јошимате
часа
.
Чувајте
народ
од
женског
господарства
јер
женске
страсти
хитрије
к
пропасти
воде
.
Напослетку
још
и
ово
вам
кажем
.
Мене
осуђујте
како
вам
драго
,
зна
Марка
народ
,
ког
је
и
код
душманина
заштићавао
,
и
гусле
ће
јасно
даворити
о
имену
његовом
где
год
Србин
дише
.
Ја
сад
,
истина
,
војујем
с
Турцима
противу
Мирче
,
и
то
зато
,
што
је
он
с
ваши
оцеви
свагда
мој
и
мог
оца
душманин
био
.
Мог
оца
душмана
крв
проливати
морам
,
но
опет
волијем
мој
народ
и
хришћане
нег
’
себе
,
и
ако
јесам
веран
оцу
син
и
против
Мирче
војујем
,
зато
опет
искрено
исповедам
да
желим
да
у
боју
,
који
нам
предстоји
,
хришћани
победе
,
и
да
будем
ја
жртва
чиста
те
хришћанске
победе
.
Ове
су
речи
коснуле
срца
Стевановог
и
Ђурђевог
.
Сваки
је
од
њих
сам
себи
у
срце
гледнуо
и
застидио
се
бар
за
магновење
од
сопствене
себичности
.
Марко
их
је
угостио
,
опростио
се
од
њих
и
руковао
се
,
баш
као
да
осећа
да
је
ово
последњи
састанак
.
Стеван
и
Ђурађ
опростивши
се
од
Марка
и
Хасана
,
отиду
свак
у
свој
стан
,
и
очекивали
су
бој
.
Дуго
нису
морали
чекати
.
Обе
војске
биле
су
спремне
,
и
сутрадан
пре
зоре
даде
се
знак
битки
.
Обе
су
војске
биле
силне
.
Власи
се
бију
за
слободу
и
отаџбину
,
Турци
да
добију
нову
земљу
,
Србљи
да
се
Турцима
умиле
.
Власи
познавали
су
добро
предел
битке
.
Турци
не
могу
да
се
са
њиховим
коњаничким
мноштвом
ползују
.
Битка
се
страшна
изроди
;
српски
кнезови
,
Стеван
и
Ђурађ
,
надмећу
се
у
јунаштву
.
Краљевић
,
починивши
чудеса
својом
храброшћу
,
падне
,
а
Власи
победу
одрже
.
Турци
вуку
се
натраг
,
а
Стеван
и
Ђурађ
са
Србима
заштићавају
уступање
Турака
.
Да
нема
Србаља
,
зло
по
Турке
.
После
ове
влашке
победе
,
Бајазит
увиди
важност
Србаља
,
и
паштио
се
у
пријатељству
их
одржати
.
Марка
већ
није
било
,
дакле
од
његовог
имена
више
нит
’
страха
нит
’
користи
.
Но
не
прође
година
две
,
а
Мађари
ударе
на
Бајазита
.
Још
се
нису
Турци
ни
скупили
,
а
већ
Срби
под
Стеваном
и
Ђурђем
чувају
турске
границе
.
Милица
и
Мара
постадоше
турске
удворице
,
па
им
морају
помоћ
слати
.
Опет
дође
ред
на
Србе
да
Турчину
победити
помогну
.
Код
Никопоља
десила
се
битка
.
Стеван
са
одабраним
српским
војницима
последњи
удар
Мађарима
зададе
.
Једва
сам
краљ
Жигмунд
из
битке
са
неколико
њих
избегне
.
Срби
почну
се
помало
крепити
,
и
доиста
збрисала
би
се
била
штета
косовска
да
је
једне
главе
у
земљи
било
.
Но
шта
ће
са
два
господара
и
две
госпође
?
Народ
је
био
на
четири
партаје
поцепан
.
Један
слуша
Милицу
,
други
Мару
,
трећи
Стевана
,
четврти
Ђурђа
,
а
пети
се
,
опет
,
Турчина
боји
.
Није
било
једне
снажне
руке
која
са
свима
управља
.
Патријарх
је
већ
умро
,
нема
кога
да
на
послушност
побуђава
.
Отац
Леонтије
отишао
је
у
свету
земљу
,
у
Јерусалим
,
да
се
за
народ
богу
моли
,
и
да
код
куће
не
гледи
како
се
Турци
силе
.
Настане
опет
нов
рат
.
Татарски
цар
Тамерлан
иде
са
небројеном
војском
на
Бајазита
,
да
му
царство
разори
.
Милица
и
Мара
шиљу
синове
са
војском
да
Турчину
помогну
.
Срби
са
својим
поглаварима
,
Стеваном
и
Ђурђем
,
иду
у
Азију
,
Бајазиту
у
помоћ
.
Код
Ангоре
обе
се
војске
састану
.
После
велике
сече
Турци
буду
побеђени
,
и
Бајазит
скупа
са
својим
харемом
ухваћен
.
Ту
се
и
Милева
десила
.
Морала
је
обнажена
Тамерлана
служити
.
Чудна
среће
промена
.
Но
Срби
издржали
су
последње
нападаје
Татара
,
и
са
тим
спасли
су
већу
част
турске
војске
,
а
са
њом
турско
царство
.
Бајазит
изгуби
живот
,
ал
’
деци
му
остаде
царство
.
Међутим
и
царица
Милица
умре
.
Стеван
,
стекавши
у
разним
ратовима
славе
,
почне
своју
снагу
распростирати
.
Но
куд
се
деде
Петошко
?
О
њему
ни
трага
ни
гласа
.
Харалампије
отишао
је
у
манастир
,
па
тек
је
оданде
к
Русни
често
одлазио
,
и
с
њом
нове
замке
плео
.
Светислава
је
нестало
;
ваљда
је
у
каквој
битки
погинуо
;
и
боље
,
јер
за
смртно
заљубљеног
човека
нема
бољег
лека
,
него
ил
’
да
се
одма
’
са
другом
ожени
,
ил
’
да
га
нестане
.
Турци
после
смрти
Бајазитове
,
мало
нос
покуње
.
Више
им
је
лежало
о
српском
пријатељству
нег
’
икада
.
Бура
се
велика
подигла
над
турским
царством
,
па
судба
је
,
опет
хтела
да
га
Србин
одржи
.
Бајазитови
синови
Муса
и
Мусулман
били
су
међу
собом
несложни
,
и
зарате
се
.
Деспот
Стеван
са
својим
братом
Вуком
и
Ђурђем
после
ангорске
битке
дође
у
Цариград
.
Брат
Ђурђев
Гргур
пао
је
у
ропство
татарско
,
и
остао
је
онђе
.
Деспот
и
Ђурађ
заруче
себи
овде
грчке
кнегиње
од
Кантакузенове
и
Палеологове
лозе
;
један
кнегињу
Јелену
,
а
други
Јерину
.
Грци
су
жељели
Србе
у
свој
сајуз
довести
.
Требало
је
,
дакле
,
и
једном
и
другом
српском
кнезу
ласкати
.
Сад
почну
около
ове
двојице
интригирати
.
Оставимо
Деспота
и
Ђурђа
у
Цариграду
,
да
видимо
шта
се
у
Србији
ради
.
После
косовског
удара
народ
к
себи
дошавши
само
је
једног
честитог
поглавара
требао
.
Стеван
је
био
у
сваком
смислу
честит
,
ал
’
која
полза
кад
ни
брат
Вук
добра
му
не
жели
.
Ђурађ
већ
давно
у
срцу
носио
је
жељу
за
владом
,
па
будући
је
млого
добри
’
својства
у
себи
имао
,
зато
му
је
и
партаја
једнако
расла
.
Турци
су
били
у
највећој
сметњи
,
и
за
Србе
куцнуо
је
као
најбољи
час
,
ал
’
бадава
кад
место
једног
троје
управљају
.
У
оваковој
околности
није
требало
да
непријатељ
Србе
обара
.
Требало
ји
је
саме
себи
оставити
,
па
ће
се
они
сами
међу
собом
изглођати
.
Русна
са
Харалампијем
једнако
за
Ђурђа
по
народу
мути
.
Харалампије
иде
потајно
међу
народ
и
прави
нову
партају
за
Ђурђа
.
—
Шта
ће
нам
—
вели
народу
Харалампије
—
Стеван
поред
Ђурђа
.
Та
Ђурађ
је
сам
кадар
народ
заштитити
,
нити
је
тако
близу
сродства
турског
као
Стеван
,
а
и
одважнији
је
од
овог
.
Но
баш
кад
би
се
хтео
Ђурађ
на
пријатељство
турско
ослањати
,
и
онда
би
даље
дотерао
од
Стевана
,
па
и
напослетку
мораће
то
учинити
ако
га
свеколики
народ
не
призна
.
Народ
се
сасвим
збунио
;
није
знао
на
чију
ће
страну
.
Онда
је
то
било
,
кад
су
код
Србаља
први
пут
говорили
да
нит
’
се
зна
ко
пије
,
нит
’
ко
плаћа
.
Народ
је
видио
да
великаши
са
Турцима
млого
шурују
,
и
да
добра
бити
неће
.
Док
се
Стеван
с
војском
у
Азији
бавио
,
донде
је
Русна
у
земљи
Ђурђу
приврженике
тражила
.
Патријарха
новог
јошт
није
било
,
јер
деспот
је
хтео
владику
Ћирила
,
ал
’
остале
партаје
га
нису
трпеле
.
Тек
доцније
био
је
за
патријарха
намешћен
.
Црнци
калуђери
тумарали
су
као
какви
духови
по
земљи
,
и
како
који
,
по
својој
ћуди
,
ил
’
је
народ
Стевану
ил
’
Ђурђу
привлачио
.
Великаши
и
војводе
држали
се
сад
једног
,
сад
другог
,
како
им
се
кад
за
боље
свидело
.
Поред
Стевана
стално
се
држао
војвода
Орловић
;
тако
исто
поред
Ђурђа
стално
су
се
увек
држали
и
војводе
,
Војновић
и
Змај-Облачић
Раде
.
Русна
је
већ
све
у
преправност
довела
,
само
да
се
јошт
са
Ђурђем
бољма
договори
,
првом
приликом
прогласити
Ђурђа
за
независног
српског
господара
.
Док
се
она
у
Србији
тако
трудила
,
Ђурађ
у
Цариграду
такође
за
себе
је
радио
.
У
Цариграду
су
српски
господари
красне
домове
и
летње
палате
имали
.
Онде
су
се
они
радо
бавили
,
које
због
сопствени
’
узрока
,
које
пак
због
красоте
вароши
и
величанственог
предела
.
[
Какав
је
онда
био
јошт
Цариград
!
Варош
је
била
пуна
великих
спомена
прошастих
времена
.
]
Јошт
онда
није
се
могао
виђети
ниједан
минарет
,
ниједна
џамија
.
Где
сад
стоји
Аја-Софија
,
онде
се
слава
Христова
појала
.
Где
сад
Фанариоти
живе
,
у
Фанару
,
онде
су
Кантакузени
и
други
великаши
седили
.
Где
је
сад
долма
Багџе
и
Чераган
,
онде
су
се
укусне
зидане
грчке
палате
дизале
,
у
којима
су
и
српски
господари
не
једанпут
време
проводили
.
Обала
Мраморног
мора
била
је
пуна
српски
’
гостију
.
У
Шкутарима
не
једанпут
је
српска
војска
лежала
,
и
Дарданели
не
једанпут
су
јечали
од
јуначки
песама
српски
’
војника
и
морнара
,
једном
речи
,
сасвим
је
онда
други
живот
био
.
Ђурађ
,
у
палати
Палеологовој
седи
,
у
глави
му
се
разни
планови
врзу
.
Одједаред
јави
му
се
да
је
неко
из
Србије
дошао
и
рад
је
с
њим
говорити
.
Ко
је
то
био
?
Харалампије
.
Не
у
калуђерски
хаљина
,
но
преобучен
,
да
га
не
познаду
,
дошао
је
Харалампије
да
важну
ствар
Ђурђу
саопшти
.
—
Шта
је
Харалампије
,
шта
је
ново
?
—
Свашта
доста
,
но
јесам
ли
на
добром
месту
,
могу
ли
што
изговорити
?
—
Изговори
све
.
—
Поздравила
те
Русна
,
и
јавља
ти
да
ствар
добро
стоји
.
—
Говори
бистрије
.
—
Откако
сте
у
војску
отишли
,
Русна
је
у
твоју
корист
неусипно
радила
.
Партаја
ти
је
већа
нег
’
икада
.
Знам
да
и
сам
Вук
не
трпи
брата
му
Стевана
,
па
Вукова
партаја
,
будући
је
сама
по
себи
слаба
,
нити
може
за
Вука
што
произвести
,
па
нашој
се
приљубила
.
—
Шта
ради
,
шта
вели
народ
?
—
Знаш
шта
је
народ
;
он
свагда
јачег
се
држи
,
јер
се
боји
да
ће
,
ако
слабијег
се
држао
буде
—
страдати
.
Сад
је
за
тебе
више
заузет
нег
’
икада
,
јер
ропта
на
Стевана
,
што
је
с
матером
својом
Милеву
Турцима
дао
,
и
с
тим
се
турском
удворицом
начинио
.
Русна
вели
,
да
и
ти
треба
да
потајно
са
Турцима
држиш
,
донде
,
док
ствар
сасвим
не
дозре
;
после
што
му
драго
.
—
Дакле
велиш
моја
партаја
је
већа
?
—
Млого
већа
.
—
Кад
је
тако
,
немој
времена
губити
,
иди
натраг
,
па
кажи
Русин
да
само
ми
партају
одржава
,
а
ја
ћу
ослабити
цео
уплив
Стевана
,
овде
тако
исто
као
и
код
Турака
.
Реци
јошт
и
то
:
међу
Мусом
и
Мусломаном
,
синовима
Бајазитовима
,
рат
се
започео
.
Онај
ће
од
њи
’
победити
,
којем
буде
Србин
на
страни
.
С
којим
буде
држао
Стеван
,
с
тим
ћу
и
ја
,
но
даћу
се
молити
од
њега
,
да
с
тим
пред
Турцима
важност
Стевана
умалим
.
Кад
будем
код
победитеља
Турчина
важнији
,
онда
ми
је
лак
рачун
са
Стеваном
.
Мој
поздрав
Русни
.
Харалампије
отиде
.
Ђурађ
остане
сам
замишљен
.
Малочас
,
па
пошаље
поузданог
човека
у
Анадолију
да
извиди
којем
Бајазитовом
сину
срећа
служи
,
и
да
сазна
с
којим
намерава
Стеван
држати
.
Ђурађ
је
био
одвећ
властољубив
,
нити
се
могао
у
чему
са
Стеваном
слагати
.
Један
другом
је
на
путу
стајао
.
Да
није
било
Ђурђа
,
Стеван
,
по
свом
разуму
и
доброти
,
народ
би
јако
усрећио
.
Да
није
Стевана
,
Ђурађ
,
по
својој
одважности
,
распространио
и
утемељио
би
изнова
српску
државу
.
Они
су
били
два
орла
у
једном
кавезу
.
Стеван
није
се
хтео
упокорити
,
јер
је
држао
да
је
он
одавна
насљедник
престола
,
па
не
може
нити
има
право
својој
породици
кормило
из
руке
узети
и
Бранковићевима
предати
;
па
баш
и
кад
би
рад
,
не
би
могао
,
јер
би
се
после
њега
брат
му
Вук
упрљао
.
Ђурађ
је
,
напротив
,
држао
,
да
је
после
косовске
битке
са
смрћу
Лазара
,
који
није
ни
сам
по
праву
насљедија
царство
задобио
,
породица
Гребљановића
насљедије
изгубила
,
и
да
то
принадлежи
оном
који
је
част
српске
војске
онђе
спасао
.
Шта
је
,
дакле
,
из
овог
сљедовати
могло
,
него
распра
и
међусобни
рат
?
Стевану
дође
један
непознат
човек
,
који
му
од
непознатог
Турчина
донесе
глас
да
се
чува
Бранковића
,
јер
потајно
код
Турака
о
том
ради
да
га
с
пута
уклони
.
На
сва
распитивања
улак
му
не
хтеде
казати
од
кога
је
тај
глас
,
само
му
је
рекао
,
да
је
исти
поуздан
,
и
да
његове
речи
на
своју
и
свог
народа
корист
добро
упамти
.
Стевану
је
већ
одавна
подозрителан
био
Ђурађ
,
сад
је
то
подозрење
душу
Стевану
мучити
почело
.
Бојао
се
за
себе
и
за
народ
.
Саветује
се
са
братом
Вуком
,
шта
да
чини
.
Вук
му
саветује
да
га
ухвати
и
на
смрт
осуди
.
Стеван
није
жестока
срца
,
нити
хоће
Ђурђа
да
убија
,
ал
’
тек
мора
се
од
насилија
чувати
.
Закључи
ухватити
га
и
дати
га
под
затвор
.
Помоћу
неких
грчких
великаша
изиђе
му
за
руком
ухватити
и
затворити
Ђурђа
.
Најпре
га
у
Цариграду
затворе
.
Није
трајало
месец
дана
,
а
Ђурађ
је
већ
седио
у
Гургусовачкој
тамници
.
Њега
чува
капетан
Радан
.
Стеван
што
брже
врати
се
у
Србију
,
заведе
пријатељство
са
великим
господарем
Мирчетом
,
и
узме
у
руке
кормило
слободне
части
Србије
.
Нов
ред
је
заводио
у
Србији
.
Укрепио
и
украсио
је
Сребрник
и
Београд
,
народ
је
побуђивао
к
радњи
,
науци
и
слози
.
Још
мало
врмена
,
па
Србија
да
буде
опет
онака
као
под
Душаном
.
Стеван
је
са
својим
народом
у
свему
напредовао
.
Но
док
се
деспот
са
својим
народом
бави
,
да
видимо
шта
се
стаде
са
Милевом
,
шта
са
Гргуром
Бранковићем
,
који
су
у
ропству
татарском
.
Код
Ангоре
у
Анадолији
лежи
стан
татарски
.
После
победе
,
деспот
им
је
са
својим
Србима
на
путу
стајао
,
што
нису
могли
целу
турску
војску
,
а
и
с
њом
и
турско
царство
једним
ударцем
уништити
.
Тамерлан
у
својој
јарости
,
што
није
турска
војска
сасвим
уништена
,
почне
над
заробљеним
свирепствовати
.
Малодушан
победитељ
са
ухваћеним
Бајазитом
,
победитељем
Мађара
,
худо
је
поступао
;
тако
исто
са
Милевом
и
Гргуром
.
Радостан
жагор
у
целом
стану
влада
.
Татари
деле
пљачку
.
На
једном
узвишеном
месту
види
се
велики
свилен
златом
украшен
шатор
.
Около
њега
више
мањи
’
шатора
.
Пред
великим
шатором
види
се
један
велики
гвоздени
кавез
.
У
њему
седи
окован
Бајазит
.
Тамерлан
се
наслађава
са
понижењем
Бајазитовим
.
Кад
кудгод
изјаши
,
пре
нег
’
што
ће
једном
ногом
у
зенгију
,
стане
другом
на
леђа
сагнутом
Бајазиту
.
Татари
од
милине
кликћу
.
Из
целе
Анадолије
долазише
да
виде
чудо
од
Бајазита
.
Хиљадама
и
хиљадама
страни
’
људи
стекоше
се
да
виде
силу
Тамерланову
,
а
овом
је
све
то
мало
.
Дервиши
,
калуђери
,
инђијски
брамини
долазили
су
да
виде
чудо
,
да
купују
ил
’
искупљују
робове
.
Вашар
је
у
стану
велики
био
.
Два
калуђера
,
један
средњег
доба
,
други
још
младић
,
тумарају
тамо-амо
,
не
би
ли
каквог
познатог
роба
видели
.
Около
Тамерлановог
шатора
чује
се
вика
и
смех
.
Тишма
је
велика
,
тешко
се
може
онамо
дотурати
,
јер
сваки
би
рад
виђети
шта
се
код
Тамерлановог
шатора
ради
.
Калуђери
дотурају
се
,
и
то
наблизо
.
Тамерлан
са
татарским
војводама
пије
,
части
се
,
па
Бајазиту
хлебне
комаде
баца
у
кавез
.
Милева
као
прва
ропкиња
Татара
служи
.
Калуђери
се
све
ближе
и
ближе
Милеви
приближе
.
Очи
им
се
сусрету
.
Ко
би
могао
описати
Милевину
забуну
и
жалост
калуђера
.
Одма
’
се
познаду
.
Старији
калуђер
сузе
низ
образ
рони
,
млађи
блед
,
са
стиснутим
уснама
и
укоченим
очима
на
њу
гледа
.
Милева
не
може
срцу
да
одоле
,
испусти
из
руке
чинију
и
пусти
се
у
јецање
кроз
које
се
чују
загушите
речи
—
Светиславе
—
Леонтије
.
Стражари
зачуђени
задрже
оба
калуђера
.
Дође
глас
до
Тамерлана
,
он
даде
к
себи
довести
калуђере
,
који
су
пред
Милевом
морали
приповедати
шта
су
и
ко
су
.
—
Какви
су
ово
људи
—
запита
Тамерлан
.
—
Ми
смо
’
ришћански
калуђери
.
Били
смо
у
Јерусалиму
на
молитви
,
чујући
твоју
велику
побједу
над
Бајазитом
,
дошли
смо
да
се
очима
уверимо
.
Знао
сам
да
о’ђе
мора
бити
и
’
ришћански
заробљеника
,
па
нам
је
дужност
о’ђе
нагледати
их
,
охрабрити
,
ако
је
могуће
и
искупити
,
или
бар
дома
глас
однети
,
да
му
његови
за
ослобођење
нужна
[
средства
]
створе
и
пошљу
.
Па
ето
наиђосмо
,
на
жалост
на
царску
кћер
.
Њен
отац
је
био
српски
цар
.
—
А
његови
синови
помагали
су
Бајазиту
—
рекне
љутито
Тамерлан
.
—
Сирота
царска
кћи
није
томе
крива
.
Она
је
од
детинства
од
цара
намењена
била
овом
мом
младом
брату
.
Он
је
син
једног
славног
српског
војводе
.
По
несрећи
после
косовске
битке
,
’
де
је
наш
цар
и
султан
Мурат
пао
,
царица
се
са
Бајазитом
опријатељи
,
Бајазиту
се
допадне
кнегиња
,
а
ова
није
имала
толико
силе
да
противустане
жељи
материној
и
благу
Бајазитовом
,
и
жертвује
се
.
Овај
младић
одрекне
се
светски
’
ствари
и
постане
калуђером
,
и
тако
нас
је
сад
овде
судба
саставила
.
—
Е
кад
је
тако
—
одговори
Тамерлан
—
а
оно
пушћам
слободну
вашу
кнегињу
,
заједно
са
њеним
братом
.
После
ови
речи
дозове
Бајазита
на
близу
,
да
ји
све
види
,
да
му
утолико
теже
падне
.
Бајазит
је
срамоћење
мушки
подносио
.
Милева
једнако
јеца
;
ко
би
знао
,
да
ли
од
радости
или
од
жалости
.
Да
чудне
промене
судбе
!
Светислав
у
свом
детинству
срећан
,
био
је
љубљен
од
царске
кћери
.
Дрво
је
за
њега
високо
било
.
Кад
мишљаше
да
је
на
врху
,
онда
се
стрмоглави
.
Силнији
Бајазит
му
је
преотме
,
нит
’
он
шта
мари
за
скрушено
срце
несретног
младића
.
Онај
,
који
је
срећан
,
ретко
осећа
туђу
несрећу
.
Милева
,
занешена
силом
и
богатством
Бајазитовим
,
отпадила
се
од
Светислава
,
мислећи
да
ће
јој
се
цео
исток
клањати
.
Бајазит
у
сили
и
слави
надуван
,
поред
свог
толиког
стада
,
тражи
да
отме
другоме
једино
јагњешце
,
не
мислећи
да
коло
иде
наоколо
,
а
невоља
редом
ћера
.
Ето
сад
жалости
,
сви
троје
у
несрећи
се
састаше
.
Тамерлан
их
јошт
добро
обдари
;
а
Бајазита
у
ропству
задржи
,
да
га
јадно
измори
.
Гргур
,
Милева
,
Леонтије
и
Светислав
,
сада
већ
отац
Сава
,
упуте
се
у
своју
отаџбину
.
Кад
су
кући
дошли
,
сваки
се
својима
врати
,
то
јест
Леонтије
и
Сава
у
Хиландар
,
Гргур
у
Смедерево
,
а
Милева
у
намастир
Благостињу
у
дувне
.
А
шта
је
и
знала
друго
радити
?
После
презреног
Светислава
,
као
потурченица
,
и
у
ропству
осрамоћена
,
шта
јој
је
било
друго
чинити
,
нег
’
опет
у
стару
веру
,
па
своје
грехе
кајати
.
Та
ионако
Светислав
нит
’
би
је
хтео
,
нит
’
могао
више
узети
.
Па
у
старо
доба
није
било
као
сада
да
се
после
несрећне
љубави
увек
други
и
друга
тражи
,
нег
’
често
су
у
намастир
ишли
,
те
су
се
постригли
.
ВИИИ
Шта
ради
Ђурађ
у
Гургусовцу
?
Чами
,
проклиње
,
освету
смишља
.
Његова
гордост
је
понижена
,
крила
су
му
острижена
,
шта
ће
сад
?
—
Но
том
се
нисам
надао
од
Стевана
.
Ако
ми
бог
помогне
,
те
се
одавде
ослободим
,
запамтиће
ме
.
Колико
сам
ја
пути
њега
могао
смакнути
дати
!
А
гле
он
шта
чини
са
мном
?
Та
да
морам
Турчину
служити
,
опет
се
осветити
морам
.
Сад
видим
да
је
право
имао
Марко
.
Његов
цео
живот
је
мом
подобан
,
но
гледаћу
да
не
прођем
као
он
,
но
да
моје
душмане
сатрем
.
Овако
је
Ђурађ
у
тамници
мислио
.
Капетан
Радан
видећи
отвореног
младог
књаза
и
војводу
,
саопшти
ствар
Војновићу
и
Змај-Облачићу
да
је
рад
спасти
Ђурђа
.
Ови
то
једва
дочекају
.
Једну
ноћ
дођу
Облачић
и
Војновић
са
неколико
коњаника
под
Гургусовац
,
те
ослободе
Ђурђа
.
Док
је
Ђурађ
у
тамници
седио
,
деспот
је
имао
времена
ред
у
земљи
увести
,
и
партаје
противне
умирити
.
У
земљи
је
Ђурађ
слабог
имао
изгледа
да
са
својима
може
што
противу
деспота
произвести
,
јер
се
влада
Стеванова
укрепила
.
Ђурађ
са
своји
другови
отиде
у
Дринопољ
.
Султан
Мусулман
га
радо
прими
,
начини
га
турским
пашом
и
повери
му
једну
част
војске
.
Русна
и
Харалампије
нису
мировали
.
Потајно
су
били
у
сајузу
са
Ђурђем
,
и
назначили
му
време
кад
би
могао
на
Србију
ударити
и
деспота
збацити
.
Док
се
је
деспот
са
новим
устројењем
у
својој
земљи
бавио
,
и
не
мислећи
на
таково
што
да
ће
Ђурађ
са
Турцима
на
Србију
напасти
—
пукне
глас
да
је
Ђурађ
са
Турцима
,
са
мложином
турске
војске
на
граници
,
’
де
опет
своје
српске
приврженике
чека
који
му
српску
војску
купе
.
Деспот
и
брат
му
Вук
скупе
у
наглости
војску
и
иду
Ђурђу
насусрет
.
Но
Ђурађ
је
већ
у
земљу
упао
.
Турци
пале
и
харају
села
,
отимају
жене
,
девојке
и
децу
.
’
Де
год
се
стане
,
цркве
руше
,
те
праве
од
њи
’
џамије
.
Деспот
и
Вук
иду
на
Косово
.
Обе
војске
се
сразе
.
Крви
се
млого
пролије
,
и
то
највише
братске
.
Ту
се
Србин
поред
Турчина
против
Србина
борио
;
брат
је
братску
крв
лио
.
Народ
од
новог
чуда
обнезнани
се
.
Не
зна
на
коју
ће
страну
.
Деспот
одржи
крваву
победу
,
изагна
Турке
и
Ђурђа
,
ал
’
се
ново
зло
у
народу
роди
.
Брат
је
братску
крв
пролио
,
и
оскврнила
светиња
братске
љубави
.
Зло
се
почне
ширити
.
Ђурађ
сада
турски
паша
,
од
своје
намере
није
се
више
враћао
.
Тражио
је
нову
прилику
да
досади
деспоту
.
Његова
партаја
бијаше
већ
врло
слаба
;
откако
је
турским
пашом
постао
,
ако
се
и
није
потурчио
,
није
имао
више
поверења
у
народу
;
неки
великаши
,
које
од
турског
страха
,
које
из
мржње
прам
деспота
,
држали
су
му
страну
.
Русна
,
која
као
да
се
заклела
искоренити
Лазареву
породицу
,
налази
се
на
турско-српској
граници
,
па
једнако
је
тражила
нову
згоду
за
Ђурђа
.
Са
Ђурђем
није
могла
ништа
почињати
,
но
знала
је
наћи
другог
с
ким
ће
деспоту
шкодити
.
Вук
,
деспотов
брат
,
био
је
добар
и
одважан
војник
,
но
властољубив
преко
мере
,
тако
исто
као
и
Ђурађ
.
И
он
је
имао
своје
приврженике
.
Русна
задобије
потајно
пријатељство
Вуково
.
И
она
опет
негдашње
приврженике
Ђурђеве
њему
задобије
.
Русна
је
једнако
Вука
подстрекавала
:
зашто
да
буде
он
потчињен
деспоту
,
кад
су
једног
оца
синови
,
у
свим
ратовима
једнаку
су
судбу
делили
,
зашто
да
буде
брат
брату
слуга
,
кад
може
бити
господар
?
Вук
у
више
прилика
изјави
своје
незадовољство
према
деспоту
,
пусти
се
у
тајни
договор
са
Ђурђем
и
Турцима
,
и
када
се
цео
план
дозна
,
а
он
у
Турке
,
онамо
куд
му
је
и
нећак
Ђурађ
.
Обоје
скупе
силну
војску
турску
,
којој
се
прикључе
и
приврженици
,
те
ударе
на
Србију
.
Земља
се
свуд
опустошавала
.
Међусобан
рат
се
опет
започео
.
Син
на
оца
,
брат
на
брата
је
руку
дигао
.
Турци
почну
се
све
дубље
у
земљу
пружати
,
и
гњездити
.
Славне
некада
српске
вароши
већ
су
биле
пуне
Турака
.
Призрен
и
Приштина
,
славна
места
српске
славе
,
већ
се
са
мунарама
диче
.
Млоги
Срби
,
да
се
опросте
једаред
од
толиког
белаја
,
ђе
ни
од
Турака
ни
од
своји
’
мира
не
имају
,
почну
се
турчити
.
Красне
Српкиње
стадоше
турске
хареме
дичити
;
пиштајућу
децу
вуку
Турци
те
турче
,
да
као
потурице
свој
род
утамане
.
Деспот
у
толикој
беди
видећи
се
,
да
не
би
он
и
народ
све
изгубили
,
даде
половину
српске
земље
брату
Вуку
да
онде
господари
.
Но
десница
правде
сваком
плаћа
.
Муса
и
Мусулман
једнако
рат
воде
.
У
овај
рат
преко
воље
умешани
су
:
Стеван
деспот
,
Вук
са
најмлађим
братом
Лазарем
,
и
Ђурађ
са
својима
.
Сви
су
Србљи
са
Мусом
држали
,
а
Грци
са
Мусулманом
.
Вук
почне
тамо-амо
шеврдати
.
Мусулман
буде
победитељ
,
деспот
из
битке
спасе
се
,
а
остали
остану
код
Мусулмана
.
Мусулман
,
када
се
већ
једанпут
брата
Мусе
ослободи
,
рад
буде
ослободити
се
и
од
српски
’
владаоца
.
Време
је
већ
ту
било
,
да
тај
посао
започне
.
Један
дан
у
Пловдиву
буде
велика
гунгула
;
питају
’
ришћани
Турке
,
шта
ће
то
да
буде
;
Турци
одговарају
:
сада
ће
посећи
негдашњег
цара
Лазоглије
два
сина
,
Вука
и
Лазара
,
да
им
се
семе
утре
,
тако
ће
се
исто
после
и
са
Бранковићима
.
Они
су
доиста
посечени
:
Ђурађ
је
задржан
,
да
још
услуге
чини
,
па
онда
кад
већ
не
буде
нуждан
,
да
дође
и
на
њега
ред
.
Сад
Ђурађ
мораде
већ
и
онамо
ићи
,
куд
није
намеравао
.
Турци
га
једнако
подбуњиваше
против
деспота
.
Морао
је
једнако
четовати
против
њега
,
а
с
тим
против
свог
народа
.
Његовом
кривицом
потоком
је
лила
српска
крв
.
Не
један
се
Србин
због
њега
,
јер
му
је
Турчина
на
врат
доносио
,
потурчио
.
У
ово
доба
почне
ишчезавати
последња
сенка
српске
слободе
.
Слободни
синови
Шумадије
проклињу
међ
својима
горама
оног
,
који
Турчина
наводи
;
а
Ђурађ
опет
своје
ћера
.
После
толико
нанешени
невоља
,
после
толико
проливене
невине
крви
,
је
л
’
могуће
да
све
то
без
каштиге
остане
?
Да
видимо
каква
ће
судба
Ђурђа
постићи
.
У
време
ови
’
метежа
Ђурађ
је
већ
ожењен
био
.
Породица
му
се
већ
почела
плодити
.
Морао
се
већ
и
за
своју
децу
бринути
.
Он
је
већ
увидео
да
Турци
ни
њему
нису
пријатељи
,
и
утолико
мање
ће
бити
његовој
деци
.
Видео
је
шта
се
учини
е
Вуком
и
Лазарем
.
Морала
је
и
њему
већ
једаред
на
срце
канути
због
њега
проливена
српска
крв
,
па
смисли
други
пут
предузети
.
Но
како
ће
,
кад
му
Турци
не
даду
и
кад
је
већ
толико
штете
деспоту
и
народу
нанео
?
И
није
ли
већ
сујетан
сав
његов
труд
,
када
су
већ
Турци
мах
преотели
?
Покајав
се
,
престане
напастовати
деспота
.
Утолико
је
већма
у
подозрење
код
Турака
долазио
.
Турци
га
позову
да
им
помогне
један
град
отимати
,
а
он
,
дошавши
са
својом
војском
к
опседнутим
грађан’ма
пређе
,
и
Турцима
пријатељство
откаже
.
Сад
се
обрати
на
деспота
.
Деспот
благ
и
не
знајући
осветити
се
,
обрадује
се
,
прими
га
као
свог
рода
,
и
постави
га
главним
војводом
српске
војске
.
Но
Ђурађ
,
као
да
је
већ
проклет
,
саме
је
демоне
са
собом
повукао
,
навукао
је
на
српску
земљу
несрећу
која
је
српски
народ
једнако
пратила
.
Откако
се
Ђурађ
у
земљу
повратио
,
нису
Срби
више
мира
имали
,
но
сваки
дан
се
крв
проливала
.
Ионако
је
султан
мрзио
деспота
;
сад
,
кад
к
њему
пређе
и
Ђурађ
,
усугуби
се
јарост
,
и
Турчин
намери
до
конца
Србе
сатрти
.
Муса
неком
приликом
убије
брата
Мусулмана
и
постане
султаном
свију
Турака
.
Сабере
силну
војску
да
коначно
покори
Србе
.
Деспот
и
Ђурађ
помирени
,
храбро
су
сили
Мусиној
противу
стајали
,
но
мноштву
одолети
нису
могли
.
Турци
комад
по
комад
отимаше
.
Народ
изморен
није
могао
као
у
старо
доба
толики
отпор
дати
.
На
срећу
,
подигне
се
из
Азије
Мусин
млађи
брат
Мехмед
,
да
Муси
царство
отме
.
Деспот
и
Ђурађ
употребе
ову
згодну
прилику
на
своју
корист
,
те
се
са
Мехмедом
противу
Мусе
сајузе
.
Мехмед
гони
Мусу
од
истока
,
а
Ђурађ
од
запада
;
Муса
буде
потучен
и
убијен
,
а
Мехмед
постане
господарем
свију
Турака
.
Ђурађ
,
чрез
ову
победу
добије
веће
поверење
код
деспота
.
Турци
се
у
почетку
ове
победе
мало
смире
;
но
овај
мир
није
дуго
трајао
.
Они
науме
Србе
буди
пошто
покорити
,
па
су
увек
прилике
рату
тражили
.
Када
је
Турцима
до
нужде
било
,
около
њи
’
су
лисичили
и
мир
обећавали
,
а
како
им
се
мало
бољма
водило
,
одма
’
су
Србе
напастовали
.
Једној
мирној
години
две
су
крваве
сљедовале
.
ИX
У
Дринопољу
султан
Мехмед
слави
своје
победе
.
Њему
иду
на
поклоњеније
млоги
већи
и
мањи
владаоци
.
Дринопољу
шта
си
дочекао
!
Где
је
кадгод
грчка
,
бугарска
и
српска
слава
била
,
сад
је
већ
стециште
Турака
из
далеке
земље
.
Цркве
православне
изгубише
се
у
млоштву
џамија
као
цвеће
међу
штиром
и
копривом
.
Турци
се
радују
,
и
нека
их
,
весела
им
мајка
,
кад
тако
напредују
,
кад
један
комад
земље
за
другим
добијају
.
Где
год
видиш
Турчина
,
на
образу
му
читаш
неки
понос
;
а
на
Србину
видећеш
неку
загушену
тугу
.
Није
ни
чудо
.
Турци
насред
пазара
телале
,
како
је
добро
Турчином
бити
;
сваки
је
мали
султан
,
и
већ
на
овом
свету
рајем
се
наслађава
.
Што
је
тек
икоја
земља
красно
од’ранила
,
то
ћеш
код
њих
видети
.
Султан
,
паша
,
ага
и
спаија
,
какве
хареме
имају
!
Онде
је
црноока
и
лепог
стаса
дражесна
Гркиња
,
онде
питоме
красоте
Бугарка
,
онде
опет
белог
лица
и
граорасти
’
очију
Српкиња
,
коју
и
да
ти
је
душманка
,
волети
мораш
.
Турци
могу
ли
се
само
дочепати
какве
дивотне
девојке
,
тој
нису
опростили
него
одма
’
с
њом
у
харем
.
И
сам
пупољак
нису
поштедили
;
и
ситну
красну
дечицу
су
са
собом
вукли
.
Врати
ли
се
Турчин
из
рата
а
он
поред
шербета
и
баклаве
,
и
међу
својим
булама
своје
едемско
хашиковање
проводи
.
Кад
му
се
и
то
досади
,
а
он
ако
не
у
кавану
,
а
оно
у
мермерилиџу
,
па
извалив
се
,
масти
се
и
таре
мирисавим
зејтином
,
а
жубором
из
олука
хујећа
вода
умилно
га
успављује
,
па
тек
после
на
мекане
душеке
,
да
о
оном
што
му
је
најмилије
сања
.
Ко
не
би
Турчин
био
?
Кад
пређеш
мимо
харема
,
бациш
око
на
мали
прозор
,
а
ти
видиш
два
милостива
а
четири
несташна
ока
,
и
теби
се
срце
у
грудима
стегне
;
или
идеш
поред
џамије
,
па
видиш
у
црвеним
’
аљинама
булу
,
са
покривеном
главом
,
а
ти
из
љубопитства
издалека
за
њом
гледиш
,
а
она
од
ветра
бранећи
се
каткад
се
окрене
,
па
кад
уђе
у
башчу
,
па
хоће
да
врата
затвори
и
ветар
ти
убаве
шалваре
и
дивни
стас
покаже
,
а
ти
тек
онда
жалиш
што
ниси
Турчин
.
Но
да
видимо
шта
се
ради
у
Дринопољу
.
Дан
на
дан
хришћани
се
турче
,
и
то
све
могућнији
.
Сваки
дан
видиш
по
којег
српског
и
арнаутског
левенту
,
који
је
дошао
да
се
потурчи
.
Не
може
ли
ко
код
куће
да
се
са
братом
подели
,
ил
’
не
може
ли
се
јачем
душманину
свом
осветити
,
а
он
у
Турке
,
код
који
’
може
све
докучити
,
па
и
свом
душманину
осветити
се
.
Па
јошт
где
су
заробљена
хришћанска
деца
,
која
се
силом
турче
?
Једно
јутро
дођу
у
Дринопољ
млоги
страни
,
и
то
понајвише
да
се
турче
,
па
да
турску
службу
приме
.
Турци
су
се
такови
потурчењака
одвећ
примали
,
и
често
на
велики
степен
их
уздизали
.
Дођу
јошт
неки
одвећ
отмени
гости
.
Дошао
је
деспот
Стеван
са
Ђурђем
,
који
се
поред
деспота
опет
са
Турцима
помирио
,
с
њима
дођу
војвода
Војновић
и
Змај-Облачић
Раде
,
оба
велика
пријатеља
Бранковића
;
уз
њи
’
је
велика
свита
ишла
.
Ови
гости
су
били
и
пред
Турцима
гласовити
,
па
сваки
је
желио
исте
видети
.
Њи’ово
српско
одело
разликовало
се
од
турског
,
па
је
сваком
јако
у
очи
падало
.
Они
су
носили
красне
са
златом
и
сребром
искићене
доламе
,
о
врату
им
је
скупоцен
накит
висио
,
на
глави
низак
калпак
са
перјаницом
.
Деспот
је
био
великог
стаса
,
зато
га
и
називаше
високим
,
но
био
је
одвећ
сув
.
Лице
суво
,
но
млогозначеће
черте
.
Очи
тамне
и
жалосне
.
На
лицу
му
је
изражена
борба
,
коју
у
срцу
свом
осећа
.
Бранковић
снажног
састава
,
јуначког
но
мало
одвећ
упорног
и
гордог
изгледа
,
тако
исто
и
Војновић
;
а
Змај-Облачић
—
страшно
га
је
било
и
видети
,
силно
огромног
стаса
,
бркови
му
на
рамена
пали
,
а
шестоперни
буздован
у
десници
,
тако
је
изгледао
као
Краљевић
Марко
кад
је
стамболкапију
чувао
.
И
доиста
,
кад
га
Турци
видеше
,
рекну
:
Аферим
,
деспот
,
што
доведе
оваковог
јунака
,
таман
као
да
је
Краљевића
Марка
рођени
брат
.
Очи
су
му
биле
као
закрвављене
и
страшне
,
да
је
тек
прави
јунак
му
смео
у
њи
’
погледати
.
Мекушци
су
пред
њим
у
зелену
траву
гледали
.
И
сва
свита
страшног
је
погледа
била
.
Но
није
ни
чудо
што
су
тако
изгледали
.
Откако
је
Србин
на
Косову
изгубио
,
ражалило
му
се
,
огорчио
се
,
јер
од
тог
доба
осим
што
га
је
Турчин
напаствовао
,
почео
је
брат
брата
утамањавати
,
па
га
све
нешто
мучи
,
па
му
ни
само
признато
му
јунаштво
праву
радост
не
задаје
.
Све
га
нешто
боле
,
свагда
је
сутрусан
,
без
да
зна
бољу
изразити
.
Погледајте
данашњег
Србина
,
хоћете
ли
видети
два
умиљата
ока
као
код
други
’
,
—
тешко
.
Очи
му
увек
варнице
дају
,
па
је
увек
на
најмањи
повод
као
рис
на
јарост
склопљен
.
Најмање
што
увреди
га
,
јер
је
од
млоги
’
столетија
увређено
срце
насљедио
,
које
се
лако
позлеђује
.
Султан
Мехмед
са
чешћу
их
је
дочекао
.
Премда
није
био
пријатељ
Србину
,
опет
уважавао
га
је
,
знајући
да
ако
у
један
мах
и
с
деспотом
и
другим
хришћанским
господар’ма
зло
узживи
,
по
њега
ће
горе
бити
.
Кад
ласкањем
,
кад
на
сили
тражио
је
српско
пријатељство
.
Он
је
,
дакле
,
са
деспотом
,
по
спољашњем
,
у
пријатељству
живио
,
а
нарочито
,
што
да
не
бијаше
деспота
и
Бранковића
,
тешко
би
се
био
могао
свог
брата
Мусе
курталисати
;
а
друго
,
деци
својој
је
желио
пријатеља
стећи
.
Деспот
је
дошао
под
видом
,
као
да
султана
посети
,
но
управ
цељ
му
је
била
мир
укрепити
,
да
би
се
изнурен
му
народ
опоравио
.
Међусобно
су
се
посећивали
и
саветовали
.
Но
најважније
ствари
међу
њима
отправљао
је
Ферхард-паша
,
ком
је
султан
све
своје
поверење
поклонио
.
Султан
је
и
Бранковића
па
и
остале
војводе
одвећ
одликовао
.
Српске
војводе
тражиле
су
себи
познате
паше
и
везире
,
да
се
с
њима
забављају
.
Приликом
једног
саветовања
,
рекне
султан
деспоту
:
—
Кажи
ми
искрено
,
деспоте
,
хоћеш
ли
ти
увек
са
мном
у
миру
и
сајузу
живити
или
не
?
Ако
те
жеља
каква
мучи
,
боље
сад
искажи
;
оно
што
сад
у
рукама
имаш
,
док
сам
ја
жив
,
не
сме
ти
нико
отети
.
Ја
признајем
да
си
ти
мени
доста
учинио
када
сам
против
Мусе
ратовао
,
па
зато
те
и
држим
за
мог
пријатеља
,
ако
се
и
јесмо
после
тога
који
пут
и
покавџили
?
—
Кад
су
год
Турци
у
највећој
опасности
бивали
,
свагда
сам
им
помогао
.
Било
то
против
Влаха
,
било
против
Мађара
или
Татара
,
свуд
су
моји
Срби
за
вас
крв
проливали
.
Неке
чрезвичајне
и
изванредне
околности
,
које
су
настати
морале
,
наметнули
су
ми
дужност
да
вам
и
преко
воље
помажем
.
Ви
сте
с
нама
уговоре
имали
,
по
којима
сам
вам
помагати
морао
.
А
код
мене
је
реч
задата
светиња
—
одговори
озбиљно
деспот
.
—
Та
то
је
све
истина
,
да
сте
јошт
за
време
незаборављеног
султана
Илдерим-Бајазита
нами
десна
рука
били
,
па
желим
да
то
будне
и
сада
.
Бар
за
нашег
живота
не
можемо
за
ништа
добри
стајати
.
Ти
знаш
шта
је
Турчин
.
Воља
је
божија
гди
Турчин
свету
господари
,
па
ако
не
сада
,
оно
биће
то
доцније
.
Видиш
шта
чини
Коран
мог
пророка
,
колико
већ
има
и
од
вас
у
нашем
јату
.
Зато
оно
што
мора
бити
,
не
могу
ни
ја
ни
ти
задржати
.
Турчин
је
сад
бујица
која
све
пред
собом
ваља
.
Неће
проћи
ни
сто
година
,
а
турски
ће
се
барјаци
већ
по
Мађарској
вити
.
Но
за
твог
живота
теби
ће
добро
бити
,
а
после
што
бог
да
.
Дед
,
шта
на
то
велиш
,
и
шта
желиш
?
—
Жеља
је
људска
неизмерима
;
њу
само
бог
види
у
својој
целости
.
Мојој
жељи
околност
границу
полаже
.
Ја
хоћу
засад
мир
мом
народу
,
и
доцније
после
моје
смрти
,
опет
нек
му
је
бог
у
помоћи
,
као
год
и
сваком
народу
.
—
Е
добро
,
начинимо
међу
нами
такав
мир
,
да
док
сам
ја
жив
да
те
не
дирам
,
а
ти
опет
против
мене
мом
непријатељу
да
не
даш
помоћи
.
—
На
то
пристајем
.
—
Но
јошт
нешто
.
Ако
ја
умрем
пре
тебе
,
да
будеш
мојој
деци
пријатељ
.
Пристајеш
ли
на
то
?
—
Пристајем
.
—
Закунимо
се
свак
по
свом
закону
.
После
ови
’
речи
деспот
метне
руку
на
срце
и
рекне
:
—
Заклињем
ти
се
живим
богом
да
противу
тебе
ићи
нећу
,
а
да
ћу
твојој
деци
пријатељ
бити
.
Султан
пак
ухвативши
се
за
браду
,
позивље
се
на
бога
и
Пророка
,
да
ће
реч
одржати
.
После
овакове
заклетве
међусобно
њи’ово
одношење
постане
тешњим
.
Са
тим
се
Срби
за
неко
време
од
турске
стране
обезбеде
,
но
поред
тога
морали
су
Турком
војену
помоћ
давати
.
Када
Бранковић
то
чује
,
не
допадне
му
се
то
ни
најмање
.
Премда
је
већ
много
са
Турци
шуровао
,
опет
се
клонио
новог
и
тешњег
с
њима
пријатељства
.
Увидео
је
колико
је
себи
и
свом
народу
с
турским
пријатељством
шкодио
.
Ферхад-паша
,
у
име
султаново
,
често
је
деспота
посећавао
.
Он
беше
од
они
’
људи
,
које
је
срећа
на
своји
крили
носила
.
И
он
,
каогод
и
други
турски
великаши
који
дођу
до
великог
чина
,
без
да
им
ко
,
без
да
им
султан
сам
име
и
порекло
зна
.
Тако
је
свагда
код
Турака
бивало
.
Нису
га
питали
ко
му
је
био
отац
и
мајка
,
и
каквог
је
рода
и
племена
.
Телом
је
био
мален
,
мало
погрбав
,
али
турска
му
је
’
аљина
ту
слабу
страну
нешто
покривала
,
брада
му
је
била
седа
,
и
да
ње
нема
,
био
би
у
лицу
доста
ружан
;
но
,
поглед
му
је
био
жустар
,
и
изражај
цео
оштроуман
.
Деспот
кад
га
је
први
пут
виђео
,
тронут
је
постао
.
Кад
су
насамо
били
,
упита
га
:
—
Честити
пашо
,
ја
сам
тебе
у
мом
животу
виђео
,
али
не
знам
где
;
ма
откуд
,
познат
си
ми
.
—
Може
лако
бити
.
—
Та
по
речи
те
познајем
да
си
Србин
.
Реци
ми
,
да
од
бога
нађеш
,
откуда
си
?
—
Ти
знаш
да
код
Турака
млого
Србаља
служи
.
Да
ли
ти
је
познато
да
ти
је
који
од
њи
’
у
нужди
као
брат
помогао
?
—
Гори
је
потурица
од
Турчина
;
сваки
ми
је
више
зла
нанео
него
прави
Турчин
,
само
једног
знам
који
ми
је
невидимом
руком
свуда
помагао
,
ђе
је
могао
.
После
ове
речи
добро
у
очи
погледав
Ферхада
,
радосно
повиче
деспот
:
Та
ниси
ли
ти
мој
мили
Петошко
?
—
Ја
сам
Петошко
—
одговори
Ферхад
,
па
уставши
пође
к
деспоту
говорећи
:
—
Дај
да
ти
пољубим
десницу
;
ти
си
син
мог
некадашњег
господара
.
Деспот
изван
себе
од
радости
,
рукује
се
с
њиме
као
са
рођеним
братом
.
—
Све
што
сам
у
мом
опасном
стању
у
пређашње
доба
у
свачему
од
турске
стране
извештен
бивао
,
знам
да
је
твој
посао
био
.
Виђао
те
нисам
,
али
ми
је
до
ушију
допрло
да
си
код
Турака
.
Та
приповедај
ми
,
како
си
ми
дошао
до
те
висине
?
—
Је
ли
,
господару
,
чудиш
се
?
Ја
код
твог
оца
’
дворска
будала
,
а
о’де
паша
.
Е
да
ти
приповедам
како
.
Кад
ме
је
после
свадбе
књагиње
Милеве
нестало
,
отишао
сам
управо
у
Турке
.
Кад
сам
виђео
,
да
се
ви
сви
[
у
]
целом
двору
са
Турци
држите
,
увидео
сам
да
је
већ
за
Србију
куцнуо
жалостан
час
.
Увидео
сам
да
поред
вас
ни
као
луд
ни
као
мудар
прокопсати
не
могу
.
Пре
тога
доста
сам
се
по
свету
лутао
,
турски
добро
научио
,
па
ми
је
све
лако
за
руком
ишло
.
Учио
сам
ја
доста
и
науке
,
но
нисам
је
могао
на
ползу
употребити
,
јер
нисам
био
ни
племић
ни
богатог
рода
,
а
створ
тела
ни
у
свештенству
не
би
ми
од
ползе
био
.
Био
сам
веселе
нарави
и
лакрдијаш
,
па
сам
се
дао
лако
и
за
дворску
луду
произвести
,
премда
је
онде
већи
’
луда
од
мене
било
.
Међу
гордим
великашима
и
војводама
учио
сам
познавати
оно
што
народу
шкоди
.
Не
једанпут
као
мними
будала
такове
сам
примедбе
у
шалу
увијао
,
које
би
народу
на
ползу
биле
;
ал
’
све
бадава
,
јер
је
искрена
реч
горде
тек
вређала
.
Као
извикан
будала
,
да
сам
у
земљи
остао
,
не
би
у
другом
сталежу
ни
живети
могао
као
предмет
подсмеха
,
а
можда
и
гоненија
.
Турци
су
ме
бољма
познали
.
Код
њи
’
и
луди
су
у
великом
почитанију
,
особито
кад
изненада
што
паметно
изрекну
,
мисле
да
пророк
из
њи
’
говори
.
Код
њи
’
сам
одма
’
у
почетку
до
ефендилука
дотерао
,
а
сад
после
двадесетогодишње
службе
пашом
сам
постао
,
и
уживам
пуно
султаново
поверење
.
Теби
сам
често
у
Вуковим
и
Бранковићевим
метежима
потајно
гласове
шиљао
,
да
зло
предупредиш
и
народ
не
пропадне
.
—
Зна
ли
султан
све
то
што
ми
ти
сад
рече
?
—
Ништа
не
зна
.
Турчин
не
пита
ко
је
био
пре
,
него
шта
је
сада
.
—
Не
би
ли
се
к
мени
повратио
,
па
да
ми
будеш
десна
рука
?
—
Нипошто
.
Код
вас
би
ме
злоба
и
завист
,
утаманила
,
а
овде
нико
ме
не
дира
,
па
вам
могу
више
на
руци
бити
.
Сваки
дан
по
некоји
заробљени
Срби
натраг
се
враћају
.
Јошт
би
’
више
добра
чинио
,
да
ми
остали
потурице
,
који
ме
не
познају
да
сам
и
сам
тај
,
на
путу
не
стоје
.
Они
су
жешћи
од
прави
’
Турака
.
Но
само
те
једно
молим
.
—
Говори
шта
желиш
?
—
Ништа
друго
,
но
само
да
ме
не
издаш
.
Ником
не
говори
ко
сам
и
шта
сам
био
,
јер
иначе
изгубићу
поверење
,
а
ти
ћеш
у
мени
највећег
твог
пријатеља
изгубити
.
Ја
сам
Турчин
зато
да
могу
ође
мом
народу
што
олакшати
.
Ни
самом
Бранковићу
немој
се
заверити
.
Сутра
идем
у
Пловдив
да
неколико
српски
’
робова
ослободим
.
—
Дајем
ти
свету
реч
,
да
нико
о
том
ни
речице
знати
неће
.
После
дужег
разговора
растану
се
.
Бранковић
,
Војновић
и
Змај-Облачић
ишли
су
познатим
пашама
у
посету
.
Турци
,
гледајући
на
њи
’
,
не
могу
да
им
се
надиве
,
па
веле
:
„
Е
сам
бог
Турке
чува
,
кад
ђаури
поред
овакови
’
делија
не
могу
да
прокопшу
“
.
И
доиста
,
такви
су
то
јунаци
били
,
да
им
од
садашњег
нараштаја
ко
,
који
по
ваздуху
плови
,
и
на
пароброду
и
жељезници
вози
се
,
у
очи
погледати
не
би
могао
,
а
да
грозницу
не
добије
.
Састану
се
и
са
Хасаном
.
Он
је
побратим
Бранковића
.
Не
једанпут
је
шушнуо
му
у
уши
,
кад
су
га
Турци
потајно
смаћи
хтели
.
—
Здраво
,
мој
побро
Хасане
,
ево
ти
водим
два
моја
побратима
,
да
се
и
ти
с
њима
побратиш
.
Хасану
је
мило
било
видети
српске
јунаке
.
Када
[
је
]
виђео
Змај-Облачића
,
падне
му
Марко
на
памет
,
па
му
се
сузе
из
очију
низ
образ
спусте
.
—
Није
ли
ово
брат
Краљевића
Марка
,
ја
сам
слушао
од
њега
да
међу
вама
брата
нема
,
но
овај
делија
је
по
изгледу
исти
Марко
!
—
Ово
је
војвода
Змај-Облачић
Раде
,
који
сабљом
и
буздованом
као
оно
исти
Марко
сече
и
бије
.
Овај
други
је
војвода
Војновић
—
одговори
Ђурађ
.
—
Мило
ми
је
такве
делије
видети
.
—
Ово
је
Хасан-паша
из
далеке
земље
,
из
Шираса
,
ђе
се
поља
од
ружица
не
виде
.
Онђе
му
лежи
брат-Хафиз
,
који
се
с
царевима
дружио
,
и
са
песмама
исток
напунио
.
Хасан
је
био
Марков
побратим
.
Е
сад
се
заведе
међу
њима
разни
разговор
.
—
Таковог
делије
више
не
имамо
.
Од
њега
сам
се
учио
војевати
.
Он
се
поред
Турака
тукао
и
погинуо
,
али
је
зато
ђе
је
само
могао
,
заштићавао
свог
рода
човека
.
Да
га
је
мој
брат
Хафиз
познавао
био
,
како
би
га
био
прославио
!
Његово
име
увијено
би
било
у
песмама
,
у
ружичном
мирису
,
међу
чашама
ватреног
винца
,
и
онде
’
де
се
слава
оружија
спомиње
.
—
Марково
се
име
код
нас
уз
гусле
слави
.
Нема
Србина
,
који
се
с
Марком
не
дичи
.
Кад
чујеш
звук
гусала
,
чујеш
и
његово
име
.
Сваки
,
који
чује
за
Марка
,
сила
му
се
у
мишици
утростручити
мора
—
рече
намрштен
Змај-Обличић
.
—
Но
аферим
Срби
,
и
јест
’
да
сте
јунаци
.
Нема
рата
,
нема
битке
,
’
де
вас
нема
;
крв
без
престанка
проливате
,
па
гле
чуда
,
јошт
вас
доста
има
.
Колико
вас
само
под
турским
барјаком
војује
.
Ако
се
Турци
бију
са
Власима
,
то
ћеш
видети
српски
’
делија
и
у
турској
и
у
влашкој
ордији
;
ако
са
Мађарима
,
и
код
Мађара
има
их
доста
.
Осим
тога
деспот
колику
јошт
војску
има
.
Тако
ми
се
види
,
као
да
је
сваки
Србин
прави
делија
.
—
Како
би
друкчије
и
бити
могло
?
—
одгонетне
Раде
.
—
Но
и
ви
имате
красни
’
војника
.
Гле
онде
оне
красне
чете
,
све
младићи
као
борови
—
рекне
Ђурађ
показав
прстом
на
једно
пролазеће
одељење-војничко
.
—
То
су
вашег
завичаја
деца
.
Кад
си
се
ти
и
Вук
,
деспотов
брат
,
проти
’
деспота
подигао
,
онда
,
као
што
ти
је
познато
,
Турци
дубље
у
вашу
земљу
упадну
,
и
понесу
са
собом
осим
млого
девојака
,
млого
тисућа
ситне
мушке
деце
.
Ето
то
су
та
деца
.
Они
су
већ
одавна
потурчени
,
па
нит
’
се
зна
ко
је
откуд
,
нит
’
ко
му
је
отац
и
мајка
.
То
су
јаничари
који
се
најбољма
туку
.
На
ове
речи
образ
Бранковића
крв
подиђе
.
На
срцу
као
да
му
велики
камен
лежи
;
савест
му
је
јако
оптерећена
.
Он
и
Вук
су
свему
том
узрок
били
.
Мумлајући
тек
рекне
:
—
Бог
ми
ово
неће
опростити
—
па
онда
продужи
:
—
Истина
,
онда
су
Турци
из
Србије
млого
тисућа
са
собом
повукли
,
но
то
се
није
збило
по
каковом
међу
нама
учињеном
уговору
,
но
на
силу
.
—
Сад
је
већ
свеједно
;
они
су
сад
пророкова
деца
—
одговори
Хасан
.
Змај-Облачић
од
жалости
и
јарости
не
може
одма
’
да
се
разбере
.
И
њему
су
седмогодишњег
брата_у
то
доба
заробили
.
Ко
ће
га
сад
као
човека
познати
.
Бадава
га
Раде
очима
тражи
,
сва
су
ђеца
српског
рода
и
јуначког
изгледа
,
па
се
разазнати
не
може
.
Бадава
даје
Раде
распитивати
младе
војнике
,
они
се
тек
смеју
чудном
питању
,
то
су
ђеца
без
оца
и
мајке
,
и
као
да
су
с
неба
на
земљу
пала
.
Но
оставимо
ове
делије
нек
се
жесте
,
нек
се
разговарају
.
Они
ће
се
опет
смирити
,
и
међусобно
обдарени
сваки
кући
ићи
скупа
са
деспотом
.
Но
да
видимо
како
се
у
Србији
живи
.
X
У
неком
красном
пределу
код
реке
Ибра
,
међу
стољетним
дрвама
,
види
се
велика
и
красна
црква
са
великим
зданијем
.
То
је
намастир
Жича
.
Не
боле
те
срце
,
Србине
,
кад
погледиш
,
кад
помислиш
на
Жичу
?
Жичу
су
српски
господари
у
срећнија
времена
зидали
,
сваким
украсом
и
богатством
напунили
.
Не
један
се
српски
краљ
ту
крунисао
.
Са
свију
страна
видимо
тамо-амо
пролазеће
калуђере
и
посленике
.
У
намастиру
је
поглавар
архимандрит
Пахомије
,
осамдесетољетни
красан
старац
,
који
је
виђео
српску
славу
и
паденије
.
Код
њега
је
на
посети
отац
Леонтије
и
млоги
други
калуђери
.
Откако
су
се
Турци
даље
у
Србију
пружати
почели
,
откако
се
по
дољним
српским
местима
џамије
подигле
,
не
један
калуђер
овамо
је
избегао
,
зато
и
јесте
намастир
пун
калуђера
.
Архимандрит
је
прави
по
пропису
калуђер
,
па
се
и
на
потчињенима
виђело
неко
особито
благововјенство
и
смиреност
.
Који
је
у
својој
младости
у
себи
осећао
свештенички
дух
,
који
се
из
љубави
и
почитања
прама
слави
божијој
покалуђерити
хтео
,
тај
је
само
Пахомија
тражио
.
И
доиста
,
красно
је
било
видети
један
већи
број
смирени
’
калуђера
у
храму
божијем
поред
свог
побожног
поглавара
.
Како
је
морало
бити
,
кад
су
ови
побожни
калуђери
појединце
на
хору
појали
!
Како
је
морало
бити
на
светој
литургији
,
како
ли
на
бденију
!
Када
се
толика
кандила
запале
,
па
мноштво
православни
’
,
па
толики
калуђери
,
па
опет
толика
тишина
,
да
се
летење
муве
чује
,
па
тек
наједанпут
чујеш
умилно
пјеније
!
Та
не
може
лепше
што
на
свету
бити
.
Са
свију
страна
улива
ти
се
у
уши
,
у
срце
нека
божествена
сила
.
Видиш
ли
красне
камилавке
,
смирена
бледа
лица
и
честите
браде
,
па
мислити
мораш
да
су
то
нека
изванредна
суштества
.
Све
си
као
у
неком
божанственом
сневању
.
Онда
тек
не
даш
за
млого
што
си
Србин
православни
.
Сва
ђеца
онда
тек
добију
жељу
к
калуђерству
.
Кад
видиш
племенити
ход
Пахомија
,
кад
му
чујеш
из
уста
дубоким
гласом
оно
божанствено
„
мир
свјем
“
,
а
бурна
ти
се
душа
у
теби
смири
.
Па
каква
је
била
црква
жичког
намастира
?
Изнутра
цела
од
латинског
мермера
,
сребра
и
злата
.
Свето
евангелије
,
у
самом
драгом
камењу
,
поклон
цара
Душана
,
светлило
се
као
сунце
.
Србин
је
на
њему
видео
светлост
доба
Душанова
.
И
изван
цркве
је
било
све
лепо
.
Зданије
довољно
велико
да
у
њему
и
триста
калуђера
стајати
може
.
Од
косовске
битке
,
откако
Срби
све
на
мањак
иду
,
гоњени
о’ђе
бивају
примљени
,
угошћени
и
помогнути
.
Ниједног
дана
,
да
каквог
бегунца
нема
.
Сва
околна
сиротиња
,
просијаци
овамо
долазе
и
наране
се
.
Недељом
и
празником
после
вечерња
цела
околина
зуји
од
гусала
као
рој
пчела
.
Јуначке
песме
крепе
дух
народа
,
да
не
клоне
.
У
трапезарији
све
се
на
краће
одбављало
;
искушеници
радо
су
читали
„
житија
свјатих
.
“
Братија
су
међу
собом
добро
живјели
,
у
онакој
љубави
какову
Христос
препоручује
;
није
било
међу
њима
никакви
’
сплетака
,
нити
је
ко
на
кога
хулио
нити
кога
оклеветавао
.
У
празним
часовима
једни
су
децу
,
младеж
поучавали
,
други
су
писали
за
народ
полезне
књижице
,
и
међу
народ
раздавали
.
Други
опет
упражњавали
су
се
у
моловању
и
дрворезању
.
Жичку
цркву
су
сами
калуђери
моловали
,
па
светитељи
тек
што
не
проговоре
.
Велико
распетије
дивно
је
израђено
,
на
њему
је
пет
година
без
престанка
рађено
,
па
дичи
цркву
.
Од
латински
’
крајева
долазили
су
у
Жичу
да
виде
српске
цркве
славу
.
Неки
су
ишли
у
свету
земљу
,
где
је
Спаситељ
рођен
и
мучен
.
Опће
су
учили
познавати
разне
народе
и
њи’ове
обичаје
,
па
измучени
вративше
се
у
свој
род
,
што
су
на
страни
добро
виђели
,
уводили
су
у
свој
народ
.
Каогод
у
последње
време
што
већи
народи
као
Руси
,
Французи
итд
.
,
онде
своје
свете
обитељи
имаду
,
тако
су
исто
у
старо
доба
и
Срби
имали
лавру
или
обитељ
свога
св
.
Саве
,
па
су
побожни
српски
калуђери
онде
као
код
куће
били
.
Жички
калуђери
били
су
на
гласу
,
но
и
заслужили
су
славу
.
Они
су
били
прави
пастири
,
добри
учитељи
народа
,
и
богу
угодни
.
Боже
сачувај
да
су
они
тек
спољашње
пред
људ’ма
показивали
озбиљно
лице
и
смиреност
,
а
јошт
мање
,
кад
сврше
што
им
је
по
дужности
,
да
руке
прекрсте
.
Свагда
су
они
у
послу
били
,
и
то
више
људства
него
себе
рари
.
Они
нису
чезнули
да
што
пре
архимандритом
или
владиком
постану
,
као
на
пример
,
пећки
калуђери
,
но
предали
се
на
славу
божију
и
на
славу
људску
.
Сам
отац
Леонтије
,
премда
је
по
својој
науци
и
побожности
давно
већ
владиком
постати
могао
,
својевољно
је
првенство
другима
уступао
,
задовољив
се
својим
бистрим
разумом
,
науком
и
чистом
савешћу
.
Отац
Леонтије
и
Пахомије
одвећ
су
се
почитовали
.
Леонтије
у
Пахомију
виђео
је
огледало
прошлости
,
и
образ
кротости
.
Пахомије
је
уважавао
Леонтијеву
науку
,
смиреност
и
родољубије
.
Благополучије
српског
стада
на
срцу
им
је
лежало
,
па
су
се
једнако
о
судби
свог
народа
бринули
.
Једном
ишетавши
се
заједно
,
рече
Пахомије
:
—
Драги
брате
,
шта
ће
бити
од
нас
и
нашег
стада
.
Ви
сте
доцније
рођени
,
па
се
тако
не
осећате
да
идете
све
на
мањак
,
као
ја
који
сам
у
срећнијем
добу
живио
.
Овај
садашњи
нараштај
рођен
је
у
беди
и
невољи
,
после
косовске
битке
,
у
метеж’ма
Вуковим
и
Бранковићевим
,
у
турским
пустошењ’ма
,
па
се
већ
к
злу
привикао
.
Но
мене
старца
све
то
боле
.
Где
нам
је
Солун
,
где
Дринопољ
,
камо
нам
море
,
камо
река
Марица
.
Све
нас
Турци
већма
стешњавају
,
већ
смо
се
стисли
између
гора
,
Дунава
и
Саве
.
Народ
се
почиње
турчити
.
Види
пример
од
великаша
.
Заробљену
децу
турче
,
женске
отимају
и
турче
;
ако
овако
устраје
,
нестаће
и
народа
и
православија
.
Пола
ће
се
потурчити
,
па
ће
ова
пола
другу
полу
опет
тако
исто
на
силу
,
па
ће
онда
тек
бити
:
„
Погибел
твоја
от
тебе
Израиљу
“
.
Сваки
дан
ми
по
бегунцима
из
долње
Душанове
Србије
гласови
стижу
да
се
онђе
гомилама
турче
,
које
с
вољом
које
на
силу
.
Ни
самог
свештеника
не
штеде
.
Деспот
сам
не
може
им
одолети
,
нема
јаког
сајузника
.
Ако
се
сам
Турчину
успротиви
,
зло
,
ако
ли
се
с
њим
сајузи
,
и
онда
зло
,
јер
под
видом
пријатељства
отимају
од
нас
што
им
се
год
допада
.
До
чега
смо
већ
дошли
?
Камо
Душанова
Србија
?
Остало
нам
још
комадић
земље
,
та
браничевска
страна
са
Шумадијом
;
од
толико
српски
’
већи
река
остаде
нам
једва
Морава
са
нешто
Саве
и
Дунава
.
Једва
толика
част
је
већ
под
Турчином
,
само
тај
покор
да
нисам
дочекао
!
Но
нек
буде
воља
божија
.
—
Мој
оче
Пахомије
,
шта
ћемо
кад
је
тако
.
Морамо
се
усиљавати
да
изгубљено
задобијемо
;
но
ако
нам
то
није
могуће
,
а
оно
барем
што
још
имамо
,
читаво
да
одржимо
.
Турчин
се
осилио
,
но
са
туђом
снагом
.
Наши
племићи
који
су
у
суседству
Турака
,
да
не
би
своја
добра
изгубили
,
турче
се
,
а
Турци
потурченицима
све
њихово
остављају
.
Кад
се
племић
потурчи
и
осили
,
онда
мора
и
околни
народ
хоће
ли
неће
ли
,
па
се
то
зло
све
већма
и
већма
распрострањава
.
Но
што
је
најгоре
,
што
је
у
разним
метежима
дух
код
свију
клонуо
,
страсти
људске
преко
законитости
продиру
,
па
у
толикој
забуни
и
само
свештенство
је
усколебано
,
и
међу
самим
калуђерима
налази
се
подоста
,
који
су
на
сваку
промену
научени
,
само
да
им
добро
буде
,
да
се
у
висину
пењу
.
Калуђерство
већ
почиње
губити
пред
народом
ону
важну
свог
реда
и
сталежа
црту
,
која
му
је
давала
пред
светом
вид
неке
више
душевне
силе
и
човеческе
умерености
и
трпљења
.
Једни
партаје
праве
у
народу
за
узвишење
једног
или
другог
господара
;
да
са
тим
и
себе
узвисе
;
други
,
опет
,
страшљиво
бегају
од
опасности
,
па
народ
сам
себи
остављају
,
без
утехе
,
без
душевног
поткрепљења
,
па
како
да
се
не
турчи
?
Не
тражи
нико
мученички
венац
у
калуђерству
;
све
то
грамзи
за
светским
уживањем
.
Штавише
,
има
који
су
се
већ
и
потурчили
,
па
како
да
не
пропадне
народ
.
Ја
с
моје
стране
,
никад
нећу
престати
богу
и
народу
служити
.
Ја
сам
недавно
из
Турске
дошао
,
што
сам
могао
робља
ослободити
,
ослободио
сам
;
оставшим
сам
утеху
и
трпљење
уливао
.
Па
сад
сам
дошао
к
теби
,
да
ми
даш
неколико
братија
.
Твоји
калуђери
су
на
гласу
.
Ићи
ћемо
у
Скопље
,
па
оданде
у
Нови
Пазар
,
које
да
стадо
заробљено
ослобођавамо
,
које
,
пак
,
да
га
од
заблуђења
сачувамо
.
—
То
је
врло
паметно
.
Ето
ти
,
води
кога
и
колико
хоћеш
.
Сваки
је
калуђер
хтео
са
Леонтијем
одлазити
.
Отац
Леонтије
поведе
једно
десеторицу
са
собом
.
Сви
ти
калуђери
ишли
су
на
најопаснија
места
у
Турке
и
међу
народ
;
сваком
су
надежду
уливали
,
бедног
су
по
могућству
и
потпомагали
.
Не
један
од
њих
и
мученичку
[
је
]
смрт
претрпио
.
Такви
су
били
жички
калуђери
.
Они
су
се
баш
владали
по
оном
