ПАСТИР
КРАЉ
или
ОСЛОБОЂЕЊЕ
СРБИЈЕ
.
Историјска
приповетка
.
Написао
К
.
Б
.
Власник
и
издавалац
Конст
.
Трумић
Брзотиском
штампарије
К
.
Трумића
у
Митровици
.
1879
.
Пастир
краљ
или
Ослобођење
Србије
.
Историјска
приповетка
.
И
.
Кара-Ђорђе
.
Кроз
пуних
четрдесет
година
заливали
су
Срби
драгоценом
крвљу
својом
земљу
отачаства
свога
,
само
да
би
јој
повратили
изгубљену
слободу
.
У
историји
света
неналазимо
равног
примера
у
јуначком
отпору
и
жалоснијим
посљедицама
.
Човек
,
који
је
рад
да
се
упозна
са
стањем
ове
земље
,
тај
се
мора
на
једно
по
стољећа
назад
обрнути
,
да
проучи
разне
промене
устанка
српског
,
који
је
робове
поставио
у
ред
слободних
људи
.
Усред
ужасних
и
грозних
догађаја
и
крвавих
призора
,
који
су
несретну
Србију
скроз
и
скроз
десетковали
,
без
да
су
њено
постојанство
заморили
,
.
наилазимо
ми
на
такова
дела
,
која
се
односе
на
патриархални
живот
овог
првобитног
народа
.
Виђаћемо
ту
и
оне
особе
,
које
се
прве
у
средини
ових
грозних
и
ужасних
призора
појавише
.
Но
ови
призори
при
свој
својој
страхоти
ипак
су
пуни
чара
појетичког
,
што
сладост
и
грозу
наједнако
разливају
.
Кара-Ђорђе
и
Милош
,
ова
два
велика
поборника
,
које
је
сам
Бог
једног
за
другим
Србији
дао
и
изабрао
их
да
из
турског
ропства
ослободе
један
хришћански
народ
;
ова
оба
пука
простака
ма
да
нису
никакву
науку
учила
,
ипак
су
показали
велику
вештину
у
вођењу
рата
и
управи
народној
.
Они
су
рушили
све
препоне
из
пред
себе
,
да
прокрче
себи
пута
до
самог
кнежевског
престола
—
да
на
овај
седну
.
Њи
двојица
,
дају
нам
неизцрпиви
извор
премногих
изванредних
дагађаја
,
којима
се
човек
дивити
и
чудити
мора
.
У
ова
два
човека
састоји
се
и
цео
српски
устанак
са
свима
својим
чудесима
и
удивителним
исходима
,
којих
сљедство
беше
:
ослобођење
отаџбине
,
признање
њезине
унутарње
неодвисности
од
својих
старих
господара
,
и
напослетку
уређење
уставно
,
које
се
у
овој
слободној
земљи
брзо
увело
.
Но
пређе
,
него
што
се
упутимо
у
Србију
новорођену
,
пређе
,
него
што
реч
поведемо
о
Милошу
,
човеку
,
кога
је
слатко
обхођење
,
челичан
карактер
и
дубоко
проничући
дух
украшавао
,
који
је
у
једно
и
исто
доба
био
велекодушан
ратоборац
и
мирољубиви
владар
,
који
земљи
својој
мудре
законе
и
установе
даде
пређе
дакле
,
него
што
би
сва
та
дела
Милошева
прегледали
,
морало
једним
кораком
ступити
у
Србију
заробљену
,
и
први
пут
од
господарства
турског
отету
Кара-Ђорђем
,
који
је
на
себи
носио
печат
сурове
госпоштине
,
грозне
добродетељи
,
нечувене
одважности
и
невиђене
слабоштине
.
За
човека
овог
,
који
после
толико
проливене
крви
и
јуначких
жртава
,
није
умео
отачбини
својој
да
даде
стално
уређење
,
рекао
је
први
Наполеон
у
Бечу
1809
.
године
ове
знамените
речи
:
«
Кара-Ђорђе
је
један
од
оних
грдоба
,
које
потресају
земљу
где
год
стану
,
ал
који
при
свем
том
ништа
зидати
незнају
!
»
Ђорђе
Петровић
—
који
је
познат
код
нашег
народа
под
именом
Кара-Ђорђе
,
рођен
је
1770
.
године
у
селу
Бишевци
од
простих
и
сиромашних
родитеља
.
Њега
је
Бог
обдарио
био
чудном
суморном
ћутљивости
,
која
као
да
му
је
само
за
то
с
више
дана
била
,
да
побуне
и
завере
ствара
,
и
отуд
на
себе
и
на
своју
главу
ил
највећу
срећу
,
ил
најгрознију
и
највећу
несрећу
да
навуче
.
Овакве
људе
,
кад
промисао
божји
у
средини
једног
заробљеног
,
у
невољи
и
неправди
пиштећег
,
народа
створи
,
онда
му
он
на
углед
ставља
престол
илити
најужаснију
смрт
.
Управ
у
оним
знатним
за
Француску
годинама
1800
до
1811
,
просијала
је
и
Црног-Ђорђа
слава
,
која
се
је
у
то
исто
доба
по
целом
свету
разнела
.
Његово
јуначко
име
спомињато
је
било
у
свакоме
друштву
,
његова
нечувена
освајања
и
скоро
непоњатна
неустрашивост
и
српско
безпримерно
јуначтво
у
биткама
,
подсећа
нас
на
саме
Шпартанце
,
те
он
беше
предмет
свакидашњег
разговора
.
За
Србију
,
ову
малу
земљу
што
је
у
земљопису
једва
са
малом
тачком
означена
била
,
није
нико
знао
,
нити
се
ко
бринуо
да
знаде
ко
станује
у
њој
;
али
кад
се
за
Кара-Ђорђев
устанак
разчуло
,
цео
се
свет
са
њоме
занимао
.
Један
свињарски
трговац
,
са
неколико
тек
хиљада
простих
људи
као
што
је
и
сам
био
,
за
пуних
петнајст
година
ратовао
је
противу
големе
турске
силе
,
коју
су
најславнији
ђенерали
њезини
предводили
,
те
стопу
за
стопом
отимајући
прогањао
их
је
из
своје
миле
отачбине
.
У
великим
варошима
,
пред
дућанима
,
где
се
обично
ликови
свих
славних
људи
продаваху
,
гомилама
врвио
је
свет
,
да
види
његову
слику
,
која
беше
са
цртама
јако
означеним
,
погледа
страховитог
и
високог
чела
,
које
га
је
издавало
као
да
је
био
господар
целог
света
,
ма
да
је
био
насликан
у
своме
народном
оделу
,
које
до
смрти
своје
нигда
није
оставио
био
.
На
јавним
местима
,
по
рогљевима
улица
,
по
зборовима
около
цркава
и
манастира
,
скупљао
се
је
народ
около
гуслара
,
који
су
у
бесконачним
песмама
приповедали
ил
певали
јуначка
дела
једнога
пастира
тако
,
да
је
народ
у
заносу
усхићења
све
рукама
пљескао
.
Детињство
Ђорђево
протекло
је
у
жалосној
самоћи
.
Он
није
знао
за
забаве
и
радости
млада
човека
.
Неки
тајни
ал
неутолими
нагон
за
слободом
набављао
му
је
сладости
у
грубом
занимању
пастира
,
где
је
он
уживао
потпуну
слободу
.
Још
кад
је
са
свим
млад
дечак
био
,
на
поглед
Турчина
,
овог
мрског
господара
,
кипила
је
крв
у
њему
,
севале
су
му
очи
,
те
је
избегавао
да
се
шњима
састаје
,
а
стада
је
своја
водио
све
по
пољима
од
обиталишта
људских
удаљеним
и
неприступним
,
те
је
он
ту
често
проводио
читаве
седмице
,
а
често
проживео
је
ту
и
по
читав
месец
дана
,
без
да
се
кући
својој
враћао
.
—
Шта
ли
је
већ
сневао
овај
прости
дечак
?
Нису
ли
пред
њега
,
кад
је
певајући
јуначке
песме
потресао
своју
тиху
пустињу
,
сенке
старе
Србије
,
негда
слободне
и
ратоборне
излазиле
?
Ил
је
можда
при
трајућој
појетичкој
и
светлозорној
ноћи
са
истока
слатка
која
дражесна
вила
од
Шумадије
пришапнула
му
сјајни
санак
будућности
,
проказала
му
све
крваве
бојеве
,
непоњатна
освојења
и
увенчала
гордо
његово
чело
круном
?
—
Једном
кад
га
је
мајка
његова
враћајућег
се
дома
запитала
:
«
Ђорђе
дете
моје
!
кажи
ми
,
зашто
ти
волијеш
живити
у
дивљој
пустињи
него
у
кругу
нас
сродника
твоја
?
Зато
!
рече
јој
горди
младић
развлачећи
усне
своје
смејом
презрења
:
«
јер
тамо
је
роб
слободан
!
»
Тако
је
пролазила
прва
младост
Ђорђева
.
Мало
позније
немирни
и
слободни
дух
његов
побуди
га
да
почне
са
свињама
трговати
,
ма
да
довољно
новаца
за
ту
радњу
имао
није
.
Срећа
га
спочетка
добро
послужи
,
и
он
беше
међ
својим
простим
сељацима
довољно
чувен
и
радо
виђен
.
Но
он
је
богатство
без
слободе
презирао
.
«
Ја
ове
новце
,
рекао
је
он
своме
староме
оцу
Петронију
,
који
га
саветоваше
,
да
се
у
будуће
бољма
пази
са
Турцима
,
у
толико
само
поштујем
,
што
их
скорим
могу
заменути
за
барут
и
олово
!
»
ИИ
.
Јаничари
.
Једног
зимског
вечера
седила
је
породица
Кара-Ђорђева
у
својој
ниској
колеби
;
жене
су
лан
преле
около
једног
стола
,
над
којим
је
тињао
жижак
,
што
је
о
греди
висио
и
остали
простор
од
колебе
осветљавао
.
Мушки
су
плуг
преврћали
и
оправљали
.
Уз
један
ћошак
од
огњишта
седио
је
стари
Петроније
певајући
по
обичају
своме
уз
гусле
једну
народну
песму
,
која
је
узносила
и
у
звезде
дизала
негдашњу
славу
старе
мајке
Србије
.
На
једанпут
отворе
се
врата
од
колебе
,
на
прагу
њезином
изкрсне
човек
стаса
високог
,
који
је
имао
бунду
на
леђи
,
а
на
глави
шешир
са
широким
ободом
,
и
пре
него
што
је
са
прага
кућевног
унутра
корачио
,
гледао
је
оштро
на
пољу
лево
и
десно
,
и
кад
се
потпуно
уверио
да
га
нико
не
гони
,
уђе
унутра
,
затвори
врата
и
подупре
их
леђима
;
у
десној
руци
држао
је
јатаган
,
а
леву
је
наслоњену
држао
на
пиштољу
,
што
му
задевен
беше
за
кожним
појасом
.
«
Отац
!
—
благослови
ме
,
а
ти
мати
моли
светог
великомученика
и
победоносца
Ђорђа
,
да
ми
бегунцу
буде
у
помоћи
,
рече
човек
у
полу
радостан
.
«
Ђорђе
,
жалосни
сине
!
шта
је
теби
?
повиче
старац
,
ширећи
дркћућа
наручја
сину
своме
.
—
„
Отац
,
ја
сам
отојич
убио
Турчина
једног
“
одговори
Ђорђе
одважно
.
—
„
Тешко
мени
жалосници
!
повиче
обнезнањена
мати
,
те
склопивши
руке
своје
рече
:
„
Господе
,
ја
ти
се
молим
смилуј
се
на
дете
моје
!
“
„
Кад
сам
се
враћао
из
Шипровата
у
Вишовце
,
»
настави
Ђорђе
»
враг
нанесе
на
мене
неког
агу
јаничарског
;
он
је
ишао
на
коњу
а
ја
пешке
и
како
ме
стиже
,
горопадно
ми
рече
:
„
Псето
каурско
,
натраг
,
па
капу
доле
пред
твојим
господарем
!
»
На
ове
речи
ја
му
неодговорим
ништа
,
но
навучем
шешир
свој
већма
на
очи
,
без
да
сам
га
и
погледати
хтео
.
«
Он
се
на
ово
ваљада
разљути
,
опали
пиштољем
на
мене
,
а
ја
видиш
,
овим
јатаганом
размрскан
му
главу
.
Сад
више
нема
за
мене
опстанка
овде
,
ја
идем
у
гору
код
браће
моје
ајдука
,
да
отуд
калим
срдце
своје
на
душмана
отачбине
,
а
ако
тебе
отац
буду
Турци
мене
ради
гонили
,
онда
ћу
ја
натраг
доћи
и
предаћу
им
се
!
»
«
—
Проклет
да
си
и
овог
и
оног
света
ако
се
не
вратиш
,
»
рече
му
дркћући
отац
,
а
Бог
милостиви
нека
ти
је
на
помоћи
!
»
У
овај
мах
зачу
се
да
неко
бакће
око
куће
,
ево
га
где
већ
на
врати
куца
.
Старац
Петроније
брзо
скочи
са
свога
седишта
,
те
испод
сламњаче
извуче
своју
шару
,
стане
с
њоме
пред
сина
,
остали
људи
који
су
у
соби
били
дочепају
у
руке
косе
,
а
мати
у
највећем
очајању
узе
неко
подугачко
копље
,
па
нескидајући
очију
са
мужа
и
сина
,
стајала
је
као
укочена
.
За
неколико
магновења
владала
је
у
соби
нема
тишина
,
која
је
довољна
била
да
изрази
овај
ужасни
призор
,
пун
забуне
и
очајања
.
Од
ових
очајника
неби
се
ниједан
жив
у
руне
предао
.
Њихов
јуначки
поглед
пуказује
чудну
одважност
,
коју
перо
није
у
стању
описати
.
Сад
се
зачује
друго
појаче
куцање
на
врати
.
«
Морам
ја
томе
крај
учинити
!
„
рече
одважно
Ђорђе
,
тури
јатаган
у
зубе
,
а
пиштољ
узе
у
десну
руку
и
снажно
отвори
врата
од
куће
,
у
намери
да
напоље
изађе
.
Млада
једна
девојка
показа
се
на
врати
и
одма
утрча
у
собу
.
«
О
спаситељу
мој
будите
благословени
!
проговори
мати
падајући
на
колена
благодарећи
Богу
што
их
је
беде
сачувао
.
«
Ја
сам
браћо
,
—
ја
твоја
заручница
мој
јуначе
Ђорђе
!
»
«
Јелице
,
слатка
и
мила
моја
Јелице
!
рекне
овај
млади
човек
и
притисну
је
са
љубавним
осећајима
на
срце
своје
.
—
«
Ја
сам
изчекивала
да
ти
Ђорђе
к
мени
дођеш
,
видела
сам
те
кад
си
у
кућу
ушао
»
...
«
ви
остали
продужи
она
,
»
небојте
се
ништа
;
мој
отац
и
браћа
,
засели
су
на
крај
села
;
на
један
уговорени
знак
,
наши
ће
суседи
дознати
за
долазак
Турака
и
вас
ће
за
времена
о
томе
известити
.
»
Бежи
сине
мој
одавде
,
док
је
још
за
тебе
сигурно
,
»
рече
старац
са
одважношћу
неком
.
—
Јадно
и
жалосно
дете
моје
,
рече
мати
,
небом
те
преклињем
бежи
!
„
Уклони
се
Ђорђе
,
рече
уздишући
млада
девојка
.
«
Јелице
...
кад
теби
збогом
казати
морам
и
кад
се
с
тобом
растајем
,
онда
враћам
ти
и
твоју
задану
реч
натраг
,
рече
младић
кратким
ал
тужним
гласом
.
—
„
Непримам
ја
то
мој
Ђорђе
!
Ја
ћу
теби
верна
остати
и
чуваћу
задану
веру
и
у
сретно
и
несретно
доба
.
»
—
Но
ја
сам
Јелице
прогнат
,
и
то
можда
за
навек
ил
на
дуго
време
.
«
Јест
ти
си
прогнат
и
ти
се
одавде
уклонити
мораш
што
си
убио
Турчина
...
једног
од
наших
мрских
господара
.
Слава
и
хвала
нека
ти
је
за
то
јуначко
дело
,
мој
храбри
заручниче
!
»
«
Јелице
!
ти
можда
и
незнаш
,
да
ја
сада
у
гору
идем
да
отуд
са
браћом
мојом
ајдуцима
нападам
на
Турке
,
гонитеље
наше
.
»
„
И
ја
ћу
Ђорђе
с
тобом
.
Хоћеш
ли
да
нас
још
ноћас
венча
попа
?
реци
Ђорђе
!
хоћеш
ли
?
«
Шта
ћеш
сирота
девојко
,
зар
хоћеш
да
ти
на
дар
свадбе
донесем
живот
жене
једнога
хајдука
?
рече
Ђорђе
.
Затим
настави
опет
прекинути
свој
говор
:
«
Јелице
молим
те
узми
твоју
реч
натраг
,
нема
свадбе
код
једног
бегунца
!
«
„
Ја
ју
никад
натраг
узети
нећу
,
одговори
Јелица
.
»
„
Е
добро
,
твој
сам
и
овога
и
онога
века
моја
мила
Јелице
.
“
Младо
девојче
паде
у
наручија
своме
младожењи
.
Јелице
слатка
душо
моја
,
рече
јој
Ђорђе
,
добро
разсуди
шта
радиш
и
шта
може
после
и
од
мене
и
од
тебе
бити
.
Проклети
Турци
гониће
сваког
који
мене
љуби
,
па
ако
они
светећи
се
мени
нападну
и
на
тебе
,
ах
Боже
мој
Боже
,
како
ме
ова
помисао
љуто
узнемирује
!
«
Иди
и
небрини
се
за
нене
Ђорђе
,
ево
ко
ће
ме
од
насиља
њихова
сачувати
и
одбравити
одговори
мирно
девојка
,
па
истргнувши
из
корица
нож
,
који
јој
је
у
недри
скривен
био
.
Ово
је
једини
адиђар
,
који
оста
још
у
рукама
жена
кукавне
Србије
,
рече
она
горко
смешећи
се
.
«
Сузе
,
може
бити
прве
у
животу
његовом
потекле
су
му
низ
отворено
лице
,
кад
је
праштајући
се
невесту
и
родитеље
своје
грлио
.
«
Збогом
отац
и
мати
,
збогом
Јелице
,
ја
,
ћу
се
за
све
вас
старати
.
Тешко
ли
си
ономе
,
који
вас
само
за
длаку
на
глави
дирне
.
Сад
је
већ
суђено
да
вечити
бојак
бијем
с
Турцима
,
»
После
ових
речи
нестане
га
.
Овај
јуначки
ал
жалосни
призор
,
решио
је
судбу
Ђорђа
Петровића
,
решио
је
уједно
и
судбу
—
Србије
.
Од
часа
оног
,
кад
се
по
народу
разчуло
да
је
Ђорђе
отишао
гори
у
ајдуке
,
оваки
призори
често
су
се
по
целој
земљи
свакојаким
видом
показивали
.
Народ
је
руљом
у
хајдуке
одлазио
.
ИИИ
.
Ајдуци
.
У
ајдуке
,
или
ти
да
боље
речем
у
горске
пустиње
,
ишли
су
обично
Србијанци
из
равнице
,
који
су
били
право
и
неправо
гоњени
од
својих
немилих
господара
.
Оптужени
бегао
је
у
стародревне
шуме
,
где
је
налазио
своју
потпуну
слободу
,
пошто
се
је
напред
удружио
са
онима
које
је
раван
случај
у
гору
довео
.
Несрећа
била
је
општа
.
Они
су
живели
у
заједници
братској
и
по
предходном
договору
,
нападали
су
и
убијали
они
само
Турке
,
којима
су
често
отимали
новце
,
које
су
ови
из
Београда
у
Цариград
шиљали
.
Они
су
од
својих
земљака
као
пријатељи
примани
били
у
села
;
сељаци
сакривали
су
их
по
својим
колебама
,
давали
су
им
рану
и
подказивали
су
им
намере
турске
,
а
кад
што
су
им
и
у
помоћ
притицали
;
где
који
од
хајдука
нису
се
до
пролећа
у
гору
повраћали
,
осим
ако
је
какав
важан
нападај
потребовао
општу
потпору
од
свих
савезника
.
У
доцније
доба
,
кад
су
се
Србијанци
често
бунили
и
устајали
на
оружје
,
несретна
њихова
родбина
и
нејач
нашла
је
прибежишта
и
заштите
код
ајдука
;
старци
,
жене
и
деца
остављали
су
били
своје
куће
,
и
настанили
су
се
са
стоком
у
гори
;
од
куда
су
опет
кроз
сто
невоља
рану
носили
мужевима
,
деци
и
браћи
својој
,
која
су
у
равници
са
Турцима
бојак
били
.
После
једне
године
,
одкако
је
Ђорђе
отишао
у
хајдуке
,
он
постане
њихов
предводитељ
и
управљао
је
своја
нападања
тако
вешто
и
неустрашимо
,
да
су
Турци
одма
осетили
,
да
код
ајдука
српских
мора
какав
вешт
и
неустрашими
вођ
бити
.
Ајдуци
су
с
почетка
нападали
само
на
путнике
,
отимали
кад
и
кад
царску
касу
,
но
са
Карађорђем
почели
су
нападати
на
Турке
по
паланкама
и
самим
градовима
.
С
дана
на
дан
откривала
је
турска
полиција
нене
потајне
завере
,
које
су
народ
близу
планина
стојећи
за
устанак
удешавале
;
—
оваке
непрестане
прилике
и
кретања
народа
обелодањивала
су
,
да
је
завера
противу
Турака
далеко
разграњена
и
да
је
побуна
народна
на
прагу
.
Пред
четама
које
су
ваљано
наоружане
биле
,
Кара-Ђорђе
је
при
сваком
боју
показао
ванредно
јунаштво
и
највеће
пожртвовање
,
а
редовима
непријатељским
задавао
је
страх
и
ужас
.
Па
кад
је
међу
њима
само
какови
пролом
спазио
,
одма
је
то
на
своју
корист
употребио
,
секао
их
је
као
репу
и
мртвим
њиховим
лешинама
поља
је
покривао
.
Своје
је
момке
јако
чувао
да
лудо
не
гину
.
Никад
се
он
није
хотео
шњима
упустити
у
отворену
битку
,
где
би
голема
турска
сила
могла
његову
малу
чету
застрашити
и
чувао
се
Турцима
издати
снагу
своју
да
ју
они
виде
.
На
халовитом
вранцу
Ђорђе
,
у
лицу
црн
,
са
цртама
јако
израженим
,
које
су
дуге
црне
власи
окружавале
,
његово
угрожателно
чело
,
страховити
поглед
,
стрепећ
покрет
,
гордељиви
стас
;
Ђорђе
,
прости
Србијанац
у
своме
простачком
оделу
,
чињаше
се
да
својом
вољом
над
свима
влада
и
заповеда
.
Никад
побеђен
а
свагда
победитељ
,
постао
је
овај
вођа
ајдука
страшилом
турске
војске
.
У
своме
сујевјерју
они
су
му
и
неку
волшебну
силу
приписивали
и
прозвали
су
га
Кара-Ђорђем
.
Наскоро
после
неколико
изгубљених
битака
примети
турска
власт
,
да
је
ова
борба
ајдука
почела
на
себе
узимати
прави
политички
карактер
,
јер
на
многи
мести
где
су
се
ајдуци
и
Турци
побили
,
долазили
су
обитаоци
равница
,
па
кад
су
заједничког
непријатеља
побили
,
они
су
се
враћали
својим
кућама
,
те
чинећи
се
свему
невешти
,
радили
су
своје
послове
.
Једва
једаред
увиде
и
горди
падиша
,
да
он
без
употребљења
велике
силе
,
неможе
и
није
у
стању
ове
ајдучке
чете
побити
и
растерати
,
које
с
дана
у
дан
,
све
смелије
и
слободније
постајаху
,
а
које
остали
житељи
подпомагаху
.
Сад
се
прибегне
лукавству
а
од
нападаја
се
одустане
.
Паша
београдски
,
где
је
била
столица
управе
Турске
,
добије
од
султана
налог
,
да
страховитом
ајдучком
вођи
потајно
сјајна
предложења
учини
.
Као
награду
—
за
његово
лично
покорење
,
обећао
му
је
паша
у
име
султана
,
да
ће
бити
ослобођен
од
самртне
казни
,
коју
је
на
себе
навукао
убијством
јаничарског
аге
.
Кад
ово
није
помогло
,
онда
му
паша
нуђаше
грдну
своту
новаца
и
високи
чин
у
турској
војсци
,
али
све
те
понуде
одбацио
је
Ђорђе
презрењем
од
себе
.
—
«
Кажи
онима
који
су
те
послали
,
»
-
рекао
је
он
нудиоцу
турском
,
—
«
да
ја
нетражим
у
Турака
ни
богатства
ни
госпотства
,
ја
ћу
њи
,
као
угњетаче
и
тиране
отачбине
моје
све
дотле
гонити
,
док
уз
мрзост
моју
буде
се
раме
ово
држало
,
и
док
и
једна
једина
капљица
старе
оне
српске
крви
,
кроз
моје
жиле
текла
буде
.
—
Ја
ћу
до
гроба
мога
остати
њихов
неумитни
судија
и
ужасни
осветник
!
“
—
После
овог
одговора
видеше
Турци
,
да
мудрог
и
лукавог
вођу
ајдучког
,
не
могу
за
златан
ланац
да
привежу
;
зато
сад
поставе
велику
цену
на
његову
главу
,
кућу
му
са
землом
сравне
а
земљу
од
оца
отму
.
Стари
Петроније
дође
сад
у
највећу
невољу
,
а
за
сачувати
главу
своју
,
склони
се
код
Јеличиних
родитеља
.
Но
гостопримство
Петронију
од
пријатеља
указано
,
доводи
ове
у
опасност
и
без
да
њега
спасти
могу
;
јер
Турци
на
све
стране
распитују
за
њега
и
траже
га
.
Ђорђе
сад
намисли
да
страној
земљи
повери
родитеља
свога
,
једино
добро
које
је
јошт
на
свету
имао
.
Три
су
већ
године
прошле
,
од
када
је
он
оца
и
мајку
своју
оставио
и
отишо
гори
у
ајдуке
.
Јадна
мајка
његова
већ
је
била
умрла
,
јер
ју
је
жалост
уморила
.
Млађи
брат
његов
био
је
већ
у
бегству
,
а
бедни
отац
нема
ни
камена
од
огњишта
свога
,
где
би
бар
седу
своју
главу
наслонити
мого
...
.
Ова
голема
несрећа
,
ово
ужасно
опустошење
очина
дома
,
све
је
то
Ђорђево
дело
.
Горском
ајдуку
при
помисли
на
ову
несрећу
и
погледом
на
ово
дело
,
да
пукне
срце
од
жалости
;
његова
мрзост
на
Турке
ускипи
сада
до
залуде
:
«
Они
—
они
су
сами
“
—
викао
је
он
у
највећој
јарости
својој
,
—
«
извор
и
узрок
толикој
беди
и
невољи
мојој
,
на
њима
ћу
ја
једнима
калити
срце
своје
за
несрећу
свију
својих
!
»
Бледи
месец
са
својим
жалосним
зрацима
у
поноћно
доба
осветљаваше
човека
једног
на
гробљу
вишевачком
,
који
се
богу
мољаше
клечећи
на
гробу
једном
.
Дубоки
уздаси
тешке
туге
и
жалости
потресаху
прса
његова
.
Неколико
већ
пута
устаје
он
и
опет
пада
на
камени
гроб
,
који
је
већ
био
маовином
обрастао
,
љубећи
га
,
сузама
обливао
.
Уједаред
устаде
срдито
са
гроба
тога
и
рече
:
«
Збогом
мајко
моја
...
ја
ћу
те
осветити
!
»
—
затим
се
баци
вранцу
своме
на
рамена
,
чију
узду
из
руку
својих
изпуштао
није
,
и
лаганим
ходом
упути
се
колеби
једној
,
што
је
на
крај
села
лежала
.
На
знак
један
отворе
се
врата
од
колебе
,
неколико
људи
изведу
једног
очајног
старца
и
метну
га
иза
коњаника
,
који
се
саже
и
пошто
проговори
неколико
речи
,
загрди
и
изљуби
своје
пријатеље
рекав
им
:
«
хвала
вам
браћо
,
збогом
Јелице
!
»
—
и
одлети
као
муља
.
Кад
дође
близу
Саве
,
која
дели
Србију
од
Аустрије
,
Кара-ђорђе
сјаши
с
коња
,
прихвати
свога
старог
оца
и
водећи
га
под
руку
дође
до
једног
чамца
,
који
је
био
привезан
за
брег
,
код
ког
су
стајала
три
ајдука
спремна
,
да
га
на
миг
свога
господара
од
обале
отисну
.
Но
у
магновењу
оном
,
у
ком
је
стари
Петроније
требао
да
остави
место
рођења
свога
,
обале
потока
,
сведоке
прве
жари
и
љубави
,
поља
,
која
је
он
својим
знојем
оросио
,
земље
,
где
почивају
кости
његових
старих
родитеља
и
миле
дружине
—
седамдесетогодишњи
роб
нехтеде
тако
скупе
слободе
—
сузе
облише
му
његово
старо
лице
.
—
„
Ђорђе
—
мило
и
добро
дете
моје
!
“
—
рекне
он
уздишући
—-
«
у
ово
моје
старо
доба
горак
је
лебац
у
туђини
,
ваздух
је
смртоносан
којим
се
тамо
дише
,
хајде
да
останемо
овде
,
—
ја
ћу
сам
ићи
до
паше
;
приклињаћу
га
сенком
свог
љубимог
сина
,
ког
је
скоро
изгубио
,
молићу
да
ти
опрости
и
да
те
мени
остави
.
Покори
се
сине
Турцима
...
та
добро
знаш
,
да
су
они
и
тако
наши
господари
!
»
...
Ове
последње
речи
дирнуше
у
срце
Кара-Ђорђа
,
он
је
отачбину
своју
више
свега
љубио
,
нови
боли
почну
га
мучити
.
Он
виде
да
су
угњетачи
отачбине
и
саму
српску
крв
у
родитељу
његовом
изкварили
.
«
Отац
!
»
—
рече
он
озбиљним
гласом
,
„
одавде
се
мора
ићи
и
то
што
брже
,
Турци
за
нама
већ
иду
,
а
ја
сам
се
Богу
заклео
,
да
ћу
вечити
рат
водити
са
овим
господарима
.
Хајде
—
да
се
седа
у
чамац
док
је
јошт
безопасно
за
нас
!
!
!
»
У
том
магновењу
кад
је
те
речи
говорио
,
зачу
се
пуцњава
пушака
.
Ово
су
Турци
од
Босне
,
који
се
бију
са
ајдуци
гонећи
Кара-Ђорђа
,
но
овај
се
њиховом
дочеку
надао
,
те
је
у
крај
друма
поставио
ајдуке
да
закриле
бегство
његово
.
Крајње
је
време
наступило
да
се
одлази
.
„
Отац
!
“
проговори
Ђорђе
ублажавајући
мало
свој
крупи
глас
—
„
заклињем
те
именом
моје
блажене
мајке
која
нас
од
горе
гледа
...
.
хајде
да
се
иде
!
“
—
и
повуче
га
к
реци
.
Но
старац
Петроније
одупре
се
,
бацајући
свој
жалостни
поглед
около
себе
.
«
На
овој
сам
земљи
живео
,
на
овој
хоћу
и
да
умрем
»
—
прошапута
он
,
загрли
очајно
из
све
снаге
једно
дрво
,
које
је
близу
њега
стојало
.
Топот
коња
зачу
се
.
Тане
једно
удешено
беше
баш
на
оно
дрво
,
за
које
се
старац
оберучке
као
утопљеник
држао
.
Сад
се
већ
више
неможе
побећи
.
Ђорђу
се
коса
на
глави
диже
,
мртви
зној
пробије
га
,
очи
му
се
замуте
и
у
највећој
забуни
рече
:
«
боље
да
умре
нег
да
жив
Турцима
у
руке
надне
!
»
клекне
пред
отца
и
замоли
благослов
од
њега
...
.
јатаган
му
у
срце
сјури
,
и
са
крвавим
оружјем
у
руци
,
опијен
,
збуњен
,
ван
себе
од
жалости
скочи
брзо
у
чамац
и
за
часак
нестаде
га
.
ИВ
.
Милош
Кнез
Милош
,
јунак
од
Србије
,
рођен
је
1780
.
год
.
у
сиромашној
колеби
у
Поцерју
.
Оцу
његовом
беше
име
Теша
а
матери
Вишња
Теодоровић
,
обоје
су
били
ратари
.
Мата
његова
Вишња
имала
је
јошт
једног
сина
од
првог
мужа
,
који
се
звао
Милан
Обреновић
.
Страсна
љубав
,
тесно
је
везивала
ово
двоје
деце
и
да
је
ово
чувство
годинама
све
већма
ладнило
,
оно
је
доцније
на
против
до
тог
степена
дошло
,
да
је
Милош
презиме
свога
оца
Теше
напустио
,
а
име
свога
брата
узео
,
те
се
од
тога
доба
,
па
све
до
смрти
своје
звао
и
он
Милош
Обреновић
,
које
је
име
он
прославио
и
узвисио
у
народу
своме
.
Код
нашег
простога
народа
,
љубав
братска
је
претерала
све
границе
фанатизма
.
—
Име
брата
јесте
најсветији
и
најтврђи
савез
—
остало
сродство
пак
долазило
је
у
други
ред
.
Брат
се
заклињо
братом
и
ова
је
заклетва
света
,
а
да
би
се
овај
вечити
савез
јединства
и
слоге
братске
далеко
разгранао
,
мудре
старешине
српске
,
примиле
су
и
освештале
ову
моралну
снагу
слабијег
противу
јачег
;
а
два
искрена
пријатеља
од
туђег
дома
и
племена
,
саједине
се
именом
светог
Јована
пред
олтарем
божијим
и
назову
се
„
побратими
.
“
Ово
својевољно
саједињење
добије
заклетвом
светињу
неповредиву
и
свеза
је
ова
тако
исто
јака
као
и
сродство
по
крви
.
Побратими
деле
савесно
између
себе
добро
и
зло
,
једнаке
имају
цјели
,
у
бојевима
бију
се
један
поред
другог
и
враћају
се
као
победиоци
—
или
гину
заједно
.
Јошт
и
овога
часа
поред
свију
непријатељских
покушаја
,
да
Србе
раздвојењем
ослабе
,
у
сред
19
.
века
—
може
песник
наћи
у
дичној
Србији
верне
обрасце
обичаја
из
библије
и
Омира
.
Старији
син
Милошев
звао
се
Милан
.
Кнез
Милан
—
ова
јадна
политичка
жртва
,
која
се
као
што
је
опште
познато
,
једног
јутра
попела
на
књажевски
престо
од
Србије
,
да
на
вечер
у
гроб
зађе
.
Ово
је
једини
владалац
српски
,
који
је
имао
срећу
кнезом
српским
бити
,
а
да
ни
једног
званичног
акта
не
подлише
,
и
коме
за
сво
време
његовог
живота
,
нити
светлости
ни
сијателства
титула
дата
није
,
па
ни
од
самих
његових
подајника
,
које
он
нигда
увредио
није
.
Он
је
несретнији
био
и
од
самог
младог
цара
Уроша
;
овај
је
бар
имао
с
почетка
власт
у
својим
рукама
,
коју
су
доцније
великаши
српски
од
њега
преотели
—
али
великаши
српски
Милана
и
у
гроб
положише
,
а
власт
му
,
која
му
је
од
оца
преостала
—
недадоше
.
А
зашто
?
зато
!
—
што
су
тражили
да
га
за
насљедственог
кнеза
од
Србије
,
коме
је
отац
јоште
за
живота
свога
власт
предао
,
—
Турчин
потврди
и
да
они
до
потврђења
тог
,
као
непотврђени
земљом
управљати
и
владати
могу
.
Милош
—
у
првим
годинама
детињства
свог
,
није
као
и
остала
сеоска
деца
никаквог
изображења
имао
.
Он
је
с
почетка
помагао
оцу
своме
у
пољском
раду
.
Чувао
је
стада
,
а
двапут
преко
године
ишао
је
са
братом
својим
у
Далмацију
,
да
своју
марву
тамо
боље
прода
.
—
На
овом
далеком
путу
,
долазило
је
просто
дете
у
додир
и
са
становницима
варошким
,
виђало
је
обичаје
и
живовање
њихово
.
Спрва
био
је
само
гледалац
у
промету
трговачком
,
доцније
пак
и
сам
је
њоме
управљао
,
те
мало
по
мало
упозна
се
он
са
правим
начином
живота
,
са
природом
људи
и
ствари
.
Обдарен
духом
проницања
,
а
при
том
разборит
и
вешт
у
познавању
љутске
природе
,
које
је
најважније
знање
за
онога
,
ком
је
суђено
да
над
другима
влада
.
Кад
год
се
са
путова
ових
у
своје
село
враћао
,
свагда
се
опет
лаћао
свога
пољска
рада
,
али
му
овај
већ
није
од
срца
ишао
,
јер
је
почео
мрзити
на
њега
.
Дух
његов
,
који
је
за
слободом
чезнуо
,
није
га
могао
са
животом
проста
земљеделца
задовољити
,
нити
је
он
марио
више
,
за
уживања
свог
млађаног
доба
.
Мутне
су
га
мисли
обузимале
,
душа
је
његова
чезнула
за
непознатим
—
ова
морална
бољетица
која
мори
и
упропашћује
толике
младе
људе
,
поче
сад
и
њега
морити
.
Он
—
рођени
роб
!
—
сањао
је
о
некој
независности
и
слободи
своје
отачбине
—
бој
и
слава
беху
му
свагдашња
мисао
.
Неодолима
чезња
за
слободом
,
водила
га
је
у
пустињу
да
потражи
места
где
недоспева
жива
душа
.
Тамо
је
он
водио
стада
своја
где
се
веселио
,
певајући
из
гласа
јуначке
песме
,
што
је
од
своје
мајке
као
мало
детенце
научио
.
Песме
ове
биле
су
тако
да
кажем
:
плач
раздражених
робова
о
некадањој
слави
и
госпоштини
својој
,
оне
су
описивале
бившу
срећу
отачбине
,
а
у
небо
су
дизале
и
вечито
славиле
имена
оних
јунака
,
који
су
за
веру
и
отачбину
изгинули
.
Једном
—
кад
је
једну
такову
песму
отпевао
Милош
,
у
највећем
одушевлењу
занешен
повиче
:
„
Та
и
ја
једном
кад
велики
будем
,
морам
противу
Турака
војевати
,
да
осветим
моје
Отачаство
!
“
—
Јели
какав
унутарњи
глас
предсказао
маломе
пастиру
,
да
место
ово
које
је
њему
случај
означио
није
за
њега
?
—
или
је
можда
,
занешен
и
усхићен
славом
српских
јунака
,
почео
само
да
говори
у
народу
оним
језиком
,
који
је
до
сада
нечувен
био
?
-
Доста
,
да
он
није
више
ни
један
час
,
што
му
је
за
одмор
служио
пропуштао
,
него
је
почео
изучавати
на
изуст
народне
песме
,
које
тиранија
и
турска
власт
уништити
није
могла
.
Једном
,
кад
се
дома
вратио
,
приповедаше
му
деда
његов
,
једну
лепу
јуначку
приповетку
о
«
Краљевићу
Марку
,
»
како
је
овога
клетва
очина
до
тог
срамног
понижења
довела
,
да
је
отишао
у
Турке
да
њима
служи
,
но
кад
га
је
савест
гонити
почела
,
а
он
нашав
се
у
боју
супрот
Влаха
на
Ровинама
1392
.
јурне
на
шарцу
своме
међу
једноверну
и
једнокрвну
браћу
као
непријатељ
,
вичући
у
највећем
очајању
:
„
Мили
Боже
буди
ми
у
помоћи
,
да
први
у
овом
несретном
боју
погинем
!
»
—
„
Његова
молба
се
испунила
“
—
придода
старац
.
«
Марко
је
тешко
сагрешио
,
али
је
грех
свој
смрћу
својом
опрао
.
—
Нека
му
је
лака
земљица
!
»
„
Вечита
срамота
нек
је
Кралевићу
Марку
!
“
—
повиче
са
највећим
гнушањем
Милош
,
гледећи
укоченим
оком
у
деду
,
који
му
је
ту
приповетку
приповедао
.
„
Мир
Милоше
!
“
рекне
му
деда
„
Бог
је
Марку
судио
,
а
нама
ваља
ћутати
!
“
—
„
Деда
!
—
неможе
се
опростити
ономе
ни
овога
ни
онога
века
,
који
изда
своје
отачаство
!
“
—
одговори
Милош
заданут
неком
непоњатном
силом
.
—
В
.
Милош
и
Милан
.
Ово
неограничено
и
ово
прерано
чувство
отачаствољубља
подрањивао
је
у
Милошу
брат
његов
„
Милан
.
“
Горди
и
напрасити
карактер
овога
,
није
лако
снашао
окове
ропства
.
Частољубиве
мисли
њега
су
од
свију
страна
напајале
.
Детету
јошт
од
12
година
поверавао
је
двадесетогодишњи
младић
све
своје
намишљаје
.
Милошево
широко
чело
,
замишљен
и
озбиљан
поглед
одговарао
је
потпуно
његовом
телесном
саставу
.
Био
је
нестрпељив
и
ватрен
а
велики
познавалац
људи
и
њихових
карактера
,
а
највећи
противник
улизица
и
ништавила
људских
,
који
клањаху
и
метанисаху
пред
гњилим
домаћим
непријатељем
.
Милош
је
у
сваком
погледу
срцем
и
душом
слушао
брата
свог
Милана
и
свагда
је
заповест
његову
,
са
највећим
задовољством
извршивао
.
Прва
и
најважнија
наука
,
коју
је
од
брата
свог
научио
,
била
је
та
:
„
гадити
се
од
Турака
и
вечито
их
као
скотове
мрзити
.
“
За
време
Кара-Ђорђевог
устанка
противу
даија
,
Милан
се
налазио
међу
првим
борцима
за
слободу
српску
и
јуначтвом
својим
,
попео
се
на
степен
војводе
од
Ужице
,
Рудника
и
Пожече
.
Дуга
покорност
Турцима
његових
родитеља
,
њега
је
као
тешко
олово
тиштала
и
он
није
могао
поњати
,
како
да
народ
један
тако
дуго
може
трпити
над
собом
тиранију
турску
,
стога
је
подрањивао
у
Милошу
ону
одважност
за
слободом
.
Приповедао
му
је
о
јунацима
српским
.
Често
му
је
говорио
о
скорим
бојевима
,
који
ће
супрот
Турчину
да
се
одпочну
.
Ово
је
био
прави
сан
живота
Милошева
.
Устанак
Кара-Ђорђа
противу
даија
,
нашао
је
одзива
у
њиовом
срцу
.
Свагда
,
кад
год
су
чули
да
је
народ
српски
на
овој
ил
оној
страни
на
оружје
устао
,
срцем
и
душом
оба
брата
била
су
одма
тамо
.
Јел
се
дочуло
да
се
гдегод
бој
бије
,
то
су
они
од
свег
срца
желили
победу
браћи
својој
,
а
кад
би
се
та
њиова
жеља
посве
обистинила
,
они
би
се
оба
тада
топили
у
радости
својој
,
но
ако
би
се
што
противно
догодило
,
то
су
браћа
била
снуждена
до
очајања
.
Оваким
је
духом
задахнута
била
сва
омладина
Србије
.
Сваки
је
осећао
овај
ускип
,
ову
худу
срећу
српску
.
Сваки
је
осећао
како
с
дана
у
дан
срце
раздире
спомен
негдашње
независности
српске
и
дубоке
осећаје
срамног
робства
,
ког
сада
подносе
.
У
последње
доба
,
где
су
се
ајдуци
као
из
земље
на
све
стране
појављивали
и
њиова
лепа
срећа
у
бојевима
,
пробудила
је
у
сваком
Српчету
лепе
наде
за
будућност
.
Но
кад
се
међу
ајдуцима
прочуло
,
да
је
Кара-Ђорђа
нестало
и
да
је
пребегао
у
Аустрију
,
да
заклони
главу
своју
од
погибије
,
на
коју
су
Турци
голему
цену
ставили
били
,
они
су
опет
заузели
били
своја
стара
места
,
а
житељи
равница
остављени
сами
себи
,
подпали
су
поново
под
власт
турску
.
Но
поред
све
ове
вреве
за
устанком
и
побуном
народа
,
што
је
мећу
Србима
сваким
даном
расла
,
ипак
је
с
друге
стране
међу
самим
Турцима
тињала
једна
стихија
дивље
необузданости
;
та
је
била
необузданост
—
самовоља
Јаничара
у
земљи
.
Паша
београдски
исто
се
тако
плашио
њи
у
своме
пашалуку
,
као
што
је
од
њи
презао
и
сам
султан
у
Цариграду
.
После
оног
последњег
рата
између
Аустрије
и
Порте
,
у
ком
су
јаничари
цару
своме
велике
услуге
учинили
и
управо
да
речем
образ
му
осветлали
,
они
се
тако
погорде
и
осиле
,
да
над
собом
нехтедоше
више
ничију
власт
признати
,
особито
пак
у
оним
пределима
,
који
су
од
Цариграда
удаљени
били
.
Ту
су
они
страх
и
ужас
месту
и
самој
околици
задавали
.
У
унутрашњости
Бугарске
и
бреговима
старе
Маћедоније
,
која
је
стајала
под
управом
Јаничара
и
које
је
предводио
далеко
чувени
паша
видински
Пашван
Оглу
,
ове
чете
састављене
и
искупљене
су
биле
из
самих
ајдука
или
грчких
клефта
,
а
међу
њима
било
је
и
самих
незадовољника
и
пробисветова
турских
,
који
су
навикли
били
за
оног
војевати
,
који
би
им
више
платио
.
Ови
људи
,
час
су
услугу
своју
нудили
којем
паши
што
се
од
султана
одметнуо
,
час
су
опет
пристајали
и
са
оним
народима
,
који
су
супрот
паше
устајали
,
а
свуда
их
је
само
она
једина
цјел
водила
,
да
само
ономе
услугу
чине
,
који
им
највише
плати
,
ма
тај
и
крвни
непријатељ
њихов
био
.
Ова
је
чета
управо
била
плаћена
маса
из
Турака
и
Хришћана
састојећа
се
.
Чете
ове
—
што
је
јошт
најгоре
било
,
нису
добивале
никакву
плату
од
својих
старешина
.
Оне
су
обично
рат
водиле
о
свом
сопственом
трошку
,
опустошавале
су
и
пљачкале
сва
места
,
кроз
која
год
су
пролазиле
.
Она
места
,
која
су
они
за
своје
ратно
позориште
изабрали
,
морала
су
све
њихове
самовољне
намере
,
па
јошт
к
тому
и
личне
им
услуге
чинити
.
Народ
српски
често
је
био
несретна
жртва
ових
силеџија
,
кога
су
они
до
Бога
кињили
и
до
голе
душе
опљачкали
,
па
опет
зато
власт
турска
,
која
је
Србијом
владала
,
није
их
од
насиља
ових
бранити
хтела
,
но
их
је
јошт
и
сама
она
харала
и
пљачкала
.
Несретна
Србија
дошла
је
била
већ
до
очите
своје
материјалне
пропасти
,
големо
насиље
и
свакдашње
неправде
,
доведоше
Србе
већ
и
до
очајања
.
Почеше
се
већ
и
знаци
неки
међу
народом
показивати
,
који
предсказиваху
скору
побуну
.
Неки
тајанствени
дух
,
који
од
запада
у
Србију
дошао
беше
,
покретао
је
од
неког
доба
стољетне
растове
Шумадије
,
пробијајући
љуто
сва
српска
срца
.
И
сами
старци
,
који
су
се
дугим
временом
трпљења
свакоме
злу
навикли
,
предали
су
се
већ
вољи
божијој
;
но
ипак
почесто
су
почели
такове
разговоре
водити
,
који
до
данас
јошт
од
њих
нигда
нису
чувени
били
.
Старе
народне
песме
,
које
су
до
овога
часа
само
у
страху
и
највећој
тишини
певане
,
сад
се
наједаред
захоре
из
колеба
,
пољана
и
јавних
места
.
Место
жалосне
успомене
,
које
су
негда
песме
такове
код
слушалаца
производиле
,
подстакнуше
сада
у
народу
највеће
одушевлење
и
радост
које
му
је
давало
уверење
да
тако
неможе
за
дуго
остати
.
Гусле
и
тужна
харфа
заробљеног
народа
,
сад
су
почеле
гудити
гласом
ратоборним
.
Сами
свеци
у
својим
песмама
опомињу
народ
,
да
незаборави
на
изгубљену
слободу
своју
.
Више
Србије
на
небу
ведроме
,
вргоше
већ
и
свеци
знамења
своја
,
која
јасно
говорише
,
да
је
земан
дошо
да
се
војевати
мора
и
да
ће
крв
мусломана
потоком
тећи
.
“
Одкуда
је
дошло
ово
задахнуће
,
што
је
подстакло
овако
уображење
и
улило
у
срце
љутоме
лаву
неугасиму
жеђ
за
слободом
и
осветом
?
То
нико
није
знао
,
ма
да
је
сваки
у
себи
чуо
,
да
му
то
задахнуће
на
уво
шапће
:
«
Устаните
на
оружје
,
време
је
!
»
—
Народ
је
српски
на
све
стране
испуњен
био
духом
ратовања
.
Јошт
се
није
побуна
нигде
појавила
,
нити
се
невина
крвца
пролила
,
која
би
народ
на
освету
изазвала
.
Чуо
се
само
из
далека
велики
немир
—
бурна
разјареност
народа
,
која
обично
као
гробна
тишина
предходи
свакој
бури
што
наскоро
долази
,
кад
народ
намисли
светити
се
силеџијама
својим
.
У
такој
грозничавој
тишини
дошла
је
била
већ
и
година
1792
.
Научени
људи
говоре
,
да
је
глас
оног
страховитог
виора
,
који
се
у
Француској
подигао
био
,
одјекнуо
чак
и
на
истоку
и
потресао
до
саме
унутрашњости
и
земљу
—
Србију
.
Неки
опет
мисле
,
да
је
и
устанак
српски
био
једна
од
оних
грана
Француске
револуције
,
која
је
имала
да
цео
свет
обиђе
.
ВИ
.
Устанак
Срба
под
Кара-Ђорђем
.
Устанак
народа
српског
,
који
је
1796
.
год
.
по
целој
Јевропи
одјекнуо
,
јест
једна
од
најглавнијих
епоха
у
српској
историји
.
—
Сад
се
већ
оружје
из
руку
испуштало
није
,
но
једно
је
само
пред
очима
било
—
одупрети
се
сили
тираније
,
те
збацити
са
себе
ропске
окове
турске
.
Из
овога
проистекоше
све
јаче
завере
и
побуне
у
народу
,
док
се
неодпоче
и
проливање
крви
.
Претераном
тиранијом
турском
нагоњени
народ
српски
—
скочио
је
на
све
стране
на
оружје
против
својих
угњетача
.
Општи
устанак
,
који
се
до
сад
у
Шумадији
у
повоју
налазио
и
Кара-Ђорђем
отпочет
,
—
сал
се
по
целој
земљи
распламтио
.
Сваки
,
који
је
год
оружје
носити
могао
,
подигао
се
са
пушком
у
руци
супрот
својих
тирана
.
Сви
су
се
заклели
Христом
Спаситељем
на
самом
олтару
,
да
осветничко
оружје
дотле
неће
из
руку
пустити
,
док
неповрате
отачаству
своме
изгубљену
слободу
и
не
сруше
са
себе
срамни
јарам
турског
робовања
.
—
Жестока
и
голема
насиља
и
изнуђења
јаничарска
,
превазишла
су
већ
сваку
меру
.
Оно
мирно
стадо
робова
,
које
се
судби
својој
било
предало
,
није
могло
дуже
јарам
ропски
да
сноси
.
Страховити
глас
:
«
на
оружје
!
»
—
потресао
је
Србију
од
једног
краја
до
другога
.
На
уговорени
дан
,
усташе
сви
листом
на
оружје
и
заузму
сва
равна
поља
,
вароши
и
паланке
;
а
из
средине
њихове
искрснуше
вође
ваљане
и
неустрашиме
,
који
као
неки
исполини
изгледаху
у
време
саме
побуне
као
да
из
земље
ничу
,
те
који
су
само
зато
од
Бога
послати
,
да
у
таковим
потребама
,
сили
непријатеља
неустрашимо
на
сусрет
изађу
.
Бој
се
одпочео
на
живот
и
смрт
,
без
примирја
и
милосрђа
,
између
робља
и
њихова
господара
.
Са
једне
и
друге
стране
зајам
се
немилице
враћао
.
Небо
је
са
густа
дима
пушчанога
потавнило
,
крв
потоком
тече
,
прорицања
старих
људи
испуњавају
се
.
—
На
први
глас
пушака
—
ево
и
Карађорђа
међу
народом
.
Он
је
ишао
тражити
прибежишта
у
Угарској
,
одкуд
му
је
лакше
било
споразумети
се
са
браћом
,
која
су
склони
били
за
сваки
посао
.
Он
је
тамо
служио
у
једној
регименти
као
подчасник
,
и
ту
је
себи
прибавио
вештину
и
науку
у
војевању
.
Прве
пушке
које
су
на
Турке
опаљене
биле
,
њега
су
у
Србију
натраг
дозвале
,
и
у
тај
пар
кад
пређе
међ
ајдук
,
нитко
није
ни
помишљао
да
му
предвођење
преотме
.
Сместа
искупише
се
около
њега
људи
,
који
су
народ
на
побуну
и
устанак
навели
и
који
су
под
собом
више
чета
наоружаних
имали
:
Милан
Обреновић
од
Поцерја
,
најпоузданије
војводе
ајдучке
,
Станоје
Главаш
,
Вељко
,
прота
Ненадовић
и
поп
Лука
Лазаревић
,
који
је
побунио
народ
са
оне
стране
Колубаре
.
Овима
опет
придружише
се
и
сви
они
људи
,
што
су
по
неколико
усташа
на
своју
руку
око
себе
искупили
,
те
тако
се
је
прве
ноћи
,
кад
се
Ђорђе
усташима
придружио
—
видило
на
гори
Ивановској
500
наоружаних
људи
,
који
су
се
свемогућим
Богом
и
његовим
распетим
сином
Исусом
Христом
заклели
,
да
дотле
оружје
оставити
неће
,
док
не
стресу
са
себе
ропства
ланце
и
док
земљу
од
проклетих
Турака
неослободе
.
Од
ових
ратника
изабран
буде
Кара-Ђорђе
за
врховног
вођу
побуњене
Србадије
.
Красно
и
са
неописаном
срећом
,
вешто
удешеним
плановима
,
отпоче
он
свету
борбу
,
којом
уједно
реши
и
судбу
народа
српског
.
У
свакој
битки
,
у
сваким
мањим
сударима
беху
Турци
потучени
.
Власти
турске
из
села
и
вароши
брзо
су
прогоњене
,
поједине
турске
ханове
и
паланке
попалише
усташи
,
из
дана
у
дан
губише
Турци
једно
место
за
другим
и
њихов
се
опстанак
у
Србији
почео
колебати
.
Ова
војска
српска
није
била
више
као
проста
ајдучка
чета
,
од
које
се
народ
отуђивао
,
коју
би
власт
турска
могла
покорити
и
под
бич
ставити
и
коју
би
неколико
хиљада
људи
послати
из
Цариграда
—
могли
свагда
кад
год
би
хтели
лако
уништити
,
ту
се
је
цео
народ
на
ноге
подигао
,
и
са
оружјем
у
руци
огледао
са
своји
господари
.
Чете
су
његове
по
војничком
начину
потпуно
удешене
биле
,
борци
су
страховити
и
непобедими
,
и
то
не
по
броју
људства
,
већ
по
сталном
напору
,
очајним
јуначтвом
вољно
живот
свој
отачбини
на
жртву
приносе
.
За
време
овог
десетогодишњег
војевања
и
непрестаног
проливања
крви
и
то
од
1796
.
—
1800
.
год
.
прост
један
војник
,
за
ког
се
пре
ни
знало
није
,
јуначтвом
се
својим
попео
и
узвисио
над
осталом
јуначком
браћом
својом
.
Име
његово
расчуло
се
у
народу
српском
као
и
име
Кара-Ђорђево
.
Као
млад
деран
од
16
година
,
ступао
је
он
у
редове
српских
бораца
као
прост
војник
и
ради
показаног
ванредног
јуначства
на
Ужици
,
постаде
и
он
војводом
побуњених
Срба
.
Њега
је
поред
храбрости
своје
особито
одликовала
бистроћа
ума
његова
.
Вештина
у
војевању
и
ладнокрвност
у
боју
били
су
главни
узроци
,
да
се
је
до
војводског
сана
узвисио
,
што
му
је
неограничено
поверење
и
истиниту
љубав
у
народу
прибавило
.
Тај
човек
био
је
Милош
Обреновић
,
кога
је
народ
исто
онако
као
и
Кара-Ђорђа
поштовао
.
Турци
пак
са
своје
стране
држали
су
га
за
најлукавијег
и
највештијег
војводу
побуњених
Срба
.
Небројене
жртве
и
толики
бојеви
у
којима
се
крв
народа
немилице
проливала
,
нису
могле
без
никаква
успеха
по
народ
остати
.
Године
1806
.
Турци
су
од
Срба
на
све
стране
потиснути
и
у
градове
затворени
били
и
кад
су
их
војском
опколели
,
заузеше
они
сва
села
и
утврђене
вароши
,
те
тако
мало
душом
одануше
.
Сад
се
показала
нужда
,
да
треба
заузета
села
и
вароши
грађански
уредити
,
која
би
уједно
саједињена
била
са
војничком
влашћу
,
јер
је
сва
власт
,
искључиво
у
рукама
Кара-Ђорђа
била
.
Заслуге
,
које
је
он
првим
даном
ајдуковања
свога
стекао
и
велике
услуге
које
је
он
отачбини
својој
првим
даном
побуне
српске
учинио
,
изодавна
су
му
место
већ
обележиле
.
Кара-Ђорђе
буде
једногласно
изабрат
од
целог
народа
за
врховну
правитељствену
главу
.
«
Али
ја
сам
невешт
и
неумем
земљом
управљати
!
»
—
одговори
он
са
свим
искрено
.
«
Ми
ћемо
се
с
тобом
саветовати
!
»
—
одговоре
војводе
.
„
Ал
због
моје
љутине
нисам
вешт
друге
управљати
—
до
моје
војнике
.
Мени
се
неће
допасти
многи
говор
,
па
ће
мој
пиштољ
често
пресуду
донети
онима
,
који
много
умствују
.
Ја
вам
то
напред
кажем
!
“
—
«
Строгост
је
нужна
!
»
—
одговоре
му
ови
.
«
Е
добро
,
нека
буде
тако
!
...
.
Милоше
синко
!
—
придода
он
:
Ти
си
мудар
и
паметан
,
ти
ћеш
ми
у
томе
помагати
!
»
—
Са
великим
ускликом
и
одушевлењем
прихвати
народ
ове
Кара-Ђорђеве
речи
,
коме
се
таки
власт
диктаторска
,
како
у
грађанским
тако
и
у
војничким
стварима
над
целом
Србијом
преда
.
ВИИ
.
Кара-Ђорђе
врховни
вођ
српски
.
Заиста
врло
је
чудновато
расматрање
једне
са
свим
просте
и
неукроћене
нарави
,
која
се
судара
са
сплеткама
изображења
и
потребама
реда
.
Као
врховни
вођ
побуњених
Срба
,
остао
је
Кара-Ђорђе
исти
онај
,
какав
је
био
и
пре
тога
.
Напрасит
,
слаб
,
суморан
и
лудо
весео
,
издашан
и
ципија
,
добродушан
и
неправедан
,
добар
и
љутит
а
увек
занешен
—
свакојако
дакле
изванредан
.
Некад
су
га
виђали
људи
,
где
кроз
неколико
дана
замишљен
,
само
хода
и
нокте
гризе
а
том
приликом
неговори
ни
с
ким
ни
речи
.
Рекнеш
ли
му
што
,
он
ти
одма
леђа
обрне
,
без
да
ти
и
једне
речи
одговори
.
На
појутарје
једног
благдана
,
виђали
су
га
где
као
мало
дете
коло
игра
.
Презирао
је
разкош
и
госпотство
.
Кад
је
у
највећој
срећи
био
,
опет
је
носио
своје
обично
народно
одело
,
његову
олињену
бунду
и
црну
капу
.
Као
врховног
господара
Србије
,
кћи
његова
Насика
,
ишла
је
на
воду
са
другим
простим
сеоским
девојкама
.
У
месту
његовом
Тополи
где
је
живио
,
нису
га
држали
за
више
што
:
до
ли
за
једног
простог
сељака
.
Он
је
са
својом
домаћом
чељади
радио
земљу
,
изводио
је
воду
на
воденицу
,
а
више
пута
ловио
је
рибу
са
своји
суседи
на
Сеновици
,
—
орао
је
и
сејао
своју
земљу
.
Кара
Ђорђе
волео
је
ред
и
послушност
.
Он
истина
да
није
знао
писати
,
а
једва
нешто
и
читати
,
—
но
опет
је
све
,
па
и
најмање
маленкости
у
глави
тубио
.
Он
није
могао
сносити
спорину
радње
канцеларијске
,
но
ипак
је
оставио
намештеним
судијама
на
вољу
,
ал
кад
су
какове
ствари
преко
разни
удова
доспеле
и
пред
њега
,
суд
је
био
брзо
изречен
и
то
врло
строг
и
ужасан
.
Његов
једини
брат
,
мислећи
без
сумње
да
неће
бити
казњен
,
осрамоти
једну
младу
девојку
,
но
пошто
је
дело
братовљево
до
ушију
му
дошло
—
даде
га
о
врата
своје
куће
обесити
.
По
извршеној
пресуди
рекао
је
Кара-Ђорђе
ладнокрвно
ове
речи
:
«
3ар
нисмо
ми
бој
били
противу
Турака
,
који
нам
жене
и
децу
нашу
бесчастише
и
зар
да
их
ми
сад
као
крштени
Турци
скрнавимо
?
Што
је
заслужио
то
је
и
добио
!
»
Једном
,
седио
је
Кара-Ђорђе
за
столом
у
својој
ниској
и
маленој
собици
,
гди
је
обично
обедовао
.
Јаук
и
уздисај
невољника
допре
до
ушију
његови
,
уз
ово
и
неке
неразумљиве
речи
,
које
су
име
његово
спомињале
и
чује
где
слуга
његов
упућује
тужећег
се
да
после
ручка
дође
.
Но
овај
страховити
и
горопадни
Црни-Ђорђе
,
примао
је
ма
у
које
драго
доба
све
тужбе
,
које
су
на
њега
долазиле
и
судио
је
без
одлагања
,
само
ако
је
било
иоле
могуће
.
Он
никог
није
одбио
а
да
га
није
саслушао
,
па
и
овом
се
приликом
приближи
вратима
,
која
силовито
отвори
...
.
У
тај
мах
,
кад
се
он
на
врати
указа
,
сирота
једна
жена
са
петоро
деце
паде
пред
њега
на
колена
вичући
:
„
Правду
Ђорђе
,
правду
дај
за
нас
сироте
!
»
...
.
«
Устани
жено
—
Богу
се
једном
ваља
клањати
!
»
рече
он
громогласно
.
Кад
се
жена
устрављена
на
ову
опору
заповест
диже
,
настави
он
сасвим
благо
:
„
Шта
желиш
од
мене
?
—
Кажи
ми
само
,
ко
ти
је
шта
неправо
учинио
?
»
—
Јадна
ова
сиротица
,
кроз
плач
и
јецање
приповеди
,
како
јој
попа
није
хотео
опојати
и
саранити
њеног
умрлог
мужа
,
јер
није
имала
новаца
да
плати
за
подушије
,
и
тако
је
као
псето
у
земљу
бачен
.
„
А
јели
то
баш
тако
,
како
ти
говориш
?
»
—
запита
Ђорђе
.
„
Зеклињем
ти
се
мојим
Спаситељем
да
је
тако
!
»
—
рече
сирота
жена
.
«
Идите
децо
с
богом
и
знајте
,
да
ћу
ја
судити
шта
буде
право
!
“
Тог
часа
пошаље
по
попа
.
Кад
дође
поп
,
одпоче
Кара-Ђорђе
лукавим
гласом
;
«
Отче
?
—
врло
јо
лепо
од
вас
,
као
што
сам
разабрао
—
те
нехтедосте
оштетити
свету
нашу
матер
цркву
.
То
је
заиста
похвално
!
...
Но
почем
наши
свештеници
несмеду
ништа
од
свог
права
губити
;
ето
ја
се
постарах
да
платим
дуг
нашег
брата
,
који
је
без
подушија
умро
!
“
—
Сад
извади
неколико
гроша
из
свог
цепа
и
пружи
попу
,
које
овај
лакомо
узе
и
клањајући
му
се
до
земље
,
стрпа
у
свој
шпаг
.
Ал
сад
тек
загрми
Ђорђе
:
„
Попе
—
ти
бездушни
нечовече
!
ти
си
недостојан
са
твог
гадног
среброљубља
да
носиш
име
христово
на
себи
,
сад
ћеш
искијати
твоје
дело
нечастиво
!
“
—
Затим
окрене
се
на
момке
,
који
му
свагда
беху
при
руци
и
који
су
уједно
били
његови
чувари
и
извршиоци
његових
пресуда
,
што
их
је
он
као
диктатор
доносио
.
„
Ја
вам
заповедам
,
да
овог
попа
одма
живог
сараните
поред
оног
сиромаха
,
ком
је
он
милост
молитве
одказао
!
»
—
Заповест
ова
буде
одма
и
извршена
.
Страшна
је
ова
пресуда
!
—
Ужасно
је
помислити
о
овој
неразрешивој
гатки
,
о
овоме
срцу
човечијем
.
Није
ли
то
чудновато
да
је
код
овог
човека
ванредни
неки
начин
к
правици
и
човечанству
,
доносио
све
страховите
и
ужасне
пресуде
?
Срдитост
и
освета
,
те
обе
страсти
биле
су
тако
силне
у
души
Кара-Ђорђа
,
да
су
га
направиле
свирјепим
,
иначе
је
био
сушта
доброта
;
шта
више
,
кад
дође
к
себи
,
плакао
је
као
мало
дете
проклињући
своју
љутину
.
Увреде
њему
нанешене
умео
је
опростити
,
но
за
неправде
другом
учињене
био
је
неумолим
,
као
што
то
показује
сљедећи
случај
:
Једне
пријатне
вечери
,
седио
је
Ђорђе
са
породицом
својом
на
једном
зеленом
брежуљку
,
који
је
растовом
гором
обрастао
,
а
спуштао
се
до
самог
смерног
дворца
господара
од
Србије
и
овај
од
северног
ветра
заклањао
.
Ђорђе
је
лежао
на
трави
,
држећи
усправљеном
руком
главу
своју
,
пушио
је
из
дуге
луле
,
често
погледајући
веселу
и
дражесну
гомилицу
,
што
је
неколико
стопа
од
њега
удаљена
била
.
У
тој
гомилици
била
је
и
Јелица
његова
верна
љуба
,
а
покрај
матере
стајало
је
лепо
плаво
дете
,
Насика
кћи
његова
и
Чарни
најмлађи
син
његов
,
који
је
,
стојећи
између
матере
и
сестре
,
стрељао
по
дрвећу
птице
.
Два
момка
Ђорђева
,
допратише
пред
њега
човека
неког
,
коме
су
два
снопа
жита
о
врату
обешена
била
,
те
дошав
пред
њега
рекоше
:
„
Господару
—
ево
онога
,
који
ти
жито
краде
!
»
—
«
Зашто
си
то
урадио
?
—
запита
га
Ђорђе
са
свим
мирно
и
тихо
.
«
Зашто
крадеш
жито
оно
,
што
сам
ја
посејао
за
децу
своју
?
»
—
«
Да
зараним
моју
!
»
—
одговори
му
овај
са
свим
слободно
и
одважно
.
На
ове
речи
махну
руком
Ђорђе
и
тиме
даде
знак
,
да
може
одлазити
,
додајући
:
„
Чисти
одавде
и
немој
више
за
живу
главу
усудити
се
да
то
радиш
!
»
—
„
Али
господару
!
—
овај
други
сноп
украо
је
са
Живанове
њиве
»
рекоше
момци
«
а
ми
смо
управо
и
одређени
били
,
да
мотримо
на
оне
,
који
му
жито
краду
!
»
На
ову
нову
тужбу
скочи
Ђорђе
као
опарен
,
исправи
се
колики
је
дуг
пред
човеком
,
и
са
севајућим
очима
и
грмећим
гласом
рече
:
«
Невољо
!
Зар
крадеш
јошт
и
од
сиромашнијег
од
себе
.
—
Је
ли
?
“
—
„
Вуче
!
“
—
настави
Ђорђе
даље
,
окренув
се
једноме
од
момака
својих
:
„
Од
данас
,
носићеш
сваки
дан
редовно
по
један
лебац
удовици
и
сиротама
овога
човека
!
»
—
За
тим
тргне
иза
појаса
пиштољ
,
што
га
је
свагда
при
себи
носио
,
запне
га
,
упре
на
човека
и
горопадно
изусти
ове
речи
:
«
Ти
си
погазио
заповед
божију
,
која
вели
:
не
кради
!
—
а
крадљивцу
треба
судити
!
»
—
и
за
овим
речма
окине
пиштољ
.
Тане
управљено
у
главу
несретника
одлети
у
дрво
,
које
је
мало
на
лево
од
њега
стајало
,
и
отуд
се
одбије
и
подеси
лепо
псето
његово
,
које
самртно
рањено
паде
пред
ноге
господареве
.
То
учини
Јелица
,
видећи
да
је
пиштољ
на
несретна
човека
наперен
,
улетила
је
у
оном
тренутку
,
кад
је
пиштољ
опаљен
између
жртве
и
судије
те
је
на
страну
одбила
оно
раме
,
које
никад
донде
пофалило
није
.
Гледећи
псето
—
овог
неразлучног
чувара
свог
,
који
је
пред
њим
рањен
посртао
жалостиво
јаучући
,
Кара-Ђорђе
срдито
тресне
о
земљу
свој
избачени
пиштољ
,
шчепа
други
и
повиче
узплаирен
на
жену
своју
.
«
Па
колена
робињо
!
—
да
ти
платим
дрскост
твоју
!
“
—
„
Јест
,
на
мене
,
на
твоју
робињу
смеш
пуцати
Ђорђе
,
јер
имаш
право
над
животом
мојим
,
а
не
на
браћу
своју
!
»
—
одговори
она
одважно
.
Оба
детета
загрле
мајку
своју
,
која
је
већ
била
на
колена
пала
на
заповест
мужа
свог
.
Ђорђево
раме
малакса
при
погледу
овог
призора
.
Окамењен
—
са
упртим
и
укоченим
очима
гледао
је
он
у
земљу
,
борећи
се
са
својом
дивљом
нарављу
...
.
Тако
прођоше
неколико
магновења
,
без
да
је
он
прословио
и
једне
речи
.
Напослетку
погледи
на
жену
и
децу
своју
,
која
јецајући
од
плача
узајамно
се
грлише
и
као
из
сна
пробуђен
похита
к
њима
,
притисну
их
к
срцу
своме
и
грлећи
их
рече
:
«
Сву
би
моју
крв
пролио
за
тебе
Јелице
...
.
али
незнам
себе
укротити
...
.
За
име
Христово
,
бар
ви
остали
будите
паметни
!
»
—
Врло
је
тешко
могао
да
своју
халовиту
јарост
обузда
.
Јелица
је
била
мирна
-
и
блага
душа
,
но
морала
је
као
и
остале
српске
жене
сносити
љутину
и
халовитост
мужа
свог
.
Много
је
пута
она
себе
очитој
смрти
излагала
за
другога
,
само
да
би
јавну
неправду
одклонила
.
На
бојном
пољу
и
у
биткама
,
био
је
јунак
да
му
међ
Србима
пара
није
било
.
Враћајући
се
пак
дому
своме
,
у
породичном
животу
губио
се
,
постао
је
—
кукавица
.
ВИИИ
.
Кара-Ђорђе
и
Милош
.
Народ
српски
преотео
је
од
Турака
неки
део
своје
земље
и
у
народности
својој
на
ново
је
просинуо
.
Али
овде
јоште
ништа
уређеног
било
,
није
јер
је
народ
тај
више
година
под
турским
ропством
у
синџиру
стењао
.
Све
се
сад
у
преотетој
земљи
морало
наново
уређивати
.
У
овом
делу
унутрашњег
уређења
,
Милош
је
уједанпут
показао
чудновату
вештину
.
Заповедајућа
власт
,
која
је
због
рата
установљена
,
била
је
у
рукама
војвода
.
Сваки
је
од
њи
имао
оружану
чету
од
мање
више
момака
,
који
су
под
неограниченом
влашћу
својих
војвода
стојали
.
Они
су
имали
под
собом
једно
или
више
окружја
,
признавајући
над
собом
врховну
власт
Кара-Ђорђа
.
За
предупредити
,
да
се
војводе
не
осиле
и
опаснима
не
постану
,
Кара-Ђорђе
установи
совјет
од
толико
исто
чланова
,
колико
је
и
војвода
било
.
Ове
совјетнике
су
окружја
бирала
,
потврда
избора
ових
била
је
у
рукама
Кара-Ђорђа
.
Но
ова
пречага
,
коју
је
Милош
Кара-Ђорђу
препоручио
,
спочетка
је
добро
ишла
,
но
напоследку
остане
без
уважења
.
Војводе
опијене
славом
својом
,
а
совјетници
опет
незадовољни
,
брзо
се
сложе
супрот
Кара-Ђорђа
.
Кара-Ђорђе
опет
није
био
тај
човек
,
да
је
незадовољницима
кроз
прсте
гледати
могао
,
те
кад
је
видео
да
су
они
