
,
мислила
,
да
си
се
нешто
сетила
наше
покојне
мајке
,
која
нас
је
тако
рано
оставила
.
—
Да
,
и
ње
сам
се
сетила
...
—
На
жалост
,
пуно
имам
разлога
мислити
да
није
тако
.
Ти
се
канда
бојиш
за
твога
младога
Србина
.
Кнегињица
суморно
погледа
преда
се
.
Грофица
је
ухвати
за
раме
:
—
Страто
,
немој
од
мене
крити
ништа
.
Ја
сам
мајка
;
сад
се
више
не
бринем
само
за
своју
одраслу
самосталну
сестру
,
већ
и
за
своју
младу
неискусну
једину
кћер
.
И
кад
се
кнегињица
још
не
могаде
да
реши
на
одговор
,
она
јој
довикну
својим
снажним
гласом
:
—
Говори
!
Ти
кријеш
нешто
од
мене
,
што
ја
морам
знати
.
Говори
!
И
тада
јој
кнегињица
исприча
сцену
у
библијотеци
,
којој
је
нехотице
била
сведок
.
Она
је
приметила
немо
признање
у
очима
двоје
младих
,
и
то
јој
је
мало
час
отргло
усклик
.
Грофица
је
пред
њом
стајала
као
укопана
;
после
неколико
тренутака
проговори
:
—
Ти
си
изустила
важне
речи
;
ако
си
се
преварила
...
ако
.
.
Очајно
лице
кнегињичино
потврђиваше
њен
исказ
.
—
Дакле
истина
је
!
Па
се
онда
упути
вратима
.
—
Опрости
,
ово
је
тако
важно
питање
,
да
га
морам
одмах
решити
.
Кнегињица
је
не
могаде
зауставити
,
а
грофице
нестаде
кроз
брзо
отворена
и
затворена
врата
.
После
неколико
брзих
корака
грофица
се
ипак
заустави
у
ходнику
.
Промишљала
је
шта
најпре
да
ради
,
те
се
реши
да
оде
мужу
.
Гроф
Јанковић
је
,
као
увек
јутром
,
и
сада
седео
пред
својим
писаћим
столом
и
веома
се
зачудио
,
када
виде
своју
жену
како
брзо
улази
без
куцања
а
зажарена
лица
.
—
Добро
јутро
,
драги
.
Да
чујеш
што
ће
ти
крв
узбуркати
.
—
Ти
си
се
нешто
узнемирила
!
Седи
,
да
чујем
.
Она
остаде
поред
стола
стојећи
и
исприча
кратко
признање
сестрино
.
Гроф
се
јако
уозбиљи
и
запита
:
—
Кад
је
то
било
?
—
Пре
две
недеље
или
дванаест
дана
,
кад
је
онај
Србин
био
последњи
пут
код
нас
.
—
Хм
;
дакле
,
примисмо
плебејца
у
кућу
,
и
он
нам
је
на
првом
јуришу
отима
.
Ето
последице
наше
превелике
љубазности
.
—
Та
,
није
то
због
тога
.
Ако
ту
одиста
има
нечега
,
онда
је
то
,
нажалост
,
права
љубав
.
—
На
жалост
,
тако
је
.
—
одговори
гроф
;
—
са
оваким
се
симптомима
појављује
само
права
љубав
.
И
шта
ћемо
онда
са
нашом
јединицом
?
—
Ах
,
ово
је
ужасно
!
—
рече
грофица
нестрпељиво
.
—
Ту
не
помаже
пренемагање
,
драга
женице
,
већ
најпре
треба
извидети
тачно
у
чему
је
ствар
,
па
после
решавати
шта
ће
се
.
Само
се
не
сме
изгубити
глава
,
јер
онда
је
наравно
и
све
остало
изгубљено
.
—
Па
шта
да
се
ради
?
—
То
је
обично
питање
слабијих
,
када
се
због
својих
погрешака
нађу
на
цедилу
.
Али
оставимо
пребацивања
и
гледајмо
своја
посла
.
Најпре
требаш
да
знаш
,
жено
,
да
је
онај
младић
јача
страна
,
ако
има
уза
се
Агнешу
.
—
То
се
не
зна
!
—
узвикну
грофица
.
—
То
треба
видети
.
—
Па
да
видимо
.
—
То
је
твоја
ствар
;
ти
си
мајка
,
ти
ћеш
то
најбоље
умети
свршити
са
својом
кћерком
.
Али
пре
свега
умири
се
,
седи
,
размишљај
,
па
тек
кад
си
се
охладила
,
почни
.
Грофица
седе
и
размишљаше
.
—
Како
би
било
запитати
њу
саму
?
—
рече
гроф
.
—
Не
знам
,
још
не
могу
да
се
одважим
ни
на
какав
одсудан
корак
,
али
,
чини
ми
се
,
тај
начин
и
иначе
није
најбољи
.
Видећу
.
—
Ради
како
знаш
;
желим
ти
успеха
.
—
Ја
све
мислим
,
да
нема
до
ње
нити
кривице
,
нити
заинтересовања
за
тога
странца
.
Прође
неколико
дана
,
док
се
грофица
предомишљала
и
,
кад
смисли
згодан
начин
,
оде
,
да
потражи
своју
кћер
.
Ова
је
била
у
својој
соби
седећи
пред
гласовиром
;
прстима
је
површно
прелетала
преко
клавијатуре
,
а
пред
њом
на
наслону
биле
су
отворене
песне
,
које
јој
је
Павле
Ђурић
био
донео
,
и
уз
које
бејаше
својеручно
написао
француски
превод
.
Она
је
певуцкала
расејано
,
полугласно
,
а
погледом
је
лутала
по
ваздуху
.
—
Агнеша
!
—
ослови
је
мајка
.
Она
се
трже
и
устаде
.
—
Остави
,
сине
,
свирање
тих
наивних
почетничких
песмица
,
у
којима
нема
никакве
праве
и
озбиљне
лепоте
.
Губиш
времена
залуду
.
—
Зашто
,
мамице
?
Мени
се
јако
свиде
.
Пуне
су
непосредних
чистих
израза
,
у
којима
се
на
прве
звукове
назире
побуда
што
их
је
изазвала
.
—
Да
,
оне
су
пуне
и
сувише
непосредних
израза
,
али
непосредних
до
простоте
,
до
сељачке
грубости
.
—
Мени
се
,
напротив
,
чини
,
мамице
,
да
у
њима
увек
има
и
нечега
галантнога
,
као
да
их
је
спевао
народ
који
и
нема
сељаке
.
—
Ти
си
оштроумна
као
увек
,
чедо
моје
.
То
је
по
свој
прилици
у
тим
песмама
отуда
,
што
је
и
тај
јужњачки
народ
живео
некада
близу
средишта
цивилизације
.
Ти
си
сама
видела
на
нашем
путу
остатке
њихове
старе
културе
.
Они
су
тада
били
и
углађенији
но
сад
;
тада
су
стајали
у
јаком
општењу
са
Грцима
,
а
Грци
су
тада
били
оно
што
су
данас
Французи
...
Но
мени
се
ипак
не
допадају
ове
час
размажено
сладострасне
,
час
сурове
песме
.
Агнеша
тужно
обори
главу
.
Она
је
те
песме
толико
волела
!
—
Али
оставимо
то
!
Та
,
ако
их
баш
волиш
,
имаћеш
доста
прилика
да
намирујеш
своје
неразумљиве
ћуди
.
Ти
си
наша
кћи
,
и
твој
отац
и
ја
трудили
смо
се
да
ти
у
животу
осигурамо
независан
,
управо
сјајан
положај
;
кад
се
удаш
,
имаћеш
времена
,
да
свираш
и
да
певаш
твоје
песмице
до
миле
воље
.
Али
сад
да
се
разговарамо
о
претежнијим
стварима
.
Тиче
се
твоје
удаје
.
—
Да
се
удам
?
Ко
мисли
на
удају
?
—
Седи
,
дете
моје
,
до
мене
.
Тако
.
Сад
ми
кажи
волиш
ли
своју
матер
?
—
Какво
је
то
питање
,
мамице
?
—
Тиме
хоћеш
да
кажеш
да
ме
волиш
.
Дакле
,
слушај
.
Верујеш
ли
да
си
нам
ти
наше
благо
,
твоме
оцу
и
мени
?
Верујеш
ли
да
ми
то
благо
нисмо
ради
да
изгубимо
?
—
Ама
зашто
бисте
га
изгубили
?
—
Године
су
ту
,
кад
се
и
на
тај
тешки
тренутак
мора
мислити
.
Теби
је
већ
двадесет
и
прва
година
.
—
Па
шта
је
с
тим
?
—
рече
Агнеша
,
брижно
посматрајући
своју
мајку
,
која
је
у
овом
тренутку
била
пуна
нежности
према
њој
.
—
Ти
знаш
како
си
се
држала
према
већини
твојих
просилаца
.
Било
их
је
,
хвала
Вогу
,
доста
.
Ниси
хтела
рано
да
се
вежеш
,
а
и
ја
сам
волела
да
ми
што
дуже
останеш
у
кући
,
кад
је
Тасило
већ
морао
да
оде
на
поље
озбиљнијих
дужности
но
што
су
синовље
.
Али
се
више
не
може
чекати
.
Ове
лепе
очи
канда
се
понекад
и
нехотице
муте
,
и
канда
су
ти
ови
твоји
сјајни
обрашчићи
понекад
тамни
...
Агнеша
постаде
пажљивија
.
Така
нежност
мајчина
морала
је
имати
нарочита
узрока
,
и
она
је
са
немилом
слутњом
запита
:
—
Шта
хоћеш
тиме
да
кажеш
,
мамице
?
—
Шта
хоћу
,
кћери
?
Па
зар
немаш
ништа
да
ми
кажеш
?
Баш
ништа
?
—
Не
знам
шта
желиш
?
—
Ти
не
требаш
од
мене
бар
сад
још
ништа
да
кријеш
;
можда
ће
ти
мајка
бити
од
помоћи
.
—
Шта
бих
могла
ја
од
тебе
крити
;
мамице
?
Молим
те
питај
,
и
ја
ћу
одговарати
.
—
Ево
шта
ја
мислим
,
Агнешо
.
Има
неколико
одличних
младића
,
који
се
такмиче
за
тебе
,
и
мени
се
чини
,
ти
кријеш
неку
тајну
од
твојих
родитеља
.
Међутим
ја
знам
да
се
у
твоме
срдашцу
наметнула
једна
срећна
наклоност
.
—
Срећна
наклоност
,
мамице
,
шта
разумеваш
под
тим
?
—
Не
,
немој
крити
,
и
ја
нећу
више
да
те
остављам
у
неизвесности
;
и
ако
је
то
удар
за
моје
природне
и
најмилије
осећаје
,
ја
ипак
морам
признати
,
да
је
и
томе
једном
дошло
време
...
Ја
се
потпуно
слажем
са
твојим
избором
.
—
Са
мојим
избором
?
Ох
,
мамице
,
што
ме
мучиш
?
Што
не
кажеш
шта
мислиш
?
—
Шта
мислим
,
дете
,
не
мислим
већ
знам
.
Зар
си
ти
кадгод
веровала
да
од
своје
матере
можеш
што
утајити
?
Не
,
не
,
не
,
сине
,
моје
је
око
још
доста
оштро
,
и
ја
сам
женска
.
Ја
ти
одобравам
твој
избор
.
Ја
знам
све
.
—
Шта
знаш
?
Молим
те
,
реци
.
—
Да
си
се
...
да
си
се
...
загледала
—
—
Ја
загледала
?
.
.
У
кога
?
—
запита
Агнеша
сва
дрхћући
.
—
А
,
дакле
,
погодила
сам
...
Видиш
да
од
мене
не
можеш
ништа
сакрити
...
Знам
ја
да
си
се
ти
.
.
загледала
.
.
у
младог
...
војводу
Баркарија
.
—
Војвода
Баркари
?
Откуд
ти
та
мисао
,
мати
?
—
Видела
сам
ја
добро
како
се
гледате
.
Теби
се
он
по
свему
највише
допада
од
обожавалаца
твојих
.
А
и
заслужује
.
Још
млад
,
а
већ
толико
озбиљан
,
па
ипак
пун
нежности
.
До
душе
,
није
богат
,
али
ми
се
он
највише
свиди
,
кад
си
га
већ
и
ти
изабрала
...
—
Ја
,
мамице
,
—
узвикну
Агнеша
дижући
се
,
—
ја
га
нисам
изабрала
.
—
Но-но-но-но
,
немој
се
стидети
ни
жестити
.
Ја
ти
рекох
да
у
главном
нисам
противна
.
А
има
и
других
такмичара
.
.
—
Нећу
да
чујем
за
њих
.
—
Дакле
,
само
хоћеш
Баркарија
.
Срећан
човек
.
Ипак
чуј
:
ту
ти
је
гроф
Телеки
,
осредња
партија
,
али
врло
нежан
човек
;
...
барон
Феј
,
ближе
је
своје
четрдесете
но
тридесете
године
,
али
богат
,
озбиљан
и
одличан
човек
,
који
ће
некада
играти
велику
улогу
у
животу
;
ти
би
била
чувена
жена
,
и
ја
се
управо
поносим
његовом
просидбом
;
...
затим
Едгар
Калај
,
паланачки
племић
,
сиромах
али
врло
даровит
и
одличног
је
понашања
;
па
после
...
Фон
Хадерик
,
такође
пријатан
младић
а
десетоструки
милијунар
...
и
још
неки
,
већином
су
ми
по
вољи
,
али
ти
канда
си
се
решила
и
изабрала
младога
Баркарија
.
—
Да
ли
ме
проси
?
—
Говорио
ми
је
већ
,
и
ја
сам
обећала
.
—
Ти
си
обећала
?
Како
си
могла
?
—
Без
тебе
,
је
ли
,
дете
моје
?
Та
,
ја
сам
већ
одавна
приметила
...
и
управо
ствар
је
свршена
.
—
Како
је
свршена
?
—
Војвода
те
испросио
.
—
И
ти
си
ме
дала
?
—
Како
не
бих
!
Рекох
ти
,
ствар
је
свршена
.
—
Ох
,
шта
си
учинила
,
мамице
!
—
Зашто
,
чедо
моје
,
зашто
?
Немој
да
ти
је
криво
на
твоју
мајку
што
је
можда
преко
твоје
воње
похитала
,
да
ти
испуни
вољу
.
Војвода
није
богзна
каквог
стања
,
јер
му
је
господин
тата
за
младости
био
доста
лаке
руке
,
док
је
живео
у
Паризу
,
где
се
оженио
са
једном
чувеном
и
лепом
глумицом
.
Од
ње
је
млади
војвода
мора
бити
,
и
наследио
оне
лепе
особине
које
га
красе
.
Ја
не
волим
те
позоришне
принцезе
,
али
ова
је
била
разборита
и
штедљива
,
и
повратила
је
доста
замашан
део
од
изгубљеног
имања
.
И
син
јој
је
штедљив
и
карактеран
;
чујем
да
са
највећом
уредношћу
отплаћује
очеве
дугове
;
ти
ћеш
са
њим
кроз
кратко
време
бити
врло
богата
,
нарочито
кад
додамо
твој
мираз
и
теткичин
величанствени
прилог
.
Па
још
ћете
врло
срећно
живети
,
из
очију
му
вири
добра
ћуд
;
ономадне
вас
гледам
у
вече
из
ложе
,
он
је
био
у
партеру
—
—
Мамице
,
молим
те
,
не
говори
ми
више
о
њему
,
—
викну
Агнеша
у
највећем
нестрпљењу
.
—
Како
да
ти
не
говорим
о
твоме
заручнику
?
—
Заручник
?
Ја
ништа
не
знам
о
томе
.
—
Не
знаш
?
—
одврати
грофица
устајући
.
—
Па
ево
ја
ти
саопштавам
.
Ходи
овамо
,
да
те
пољубим
и
да
ти
честитам
.
—
Шта
ти
говориш
,
мајко
?
Јесам
ли
при
свести
?
Какво
заручење
?
—
Па
,
ја
ти
рекох
,
ствар
је
свршена
;
он
ће
по
подне
доћи
.
—
Овамо
нека
не
долази
,
ја
га
нећу
,
—
одговори
Агнеша
скоро
осорљиво
.
—
Шта
?
Да
се
нисам
преварила
?
Да
га
не
мрзиш
?
А
што
да
га
мрзиш
,
тог
одличног
младог
племића
?
—
Војвода
Баркари
је
одличан
младић
,
без
сумње
,
ја
о
томе
имам
уверења
,
—
одговори
Агнеша
свечано
.
—
Али
ја
га
нећу
за
младожењу
и
ја
нисам
са
њим
заручена
.
У
грофици
се
узбуни
нестрпљење
.
—
Зар
тако
говориш
сад
,
а
пре
си
ме
својим
држањем
обмањивала
?
—
То
сте
се
ви
сами
обмањивали
,
мајко
,
јер
ја
никад
нисам
мислила
на
њега
.
—
Па
сад
шта
да
се
ради
,
кад
је
ствар
свршена
?
И
свет
већ
зна
о
томе
да
ће
нам
он
бити
зет
,
а
ти
ниси
из
породице
,
која
може
да
да
материјала
за
чаршијске
разговоре
.
—
Ако
таких
разговора
буде
,
биће
их
без
моје
кривице
.
—
Знам
,
кћери
,
али
и
ако
би
ти
разговори
постали
без
твоје
кривице
,
као
што
велиш
,
ти
ипак
треба
да
их
уклониш
.
Ево
ти
прилике
.
—
На
то
не
мислим
.
Ја
знам
само
да
нећу
војводу
Баркарија
.
—
Па
шта
да
радимо
сад
,
кад
је
ствар
свршена
?
Он
има
реч
моју
и
очеву
.
Ја
сам
пристала
и
у
твоје
име
;
он
ће
после
подне
доћи
,
да
те
проси
формално
пред
целом
породицом
и
доноси
ти
на
поклон
једну
вековно
стару
огрлицу
своје
мајке
,
која
се
у
породици
чува
више
од
пет
стотина
година
,
у
вредности
од
пола
милијуна
.
—
То
је
лепо
од
њега
,
али
таку
драгоценост
треба
да
чува
за
ону
,
која
ће
је
умети
више
ценити
но
ја
.
—
Ама
,
шта
ти
је
,
Агнешо
?
Ја
хоћу
да
знам
зашто
си
противна
војводи
?
—
Зато
што
га
не
волим
.
—
А
,
а
,
тако
,
дакле
!
Ти
га
не
волиш
!
Е
,
то
је
друга
ствар
,
—
рече
грофица
гневно
;
—
а
онда
шта
значе
моја
опажања
у
вашем
међусобном
држању
?
—
Значе
,
да
ниси
ништа
добро
опазила
,
мамице
.
—
А
зашто
не
волиш
војводу
,
и
што
то
ниси
раније
рекла
,
док
га
још
нисмо
охрабрили
на
одсудан
корак
?
—
Зато
што
на
њега
никад
нисам
помишљала
—
А
зашто
нећеш
да
чујеш
?
Агнеша
се
усправи
и
с
озбиљним
лицем
али
чврстим
гласом
рече
:
—
Зато
што
другог
волим
.
—
Другог
?
...
А
ко
је
тај
?
—
Молим
те
,
немој
ме
питати
.
—
Ја
ћу
ти
помоћи
.
Да
није
Павле
Ђурић
?
Агнеша
пребледе
,
кад
чу
ово
име
,
али
ипак
право
погледа
мајци
у
очи
,
када
јој
одговори
:
—
Јест
,
тако
се
зове
.
Сада
наста
ћутање
кратко
али
судбоносно
.
Обе
се
женске
згледаше
,
Агнеша
одважно
по
спољњем
изгледу
али
у
души
смрвљена
од
страха
,
а
Јанковићка
упрепашћена
и
решена
на
све
.
Кад
се
мало
освестила
,
рече
:
—
Дакле
,
истина
је
,
истина
је
!
Агнеша
разумеде
да
су
јој
тајну
сазнали
;
на
који
начин
и
ко
ју
је
издао
,
ову
велику
тајну
,
о
којој
и
она
сама
још
не
беше
сасвим
на
чисто
,
и
која
јој
сад
под
наваљивањем
мајчиним
искочи
на
усне
као
варница
под
чекићем
,
то
она
не
могаде
схватити
.
Али
ова
је
тајна
била
већ
ту
на
видику
;
она
је
,
као
муња
,
пролетела
кроз
мирисави
ваздух
ове
куће
,
пала
је
као
гром
у
ову
досад
мирну
срећну
и
благородну
породицу
,
и
сад
је
само
било
питање
,
какву
је
штету
ту
учинила
и
како
ће
се
та
штета
накнадити
.
Опет
мајка
узе
реч
:
—
Ти
си
нас
поразила
,
дете
,
и
,
ако
не
одустанеш
од
твоје
луде
наклоности
,
о
којој
не
могу
још
ни
претпоставити
да
одиста
постоји
,
већ
се
надам
да
је
само
једна
тренутна
ћуд
запаљене
ти
млађане
маште
,
онда
ћеш
скрхати
сву
,
дугим
годинама
мучно
саздану
срећу
овог
дома
,
и
отераћеш
пре
времена
у
гроб
оне
,
који
су
ти
живот
поклонили
.
Агнеша
приђе
својој
мајци
:
—
Зашто
тако
говорите
,
мамице
?
Зар
је
такав
грех
волети
искрено
и
чисто
без
рачуна
,
без
задњих
мисли
?
Ја
тако
волим
.
Грофица
одговори
ломећи
руке
:
—
Ама
,
да
ли
ти
збиља
говориш
,
дете
?
Јеси
ли
при
свести
?
Какви
су
то
удари
,
које
скрива
свака
твоја
реч
и
падају
свом
силом
на
моју
главу
која
сам
те
не
само
родила
,
однеговала
,
већ
и
васпитала
?
Чиме
сам
то
заслужила
?
Јесам
ли
ти
увек
била
брижна
мати
?
Што
вређаш
,
што
унижаваш
,
зашто
хоћеш
да
уништиш
ову
кућу
,
која
ти
је
давала
пуним
рукама
све
могућности
,
да
одрастеш
ево
овако
несразмерно
дивна
?
Агнеша
се
упропасти
.
Није
пре
ни
издалека
помишљала
е
ће
ова
борба
бити
овака
.
Слутила
је
да
ће
бити
тешка
,
толико
је
већ
имала
искуства
,
али
јој
сад
на
ове
ужасне
речи
материне
,
која
је
у
њеним
очима
досад
бивала
највећи
авторитет
и
представљала
пред
њом
највећу
и
најсветију
љубав
,
задрхташе
и
душа
и
тело
,
те
,
неодлучна
,
шта
ће
да
одговори
,
само
је
гледала
у
мајку
.
Ова
је
узе
за
руку
и
привуче
је
к
себи
:
—
Оди
,
изближе
да
те
видим
.
Куку
мени
јадној
,
канда
ћу
те
изгубити
;
имам
ужасно
осећање
,
које
ме
почиње
давити
,
као
да
ћеш
ми
умрети
.
Ох
,
кћери
моја
,
шта
радиш
?
Она
се
грчевито
заплака
на
грудима
своје
кћери
,
а
ова
не
знаде
како
да
се
држи
у
овом
,
можда
,
првом
тешком
тренутку
свога
живота
.
—
Мамице
,
слатка
,
опрости
,
ја
одиста
не
знам
шта
радим
.
Ја
сам
несрећна
.
—
Да
несрећна
си
,
чедо
моје
,
и
унесрећујеш
и
нас
све
.
За
Тасила
никад
се
толико
нисмо
бринули
,
јер
је
он
све
своје
донео
собом
при
рођењу
;
његов
је
живот
био
већ
унапред
опредељен
.
За
тебе
смо
се
бојали
највише
и
једино
за
тебе
;
теби
поклањасмо
главну
пажњу
непрекидно
и
дању
и
ноћу
у
тешким
бригама
и
неизвесности
,
хоћеш
ли
бити
срећна
.
Знађасмо
да
ћеш
нас
морати
кад
тад
напустити
,
да
ће
те
позив
твој
одазвати
у
друге
нове
прилике
,
где
те
више
нећемо
моћи
мазити
својим
бригама
,
и
где
ти
никад
нећемо
моћи
помоћи
у
довољној
мери
;
и
баш
зато
смо
за
тебе
непрестано
стрепили
.
А
шта
да
рекнем
о
себи
?
Да
сам
имала
још
кћери
,
можда
би
се
овај
тешки
осећај
поделио
,
те
би
ми
га
било
лакше
подносити
;
могла
сам
се
надати
да
ћу
једну
бар
од
више
њих
видети
срећном
и
тиме
бар
нешто
мало
утешити
срце
,
ако
то
са
другима
не
би
био
случај
.
Али
ево
ја
имађах
само
једну
и
то
овакву
,
овакву
!
(
Обасу
кћерку
пољупцима
)
О
,
дете
,
ти
не
знаш
да
мајчино
срце
целог
свог
живота
гине
у
болу
и
бризи
,
када
има
само
једну
кћер
лепу
и
драгу
.
И
сад
поред
тога
ја
дочеках
да
ми
ово
и
по
себи
слабо
срце
сломијеш
,
па
ако
је
од
дуготрајне
душевне
борбе
од
њега
још
што
преостало
,
да
и
то
раздробиш
,
сатреш
сасвим
.
Агнеша
је
посртала
под
теретом
овога
ужасног
пребацивања
.
Она
,
која
је
у
својој
мајци
увек
гледала
анђела
свога
на
земљи
,
а
пре
свега
својега
анђела
хранитеља
,
о
којој
је
и
у
сну
снивала
само
као
о
најузвишенијем
,
о
најчистијем
створењу
на
свету
,
она
је
то
створење
увредила
до
срца
,
погазила
њену
неизмерну
љубав
,
која
јој
је
живот
дала
и
која
је
праћаше
од
рођења
досад
.
Своју
мајку
никад
није
чула
да
овако
говори
;
чула
је
за
оваке
призоре
,
можда
,
у
разговору
,
или
гледала
у
позоришту
,
или
у
каквом
роману
читала
о
њему
,
и
увек
је
то
о
срце
коснуло
,
увек
је
јако
заинтересовало
због
необичности
саме
појаве
,
а
ево
данас
је
сама
она
у
таквом
положају
,
шта
више
,
она
је
предмет
и
виновник
његов
.
Од
стида
и
узбуђења
не
могаде
ништа
да
одговори
мајци
,
већ
је
ћутећки
плакала
у
загрљају
родитељском
.
Мајка
је
на
послетку
пусти
и
обриса
своје
и
њене
сузе
.
Са
урођеном
лукавости
својом
видела
је
да
је
племенито
срце
кћерино
не
само
потресено
већ
и
поколебано
.
И
она
се
добро
чувала
да
тај
утисак
квари
.
Брзо
делање
у
овакој
ствари
било
је
главно
,
и
како
је
она
све
унапред
припремила
,
известила
војводу
и
своју
породицу
и
позвала
га
на
просидбу
,
то
јој
је
ово
расположење
Агнешино
добро
дошло
,
и
зато
га
није
хтела
никаквим
новим
насртајем
реметити
,
јер
би
то
могло
избацити
Агнешу
из
заноса
,
у
који
је
била
довела
мајчина
жестина
и
њена
силна
пребацивања
која
би
уздрмала
упорност
у
свакога
доброга
детета
,
нарочито
ако
је
то
девојка
млада
и
слаба
и
васпитана
као
Агнеша
.
Млада
грофица
напослетку
остави
своју
матер
и
седе
на
столицу
ћутећки
.
Била
је
под
влашћу
јаче
силе
од
себе
и
под
тим
утиском
за
тренут
заборави
и
свој
најсилнији
осећај
и
стаде
у
неком
неодређеном
стању
душевне
немоћи
.
То
је
приметила
грофица
и
она
се
реши
да
употреби
прилику
.
Погледа
у
сат
;
било
је
скоро
подне
.
Позва
сместа
укућане
,
да
одмах
после
доручка
дођу
у
велики
салон
,
а
овамо
је
наредила
да
се
доручак
зготови
пре
но
други
пут
.
После
доручка
сви
се
скупише
у
великој
сали
,
где
је
и
Агнеша
била
дошла
.
Мајка
,
да
би
само
осигурала
успех
,
није
јој
споменула
ни
да
промени
тоалету
,
јер
би
то
могло
да
је
пробуди
из
летаргије
.
Агнеша
је
седела
мирно
у
друштву
,
које
се
око
ње
разговарало
,
кретало
и
шалило
.
Осим
ње
је
само
кнегињица
била
нешто
ћутљива
,
и
гледаше
око
себе
,
као
да
не
разуме
шта
се
дешава
.
Око
три
сата
сви
се
узрујаше
.
Споља
се
зачу
зврјање
кола
,
која
стадоше
пред
палатом
.
Грофица
узе
кћер
под
мишку
и
одведе
је
у
споредно
одељење
.
Ту
наскоро
уђе
војвода
Баркари
.
Био
је
омален
,
врло
симпатичан
,
леп
и
окретан
младић
са
живим
и
великим
црним
очима
,
са
којима
је
,
као
и
са
јужњачким
лицем
његовим
,
пријатно
армонисала
укрућена
чиста
сјајна
кошуља
.
Грофица
га
сачека
близу
врата
и
шану
му
:
—
Агнеши
је
позлило
,
немојте
је
,
кнеже
,
много
узнемиривати
вашим
разлагањима
.
То
ћете
моћи
други
пут
.
Војвода
се
поклони
пред
младом
,
и
толико
је
био
поуздан
у
свој
успех
,
да
је
већ
и
заручни
дар
држао
у
рукама
у
великој
плавој
кутији
.
—
Светла
госпођице
,
—
прозбори
јој
учтиво
и
званично
,
—
дошао
сам
,
да
вас
просим
и
да
вам
кажем
да
ћете
ме
учинити
најсрећнијим
човеком
,
ако
ме
будете
примили
за
мужа
.
Агнеша
уместо
одговора
подиже
руку
;
он
је
тумачио
да
пристаје
,
она
пак
да
га
одбија
.
Мајка
приступи
и
,
као
да
ништа
није
чула
,
проговори
изненађено
:
—
Ама
шта
ви
то
радите
,
децо
?
Шта
вам
је
то
у
руци
,
војводо
?
Ах
,
шта
се
трошите
?
Војвода
пружи
кутију
Агнеши
,
која
је
не
узе
.
—
Гле
,
гле
,
—
узвикну
грофица
са
осмехом
,
прихвати
кутију
и
отвори
је
.
—
Ах
,
ах
!
...
Ово
је
да
се
човек
упрепасти
од
оволиког
сјаја
.
Види
,
Агнешо
,
види
,
дете
моје
.
Извади
огрлицу
и
метну
је
кћерци
о
врат
.
Затим
пољуби
Агнешу
и
војводу
у
чело
,
Агнеша
не
проговори
ни
једне
речи
,
она
их
обоје
изведе
у
салон
.
Тако
је
било
заручење
Агнешино
,
а
Павле
о
томе
не
знађаше
ништа
.
X
ТРИ
ПИСМАНЦЕТА
Срце
је
пуно
дубина
и
глибова
,
који
се
кашто
сталоже
,
али
их
тисућа
струја
разривају
и
плачу
.
Крашевски
А
камо
сте
пошли
овуда
,
младићу
?
То
врло
гласно
довикнуто
питање
било
је
управљено
Павлу
,
који
је
замишљено
ишао
неком
омањом
мање
живом
улицом
.
Кад
се
осврнуо
,
видео
је
да
за
њим
иде
господин
Чилаг
са
неким
хартијама
под
мишком
као
увек
.
Стигав
младића
,
он
понови
питање
:
—
Камо
ћете
ви
овако
сами
и
замишљени
овим
мртвим
улицама
,
а
у
овом
господском
крају
?
—
Нисам
знао
да
је
господски
крај
.
—
Јест
,
још
како
.
То
је
оно
што
се
зове
Magnatenviertel
или
великашки
кварт
.
Имате
посла
овуда
?
—
Не
,
шетам
се
само
.
—
Ви
се
у
последње
доба
много
шетате
.
—
Зато
што
је
мало
отоплило
време
.
—
Али
ви
,
уместо
да
се
радујете
доласку
пролећа
,
све
већма
бивате
замишљенији
.
—
То
не
знам
.
—
Није
нужно
да
ви
знате
,
кад
ми
то
видимо
јасно
.
Павле
не
одговори
ништа
.
—
Но
,
ви
,
ваљда
,
помишљате
сада
како
сам
ја
неучтив
или
наметљив
човек
.
То
можете
слободно
помислити
,
јер
ја
о
томе
не
водим
рачуна
.
За
обичну
салонску
предусретљивост
и
данашње
учтивости
плиткоумних
не
марим
,
и
зато
је
и
не
упражњавам
.
—
Нисам
тако
што
помислио
,
а
имам
обзира
према
вашим
особеностима
.
—
Увек
та
нежност
,
која
ми
се
не
допада
.
Волео
бих
да
сте
мало
одрешитији
,
правији
.
Ви
никад
нећете
пресећи
Гордијски
чвор
.
—
Зашто
?
Треба
ли
да
будем
као
ви
?
—
То
не
велим
,
то
ви
не
можете
бити
,
јер
се
природа
не
понавља
.
Али
бисте
требали
да
имате
више
животне
снаге
.
Ово
је
,
до
душе
,
швапски
израз
,
али
је
добар
.
—
Ја
мислим
да
је
имам
колико
ми
треба
.
—
Да
,
колико
треба
...
за
вас
,
али
човек
не
живи
само
за
себе
...
Него
,
оставимо
то
.
Хоћете
ли
далеко
овим
путем
?
—
Не
знам
ни
сам
.
—
Канда
сте
стали
ту
или
хтедосте
стати
.
Ја
имам
посла
у
овој
кући
.
—
У
овој
?
—
Да
.
Они
су
приспели
у
улицу
Надвојводе
Карла
,
а
баш
пред
кућу
Јанковићеву
.
—
А
шта
ви
ту
имате
посла
?
—
Ја
свуда
могу
да
имам
,
а
и
имам
посла
.
Ја
сам
свуда
познат
,
ја
сам
чувени
Чилаг
.
—
То
знам
,
али
бих
ипак
волео
знати
и
ово
.
—
Проста
ствар
.
Донео
сам
неколико
молби
неких
сиротих
жена
.
Ако
је
по
вољи
,
причекајте
ме
.
Ја
их
обично
напишем
и
препишем
за
неписмене
,
па
их
сам
и
предам
код
богатијих
породица
,
којих
списак
имам
код
куће
.
Овде
ћу
предати
вратару
и
кроз
који
дан
ћу
доћи
,
да
видим
ресултат
.
Хоћете
ли
ме
чекати
или
не
?
—
Зашто
да
не
.
—
Ја
ћу
се
одмах
вратити
.
Чилаг
уђе
и
предаде
портиру
неколико
молби
,
који
их
гунђајући
баци
на
сто
.
Затим
се
Чилаг
брзо
врати
Павлу
.
—
Сад
сам
им
предао
повише
.
Имају
рачуна
да
даду
.
—
Зашто
?
—
Удаје
им
се
кћер
.
—
Шта
?
—
Шта
шта
?
Удаје
им
се
кћер
.
—
Како
?
—
Шта
вичете
бесмислено
?
У
тој
кући
где
сам
предао
молбе
удаје
се
једна
девојка
.
То
је
све
.
—
Која
?
—
А
ко
ће
је
знати
како
се
зове
.
Чини
ми
се
Агнеша
.
—
Шта
?
—
Ама
шта
шта
?
—
Агнеша
Јанковићева
се
удаје
?
—
Тако
сам
чуо
да
је
просе
.
Павле
још
једнако
гледаше
узверено
на
Чилага
и
био
је
толико
задивљен
,
да
је
стао
.
—
Откуд
знате
?
—
Ама
,
зар
ја
да
не
знам
?
Хаха
,
ви
сте
врло
наивни
,
господине
млади
;
зар
вам
је
то
чудновато
?
...
Ама
зашто
стојимо
?
Молим
вас
,
хајдемо
даље
,
молим
вас
.
Павле
једва
пође
.
—
Чудновата
ми
је
ваша
вест
,
тим
пре
што
није
истинита
.
—
Шта
није
истинита
,
шта
ви
то
знате
?
Ено
,
ја
сам
већ
и
предао
молбе
на
тај
рачун
.
—
Ви
сте
похитали
,
али
ја
вам
кажем
да
то
није
истина
,
—
рече
Павле
скоро
сурово
.
—
Како
да
није
истина
,
младићу
,
кад
знам
ко
је
и
младожења
.
—
Ко
је
?
—
упита
Павле
једва
дишући
.
—
Неки
војвода
Баркари
.
—
Војвода
Баркари
?
—
Јест
,
тако
неко
закарабуљено
име
.
Ама
,
зашто
опет
стојимо
,
молим
вас
?
Хајдемо
,
молим
вас
.
—
Знате
ли
ви
то
извесно
?
—
До
врага
,
шта
вам
је
,
шта
вичете
толико
;
откуд
да
не
знам
?
Зар
Чилаг
може
да
говори
о
стварима
које
не
зна
?
—
Откуд
знате
?
—
То
је
моја
ствар
.
Кроз
који
дан
читаћете
,
у
осталом
,
и
у
новинама
.
—
Већ
и
у
новинама
?
...
Хвала
вам
на
пратњи
;
ја
идем
натраг
.
Доста
сам
се
шетао
.
—
рече
Павле
праштајући
се
.
—
И
ја
сам
хтео
да
сврнем
у
овај
сокачић
,
имам
још
да
обиђем
неколико
богаташких
кука
.
До
виђења
!
Павле
се
обрну
без
поздрава
.
У
повратку
морао
је
проћи
поред
грофовске
куке
.
Пола
бесвесно
,
као
у
напитом
стању
,
ишао
је
пред
кућом
,
па
је
посматраше
одоздо
,
затим
застаде
пред
капијом
и
погледа
унутра
.
Хтео
је
да
види
,
да
ли
има
на
овој
кући
какве
промене
,
и
да
ли
ће
у
авлији
видети
нечега
необичнога
;
али
није
видео
ништа
.
Како
је
ту
стајао
,
изиђе
портир
преда
њ
,
скидајући
капу
и
упита
га
учтиво
,
да
ли
заповеда
штогод
.
—
Не
,
неман
ништа
да
желим
.
Али
бих
хтео
да
вас
запитам
о
нечем
.
—
Стојим
на
расположењу
.
—
Да
ли
је
истинита
вест
о
просидби
грофице
Агнеше
?
—
Ми
укућани
још
ништа
извесно
не
знамо
;
али
се
међу
нама
млађима
много
говори
о
њеној
просидби
.
Биће
да
је
истина
,
јер
један
од
младе
господе
био
је
ту
неколико
пута
.
—
Ко
је
то
?
—
Неки
војвода
Баркарли
или
Бакарни
или
тако
нешто
.
—
А
кад
је
могао
отприлике
испросити
?
—
Отприлике
на
неколико
дана
после
ваше
последње
посете
.
—
Хвала
вам
,
—
рече
Павле
и
даде
му
бакшиш
.
Затим
одјури
.
Оде
право
у
редакцију
онога
листа
,
где
је
Нинчић
радио
.
Преко
једнога
послужитеља
,
кога
је
затекао
у
авлији
,
пошље
му
своју
карту
с
молбом
да
изађе
мало
под
капију
на
неколико
речи
.
—
Извол’те
унутра
.
—
Нећу
;
причекаћу
овде
.
После
неколико
тренутака
чуше
се
хитни
кораци
,
и
Нинчић
изађе
преда
њ
сав
упрепашћен
.
У
руци
је
држао
парче
хартије
.
—
Ама
,
какви
су
то
ваши
успеси
,
Павле
,
за
Бога
?
Каква
је
то
црна
вест
?
—
Дакле
,
већ
и
ви
знате
?
—
Ево
;
пре
једног
сата
донеше
је
;
ево
је
на
овој
хартијици
;
при
коректури
листа
угледах
белешку
,
можете
себи
замислити
у
каквом
расположењу
.
—
Да
ли
је
истина
?
—
Па
,
не
верујем
да
није
.
—
Да
ли
ће
вест
и
у
другим
новинама
изићи
?
—
Не
верујем
још
данас
.
Није
донесена
са
компетентне
стране
,
већ
ју
је
дао
један
од
наших
колпортера
.
Лако
је
могуће
да
је
прерана
.
—
Можете
ли
је
обуставити
?
—
Како
да
не
.
—
Молим
,
учините
ми
љубав
.
—
Па
шта
ће
вам
то
помоћи
?
—
Гледаћу
лично
да
се
известим
на
надлежном
месту
.
—
На
надлежном
месту
?
—
На
најнадлежнијем
.
—
Па
шта
ћете
после
?
—
Да
видим
.
Збогом
.
Оде
.
Нинчић
још
неко
време
стајаше
под
капијом
,
гледајући
за
њим
са
сажалењем
и
суморно
мрмљајући
:
—
Сасвим
као
ја
;
сасвим
као
ја
.
Павле
је
међутим
хитао
својој
кући
,
да
се
одмори
и
да
види
шта
ће
.
Кад
је
ушао
у
стан
,
јавише
му
,
да
га
неко
чека
.
То
беше
неки
господски
послужитељ
.
—
Тражим
господина
Павла
Ђурића
.
—
Ја
сам
.
Донео
сам
ово
писмо
.
Павле
га
отвори
.
Писмо
је
гласило
:
„
Где
сте
Ви
,
Павле
?
Зар
још
не
видите
да
Вас
волим
?
Мене
хоће
да
удаду
,
већ
су
ме
испросили
код
родитеља
.
Спасавајте
ме
!
А
.
“
Павле
окрете
бледо
лице
своје
према
послужитељу
:
—
Чека
ли
се
одговор
?
—
Рекоше
ми
да
вас
нађем
лично
и
да
донесем
и
ваш
одговор
.
—
Јесте
ли
повереник
?
—
Ја
сам
грофици
Агнеши
одан
до
гроба
.
Павле
извади
хартију
и
у
хитњи
и
узбуђењу
једва
читко
написа
ове
речи
:
„
Заложићу
свој
живот
,
да
предупредим
ствар
.
Држите
се
храбро
.
Сав
Ваш
П
.
“
Послужитељ
оде
,
а
Павле
,
остав
сам
,
баци
се
на
канабе
.
Крв
му
јурну
према
мозгу
и
силно
му
стаде
ударати
према
слепим
очима
.
Већ
кад
му
је
Чилаг
саопштио
вест
,
поразила
га
је
као
гром
,
а
непоузданим
кораком
ишао
је
до
палате
,
отуд
је
пак
више
трчао
но
ишао
до
Нинчића
и
био
је
сав
задуван
,
кад
је
стигао
пред
редакцију
.
Али
отуд
довде
на
путу
мислио
је
да
ће
да
му
прсне
глава
;
она
га
сад
по
други
пут
заболи
у
животу
,
али
више
но
оно
првом
приликом
код
куће
у
Србији
.
Мало
час
мислио
је
да
ће
да
му
прсне
глава
,
а
сад
скоро
да
му
пукне
срце
.
Седео
је
непомично
на
канабету
и
гледао
је
право
преда
се
.
У
том
га
је
положају
затекла
његова
газдарица
,
која
пред
вече
уђе
,
да
спрема
за
ноћ
.
То
беше
Српкиња
,
одлична
патријоткиња
и
врло
доброћудна
.
Издавала
је
стан
увек
српским
младићима
.
Она
се
убезекну
.
—
Ви
сте
код
куће
,
господине
Павле
?
Ама
шта
вам
је
?
Јесте
ли
болесни
?
Како
страшно
изгледате
!
Куку
,
та
то
је
крв
на
вашим
уснама
.
Зато
сте
се
ви
јадни
укочили
.
Жена
потрчи
на
врата
и
стаде
викати
.
—
Душане
,
оди
брже
,
Душане
!
То
је
био
њен
син
,
са
киме
је
заједно
седела
.
Младић
беше
случајно
код
куће
,
утрча
у
собу
и
,
кад
разумеле
шта
је
,
подигоше
заједнички
Павла
,
који
је
био
сасвим
изнемогао
и
одведоше
га
код
умиваоника
,
да
га
водом
полију
.
Ту
га
газдарица
стаде
трљати
,
али
се
одједном
отворише
уста
Павлу
и
на
њих
покуља
крв
.
Газдарица
се
престрави
.
Брзо
опра
Павла
,
па
га
са
сином
заједно
поче
свлачити
.
—
Шта
вам
је
?
Је
ли
вас
ко
повредио
?
—
Није
.
Доведите
ми
господина
Нинчића
.
—
Које
му
је
адреса
?
Павле
рече
и
,
пошто
га
свукоше
,
леже
.
Душан
успут
најпре
сврати
код
лекара
.
Овај
стиже
раније
но
Нинчић
који
је
имао
већи
пут
да
пређе
.
Лекар
прегледа
изнемоглог
и
вртијаше
главом
.
—
То
је
неко
велико
узбуђење
,
—
рече
газдарици
.
—
Срце
силно
куца
и
глава
му
гори
.
Још
не
знам
шта
ће
бити
,
јер
се
не
зна
узрок
.
Свакако
даћу
му
нешто
,
да
се
умири
,
затим
да
заспи
.
Написа
наредбу
.
Пред
одлазак
још
рече
:
—
Ако
му
буде
ноћас
горе
,
зовите
ме
неизоставно
.
Пред
вече
дође
Нинчић
и
замени
газдарицу
.
Павле
подиже
болну
главу
а
њему
рече
:
—
Молим
те
...
напиши
...
једно
...
писамце
...
грофици
да
...
одложи
...
заручење
,
...
док
ја
тамо
одем
...
Нека
ми
означи
дан
,
кад
ће
ме
примити
.
Нинчић
,
до
душе
,
није
увидео
смер
Павлов
и
није
разумео
на
шта
би
то
било
,
али
није
хтео
да
се
противи
болеснику
,
већ
после
мучног
споразумевања
са
Павлом
написа
ово
писмо
:
„
Милостива
Госпођо
Грофице
,
Са
болесничке
постеље
част
ми
је
замолити
Вас
да
свакако
одложите
заручење
Ваше
Госпођице
кћери
до
моје
посете
;
иначе
сам
решен
да
то
донде
било
каквим
средствима
спречим
и
молим
да
ми
изволите
означити
дан
и
час
кад
треба
да
дођем
.
Ваш
најпонизнији
слуга
Павле
Ђурић
“
XИ
КНЕГИЊИЦА
СТРАТА
Има
ипак
изабраних
срдаца
,
друкчијега
кова
,
и
на
њих
кад
се
једном
притисне
печат
,
остаје
за
увек
.
Крашевски
У
једној
од
оних
уличица
,
где
обично
осредња
или
осиротела
госпоштина
седи
,
какве
има
у
свакој
већој
престоници
,
и
где
обично
има
пуно
малих
станова
и
соба
намештених
за
издаваше
махом
господичићима
,
што
се
спремају
за
своје
позиве
или
по
школама
или
у
нижим
звањима
:
у
таквој
собици
такве
уличице
лежао
је
Павле
болан
.
Високи
узани
редови
кућа
слабо
пуштају
зрак
у
станчић
,
који
је
још
и
при
земљи
а
са
улице
.
У
једном
прозору
између
двоструких
окана
облигатни
бели
јастучић
са
старинским
избледелим
везом
;
иза
тога
на
унутрашњој
страни
окна
она
мала
бела
завешчица
,
која
поглед
пропушта
само
изнутра
напоље
,
а
обратно
не
;
над
прозором
јефтина
похабана
драперија
,
која
се
до
земље
продужава
у
виду
чипкасте
завесе
у
средини
сакупљене
и
везане
помоћу
какве
врпце
,
што
је
обешена
о
позлаћени
клин
до
завесе
,
те
се
тако
ова
или
раздваја
на
две
стране
или
се
скупља
на
једну
;
у
горњем
углу
одар
са
сниским
орманчићем
до
њега
за
свећу
и
остављање
ситница
при
свлачењу
;
поред
овога
орман
изнутра
подељен
у
два
одељења
,
једно
са
рафовима
за
рубље
,
друго
са
чивилуком
за
вешање
горњих
делова
одела
;
спроћу
одра
бронзана
пећ
удешена
за
угаљ
,
а
на
њој
у
средини
над
вратанцетом
стоји
рељеф
каквог
анђела
што
вечито
лети
или
глава
Минерве
са
крупним
очима
или
Венере
која
се
смеши
;
до
тога
умиваоник
,
над
њим
убрус
обешен
о
држаље
украшено
каквим
женским
радом
;
до
тога
отоман
или
канабе
са
столом
пред
њим
,
наоколо
столице
;
а
овамо
до
прозора
сто
за
писање
.
Ако
у
соби
има
мали
чивилук
за
остављање
шешира
,
врскапута
,
штапа
и
кишобрана
;
ако
над
столом
за
писање
има
сат
,
под
главним
столом
ћилим
,
погдегде
каква
слика
,
рецимо
,
Бетовенова
,
у
старом
али
добром
челикорезу
,
или
„
Фауста
и
“
у
осредњем
дрворезу
,
а
над
отоманом
„
Карловачки
сабор
од
те
и
те
године
“
(
ако
је
газдарица
Српкиња
)
,
а
пред
вратима
асурица
и
четке
за
обрисање
обуће
,
—
онда
намештај
спада
у
финији
и
тада
стаје
месечно
мало
скупље
но
обично
.
Собица
није
најчистија
,
али
није
ни
прљава
и
по
свему
је
згодна
и
практично
удешена
.
Дакле
,
у
таквој
је
собици
лежао
Павле
већ
неколико
дана
.
Другови
су
га
,
до
душе
,
похађали
,
али
их
је
газдарица
,
по
наредби
лекаревој
,
враћала
.
Једино
је
пријатељ
му
Нинчић
имао
слободна
улаза
и
излаза
код
болесника
,
јер
је
овај
њега
једино
и
сносио
.
Дане
је
Нинчић
обично
проводио
код
болесника
,
и
само
би
се
увече
удаљивао
на
два
сата
,
да
сврши
главни
посао
у
уредништву
,
па
да
се
затим
опет
врати
Павлу
.
Овај
је
више
био
без
свести
но
инако
.
Мучен
грозничавом
ватруштином
не
могаше
водити
рачуна
о
приликама
,
у
којима
се
налазио
,
па
би
се
одмах
тога
сетио
,
чим
би
ватра
сустала
,
те
би
се
умирно
.
Тада
би
се
обично
жестио
,
зашто
да
је
болестан
,
сад
,
кад
му
треба
дивовске
снаге
;
сад
у
најодсуднијим
данима
свога
живота
,
када
му
јадном
и
изнемоглом
отимају
душу
,
будућност
и
срећу
.
Њему
би
требало
дивовске
снаге
,
и
то
му
је
требало
сад
први
пут
,
сад
,
једино
сад
,
и
то
неопходно
и
више
но
икоме
и
више
но
икада
у
животу
,
али
ето
он
лежи
ослабела
,
млитава
тела
,
са
душом
која
гори
,
гори
,
гори
.
Тада
би
стао
проклињати
некакав
свет
пун
уображених
врлина
и
лукавих
лажи
и
себе
кривоклетника
,
што
је
силом
улетео
у
тај
свет
;
одобравао
би
и
Чилагове
нападаје
на
тај
проклети
друштвени
поредак
конвенцијонализма
;
и
не
би
слушао
више
ни
Нинчићеве
утехе
,
нити
би
се
умирио
,
док
га
опет
не
би
обузела
несвестица
.
Није
нам
намера
да
верно
до
ситница
исцртамо
боловање
нашега
јунака
и
да
дамо
потпуну
психо-патолошку
слику
његове
болести
,
не
зато
,
што
бисмо
то
сматрали
по
начелу
за
погрешно
или
непотребно
,
—
пошто
би
то
био
задатак
науке
,
—
или
што
то
не
бисмо
умели
да
чинимо
,
—
што
опет
не
би
било
никакво
извињење
,
—
напротив
,
налазимо
да
су
оваки
моменти
згодни
да
се
од
њих
створи
занимљива
црта
карактера
или
да
се
изнесе
сцена
пуна
ефеката
;
шта
више
,
ми
овакве
описе
категорично
потражујемо
од
писца
,
који
себи
ставља
у
задатак
решавање
озбиљних
проблема
,
јер
се
у
таквим
приликама
огледа
колико
његова
вештина
,
толико
и
наук
за
познавање
великих
душевних
покрета
,
што
би
уједно
било
и
лепо
и
корисно
.
Да
то
и
сами
чинимо
,
не
би
нас
од
тога
уздржала
ни
прилика
,
што
ћемо
тако
што
наћи
код
неколико
великих
писаца
и
код
мноштво
мањих
,
малих
и
лоших
,
те
је
стога
већ
и
читалачком
свету
постало
досадно
то
вечито
викање
болесниково
,
његово
често
истоветне
халуцинације
,
привиђења
,
фантазмагорије
и
остало
приде
у
сентименталним
или
преслатким
бенављењима
без
потребе
и
смисла
,
каквих
налазимо
нарочито
у
осредњим
књигама
романтичне
школе
,
—
коју
у
осталом
високо
ценимо
као
одличну
манифестацију
човечјега
духа
,
поред
тога
што
то
радо
признајемо
и
свима
осталим
„
школама
“
.
Ми
бар
у
овој
прилици
не
налазимо
довољна
узрока
,
да
улазимо
у
опширније
разлагање
једино
стога
,
што
Павлова
болест
није
имала
ничега
карактеристичнога
,
већ
баш
као
компликација
назеба
,
напора
и
душевног
потреса
,
појављивала
се
код
њега
као
што
би
се
појавила
и
у
другим
сличним
приликама
,
где
младост
,
пргавост
и
благост
личног
карактера
даду
и
посебно
обележје
;
брзо
постигав
врхунац
свој
,
брзо
се
и
спустила
тако
,
да
је
младић
после
недеље
дана
већ
почео
да
се
опоравља
.
Нинчић
би
,
седећи
често
вечером
поред
одра
,
посматрао
са
сажалењем
зажарено
лице
овог
несретног
младог
човека
,
кога
заволеше
две
одличне
женске
у
један
мах
и
који
поред
сретних
прилика
не
могаде
бити
сретан
.
Коректор
је
често
поред
болеснога
Павла
радио
свој
посао
;
наместивши
се
поред
прозора
писао
је
или
вршио
своје
коректуре
над
дугачким
„
језицима
“
хартије
(
име
првих
дугачких
извадака
штампарских
,
понегде
„
псећи
језик
“
)
које
су
му
у
последње
време
,
по
његовој
наредби
,
доносили
из
редакције
у
Павлов
стан
.
Док
болест
није
позлила
,
чувао
је
пријатеља
наизменце
са
домаКицом
,
а
кад
за
један
тренут
боља
прећаше
постати
опасном
,
чувао
га
је
сам
,
ноћивајући
на
отоману
и
не
излазећи
по
неколико
дана
.
Једном
опет
дође
онај
човек
,
који
је
Павлу
донео
оно
писамце
од
грофице
Агнеше
.
Кад
затече
у
соби
непозната
човека
а
Павла
у
постељи
болесна
и
неспособна
за
споразумевање
,
јако
се
збуни
и
погледа
с
питањем
у
коректора
.
Овај
се
обрадова
његову
доласку
јер
је
одмах
погодио
у
чему
је
ствар
.
—
Ја
сам
прилично
познат
с
приликама
господина
Ђурића
,
—
говорио
је
послужитељу
.
—
Он
је
мој
пријатељ
,
и
зато
ако
имате
што
да
му
предате
,
то
можете
слободно
поверити
мени
.
Ја
ћу
му
одмах
предати
,
чим
буде
у
стању
да
ме
разуме
,
пошто
ће
за
вас
по
свој
прилици
бити
опасно
да
долазите
чешће
.
Послужитеља
мало
умири
ово
уверавање
.
—
Мени
је
наређено
да
видим
шта
је
са
господином
,
—
рече
још
доста
опрезно
.
—
Ви
долазите
од
грофице
Агнеше
;
—
говорио
је
даље
коректор
.
—
Ви
сте
једном
већ
били
ту
,
и
ја
сам
читао
њено
писмо
.
Оно
што
је
он
био
писао
мајци
њеној
било
је
написано
мојом
руком
,
пошто
је
он
тада
већ
био
пао
у
постељу
.
Човек
сада
сасвим
поверова
.
—
Ја
сам
дошао
да
видим
како
је
господину
,
али
нисам
донео
за
њега
ништа
,
јер
је
грофици
немогуће
писати
.
Она
ми
је
наложила
да
видим
је
ли
бољка
опасна
.
Павле
је
тада
био
у
критичком
тренутку
и
коректор
одговори
:
—
Господин
Ђурић
је
опасно
болестан
,
тако
уверава
лекар
:
ја
се
међутим
надам
да
ће
преболети
,
но
ова
нада
ништа
не
мења
ствар
.
Човек
се
захвали
и
оде
.
То
је
било
на
неколико
дана
после
првога
писма
;
и
још
истога
дана
по
подне
доби
Павле
преко
поште
једно
друго
писмо
.
Затекло
га
је
при
свести
.
Прочита
и
даде
га
коректору
.
Писмо
је
гласило
:
„
Драги
Господине
Ђурићу
,
Дознала
сам
да
сте
јако
болесни
,
но
о
томе
не
знам
ништа
извеснога
.
Ви
знате
да
сам
већ
једном
била
толико
дрска
да
се
заинтересујем
за
Ваш
напредак
;
немојте
узети
на
жао
што
се
сад
интересујем
за
Ваше
здравље
.
Ја
бих
се
јако
радовала
,
кад
бих
Вам
у
Вашој
болести
остављеног
без
родбине
у
туђем
свету
могла
бити
на
услузи
,
ако
бисте
Ви
имали
доброте
да
ми
пошаљете
ма
каква
извешћа
о
Вами
.
Евстратија
де
През
.
“
Пријатељи
се
згледнуше
.
Из
овог
писма
,
које
се
очигледно
усиљавало
да
прикрије
страховање
и
јаку
наклоност
,
и
које
је
,
готово
рећи
силом
,
стрпало
праве
мотиве
у
границе
учтивости
,
било
је
уједно
и
доказ
и
моћи
осећаја
које
је
овај
болесни
младић
пробудио
у
оној
слабој
жени
толико
необазривој
,
да
му
чак
пише
.
Или
је
,
можда
,
пуним
потписом
својим
хтела
да
замени
отворено
признање
?
Као
да
је
тиме
хтела
поред
своје
љубави
да
покаже
и
поверење
у
онога
,
у
кога
је
желела
да
пробуди
исти
ефекат
.
Да
је
Павле
био
мало
јачи
,
Нинчић
би
се
сада
са
њим
радо
упустио
у
какво
опширније
практично
разлагање
,
али
овако
му
само
рече
:
—
Желите
ли
да
јој
одговорим
?
—
Не
знам
;
да
ли
бих
требао
ја
?
—
Не
;
то
не
може
бити
.
Ако
хоћете
учинићу
ја
;
ако
не
,
можемо
јој
јавити
преко
кога
.
—
Одговорите
јој
ви
.
—
Шта
да
јој
одговорим
?
—
Не
знам
;
како
хоћете
.
Коректор
седе
и
написа
одговор
:
„
Ваша
Светлост
,
Г
.
Ђурић
је
у
таквом
стању
,
да
Вам
не
може
одговорити
,
али
јако
осећа
велику
радост
због
части
коју
му
указујете
.
Он
је
,
до
душе
,
опкољен
искреним
пријатељством
,
али
му
је
Ваше
драгоцено
писмо
и
поред
тога
било
прави
мелем
у
бољи
.
Вашој
Светлости
најпокорнији
слуга
Стеван
Ничић
.
“
Писмо
је
однео
сам
на
пошту
и
предао
га
на
препоруку
.
Није
прошло
много
времена
,
а
оно
се
пред
вече
догоди
нешто
необично
.
Павле
је
лежао
у
бунилу
,
ма
умеренијем
но
досада
;
Нинчић
,
који
је
до
мало
час
седео
поред
његове
постеље
,
удалио
се
и
сео
на
своје
обично
место
код
стола
близу
прозора
,
где
је
могао
натенане
да
ради
и
уједно
да
има
у
догледу
својега
пријатеља
.
Посао
су
му
већ
били
донели
из
уредништва
,
и
он
се
удубио
у
љ
правећи
своје
барјачиће
,
бубице
,
кракове
,
крстиће
,
и
остале
знакове
на
окрајцима
штампаних
ступаца
.
Из
постеље
је
до
њега
допирало
мумлање
болесниково
;
кроз
добро
затворене
прозоре
пробијала
је
у
виду
неодређеног
шума
каткад
врева
културнога
живота
,
а
кроз
врата
обазриво
пословање
укућана
;
ову
тиху
дисармонију
као
да
је
хтео
да
одржи
у
вечитом
току
сат
на
зиду
над
главом
коректоровом
својим
једноставним
уредним
откуцајима
;
док
је
на
столу
у
неједнаким
размацима
шкрипало
коректорово
перо
.
Тада
се
пред
кућом
зауставише
једна
од
оних
кола
што
су
улицом
хитале
горе
доле
.
Мало
затим
чу
се
отварање
врата
на
ходнику
,
па
онда
кораци
у
предсобљу
и
тихо
куцање
на
вратима
.
Нинчић
устаде
и
отвори
;
била
је
домаћица
која
јављаше
да
нека
госпођа
моли
за
улазак
.
Нинчић
одобри
.
У
собу
уђе
омалена
женска
под
густим
велом
;
црте
коректор
није
могао
распознати
,
али
је
могао
познати
да
је
отмена
женска
.
—
Јесте
ли
ви
господин
Нинчић
?
—
Ја
сам
,
госпођо
.
—
Повереник
господина
Павла
?
—
У
свему
,
госпођо
.
—
Да
ли
слутите
,
господине
,
ко
сам
?
Нинчић
је
знао
да
Павла
у
оваким
приликама
могу
посетити
само
две
женске
,
кнегињица
Страта
или
грофица
Агнеша
.
Ово
је
,
по
свој
прилици
,
била
она
прва
.
—
Мислим
да
имам
част
говорити
са
кнегињицом
де
През
.
Она
климну
главом
.
—
Дошла
сам
,
да
вас
замолим
за
дозволу
да
могу
посетити
вашег
болесника
,
који
је
за
своје
кратко
бављење
овде
умео
да
пробуди
толики
интерес
наше
породице
,
у
којој
сам
ја
најсамосталнија
женска
,
те
сам
могла
узети
слободу
,
да
га
видим
.
Коректор
одговори
:
—
Потпуно
ценим
ваш
поступак
и
поштујем
ваше
побуде
,
кнегињо
;
ево
мога
болесника
.
Коректор
је
махнуо
руком
према
постељи
,
што
,
