,као
да
ћу
да
изиђем
пред
Бога
.
Јуче
сам
била
тужна
,
па
и
синоћ
,
ноћас
и
јутрос
;
а
гле
сада
!
Ваљда
што
вама
пишем
или
што
о
њему
пишем
.
Ја
сам
и
чула
и
читала
шта
је
љубав
.
„
Љубав
је
,
кажу
муслиманке
,
жена
која
никад
не
иде
сама
,
него
с
другарицом
,
бледом
девојком
,
расплетеном
,
обученом
у
црно
—
с
Тугом
.
“
Ја
сад
у
то
не
верујем
,
јер
с
мојом
љубављу
је
румена
девојка
,
лепо
очешљана
и
закићена
,
сва
у
црвено
:
Радост
.
Од
јутрос
сам
учинила
нешто
што
никад
:
задрмала
сам
решетке
,
трипут
...
О
како
су
ми
руке
јаке
,
но
ја
ипак
...
Да
сам
ја
јака
,
решетке
би
се
поломиле
,
пале
,
и
ја
бих
излетела
као
тица
из
кафеза
;
ишла
бих
да
тражим
младића
што
се
мени
робињи
јави
као
слободној
.
Али
куда
бих
?
Једанпут
излете
из
кафеза
сутанина
канарина
,
полете
,
јадна
,
према
прозору
,
к
светлости
,
врати
се
,
удари
крилима
о
зид
,
па
у
један
кут
одаје
,
па
у
други
,
и
излете
кроз
прозор
,
паде
на
смокву
пред
кућом
.
На
смокви
је
стајала
за
дуго
,
па
кад
чу
наш
ход
,
она
се
уплаши
,
прхну
,
и
уместо
да
падне
на
врх
смокве
,
она
паде
на
најнижу
грану
.
Мавиш
и
Памук
,
сутанине
мачке
,
замаукаше
и
потрчаше
смокви
;
она
прхну
и
паде
на
траву
.
Мачке
се
са
смокве
смакоше
,
и
хтедоше
да
је
ухвате
;
али
ми
их
претекосмо
.
Кад
је
ухватисмо
,
срце
јој
удараше
као
сатић
.
Јадна
,
јадна
!
Да
не
беше
нас
,
њу
би
мачке
појела
.
Да
је
умела
говорити
,
зацело
би
нам
рекла
:
„
Вратите
ме
у
затвор
,
јер
ја
не
умем
у
слободу
...
“
Ето
,
драга
госпођице
,
ја
сам
као
та
канарина
.
Могла
бих
у
слободу
,
али
како
?
С
оним
који
зна
шта
је
то
слобода
.
Ја
,
госпођице
,
слободе
не
познајем
,
те
бих
у
један
кут
,
па
у
други
...
и
не
знам
куда
бих
.
Да
ми
неко
каже
да
пођем
Солуном
сама
,
ја
не
бих
смела
,
не
бих
умела
.
Како
је
леп
тај
младић
због
кога
сам
дрмала
решетке
!
Као
бог
.
Млад
,
наусница
му
као
угљеном
направљена
,
бео
као
снег
,
обрве
му
и
трепавице
црне
,
а
очи
плаве
као
...
„
Поређење
служи
да
означи
сличност
која
постоји
између
две
особе
или
две
ствари
“
тако
сте
ми
предавали
,
а
ја
не
знам
с
чиме
да
поредим
његове
очи
,
или
шта
да
поредим
с
његовим
очима
.
Зумбул
,
љубичица
,
море
,
небо
,
све
то
није
као
његове
очи
.
Очи
су
му
као
сафир
на
белој
свили
,
а
уснице
као
два
млаза
крви
на
снегу
...
Немојте
се
,
молим
вас
,
смејати
,
кад
сам
ја
оволико
озбиљна
.
Кад
би
нешто
био
мали
,
ја
га
,
чини
ми
се
,
не
бих
волела
;
јер
ја
желим
,
кад
ми
нешто
говори
мој
муж
,
да
га
,
слушајући
га
,
гледам
у
очи
с
подигнутом
главом
:
тек
би
ми
се
тада
чинио
као
мој
заштитник
,
као
мој
бранилац
,
човек
и
муж
.
Па
зар
овако
мисли
она
која
сања
о
равноправности
између
мужа
и
жене
?
Ах
,
не
из
мене
,
и
из
Мерсије
,
чак
и
из
Ариф-тејзе
сваки
час
проговори
Туркиња
,
жена
потчињена
човеку
,
мужу
.
Не
може
се
разорити
за
дан
што
се
зидало
вековима
.
Он
је
висок
као
кипарис
,
па
здрав
,
мушко
,
као
неки
старински
витез
,
и
ако
нема
мач
.
Узео
ут
,
па
као
неки
провансалски
трубадур
,
као
келтски
бард
,
или
као
муслимански
ашик
,
пева
,
зацело
своје
песме
.
Обучен
у
европске
хаљине
,
а
на
глави
му
фес
.
Леп
!
!
Сад
бих
волела
с
вама
,
врло
драга
госпођице
и
моја
пријатељице
,
да
читам
Ламартинову
песму
„
Прву
Жалост
“
,
или
да
певамо
:
Come
!
O
,
come
,
my
life's
delight
!
...
Ви
сте
ми
толико
пута
казали
,
да
сваки
човек
најрадије
говори
о
себи
;
а
ја
сам
,
опростите
,
у
то
сумњала
.
Сад
видим
да
је
истина
:
оволико
писмо
,
па
све
о
себи
,
ништа
о
вама
.
Опростите
ми
,
молим
вас
.
Ја
вас
волим
,
па
се
зато
с
вама
о
својој
тајни
разговарам
.
А
ви
,
мислите
ли
на
мене
често
,
или
по
који
пут
?
Има
ли
изгледа
да
ћете
нам
доћи
?
Цела
кућа
запевала
би
,
кад
би
угледала
вас
.
Ја
бих
нашу
стазу
посула
цвећем
,
да
нам
по
цвећу
дођете
.
Ја
сам
се
на
вас
толико
навикла
,
да
понекад
не
умем
ни
Бога
да
молим
,
зато
што
вас
није
у
нашој
соби
.
Ја
сам
тада
као
дете
.
Које
би
се
дете
молило
Богу
,
пре
но
што
ће
лећи
,
кад
крај
њега
не
би
била
мајка
или
дадиља
?
Ја
не
могу
без
вас
,
не
могу
,
не
могу
.
О
да
Бог
да
вам
оздравила
мајка
,
те
да
ми
дођете
!
Ала
сам
себична
,
јелте
?
Нисам
себична
,
али
вас
волим
,
волим
...
Одговорите
ми
,
врло
драга
госпођице
.
Примите
много
пољубаца
од
ваше
мале
,
срећне
ученице
,
васпитанице
и
пријатељице
Емир-Фатме
.
Писмо
је
писала
дуго
,
прочитавала
,
брисала
,
исправљала
,
преписивала
;
јер
њена
Госпођица
обраћала
је
велику
пажњу
на
стил
,
изговарајући
:
„
Стил
је
човек
“
.
А
Емир-Фатма
је
била
уредна
,
те
би
је
болело
кад
би
у
њену
писму
било
погрешака
с
неуредности
или
с
непажње
.
Затвори
га
,
адресова
га
,
па
се
сети
шта
је
писала
.
Овако
отворено
...
Госпођици
о
љубави
!
Је
ли
она
луда
!
Срамота
је
било
пред
њом
о
томе
и
да
мисли
...
Поцепа
завој
.
П
.
С
.
Ви
сте
ми
,
драга
госпођице
,
пред
полазак
поручили
да
се
вежбам
.
„
Ако
много
пишеш
,
биће
доказ
да
много
на
мене
мислиш
,
"
тако
сте
ми
рекли
.
И
ја
сам
се
вежбала
.
Е
.
-Ф
.
Опет
прочита
писмо
,
и
нађе
да
би
га
могла
послати
,
само
да
у
њему
није
оно
о
замишљеном
драгом
.
„
Како
сам
јој
могла
писати
то
!
“
прошапта
и
поцрвене
.
То
само
њена
пупа
фантазије
глава
,
више
ниједна
девојка
то
нема
;
на
пример
Мерсије
,
зар
јој
она
не
би
казала
?
Она
од
ње
ништа
не
крије
,
или
Ариф-тејзе
.
У
толиким
модерним
француским
романима
,
она
на
то
не
наиђе
.
Тамо
све
стварно
,
стварно
.
.
И
још
јаче
поцрвене
,
па
узе
те
изостави
те
редове
,
а
друго
пажљиво
преписа
.
„
Шта
ли
ће
рећи
о
својој
малој
?
Ако
ми
не
одговори
!
Или
још
горе
:
ако
ме
изгрди
!
Не
,
нећу
га
послати
,
нека
га
у
мојој
фијоци
.
“
Па
ипак
,
још
исти
дан
,
у
једном
необичном
тренутном
расположењу
испрати
га
.
А
после
,
сто
пута
се
покаја
што
га
је
испратила
и
сто
пута
рече
:
ако
!
ИИИ
Данас
је
петак
,
шести
дан
како
се
Ибрахим-Хасан-бејови
вратили
с
Јалије
,
Фатма
још
мисли
на
непозната
младића
,
али
је
много
мирнија
.
Јутрос
је
врло
весела
:
доћи
ће
јој
у
госте
њени
с
Јалије
,
стрина
и
сестра
од
стрица
.
Обуче
се
,
па
отрча
на
софу
да
се
помази
око
нене
.
Видећи
је
овако
веселу
,
мајка
јој
узвикиваше
:
„
Машалла
!
“
Она
после
отрча
у
башту
да
нахрани
голуба
и
да
набере
руже
.
Ружа
је
било
пуно
,
а
на
бокорима
јасмина
још
само
по
који
цвет
.
Она
је
у
једној
ружичастој
антерији
,
расплетена
,
с
нанулама
поврх
папуча
(
да
јој
се
беле
атласке
папуче
не
покваре
од
росе
)
.
Кад
нахрани
и
измилова
голуба
,
он
јој
летну
на
раме
,
а
с
рамена
одлете
на
једну
смокву
;
она
узвикну
„
ааа
!
“
па
јој
засузише
очи
.
После
чучну
крај
оградног
зида
,
у
јасмину
,
извади
груду
земље
из
једног
отвора
и
намести
око
:
свет
,
као
обично
по
турским
махалама
изјутра
и
пред
вече
,
а
она
никога
не
познаје
.
Чим
чује
кола
,
она
мисли
да
су
гости
с
Јалије
,
и
потрчи
,
али
кола
иду
даље
,
по
неравној
калдрми
тандрчу
.
Најпосле
,
једна
кола
стадоше
пред
њином
капијом
,
а
она
потрча
да
се
намести
са
својима
на
дну
степеница
,
да
дочекају
госте
.
Стадоше
у
два
реда
:
мајка
Ибрахим-Хасан-бејова
,
Ибрахим
)
-Хасан-беј
,
његова
жена
и
кћи
,
робиња
и
све
слушкиње
.
Никад
није
оволико
испољен
садашњи
турски
харем
као
данас
;
никад
није
у
мање
особа
оволико
оличен
.
Пет
особа
три
генерације
,
и
каква
разлика
међу
њима
.
Баба
,
Туркиња
из
Мухамедова
доба
,
школована
,
начитана
,
слободна
,
с
људима
се
разговарала
и
кад
је
била
млада
,
с
народним
чешљањем
,
аврапама
,
у
народној
хаљини
,
антерији
,
у
народној
обући
,
за
кућу
,
терлуцима
;
мајке
,
Туркиње
из
Султан-Меџидова
доба
,
знају
турски
и
по
коју
реч
француски
,
затуцане
,
у
турској
хаљини
и
обући
,
са
старомодним
европским
чешљањем
;
кћери
,
муслиманке
из
Султан-Абдул-Хамидова
доба
,
европски
образоване
а
не
смеју
с
мушкима
да
говоре
,
европски
очешљане
и
обучене
а
,
код
куће
,
турски
обувене
.
У
све
три
генерације
поздрави
турски
:
темена
.
Трећа
генерација
,
жене
из
ње
зову
себе
„
нове
“
,
и
једне
су
за
реформу
харема
,
друге
за
његово
„
уништење
”
.
Пошто
се
изгрлише
и
истапкаше
,
поседаше
на
стакленој
софи
;
али
се
девојке
брзо
одвојише
:
одоше
да
свирају
.
Свирале
су
Изгубљену
Срећу
и
биле
су
тужне
.
После
су
читале
тужна
места
из
француских
романа
:
Грацијелино
одсецање
косе
,
Аталин
погреб
,
и
плакале
су
.
Најпосле
су
,
у
француским
романима
,
тражиле
„
прво
зближење
”
Јулијино
с
Морисом
,
и
„
први
пад
“
Госпође
Бовари
с
Родолфом
,
и
црвенеле
су
,
и
у
том
часу
обе
би
пристале
и
на
одсецање
косе
и
на
смрт
и
на
зближење
и
на
пад
...
Јер
оне
проводе
живот
анималан
:
једу
,
пију
,
спавају
—
тако
је
рекла
Госпођица
.
Па
су
уплакане
отишле
крај
решетке
:
ништа
се
не
види
,
само
ишарана
лица
и
руке
,
јер
решетке
су
врло
густе
.
Па
су
прошле
кроз
предсобље
и
погледале
у
софу
:
мајке
им
седе
с
подавијеним
ногама
и
,
како
се
њима
учинило
,
тупим
погледима
,
не
пушећи
(
не
могу
пред
свекрвом
)
,
гледају
у
беја
и
слушају
га
;
он
,
обучен
а
бос
,
једном
руком
држи
чибук
,
другом
хвата
прсте
на
нози
,
и
нешто
прича
.
Оне
се
погледаше
и
подсмешљиво
осмехнуше
,
као
да
кажу
:
„
Зар
је
то
живот
?
!
“
па
одоше
на
терасу
.
С
терасе
се
виде
минара
,
кућни
кровови
,
смокве
,
одеандри
,
залив
,
и
мало
неба
.
Сиђоше
у
башту
;
зид
,
зид
,
и
више
ништа
!
„
Нове
“
,
а
уз
оградни
зид
чучнуше
као
„
старе
“
,
извадише
груде
земље
,
наместише
око
и
почеше
да
врачају
:
—
Ко
се
појави
први
с
леве
стране
,
срећа
је
Есмина
,
рече
Мерсије
.
—
Појави
се
старац
.
—
Сирота
!
Сирота
!
узвикнуше
обе
девојке
и
робиња
.
—
Ко
с
десне
,
срећа
је
Зехрина
.
—
Појави
се
дете
.
—
Благо
њој
!
узвикнуше
све
три
.
—
Намените
на
своју
срећу
,
рече
робиња
.
—
Ко
с
леве
твој
је
,
Мерсије
,
рече
Фатма
.
—
Појави
се
Исмаил-бејов
унук
;
оне
се
подмигнуше
.
—
Ко
с
десне
твој
је
,
Фатма
,
рече
Мерсије
.
Појави
се
луди
Соломон
.
Оне
прснуше
у
смех
и
простреше
се
по
трави
,
после
затворише
отворе
и
одоше
у
кућу
.
Пред
вече
опет
одоше
уза
зид
,
и
опет
намењиваху
.
Улицом
ври
;
продавци
,
Туркиње
се
враћају
из
шетње
,
Турци
иду
да
узму
абдест
.
Њима
намена
никако
није
била
срећна
.
И
већ
хтедоше
да
иду
,
кад
робиња
рече
:
„
Намените
још
једанпут
:
на
кјучук-ханумину
срећу
.
“
—
Ко
с
десне
твој
је
,
Емир
.
Појави
се
један
младић
.
То
јест
,
појавише
се
неколико
младића
,
и
Фатма
викну
и
покри
лице
.
—
O
,
Dear
me
!
—Шта
ти
је
?
упита
Мерсије
;
али
кад
она
смаче
руке
,
уплаши
се
—
била
је
бледа
као
смрт
.
—
Кога
си
видела
?
!
запита
је
зачуђено
.
—
Мени
се
чини
да
се
отвори
сутина
капија
и
да
он
ту
уђе
.
То
је
он
!
Тако
ми
ненине
главе
!
Ја
га
познадох
...
сутин
сестрић
...
Стоји
му
слика
код
суте
...
—
Под
стиховима
из
Корана
.
Ала
су
за
то
грдиле
жене
Мондије-хануму
,
рече
Мерсије
.
—
Па
зар
си
га
по
слици
познала
,
кјучук-ханум
?
А
она
под
тим
утиском
,
у
радости
,
све
исприча
:
како
га
је
видела
на
Јалијама
,
како
се
с
њим
гледала
,
и
како
ју
је
поздравио
,
то
јест
да
ју
је
поздравио
,
и
да
му
је
одговорила
.
Робиња
тапшући
од
радости
узвикиваше
„
ашколсун
!
“
,
а
Мерсије
се
наљути
.
Да
крије
од
ње
,
сестре
и
другарице
;
и
рече
да
и
она
њој
одсад
неће
просто
ништа
казати
.
У
вече
,
оне
су
седеле
на
софи
,
обасјаној
месечином
;
обе
су
биле
у
белим
геџелуцима
,
и
седеле
су
без
свеће
,
да
им
не
би
комарци
нагрдили
лице
и
руке
,
и
ноге
,
босе
.
Из
предсобља
се
шири
дим
од
омана
;
кроз
комарнике
се
виде
три
постеље
,
али
девојке
и
не
помишљају
на
спавање
.
Оне
хоће
да
седе
сву
ноћ
,
по
турски
,
и
да
спавају
до
подне
.
Пушиће
,
говориће
о
љубави
,
певаће
љубавне
песме
и
отвараће
нијете
.
Мерсије
,
лепа
и
мила
девојка
,
пуна
шале
,
„
пуна
ђавола
“
,
како
су
говориле
хануме
,
просто
је
уживала
да
засмејава
Фатму
;
а
засмејавала
ју
је
кад
год
је
говорила
енглески
.
И
ако
је
с
њом
врло
често
,
Фатма
се
увек
смејала
на
сваки
њен
енглески
узвик
,
па
сваку
њену
енглеску
реч
.
Јер
Мерсије
је
потпуно
подражавала
Мис
Блак
.
Кад
је
била
мала
,
чим
би
почела
да
се
игра
,
макар
с
турском
децом
,
говорила
би
грчки
;
и
чак
кад
би
само
видела
играчку
или
децу
на
улици
,
почела
би
грчки
,
јер
је
мислила
да
је
тај
језик
за
игру
,
не
знајући
да
са
својим
малим
свакидашњим
другарицама
говори
зато
грчки
што
су
оне
Гркињице
.
Како
је
велика
,
чим
хоће
да
се
шали
,
говори
енглески
.
Као
да
јој
је
тај
језик
за
шалу
.
Стисне
вилице
као
Енглескиња
Мис
Блак
,
и
говори
,
изговара
исто
као
она
.
И
Мис
Блак
се
смеје
,
јер
мисли
да
слуша
себе
.
И
никад
не
заборавља
како
ју
је
ова
несташница
једном
,
кад
је
била
мала
,
питала
:
„
Мис
Блак
,
кад
су
вам
тако
стиснуте
вилице
,
како
метнете
пуну
кашику
у
уста
?
“
Мерсије
узе
с
рафа
једну
дебелу
,
грубо
укоричену
,
мемљиву
књигу
и
рече
:
—
Фатуш
,
помисли
нешто
.
Она
се
малопре
смејала
кад
је
видела
лудога
Соломона
,
а
сад
задрхта
:
шта
ли
ће
јој
изићи
?
Помисли
:
„
Ако
се
у
мом
нијету
помену
сузе
,
бићу
несрећна
,
“
и
рече
:
—
Ја
сам
готова
.
Мерсије
зажмури
па
отвори
књигу
насумце
,
притисну
прстом
једно
место
у
књизи
,
и
од
прве
речи
где
јој
беше
прст
,
читаше
,
тобоже
напрежући
се
да
види
,
а
знала
је
све
на
памет
:
Ждрали
,
о
ждрали
!
високо
летите
вичући
.
Кад
пођете
одавде
,
понесите
поздрав
моме
драгом
.
Кажите
му
да
ми
се
око
од
суза
не
суши
,
и
да
...
—
Доста
!
узвикну
Емир-Фатма
чисто
промењеним
гласом
.
—
O
,
no
!
узвикну
Мерсије
,
али
тако
имитујући
Енглескињу
,
да
се
Фатма
насмеја
и
рече
:
—
Ти
си
као
покојни
Били
,
наш
папагај
.
Он
кад
рекне
„
Мадмоазел
!
“
,
моја
мајка
каже
„
Фатма
!
“
,
јер
мисли
да
ја
зовем
Госпођицу
.
—
O
,
yes
!
that's
right
!
одобраваше
Мерсије
.
Али
,
да
довршим
.
—
Остави
,
Мерсије
јагње
,
ја
сам
то
читала
...
Сузе
,
опет
сузе
.
—
What
!
What
!
What
!
—
Мени
сад
није
до
шале
.
Наменила
сам
:
ако
ми
се
у
нијету
помену
сузе
,
бићу
несрећна
...
—
That's
stupid
!
Бићеш
заљубљена
.
Заљубљени
плачу
,
плачу
.
О
,
ждрали
!
Кажите
му
да
љубавна
ватра
...
—
Ја
просто
нећу
то
да
слушам
,
викну
Фатма
и
запуши
уши
.
—
O
,
dear
me
!
узвикну
Мерсије
и
баци
књигу
.
—
Бејаше
ми
као
да
је
сутра
Бајрам
,
а
сад
ми
је
као
уочи
задушница
,
рече
Фатма
,
а
Мерсије
се
насмеја
и
рече
:
—
You
are
mad
!
—
Ја
сам
паметна
,
Мерсије
.
—
Кад
си
паметна
,
што
говориш
лудо
?
Где
ли
је
твоја
Мадмоазел
?
—
О
,
Мадмоазел
!
Она
верује
у
карте
,
у
духове
...
Некад
,
по
ваздан
држи
сточић
.
Сви
ми
још
мислимо
да
има
нешто
што
...
Ја
не
умем
да
се
изразим
,
Мерсије
.
—
O
,
yes
!
узвикну
она
весело
па
отвори
себи
:
„
Смех
,
песма
“
.
—
Благо
теби
!
бићеш
срећна
,
рече
Фатма
тужно
.
Мерсије
отвори
једној
својој
другарици
.
„
Сузе
,
сузе
,
сузе
.
“
Фатма
се
насмеја
,
а
Мерсије
рече
:
—
Туђим
сузама
се
смејеш
.
Грехота
!
па
узе
једну
кесицу
пуну
хартија
као
око
писаљке
увијаних
.
—
Први
нијет
је
твој
,
Емир
darling
,
рече
Мерсије
,
а
Фатма
се
у
лицу
промени
.
Кад
разви
хартију
,
весела
девојка
читаше
:
Црним
сам
се
газом
повезала
,
Тужна
сам
ти
,
сестро
,
невесела
:
Кроз
густи
сам
кафез
погледала
,
Вид'ла
сам
га
,
па
га
заволела
.
—
Црним
се
повезала
!
узвикну
Фатма
.
—
Ниси
ваљда
рекла
:
ако
ми
се
у
нијету
помене
црно
,
нећу
бити
срећна
.
И
после
,
ти
си
своје
драго
видела
с
балкона
,
европски
.
—
Кад
моје
срце
плаче
,
теби
је
до
шале
!
прекори
је
Фатма
.
Она
рече
:
—
Још
један
теби
.
Колико
сам
уздахнула
,
Сва
је
гора
заиграла
.
Како
не
бих
уздисала
,
Кад
сам
драго
изгубила
?
—
Како
си
могла
изгубити
оно
што
ниси
ни
имала
?
Тај
лепи
још
ти
није
драги
.
А
ко
зна
,
можда
је
и
жењен
.
—
Моје
суте
сестрић
није
жењен
,
рече
она
убедљиво
,
и
покаја
се
што
је
Мерсији
казала
своју
тајну
.
Што
да
тера
шалу
с
оним
кога
она
воли
!
—
Збиља
,
је
ли
се
помирила
госпођа
стрина
с
Мон
...
с
Нурије-ханумом
?
—
Није
,
рече
она
и
дубоко
уздахну
.
Мерсије
хтеде
да
је
дира
,
али
се
трже
,
видећи
да
је
тужна
и
рече
:
—
Још
један
нијет
,
да
видим
хоће
ли
се
помирити
:
На
одаји
ми
шарена
врата
,
А
у
одаји
софа
од
злата
:
Од
мога
драгог
ко
ме
одвоји
—
Нек
с
торбом
пође
од
врата
до
врата
!
—
Помириће
се
,
очију
ми
!
јер
,
ето
,
то
госпођа
стрина
куне
.
—
Аман
,
очију
ми
!
очи
моје
Мерсије
:
уста
су
ти
медена
,
дај
да
их
пољубим
.
Она
јој
поднесе
уста
,
пошто
их
напући
,
али
их
Фатма
не
пољуби
.
Задовољно
почеше
нијете
орасима
.
Мерсије
,
шапатом
,
приносећи
орахе
устима
,
намени
на
један
,
па
на
други
,
трећи
,
и
пружи
их
Фатми
,
на
длану
.
Она
узе
средњи
.
—
Добро
!
Сад
да
видимо
који
ћеш
од
ова
два
.
Она
узе
десни
.
—
На
средњем
је
био
Исмаил-беј
,
на
десном
Осман-ефенди
...
Осман
је
лепши
од
Исмаила
.
—
Није
леп
ниједан
,
рече
Фатма
равнодушно
.
—
Ти
их
не
познајеш
,
зато
тако
говориш
.
—
Дајте
мени
,
рече
Ђулренги
,
па
намени
на
два
ораха
и
пружи
их
,
као
малочас
Мерсије
,
Фатми
:
Фатма
узе
десни
.
—
Ашколсун
!
удаћеш
се
за
њега
.
—
За
кога
?
упиташе
девојке
у
један
глас
.
—
За
њега
/
!
Ашколсун
!
Ашколсун
!
узвикиваше
робиња
весело
.
А
Фатма
се
неисказано
обрадова
,
али
,
лукава
и
неповерљива
оријенталка
претвараше
се
као
да
не
разуме
,
питајући
:
„
Ко
?
Шта
?
“
.
Али
јој
румен
обли
све
лице
Срећа
те
се
на
месечини
то
готово
и
не
опази
.
—
Дај
руку
,
кјучук-ханум
.
Она
пружи
своју
малу
белу
ручицу
,
која
у
црнкињиној
руци
изгледаше
као
снег
на
угљу
:
робиња
принесе
својим
устима
ханумин
кажипрст
,
па
средњи
,
па
домали
,
намењујући
на
њих
,
а
после
их
стеже
колико
може
.
—
Који
те
заболе
највише
,
кјучук-ханум
?
Она
не
сме
рећи
.
—
Кажи
,
око
моје
!
вели
Мерсије
.
—
Домали
.
—
Он
,
кјучук-ханум
!
Он
,
тако
ми
Пророка
!
Тако
ми
земље
где
сам
се
родила
!
Малопре
сам
те
слагала
Сад
...
он
!
Фатма
се
сад
није
могла
претварати
.
Прво
се
засмеја
,
па
окрену
у
плач
,
и
сакри
лице
на
Мерсијиним
грудима
.
—
Ала
га
волиш
!
Како
те
то
ухвати
тако
брзо
?
!
говораше
Мерсије
и
запали
свећу
,
зари
нокат
чак
при
дну
свеће
и
рече
:
—
Док
свећа
не
изгори
довде
,
дотле
Он
све
да
штуца
.
—
Комарци
!
викну
Фатма
и
угаси
свећу
.
—
Не
бојиш
се
комараца
него
ти
жао
њега
,
да
не
штуца
,
да
се
не
мучи
,
говори
Мерсије
,
палећи
цигаре
за
све
три
.
Пушећи
,
она
говораше
:
—
Изјави
му
љубав
.
Пошаљи
му
ружу
.
Ђул
:
сенсин
беним
булбул
.
Пошаљи
му
нагорелу
цигару
.
Ти
знаш
да
то
значи
„
изгорех
за
тобом
“
.
Пошаљи
му
прамичак
косе
,
и
одмах
везуј
бошче
.
Јер
то
значи
:
Сач
:
ал
бени
—
кач
!
А
напослетку
можеш
побећи
без
ичега
.
Она
слуша
Мерсију
и
смеје
се
,
али
јој
смех
не
иде
од
срца
.
Кад
попушише
цигаре
,
спремише
се
за
спавање
,
очиташе
некакву
кратку
молитву
и
уђоше
под
комарнике
,
који
се
бељаху
,
али
не
више
на
месечини
,
него
према
свитању
,
јер
већ
се
чују
трећи
петли
и
гугутке
.
Устадоше
пред
само
подне
,
и
робиња
им
се
прикраде
као
лопов
и
шапатом
рече
:
—
Истина
он
,
Нурије-ханумин
сестрић
,
Мурад-Джемал-беј
.
Фатма
се
промени
у
лицу
више
него
икад
,
а
ништа
не
рече
.
Мерсије
упита
радознало
:
—
Од
кога
чу
да
је
то
Мурад-Джемал-беј
?
—
Гонџеђули
отвори
капију
,
нешто
да
купи
,
промоли
главу
и
искези
зубе
:
смеје
се
на
мене
,
и
ја
се
насмејах
на
њу
и
рекох
:
„
Што
се
смејеш
,
црни
ђаволе
?
“
—
„
А
ти
си
ми
па
бела
“
,
каже
она
и
смеје
се
.
„
Баш
нисам
црна
колико
ти
,
“
рекох
ја
—
„
Ако
си
украла
ханумино
белило
,
“
каже
она
—
па
се
обе
засмејасмо
.
Како
хануме
не
говоре
,
и
ми
не
говоримо
:
ја
нисам
хтела
.
А
данас
,
за
љубав
своје
султаније
,
проговорих
.
Гледамо
се
и
смејемо
се
:
њене
широке
ноздрве
играју
као
у
Беле
,
наше
ждребице
,
и
сва
се
...
—
Аман
!
викнуше
девојке
нестрпљиво
.
—
Је
ли
то
нарочито
,
да
ме
мучиш
?
вели
Фатма
.
—
Не
,
кјучук-ханум
.
„
Који
вам
је
оно
човек
?
“
упитах
је
ја
озбиљно
.
—
„
Из
Стамбола
,
“
одговори
она
па
се
смеје
.
„
Који
из
Стамбола
?
“
рекох
ја
.
—
„
Пашић
,
ханумин
сестрић
,
"
каже
она
,
па
се
непрестано
смеје
.
—
Срећа
!
виче
Мерсије
радосно
пљескајући
.
—
И
срећа
и
несрећа
:
ко
би
моју
мајку
тамо
одвео
?
говори
Фатма
и
уздише
.
Све
три
седоше
и
запалише
цигаре
.
—
Кад
бисмо
нешто
сад
чуле
куцање
,
и
ми
рекле
:
„
Entrez
!
“
и
врата
се
отворила
,
и
к
нама
ушао
тај
,
и
поклонио
нам
се
,
и
представио
нам
се
:
„
Ја
сам
Мурад-Джемал-беј
“
,
поче
Мерсије
.
—
Аман
!
узвикнуше
робиња
и
госпођа
и
покрише
лице
сукњама
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
Мерсије
.
—
Ти
се
смејеш
,
а
ја
...
не
знам
шта
радим
.
Мени
се
чини
да
баш
уђе
,
па
...
Од
девете
у
чаршафу
!
Кад
ми
је
видело
мушко
и
очи
а
камо
ли
косу
?
—
Емир
!
Зар
ти
мислиш
да
си
сукњом
покрила
косу
?
Покрила
си
лице
,
као
Арнаутка
.
—
Јесте
,
али
то
је
...
како
да
кажем
,
не
умем
турски
да
се
изразим
!
C'est
spontanément
!
—
Ха
!
ха
!
ха
!
да
сакрије
лице
као
Арнаутка
!
—
Па
кад
ја
нисам
крила
лице
?
Пече
...
Mon
dieu
!
кад
бих
знала
да
ћу
довека
пече
,
чини
ми
се
убила
бих
се
.
—
Како
?
Ми
ћемо
обе
за
младотурке
;
а
они
праве
правила
са
женским
комитетом
за
жене
.
Ми
ћемо
за
Европљане
,
не
за
хришћане
него
за
муслимане
,
младотурке
.
И
ја
сам
у
чаршафу
од
девете
.
Па
ипак
,
Емир
,
моје
је
друго
:
видели
су
ми
очи
,
видели
су
ми
косу
,
кроз
башјорти
.
Откривену
никад
.
Малочас
кад
сам
говорила
о
Мурад-Джемал-беју
,
да
ће
закуцати
и
ући
,
ја
сам
покрила
косу
у
памети
.
То
је
тако
једна
навика
,
да
кад
случајно
који
од
наших
момака
изненада
уђе
у
кућу
,
ја
дигнем
скут
на
главу
.
—
О
,
Мерсије
!
Па
ви
дочекујете
госте
на
кућним
вратима
развијене
,
а
све
се
са
улице
види
.
Али
ми
овде
дижемо
скут
на
главу
кад
чујемо
мујезина
.
—
Збиља
,
Емир
,
кад
бисмо
сад
чуле
куцање
по
европски
,
и
кад
би
к
нама
ушао
...
не
крите
лице
!
...
и
к
нама
ушао
Мурад-Джемал-беј
,
по
европски
,
и
кад
би
нам
се
представио
,
по
европски
,
и
кад
би
се
с
нама
руковао
...
Девојке
цикнуше
и
сакрише
руке
иза
леђа
.
Фатма
је
врло
поцрвенела
и
смејала
се
једним
смехом
који
је
личио
па
плач
.
Она
се
тако
смејала
увек
кад
је
врло
узбуђена
.
—
Па
и
ја
сам
сакрила
руке
,
али
у
памети
,
рече
Мерсије
.
Али
,
Емир
,
зар
нам
наше
Францускиње
нису
причале
да
то
просто
није
ништа
!
Као
наше
поздрављање
са
женама
лице
на
лице
,
тако
њихово
руковање
с
људима
руку
у
руку
.
Оне
ништа
не
осете
,
ни
страха
,
ни
стида
,
и
не
узбуде
се
.
Оне
причају
да
то
чине
механично
,
по
навици
,
и
да
често
забораве
да
ли
су
се
с
неким
руковале
,
те
питају
:
„
Пардон
!
Да
ли
сам
се
с
вама
поздравила
?
“
Па
ипак
,
кад
некога
воле
,
ја
мислим
да
морају
да
се
узбуде
кад
осете
своју
руку
у
његовој
.
И
како
ли
то
изгледа
?
У
мушкој
великој
руци
женска
мала
ручица
.
Али
свакако
то
је
пријатно
.
—
Ако
некога
волиш
.
Ја
кад
осетим
Ариф-ханумино
лице
,
и
Нурије-ханумино
—
задрхтим
,
а
једна
ми
је
тетка
,
друга
мајка
по
млеку
,
рече
Емир
.
—
Не
драго
,
душо
Емир
.
Ко
зна
како
је
то
?
Свакако
врло
,
врло
пријатно
.
Ми
то
нећемо
никад
дознати
;
јер
то
мушко
што
нас
хвата
за
руку
биће
—
муж
.
—
А
зар
се
муж
не
воли
?
упита
Емир
зачуђено
.
—
А
која
у
нас
воли
мужа
?
—
Ариф-тејзе
.
—
О-хо
!
Ти
мислиш
мене
да
превариш
.
Кад
воли
мужа
,
зашто
је
онолико
тужна
кад
није
у
љубави
с
Мадам
Аристид
?
—
Али
ми
,
слатка
Мерсије
,
волећемо
своје
мужеве
.
Зар
би
се
ти
удала
за
човека
кога
не
волиш
?
—
Никад
!
Али
за
човека
кога
не
познајем
...
Ја
,
хвала
Богу
,
знам
у
каквој
сам
се
средини
родила
и
одрасла
.
За
Црни
Врскапут
не
бих
.
За
Браон
Фес
не
бих
.
За
Зрелу
Смокву
не
бих
.
За
онога
што
онако
рђаво
изговара
француски
а
уображава
да
изговара
дивно
—
никад
!
Ми
ћемо
поћи
за
некога
кога
смо
виделе
кроз
решетке
,
виделе
га
први
пут
уочи
венчања
.
—
Тешко
нама
!
узвикну
Емир
.
—
Тешко
нама
!
рече
Мерсије
.
И
обе
дубоко
уздахнуше
,
па
устадоше
и
одоше
у
башту
,
пробушише
зид
између
Ибрахим-Хасан-бејова
и
Нурије-ханумина
дворишта
;
метнуше
око
на
отвор
.
Нигде
никог
!
Затворише
нов
отвор
грудицом
земље
,
па
одоше
те
чучнуше
крај
зида
са
улице
,
видеше
свет
,
али
не
видеше
Мурад-Джемал-
беја
.
Оне
су
тражиле
њега
да
виде
.
И
Мерсије
би
га
познала
по
слици
.
Она
зна
да
му
је
слика
из
Париза
и
да
је
он
одрастао
и
школовао
се
у
Паризу
.
Ко
зна
да
ли
и
зна
турски
!
А
ако
и
зна
,
свакако
изговара
као
странац
,
као
Француз
.
Мерсији
он
изиђе
пред
очи
као
жив
.
Леп
је
,
сећа
се
.
Погледа
у
Фатму
и
помисли
:
„
Срећна
!
“
и
обузе
је
,
тренутно
,
некакво
тешко
осећање
,
тренутно
јој
нешто
би
криво
,
жао
на
Фатму
,
као
да
јој
завиди
,
па
скочи
и
рече
:
„
Хајдемо
у
ненину
собу
“
.
Не
рече
:
„
Ала
смо
луде
,
па
одатле
га
можемо
најпре
видети
"
,
а
то
помисли
и
због
тога
скочи
.
У
нениној
соби
седеле
су
позадуго
.
Што
би
људи
и
жена
из
те
улице
,
из
тога
краја
,
туда
прођоше
.
И
наједанпут
,
обе
викнуше
,
у
један
глас
:
„
Он
!
“
Обе
су
га
познале
.
Емир
,
узбуђена
,
збуњена
,
не
знађаше
шта
ради
те
побеже
удно
собе
,
ту
чучну
,
метну
руке
на
лице
и
заплака
.
—
Плаче
сад
кад
треба
да
се
смеје
.
Благо
теби
!
Сад
ти
живот
има
смисла
,
говораше
Мерсије
чисто
промењена
.
—
Боже
!
На
Јалији
ме
поздравио
!
...
То
ми
је
био
сан
...
говораше
Фатма
испрекидано
.
—
И
сан
ти
се
остварио
.
.
Само
да
су
му
црне
очи
,
и
да
је
мало
виши
.
А
леп
је
као
бог
,
говораше
Мерсије
као
за
себе
.
—
Виши
?
То
би
била
мотка
за
подупирање
кошуља
,
умеша
се
робиња
.
Одавде
одоше
на
баба-фингу
,
да
гледају
небо
и
море
,
и
да
ћеретају
,
да
говоре
о
том
непознатом
младићу
,
о
томе
Французу
што
се
зове
Мурад-Джемал-беј
.
Час-по
,
па
су
обе
затварале
очи
да
гледају
њега
;
али
кад
га
се
нису
могле
сетити
живог
,
гледале
су
му
слику
,
коју
тако
добро
обе
познају
:
виделе
су
је
небројено
пута
.
Једанпут
ју
је
Нурије-ханум
дала
Фатми
,
а
она
је
није
смела
држати
у
њиховој
кући
,
него
ју
је
однела
код
Мерсије
,
метнула
је
на
Мерсијин
писаћи
сто
,
и
ту
су
је
гледале
,
и
гледале
:
запамтиле
су
је
тако
како
је
никад
неће
заборавити
...
Преко
кровова
,
гледале
су
море
...
Одатле
,
са
залива
,
с
његовог
пристаништа
,
полазиле
су
лађе
за
Цариград
,
за
Анадолију
,
за
Сирију
,
и
за
Француску
...
Једнога
дана
дошло
је
више
лађа
,
и
једна
од
њих
донела
је
њега
;
а
оне
,
можда
баш
тога
дана
,
биле
су
мирне
,
равнодушне
!
...
ИВ
Шехназе-ханум
,
Фатмина
баба
,
сва
у
бело
,
полако
одшкрину
једна
врата
с
подмазаним
шаркама
и
погледа
у
собу
,
у
помрчину
направљену
од
фереџа
и
ћилима
као
уз
Рамазан
;
светлост
кроз
врата
паде
на
једну
постељу
,
на
кревет
с
црвеним
покривачем
,
где
спаваше
Фатма
,
покривена
чак
преко
главе
.
Стара
на
прстима
приђе
кревету
,
и
полако
диже
покривач
,
а
унука
јој
се
пробуди
,
отвори
очи
,
па
их
затвори
.
„
Ја
сам
те
,
чедо
,
пробудила
.
Али
што
да
се
покријеш
преко
главе
као
усред
зиме
,
кад
је
напољу
страхоба
,
омар
,
гори
небо
и
земља
!
Дигни
се
,
јагње
,
да
видиш
мајку
ти
;
готово
гола
,
па
само
виче
:
„
Африка
!
Африка
!
“
Унука
је
загрли
и
размажено
отеже
;
„
Не-неее
!
“
Стара
је
омилова
по
лицу
и
омириса
јој
косу
,
па
оде
те
смаче
с
једнога
прозора
фереџу
и
отвори
оба
крила
.
Споља
уђе
загушљив
ваздух
;
а
Фатма
се
подиже
на
лакат
,
па
кад
виде
мајку
,
насред
софе
широм
отворене
,
само
у
дугачким
белим
гаћама
,
раздрљена
,
седи
и
хлади
се
једном
грдно
великом
јапанском
лепезом
,
она
се
узе
смејати
како
се
деца
смеју
,
зацењујући
се
.
„
Сине
,
погледај
овамо
,
“
рече
јој
баба
и
с
другог
прозора
смаче
ћилим
и
отвори
оба
крила
;
а
унука
се
опет
подиже
на
лакат
и
погледа
у
башту
;
дрвеће
је
било
као
спарушено
,
а
две
крупне
беле
гаћасте
кокоши
раскрилиле
се
и
отвориле
кљун
,
мало
даље
један
пас
наслонио
главу
на
шапе
и
исплазио
језик
.
„
Тонди
ће
нам
липсати
!
“
рече
она
уплашено
,
а
баба
прихвати
:
„
Па
кад
је
оваква
врућина
,
цркавају
кокоши
,
пси
,
мачке
“
.
Кад
стара
рече
мачке
,
она
се
сети
сутиних
мачака
,
Мавиша
и
Памука
,
и
одмах
јој
се
сети
и
сестрића
,
на
кога
није
могла
помислити
одмах
чим
се
пробудила
:
збунила
је
баба
,
па
раздрагана
стеже
бабу
да
је
удави
.
Стара
се
брањаше
,
и
рече
:
„
Ти
си
нешто
лепо
снила
,
зато
си
тако
весела
"
.
—
„
Снила
сам
,
нене
,
зелен
калпак
.
“
—
„
Ако
си
га
снила
онако
,
радоваћеш
се
—
зелено
.
“
—
„
Снила
сам
га
на
глави
.
"
„
Е
,
удаћеш
се
.
“
Она
се
засмеја
,
као
малочас
,
јер
зелен
калпак
снивала
је
често
,
и
увек
јој
нене
рекла
да
ће
се
удати
.
—
Устани
,
монањо
!
што
јој
не
кажете
,
бујук-ханум
?
рече
црнкиња
улазећи
у
собу
,
па
се
закикота
.
И
кажу
да
је
леп
тај
француски
језик
,
а
како
му
је
ружна
,
грдна
та
реч
!
Турски
лепо
,
слатко
:
кузим
,
кузиџијим
,
заврши
па
оде
те
донесе
бокал
воде
и
изручи
је
у
бели
порцелански
умиваоник
на
мраморној
плочи
.
После
рече
:
—
Устани
,
монањо
,
да
ти
се
вода
не
охлади
.
—
Зар
си
ми
донела
вруће
воде
,
Замбак-ханум
?
—
Вруће
с
чесме
.
Кјучук-ханум
,
све
гори
.
Али
,
шта
ћеш
да
обучеш
?
—
Плаву
антерију
,
Замбак-ханум
.
—
Белу
,
ону
што
је
као
паучина
.
Врућина
,
кјучук-ханум
,
да
се
умре
.
—
Па
кад
је
толика
врућина
,
колико
је
сунце
?
Мора
да
је
грдно
велико
.
—
Сунца
,
кјучук-ханум
,
и
нема
,
није
ни
изгрејавало
,
само
онако
гори
,
не
гори
него
гуши
—
омар
.
Биће
неко
чудо
.
Сви
смо
у
бело
,
говори
робиња
и
полази
да
отвори
врата
,
јер
неко
зачагрља
резом
.
У
собу
уђе
Мерсијина
робиња
Ђулзаде
,
обучена
у
бели
чаршаф
а
црна
као
гар
,
и
искезивши
беле
широке
зубе
закикота
се
и
похита
да
пољуби
Фатми
скут
,
ноћну
хаљину
сву
у
везу
.
Она
јој
скута
не
даде
и
рече
:
—
О
,
добро
дошла
,
Јасмин-ханум
!
Али
како
се
то
смејеш
:
„
Ка
!
Ка
!
Ка
!
“
,
као
кад
какоће
кокош
!
—
Или
кад
гаче
гуска
,
или
кад
виче
патка
на
кишу
.
Она
је
као
патка
,
и
иде
као
патка
,
говори
Ђулренги
и
приноси
хануми
хаљину
.
А
Мерсијина
црнкиња
се
зацени
од
смеха
,
после
рече
:
—
Слатка
кјучук-ханум
,
какав
је
ово
омар
данас
?
!
Јутрос
рано
изиђох
на
балкон
,
а
оно
море
ври
,
преврће
кључ
;
од
обале
ми
се
учини
котао
,
па
се
тек
поче
дизати
пара
као
с
кључале
воде
у
зиму
,
и
наједанпут
ништа
се
не
види
,
ни
брда
,
ни
куће
,
ни
лађе
,
ни
каици
,
не
као
да
паде
с
неба
магла
,
него
као
да
се
диже
из
мора
пара
,
а
небо
поче
да
се
спушта
као
да
хоће
неко
да
поклони
онај
котао
с
водом
што
кључа
.
Боже
,
што
је
то
било
чудно
,
и
страшно
!
Сад
небо
високо
,
али
омар
!
Једва
дођох
.
—
Е
,
Јасмин-ханум
,
зашта
те
послала
кјучук-ханум
?
—
Ууу
!
ја
заборавих
!
О
што
волим
кад
ме
зовеш
именом
које
ми
даде
слатка
Ариф-ханум
.
Ја
и
Ђулренги
црне
смо
,
а
она
зове
једну
Јасмин
,
другу
Замбак
,
рече
робиња
,
па
се
опет
закикота
,
и
раскопчаваше
се
да
извади
нешто
из
недара
.
—
Писмо
!
Али
зашто
у
недрима
кад
је
толики
омар
?
Ти
си
га
поквасила
знојем
,
па
сад
не
могу
да
га
пољубим
,
рече
Фатма
тобоже
љутито
;
али
робиња
је
знала
да
се
она
то
шали
,
па
се
опет
закикота
,
зацени
се
од
смеха
,
после
рече
:
—
Није
ми
до
снаге
било
,
Бога
ми
!
А
Фатма
отвори
мило
писмо
и
прелете
очима
преко
дугуљастих
француских
слова
...
Понедеоник
.
Мила
Емир
,
Мислиш
ли
мало
на
мене
и
много
на
њега
!
Ја
сам
пуна
да
прснем
,
а
немам
пред
ким
да
се
испричам
.
Ми
се
спремамо
за
чифлук
.
Како
ћу
тамо
без
тебе
!
Јуче
нам
је
правила
посету
једна
Цариграђанка
,
зове
се
Фахрије
.
Да
знаш
како
је
била
обучена
!
Нико
не
би
казао
да
је
Туркиња
!
И
лепа
!
Док
је
говорила
,
ја
сам
је
све
гледала
у
уста
.
Каква
су
јој
уста
!
Као
расцветана
ружа
.
Не
смеј
ми
се
:
она
је
нова
.
И
долазила
нам
је
једна
Францускиња
,
зове
се
Мадам
Ажил
.
Да
знаш
какав
јој
је
био
шешир
!
Плавичаст
,
или
управо
неодређене
боје
као
њене
очи
.
Видела
да
га
гледам
,
па
га
скидала
и
метала
мени
на
главу
.
Да
знаш
како
ми
је
стајао
!
Као
овој
малој
Францускињи
.
Боже
,
како
су
јој
лепе
очи
!
Да
види
Ариф-тејзе
Мадам
Ажил
,
заборавила
би
Мадам
Аристид
.
Приложила
сам
ти
писмо
тејзино
,
послато
преко
мене
.
Опрости
што
сам
га
отворила
:
била
сам
радознала
!
Да
видиш
,
душо
,
ариф
и
али
просто
нас
буни
.
Изгори
га
,
молим
те
,
и
ако
је
на
француском
.
У
петак
ћу
ти
доћи
с
овом
лепом
новом
и
још
с
две
њене
пријатељице
,
и
с
Мадмоазел
Дарно
,
и
с
Мис
Блак
.
O
,
yes
!
Miss
Black
will
come
to
see
you
?
А
ти
,
спремаш
ли
се
за
чифлук
,
и
мислиш
ли
на
мене
мало
и
на
њега
много
?
I
am
jealous
.
Љубим
те
.
Мерсије
.
Фатма
извади
из
завоја
друго
писмо
,
теткино
.
Робиња
рече
:
—
Кјучук-ханум
,
има
ли
одговор
за
моју
кјучук
хануму
?
Хоћемо
у
хамам
,
па
морам
да
се
журим
.
—
Е
па
добро
;
дај
,
Ђулренги
,
хартије
.
Робиња
јој
донесе
два
ружичаста
табачића
,
који
су
много
мирисали
на
љубичицу
.
Она
писаше
,
оловком
,
на
колену
:
Понедеоник
.
Драга
моја
Мерсије
,
Ја
мислим
много
и
на
њега
и
на
тебе
.
Don't
be
jealous
!
Али
сад
,
ти
ми
изиђе
пред
очи
,
и
он
.
Како
сам
могла
и
помислити
да
ме
он
узме
?
Зар
ће
он
мене
узети
кад
је
принц
?
Јуче
прође
пешке
:
принц
!
И
видех
га
на
колима
:
принц
!
И
на
коњу
:
принц
!
Сута
ме
је
волела
па
ме
тек
онако
дирала
...
за
њега
.
Чудим
се
како
не
умрех
кад
га
,
онда
кад
си
ти
била
код
мене
,
видех
,
нарочито
кад
чух
да
је
сутин
сестрић
.
Ох
,
да
ми
је
да
га
данас
видим
!
Што
не
могу
да
се
разговарам
с
њим
,
да
чујем
какав
му
је
глас
,
и
како
говори
француски
?
Знаш
ли
ону
малу
Фифи
?
Кад
беше
заљубљена
,
не
беше
уставе
која
би
је
зауставила
да
пред
вече
не
изиђе
,
да
не
оде
у
башту
код
Бејаз-Куле
да
се
с
тим
кога
воли
нађе
и
разговара
;
а
сутрадан
је
бивала
блажена
,
као
да
је
ишла
на
седмо
небо
,
па
се
отуд
вратила
.
Напослетку
,
можда
је
и
боље
овако
;
кад
бих
га
узела
,
љубав
би
нам
била
сасвим
свежа
,
свака
реч
нова
.
Само
,
ја
сам
страшно
немирна
,
нигде
ме
место
не
држи
:
час
сам
крај
зида
,
час
крај
кафеза
,
час
на
софи
,
час
на
баба-финги
,
и
сама
себи
личим
на
тицу
у
кафезу
,
и
на
лавицу
у
менажерији
;
само
што
ја
не
дрмам
дрвене
кафезе
као
она
гвоздене
решетке
,
и
што
не
вичем
као
она
.
Али
,
задрмала
сам
их
кад
дођох
с
Јалије
...
За
чифлук
се
ваљда
спремамо
,
време
је
;
али
ја
то
не
знам
,
и
нећу
да
знам
.
Пре
сам
једва
чекала
лето
и
летње
врућине
,
да
бежим
на
чифлук
,
да
се
пењем
на
наше
куле
и
чардаке
,
те
да
гледам
зелено
поље
и
по
њему
нашу
ергелу
и
овце
.
Знаш
,
Мерсије
,
како
смо
волеле
кад
се
коси
трава
,
па
мирише
,
а
ми
се
по
њој
ваљамо
?
Ја
сам
лето
волела
највише
због
чифлука
.
Она
наша
ливада
,
и
ако
је
опкољена
зидом
,
милија
ми
је
била
од
наше
баште
,
зато
што
је
бескрајна
,
и
ми
се
по
ваздан
јуримо
по
њој
с
другарицама
,
или
се
играмо
лончића
и
ораха
,
како
децом
тако
девојкама
.
А
ноћу
,
на
кули
,
на
месечини
веселимо
се
с
ханумама
и
гледамо
у
Вардар
.
Како
сам
била
радосна
кад
нам
дођу
гости
из
вароши
,
и
како
сам
била
тужна
кад
пођу
!
Ја
сад
за
то
не
марим
,
и
страх
ме
од
ове
данашње
запаре
,
да
моји
не
побегну
на
чифлук
још
сутра
,
и
да
ја
за
толико
не
виђам
њега
.
У
петак
те
чекам
са
странкињама
и
Цариграђанкама
.
Ја
сад
Цариграђанке
сто
пута
више
волим
,
јер
Цариграђанин
је
он
.
Ако
можеш
,
доведи
и
Мадам
Ажил
.
О
што
није
тејзе
у
Солуну
,
да
њу
види
,
али
да
не
заборави
Мадам
Аристид
.
Не
кажеш
која
је
,
то
јест
је
ли
путница
или
ће
да
живи
у
Солуну
.
Прими
хиљаду
пољубаца
од
своје
сестре
и
верне
другарице
Емир-Фатме
.
П
.
С
.
Тејзино
писмо
ћу
изгорети
пошто
га
прочитам
и
ижљубим
.
Е
.
Ф
.
Фатма
затвори
писмо
па
га
даде
робињи
заједно
са
„
слаткима
поздравом
"
,
а
она
га
метну
у
недра
,
па
правећи
дубока
темена
и
смејући
се
изиђе
.
Фатма
чита
теткино
писмо
:
Серез
,
јуна
1905
.
Прошло
је
по
ноћи
,
сви
спавају
,
а
ја
седох
теби
да
пишем
.
У
ово
доба
године
и
овамо
је
врло
топло
.
Кућа
у
којој
гостујем
,
на
једном
је
брежуљку
одакле
се
види
сав
Серез
.
Ја
сам
до
сад
седела
код
отвореног
прозора
и
гледала
у
многа
минара
,
на
месечини
сива
као
и
јабланови
и
кипариси
,
и
мислила
...
о
,
на
шта
сам
све
мислила
.
Чудне
мисли
обузимају
мене
,
побуњену
,
кад
седим
сама
на
месечини
и
осећам
слан
мирис
,
ваљда
од
језера
или
чак
од
мора
,
чије
су
обале
засађене
маслином
,
и
чујем
један
кларинет
и
подврискивање
једнога
беја
.
Зашто
наши
људи
,
како
у
Солуну
тако
овде
,
воле
да
седе
на
месечини
сами
и
да
подврискују
?
!
Како
је
овде
лепо
што
је
створила
природа
,
а
како
је
ружно
што
су
створили
људи
!
И
вечерас
сам
тетурала
с
турским
женама
по
страшној
калдрми
,
поред
трошних
и
нахерених
кућа
окићених
поломљеним
кафезима
над
које
се
надносе
особите
воћке
пуне
рода
и
дижу
кипариси
.
Фењер
,
свако
вече
,
ја
носим
и
идем
напред
пред
женама
да
им
осветлим
пут
.
Чини
ми
се
да
их
не
водим
кроз
варош
пуну
живих
душа
,
него
кроз
гробље
.
Кад
нас
сретне
какав
дервиш
,
склања
нам
се
с
пута
,
јер
он
,
видовит
,
види
нову
струју
крви
и
живота
,
и
нову
душу
,
и
,
стар
,
плаши
се
од
те
нове
душе
,
од
нове
жене
.
Ох
,
а
наше
старе
хануме
!
Тек
почеле
да
живе
,
а
старе
;
старе
се
и
родиле
.
Ћуте
,
жваћу
саказ
,
задремају
,
и
заспе
.
Оне
спавају
.
Скочите
на
ноге
,
ви
младе
,
нове
,
прилазите
им
,
дрмајте
их
,
зовите
их
,
вичите
из
свега
младог
грла
:
нек
се
пробуде
,
нек
се
расвесте
,
нек
виде
да
нису
ствари
,
јер
имају
душу
,
нек
дознаду
да
све
што
има
дужност
има
и
право
на
право
:
учите
их
да
траже
право
сунца
.
Напред
ће
Емине-Семије
,
па
за
њом
Ђулистан-Хисмет
,
па
за
овом
ја
,
па
за
мном
ви
:
да
обарамо
,
да
рушимо
,
да
уништавамо
,
да
сечемо
,
да
цепамо
,
да
бацамо
у
ватру
,
милом
,
силом
,
крвљу
.
Устајте
,
младе
жене
и
девојке
,
која
год
је
имала
крај
себе
Ану
,
Марсел
,
Елиз
,
и
чула
шта
је
жена
,
и
шта
је
женина
дужност
,
и
шта
је
женино
право
.
По
сто
пута
грлим
и
љубим
тебе
,
Емир
душо
,
и
Мерсију
,
и
све
младе
,
све
нове
.
По
сто
пута
вам
узвикујем
као
апостол
,
као
пророк
:
на
ноге
!
Ариф-Алије
.
Фатми
се
коса
на
глави
диже
,
исцепа
писмо
на
најситније
комадиће
и
даде
Ђулренгији
да
то
баци
у
ватру
.
Али
Ђулренги
утрча
и
радосно
викну
:
—
Мужде
,
кјучук-ханум
!
—
Ко
је
дошао
?
—
Мужде
!
Она
јој
даде
чејрек
,
и
поцрвене
,
не
знајући
коме
треба
да
се
радује
.
—
Ариф-ханум
!
узвикну
робиња
и
отвори
врата
.
—
Тејзе
!
Моја
мила
,
слатка
тејзе
!
узвикиваше
Фатма
ван
себе
од
радости
,
а
у
собу
уђе
с
пуно
живости
Ариф-ханум
,
уђе
као
млада
жена
,
као
девојка
,
и
ако
је
прешла
четрдесету
.
Фатми
је
мила
овако
седа
,
јер
она
је
друкчију
и
не
памти
,
овако
пуна
темперамента
,
озбиљна
а
ипак
као
дете
.
Притрча
јој
,
у
геџелуку
,
неочешљана
,
па
и
неумивена
,
и
стаде
да
се
с
њом
грли
,
да
се
тапка
и
да
се
мирише
.
—
-Ја
ћу
,
тејзе
,
да
те
ижљубим
,
ако
сам
неумивена
,
рече
и
нападе
је
пољупцима
по
лицу
и
по
рукама
.
"
Ариф-ханум
љуби
само
кога
много
воли
;
и
њу
небројено
пута
пољуби
,
чак
и
у
очи
,
и
ако
они
кажу
да
се
не
ваља
.
—
Доста
,
Ариф
,
доста
!
Ти
не
знаш
шта
је
доста
!
рече
с
прага
Фатмина
мајка
,
онако
у
гаћама
и
кошуљи
и
с
јапанском
лепезом
.
Кад
јој
се
кћи
милује
с
тетком
,
она
је
љубоморна
,
боји
се
да
не
воли
више
тетку
него
мајку
.
—
Мајчице
,
мени
се
чини
да
је
тејзе
порасла
,
рече
Фатма
измичући
се
и
гледајући
тетку
.
Сестре
се
насмејаше
,
а
Ариф
рече
:
—
Можда
сам
се
смањила
.
Истина
,
ја
нисам
мала
,
ја
сам
средња
,
као
Сафет
.
Сафет
рече
кћери
да
се
одмах
умије
и
спреми
,
а
сестру
одведе
на
софу
.
„
О
!
Изведе
је
,
а
не
казах
јој
!
О
кад
чује
да
сам
заљубљена
!
“
Фатма
се
брзо
спреми
и
оде
на
софу
,
где
су
седеле
њена
нене
и
мајка
и
њена
тетка
.
Чучну
према
тетки
и
загледа
јој
се
у
мило
лице
.
О
колико
је
се
зажелела
!
Откад
је
на
путу
!
Била
је
у
Серезу
месец
дана
,
па
отишла
у
Цариград
с
једном
Енглескињо
,
па
се
опет
вратила
у
Серез
.
Како
јој
је
она
мила
другарица
!
Милија
чак
и
од
Мерсије
.
У
турској
старинској
антерији
и
старинском
чешљању
,
она
јој
је
новија
од
свих
.
Њу
је
једном
питала
нене
:
„
Волиш
ли
Ариф-хануму
,
чедо
,
или
што
је
весела
или
што
је
тужна
,
или
што
је
шаљива
или
што
је
озбиљна
,
или
што
чита
,
што
пише
,
што
зна
толике
језике
,
што
не
пуши
,
што
пе
пије
,
што
је
уредна
,
што
се
не
задужује
,
што
бира
друштво
,
што
воли
децу
,
што
жали
сиротињу
,
што
ружним
робињама
даје
лепа
имена
;
или
је
волиш
,
чедо
,
што
се
дружи
са
странкињама
и
што
воли
Францускињу
?
“
А
она
је
нени
одговорила
:
„
Не
,
слатка
нене
.
Ја
је
волим
,
али
не
знам
због
чега
је
волим
“
.
Арифа
говораше
,
а
готово
увек
,
кад
је
говорила
била
је
у
емоцији
,
некад
великој
да
је
замуцкивала
,
прекидала
реченице
,
и
најпосле
рекла
:
„
Не
,
ја
не
могу
даље
“
.
—
...
Ноћу
ми
је
било
лакше
:
тумарамо
помрчином
.
Дању
видим
и
нахерене
трошне
куће
и
безочне
људе
.
Нарочито
у
Цариграду
.
Стид
ме
је
било
од
оне
стране
жене
,
Енглескиње
.
Она
је
и
лепша
и
млађа
од
мене
,
а
наши
људи
њу
не
дирају
,
боје
се
да
није
жена
некога
странога
посланика
,
некога
из
дипломације
,
него
дирају
мене
.
Кад
не
спустим
пече
,
због
врућине
,
кад
не
отворим
сунцобран
,
да
не
заклоним
сунце
,
људи
,
Турци
,
завиркују
ме
,
намигују
ми
,
искашљују
се
.
Ја
окрећем
главу
или
спремим
сунцобран
да
га
изломим
о
„
мушку
главу
"
.
И
ти
људи
,
нељуди
,
наши
мужеви
,
љубоморни
на
своје
жене
,
заводе
туђе
;
и
којој
мало
врдну
очи
,
они
вичу
:
„
Неваљала
!
“
.
Људи
су
криви
што
су
жене
неваљале
,
а
жене
су
криве
што
су
људи
неваспитани
.
Још
док
је
мало
,
ми
га
пуштамо
да
ради
што
хоће
и
говоримо
:
„
Ако
,
мушко
је
“
.
Да
поправимо
то
:
као
женску
децу
да
васпитавамо
и
мушку
.
Али
до
колико
,
тешко
нама
!
До
онолико
док
се
с
мајком
сме
купати
у
женском
хамаму
.
А
после
:
„
Хајде
,
сине
,
на
сокак
,
нека
те
сокак
васпитава
.
А
кад
хоћеш
у
кућу
,
главом
се
не
шали
да
уђеш
док
не
питаш
:
„
Да
нема
некога
?
“
то
јест
гостију
твоје
мајке
и
сестара
.
„
Уместо
куће
,
кафана
;
уместо
сестара
,
чочекиње
и
кафанске
девојке
.
Па
кад
се
ожене
,
они
не
знају
честито
ни
да
проговоре
с
честитом
женом
,
и
нису
нежни
,
одвојени
од
мајке
рано
...
У
Европи
,
где
човек
жени
устаје
на
ноге
и
љуби
јој
руку
,
дохвата
махраму
,
придржава
горњу
хаљину
,
пушта
је
напред
и
десно
,
и
прича
јој
све
као
другу
,
жене
се
буне
против
неравноправности
с
људима
!
А
шта
да
радимо
ми
,
толико
потчињене
и
понижене
,
што
куд
муж
оком
ми
скоком
,
што
без
питања
не
смемо
никуд
,
што
се
морамо
вратити
из
шетње
пре
сунчева
захода
,
што
устајемо
мужу
кад
пође
и
дође
,
што
му
поливамо
кад
се
умива
,
што
му
помажемо
кад
се
облачи
,
што
му
палимо
наргиле
,
и
што
кад
нешто
тражимо
да
нам
каже
,
он
вели
:
то
није
за
жене
,
и
што
нам
муж
у
свако
доба
може
рећи
:
иди
,
ниси
за
мене
,
и
испраћа
нас
пошто
нас
је
исплатио
по
уговору
као
слушкињу
,
и
што
никад
нисмо
сигурне
од
—
ортака
?
Она
ућута
да
одахне
,
не
од
говора
него
од
некаквог
тешког
осећања
,
а
Сафет-ханум
рече
:
—
Сестро
,
да
је
Бог
хтео
да
су
муж
и
жена
равноправни
,
он
жену
не
би
створио
од
мужевља
ребра
,
већ
од
главе
.
Што
се
ја
не
буним
:
мој
муж
је
„
гром
“
,
него
ти
:
твој
муж
је
„
добар
дан
у
години
?
—
Сестро
,
што
се
баш
ја
буним
,
у
толико
је
искреније
:
из
мене
не
говори
моје
огорчено
Ја
,
него
милиони
понижених
турских
жена
.
Ми
људе
не
васпитавамо
,
људи
нас
не
спремају
за
живот
.
Да
сашијемо
кошуљу
за
шесет
пара
,
да
исплетемо
кесу
за
грош
,
да
навеземо
чевре
за
двадесет
пара
:
то
нам
је
сва
спрема
за
живот
.
Не
може
бити
равноправан
онај
с
оним
од
кога
изгледа
да
га
храни
.
—
Чиме
да
те
послужим
,
кад
не
пушиш
и
не
пијеш
кафу
?
рече
Сафет
да
би
прекинула
непријатан
јој
разговор
—
Отровом
,
рече
Ариф
.
О
Шехназе-ханум
!
о
слатка
ханум-нене
!
да
знате
како
ме
је
било
срамота
од
оне
стране
жене
!
То
је
једна
богата
енглеска
Мис
,
која
се
,
видела
сам
,
потуца
по
земљама
као
што
је
наша
,
трошећи
свој
новац
да
би
просвећивала
непросвећене
.
Видела
је
у
нашој
земљи
неуређеност
,
просјачење
,
пијанство
,
непросвећеност
,
дивљаштво
,
разврат
и
раскош
,
и
питала
ме
,
зар
ми
немамо
друштва
,
нарочито
женска
,
за
ово
и
против
овога
?
„
Разврат
и
раскош
упропашћују
земље
и
државе
.
"
На
једној
свадби
у
Серезу
,
она
,
хладна
и
озбиљна
,
није
се
могла
уздржати
од
гласног
исказивања
своје
запрепашћености
.
Кућа
,
где
је
била
свадба
,
бедна
и
жалосна
,
мала
,
ниска
,
влажна
,
у
једној
прљавој
уличици
,
а
у
њој
невеста
и
сватови
у
свили
,
у
кадифи
,
у
злату
,
у
бисеру
,
у
драгом
камењу
.
Она
,
висока
,
једва
се
усправила
у
соби
пуној
раскошно
обучених
жена
,
а
не
седа
него
стојећи
говори
:
„
Покупите
сав
овај
накит
,
продајте
га
,
и
тим
новцем
створите
Сиротињски
фонд
;
и
знајте
да
би
он
био
толики
да
би
издржавао
све
сереске
слепе
,
кљасте
и
убоге
просјаке
,
иако
их
је
толико
много
да
су
вам
закрчили
улице
.
Хоћете
ли
—
рече
ми
—
да
о
овоме
вашим
женама
,
овде
,
на
свадби
,
држим
једно
предавање
?
Ви
им
преводите
реч
по
реч
;
нека
им
свака
реч
уђе
у
срце
“
.
—
„
О
,
Мис
Смит
!
“
уздахнух
ја
дубоко
,
али
јој
на
питање
не
одговорих
.
Да
сам
Туркиња
свом
душом
,
осетила
сам
по
оном
болу
,
по
оном
стиду
.
На
сваки
начин
гледала
сам
да
одбраним
од
праведног
напада
своје
сународнице
и
рекох
јој
да
се
у
земљи
где
нема
слободе
не
може
ништа
урадити
.
„
Какво
организовање
женских
друштава
у
земљи
где
је
жена
ствар
и
где
је
слободан
само
онај
који
угушује
слободу
?
"
Емине-Семије-ханум
воли
Францускиње
,
то
јест
воли
просвећеност
њине
земље
,
а
Ђулистан-Исмет-ханум
Енглескиње
,
то
јест
високу
културу
њине
земље
.
„
Францускиње
распаљују
и
онако
распаљену
фантазију
наших
младих
жена
и
девојака
,
а
Енглескиње
је
темперирају
,
“
вели
она
.
Ја
сам
се
за
ово
време
,
док
сам
год
била
с
овом
радном
,
тачном
и
уредном
,
трезвеном
Енглескињом
слагала
с
Ђулистан-ханумом
и
готово
сам
постала
англофил
.
И
та
жена
нађе
пута
и
начина
да
пошаље
мени
и
многима
правила
свих
њихових
удружења
и
женских
друштава
,
те
да
их
ми
прочитамо
,
проучимо
и
да
узмемо
из
њих
оно
што
је
за
наше
прилике
,
за
наш
карактер
и
темпераменат
.
Она
ће
опет
доћи
и
поучиће
нас
као
старија
сестра
млађе
сестре
...
О
кад
бисмо
били
слободни
,
прво
бисмо
,
ми
просвећене
жене
,
организовале
једно
велико
,
монументално
друштво
које
би
се
звало
:
Друштво
за
самоваспитавање
и
васпитавање
.
Она
ућута
и
дубоко
уздахну
,
а
Сафет
се
љућаше
на
овај
њен
овакав
говор
,
али
прикриваше
љутину
:
дошла
је
с
пута
.
Она
устаде
и
рече
да
хоће
да
сврати
Мејрем-хануми
,
а
Сафет
се
ђаволски
насмеја
и
рече
:
—
Или
некоме
коме
треба
да
се
рече
„
срећни
ти
гости
“
?
Она
је
правила
алузију
на
Нурију
.
Ариф
је
зацело
хтела
тамо
,
али
да
не
би
сестри
учинила
на
жао
,
кријаше
.
Испратише
је
до
каније
,
Фатма
са
сузама
у
грлу
:
ништа
јој
не
може
казати
...
—
Није
она
љута
на
наше
људе
и
жене
,
него
на
Елизу
.
Кад
год
се
с
њом
завади
,
она
је
оваква
.
А
ја
сам
чула
да
су
се
завадиле
,
зато
и
лута
по
свету
,
говораше
Сафет
идући
.
Па
се
тек
наједанпут
окрете
свекрви
и
рече
:
—
Шта
јој
је
та
страна
жена
,
госпођо
мајко
?
—
Сестра
по
души
,
госпођо
снахо
.
Сафет
се
насмеја
како
се
ретко
смеје
,
нарочито
пред
свекрвом
и
рече
:
—
И
сад
тобоже
воли
Енглескиње
.
Она
је
луда
за
Францускињама
.
Она
је
и
Фатму
и
Мерсију
научила
да
лудују
за
све
