гаимам
више
но
ви
.
Павле
се
ослони
о
сто
,
толико
се
осећао
слаб
и
мучно
проговори
:
—
Ово
су
одиста
крајња
средства
,
господине
,
то
није
џентлменски
.
—
Али
је
разложно
,
младићу
.
Ја
сам
у
улози
очевој
и
много
сам
старији
и
искуснији
од
вас
:
ево
,
мој
син
је
у
вашим
годинама
,
а
још
не
рачунам
свој
утицај
.
—
Ви
сте
га
употребили
и
то
веома
срамно
.
—
Немојмо
се
вређати
,
синко
,
јер
ћу
прекинути
разговор
.
—
Говорите
,
дакле
,
—
довикну
му
Павле
кратко
.
Гроф
,
који
је
за
време
пређашњег
разлагања
неколико
пута
хтео
да
плане
,
накашља
се
,
подижући
своје
провидне
прсте
к
својим
узаним
усницама
,
поглади
брк
и
поче
ходати
горе
доле
.
Затим
се
заустави
,
сачека
док
се
и
Павле
мало
умири
,
па
отпоче
:
—
Господине
Ђурићу
,
—
то
име
он
сада
изговори
нежно
,
што
је
нарочито
лепо
пристајало
његову
звучном
баритону
,
—
вас
не
воли
само
моја
кћи
:
код
ове
је
то
само
један
заблудели
осећај
,
једна
луда
девојачка
засновица
,
која
ће
у
кругу
озбиљних
дужности
изветрити
не
остављајући
трага
;
вас
куд
и
камо
више
,
дубље
и
озбиљније
воли
моја
свастика
;
она
болује
од
те
страсти
према
вами
,
а
њена
нежна
душа
волеће
вас
увек
,
што
доцније
тим
више
.
Она
је
била
у
стању
да
жртвује
огроман
део
свога
имања
,
што
је
превазилазило
неколико
златних
милијуна
,
само
да
добије
вас
.
Никад
не
бих
пристао
на
оваку
настрану
женидбу
,
да
кнегињицу
де
През
дам
за
жену
непознатом
и
незнатном
сељаку
,
али
сам
вас
у
току
разговора
познао
као
карактер
који
то
заслужујете
.
Имаћу
ужасну
борбу
са
својом
женом
и
са
целом
породицом
,
и
ја
ћу
то
с
тешким
срцем
учинити
;
али
сам
ипак
готов
да
учиним
:
ево
,
ја
пристајем
,
узмите
кнегињицу
Страту
.
Павле
седе
у
столицу
,
јер
га
ноге
издадоше
,
а
не
умеде
да
одговори
.
—
Ако
сте
желели
да
постанете
чланом
моје
породице
,
ево
вам
прилике
,
прихватите
је
,
—
проговори
наново
гроф
.
—
Ја
ћу
вас
волети
,
а
сви
ћемо
вас
поштовати
.
Ви
ћете
бити
богат
,
отмен
,
срећан
муж
,
јер
ћете
имати
најплеменитију
жену
.
Шта
желите
више
?
Хоћете
ли
још
и
звање
или
титула
?
Набавићу
вам
их
.
Шта
хоћете
?
Хоћете
да
будете
барон
,
гроф
или
кнез
?
Ево
,
све
вам
обећавам
,
јер
сам
у
стању
да
вам
учиним
.
Ви
ћете
бити
богатији
од
мене
,
имаће
смисла
да
будете
и
кнез
.
Гроф
,
који
је
у
својим
обећањима
долазио
све
у
већу
ватру
,
заустави
се
,
притиште
мараму
на
чело
,
да
би
се
умирио
.
Затим
седе
до
Павла
и
узе
га
за
руку
,
притискујући
је
непрестано
и
гледајући
му
у
очи
поверљиво
и
храбрећи
.
—
Није
вам
доста
?
Или
,
ваљада
,
не
верујете
?
Ево
,
ја
ћу
вам
рећи
још
више
.
Кнегињица
је
из
владалачке
породице
,
има
права
на
титулу
Светлост
?
Хоћете
ли
је
и
ви
?
Или
хоћете
још
више
?
Хоћете
да
постанете
владаоцем
?
Ја
ћу
вас
учинити
.
На
дан
венчања
постаћете
угарским
грофом
,
и
маркизом
немачкога
царства
,
као
што
сам
и
ја
;
ту
титулу
можете
добити
,
пошто
је
некадања
наследна
кнежевина
де
През
била
у
Бургундској
,
на
границама
државе
.
Ви
сте
даровит
,
млад
,
говорите
српски
,
имаћете
прилике
да
се
истакнете
у
Горњем
Дому
,
постаћете
хрватским
баном
!
Хоћете
?
Кроз
две
три
године
ви
ћете
са
тога
достојанства
силазити
као
кнез
.
Кнез
П
.
Ђурић
,
не
звони
ружно
;
једнога
барона
тога
имена
већ
имамо
.
Желите
ли
то
?
Реците
.
Гроф
устаде
у
највећем
нестрпљењу
.
—
Или
вам
то
још
није
доста
?
Ја
ћу
онда
отићи
још
даље
.
Кнегињица
Евстратија
има
да
нам
преда
две
трећине
имања
,
ево
,
ја
се
одричем
тога
,
предајем
вам
га
,
само
нам
испуните
жељу
!
Нудим
вам
среће
пуне
прегрши
,
прихватите
је
!
Гроф
ућута
,
да
се
одмори
од
узбуђења
:
а
Павле
,
чије
се
груди
надимаху
,
осети
да
мора
да
се
истргне
из
овог
ужасног
вртлога
,
па
ипак
није
био
у
стању
да
проговори
и
једну
реч
.
—
Зашто
не
одговарате
,
младићу
?
Ја
вам
математичном
тачношћу
износим
све
;
написао
сам
вам
једначину
,
управо
сам
вам
је
израчунао
.
Ви
имате
да
потпишете
само
ресултат
:
потпишите
га
!
Павле
напослетку
проговори
:
—
Ви
сте
,
дакле
,
кадри
,
грофе
,
да
жртвујете
три
живота
вашој
таштини
;
три
живота
,
од
којих
два
треба
да
су
вам
најмилија
и
за
која
сте
одговорни
...
Затим
узвикну
:
—
Не
пристајем
,
гроФе
!
Овај
га
премери
озбиљним
погледом
:
—
Ви
,
дакле
,
хоћете
само
Агнешку
?
—
Само
њу
хоћу
.
Гроф
пребледе
.
—
Откуд
у
вама
толико
страсти
,
ви
,
млади
човече
?
Зашто
се
држите
тако
безумно
упорно
за
вашу
безсмислену
идеју
?
Павле
се
поново
диже
:
—
Ви
тако
говорите
,
грофе
,
што
не
знате
,
какву
сам
борбу
претрпео
док
сам
довде
доспео
.
Скоро
ће
година
,
откако
се
мучим
и
борим
сам
собом
;
овом
осећају
ја
сам
жртвовао
своју
синовљу
наклоност
;
за
ову
годину
изгубио
сам
једно
за
другим
родитеље
,
а
нисам
осећао
ни
тугу
што
су
умрли
ни
покајање
што
их
нисам
оплакивао
као
син
,
јер
ме
је
срце
неодољивом
снагом
вукло
овамо
;
ја
сам
се
отргао
од
свежег
гроба
моје
мајке
,
којој
сам
се
заклео
код
самртничке
постеље
да
се
више
нећу
враћати
у
иностранство
и
ја
сам
ову
заклетву
погазио
.
Без
стварне
потребе
дошао
сам
овамо
,
да
живим
ту
у
близини
ваше
куће
,
у
коју
сам
толиком
зебњом
,
лукавошћу
и
после
толиких
напора
напослетку
израдио
приступа
.
Ја
сам
то
све
чинио
,
господине
грофе
,
онда
кад
још
нисам
знао
како
о
мени
мисли
грофица
Агнеша
:
а
ви
сад
хоћете
да
ме
одгурнете
од
мете
после
толиких
мојих
патњи
сад
,
када
већ
знам
да
нисам
своје
осећаје
трошио
залуду
.
На
грофа
је
личност
младићева
утицала
повољно
,
он
је
морао
признати
да
је
његово
држање
заслуживало
сваку
похвалу
,
а
његов
очајни
положај
свако
признање
;
али
грофу
се
овај
разговор
и
сувише
отегао
.
Он
се
у
ватри
пређашње
борбе
много
заборавио
и
под
утиском
извесног
сажалења
и
поштовања
отишао
је
даље
но
што
је
и
сам
испрва
желео
,
али
се
сада
,
за
време
Павлове
кратке
одбране
или
,
управо
рећи
,
оптужбе
самога
себе
,
прибрао
,
и
једва
дочека
прилику
,
да
се
користи
слабим
странама
противниковим
—
Ви
,
дакле
,
сами
увиђате
,
господине
Ђурићу
,
да
вас
је
ова
несретна
страст
већ
и
досад
увлачила
у
велике
погрешке
,
а
то
би
вам
могло
бити
најгори
предзнак
за
будућност
.
Ми
смо
рекли
један
другом
све
што
се
по
тој
ствари
могло
рећи
,
и
не
остаје
ништа
друго
,
већ
да
одступите
.
Павле
је
приметио
у
том
бегство
грофово
са
мегдана
,
у
њему
ускипти
крв
и
он
узвикну
:
—
То
нећу
да
чиним
,
грофе
.
—
Ви
,
дакле
,
желите
своју
пропаст
?
—
Ви
говорите
,
грофе
,
као
да
сте
свемоћни
.
Гроф
је
видео
да
Павле
жели
да
изазове
бурну
сцену
,
која
би
му
дала
прилике
,
да
каже
све
што
му
је
на
срцу
,
да
га
нападне
и
да
га
вређа
.
Али
то
је
већ
био
знак
немоћи
младићеве
,
то
је
добро
приметио
овај
ствари
светски
каваљер
,
који
је
целог
свог
века
имао
посла
са
префињеним
карактерима
.
Овај
му
се
тренутак
учини
згодним
да
без
насилних
средстава
осигура
себи
победу
.
Стаде
пред
младића
и
уздигнутим
тоном
поче
му
говорити
:
—
Јест
,
млади
господине
,
према
вама
сам
свемоћан
.
Бирајте
:
хоћете
ли
да
истерам
своју
кћер
из
куће
,
па
да
је
упропастим
заједно
са
вама
,
или
да
је
ставим
под
вечито
стараоштво
?
Или
вас
да
протерам
из
ове
земље
,
или
да
вас
бацим
за
неколико
месеци
у
тамнину
,
где
ће
се
већ
постарати
да
вам
прође
воља
за
романима
са
отменим
девојкама
?
Или
хоћете
да
вас
затворим
у
лудницу
,
њу
или
вас
?
...
Говорите
:
ево
,
прст
ми
је
на
дугмету
овог
звонцета
;
видите
,
у
овом
дугмету
је
ваша
судбина
;
говорите
,
дакле
!
Павле
је
неколико
тренутака
гледао
у
непомично
лице
грофово
,
који
је
своје
укокочене
очи
управио
на
њега
,
затим
узе
шешир
и
без
одговора
и
поздрава
оде
из
собе
.
У
грудима
са
највећим
болом
,
у
глави
са
великом
навалом
крви
,
а
још
већом
навалом
мисли
за
први
тренут
Павле
не
знађаше
камо
ће
.
Стаде
за
један
тренут
пред
палатом
и
,
подигнувши
главу
,
уздахну
дубоко
;
затим
похита
без
цељи
и
без
пута
;
али
се
после
неколико
корака
опет
бесвесно
заустави
;
мутан
му
поглед
прелете
преко
високог
реда
огромних
кућа
,
затим
залута
по
светини
која
на
малом
тргу
,
где
се
он
сад
налазаше
,
хиташе
тамо
амо
;
по
сјајним
излозима
дућанским
;
по
кочијама
које
заузеше
средину
трга
око
једног
високог
религијозног
споменика
,
иза
кога
се
дизаше
старинска
црква
неког
калуђерског
реда
,
чији
је
високи
самостан
био
дозидан
до
ње
.
Пође
.
Нога
га
вођаше
право
цркви
.
Католичанске
цркве
отворене
су
цео
дан
,
била
је
и
ова
.
Дубоко
тронут
Павле
уђе
.
У
цркви
беше
хладан
полумрак
.
Кроз
средину
с
обе
стране
лађе
високи
углачани
горе
позлаћени
ступови
;
по
зидовима
слике
великих
сразмера
,
умерено
живе
колоратуре
али
тим
више
скулторских
позиција
;
с
обе
стране
удубљења
,
у
свакоме
олтар
,
свуда
кандила
са
својим
меланхоличним
пламичком
;
по
скамијама
овде
онде
која
стара
бака
,
код
улаза
неколико
погружених
просјака
.
Павле
умочи
врео
длан
у
хладну
водуцу
и
,
уместо
да
се
прекрсти
,
пребриса
усплахирено
чело
.
Стиже
до
ступа
,
обгрли
га
руком
и
наслони
болну
главу
о
хладан
камен
.
Тако
је
стајао
ту
погнута
тела
дуго
.
Беше
мир
;
само
се
по
која
старица
накашљала
обазриво
,
или
је
шушнуо
преврнути
лист
у
неком
молитвенику
,
илити
пак
Павле
уздахнуо
очајно
,
тешко
.
Мало
час
га
запаљено
тело
доведе
овамо
противу
воље
,
да
се
под
хладовином
сводова
освежи
и
душа
му
се
прибере
,
а
сад
је
жалио
што
је
овамо
дошао
.
Са
том
хладовином
,
као
оштар
мач
на
главу
,
паде
му
у
очи
разлика
места
,
одакле
оде
а
камо
дође
.
Овде
ова
неутешна
сиротиња
што
је
своје
наде
положила
ван
света
,
јер
ту
узалуд
ишчекиваше
остварење
,
—
а
тамо
сјај
,
хулећи
на
Бога
и
не
помишљајући
на
највишу
идеју
васионе
:
врлину
.
Из
једног
кутка
гледаше
га
лик
Богоматере
тужне
са
напаћеним
сином
јој
у
крилу
и
тај
га
поглед
сузних
плавих
очију
довуче
до
слике
.
Ту
је
стајао
,
подигнув
главу
према
лепој
копији
Мадоне
Кореџовљеве
.
Молио
се
Богу
без
речи
,
без
воље
,
без
мисли
.
То
није
била
молитва
по
облику
,
већ
по
суштини
;
то
се
цело
биће
младићево
претвори
у
један
побожни
уздисај
,
у
једну
нему
тугованку
,
која
изли
први
и
највећи
бол
његова
живота
пред
погледом
који
га
тако
живо
опомињаше
на
мајку
,
на
болну
скрушену
мајку
,
која
је
у
његове
очи
гледала
тако
испитујући
,
тако
дирљиво
и
тако
молећи
,
само
да
га
немим
болом
својим
уздржи
од
ове
пропасти
,
коју
је
њена
проста
сељачка
душа
предвиђала
,
од
које
га
није
могла
спасти
и
у
коју
је
он
сам
непрестанце
јурио
.
Пође
по
цркви
редом
икона
,
као
што
се
у
његову
завичају
чини
.
Кршћаше
се
крстом
православним
и
целиваше
ликове
светитељске
.
Дође
до
мале
иконице
архиђакона
Стевана
.
Ту
се
трже
.
Паде
му
на
ум
нешто
.
Оде
код
продавца
и
купи
воштаницу
;
запали
је
на
кандиоцету
и
прилепи
на
оквир
мрмљајући
уз
то
:
—
Помози
ми
,
Крсно
Име
,
Света
Славо
моја
!
Хтеде
да
изиђе
из
цркве
,
но
у
томе
примети
да
му
се
с
оне
стране
главнога
олтара
приближује
неки
човек
.
Био
је
у
дугој
мантији
до
земље
;
лик
му
издалека
изгледаше
побожан
и
благ
,
јер
,
док
се
Павлу
приближиваше
,
држао
је
очи
подигнуте
према
горњим
сводовима
цркве
,
али
кад
стиже
до
пред
Павла
,
поглед
му
постаде
строг
,
а
држање
осорљиво
:
—
Је
ли
ти
,
млади
човече
,
шта
ти
ту
радиш
?
Какво
је
то
држање
у
храму
?
Павле
га
погледа
озбиљно
па
ипак
љубопитљиво
:
—
А
ко
си
ти
,
преблаги
човече
?
—
Сад
шта
ти
је
то
опет
?
Ја
сам
,
брат
клисар
.
—
Е
па
чуј
,
брате
клисару
,
припалио
сам
свећу
мојој
Светој
Слави
.
—
Свете
Славе
у
овој
цркви
нема
.
Ти
се
ругаш
канда
!
—
Далеко
је
то
од
мене
!
На
,
ево
ти
ова
маленкост
,
брате
клисару
,
и
пусти
нека
догори
.
—
Хм
,
хм
,
—
рече
брат
,
погледав
у
длан
,
затим
брзо
спусти
руку
у
неки
широки
отвор
са
стране
мантији
,
—
хм
,
хм
!
Павле
га
остави
,
полагано
изиђе
из
цркве
,
док
се
за
њим
чујаше
оно
клисарево
:
„
Хм
,
хм
!
“
Павле
се
болан
одвукао
кући
.
Мора
да
је
изгледао
јако
изнурен
,
јер
су
то
примећивали
трговци
,
бербери
и
друге
занатлије
што
стојаху
пред
својим
дућанима
у
овоме
часу
када
је
промет
незнатан
,
те
понеки
вртијаше
главом
.
И
по
која
госпођица
,
или
касирка
,
каквих
има
тма
Божја
у
већим
градовима
,
где
се
учи
младеж
,
беспослена
вирећи
кроз
полуотворена
врата
или
иза
завесе
какве
каване
,
помодне
трговине
или
друге
какве
продавнице
са
интересом
гледаше
фино
одевеног
младог
човека
што
иђаше
тешким
корацима
као
да
је
сву
ноћ
и
цео
дан
у
теревенци
пребдио
те
се
сад
враћа
у
стан
блед
,
мамуран
и
уморан
.
Стигав
у
стан
,
паде
на
столицу
и
није
ни
приметио
да
су
га
у
сумраку
чекале
две
личности
:
Нинчић
и
господин
Чилаг
.
Нинчић
одмах
похита
њему
,
да
га
види
,
а
Чилаг
само
стаде
пред
њим
скрштених
руку
посматрајући
му
лик
.
—
Знао
сам
,
да
неће
бити
добро
,
—
рече
Нинчић
.
—
Досад
није
било
;
ја
на
то
нисам
хтео
да
потрошим
ни
једну
мисао
;
али
одсад
ако
што
буде
,
биће
добро
,
—
рече
Чилаг
.
Павле
се
наслонио
на
сто
и
сакрио
лице
у
обадве
руке
.
Шешир
му
паде
са
главе
,
а
он
остаде
тако
седећи
дуго
.
—
Но
?
—
проговори
Чилаг
,
ухватив
га
за
руку
.
—
Вама
је
позлило
?
Било
вам
неуредно
куца
;
ви
сте
у
грозници
.
Нинчић
се
саже
пријатељу
,
подиже
га
,
и
поче
свлачити
.
Павле
као
да
није
знао
за
себе
;
пустио
је
да
раде
с
њим
шта
хоће
.
—
Био
је
још
болестан
;
није
хтео
да
чека
док
се
бар
опорави
.
—
шапуташе
коректор
.
Послаше
по
лекара
,
који
је
и
пређе
долазио
њему
.
Овај
дође
и
нађе
Павла
у
постељи
у
ватруштини
;
опипа
му
било
и
промуклим
гласом
рече
:
—
Рецидив
!
Повратила
му
се
болест
.
Павле
боловаше
дуго
,
неколико
месеци
.
Љута
болештина
не
даде
му
да
управља
сам
својом
судбином
,
па
кад
се
сломљене
душе
и
изнурена
тела
диже
из
постеље
,
грофица
Агнеша
Јанковићева
већ
бејаше
постала
војвоткиња
Баркари
.
XИИИ
ГОСПОДИН
ЧИЛАГ
Има
злих
људи
,
који
би
били
мање
опасни
,
да
немају
добрих
својстава
.
Larochefoucauld
Кад
је
Павле
после
оног
знаменитог
сукоба
свог
са
грофом
Јанковићем
дошао
болан
кући
,
није
му
падало
на
ум
да
испитује
чудновату
прилику
што
су
га
у
његову
стану
сачекали
заједно
Нинчић
и
Чилаг
.
Присуство
онога
првога
било
би
му
је
разумљиво
,
јер
је
овај
знао
где
је
био
младић
и
управо
га
је
и
чекао
због
тога
,
да
се
после
те
посете
састане
са
њим
.
Он
је
предвидео
да
ће
та
посета
учинити
прелом
у
досадањем
животу
Павлову
,
па
је
,
из
љубави
према
свом
напаћеном
сународнику
,
хтео
да
осигура
себи
што
већега
утицаја
при
обрту
у
његовој
судбини
.
Али
ма
како
да
је
предвиђао
озбиљне
последице
,
оне
су
на
младог
Србина
имале
већег
утицаја
,
но
што
је
он
могао
унапред
определити
.
Сасвим
је
друкчије
стајала
ствар
са
господином
Чилагом
.
Он
је
својим
оштрим
погледом
промотрио
положај
,
уочио
расположење
Павлово
и
погодио
је
да
се
овај
налази
на
раскрсници
.
Виђао
га
је
често
,
сусрео
се
са
њиме
на
улици
и
у
кавани
као
и
по
университетским
ходницима
,
камо
је
Павле
,
до
душе
,
у
последње
време
одилазио
све
ређе
.
Он
,
„
чувени
и
окретни
“
Чилаг
,
не
би
заслужио
своју
славу
,
да
није
умео
уочити
згодан
тренутак
.
Видео
је
младића
при
пролазу
на
састанак
са
супрузима
Јанковићевим
,
и
то
га
побудило
,
да
га
сачека
у
стану
.
Ту
је
већ
нашао
Нинчића
.
На
овог
задњег
врло
је
неповољно
утицао
долазак
овог
новог
госта
;
али
Чилаг
,
стари
мајстор
,
чувао
се
добро
,
да
у
овом
згодном
моменту
заподене
кавгу
.
То
би
му
могло
покварити
засновицу
.
Тако
су
ту
седели
обадвојица
ћутећки
и
чекала
на
долазак
младићев
.
Тек
после
неколико
дана
,
када
се
боља
погоршала
,
постаде
Чилаг
смелији
,
а
још
доцније
показивао
нестрпљење
.
Он
је
то
видео
,
он
је
то
знао
,
он
,
чувени
Чилаг
итд
.
,
у
том
току
је
износио
своја
вечита
пребацивања
овом
окорелом
заступнику
назадњаштва
,
као
што
је
називао
коректора
.
—
Дед
сад
реците
ми
,
—
ускликнуо
би
често
,
—
да
ваше
фантазије
ваљају
.
Ево
вам
ресултата
у
постељи
.
Ја
сам
се
био
повукао
са
позорнице
,
јер
сам
видео
да
сте
ви
почели
да
се
истичете
као
главни
јунак
драме
,
а
ја
нисам
имао
воље
да
играм
улогу
интриганта
.
Само
,
ви
сте
увели
неку
нову
врсту
трагедије
,
јер
за
ваше
погрешке
као
јунака
испашта
ова
сасвим
невина
споредна
личност
.
Ја
наравно
немам
толико
снаге
,
да
победим
јунака
,
то
јест
,
вас
,
али
ћу
ову
сироту
споредну
личност
истргнути
из
ваших
канџи
,
то
знајте
.
То
је
говорио
стари
Чилаг
,
ходајући
по
собици
Павловој
,
коректору
Нинчићу
,
који
је
мирно
седео
у
једном
крају
отомана
,
и
није
одговарао
на
пребацивања
Чилагова
која
трајаху
већ
скоро
пола
сахата
.
—
И
ове
дрангулије
,
шта
су
му
то
?
—
продужи
старац
,
заустављајући
се
пред
сточетом
,
на
коме
беху
нагомилани
лекови
.
—
Дивно
су
му
помогли
,
види
се
;
како
који
дан
,
све
горе
.
Видим
унапред
како
ће
господин
проћи
све
системе
:
алеопатија
,
омеопатија
,
идропатија
,
ћорава
посла
!
Дошли
сте
још
и
ви
са
својим
водуњавим
теоријама
.
Па
?
Јесте
ли
му
помогли
?
Чилаг
очекиваше
одговор
,
али
Нинчић
остаде
нем
.
—
Нећете
да
одговарате
,
али
бадава
:
нећете
ме
наљутити
.
Хтели
бисте
да
се
развичем
,
па
да
ме
и
одавде
отерају
.
Не
,
брајко
,
не
.
Нема
више
места
за
вас
,
да
се
некажњен
ширите
.
А
шта
ћемо
,
ако
умре
овај
младић
?
Душа
му
је
у
носу
.
Већ
шеста
недеља
,
па
ни
да
макне
.
Видите
ли
како
је
разрогачио
очи
управо
на
мене
.
Ви
бисте
се
поплашили
,
а
ја
се
баш
по
том
погледу
надам
да
ћу
га
спасти
само
за
мене
,
и
не
дам
,
да
га
ви
спасавате
за
вас
и
за
онај
ваш
покварени
свет
,
где
је
испод
сјајних
крпица
труло
месо
...
Хохохо
,
ево
га
,
иде
лекар
,
—
узвикну
Чилаг
,
ставши
пред
прозор
.
—
Да
видимо
коју
ће
десетину
лекова
данас
да
препише
...
Добар
дан
,
господине
докторе
.
Једва
смо
вас
дочекали
,
јер
је
нашем
болеснику
све
горе
.
Лекар
уђе
и
,
кад
виде
да
је
ту
и
господин
Чилаг
,
невесело
приђе
болеснику
.
—
Случај
је
озбиљан
и
компликован
,
рекох
вам
,
господине
Чилаже
,
и
одмах
с
почетка
изјавио
сам
да
не
гарантујем
за
његов
живот
.
—
Ви
не
,
то
знам
,
то
су
ваше
лекарске
вештине
;
а
кад
после
болесник
случајно
оздрави
,
то
ће
онда
бити
ваша
слава
...
Него
,
ви
не
гарантујете
,
али
ја
,
ја
гарантујем
.
Предајте
га
мени
,
па
да
видите
.
—
На
то
немам
права
,
ја
вас
и
не
познајем
.
—
Тако
;
а
ја
вас
међутим
познајем
врло
добро
.
Ваше
васпитање
,
ваше
науке
,
ваше
рачуне
,
ваше
карактере
,
ваше
скупоцене
лекарије
,
за
које
велите
да
се
преписују
болесницима
сваком
по
његову
„
индивидуалном
организму
“
,
то
јест
:
богатијем
скупље
,
које
ће
му
полагано
помоћи
;
грађанину
,
који
само
на
посао
гледа
,
такве
да
га
што
пре
дигну
с
одра
;
а
сиромаху
најјефтиније
,
па
било
како
му
драго
.
То
се
свету
допада
,
а
ваш
се
глас
шири
,
не
помињући
остале
прапорчиће
што
иду
уз
тај
добар
глас
,
који
и
врло
добро
звечи
...
Па
после
,
велите
,
немате
права
да
ми
га
предате
;
дакле
,
овај
сиромашак
има
право
само
да
умре
,
ако
му
ваш
товар
ових
разних
киселина
и
бљувотина
не
помогне
.
Лекар
је
свршио
преглед
болесника
,
оставио
писаљку
у
лисницу
а
ову
у
џеп
и
рече
:
—
Лепо
,
кад
будем
ја
дигао
руке
,
имаћете
права
да
радите
с
њим
шта
знате
.
—
А
докле
хоћете
да
чекамо
?
Шест
недеља
смо
се
стрпили
.
Видите
ли
како
изгледа
.
Нит
говори
нит
ромори
.
Ја
му
кроз
опале
образе
могу
да
пребројим
зубе
.
Видите
ли
од
оног
лепог
чела
шта
се
учини
.
А
где
му
је
коса
,
за
којом
су
лудовале
девојке
.
Оваки
су
се
призори
често
понављали
између
њега
и
лекара
,
док
овај
једном
озбиљно
запита
,
да
ли
се
овде
још
осећа
потреба
његове
помоћи
или
не
?
То
је
Чилаг
једва
дочекао
;
брутално
је
напао
нарочито
на
ту
„
помоћ
“
докторову
,
и
,
кад
се
после
сазва
лекарски
савет
,
изјасни
да
младић
неће
прездравити
,
већ
да
ће
у
најбољем
случају
остати
умно
поремећен
,
Чилаг
их
,
тако
рећи
,
изјури
на
врата
.
То
је
било
у
шестој
недељи
Павлова
боловања
.
Чим
се
осетио
господарем
ситуације
,
најпре
откри
младића
и
прегледа
га
пажљиво
.
Обложи
га
и
обмота
му
главу
влажним
застирачима
и
убрусима
и
отвори
прозор
.
Било
је
врло
лепо
летње
време
,
а
одозго
покри
га
дебелим
сувим
покривачима
.
Прозор
је
готово
цео
дан
остављао
отворен
;
после
неколико
дана
натовари
полумртвог
младића
на
кочије
и
возао
га
по
луговима
;
доцније
га
пресели
на
Будимску
страну
у
кућицу
усред
лепе
баштице
на
обранку
.
Набави
му
троколица
и
сам
га
гураше
пред
собом
онако
онесвеслог
по
врту
и
шеталишту
.
Кад
му
је
Нинчић
пребацивао
,
да
ће
га
тиме
убити
,
он
му
кратко
рече
:
—
Не
мари
ништа
;
лекари
су
га
осудили
на
смрт
;
нека
умре
на
слободном
зраку
.
Местанце
,
које
му
је
Чилаг
одредио
,
било
је
одиста
лепше
и
здравије
него
његова
мала
собица
у
дну
високе
улице
чаршијске
.
Нарочито
је
пред
вече
износио
болесника
на
брежуљак
,
где
би
га
сунце
залазећи
озарило
нежном
светлошћу
и
пријатном
топлином
.
Лекова
му
није
давао
,
али
га
је
дневно
двапута
облагао
влажним
облогама
и
затим
обрисао
на
суво
.
—
Он
ће
оздравити
,
—
рече
једнога
придвечерја
Нинчићу
,
кад
су
сви
скупа
били
на
брежуљку
.
—
Ено
,
и
нехотице
окреће
лице
према
сунцу
.
Живот
се
буди
.
И
живот
се
одиста
будио
...
После
неколико
месеци
Павле
је
умео
да
изусти
неколико
речи
.
Почео
је
и
да
распознаје
,
ма
да
за
дуго
времена
само
Чилага
.
Своје
широко
отворене
очи
подигао
би
према
старцу
и
као
да
га
је
гледао
са
интересом
и
послушношћу
.
Кад
му
је
то
приметио
Нинчић
,
старац
сувим
гласом
одврати
:
—
То
није
ништа
.
То
је
животињско
чуђење
и
послушност
према
спаситељу
или
господару
,
како
хоћете
—
Господару
?
—
упита
Нинчић
.
—
Да
,
господине
мој
,
стекао
сам
једног
приврженика
више
,
и
то
каквог
!
—
Приврженика
?
—
Да
.
Послаћу
га
у
Србију
,
нека
тамо
дела
.
—
Ако
оздрави
.
—
Оздравиће
,
управо
наново
ће
се
родити
.
—
Шта
хоћете
ви
да
направите
од
овог
човека
?
—
Човека
,
рекосте
,
да
,
човека
.
То
хоћу
од
њега
да
направим
.
—
А
шта
смо
ми
?
—
Оно
остало
јесу
људи
,
можда
,
како
који
.
Има
их
доста
и
животиња
.
Ви
сте
пак
слуга
.
—
А
ви
?
—
Ја
?
Ја
сам
владалац
.
Нинчић
се
насмеја
:
—
Са
врло
малом
цивилистом
.
—
Не
треба
ми
.
Моја
је
цивилиста
цела
природа
.
Она
је
моје
царство
,
она
ме
храни
,
она
ме
чини
силним
.
Или
не
признајете
да
сам
силан
?
Погледајте
;
упоредите
ме
са
вама
;
не
изгледа
ли
овако
један
владалац
ма
и
сиротињски
;
а
не
изгледа
ли
овако
,
као
ви
,
један
слуга
ма
и
господски
?
Бирајте
које
је
боље
.
—
Ваше
,
ако
сте
само
сретни
.
—
Јесам
,
јер
су
моје
несреће
прошле
,
ја
их
више
не
осећам
,
ја
сам
се
попео
на
престо
што
се
зове
мисао
;
ви
сте
пак
слуга
ономе
што
се
зове
идеја
.
Просјачка
посла
.
Ја
имам
своју
војску
,
ви
своје
господаре
.
Нинчић
није
смео
да
се
упусти
с
њим
у
препирку
,
јер
не
би
јој
било
краја
,
зато
ућута
.
Чилаг
међутим
стаде
пред
одар
и
окренут
према
Павле
поче
говорити
:
—
Реших
да
овог
младића
спасем
из
вртлога
.
Шта
ће
он
тамо
са
својим
топлим
срцем
,
као
што
веле
ваши
романсијери
.
Женске
су
га
упропастиле
,
велите
.
Не
;
ја
велим
:
Естетика
.
Ах
,
она
утамањује
вас
.
Немојте
васпитавати
жене
као
цвеће
,
век
као
људе
.
Ено
,
на
Кварнеру
и
у
Северној
Русији
женска
је
јака
као
човек
;
носи
грдне
терете
,
џакове
у
лађе
и
из
лађе
,
и
ради
најтеже
послове
.
Зар
је
она
неспособна
зато
?
Већина
јесте
,
јер
је
робље
.
Шта
он
има
да
се
заљубљује
?
Требао
је
да
узме
што
је
његово
,
јер
му
је
било
нуђено
.
Али
,
ах
,
где
би
онда
била
Естетика
?
Ево
је
на
одру
.
Он
се
саркастично
насмеја
и
поглади
браду
.
—
Све
,
што
ви
радите
,
радите
с
погледом
на
жену
.
Богатство
,
слава
,
рад
,
карактер
,
и
ратови
,
јер
им
је
основа
себичност
,
томе
је
све
криво
настрано
васпитање
женскиња
.
Поче
да
се
шета
по
соби
.
—
Љубав
?
Заљубљеност
?
Какве
будалаштине
!
Грдни
зидови
који
раздељују
срца
,
па
изађу
несреће
!
Читави
сталежи
никад
не
виде
унутрашњост
какве
палате
.
Зар
није
лепше
оно
у
Србији
:
путник
закуца
на
врата
и
уђе
;
сви
се
тикају
и
кад
се
растану
,
Богом
се
братиме
.
Затим
још
додаде
:
—
Ја
хоћу
једно
велико
Браство
.
Нинчић
му
вели
:
—
Па
шта
ће
онда
овај
у
Србији
?
—
Шта
ће
?
Казаћу
вам
,
али
само
зато
што
нас
овај
чује
.
Србија
је
на
ивици
пропасти
.
Нинчић
се
опет
насмеја
:
—
Тек
јуче
је
постала
.
—
Да
,
она
је
још
допадљива
као
свако
дете
,
али
је
у
рђавим
рукама
.
Ја
хоћу
да
стече
добре
васпитаче
.
—
У
чему
?
—
И
тамо
је
много
што
шта
отпочето
криво
,
—
настави
старац
.
—
Чујем
уводе
неке
титуле
,
званија
,
неке
институције
буди
Бог
с
нама
.
Полагано
ће
доћи
разне
школе
по
страном
,
и
зацело
настраном
калупу
.
Жене
ће
се
облачити
по
моди
,
што
хајде-де
,
али
ће
се
новац
трошити
по
дућанима
,
каванама
,
на
трбух
и
на
женске
.
Жене
ће
престати
да
производе
своја
дивна
ткива
;
Мачванин
ће
да
остави
своју
родну
земљу
,
па
ће
отићи
„
на
науке
“
као
овај
ту
;
а
онај
из
Ужица
отићи
ће
у
свет
,
не
да
зарађује
трудом
и
доноси
штедљиво
,
већ
да
зарађује
лукаво
и
да
троши
у
ветар
на
своју
и
своје
браће
пропаст
.
Сад
их
већ
има
тамо
пуно
трговаца
;
полако
ће
их
бити
пуно
чиновника
,
затим
пуно
спекуланата
,
и
напослетку
самих
пропалица
.
—
Па
шта
ће
ту
овај
помоћи
?
—
Можда
мало
,
можда
много
.
Нека
покуша
.
Оваки
су
се
разговори
често
појављивали
између
ова
два
противника
,
како
је
њих
двојицу
назвао
Чилаг
,
ма
да
је
то
Нинчић
увек
одбијао
.
Како
је
Павле
полагано
јачао
,
Чилаг
је
постао
тим
говорљивији
.
Седео
је
читаве
сате
поред
његова
одра
,
и
често
би
пао
у
ватру
објашњавајући
своје
„
мисли
“
и
обележавајући
нацрт
за
велики
општи
рат
противу
капитализма
,
разбраства
,
тираније
и
сујеверја
.
Често
би
доносио
књиге
,
па
и
Свето
Писмо
,
из
којих
је
вадио
погодна
места
за
своја
разлагања
,
која
су
била
,
мора
се
признати
,
вешто
удешена
и
по
ефекту
,
и
имали
су
некоја
утицаја
на
болесног
младића
,
који
у
осталом
није
имао
где
,
већ
везан
за
постељу
морао
их
је
слушати
.
Чилаг
се
сваким
даном
приближивао
својој
победи
,
која
му
се
олакшавала
судбином
овог
младића
што
је
патио
,
пропао
и
скоро
изгубио
свој
живот
баш
због
једне
општечовечанске
несреће
,
против
које
се
тако
јаким
срествима
и
чистим
убеђењем
борио
овај
стари
борац
.
У
таким
се
приликама
Павлу
полагано
враћало
здравље
.
Али
се
са
здрављем
полагано
уселила
у
његову
душу
она
велика
мржња
која
је
у
Хришћанској
Јевропи
вековима
тињала
под
пепелом
,
и
која
је
своју
клицу
имала
у
пороцима
људским
толико
противној
науци
великога
осниваоца
Хришћанства
.
Па
ипак
,
кад
је
Павле
почео
већ
и
да
излази
,
Чилагов
се
утицај
почео
губити
.
Младић
је
упао
у
старо
душевно
стање
.
Одилазио
је
често
на
леву
обалу
Дунава
;
одилазио
је
у
српску
каваницу
и
тумарао
у
оне
улице
где
је
био
господски
крај
.
Чилаг
га
је
често
налазио
пред
кућом
Јанковићевом
,
где
би
се
обично
пред
вече
,
када
није
јако
падало
у
очи
,
наслоњен
о
зид
према
палати
,
удубио
у
суморна
посматрања
.
Тако
су
пролазили
месеци
.
Дође
наново
јесен
,
а
Павле
и
не
мишљаше
на
повратак
.
Ујак
му
је
већ
два
три
пута
писао
и
озбиљно
му
наложио
да
се
врати
,
нарочито
како
се
осећао
све
изнемоглијим
.
Од
Павлова
доласка
овамо
прође
већ
давно
одређена
година
,
па
и
друга
се
већ
бејаше
примицала
крају
,
а
ујак
је
ове
зиме
јако
боловао
,
те
је
хтео
још
једном
да
види
својега
главнога
наследника
,
да
се
са
њим
поразговори
,
да
га
још
једном
—
зацело
последњи
пут
посаветује
и
да
му
да
упуства
о
наследству
и
имању
.
То
је
све
ујак
нашироко
разлагао
у
својим
писмима
са
својим
старинским
стилом
и
старословенском
азбуком
.
Видело
се
да
га
је
много
мука
стало
,
док
је
овако
дугачка
писма
могао
саставити
и
по
облику
и
по
рукопису
,
но
то
је
могао
чинити
једино
зато
што
је
имао
доста
времена
;
а
волео
је
увек
сам
собом
да
пише
,
јер
ствари
,
о
којима
је
разлагао
,
„
нису
биле
за
свакога
,
па
ни
за
жене
“
—
ту
је
,
чича
сигурно
помишљао
и
на
своју
половину
.
У
свакој
другој
прилици
Павла
би
сва
ова
писма
јако
дирнула
,
и
,
нема
сумње
,
на
једно
једино
слао
би
по
неколико
одговора
и
то
још
и
дужих
него
што
беху
ујкина
писма
,
—
али
овако
не
само
да
на
ни
једно
није
одговарао
,
већ
у
последње
доба
не
би
их
ни
читао
.
А
да
их
је
бар
површно
прегледао
,
видео
би
,
да
су
она
последња
писана
непоузданом
руком
са
болесничке
постеље
.
Па
ипак
је
уредно
добивао
паре
из
домовине
.
Ујак
,
онако
изнемогао
и
близу
крају
своме
,
ипак
није
могао
сносити
мисао
да
му
љубимац
у
туђем
свету
,
а
онако
болан
—
јер
му
јавише
да
је
био
јако
болестан
—
трпи
оскудице
.
А
наш
младић
,
који
је
у
својим
душевним
патњама
а
с
мекости
ујкове
мало
водио
рачуна
о
материјалној
страни
живота
,
почео
је
да
живи
неуредно
и
немарно
.
Већ
му
и
приход
поче
да
не
достиже
,
а
богме
и
дугови
да
се
појављују
.
Узалуд
му
говораше
Нинчић
к
срцу
,
он
га
доста
хладно
одби
од
себе
,
и
ако
не
зато
што
су
му
се
осећаји
према
њему
изменили
,
већ
више
зато
да
у
свом
поколебаном
животу
не
гледа
пред
собом
лик
овог
у
свему
тачног
човека
,
који
је
са
толиком
муком
зарађивао
оно
неколико
новчића
дневно
,
док
Павле
о
новцу
није
водио
ни
мало
рачуна
.
Може
се
рећи
,
да
је
у
то
доба
највише
на
њ
имао
утицаја
господин
Чилаг
,
с
њиме
још
заједно
становаше
у
Будиму
.
Он
је
остао
на
страни
овога
старца
и
онда
,
када
је
опхођење
са
коректором
био
,
тако
рећи
,
прекинуо
.
Чилаг
је
,
до
душе
,
такође
наваљивао
на
њ
,
да
се
окане
пустога
живота
,
и
можда
би
успео
,
да
Павле
није
званичним
путем
добио
саопштење
,
да
му
је
ујак
у
Крагујевцу
умро
,
и
да
је
три
четвртине
својега
великога
имања
оставио
њему
.
Уједно
га
је
власт
позвала
да
јој
се
јави
лично
ради
расправе
заоставштине
.
Чилаг
гледаше
да
га
што
пре
пошаље
натраг
у
отаџбину
;
али
Павле
не
хтеде
да
иде
.
Месецима
је
одуговлачио
одлазак
пред
Чилагом
,
а
овамо
је
преко
писама
и
заступника
свршао
посао
,
напослетку
расправио
масу
,
продао
непокретности
,
па
примио
и
новац
.
Тада
се
одсели
од
Чилага
,
пресели
се
натраг
у
свој
мали
станчић
и
престаде
да
се
виђа
са
обојицом
својих
пријатеља
.
Прође
трећа
зима
,
па
дође
и
четврта
—
и
Чилаг
је
увидео
,
да
је
изгубио
Павла
.
То
би
онога
дана
,
када
Павле
сазнаде
да
се
Агнеша
налази
у
Пешти
,
где
се
вратила
с
мужем
са
свога
дугог
двогодишњег
путовања
.
Од
тога
се
доба
Павле
изгубио
из
вида
свих
својих
познаника
.
Нико
даље
о
њему
не
знађаше
.
Они
што
би
га
тражили
у
стану
,
не
би
га
никад
нашли
код
куће
,
само
се
газдарица
потајно
тужила
покаткад
некоме
од
некадашњих
бољих
познаника
Павлових
,
како
се
сасвим
изменио
и
како
живи
пусто
,
готово
по
цео
дан
и
целе
ноћи
ван
куће
.
Доцније
,
да
му
другови
не
би
досађивали
,
Павле
се
исели
из
свог
ђачког
стана
у
други
део
града
,
где
га
нико
не
знађаше
.
Стан
му
оста
непознат
,
као
и
његов
начин
живота
.
Само
га
још
једном
виде
Чилаг
на
улици
после
годину
дана
.
Био
је
врло
лепо
одевен
,
отмен
и
поносит
,
али
јако
опао
,
тако
рећи
,
остарео
и
на
лицу
са
очигледним
знацима
моралног
пропадања
.
Тада
и
стари
Чилаг
мал
’
не
постаде
меланхоличан
,
те
,
дуго
гледајући
за
њим
,
уздахну
:
—
Добро
рече
онда
онај
лекар
:
Рецидив
!
Повратила
му
се
болест
!
XИВ
Писмо
Војвоткиње
Баркари
својој
пријатељици
Племенитој
Г-ђици
Јелени
Грујићевој
Ја
Вам
пишем
!
тиме
рекох
све
.
Пушкин
(
„
Татјана
“
)
...
и
написах
Лакомислене
ретке
те
.
Војислав
Драга
моја
Јелице
,
Ово
писмо
пише
ти
нова
личност
,
са
којом
се
досад
ниси
познавала
,
али
која
је
свом
душом
својом
теби
одана
и
која
жудно
очекује
твоју
утеху
,
твоје
савете
,
твоју
љубав
.
Ти
си
ми
била
увек
наклоњена
,
знам
,
али
ја
сам
жељна
вишега
:
ја
жудим
за
твојом
љубављу
.
Агнеше
Јанковићеве
данас
више
нема
,
душо
моја
,
она
беше
некада
,
како
кажу
,
лепа
и
добра
;
заслужила
је
да
буде
срећна
:
али
ње
нестаде
са
свима
тим
лепим
надама
.
Данас
је
ту
само
нека
војвоткиња
Баркари
,
брзо
увела
лепотица
,
нека
пикантна
дама
,
незадовољна
са
својом
судбином
,
са
светом
и
самом
собом
.
Ти
се
сећаш
нашег
последњег
састанка
.
Ах
,
ја
га
никад
нећу
заборавити
.
Било
је
о
мојој
свадби
.
Ја
сам
тешком
муком
израдила
код
мајке
,
да
позову
и
тебе
,
по
пореклу
госпођицу
из
нижега
племства
,
и
то
Српкињу
,
чија
је
народност
у
нашој
породици
од
оног
случаја
постала
најомраженијом
,
да
се
не
сме
ни
споменути
.
Драга
душице
моја
,
ти
си
ми
била
у
Швајцарском
пансијонату
на
обали
оног
дивног
језера
,
пријатељица
,
каквих
имађах
још
,
и
то
по
роду
високога
племства
.
Ја
сам
те
ипак
почела
љубити
,
ја
сам
почела
да
жудим
за
твојим
гласом
,
за
твојим
слатким
граматичким
погрешкама
,
за
твојим
југословенским
акцентом
,
за
твојим
топлим
бистрим
погледом
црна
ти
ока
,
али
тек
после
оног
случаја
.
Потреба
,
неодољива
потреба
,
душевна
храна
ми
беше
да
имам
око
себе
некога
,
чија
ће
ме
присутност
опомињати
на
оно
или
у
неколико
надокнадити
оно
што
сам
изгубила
.
Сећаш
ли
се
још
?
Читаву
смо
интригу
сплеле
,
да
дођеш
мало
раније
на
две
недеље
пре
свадбе
,
одсела
си
код
нас
,
и
ја
сам
ти
се
изјадала
,
исплакала
.
Хвала
ти
,
душице
,
хвала
ти
на
толиком
стрпљењу
,
на
твојој
утеси
и
на
твојим
сузама
.
За
све
то
досад
сам
ти
остала
незахвална
.
Обећах
ти
да
ћу
ти
писати
,
и
молила
сам
те
да
ме
у
твојим
одговорима
саветујеш
.
Ја
ти
нисам
писала
.
Пет
година
је
прошло
,
откако
сам
удата
,
и
моје
те
писмо
није
потражило
тамо
у
вашем
лепом
Банатском
дворцу
усред
дивног
парка
,
где
би
имала
доста
времена
,
да
ми
напишеш
опширне
одговоре
.
Али
,
веруј
,
нисам
ни
могла
.
Ове
су
пет
година
прошле
као
сан
,
брзо
као
у
лету
са
пуно
догађаја
,
потреса
и
патњи
.
Ја
ћу
ти
напоменути
само
главније
.
Ти
већ
знаш
ону
моју
последњу
велику
сцену
са
мајком
,
када
пристадох
да
се
удам
.
Шта
сам
могла
да
радим
,
ја
сама
противу
те
грдне
силе
,
коју
ми
је
после
и
отац
онако
јасно
обелоданио
,
и
кад
ме
је
и
Павле
,
како
тада
мишљах
,
напустио
.
Отац
ми
рече
,
да
су
га
протерали
,
и
да
се
он
опаметио
,
и
заиста
,
више
и
не
чух
ништа
о
њему
.
Да
сам
тада
знала
да
је
он
још
у
граду
,
ја
бих
полудела
.
Одмах
после
венчања
одосмо
на
пут
,
најпре
у
иностранство
,
затим
по
унутрашњости
.
Ово
последње
ја
сам
предлагала
и
Казимир
пристаде
.
Вукло
ме
нешто
онамо
к
Југу
.
У
Суботици
,
у
неком
јавном
врту
,
наиђосмо
на
тамбураше
,
које
до
тада
нисам
слушала
.
Ја
сам
била
у
стању
да
ту
проведем
по
неколико
сати
седећи
и
уживајући
у
песмама
,
које
ми
је
некада
певао
и
он
.
Нисмо
ни
отпутовали
из
Суботице
догод
тамбураши
беху
онде
,
па
,
кад
се
они
одселише
у
оближњу
Палићску
бању
,
ми
одосмо
за
њима
.
Свирали
су
и
певали
песме
,
које
сам
и
ја
знала
,
и
док
су
певали
,
срце
ми
је
дрхтало
са
жицама
,
у
које
су
тако
вешто
ударали
.
И
Казмира
занимала
је
ова
туђинска
свирка
,
у
којој
имађаше
нечега
као
из
неког
непознатог
света
,
о
коме
само
снивамо
и
која
нам
у
срцу
буди
непознате
чежње
.
Одатле
одосмо
на
Далматинско
Приморје
;
ту
сам
волела
да
слушам
гајде
.
То
није
лепа
свирка
,
рекао
би
какав
салонски
руе
,
па
ипак
,
тако
ми
је
било
топло
око
срца
,
док
сам
их
слушала
;
ко
зна
откуда
то
.
Сад
се
сећам
,
да
,
кад
ме
мајка
усред
бурна
призора
једном
запита
,
откуд
та
велика
страст
према
оном
туђинцу
,
ја
јој
одговорих
,
да
се
ја
чудим
,
али
као
да
је
она
била
у
мени
давно
,
још
пре
познанства
са
њиме
,
чињаше
ми
се
,
као
да
сам
је
донела
са
рођењем
,
или
још
више
,
као
да
јој
је
порекло
још
раније
тамо
негде
у
давно
прошлим
временима
.
То
сам
осетила
нарочито
једном
у
Банату
,
кад
сам
чула
свирку
на
гуслама
,
о
којима
је
Павле
Ђурић
некада
говорио
.
Нема
сумње
,
наша
симпатија
беше
нешто
више
него
обична
људска
страст
,
она
је
постојала
у
природи
пре
нас
,
њена
је
клица
ситна
невидима
летела
у
ваздуху
,
и
,
кад
се
ја
појавих
на
свет
,
она
се
усади
у
моје
срце
као
у
згодно
земљиште
,
које
је
било
божанственом
руком
приуготовљено
,
те
је
једва
чекало
да
прими
ту
клицу
и
да
је
одгоји
онако
бујну
,
онако
силну
.
Откуд
бих
иначе
одмах
у
првом
тренутку
,
када
угледах
туђег
човека
,
сељака
,
који
се
звао
Павле
Ђурић
,
била
готова
,
да
му
се
предам
на
милост
и
немилост
без
обзира
на
положај
,
на
моје
родитеље
и
на
моју
урођену
женску
уздржљивост
.
После
две
године
вратимо
се
овамо
.
Ко
ће
описати
мој
страх
,
када
сазнадох
,
да
се
Павле
још
једнако
налази
у
Пешти
и
да
се
за
сво
време
налазио
ту
.
Једне
фебруарске
вечери
код
нас
је
била
забава
.
Ја
не
бејах
више
она
весела
,
која
бејах
пре
.
Тога
вечера
,
као
да
сам
имала
зле
предосећаје
,
била
сам
сетна
,
нека
ме
туга
морила
.
У
дворани
било
је
лепо
и
весело
,
пуно
света
и
несташна
разговора
,
али
мене
је
гушило
нешто
,
је
ли
врућина
,
је
ли
мирис
,
је
ли
друго
нешто
,
не
знам
.
Напољу
беше
јака
цича
.
Ја
сам
стајала
близу
прозора
;
сакрила
се
иза
завесе
и
неприметно
отворих
прозор
.
Хладноћа
,
као
оштро
гвожђе
,
удари
ме
у
чело
;
ја
престрављено
затворила
прозор
,
јер
ми
се
чињаше
да
са
улице
чујем
кашаљ
;
кашљуцање
неког
познатог
,
ох
Боже
,
и
сувише
познатог
,
предрагог
гласа
.
Оставим
прозор
и
похитам
балконским
вратима
.
Изиђем
на
балкон
;
погледам
доле
...
и
угледах
га
.
Ту
је
стајао
доле
под
фењером
мој
јадни
Павле
.
Ох
,
тај
поглед
!
Ја
се
нагнем
над
оградом
и
спустим
свој
рубац
доле
.
Шта
је
било
даље
,
нисам
видела
,
јер
се
на
вратима
појави
мати
,
која
ме
је
корела
за
моју
несмотреност
и
уведе
ме
унутра
.
И
сад
...
сад
је
наступио
живот
пун
бола
,
ох
,
и
пун
неисказане
среће
.
Ја
сам
му
одлазила
,
Јелице
,
тајно
,
често
;
ја
сам
била
срећна
,
Јелено
,
срећна
,
у
загрљају
његову
,
чија
сам
требала
да
будем
још
с
почетка
.
Али
како
сам
га
нашла
.
Мршавог
,
опалог
,
са
проредом
косом
мога
лепог
сокола
отпре
...
и
ја
сам
га
ипак
волела
,
ипак
.
Само
у
његову
загрљају
не
беше
више
оног
младићског
поуздања
,
у
његову
понашању
недостајаше
оне
кокетне
поузданости
,
која
је
пре
очаравала
,
привлачила
,
изазивала
,
па
подјармила
.
Поглед
му
беше
непоуздан
,
покрети
више
одмерени
,
држање
сувише
обазриво
.
Ја
сам
била
страсна
а
он
тужан
;
ја
сам
горела
и
боловала
од
страсти
,
а
он
је
непрестано
венуо
.
Ах
,
венула
сам
и
ја
.
Нисам
била
она
,
која
бејах
пређе
,
то
сам
видела
по
његовим
очима
,
по
његовим
загрљајима
.
Али
ја
сам
хтела
да
се
осветим
за
толике
патње
и
уздржљивости
прошлих
дана
,
ја
сам
се
са
лакомисленом
жестином
бацила
у
море
,
у
то
дубоко
безгранично
бесно
море
узбурканих
осећаја
незадовољених
страсти
!
.
.
А
мој
муж
,
питаћеш
.
О
,
војвода
се
такође
јако
променио
.
Мајку
је
изгубио
још
у
другом
месецу
нашега
брака
,
а
у
другој
години
већ
нисам
имала
мужа
.
То
је
био
само
галан
,
отмени
развратник
,
с
којим
сам
поделила
само
стан
али
не
и
судбину
.
Он
је
приметио
,
та
био
је
у
тим
стварима
вешт
,
моју
узнемиреност
од
оне
вечери
када
сам
наново
видела
Павла
,
и
једнога
дана
имађасмо
разговор
,
о
,
сасвим
друкчији
но
што
сам
га
очекивала
;
био
је
хладан
,
учтив
,
подругљив
.
Он
неће
да
смета
мојој
слободи
,
рече
,
али
је
тражи
и
за
себе
.
Ја
нисам
казала
ни
дела
ни
немој
,
и
он
је
узе
себи
,
ту
златну
слободу
,
коју
сам
после
употребила
и
ја
,
и
у
којој
смо
и
војвода
и
ја
и
Павле
опадали
полако
и
душевно
и
телесно
.
Ми
смо
то
удесили
међу
собом
,
Јелено
,
али
о
томе
не
знађаху
моји
родитељи
.
Кад
се
сазнало
,
отац
одмах
предузе
кораке
.
Сазнала
сам
да
су
Павла
званичним
путем
удалили
одавде
,
и
од
оно
доба
више
ништа
нисам
чула
о
њему
.
—
—
Боже
мој
,
камо
ме
одагнаше
ове
успомене
!
Да
ти
нисам
и
сувише
написала
?
Сувише
за
тебе
,
али
за
мене
...
та
,
то
је
само
бледа
накарађена
слика
,
не
да
је
непотпуна
,
већ
није
ни
приближна
.
Али
ти
си
женска
и
моја
пријатељица
,
ти
ћеш
ме
разумети
.
Чудиш
се
овом
писму
,
и
ја
се
чудим
;
та
,
ко
би
смео
овако
што
написати
па
још
и
послати
,
али
је
мени
то
потреба
после
пет
година
мучна
ћутања
...
Нисам
могла
да
ти
не
јавим
,
та
,
ово
је
последњи
пут
,
ово
је
растанак
са
мојом
младошћу
,
са
гресима
и
узбуђењима
женским
.
Одсада
ћу
бити
само
један
створ
,
као
што
је
отприлике
и
наша
теткица
.
Ах
,
теткица
!
Да
ти
и
о
њој
јавим
неколико
речи
.
У
своме
душевном
страху
ја
се
пред
венчање
обратих
њојзи
за
помоћ
да
ме
спасе
.
Била
сам
изгубила
памет
,
бацих
јој
се
пред
ноге
,
признадох
јој
своју
љубав
и
мољах
је
за
потпору
.
Да
си
видела
тај
призор
!
Нисам
могла
да
познам
моју
теткицу
.
Заплака
се
и
поче
ме
грлити
тако
силно
и
љубити
тако
страсно
,
да
то
у
тој
слабој
малој
женици
нико
не
би
смео
претпоставити
.
Њено
грчевито
јецање
,
њене
очајне
узвике
,
њено
страшно
лице
још
једнако
су
ми
пред
очима
,
још
једнако
ми
зује
у
ушима
.
Напослетку
,
ја
сам
морала
да
њу
умирим
.
Она
убриса
сузе
и
запита
мирно
,
али
гласом
у
коме
је
дрхтао
бол
,
питала
ме
је
шта
од
ње
желим
.
Ја
јој
рекох
,
да
говори
оцу
и
мајци
у
корист
моје
љубави
према
Павлу
...
Она
обећа
.
Оде
код
мајке
;
ја
сам
слушала
у
споредној
соби
;
и
замоли
је
својим
тихим
дирљивим
гласом
,
да
не
упропасти
своје
дете
,
већ
да
ме
учини
срећним
.
„
Не
треба
никад
угушивати
племените
осећаје
срца
,
“
рече
она
мајци
,
-
„
то
је
злочин
,
који
ће
се
кад
тад
осветити
.
“
Јадна
моја
теткице
,
то
је
рекла
са
толико
очајања
,
а
сузе
су
јој
текле
непрестано
низ
образе
,
да
сам
и
ја
плакала
као
дете
у
споредној
соби
,
а
и
сад
ми
суза
наиђе
на
очи
,
кад
се
тога
сећам
.
Мајка
је
била
скамењена
,
само
је
узвикивала
:
„
Зар
ти
то
велиш
,
Страто
?
!
“
Али
јој
не
учини
по
вољи
.
То
исто
је
теткица
покушала
и
код
оца
,
али
узалуд
.
Ја
сам
тек
доцније
сазнала
о
мојој
ужасној
несмотрености
,
којом
сам
моју
слатку
малу
теткицу
изложила
натчовечанским
мукама
.
Ох
,
ја
нисам
ни
близу
овакој
узвишености
.
Она
је
сад
у
Немачкој
,
где
се
скоро
после
оних
догађаја
повукла
у
један
свој
замак
у
Тирингији
,
усред
лепе
борове
шуме
,
где
мисли
да
сачека
смрт
,
а
више
неће
да
се
враћа
у
ову
земљу
.
Она
се
не
дописује
ни
с
ким
од
нас
;
тек
преко
других
сазнадосмо
да
многа
добра
чини
са
сиротињом
,
и
да
издржава
цео
један
завод
сиромашне
занатлијске
сирочади
.
Хтела
бих
да
те
питам
,
драга
Јелено
,
шта
бих
после
свега
овога
требала
да
радим
?
Теби
је
већ
и
преко
новина
познато
зуцкање
,
да
ће
се
Казимир
због
својих
лакомислених
поступака
и
распикућства
ставити
под
стараоштво
.
То
је
истина
.
Но
има
још
и
више
.
Он
ће
још
пре
но
што
га
то
постигне
,
предати
тужбу
за
развод
брака
.
И
то
ће
ти
већ
бити
познато
,
по
чувењу
.
То
ће
да
учини
по
мојој
жељи
и
по
споразуму
са
мном
...
Да
ли
да
потражим
наново
Павла
?
Али
шта
би
од
нас
напослетку
било
?
Моја
ће
парница
трајати
,
по
свој
прилици
,
неколико
година
,
јер
ће
моја
породица
учинити
све
,
да
то
спречи
.
И
напослетку
ја
сам
слаба
женска
,
а
жена
још
нема
своје
слободе
ни
у
деветнаестом
веку
,
ни
у
овим
образованим
круговима
.
Овде
смо
тек
робови
!
И
можда
бих
ја
своју
слободу
употребила
врло
рђаво
.
А
да
ли
би
то
имало
смисла
поред
колевке
мојега
,
лепога
девојчета
,
које
се
тако
благо
смеши
на
мајчино
лице
пуно
замршених
брижних
тужних
бора
?
!
.
.
Нама
женама
пребацују
људи
,
да
у
писмима
главну
ствар
обично
оставимо
на
крај
.
Ево
,
то
и
ја
учиних
.
Цело
моје
писање
потекло
је
управо
с
твога
кратког
извештаја
,
да
ћеш
се
кроз
две
три
недеље
венчати
.
Ти
си
се
дуго
решавала
,
нема
сумње
да
ти
је
избор
добар
.
Молим
те
,
немој
да
се
чудиш
,
што
ти
поред
честитке
шаљем
овако
писмо
.
И
сама
увиђам
некоректност
,
али
сам
је
учинила
,
јер
пишем
теби
,
и
пошто
ми
је
ово
прво
моје
писмо
теби
за
пет
година
мојега
брака
.
Перо
је
летело
само
по
хартији
,
да
излије
оно
што
се
за
пет
година
накупило
.
Ти
си
зрела
девојка
,
удајеш
се
,
ти
си
,
осим
тога
,
моја
Јелица
,
ти
ћеш
ми
не
само
опростити
,
ти
ћеш
ме
и
разумети
.
Ти
си
годину
дана
била
испрошеница
:
то
није
рђаво
,
да
за
то
време
упознаш
боље
нарав
онога
који
ће
ти
бити
муж
.
Ја
ти
не
могу
желети
да
се
удаш
само
за
онога
кога
волиш
,
јер
видим
то
је
често
немогуће
на
овоме
свету
;
али
ја
ћу
се
ипак
молити
Богу
,
да
то
теби
тако
буде
,
ако
,
то
јест
,
Бог
хтедне
да
послуша
молитву
једне
грешне
жене
.
Свакако
имаш
најбоље
жеље
од
твоје
верне
Агнеше
.
XВ
„
КОД
ЗАНАТЛИЈЕ
“
Додијало
ми
је
;
нећу
довијека
живјети
;
прођи
ме
се
,
јер
су
дани
моји
таштина
.
Јов
,
ВИИ
.
16
.
У
Београду
поред
повеће
зграде
,
која
је
лицем
окренута
према
ширем
тргу
а
на
углу
узане
криве
уличице
била
је
у
то
доба
мала
каваница
„
Код
Занатлије
“
.
Околина
те
мале
зградице
имала
је
опште
обележје
тадањега
Београда
.
То
је
било
у
времену
,
кад
се
престоница
Кнежевине
већ
давно
преместила
у
овај
старински
Дунавски
град
,
те
је
та
промена
донела
собом
много
новина
што
су
,
у
стицају
са
старинским
навикама
становништва
као
и
са
досадашњом
спољашности
града
,
створиле
неку
нарочиту
мешавину
својствену
овоме
месту
,
нешто
пола
Јевропско
пола
Азијско
,
нешто
пола
српско
пола
турско
.
Двор
кнежев
,
Конак
,
војска
,
нова
интелигенција
,
заставе
,
новине
,
говор
,
беше
српско
;
ћепенци
,
многе
каванице
,
одело
средњег
и
нижег
сталежа
—
турско
;
неке
зграде
,
улице
и
тргови
,
школе
и
надлештва
представљаху
цивилизацију
,
али
начин
делања
у
њима
и
опхођење
у
друштву
беше
,
богме
,
још
јако
оријентално
.
Каваница
,
коју
мало
час
поменусмо
,
била
је
поред
свега
тога
и
од
свега
тога
у
многоме
одвојила
,
—
нарочито
што
се
тиче
унутрашњости
њезине
.
Ту
као
да
је
долазио
не
само
неки
нарочити
сталеж
,
већ
као
неки
нарочити
свет
.
Свака
заједница
,
свака
друштвена
група
—
војници
,
официри
,
чиновници
,
ђаци
,
странци
и
чланови
странака
—
које
се
тада
већ
зачедише
—
,
даље
занатлије
,
трговци
,
ћифте
,
паланчани
,
путници
,
па
и
учитељи
имађаху
већ
своја
места
где
се
радије
прикупљаху
но
другде
,
али
све
је
то
ипак
имало
где
бар
нечега
заједничког
,
ако
ни
у
чему
другом
,
а
оно
у
карактеру
опште-
српском
,
често
претерано
патријотском
,
јер
се
тада
већ
беше
увелико
пробудила
политичка
,
нацијонална
свест
,
која
је
почела
стварати
велика
дела
и
на
оделитијим
пољима
.
Гости
каванице
„
Код
Занатлије
“
били
су
нешто
сасвим
друго
.
То
је
била
чудна
мешавина
.
Могао
си
ту
виђати
добро
одевена
господина
—
чиновника
или
професора
,
—
или
људе
не
сасвим
у
исправном
Јевропском
оделу
,
новинара
,
књижевника
и
учитеља
,
—
често
у
непотпуним
хаљинама
занатлију
,
трговца
или
беспосличара
у
свакојаком
руху
.
Ту
су
се
скупљали
сви
готово
свако
вече
у
толиком
броју
,
да
често
немађаху
места
да
седну
,
те
стојећки
расправљаху
велика
питања
,
којима
је
био
пун
ваздух
око
њих
.
Разговор
се
водио
обично
живо
;
у
омањим
групама
често
су
сви
говорили
у
исто
време
;
видело
се
да
се
у
главноме
слажу
,
али
су
се
у
појединостима
често
управо
сваки
час
размимоилазили
.
То
је
био
,
тако
рећи
,
један
кош
,
где
је
свака
вредна
пчелица
доносила
своју
идејицу
,
коју
је
прекодан
стекла
размишљањем
,
опхођењем
или
читањем
;
ту
су
се
те
идеје
наслагале
зрно
по
зрно
,
те
се
тако
често
напуни
ово
местанце
као
нека
препуна
барутана
,
која
је
понекад
експлодовада
,
те
се
трус
чуо
и
мало
подаље
напољу
...
Каваница
је
била
згодно
место
за
то
.
Уличица
поред
ње
вођаше
у
„
доње
“
делове
града
,
где
се
наслагао
измет
друштвени
,
а
у
сусеству
била
је
велика
кавана
где
је
беспослена
госпоштина
трошила
паре
на
страну
свирку
и
на
виле
у
кратким
сукњицама
,
на
којима
,
у
осталом
,
не
беше
ничега
особитога
осим
њихова
врло
рђава
певања
и
дрскости
ретке
чак
и
код
ове
врсте
уметница
!
Мало
подаље
почињао
је
ред
господских
кућа
и
државних
надлештва
.
У
том
,
тако
званом
,
„
центру
“
,
дакле
,
претресаху
се
дневни
догађаји
и
прекодан
искрсла
питања
на
особит
начин
.
Каваница
је
имала
низак
угао
са
два
прозора
с
обе
стране
;
толико
је
и
била
широка
.
У
дубини
продужила
се
у
два
отвора
,
један
вођаше
у
гостионичарев
стан
,
а
други
у
једну
особиту
одајицу
,
чију
средину
беше
заузео
велики
сто
наоколо
са
пуно
столица
.
Кључ
тога
одељења
био
је
увек
код
кавеџије
;
за
случај
потребе
морао
се
заискати
од
њега
,
и
тада
би
се
обично
знало
ко
или
који
се
налазе
унутра
и
ретко
би
се
ко
пуштао
онамо
,
ако
је
дошао
доцније
но
што
су
остали
ушли
.
Кроз
средине
таванице
била
је
повучена
дугачка
греда
положена
на
два
дрвена
једва
отесана
ступа
,
што
су
стајала
усред
каване
,
али
је
ипак
греда
била
у
средини
угнута
.
Одаја
је
иначе
била
тако
сниска
,
да
се
таванице
могле
дохватити
.
Ваздух
ту
није
мирисао
толико
на
пиће
и
на
дим
,
—
јер
су
гости
мало
пили
а
готово
ни
мало
пушили
,
—
колико
на
зној
и
на
мешавину
задаха
разних
заната
.
Кавеџија
је
ипак
добро
зарађивао
,
јер
је
гостију
било
увек
и
сувише
,
те
му
је
од
много
малога
лако
било
пабирчити
велико
,
а
могло
се
код
њега
и
мезетисати
,
те
му
је
од
тога
и
био
главни
приход
.
Ипак
,
канда
се
,
по
већини
судећи
,
могло
и
ту
уочити
нешто
опште
,
нешто
заједничко
.
По
живим
препиркама
и
строгом
погледу
могао
си
увидети
да
је
ово
скуп
опозиције
,
а
по
опорим
тврдим
цртама
око
усана
,
да
је
то
опозиција
нечему
што
је
силно
,
што
је
тада
било
у
јеку
.
И
још
нешто
.
По
ужурбаном
ходу
и
нестрпељивом
изразу
лица
,
којим
су
хитали
на
збор
у
ову
кавану
,
могао
си
мислити
:
да
су
то
дијалектичари
,
који
су
једва
чекали
да
отпочну
своју
препирку
;
а
по
замишљеном
често
заносном
али
мирном
погледу
,
којим
су
се
удаљавали
свак
својој
кући
и
који
као
да
је
скривао
читаву
поворку
важних
мисли
:
да
су
то
философи
,
чији
ће
ум
преконоћ
родити
неку
велику
идеју
,
која
ће
са
сутрашњом
зором
свету
објавити
лепше
дане
и
сјајнију
будућност
.
Није
нам
намера
да
из
те
мешавине
разних
индивидуа
извадимо
неке
нарочите
карактере
,
—
слика
би
била
увек
непотпуна
,
јер
би
то
требали
да
чинимо
са
сваким
појединцем
,
та
,
готово
сваки
је
био
по
један
јако
развијен
карактер
;
—
нити
можемо
да
износимо
тип
ове
заједнице
сад
кад
смо
већ
при
крају
нашег
главног
догађаја
,
а
кад
бисмо
хтели
да
се
узносимо
при
томе
својом
вештином
,
то
би
већ
било
доцкан
,
немамо
времена
за
то
,
јер
се
последице
почињу
брзо
развијати
из
преходница
које
су
такође
биле
толико
убрзане
,
да
нас
гоне
свршетку
.
Као
део
нашег
догађаја
оне
су
припомогле
само
завршетку
,
а
стварањем
целе
потпуне
слике
ваљало
би
почети
.
У
осталом
,
прича
је
—
прича
,
која
има
својих
граница
,
смерова
и
својега
тока
;
она
не
треба
да
буде
ни
расправа
нити
студија
,
кад
се
тако
што
и
није
обећавало
.
Ипак
можемо
толико
напоменути
да
је
и
у
овом
скупу
било
овде
онде
понеких
личности
,
које
као
да
су
давале
ток
,
не
по
оданости
слушалаца
,
јер
је
њихова
првенства
често
нестајало
брже
или
лаганије
него
што
је
и
постојало
,
—
већ
по
већем
утицају
—
тренутном
или
трајнијем
—
њихових
досетака
,
које
су
уносили
у
ово
често
заједничко
измењивање
мисли
.
Данас
је
један
завладао
идејом
„
свеопштега
мира
“
,
сутра
га
је
побио
онај
са
преходном
и
пречом
потребом
„
рацијоналнога
васпитања
“
