РОБИЊИЦА
ЗЛАТА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
ПРОШЛОСТИ
НАПИСАО
Прота
Ж
.
Јовичић
БЕОГРАД
.
ШТАМПА
КРАЉ-СРПСКЕ
ДРЖАВНЕ
ШТАМПАРИЈЕ
1893
Накладом
књижаре
Велимира
Валожића
РОБИЊИЦА
ЗЛАТА
ОТЕТО
ПРОКЛЕТО
Народна
изрека
Догађај
у
овој
причи
испричан
није
измишљен
,
него
истинит
.
Догодио
се
у
оно
доба
кад
прича
каже
.
Колико
сам
могао
и
умео
,
трудио
сам
се
да
што
верније
нацртам
живот
српскога
народа
под
турском
влашћу
у
очи
нашег
првог
устанка
на
.
Грађу
за
ову
своју
приповетку
прибирао
сам
одавно
из
причања
старих
људи
који
су
запамтили
оно
доба
и
ондашњи
живот
.
Исто
тако
и
живот
и
обичаје
београдских
Турака
описао
сам
по
причању
особа
које
још
памте
београдске
Турке
и
које
су
имале
приступа
у
њиховим
кућама
и
харемима
.
Намера
ми
је
била
,
да
,
поред
вернога
описа
ондашњега
стања
у
Србији
,
изнесем
у
овој
својој
причи
одавно
стару
али
вазда
нову
истину
:
да
никако
зло
не
може
проћи
без
кастиге
.
Ово
се
тиче
оних
којима
је
туђа
крв
јевтина
.
Колико
сам
овим
спојим
скромним
радом
привредио
српској
књижевности
,
то
ће
оценити
правичан
суд
мојих
читалаца
.
Прота
Ж
.
Јовичић
ПРОФЕСОР
БОГОСЛОВИЈЕ
.
И
Близу
позније
крвавог
Делиграда
,
на
лепој
висоравни
испод
планине
Буковика
,
налази
се
село
Мозгово
.
Одмах
испод
села
пружа
се
у
недоглед
сеоски
атар
,
по
ком
пасе
на
хиљаде
оваца
и
остала
стока
.
Марва
је
подељена
на
буљуке
,
по
сеоским
махалама
,
и
код
сваког
буљука
играло
се
по
неколико
чобана
и
чобаница
—
ја
лопте
,
ја
клиса
,
ја
гуџе
,
ја
робова
.
Један
буљук
био
је
понајвећи
,
и
беше
се
спустио
близу
пута
,
што
иде
од
Ниша
к
Београду
.
Код
тог
буљука
играло
се
6—8
чобана
,
међу
којима
беху
две
девојчице
—
Злата
и
Смиљана
.
Смиљана
је
могла
имати
10—15
година
.
Злата
је
била
старија
,
и
могло
јој
је
бити
око
петнаест
до
шеснаест
година
;
али
је
тако
била
одрасна
,
да
би
човек
помислио
,
да
има
и
пуних
осамнаест
.
Злата
је
била
витка
стаса
а
повисоког
раста
.
Њено
бело
као
снег
лице
,
с
природним
руменилом
на
јагодицама
;
њене
црне
очи
—
као
трњине
,
гајтан-веђе
,
и
остала
лепота
лица
,
тако
је
сразмерна
била
,
да
су
Злату
рачунали
као
прву
лепотицу
—
не
само
у
Мозгову
,
него
и
у
свима
оближњим
селима
.
Злата
беше
просто
обучена
:
на
глави
фес
—
абењак
,
а
горња
хаљина
беше
јој
старински
зубун
с
три
куке
,
и
запрегачом
запрегнута
.
Била
је
обувена
у
опанке
.
Ово
просто
одело
тако
је
било
удешено
,
да
је
Злата
изгледала
права
лепотица
.
Поред
лепоте
Злата
беше
обдарена
и
осталим
врлинама
,
које
су
њену
лепоту
зачињавале
и
још
већу
пажњу
на
њу
скретале
.
Она
је
била
паметна
,
скромна
,
чедна
;
једном
речи
,
беше
то
узор
девојчица
.
Израз
њеног
лица
и
све
њено
понашање
оличавало
је
у
њој
нешто
анђеоско
,
—
оно
што
се
зове
допадљивост
.
Ко
је
ма
и
једном
видео
Злату
,
она
га
је
морала
запленити
и
срце
му
однети
...
.
И
ако
је
Злата
била
тек
у
шеснаестој
години
,
и
ако
њени
родитељи
нису
ни
помишљали
на
удају
њену
,
и
пак
,
многи
су
се
момци
о
њу
отимали
,
и
желели
да
добију
њену
руку
.
Родитељи
Златини
,
Милојко
и
Марија
,
беху
припознати
људи
.
Од
деце
имали
су
само
Злату
и
Мирка
,
који
је
могао
имати
тринаест
до
четрнаест
година
.
Око
ово
двоје
дечице
беху
родитељи
скрстили
своје
руке
;
то
им
беше
и
нада
и
утеха
и
потпора
у
њиховој
старости
.
Радост
родитељску
и
љубав
к
својој
дечици
још
је
више
увеличавала
она
слога
,
коју
су
родитељи
гледали
међу
својом
децом
.
Брат
и
сестра
никада
се
нису
раздвајали
.
Ако
је
требало
ићи
у
цркву
на
причест
,
они
су
заједно
ишли
:
ако
је
требало
ићи
на
игру
,
једно
без
другога
нису
хтели
отићи
.
Овце
су
заједно
чували
,
и
,
тако
рећи
,
код
оваца
готово
одрасли
.
Беше
мај
месец
179
...
.
године
.
Шуме
се
беху
заоделе
зеленилом
,
све
у
природи
оживело
новим
животом
.
На
једној
страни
Зеленових
Њива
пасле
су
овце
и
тек
се
чуло
како
по
пека
овца
блекне
за
одлученим
јагњетом
.
У
дебелу
хладу
,
под
неким
ћопаком
,
седели
су
чобанчићи
.
Беху
поскидали
своје
торбице
и
јанџике
,
спремаху
се
да
ручају
.
Таман
су
почели
ручати
,
поведе
се
међу
њима
разговор
:
које
ће
се
игре
играти
после
ручка
.
Неки
од
чобана
хоћаху
лопте
,
неки
клиса
,
—
тек
ће
Злата
рећи
:
„
Да
се
играмо
робова
.
“
Ова
гомилица
чобана
слушала
је
Злату
свакад
без
поговора
,
па
се
и
сад
не
хтеде
њеној
жељи
противити
,
јер
је
она
међу
њима
била
најстарија
и
најразборитија
.
По
што
су
се
овако
договорили
,
приступише
скромноме
ручку
.
Не
беху
се
ни
по
једним
залогајем
заложили
,
а
једак
од
чобана
погледа
на
северно
источну
страну
,
од
куда
ја
ишао
пут
од
Соко-Бање
преко
села
Мозгова
,
па
пресецао
:
Зеленове
Ливаде
,
Венац
и
Пландиште
.
Пут
од
Соко-Бање
преко
села
Бовна
,
Бањске
Клисуре
за
Алексинац
,
врло
је
живописан
.
Ко
је
ма
и
једном
у
своме
животу
прошао
тим
друмом
,
пожелеће
,
да
још
који
пут
њиме
прође
.
Од
прилике
,
из
средине
Бањске
Клисуре
,
око
Чуминог
Гроба
одваја
се
један
пут
,
те
иде
уз
Бршку
Реку
,
па
преко
Мозгова
,
и
састаје
се
са
цариградским
путем
,
ту
негде
око
Делиграда
,
близу
Нерићевог
Хана
.
На
тај
пут
беше
упрло
свој
поглед
оно
чобанче
,
па
ће
рећи
своме
друштву
,
показујући
руком
:
„
Погледајте
тамо
!
Чини
ми
се
отуда
иду
неки
коњаници
...
“
Сви
чобанчићи
погледаше
на
ону
страну
,
и
одиста
спазише
неке
путнике
.
Путници
беху
подалеко
,
те
се
на
први
мах
није
могло
распознати
,
да
ли
су
Срби
или
Турци
.
Али
кад
се
путници
већ
примакоше
ближе
,
могло
се
по
белим
чалмама
јасно
познати
,
да
то
беху
Турци
.
Сви
чобанчићи
повикаше
у
глас
:
„
Турци
,
Турци
!
...
Хај’те
да
бегамо
!
...
“
Али
је
већ
доцкан
било
;
јер
ову
невину
гомилицу
српске
нејачи
раздвајаше
од
бесних
Турака
само
350—400
корака
.
Чобанчићи
скочише
на
ноге
и
стадоше
као
укопани
...
.
Турци
су
путовали
:
од
Соко-Бање
у
Београд
.
Могло
их
је
бити
8—10
коњаника
.
У
поводу
беше
и
једна
сексана
.
На
кршном
вранцу
мисирскога
соја
јахаше
млад
и
леп
Турчин
коме
је
могло
бити
+
између
22—24
године
.
По
оделу
,
све
златом
извезеном
,
одмах
се
могло
познати
,
да
јо
ово
био
какав
турски
племић
,
—
син
богатих
родитеља
.
Аша
на
седлу
беше
златом
извезена
;
узда
и
билам
сребром
окована
и
трепетљикама
поднизана
.
Једном
речи
:
не
зна
се
ко
беше
више
накићен
-
коњаник
или
коњ
.
Овај
млади
Турчин
беше
поодмакао
за
десетак
корака
испред
гомиле
Турака
,
и
подбочивши
се
десном
руком
,
погледао
је
поносито
то
на
једну
то
на
другу
страну
,
сладећи
се
дивним
изгледом
величанственога
Ртња
,
Озрена
,
Шабазовице
,
Рожња
,
ђуниских
висова
и
равнином
бинч-моравском
.
Кад
се
Турци
приближише
чобанима
,
зауставише
коње
.
Онај
млади
Турчин
што
напред
јахаше
,
осврну
се
и
нешто
турски
проговори
сеизу
,
који
вођаше
сексану
.
Сеиз
беше
крупног
раста
и
развијен
човек
;
био
је
обријан
,
и
могло
се
познати
да
није
био
Турчин
.
Он
чисто
српским
језиком
поче
запиткивати
чобане
:
одакле
су
,
и
чији
су
?
Чобани
су
одговарали
како
су
знали
и
умели
.
Међу
тим
се
млади
Турчин
беше
загледао
у
Злату
;
на
лицу
му
се
опажала
нека
зверска
радост
и
сав
је
био
усплахирен
.
Јадна
Злата
,
и
не
сањајући
шта
је
очекује
,
гледала
је
унезверено
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
,
а
понајвише
у
земљу
,
само
да
се
њен
поглед
не
сукоби
с
погледом
Турчиновим
.
Млади
Турчин
рече
опет
нешта
сеизу
.
Сеиз
се
окрете
Злати
,
па
је
поче
запиткивати
:
чија
је
,
има
ли
родитеље
,
браћу
и
сестре
?
Злата
је
испресецаним
и
уздрктаним
гласом
смерно
одговарала
:
да
има
оца
и
матер
и
само
једног
брата
.
Турчин
опет
нешто
рече
сеизу
,
и
он
сиђе
с
коња
,
па
поче
Злати
овако
говорити
:
„
Море
девојче
,
ага
се
загледао
у
тебе
и
хоће
да
му
будеш
кадуна
.
Оп
ће
те
срећном
учинити
.
Носићеш
свилу
и
кадифу
,
нити
ће
те
сунце
пећи
;
ни
киша
бити
.
Хајд
’
с
нама
!
“
Злата
и
њен
брат
вриснуше
у
плач
.
Остали
су
чобани
стојали
пренеражени
,
мислећи
на
коју
страну
да
нагну
бегати
.
Сеиз
на
ново
рече
Злати
:
„
Бадава
плачеш
!
Ти
мораш
ићи
—
хтела
не
хтела
,
—
тако
хоће
ага
.
Будало
једна
!
зар
не
желиш
да
будеш
срећна
и
да
живиш
као
кадуна
,
већ
да
по
трњу
јуриш
за
тим
козама
и
овцама
?
Бирај
кога
хоћеш
коња
:
воља
ти
сексану
или
овог
ког
сам
ја
јахао
.
“
—
Не
ћу
ни
једнога
!
Ја
сам
Српкиња
—
хришћанка
.
Не
волим
Турчина
“
,
одважно
рече
Злата
.
Сеиз
нешто
проговори
Турчину
.
Турчин
плану
као
жива
ватра
,
и
ток
што
изусти
реч
„
tut
“
(
др’ж
је
)
,
сеиз
шчепа
Злату
за
обадве
руке
.
Још
једном
понуди
је
,
да
на
леп
начин
узјаше
на
коња
...
.
Злата
се
поче
отимати
из
руку
овога
џелата
.
Пиштала
је
,
молила
,
преклињала
да
је
пусте
;
али
снажно
руке
држале
су
је
чврсто
.
Кукавни
Златин
брат
беше
прекрстио
руке
на
прса
пред
Турчином
,
који
охоло
на
коњу
сеђаше
:
.
па
га
кроз
плач
мољаше
,
да
му
не
дира
једину
сестру
.
Остали
су
чобани
јецали
и
дрхтали
од
страха
.
И
последње
кобне
речи
:
„
at
ati
istime
“
(
метни
је
на
коња
)
излетеше
из
уста
Турчинових
.
Снажне
руке
шчепаше
јадну
Злату
,
и
док
би
човек
оком
тренуо
,
она
је
била
на
коњу
.
Турци
коње
ободоше
и
замакоше
у
једну
шумицу
.
Престрављени
чобани
и
последњи
пут
чуше
топот
коњски
и
писку
лепе
Злате
:
„
Брате
,
мајко
,
бабо
!
...
“
Самовоља
и
обест
турска
уграби
овај
невини
створ
,
овај
лепи
цветак
,
и
одведе
га
,
а
куда
?
Бог
свети
зна
!
...
„
Србин
роди
,
а
Турчин
одводи
.
Србин
храни
,
а
Турчин
се
слади
.
“
Поред
Злате
јахао
је
на
сексани
сеиз
;
у
једној
руци
држао
је
дизгине
,
а
другом
Злату
за
руку
.
Оставимо
јадну
Злату
нека
путује
,
са
жељом
:
да
јој
Бог
у
помоћи
буде
,
а
ми
за
часак
да
завиримо
у
кућу
тужних
родитеља
,
који
изгубише
своју
јединицу
.
ИИ
Тога
кобног
дана
Златини
родитељи
нису
били
дома
;
чак
у
вече
у
мркли
мрак
дошли
су
кући
.
Кад
су
били
близу
куће
,
на
један
мах
застадоше
и
напрегнуто
почеше
слушати
.
Тек
ће
муж
запитати
жену
:
„
Каква
са
ово
запевка
чује
?
“
Брже
боље
потрче
кући
;
кад
тамо
,
имају
шта
чути
:
Мирко
је
нарицао
за
својом
милом
сејом
,
исто
онако
као
што
би
и
сеја
за
братом
_
јединцем
нарицала
.
Неколико
комшија
беше
се
искупило
и
вајкали
су
се
,
сажалевајући
што
је
несрећа
постигла
Милојка
и
његов
дом
...
.
Кад
Мико
угледа
родитеље
,
писну
као
рањен
соко
,
полети
им
у
наручје
са
речима
:
„
Злату
нам
Турци
данас
заробише
и
некуд
одведоше
!
...
“
Родитељи
Златини
,
као
громом
поражени
,
ништа
нису
знали
шта
се
око
њих
догађа
.
И
тек
онда
кад
је
Мирко
у
кратко
препричао
шта
се
десило
на
Зеленовим
Њивама
код
Пландишта
,
настаде
очајничка
запевка
и
запомагање
.
Помеша
се
запевка
оца
и
матере
са
запевком
сина
;
мајка
је
нарицала
за
својом
јединицом
тако
,
е
би
срце
од
туге
препукло
.
Отац
је
јурио
то
на
једну
,
то
на
другу
страну
,
и
само
је
викао
„
Помозите
,
браћо
!
Спасите
моју
јединицу
,
моју
лепу
Злату
,
моје
мило
дете
!
“
Комшије
се
вајкаху
и
утираху
сузе
.
Живе
душе
не
оста
,
која
се
није
плачем
гушила
.
У
сред
те
запевке
и
нарицања
,
рећи
ће
стари
чича
Раде
Милојку
:
„
Није
вајде
,
брате
Милојко
,
нарицати
.
Што
би
—
би
.
Ниси
ти
први
,
нити
ћеш
бити
последњи
који
оплакујеш
живо
дете
своје
.
Бесни
Турци
ево
већ
од
тужнога
Косова
тако
раде
;
јадан
народ
српски
одводе
у
ропство
:
и
турче
.
Ти
си
још
био
у
колевци
,
па
ниси
ни
запамтио
,
кад
су
ти
рођену
и
једину
сестру
Турци
заробили
,
па
некуд
одвели
,
—
ја
у
Ниш
,
ја
у
Београд
.
Ја
то
памтим
као
да
је
јуче
било
.
Од
то
доба
ништа
се
не
зна
,
где
је
и
како
је
,
и
да
ли
је
још
у
животу
...
Такав
ти
је
к
смет
...
.
Греси
и
неслога
наших
старих
свалили
се
на
нашу
главу
,
и
ми
морамо
трпети
...
.
Божја
воља
!
...
Зар
ниси
чуо
како
су
Турци
одвели
јединицу
ћерку
из
Ђуниса
,
па
отели
рођену
жену
од
човека
?
И
ко
би
могао
избројати
све
несреће
које
јадни
народ
српски
трпи
од
бесних
Турака
!
...
Моли
се
Богу
!
Он
је
добар
,
па
ће
можда
избавити
јадну
Злату
.
“
Ма
да
ово
беше
слаба
утеха
,
али
се
и
пак
Милојко
мало
стиша
,
и
поче
размишљати
,
како
би
бар
сазнао
куда
му
је
одведена
Злата
.
Међу
тим
,
мајка
је
све
једнако
кукала
и
нарицала
:
„
Јединице
моја
!
прва
радости
моја
,
да
ти
црна
и
небела
мајка
зна
где
ти
је
гроб
,
лакше
би
те
прегорела
!
Леле
мене
,
моје
лепо
дете
!
Тешко
мени
,
ја
изгубих
тебе
!
Куку
ојађеној
!
—
Жено
,
рећи
ће
Милојко
,
није
вајде
кукати
,
смири
се
...
.
Мени
се
све
нешто
слути
,
да
ће
се
наша
Злата
избавити
.
Она
је
паметна
и
окретна
.
“
Кад
ово
рече
,
он
саже
главу
и
опет
се
замисли
.
За
тим
се
трже
и
рече
:
„
Сутра
је
нов
дан
,
нова
навака
...
.
“
До
неко
доба
ноћи
остале
су
комшије
у
Милојковој
кући
.
Разговор
се
водио
о
свачему
:
о
Турцима
нишким
,
соко-бањским
,
крушевачким
,
београдским
,
а
највише
о
Злати
и
њеном
ропству
.
Око
пеко
доба
ноћи
,
рећи
ће
чича
Раде
:
„
Разговору
краја
нема
.
Време
је
да
се
и
наших
кућа
сетимо
.
“
После
ових
речи
,
све
комшије
поустајаше
,
пожелеше
Милојку
и
његовој
домаћици
„
лаку
ноћ
“
и
одоше
својим
кућама
.
Јадну
и
чемерну
ноћ
провео
је
Милојко
са
својом
домаћицом
.
Они
нису
сву
ноћ
склопили
очи
.
Час
су
плакали
,
час
једно
друго
тешили
да
ће
опет
видети
Злату
,
час
размишљали
,
како
ће
дознати
,
куда
је
и
на
коју
страну
одведена
.
Сутрадан
кад
је
мајка
отишла
у
вајат
и
видела
рухо
Златино
,
тек
је
тада
наступила
права
жалост
.
Мати
је
грлила
њене
хаљине
и
тужно
нарицала
.
Искупише
се
жено
и
девојке
из
комшилука
,
и
само
се
чуо
:
плач
,
јецање
и
вајкање
...
.
Друге
су
своју
другу
тешиле
,
али
је
нису
могле
утешити
.
Мајчино
срце
беше
расцепљено
,
за
њега
беше
једини
лек
—
да
види
своју
Злату
.
Дође
време
,
да
Мирко
изјави
овце
на
попас
.
Кад
је
дошао
до
тора
,
он
се
обазре
на
кућу
,
и
као
да
некога
изгледаше
и
очекиваше
.
Сети
се
да
му
нема
сеје
и
да
од
сад
,
он
сам
мора
чувати
овце
,
—
бризну
у
плач
и
закука
из
гласа
.
Мати
и
отац
притрче
и
почну
га
тешити
:
„
Не
плачи
,
сине
!
Наћи
ћемо
ми
сеју
.
Она
није
далеко
;
она
ће
доћи
...
.
“
Плач
их
загуши
,
и
ништа
више
не
могоше
рећи
.
ИИИ
.
На
оном
кобном
месту
под
оним
истим
ћопаком
,
одакле
Турци
заробише
и
одведоше
Злату
,
беху
се
искупили
они
исти
чобани
,
који
су
и
јучерањег
дана
ту
били
и
својим
очима
видели
то
зверство
.
На
њиховим
лицима
опажала
се
тута
и
жалост
.
Мирко
је
плакао
,
чобани
га
нису
ништа
запиткивали
.
Жао
им
је
било
...
.
Не
беше
Злате
међу
њима
...
.
Тај
исти
дан
Милојко
се
спреми
и
пође
путем
,
што
иде
преко
Ражња
у
Београд
.
Где
јо
год
кога
у
путу
срео
,
он
би
га
запитао
:
Е
да
ли
није
видео
или
срео
какве
Турке
на
коњма
,
и
да
ли
није
спазио
да
какву
девојку
собом
воде
?
Близу
Ражња
дозна
од
једног
чобанина
,
да
су
неки
Турци
путем
прошли
,
и
да
је
то
било
од
прилике
после
великог
ручка
,
али
му
није
умео
казати
,
да
ли
су
какву
девојку
собом
водили
.
У
Шупељаку
(
данашњем
Јовановцу
)
такође
дозна
од
једне
старе
жене
да
је
8—10
Турака
око
заранака
прошло
,
али
му
ни
она
не
умеде
казати
да
ли
су
какву
девојку
собом
водили
.
Милојко
дође
чак
до
Ћуприје
;
па
је
и
овде
распитивао
,
али
ништа
пије
могао
докучити
.
Дође
до
на
моравску
ћуприју
,
погледа
преко
ње
,
заплака
се
,
дубоко
уздахну
,
па
ће
рећи
:
„
Све
је
пропало
!
Моју
Злату
никад
више
видети
не
ћу
!
...
“
Какве
су
се
тужне
и
жалосне
мисли
ројиле
у
памети
уцвељенога
оца
,
кад
се
враћао
својој
кући
у
Мозгово
,
лако
је
погодити
.
Готово
пет
дана
он
је
пробавио
на
овом
путу
.
Нит
се
где
одмарао
ни
залогајем
хлеба
заложио
.
Њега
је
занимала
мисао
:
шта
ће
да
кажо
својој
ојађеној
и
уцвељеној
жени
са
свога
пута
...
.
Тек
пети
дан
у
мркли
мрак
стиже
Милојко
својој
кући
у
Мозгово
.
Уморен
дугим
путовањем
и
глађу
,
оп
је
својој
домаћици
само
назвао
Бога
,
па
сетан
а
замишљен
сео
на
столицу
у
прочељу
.
Његов
долазак
беше
права
радост
за
Мару
жену
му
.
Жељно
и
узбуђено
она
поче
питати
свога
мужа
:
е
да
ли
је
што
могао
разабрати
за
Злату
;
је
ли
могао
стићи
Турке
?
...
Милојко
је
ћутао
и
ништа
није
умео
да
одговори
.
Тек
после
неколико
минута
уздахне
,
па
ће
рећи
својој
жени
:
„
Узалуд
је
мој
пут
;
ишао
сам
чак
до
Ћуприје
:
уз
пут
сам
разабрао
,
да
су
Турци
пропутовали
,
али
о
нашој
јадној
Злати
нико
ми
ништа
не
умеде
рећи
...
“
Уздахну
и
ућута
.
Муж
и
жена
згледаше
се
и
обоје
горко
зајецаше
.
ИВ
.
Док
се
Милојко
бавио
на
путу
,
и
Мара
није
седела
скрштених
руку
код
куће
.
Она
је
обиграла
не
само
Мозгово
,
већ
и
сва
околна
села
,
е
да
би
што
год
дознала
за
Злату
.
Где
год
је
чула
за
какву
врачару
,
она
је
ишла
и
носила
белегу
од
Златина
руха
-
или
запекљач
,
или
мемицу
или
друго
што
.
У
исто
време
носила
је
—
ја
тиквицу
,
ја
крчажић
тазе
воде
с
оног
извора
с
ког
се
за
кућу
вода
захватала
и
доносила
.
Врачаре
су
јој
различито
говориле
.
Једна
је
рекла
,
да
је
Злата
на
добром
месту
,
да
је
жива
и
здрава
,
али
је
у
великој
тузи
—
за
родитељима
и
кућом
.
Друга
опет
казала
је
:
да
ће
се
Злата
избавити
,
али
ће
проћи
доста
времена
и
она
рече
—
да
је
Злата
жива
и
здрава
.
Најзад
Мара
смисли
да
оде
некој
најчувенијој
врачари
,
те
да
чује
шта
ће
јој
она
казати
.
Захвати
с
извора
тазе
воде
,
узе
Златину
кошуљу
и
упути
се
у
село
где
је
живела
ова
стара
врачара
.
У
крај
тога
села
,
на
једном
огумку
,
беше
једна
уџерица
—
кровињара
,
друго
зграде
не
беше
.
Око
куће
није
било
ни
ограде
,
нити
каква
воћњака
.
Пред
кућом
беше
само
један
сув
дуд
,
на
коме
су
висили
некакви
дроњци
.
На
једној
мотки
која
стајаше
на
две
сохе
,
беше
прострт
губер
—
поздерњак
.
Испод
куће
стајала
су
нека
батал-кола
.
Ту
близу
беше
трлица
,
а
под
трлицом
лежао
је
на
поздеру
стари
пас
,
који
кад
опази
Мару
,
он
само
подиже
главу
,
добро
је
погледа
,
па
опет
зажмури
а
не
лану
.
Испод
стрехе
висио
је
мали
венчић
црвених
паприка
,
а
до
њега
један
смотак
некакве
пређе
—
стреке
.
До
трг
смотка
беху
обешене
старе
чарапе
.
На
буништу
беше
један
петао
,
и
око
њега
две
три
кокошке
.
На
самом
прагу
кућњем
беше
се
пружио
стари
бели
мачак
.
На
сред
куће
тињао
је
један
угарчић
.
Над
ватром
,
о
верижњачи
,
висиле
су
вериге
,
а
о
веригама
гвозден
бакрачић
.
У
прочељу
беше
једна
тронога
столичица
.
У
горњем
крају
куће
стајаше
клупа
и
на
њој
торба
брашна
.
Ту
до
торбе
лончић
и
у
њему
дрвена
кашика
.
У
другом
крају
куће
виђаше
се
некакав
долапић
.
Иза
преклада
лежало
је
једно
шугаво
прасе
.
Све
је
ово
било
јасан
доказ
,
да
у
овој
кући
није
било
мушке
главе
...
.
Ту
,
у
ту
кућу
ушла
је
јадна
Мара
да
што
год
чује
и
разбере
за
своју
робињицу
Злату
.
Ушавши
у
кућу
,
затекла
је
самохрану
старицу
,
којој
је
могло
бити
близу
сто
година
.
Она
је
нешто
тутољила
по
кући
,
па
није
спазила
Мару
...
Тек
кад
јој
је
Мара
назвала
Бога
,
она
се
осврте
,
натквеси
руку
над
очи
,
добро
је
погледа
и
одговори
јој
:
„
Бог
ти
добро
дао
,
ћерко
!
“
Чудноват
упечатак
учинила
је
ова
старица
на
Мару
.
Од
дубоке
старости
она
се
беше
тако
погурила
,
да
је
изгледала
као
гудало
.
Лице
јој
беше
све
смажурено
,
очи
упале
у
главу
,
и
беху
тако
мале
,
да
су
више
личиле
на
два
зрна
сочива
него
на
очи
.
Руке
суве
и
коштуњаве
као
две
тршчице
,
глава
јој
непрестано
дрхтала
,
-
једном
речи
,
од
дубоке
старости
,
беше
се
сва
скаведала
.
Изнемоглим
и
једва
чујним
гласом
,
запита
Мару
:
„
Које
је
добро
,
ћери
моја
!
“
—
Није
добро
,
моја
мајко
!
Велика
ме
јо
несрећа
задесила
.
Турци
ми
заробили
и
некуд
одвели
јединицу
ћерку
,
па
сам
дошла
да
те
кумим
и
преклињем
,
е
да
ли
ми
можеш
нешто
год
казати
о
мојој
јадној
Злати
,
и
ту
бризну
у
плач
.
“
—
Шта
!
Турци
ти
заробили
ћерку
!
?
—
Јест
,
заробили
,
мајко
!
Ево
већ
четврти
дан
,
и
ништа
не
знамо
куда
су
је
одвели
.
—
Еј
,
проклети
и
треклети
Турци
!
Опет
заробили
!
Е
,
моја
ћерко
,
колико
ја
таких
јада
памтим
;
колико
су
Турци
Српкиња
одвели
и
потурчили
...
.
И
још
ме
Бог
трпи
!
...
“
При
речи
„
потурчили
“
,
Мара
се
трже
,
као
да
је
гуја
уједе
.
Опет
се
прибра
,
и
понови
ради
чега
је
дошла
.
Старица
се
поче
занећкавати
:
„
Ја
сам
,
ћерко
,
стара
;
више
сам
на
оном
него
на
овом
свету
.
Једном
ми
је
попа
казао
,
да
је
велика
грехота
врачати
,
па
ти
слабо
чујем
и
видим
,
а
и
оно
мало
,
што
сам
у
млађим
годинама
знала
нешто
од
апова
,
све
сам
поборавила
.
Моли
се
Богу
,
и
он
нека
ти
је
у
помоћ
...
.
“
Мара
поче
старицу
материмити
,
кумити
и
молити
,
да
јој
што
год
о
Злати
каже
.
После
дуге
молбе
,
старица
ће
упитати
:
„
А
јеси
ли
донела
белегу
и
тазе
воде
с
кладенца
?
“
Мара
рече
,
да
је
донела
.
Старица
се
диже
,
коштуњавом
руком
која
сва
од
старости
дркташе
,
отвори
један
мали
долапић
и
отуда
изнесе
јадну
зелену
каленицу
.
Узе
од
Маре
крчажић
и
нали
воду
.
За
тим
откиде
запекљач
са
Златине
кошуље
,
проваља
га
међу
сувим
коштуњавим
прстима
и
начини
упоћак
.
Зевајући
и
нешто
шапћући
,
прекрсти
три
пут
над
каленицом
и
спусти
упоћак
.
Упоћак
је
пловио
поврх
воде
,
и
час
о
један
,
час
о
други
крај
каленице
додиркивао
.
Старица
,
натквесивши
руку
над
очи
,
пажљиво
је
пратила
кретање
упоћка
и
сенке
му
,
шапутала
и
главом
махала
,
коштуњавим
прстом
неколико
је
пута
враћала
белегу
на
другу
страну
,
али
је
белега
пловила
са
свим
на
противну
страну
.
Старица
се
нешто
замисли
и
неколико
тренутака
поћута
.
За
тим
подиже
мало
главу
и
погледа
у
Мару
.
Мара
је
једва
чекала
,
шта
ће
јој
врачара
казати
.
У
овом
тренутку
она
је
осећала
у
души
својој
оно
исто
,
што
осећа
осуђеник
кад
му
се
пресуда
чита
:
милост
или
смрт
.
Врачара
затресе
главом
,
па
поче
овако
:
Моћ
и
знање
у
Божјим
је
рукама
.
Ми
грешимо
,
лаћајући
се
овог
посла
,
који
је
Богу
противан
,
а
овако
ми
је
и
наш
добри
покојни
попа
једном
казао
.
Нека
ми
Бог
моје
сагрешење
опрости
...
.
Ја
сам
много
пута
у
свом
животу
грешила
и
врачала
,
по
нешто
и
погодила
,
више
не
погодила
;
али
,
никад
ми
се
није
десило
овако
чудо
.
Ја
сам
стара
и
ваља
ми
мрети
,
за
то
хоћу
да
ти
кажем
ово
што
сам
могла
видети
по
белези
твоје
ћерке
.
Белега
казује
,
да
је
Злата
у
некрштеној
кући
;
та
је
кућа
имућна
;
она
ће
се
из
те
куће
избавити
;
своју
веру
не
ће
променити
;
али
мучно
...
.
ја
...
мучно
да
ћете
је
...
.
“
Овај
неодређени
одговор
врачарин
веома
је
збунио
Мару
.
Она
се
радовала
што
Злата
не
ће
вером
преврнути
;
али
јој
је
тешко
било
,
што
јој
врачара
ништа
не
каза
:
да
ли
ће
своју
кћер
икад
видети
.
Мара
се
са
старицом
опрости
,
пољуби
је
у
руку
,
баци
што
је
била
кадра
на
белегу
,
и
врати
се
својој
кући
.
Оно
вече
,
кад
се
Милојко
с
пута
вратио
,
Мара
му
је
испричала
све
редом
код
којих
је
врачара
била
,
шта
јој
је
која
рекла
,
и
најзад
му
каже
шта
јој
јо
рекла
и
ова
најчувенија
врачара
у
свој
околини
.
Милојку
не
беше
право
што
му
је
жена
обишла
све
врачаре
,
јер
је
и
он
држао
,
да
је
то
грехота
.
Али
родитељска
љубав
према
своме
детету
надмашала
је
све
верске
осећаје
,
те
због
тога
Милојко
није
хтео
ништа
замерити
својој
жени
,
само
је
уздахнуо
,
подигао
очи
к
небу
,
и
изговорио
ове
речи
:
„
Боже
!
ти
буди
у
помоћи
нашој
јадној
Злати
!
...
“
Текли
су
дани
за
данима
;
отац
и
мати
туговали
су
за
јединицом
својом
,
брат
за
једином
сејом
својом
.
Они
су
живели
у
нади
,
да
је
Злата
у
животу
.
Родитељска
туга
за
изгубљеним
чедом
не
да
се
пером
описати
;
она
се
само
може
осећати
.
Никакве
жртве
нису
скупе
за
родитеље
,
само
ако
се
појави
и
најмањи
зрачак
наде
,
да
своје
дете
могу
спасти
и
из
неверничких
канџа
ишчупати
.
Тако
су
чинили
и
родитељи
Златини
...
.
И
они
су
тако
морали
чинити
...
.
В
.
Прође
већ
два
месеца
од
оног
кобног
дана
,
кад
Турци
Злату
заробише
.
Родитељи
њени
беху
занемарили
готово
све
домаће
послове
.
А
време
пролетње
,
радно
доба
,
кад
сељак
мора
радити
и
скунаторити
себи
зимовник
.
Они
већ
нису
умели
мислити
о
томе
.
Мисао
њихова
врзла
се
само
око
Злате
:
где
је
она
,
је
ли
у
животу
и
да
ли
ће
је
кад
год
видети
.
А
највише
их
тишташе
што
о
Злати
ништа
нису
могли
ни
чути
ни
дознати
.
Једно
вече
,
баш
кад
су
за
вечером
седели
,
блекну
јагње
у
кочаку
;
сви
троје
,
и
Милојко
и
жена
му
Марија
и
Мирко
,
тргоше
се
и
не
дишући
ослушнуше
:
јер
им
се
причини
као
да
је
Златин
глас
.
Јагње
још
једном
блекну
,
и
они
видеше
да
су
се
проварили
...
.
Један
дан
науми
Милојко
да
оде
до
Соко-Бање
и
тамо
пропита
и
разбере
:
одакле
су
били
они
Турци
,
који
су
кроз
Мозгово
прошли
и
његову
кћер
заробили
.
У
вече
се
спреми
и
сутрадан
пре
зоре
пође
у
Соко-Бању
.
Дошавши
тамо
,
почне
распитивати
—
једног
,
другог
,
и
дозна
од
некаког
Турчина
,
да
је
заиста
пре
два
месеца
био
један
богат
млад
Турчин
у
Соко-Бањи
код
своје
својте
,
Ашим-
Беговића
,
у
гостима
;
да
је
тај
Турчин
из
Београда
и
да
је
син
богатог
спахије
-
Турчина
Рашид-Беговића
.
Најзад
Турчин
рече
Милојку
:
„
Валах
,
влаше
,
ово
ти
казујем
као
из
ћитапа
,
јер
сам
измећар
у
тој
кући
у
којој
је
био
Турчин
из
Београда
у
гостима
.
“
Сад
је
Милојко
знао
на
чисто
,
где
је
његова
Злата
.
Мало
се
прихвати
и
тај
дан
врати
се
својој
кући
.
Идући
сам
путем
,
он
је
свакојако
мислио
и
размишљао
,
шта
да
ради
и
како
да
избави
своју
кћер
.
Падало
му
је
на
памет
да
некога
потплати
и
да
га
пошље
чак
у
Београд
те
да
покуша
,
не
ће
ли
моћи
како
наћи
и
избавити
Злату
.
Али
му
све
ово
некако
не
иђаше
у
главу
.
Мислио
је
,
мислио
,
и
на
једно
смислио
:
да
иде
сам
у
Београд
,
па
шта
Бог
да
!
...
У
прве
петле
стигао
је
Милојко
својој
кући
.
Чукне
на
врата
.
Жена
+
запита
изнутра
„
Јеси
ли
ти
,
Милојко
“
па
чувши
његов
глас
одмах
ђипи
и
отвори
врата
.
—
„
Ја
сам
се
надала
да
ћеш
ти
доћи
,
нисам
готово
ни
тренула
,
све
сам
била
на
опрезу
.
“
И
одмах
запита
Милојка
:
да
ли
није
докучио
што
у
Соко-Бањи
?
Милојко
јој
исприча
све
што
је
чуо
;
од
оног
Турчина
,
па
ће
најпосле
рећи
:
„
Вала
,
знаш
шта
је
,
жено
,
ја
сам
се
одважио
да
запалим
чак
у
Београд
;
те
за
Бога
и
среће
,
мени
се
све
нешто
тупи
,
да
ћу
чути
за
Злату
.
“
Мара
је
била
добра
,
послушна
и
прилагодна
домаћица
;
своме
мужу
никад
није
кварила
вољу
,
а
нарочито
у
овој
прилици
.
Па
ће
му
рећи
:
„
Иди
,
Милојко
!
Срећан
ти
пут
и
нека
ти
је
Бог
у
помоћи
.
За
кућу
не
брини
.
“
После
два
дана
,
сретали
су
путници
једног
самог
човека
са
штапом
у
руци
и
торбом
на
леђима
.
Тај
човек
није
пешачио
као
што
обично
људи
пешаче
;
он
је
готово
,
трчао
,
као
да
јури
некога
.
Тај
човек
беше
Милојко
из
Мозгова
.
За
што
је
он
тако
хитао
,
ласно
јо
погодити
.
Помисао
:
да
ће
наћи
,
да
ће
видети
Злату
,
сметала
му
је
и
да
мисли
о
дугом
путу
и
умору
.
Путовао
је
и
дању
м
ноћу
,
само
да
час
пре
стигне
у
Београд
Дотле
Милојко
никад
није
био
у
Београду
.
У
путу
је
сретао
многе
путнике
—
и
пешаке
и
коњанике
.
На
једном
месту
,
у
дебелу
хладу
,
код
једног
извора
,
затекне
Милојко
неколико
рабаџија
,
који
се
ту
одмараху
.
Милојко
се
здрави
с
њима
,
упита
их
одакле
су
и
откуд
путују
,
па
и
сам
седе
да
се
мало
одмори
и
воде
напије
.
Они
су
путовали
из
Београда
и
вукли
еспап
у
неку
паланку
у
унутрашњости
.
Један
од
рабаџија
запитаће
Милојка
:
одакле
је
и
куд
путује
.
Милојко
се
каже
,
да
је
родом
из
Мозгова
и
да
путује
у
Београд
.
Тада
ће
га
други
рабаџија
запитати
:
„
А
којим
добром
путујеш
у
Београд
?
“
Милојко
одговори
:
„
Е
,
мој
брате
,
камо
среће
да
је
добро
;
али
је
мој
пут
далеко
од
добра
!
...
Дубоко
уздахну
,
па
настави
:
Турци
проклети
заробили
ми
јединицу
ћерку
,
докучио
сам
да
је
у
Београду
;
па
идем
зловајно
,
ако
могнем
!
да
је
избавим
...
.
Али
слаба
навака
...
“
Док
је
Милојко
ово
причао
,
рабаџијо
су
се
згледале
,
и
све
нешто
на
једног
од
својих
другара
погледе
бацале
Тај
рабаџија
беше
покуњио
главу
,
изгледаше
снужден
и
замишљен
,
никому
није
могао
право
у
очи
погледати
.
Његово
сурови
и
натмурено
лице
јако
је
показивало
немир
душевни
и
да
тај
човек
није
у
миру
и
љубави
са
својом
савешћу
.
А
какав
је
терет
тиштао
његову
душу
,
он
је
једини
могао
знати
.
По
што
се
Милојко
мало
поодмори
,
прихвати
и
воде
напи
,
диже
се
,
упрти
торбу
,
узе
свој
штап
,
опрости
се
с
рабаџијама
рекавши
:
„
у
здрављу
“
,
а
они
њему
:
„
срећан
пут
“
,
и
оде
даље
путовати
.
Тај
дан
у
први
сутон
стигне
у
Гроцку
.
Ту
намисли
да
се
одмори
и
само
један
сан
преспава
.
У
глуво
доба
ноћи
,
кад
још
ни
први
петла
не
беху
запевали
,
крене
се
из
Гроцке
.
Кад
је
био
у
оној
шуми
између
Гроцке
и
Болеча
,
Милојку
се
нешто
чудновато
десило
.
Он
се
беше
нешто
замислио
,
кад
али
на
један
мах
,
он
чу
неки
глас
да
га
зове
:
„
Бабо
,
бабо
!
“
Беше
му
тај
глас
познат
и
чисто
помисли
да
га
Злата
зове
.
Застаде
,
ослушну
,
не
ће
ли
се
глас
поновити
...
.
Ништа
се
не
чује
!
...
Милојко
се
прекрсти
и
рече
:
„
Буди
Бог
с
нама
и
анђели
Божји
!
...
“
настави
пут
,
али
убрзаним
кораком
.
ВИ
.
После
дугог
и
тешког
путовања
,
тек
пети
дан
+
стигне
Милојко
из
Мозгова
на
оно
брдашце
више
Београда
,
на
коме
је
данас
Ашик-Михаилова
механа
.
А
стигао
је
у
ограшје
,
кад
први
зраци
сунчани
беху
почели
одсјахивати
на
високим
и
витким
мунаретима
и
џамијама
турским
.
Видео
је
и
две
огромне
реке
,
каквих
никад
у
животу
није
видео
.
Погледао
је
и
онамо
преко
тих
големих
река
,
па
је
видео
,
како
је
тамо
пукла
равнина
,
како
се
и
по
тој
равнини
белуцкају
села
и
и
висе
се
неке
куле
,
налик
на
турска
мунарета
.
Замисли
се
,
и
сам
у
себи
рече
:
„
Боже
мој
,
па
и
тамо
народ
живи
?
Које
ли
је
вере
,
да
ли
и
тамо
нису
Турци
?
...
“
Баш
у
тај
мах
кад
је
Милојко
овако
замишљено
гледао
преко
Саве
и
Дунава
сремску
и
банатску
равнину
,
Фрушку
Гору
која
га
подсећаше
на
Рожањ
и
Буковик
што
се
уздижу
над
његовим
Мозговом
,
—
баш
у
тај
мах
искрсе
из
једног
чечвара
на
уској
путањи
један
коњаник
.
На
самар
беше
натоварио
две
путуње
,
а
у
антрешељ
сам
усео
.
Назове
Бога
Милојку
,
ободе
коња
и
настави
пут
.
Милојко
замоли
непознатог
коњаника
,
да
малко
застане
:
И
он
заустави
коња
.
—
Молићу
те
,
брате
,
кажи
ми
,
како
се
зове
то
село
,
што
се
доле
пред
нама
види
?
рече
Милојко
пружајући
руку
на
Београд
.
Коњаник
охоло
одговори
:
—
Како
те
село
снашло
!
Зар
не
видиш
да
је
оно
Београд
?
“
Кад
Милојко
чу
да
ја
то
Београд
,
он
се
сав
стресе
и
пребледе
као
крпа
...
.
—
Не
знам
,
брате
!
Никад
нисам
амо
долазио
,
ово
је
први
пут
у
мом
животу
.
Ја
сам
човек
јабанац
,
из
бела
свота
...
.
Камо
лепе
среће
,
да
проклети
Београд
сад
нисам
морао
видети
!
Али
шта
ћу
,
невоља
ме
гони
...
—
А
каква
те
невоља
гони
?
запитаће
коњаник
—
Е
мој
брат
,
имао
сам
јединицу
ћерку
,
не
буди
ти
речено
,
па
ми
је
проклети
Турци
заробише
.
Начуо
сам
да
је
овде
у
Београду
,
и
пошао
сам
да
је
потражим
не
ћу
ли
је
наћи
.
.
Него
те
,
брате
,
молим
,
ти
си
јамачно
познат
у
Београду
,
одведи
ме
бар
у
какав
хан
,
где
бих
могао
преноћивати
,
док
моју
јадну
Злату
нађем
.
—
Па
добро
,
ево
и
ја
путујем
у
Београд
,
па
можемо
у
друштву
;
ја
ћу
те
одвести
код
оног
ханџије
,
где
и
ја
падам
.
“
Уз
пут
је
Милојко
питао
непознатог
коњаника
:
како
се
зову
те
велике
воде
што
се
пред
њима
виде
?
Каква
је
оно
равнина
преко
тих
вода
?
Шта
се
оно
бели
у
тим
равнинама
?
Живи
ли
и
тамо
народ
и
какве
је
вере
?
Какве
су
оно
куле
што
се
виде
итд
.
Непознати
коњаник
казао
је
Милојку
све
што
је
знао
и
умео
,
—
рекавши
му
:
да
и
тамо
српски
народ
живи
,
и
да
се
крсти
исто
тако
као
и
ми
.
После
непуног
сахата
хода
,
стигоше
ова
два
путника
у
Београд
.
Ту
негде
око
данашње
саборне
београдске
цркве
била
је
у
оно
време
некаква
„
Шарена
механа
.
“
У
ту
механу
доведе
онај
коњаник
Милојка
и
каже
му
:
„
Ето
,
ту
можеш
остати
,
механџија
је
Србин
,
и
добар
човек
,
а
не
ће
ти
скупо
наплаћивати
.
“
Уморан
од
дугог
пута
,
Милојко
седе
на
једну
клупу
;
мало
не
потраја
,
он
задрема
,
метну
торбу
под
главу
,
леже
на
клупу
и
заспа
као
заклан
.
Беше
превалило
по
дне
,
а
Милојко
још
спава
.
Механџија
и
остали
који
су
се
ту
десили
,
често
би
опазили
,
како
се
Милојко
у
сну
трза
,
а
два
пут
—
три
чули
су
,
како
јасним
гласом
викну
:
„
Ено
мог
детета
!
Ево
моје
Злате
!
Дајте
ми
моје
де-е-ете
...
.
оно
је
моје
,
није
ваше
...
.
ја
сам
његов
отац
!
...
.
“
И
у
тај
мах
из
дубине
груди
чу
се
тешки
уздах
,
а
за
тим
јецање
...
.
Механџија
и
остали
који
су
ово
гледали
и
слушали
,
свашта
су
могли
помислити
о
овом
човеку
,
само
нису
могли
знати
,
каква
је
тешка
туга
на
срну
његову
...
Тек
око
заранака
пробуди
се
Милојко
,
протрља
песницом
очи
,
обрте
се
лево
и
десно
,
па
повика
:
„
А
где
је
моја
Злата
?
Она
сад
беше
ту
код
мене
...
.
куд
оде
?
“
Механџија
га
упита
:
„
Какву
Злату
ти
тражиш
?
Овде
нема
никакве
Злате
!
...
—
Јест
нема
је
...
.
и
ја
сад
видим
да
је
нема
...
.
Опрости
,
брате
,
сањао
сам
...
.
“
И
ту
зајеца
и
загуши
се
плачем
.
Механџија
беше
родом
од
некуд
из
Старе
Србије
.
Беше
му
име
Дамњан
.
То
је
био
човек
племенита
срца
,
благе
нарави
,
—
једном
речи
:
оно
што
се
каже
—
рајска
душа
.
Био
је
приклоних
година
,
а
дошао
је
у
Србију
као
шипарац
,
кад
му
је
могло
бити
између
10
и
12
година
.
У
Београду
,
служећи
,
одрастао
је
,
познавао
је
све
улице
;
знао
је
у
главу
сваког
Србина
и
Турчина
,
па
и
њихове
куће
.
Плач
овог
непознатог
му
човека
тако
га
потресе
,
да
оп
науми
,
да
по
што
по
то
докучи
,
каква
је
то
голема
невоља
која
овакав
плач
изазива
.
По
што
се
Милојко
добро
расани
,
механџија
га
запита
:
је
ли
гладан
и
би
ли
што
јео
?
Он
одговори
:
„
Нисам
гладан
,
жедан
сам
;
пио
бих
мало
воде
...
.
“
Механџија
му
додаде
крчаг
и
он
се
напи
воде
.
За
тим
мало
поћута
,
дубоко
уздахну
,
па
ће
запитати
:
„
које
ли
је
доба
дана
?
“
Механџија
му
одговори
,
да
су
већ
прошли
заранци
.
Милојко
се
трже
и
рече
:
„
Много
сам
издангубио
,
сад
је
доцкан
...
.
Сутра
ћу
поранити
...
.
“
За
тим
домаши
своју
торбу
,
завуче
руку
унутра
,
извади
комадић
паучљиве
проје
,
једну
главицу
црног
лука
,
одреши
крпицу
у
којој
је
со
завезана
била
,
и
поче
авољити
.
У
тај
мах
беше
механџија
изишао
у
авлију
,
и
кад
се
врати
и
виде
шта
Милојко
једе
,
њему
би
тешко
,
и
понуди
Милојка
да
му
он
донесе
јела
.
На
то
ће
Милојко
рећи
:
„
Нека
,
брате
,
вала
ти
,
огодан
сам
трошком
...
.
из
далека
путујем
...
.
“
—
Ништа
не
мари
,
рећи
ће
механџија
.
Бог
ће
дати
...
.
“
и
одмах
му
донесе
чанче
јахније
и
сомунчић
.
Милојко
завеза
крпицу
са
сољу
,
метну
у
торбу
онај
комадић
паучљиве
проје
и
ону
главицу
црног
лука
,
—
рече
механџији
:
„
Вала
ти
,
брате
,
пека
ти
Бог
за
твоје
добро
плати
“
,
па
се
прекрсти
и
поче
јести
.
Кад
је
јео
,
он
отресе
дланове
,
прекрсти
се
,
и
опет
рече
механџији
:
„
Вала
ти
,
брате
!
...
“
Механџија
понуди
Милојку
и
чашу
вина
:
али
он
не
хтеде
примити
,
рекавши
:
„
Вала
,
доста
је
и
оволико
...
.
“
Беше
већ
први
сутон
,
а
Милојко
се
сне
нешто
вајкаше
,
и
тек
ће
рећи
:
„
Много
сам
издангубио
...
.
“
У
тај
мах
у
механи
никога
не
беше
до
само
механџија
и
Милојко
.
У
то
време
нису
људи
знали
за
кафане
и
механе
,
ту
су
само
путници
падали
...
.
Механџија
се
посади
до
Милојка
,
па
ће
му
овако
рећи
:
:
„
Ја
видим
да
си
ти
карли
,
тужан
и
невесео
;
мора
бити
имаш
неку
голему
невољу
,
кад
си
потегао
толики
пут
,
па
те
молим
,
да
ми
право
кажеш
,
каква
је
та
невоља
?
“
Милојко
се
мало
промешкољи
,
поћута
,
искашља
се
,
па
ће
рећи
:
„
Е
,
мој
брате
,
невоља
,
те
још
каква
невоља
?
.
.
Не
ћу
ти
вала
крити
ништа
,
видим
да
си
добар
и
поштен
човек
,
све
ћу
ти
казати
;
али
каква
ми
је
вајда
,
кад
ми
не
можеш
помоћи
...
.
“
за
тим
све
редом
исприча
механџији
:
како
му
је
један
богат
Турчин
заробио
јединицу
ћерку
,
како
је
довео
у
Београд
,
како
хоће
да
је
потурчи
...
.
„
па
сам
,
вели
,
ето
потегао
толики
пут
и
дошао
амо
,
е
да
бих
је
нашао
и
како
избавио
.
“
Механџија
је
пажљиво
слушао
Милојка
,
па
ће
га
најзад
запитати
:
„
А
да
ли
ниси
докучио
како
је
име
том
Турчину
?
“
-
Јесам
,
брате
,
проклета
му
душа
!
Казао
ми
је
један
Турчин
у
Соко-Бањи
,
да
је
тај
проклетник
некакав
Рашид
Беговић
.
Рашид-Беговића
породица
била
је
најстарија
и
најприпознатија
у
Београду
.
Рашид
-
Беговићи
били
су
оџаковићи
.
По
казивању
старих
,
има
преко
две
ста
и
педесет
година
како
се
та
породица
доселила
из
Босне
у
Београд
.
Рашид
-
Беговићи
су
били
потурчењаци
,
пореклом
из
Босне
.
А
на
жалост
,
познато
је
,
да
су
потурчењаци
били
већи
катили
и
крвопије
српском
православном
народу
,
него
и
прави
Турци
Османлије
.
Рашид
-
Беговићи
били
су
толико
богати
,
да
већ
нису
знали
,
ни
шта
су
имали
.
Уз
то
су
били
највеће
крвопије
и
катили
српскому
народу
.
Сви
већи
и
богатији
спахилуци
у
питомој
Шумадији
били
су
у
рукама
Рашид-Беговића
.
Страх
и
ужас
опи
су
задавали
кукавној
раји
,
кад
су
излазили
по
спахилуцима
на
тефериче
,
или
да
купе
арач
и
десетак
.
Водили
су
свакад
уза
се
по
30—40
сејмена
и
крџалија
,
који
нису
штедели
ни
пола
,
ни
узраста
,
ни
рза
,
ни
образа
јадној
раји
.
У
ту
је
кућу
доведена
Злата
,
да
буде
верна
љуба
некрсту
и
крвопији
свога
народа
...
.
Ту
,
у
тој
кући
,
чували
су
Турци
њу
као
тицу
у
кавезу
...
.
Кад
је
механџија
чуо
име
„
Рашид-Беговића
“
,
он
се
убезекну
,
мало
се
замисли
,
поглади
мустаћ
,
па
ће
рећи
:
„
Богме
,
на
тврдом
је
месту
твоја
кћи
...
.
“
За
тим
се
опет
нешто
замисли
,
од
једном
ђипи
,
па
ће
Милојку
рећи
:
„
Седи
ти
ту
,
сад
ћу
ја
доћи
...
.
“
Близу
у
комшилуку
,
од
прилике
,
где
је
данас
лутеранска
црква
,
живљаше
нека
стара
була
,
којој
беше
име
Адиле
.
По
рођењу
она
је
била
Српкиња
,
али
су
је
Турци
у
младим
годинама
потурчили
.
И
ако
је
била
турске
вере
,
и
пак
је
Србе
веома
волела
,
а
са
Српкињама
се
најрадије
дружила
.
Била
је
сиромашног
отања
,
бавила
се
ткањем
бурунџука
,
а
знала
је
нешто
и
од
хећимства
.
Имала
је
приступа
у
свима
знатнијим
кућама
турским
.
Механџија
изиде
те
рече
својој
жени
,
да
сутра
рано
отиде
до
те
буле
и
како
год
прокопка
:
је
ли
она
била
скоро
у
конаку
Рашид
-Беговом
,
и
да
ли
није
чула
што
за
какву
робињу
?
Механџија
се
за
тим
врати
у
механу
.
Затекне
Милојка
на
оном
истом
месту
где
га
је
и
оставио
.
Подлактивши
се
,
Милојко
је
нешто
мислио
,
а
ласно
је
погодити
о
чему
.
Чим
механџија
дође
,
он
се
као
иза
сна
трже
,
упре
поглед
у
механџију
,
и
очекиваше
,
да
ли
ћа
му
овај
што
год
казати
.
Механџија
му
ни
речи
не
рече
,
само
га
опомену
да
ником
ништа
не
говори
.
ВИИ
.
На
оној
истој
клупи
,
на
којој
се
Милојко
одмарао
кад
је
с
пута
дошао
,
преноћио
је
ту
ноћ
.
Нешто
од
бриге
за
кућом
,
нешто
од
узбуђења
,
а
нарочито
од
оних
речи
,
што
му
их
изговори
механџија
,
сву
ноћ
није
тренуо
.
И
ако
је
то
била
кратка
легња
ноћ
,
и
пак
му
се
учинила
дужа
него
гладна
година
.
Једва
је
чекао
да
сване
.
Чим
је
зора
зарудела
,
он
се
диже
,
узе
крчаг
с
водом
,
опра
руке
,
окрете
се
истоку
,
прекрсти
се
три
пут
,
па
уми
и
лице
.
Механџијски
момак
беше
се
раније
дигао
и
лебну
фуруну
потпалио
.
Мало
не
постаја
,
дође
и
газда
.
Милојко
се
нешто
узврпољио
,
и
као
хтео
би
некуд
да
иде
.
Механџија
га
запита
:
куда
ће
тако
рано
?
Милојко
му
одговори
:
„
Па
онога
,
рад
бих
био
да
идем
,
да
је
потражим
...
.
—
Ни
по
што
,
јер
ти
не
знаш
ни
сокаке
по
Београду
,
па
можеш
залутати
.
“
Милојко
се
смири
.
Кад
је
добро
одјутрило
,
онда
је
механџија
пустио
Милојка
да
се
мало
прође
по
оближњим
сокацима
,
али
му
припрети
,
да
ником
ништа
не
говори
,
нити
да
казује
за
што
је
потегао
у
Београд
.
Милојко
изађе
из
механе
,
осврне
се
неколико
пута
и
добро
утуви
где
је
„
Шарена
механа
.
“
За
тим
се
крене
по
искривуданим
београдско
-
турским
улицама
.
По
сокацима
сретао
је
много
људи
,
и
чинило
му
се
да
су
све
то
Турци
.
А
може
бити
,
да
је
било
и
Срба
.
Али
како
да
их
позна
,
јер
су
сви
носили
једнако
одело
.
На
једном
месту
сретне
једног
човека
,
и
као
рекао
би
да
је
Србин
...
Заусти
и
тек
што
га
не
запита
:
„
Е
да
ли
,
брате
,
ниси
видео
моју
Злату
?
“
Али
се
одмах
сети
шта
му
је
рекао
механџија
,
па
не
смеде
прословити
.
У
једном
тесном
сокаку
срео
је
читав
челеп
була
.
Застаде
и
мишљаше
:
да
ли
и
моја
Злата
није
у
овој
гомили
?
У
мало
што
и
буле
не
запита
,
да
ли
нису
виделе
Злату
;
али
се
трже
,
сети
се
шта
му
је
механџија
заповедио
,
махну
руком
и
пође
даље
...
.
Читаво
пре
по
дне
лутао
је
он
тако
по
сокацима
;
бацао
погледе
—
то
на
једну
,
то
на
другу
страну
.
Видео
је
сијасет
турских
и
српских
чатрља
;
видео
је
на
пенџерима
јаке
пармаке
и
решетке
.
Свуда
је
очекивао
и
ослушкивао
,
не
ће
ли
иза
тих
кобних
пармака
и
решетака
чути
глас
Златин
:
„
Бабо
,
ево
ме
овде
.
Избави
ме
!
“
Најзад
дође
пред
некакав
велики
конак
на
коме
боше
много
великих
пенџера
с
решеткама
.
Ту
је
стао
и
стајао
више
од
пола
сахата
,
ослушкивао
је
,
е
да
ли
се
не
ће
из
те
куће
јавити
Злата
:
„
Бабо
,
ево
ме
,
овде
,
избави
ме
!
“
Све
јо
било
узалуд
...
.
Милојко
уздахну
,
врати
се
,
па
се
још
неколико
пута
обазре
...
.
прекрати
дисање
и
ослушну
.
.
и
риче
:
„
Нема
је
...
.
не
могу
да
је
нађем
...
Ох
,
мени
ојађенику
!
.
.
Ох
,
мени
сињем
кукавцу
!
...
“
Упути
се
„
Шареној
механи
“
и
после
дугог
лутања
једва
је
нађе
.
Беше
већ
превалило
по
дне
кад
је
дошао
у
механу
.
Механџија
га
запита
:
„
Јеси
ли
видео
Београд
?
“
Милојко
му
одговори
:
„
Јесам
,
брате
:
ал
’
да
га
моје
очи
никад
више
не
виде
,
кад
моју
Злату
не
могох
наћи
.
Београд
мени
није
бели
,
већ
црни
град
...
.
“
И
суморно
се
спусти
на
клупу
,
дубоко
уздахну
,
и
неколико
суза
скотрљаше
се
низ
суве
и
преплануле
од
сунца
образе
.
За
тим
узе
своју
торбу
и
поче
из
ње
вадити
онај
комадић
паучљиве
проје
,
главицу
црна
лука
и
завежљај
са
сољу
.
Механџија
му
рече
,
да
то
не
дира
,
јер
ће
му
требати
за
пут
,
и
одмах
му
донесе
у
чанку
јела
и
сомунић
,
те
се
Милојко
прихвати
.
ВИИИ
.
Тај
исти
дан
,
рано
из
јутра
,
отиде
жена
механџијина
код
оне
буле
—
Адиле
,
па
је
замоли
да
оде
у
конак
Рашид-Беговића
,
да
се
потруди
и
дозна
,
да
ли
заиста
има
каква
заробљена
Српкиња
у
конаку
Рашид-Беговића
.
Була
ни
часа
не
почаси
,
спреми
се
,
забули
,
обуче
фереџу
и
упути
се
право
у
конак
Рашид-Беговића
На
два
дана
раније
,
њу
су
тамо
звали
,
па
није
могла
отићи
због
својих
послова
,
а
сад
јој
се
беше
дала
згодна
прилика
,
да
од
једном
два
посла
сврши
.
У
конаку
Рашид-Беговића
живела
је
једна
стара
була
,
која
се
сматрала
за
харем-ћају
,
а
беше
јој
име
Дурџана
.
Држало
се
,
да
је
и
та
була
била
потурчена
Српкиња
;
да
је
још
у
младим
годинама
заробљена
и
у
Ниш
одведена
;
да
ју
је
доцније
неки
богат
Турчин
из
Ниша
,
који
је
био
рођак
Рашид
-
Беговићима
,
поклонио
.
Она
је
остала
уседелица
,
и
никада
се
није
удавала
,
а
турску
је
веру
под
морање
примила
...
.
Тако
се
мислило
о
Дурџани
;
али
опа
то
никад
није
хтела
признати
.
Сви
послови
који
се
тичу
харема
свршавани
су
преко
ње
.
Ко
год
од
женског
пола
хоће
да
уђе
у
харем
,
морао
се
најпре
јавити
овој
старој
були
.
Адиле
је
била
у
дослуку
с
Дурџаном
.
И
тврдо
се
уздала
,
да
ће
од
ње
дознати
,
да
ли
се
заиста
у
конаку
Рашид-Беговића
налази
каква
заробљена
Српкиња
.
Кад
дође
до
коначког
капиџика
,
Адиле
куцне
алком
на
капију
.
Много
не
потраја
,
капија
се
отвори
,
Адиле
уђе
унутра
,
слушкиња
капију
опет
затвори
и
Адилу
одведе
старој
були
у
харем
.
Оне
се
по
турском
адету
здравише
;
за
тим
јој
Дурџана
каза
,
за
шта
ју
је
звала
,
наручи
јој
,
да
тај
посао
што
пре
изврши
.
После
кратког
ћутања
,
запитаће
Адиле
Дурџану
:
„
Ефендум-
кадуна
,
чује
се
,
да
ће
млади
ага
да
се
жени
.
Је
ли
то
истина
?
“
Стара
була
одговори
:
„
Да
,
млади
ага
беше
уловио
добру
препелицу
,
затворио
јо
у
кавез
,
али
се
кавез
отвори
,
и
препелица
одлете
,
и
сад
ага
за
њом
јадикује
...
.
и
тугује
...
.
—
Ја
те
ич
не
разумем
!
Кажи
по
души
шта
се
то
десило
?
“
Дурџана
јој
преприча
све
:
како
је
млади
ага
био
у
гостима
у
Соко-Бањи
;
како
је
заробио
неку
младу
и
лепу
Српкињу
;
како
је
хтео
да
је
потурчи
и
да
се
ожени
њом
,
па
јој
и
име
Ђулзаида
наденуо
;
али
је
та
Српкиња
пре
неколико
дана
умакла
,
па
је
сад
траже
свуд
и
на
све
стране
,
а
не
могу
никако
да
је
нађу
...
.
Дурџана
се
претварала
као
да
о
том
бегству
Златином
ништа
није
знала
.
За
Адилу
је
ово
било
доста
.
Она
је
постигла
што
је
хтела
,
и
имала
је
шта
да
каже
жени
механџијиној
.
По
што
су
посркале
горку
кафу
,
Адиле
се
опрости
с
Дурџаном
и
оде
својој
кући
.
Код
куће
већ
је
чекаше
жена
механџијина
,
да
чује
,
какве
јој
гласове
доноси
.
Чим
була
у
кућу
уђе
и
виде
механџијину
жену
,
она
као
с
неким
усхићењем
повика
:
„
Хаирли
гласови
!
Српкиња
побегла
!
“
За
тим
све
редом
исприча
шта
је
од
старе
буле
дознала
.
Жена
механџијина
одмах
оде
кући
и
каже
своме
мужу
.
Механџија
,
пун
задовољства
,
одмах
оде
у
механу
,
али
се
чини
из
најпре
невешт
.
Милојко
је
седео
на
клупи
као
очајник
,
и
премишљао
:
да
ли
да
иде
кући
,
или
да
још
потражи
Злату
.
Још
га
је
тешила
нада
,
да
ће
му
што
механџија
помоћи
;
па
за
то
би
често
у
њега
погледао
и
ишчекивао
,
е
да
ли
му
не
ће
што
казати
.
Механџија
ћуташе
...
.
Милојко
се
мало
промешкољи
,
почеша
затиљак
,
искашља
се
,
па
ће
рећи
механџији
:
—
Газда
,
ја
ћу
да
идем
,
није
ми
се
вајде
овде
окретати
.
Моје
Злате
нема
,
те
нема
...
.
Него
,
брате
,
да
ти
платим
што
сам
крив
,
па
да
идем
...
.
“
и
поче
дрешити
крај
од
каница
.
—
Лако
ћемо
за
трошак
,
рећи
ће
механџији
,
и
одмах
настави
:
Ја
ћу
ти
нешто
казати
,
али
добро
да
чуваш
реч
и
да
ником
не
казујеш
ово
што
ћу
ти
рећи
,
јер
може
стати
и
моје
и
твоје
главе
.
И
настави
:
Твоја
је
ћерка
заиста
била
овде
у
Београду
,
и
у
мало
што
је
нису
потурчили
,
али
ју
је
пре
неколико
дана
избавио
један
Србин
—
измећар
који
је
служио
у
конаку
Рашид-Беговића
.
Она
је
побегла
,
а
куда
?
Једини
Вог
зна
.
“
Док
је
ово
механџија
говорио
,
Милојко
је
стојао
и
само
бленуо
у
њега
а
ништа
није
умео
рећи
.
Од
радости
и
узбуђења
поведе
се
и
у
мало
што
не
паде
на
земљу
...
Механџија
га
придржа
...
.
За
тим
се
као
иза
сна
трже
и
повика
:
„
Је
ли
то
истина
што
ми
рече
?
—
Јест
,
истина
...
.
Само
лакше
не
вичи
!
...
“
Милојко
се
стиша
,
подиже
очи
к
небу
,
и
узбуђено
ће
рећи
:
„
Хвалим
те
,
Господе
Боже
,
на
твојему
дару
!
...
Моја
је
Злата
избављена
!
Она
се
није
потурчила
!
Она
је
сад
можда
код
куће
!
...
“
За
тим
погледа
у
механџију
па
ће
и
њему
рећи
,
„
Вала
ти
,
добри
брате
!
Ти
си
данас
мене
и
моју
Мару
на
ново
оживео
...
.
И
збиља
,
моја
Злата
није
више
у
Београду
!
Она
је
спасена
?
О
,
Боже
мој
,
где
ли
је
сад
јадница
?
“
Те
исте
вечери
хтео
је
Милојко
да
се
крене
на
пут
,
али
га
механџија
задржа
да
преноћи
,
рекавши
му
:
„
Сутра
—
нов
дан
,
нова
навака
...
.
“
Милојко
послуша
овог
доброг
механџију
,
и
остаде
да
преноћи
.
Тада
ће
рећи
механџији
:
„
Ја
ћу
сутра
да
раним
,
па
те
молим
да
видимо
шта
сам
ти
крив
“
,
и
одреши
крај
каница
.
У
завежљају
беше
само
један
бешлук
.
Милојко
,
кад
је
од
куће
у
Београд
пошао
,
имао
је
свега
два
бешлука
,
и
обадва
је
понео
.
Један
је
у
путу
потрошио
,
а
један
му
за
повратак
остао
.
Овај
добри
Србин
—
механџија
,
не
само
да
му
није
хтео
ништа
наплатити
што
је
потрошио
,
већ
му
спреми
у
торбу
читава
два
сомуна
и
још
неких
јестива
,
опрости
се
с
Милојком
,
пожели
му
срећан
пут
,
и
још
му
једном
припрети
да
ником
ништа
не
говори
...
.
Свом
слузи
заповеди
,
да
Милојка
сутрадан
испрати
до
Стамбол-капије
.
Милојко
је
ту
ноћ
провео
као
на
трњу
.
Да
је
могао
,
он
би
одлетео
својој
кући
да
види
своју
Злату
...
.
ИX
.
У
то
време
Београд
се
није
пружао
даље
од
шанца
,
и
сав
је
био
ограђен
палисадом
,
или
—
како
се
још
звало
—
шарамповом
.
Овај
шарампов
пружао
се
:
од
Видин-капије
,
па
на
Стамбол-капију
,
за
тим
на
Варош-капију
и
везивао
се
за
Сава
-капију
.
Изван
шанца
није
било
ни
једне
куће
.
На
оним
местима
ван
шанца
,
где
се
данас
уздижи
двокатнице
и
трокатнице
,
беху
зиратне
земље
,
које
су
махом
биле
својина
и
чифлуци
београдских
ага
и
спахија
.
Још
није
ни
зора
зарудела
,
а
Милојко
се
беше
спремио
за
пут
.
И
слуга
механџијски
беше
се
дигао
и
лебну
фуруну
потпалио
.
Милојко
упрти
торбу
,
узме
свој
штап
,
прекрсти
се
и
пође
са
слугом
.
По
београдским
улицама
владала
је
мртва
тишина
;
нигде
не
беше
живе
душе
...
.
Само
се
чује
глас
стражара
с
београдског
града
:
„
Азурала-а-а
“
Слуга
доведе
Милојка
до
Стамбол-капије
;
проведе
га
кроз
оне
страшне
сводове
где
су
ченгели
висили
,
а
на
њима
често
осечене
главе
српске
натакнуте
биле
,
покаже
му
пут
,
опрости
се
с
њим
,
и
врати
се
.
Кад
Милојко
изађе
из
Београда
,
и
виде
се
у
њивама
и
ливадама
,
он
се
још
једном
прекрсти
,
пође
друмом
,
убрзаним
кораком
.
Румен
источна
,
преходница
зоре
,
беше
се
указала
на
