?—
А
како
дођосте
ви
на
то
?
—
рећи
ће
Јова
.
—
Па
зар
ви
нисте
наишли
на
то
у
Жил
-Верну
,
и
то
у
његовој
приповеци
,
у
којој
описује
пут
са
земље
на
месец
?
Или
ваљда
нисте
то
ни
читали
?
—
Нисам
уопште
ништа
читао
од
њега
.
—
Заиста
?
—
Зар
је
то
какво
чудо
?
—
Дабогме
да
је
чудо
.
—
А
зашто
?
—
Зато
,
што
је
он
у
целом
свету
познат
као
редак
приповедач
...
—
Ја
никад
нисам
марио
за
приповетке
.
—
Али
нису
то
приповетке
,
као
оне
,
за
које
ви
знате
.
—
Него
какве
су
?
—
Па
ви
заиста
не
знате
ништа
о
том
човеку
и
његовим
делима
?
—
Слушао
сам
за
његово
име
и
знам
толико
,
да
је
мешао
у
своје
приповетке
природне
науке
,
географију
и
друге
таке
ствари
.
—
Па
што
онда
питате
:
„
Да
какве
су
?
“
кад
ето
и
сами
знате
,
да
нису
као
друге
,
него
да
су
у
њима
смештене
и
природне
науке
и
географија
и
друге
таке
ствари
?
!
И
ви
се
ипак
нисте
решили
,
да
прочитате
бар
једно
иди
два
његова
дела
...
—
А
има
ли
ту
доиста
баш
тако
много
да
се
научи
,
као
што
се
кан
да
вама
чини
?
—
Разуме
се
,
да
има
.
—
Зацело
је
вредно
читати
те
ствари
—
умеша
се
Стева
.
—
Жил
Верн
пише
врло
интересантно
и
вешто
.
У
његовим
делима
има
пуно
научних
дата
,
научних
хипотеза
,
и
то
поглавито
из
природних
наука
,
бар
у
оним
делима
,
која
сам
ја
прочитао
.
Он
уме
врло
вешто
да
споји
тај
научан
део
у
својим
списима
са
занимљивим
приповедањем
.
Има
,
до
душе
,
много
и
фантастичнога
,
сасвим
измишљенога
у
његовим
стварима
,
што
он
представља
као
неку
могућност
и
истину
.
Али
мало
образованији
читалац
умеће
увек
строго
оделити
истину
и
научну
хипотезу
од
измишљотине
.
—
Ето
—
поче
опет
Олга
,
—
да
узмемо
за
пример
његов
опис
пута
са
земље
на
месец
.
Ту
има
врло
много
научних
података
и
разлога
,
на
основу
којих
он
долази
до
закључка
,
да
се
може
под
извесним
условима
бацити
из
топа
грдно
тане
са
земље
на
месец
.
Закључак
је
тај
,
разуме
се
,
сасвим
ненаучан
.
Жил
Верн
зна
сам
најбоље
,
да
се
ништа
не
може
бацити
са
земље
на
месец
.
Али
њему
то
треба
,
да
би
могао
у
приповеци
својој
описати
,
шта
све
има
између
земље
и
месеца
у
простору
,
кроз
који
пролази
тај
његов
грдни
пројектил
,
и
да
би
после
исто
тако
могао
представити
читаоцима
,
како
изгледа
месец
и
т
.
д
.
За
таке
цељи
мора
се
,
наравно
,
више
пута
прибегавати
простоме
измишљању
;
али
он
рачуна
на
то
,
да
ће
читаоци
знати
разликовати
оно
,
што
је
утврђено
у
науци
,
од
онога
,
што
он
домеће
и
црта
фантастично
,
да
би
приповетка
била
занимљивија
и
да
би
иначе
имала
Форме
.
—
Него
—
примети
Стева
—
ја
много
штошта
нисам
разумео
у
тој
приповеци
,
јер
ту
има
ствари
из
тако
специјалних
грана
науке
,
да
би
их
могао
појмити
само
стручњак
баш
из
те
гране
.
—
Тај
човек
је
написао
много
дела
.
—
Мени
се
—
поче
опет
Стева
—
особито
допада
његово
дело
„
Двадесет
хиљада
миља
испод
мора
.
“
То
би
тебе
,
као
техничара
,
морало
још
већма
интересовати
...
Он
се
окрете
при
томе
једном
техничару
,
који
им
се
беше
придружио
.
—
Како
то
?
—
запита
овај
.
—
Ту
ти
се
износи
једна
гвоздена
лађа
,
која
плови
под
водом
.
—
Но
,
то
је
врло
вероватно
—
смејао
се
техничар
.
—
И
то
плови
са
ванредном
брзином
и
у
каквој
хоћеш
дубљини
.
Конструкција
је
,
наравно
,
особита
.
Ту
је
електрицитет
покретачка
снага
.
Он
креће
точкове
на
тој
лађи
,
он
даје
осветљење
,
огрев
итд
.
—
Ала
би
дивно
било
,
кад
би
Жил
Верн
изнео
формуле
и
за
то
!
...
Него
што
он
није
учинио
и
што
према
садашњем
стању
механике
није
ни
могао
урадити
,
то
ће
се
већ
временом
морати
постићи
.
Он
је
,
као
што
кажеш
,
својом
фантазијом
створио
од
електрицитета
покретачку
снагу
,
и
то
тако
ужасну
снагу
.
Али
доћи
ће
време
,
кад
ће
тај
сан
постати
истина
.
То
,
што
је
за
сад
немогућно
,
фантастично
,
биће
изражено
математичним
формулама
.
Електрицитет
ће
зацело
постати
покретачка
снага
,
која
ће
заменити
пару
,
грејати
нас
,
светлити
нам
...
.
—
Да
—
упаде
му
у
реч
Олга
,
—
то
је
закључак
основан
на
теорији
,
која
вели
,
да
снаге
прелазе
једна
у
другу
.
—
—
Стигоше
у
Деблинг
.
—
Да
сврнемо
овамо
на
чашу
пива
—
рече
Пера
,
позивајући
их
у
гостионицу
,
поред
које
су
баш
пролазили
.
—
Ту
као
да
је
неко
весеље
—
примети
Стева
.
—
Чује
се
свирка
и
ларма
.
—
То
је
нека
светковина
славенских
ђака
—
објасни
Марко
.
—
Чешки
су
ђаци
позвали
остале
на
забаву
,
која
се
ето
сад
ту
држи
.
Уђу
сви
унутра
,
осим
Милана
и
Симе
,
који
отидоше
управо
у
Беч
.
У
једној
дворани
играло
се
поред
доста
добре
свирке
.
У
ту
дворану
уђе
наше
путничко
друштво
,
пошто
се
најпре
мало
поткрепило
и
одморило
.
Неки
се
од
њих
упусте
у
игру
,
но
већина
је
седела
.
И
Олга
беше
међу
онима
,
који
су
играли
.
—
Зар
ви
нисте
уморни
?
,
—
питаше
је
Марко
.
—
Ех
,
ви
мислите
,
да
је
цео
свет
лењ
,
као
ви
што
сте
...
С
тим
речима
се
пусти
у
игру
с
Пером
,
који
јој
је
у
тај
мах
пришао
.
Набрзо
се
врати
задувана
и
загрејана
.
Узме
своју
мараму
и
пребаци
је
преко
рамена
.
—
Хоћете
ли
са
мном
мало
напоље
?
—
запита
она
Марка
,
полазећи
већ
.
—
Овде
је
тако
загушно
...
Марко
устане
и
изиђе
с
њом
из
дворане
.
Ноћ
беше
ведра
и
лепа
.
Они
седну
на
столице
,
не
говорећи
ништа
.
Тако
су
подуже
ћутали
.
Марко
гледаше
у
звезде
.
—
А
зашто
се
ви
боље
не
огрнете
том
марамом
?
—
запита
је
он
на
послетку
.
—
Ладно
је
.
Можете
озепсти
.
—
Па
онда
?
Марко
је
погледа
зачуђено
.
—
Да
не
ћете
још
и
ви
пасти
у
хипохондрију
!
Чувајте
се
...
—
Можете
ме
исмевати
—
примети
Олга
.
Затим
лупкаше
прстима
по
столу
,
поред
кога
су
седели
.
—
Не
марим
више
да
седим
—
рече
она
на
један
пут
.
Вила
је
узрујана
;
узме
мараму
с
рамена
и
сасвим
се
заогрне
њоме
.
—
Хоћете
ли
да
се
мало
прођете
?
—
питаше
је
он
.
—
Да
.
Они
устадоше
.
—
А
где
сте
ви
?
Не
можемо
да
вас
нађемо
—
зачу
се
глас
Ане
Василијевне
.
С
њом
је
ишао
Пера
и
још
неколицина
.
—
Ево
нас
—
одговори
Марко
зловољно
.
—
Сад
смо
баш
изишли
мало
на
свеж
ваздух
.
Беше
већ
прошла
поноћ
,
кад
је
Марко
опет
седео
с
Олгом
напољу
.
Били
су
сами
.
—
По
вашим
речима
—
говорио
је
он
—
изгледа
,
као
да
ви
не
верујете
,
да
сам
ја
уопште
за
то
способан
...
.
—
Нисам
тако
мислила
...
—
Да
,
како
сте
мислили
?
Олга
ћуташе
.
А
он
је
није
поново
питао
,
није
тражио
од
ње
одговора
,
као
да
је
и
без
тога
знао
,
шта
је
мислила
.
—
Маните
се
сад
тога
—
проговори
она
после
подужег
ћутања
;
—
него
одговорите
ми
боље
на
питање
,
на
које
сте
ми
и
тако
остали
одговор
дужни
...
Марко
осети
,
како
му
срце
поче
нагло
бити
.
Отвори
уста
и
хтеде
нешто
казати
,
али
не
нађе
згодне
речи
.
Олга
се
још
већма
увије
у
мараму
.
—
Ладна
ноћ
—
прошапта
она
,
а
мисли
јој
беху
далеко
од
ноћи
и
ноћне
ладноће
.
—
Јесам
ли
кад
год
волео
...
говорио
је
Марко
као
за
себе
,
а
сав
је
дрхтао
.
—
То
...
ви
хоћете
то
да
знате
...
—
Да
,
реците
ми
љубав
није
никакво
зло
...
И
кад
је
нестане
,
нема
се
шта
рећи
,
ако
није
умешано
непоштење
...
Наравно
,
права
љубав
не
губи
се
лако
и
без
великих
узрока
...
А
знате
ли
ви
-—
поче
она
затим
брже
и
јачим
гласом
,
—
зашто
сам
вас
о
томе
питала
?
Зато
—
настави
одмах
,
не
чекајући
одговора
,
—
зато
...
да
...
да
...
вам
дам
прилике
за
...
.
Олга
престаде
,
не
знајући
,
како
да
сврши
.
—
Чујте
,
Олга
,
мој
одговор
—
проговори
на
један
пут
Марко
.
Глас
му
беше
доста
сталан
.
Сад
је
први
пут
назва
само
но
имену
.
—
Знајте
,
да
до
сад
нисам
ниједну
женскињу
волео
;
али
од
како
вас
познадох
...
.
Ни
он
не
сврши
.
Она
га
је
разумела
.
За
тренутак
му
обвије
руке
око
врата
,
но
одмах
се
опет
спусти
на
своју
столицу
.
—
Хоћеш
ли
бити
моја
?
—
шапташе
он
.
—
Да
,
твоја
ћу
бити
...
XИ
.
Састанци
.
Наступио
је
октобар
.
Ђаци
се
опет
искупише
.
Наскоро
се
почеше
састајати
наши
познаници
од
краја
пређашњега
течаја
,
и
то
понајвише
у
Милановом
стану
.
Држаху
редовне
састанке
;
а
скупљаху
се
и
иначе
.
На
редовним
састанцима
претресали
су
само
своје
ствари
.
Слагаху
се
у
свима
важнијим
питањима
.
Да
би
се
добила
јаснија
слика
о
томе
њиховом
раду
,
изнећемо
разговор
тих
људи
приликом
једнога
таког
састанка
.
—
Као
што
рекох
дакле
—
говорио
је
Милан
,
—
цељ
наша
лежи
једино
у
остварењу
слободе
и
једнакости
,
али
истинске
слободе
и
једнакости
,
до
које
се
може
доћи
само
под
условом
,
да
се
наша
начела
уведу
у
живот
.
Док
постоји
овако
друштво
,
какво
је
сад
,
дотле
се
о
истинитој
слободи
може
говорити
једино
као
мети
,
којој
ваља
тежити
.
Ми
сви
врло
добро
знамо
,
да
иоле
разборити
и
искрени
људи
не
могу
доводити
у
свезу
слободу
са
сувременим
друштвеним
стројем
.
Садашња
друштвена
зграда
значи
пропаст
слободе
,
а
слобода
значи
смрт
садашње
друштвене
форме
.
Пошто
бар
међу
нама
није
нужно
доказивати
те
основне
истине
,
то
ћу
одмах
прећи
на
средства
,
која
воде
остварењу
наших
тежња
.
Ја
не
бих
ни
о
томе
говорио
,
да
нисам
приметио
у
том
питању
малих
несагласности
баш
на
овоме
састанку
.
Но
ја
сам
уверен
,
да
ће
се
та
разлика
у
мишљењу
после
довољнога
објашњења
већ
изгладити
.
Међу
нама
,
као
што
видимо
,
нема
ниједнога
,
који
би
захтевао
,
да
,
се
сви
разиђемо
по
народу
,
те
да
тако
радимо
само
у
маси
.
Ми
сви
увиђамо
,
да
је
нужно
,
градити
партију
у
свима
слојевима
,
образованијим
и
необразованијима
.
Исто
тако
знамо
ми
,
да
најпосле
нисмо
сви
ни
способни
за
рад
у
маси
.
А
то
се
,
као
што
смо
чули
,
не
допада
Пери
...
—
Да
—
узе
реч
Пера
,
—
мени
се
чини
,
да
би
ми
ваљало
,
да
се
баш
специјално
спремимо
за
пропаганду
у
маси
народа
.
Ми
треба
да
се
научимо
,
да
живимо
с
народом
.
Тако
може
бити
успеха
.
Треба
да
се
навикнемо
на
патњу
,
да
умемо
живети
о
црноме
лебу
и
води
,
да
можемо
спавати
на
земљи
и
на
камену
...
—
Ти
заборављаш
—
поче
опет
Милан
.
—
да
се
твоје
захтевање
не
слаже
с
поделом
рада
,
која
је
нужна
у
нашем
послу
,
као
што
мораш
и
сам
признати
.
Кад
би
се
ми
сви
специјално
спремали
за
делање
у
маси
,
то
би
тако
поступање
било
очевидно
једнострано
и
штетно
.
По
себи
је
јасна
ствар
,
да
морамо
раширити
свој
уплив
и
на
друге
слојеве
,
који
ће
нам
давати
све
нове
и
нове
борце
,
што
ће
радити
било
као
поглавито
умни
радници
,
који
књигом
и
листом
обавештавају
и
дају
правац
целоме
раду
,
или
и
као
пропагандисте
непосредно
у
маси
народа
.
Уопште
сасвим
је
природно
,
да
не
смемо
и
не
можемо
све
снаге
отправити
у
масу
,
а
друго
забацити
.
То
би
значило
,
везати
себи
руке
.
Према
томе
се
види
,
какво
становиште
се
има
заузети
и
спрам
твога
захтева
,
да
треба
сви
да
се
научимо
патњи
и
т
.
д
.
Не
кажем
ни
ја
,
да
је
за
нас
мажење
.
Људи
,
који
хоће
да
раде
за
начела
,
као
ми
,
морају
бити
спремни
на
најжешћу
борбу
.
Али
поред
свег
тога
не
може
имати
смисла
навикавање
на
патњу
,
која
је
просто
сувишна
.
Они
,
који
не
ће
и
не
треба
да
иду
у
саму
масу
,
не
морају
учити
спавати
на
земљи
и
т
.
д
.
Ако
случајно
дође
до
нужде
,
научиће
већ
.
А
и
они
,
који
раде
у
народу
,
дужни
су
не
само
у
интересу
своме
,
него
баш
у
интересу
начела
,
да
гледају
,
како
би
што
више
урадили
са
што
мање
жртава
и
невоље
.
Њихов
је
задатак
,
да
покажу
маси
,
где
лежи
основ
злу
,
што
дави
и
друге
и
њу
,
а
њу
још
понајвећма
.
Они
су
дужни
уверавати
их
,
да
се
само
остварењем
нашега
начелног
програма
може
доћи
до
задовољнога
и
за
све
доброга
живота
.
Дужност
им
је
,
да
избију
људима
из
главе
особито
оне
погрешне
појмове
и
предрасуде
,
које
им
не
допуштају
,
да
се
отргну
од
заблуда
у
пресуђивању
о
садашњем
стању
и
узроцима
његовим
.
Они
морају
непрестано
ићи
за
тим
,
да
маса
увиди
,
да
је
за
њу
и
за
све
само
тако
могућно
живети
,
као
што
треба
људи
да
живе
,
ако
се
оснује
општи
рад
на
темељу
општега
имања
,
те
да
свако
може
уживати
све
,
што
му
је
нужно
за
одржање
и
развијање
;
и
исто
тако
ако
се
уједно
уништи
и
свака
друга
неправда
и
тиранија
.
Кад
већина
једанпут
буде
у
тим
стварима
потпуно
обавештена
,
онда
је
наша
победа
ту
.
Људи
онда
просто
заводе
нов
ред
на
основу
наших
начела
,
која
једина
одговарају
потребама
свију
.
Али
за
тај
рад
у
народу
не
иште
се
,
да
се
наше
пропагандисте
угледају
на
карактере
à
la
Рахметов
.
Ја
нећу
сад
да
говорим
о
таким
реткостима
,
у
којима
је
највећа
племенитост
спојена
са
управо
неприродним
особинама
;
него
само
то
кажем
,
да
се
то
не
захтева
од
наших
људи
.
После
краткога
обавештаја
призна
и
Пера
,
да
је
тако
.
—
А
они
—
настави
Милан
,
—
који
раде
пером
,
морају
имати
у
виду
потребу
строго
научне
и
популарне
књижевности
.
С
тога
имају
и
свој
рад
удесити
тако
,
како
би
се
у
броширама
,
књигама
и
листу
пружило
доста
грађе
за
читање
,
учење
и
мишљење
не
само
интелигентнијем
свету
,
него
и
простом
народу
,
уколико
се
овај
уопште
бави
читањем
.
Једни
држе
,
да
се
ваља
бацити
више
на
популарно
писање
,
а
други
опет
на
строго
научно
.
Али
,
разуме
се
,
така
тврђења
не
могу
имати
за
себе
толико
разлога
,
да
би
се
могла
признати
као
утврђене
истине
.
Таке
ствари
се
уопште
не
могу
решити
,
јер
нема
довољно
података
за
решавање
.
Него
толико
је
очевидно
,
да
је
нужно
и
једно
и
друго
.
Да
ли
ће
се
и
кад
ће
се
посветити
више
труда
и
пажње
једној
или
другој
грани
,
или
ће
се
може
бити
обадве
подједнако
неговати
,
—
то
зависи
од
околности
,
о
којима
унапред
не
може
бити
никаква
рачуна
.
Исто
то
важи
и
за
одношај
између
научне
књижевности
с
једне
стране
,
кад
се
ту
урачуна
и
строга
наука
и
популаризација
,
и
забавне
литературе
с
друге
.
Но
пошто
се
ту
још
већма
појавила
разлика
у
мишљењу
,
то
ће
бити
нужно
,
обазрети
се
на
тај
предмет
мало
опширније
.
Није
питање
о
важности
забавне
књижевности
уопште
,
него
само
о
томе
,
да
ли
треба
ми
и
њу
да
употребимо
као
средство
за
рад
.
Неки
су
противни
томе
.
Но
добро
би
било
,
да
опширније
изразе
своје
мишљење
.
—
Ја
сам
—
узе
реч
Жарко
,
—
противан
само
томе
,
да
се
пишу
мале
приповетке
;
јер
се
у
овима
не
може
наћи
скоро
никакве
науке
,
него
се
све
ограничава
на
гдекоји
нагласак
,
како
сиротиња
не
може
да
живи
и
т
.
д
.
Али
нисам
против
тога
,
да
се
пишу
велике
забавне
ствари
са
озбиљном
цељи
;
јер
ту
се
даје
ваљано
и
опширно
извести
нека
основна
мисао
и
иначе
многе
научне
мисли
у
нашем
правцу
,
а
све
у
занимљивој
форми
,
тако
да
свет
таке
ствари
више
тражи
и
чита
.
То
је
моје
мишљење
.
—
Жарко
—
поче
затим
Душан
Павловић
,
слушалац
природних
наука
—
захтева
само
,
да
се
не
пишу
ситније
ствари
,
а
с
крупнијима
се
слаже
.
Но
ја
идем
даље
и
држим
,
да
би
ми
требало
да
одбацимо
сву
ту
лепу
литературу
,
т
.
ј
.
да
је
никако
не
употребљавамо
као
средство
за
рад
.
Жарко
вели
,
да
се
у
малим
забавним
списима
претрпа
озбиљна
садржина
занимљивом
одећом
тако
,
да
се
слабо
која
добра
мисао
и
види
.
Он
то
приписује
тој
околности
,
што
је
спис
мали
,
па
не
може
у
њему
ништа
да
се
изведе
и
развије
,
као
што
би
требало
.
Али
премда
је
та
тврдња
унеколико
оправдана
,
ипак
ја
мислим
,
да
и
велика
дела
те
врсте
нису
за
нас
згодна
,
и
то
баш
због
тога
претрпавања
здравих
мисли
шареном
забавном
аљином
.
Ја
допуштам
,
да
су
мали
списи
још
незгоднији
;
али
нису
добри
ни
велики
.
Приповечице
нису
,
бар
по
моме
мишљењу
,
једино
с
тога
без
вредности
,
што
се
у
њима
не
може
развити
идеја
,
као
у
већем
делу
,
него
и
с
тога
,
и
то
је
управо
главно
,
што
се
уопште
забава
не
да
сложити
с
науком
,
а
особито
с
науком
,
коју
ми
проповедамо
.
Наша
је
цељ
обавештавање
,
а
забавна
књижевност
није
згодна
за
то
.
Била
то
приповетка
или
роман
,
увек
се
садржина
мора
завити
у
којекакве
сценерије
и
шаренило
,
те
изгуби
свој
уплив
и
важност
.
Већина
ће
или
превидети
,
шта
управо
хоће
да
се
каже
унутри
,
или
ће
поред
онога
вештачког
увијања
у
љубавне
и
друге
догађаје
у
најбољем
случају
приметити
цељ
и
поуку
,
али
је
одмах
и
заборавити
.
Што
је
озбиљно
,
не
ће
дакле
имати
уплива
;
а
од
осталога
нема
асне
за
нас
.
И
тако
се
види
,
да
забавна
књижевност
за
нас
као
раднике
не
може
значити
ништа
.
—
Моје
мишљење
—
проговори
Милан
—
разликује
се
и
од
Жарковог
и
још
већма
од
Душановог
.
Ја
признајем
,
да
се
у
мањим
забавним
списима
не
може
довољно
развити
ред
мисли
,
због
којих
би
се
таки
списи
управо
имали
писати
.
Али
и
ако
се
на
тај
начин
не
одговара
задоста
цељи
,
да
се
што
потпуније
изнесе
пред
читаоце
извесна
основна
идеја
и
да
се
и
иначе
пружи
читалачкој
публици
што
више
здравих
мисли
и
поуке
,
—
ипак
се
не
може
рећи
,
да
су
те
ствари
без
икакве
користи
за
наш
рад
.
У
њима
се
,
истина
,
не
може
извести
ни
близу
оно
,
што
се
даје
развити
у
већим
делима
;
али
то
још
не
значи
,
да
њихова
садржина
не
може
имати
толико
једрине
и
науке
,
колико
је
нужно
,
да
се
оправда
издање
и
тих
ствари
.
Корист
од
њих
зацело
је
могућна
и
то
у
такој
мери
,
да
их
морамо
уврстити
у
ред
доста
удесних
средстава
за
борбу
,
особито
против
предрасуда
,
што
су
по
народу
раширене
и
што
сметају
усвајању
разумнијих
појмова
.
Ја
не
говорим
о
томе
,
колика
је
та
корист
.
Ја
кажем
само
толико
,
да
неке
користи
од
таких
ствари
може
и
мора
бити
,
само
ако
су
добро
удешене
.
По
себи
се
разуме
,
да
се
наша
цела
снага
има
распоредити
тако
,
како
би
се
одговорило
најпре
најпречим
потребама
,
најважнијим
захтевима
;
а
на
ствари
,
које
немају
толико
важности
,
ваља
употребити
известан
део
снаге
,
који
према
томе
рачуну
остане
слободан
,
пошто
се
учини
најпре
оно
,
што
је
важније
и
нужније
.
С
тога
ће
се
,
наравно
,
и
на
издавање
приповедака
,
о
којима
је
реч
,
трошити
само
толико
средстава
и
радне
снаге
,
колико
нам
се
по
рачуну
покаже
потребно
и
могућно
.
Ако
би
нам
се
,
на
пример
,
учинило
,
да
за
време
ваља
више
или
мање
радити
у
томе
правцу
,
ми
би
онда
према
томе
распоредили
своја
средства
и
снагу
.
Но
свакојако
таке
приповетке
заузимају
и
по
моме
мишљењу
доста
неважно
место
међу
нашим
оружјем
,
кад
се
упореде
с
другим
стварима
,
и
то
баш
због
те
своје
основне
мане
,
т
.
ј
.
због
тога
,
што
у
њима
саразмерно
има
мало
добре
хране
за
публику
.
Напротив
већа
забавна
дела
,
у
којима
се
излаже
наш
правац
и
уопште
научно
гледиште
на
свет
и
специјално
на
друштвене
одношаје
и
на
општи
човечански
развитак
,
стоје
зацело
у
реду
најбољих
наших
књижевних
средстава
за
борбу
.
У
њима
се
може
обратити
мање
или
више
пажње
на
изнашање
и
научно
заступање
наших
начела
,
те
се
према
томе
одговара
потреби
обавештавања
и
убеђивања
,
а
то
је
наравно
наша
непосредна
цељ
.
Душан
мисли
,
да
се
озбиљна
садржина
мора
у
сваком
случају
претрпати
вештачким
шаренилом
,
те
тако
губи
своју
вредност
,
остаје
без
уплива
на
читаоце
,
јер
ови
или
не
ће
ништа
ни
видети
од
свега
онога
,
што
им
се
изнело
као
здрава
храна
,
или
ће
све
то
набрзо
или
одмах
заборавити
.
По
њему
мора
занимљива
форма
тако
заузети
сву
пажњу
читалачке
публике
,
да
садржина
остане
сасвим
без
утицаја
.
Али
ја
питам
:
да
ли
вештачка
сценерија
и
уопште
забавни
облик
заиста
мора
,
тако
рећи
,
прогутати
мисли
,
које
леже
унутри
?
Кад
би
то
стојало
,
онда
би
наравно
Душанов
закључак
,
да
нама
лепа
литература
ништа
не
треба
,
био
сасвим
на
свом
месту
.
Но
ја
држим
,
да
није
тако
.
Од
самога
писца
зависи
,
да
ди
ће
занимљива
форма
претрпати
унутарњу
језгру
,
или
ће
само
послужити
као
лепа
љуска
,
у
којој
ће
читаоци
наћи
и
схватити
ту
језгру
.
Он
треба
да
удеси
свој
посао
тако
,
како
би
што
више
корисне
садржине
лежало
у
забавној
одећи
,
која
треба
да
одговара
не
само
захтевима
пријатности
и
лепоте
,
него
пре
свега
оној
цељи
,
ради
које
се
таки
посао
и
предузима
.
Одећа
та
не
мора
се
до
душе
слагати
са
преживелим
правилима
бесмисленога
и
управо
детињастог
естетичарскога
рецепта
;
али
опет
,
или
боље
,
баш
зато
треба
и
она
да
је
чиста
и
здрава
,
те
да
је
прилагођена
садржини
.
Она
не
сме
бити
одвећ
шарена
,
не
сме
вређати
природност
и
остала
правила
здравог
разума
,
те
на
тај
начин
кварити
и
слабити
уплив
саме
језгре
.
Каква
разлога
има
за
мишљење
,
да
ће
читаоци
изгубити
из
вида
садржину
само
с
тога
,
што
је
налазе
у
тако
удешеној
занимљивој
форми
?
Зар
није
природно
,
да
ће
они
и
у
томе
облику
видети
мисли
,
које
су
ту
изражене
?
Најпосле
и
искуство
нас
уверава
,
да
је
тако
.
„
Али
одмах
ће
се
све
то
заборавити
“
—
вели
Душан
.
Допуштам
,
да
се
много
штошта
заборави
,
што
се
прочитало
,
ако
се
даље
не
мисли
о
томе
.
Али
зар
то
важи
само
у
овој
ствари
?
Није
ли
тако
свуда
,
у
строго
научној
,
као
и
у
свакој
другој
књижевности
?
Нема
разлога
за
осуђивање
једине
забавне
литературе
због
нечега
,
за
што
она
није
одговорна
и
што
се
појављује
уопште
,
а
не
само
ту
.
Кад
је
дело
написано
добро
,
онда
је
с
те
стране
учињено
све
,
што
се
може
захтевати
;
читалачкој
публици
остаје
,
да
се
њиме
већма
или
мање
користи
,
према
разним
околностима
.
—-
Али
—
прекиде
га
Душан
—
озбиљна
садржина
у
приповеткама
и
романима
лакше
се
превиди
и
заборави
баш
због
забавне
одеће
.
То
ја
пребацујем
лепој
књижевности
и
зато
се
не
слажем
,
да
се
и
њоме
послужимо
.
—
А
чим
би
—
запита
га
Милан
—
ти
доказао
,
да
се
због
забавне
форме
лакше
и
пре
забораве
изнесене
идеје
у
забавном
спису
,
него
што
је
то
случај
у
каквој
научној
књизи
,
где
има
,
на
пример
,
толико
научнога
извађања
,
да
се
иште
врло
много
пажње
за
зрело
читање
и
схватање
и
још
више
ума
за
јасан
преглед
целога
предмета
?
Очевидно
немаш
доказа
за
то
;
и
не
можеш
га
ни
имати
.
—
Да
би
се
дошло
крају
,
ја
ћу
сад
укратко
навести
оно
,
што
је
најглавније
у
овом
питању
.
Добра
страна
забавних
дела
је
у
сваком
случају
то
,
што
она
имају
ширу
публику
.
То
је
нешто
,
што
се
не
сме
изгубити
из
очију
.
Затим
ту
се
дају
многе
ствари
удесније
и
лакше
казати
него
иначе
;
а
има
их
и
таких
,
о
којима
се
само
ту
може
говорити
,
а
иначе
не
.
Истина
,
наука
се
у
забавним
списима
не
може
јављати
онако
,
као
у
обичном
научном
представљању
;
али
је
ми
можемо
ипак
изложити
и
у
делима
те
врсте
;
и
што
у
њима
има
више
и
у
бољем
облику
изнесене
науке
,
тим
је
већа
њихова
вредност
.
Као
што
видимо
дакле
,
нужно
је
,
да
радимо
и
на
забавном
и
на
незабавном
пољу
,
јер
то
једно
друго
допуњује
.
Тако
су
се
они
и
даље
разговарали
,
док
не
лође
време
разласку
.
Ради
обавештавања
особито
у
оним
научним
питањима
,
која
се
посредно
или
непосредно
односе
на
делање
у
њиховоме
правцу
,
завели
су
редовна
предавања
и
дебате
о
таким
предметима
.
Уопште
чинили
су
све
,
што
сматраху
за
нужно
у
своме
спремању
за
одлучну
борбу
против
друштвене
трулежи
.
Они
су
врло
добро
знали
,
шта
значи
борити
се
за
начела
,
која
се
могу
остварити
само
на
развалинама
садашњег
друштвеног
строја
,
те
су
према
томе
и
поступали
.
Трудили
су
се
,
да
приберу
што
више
снаге
,
како
би
тим
већма
унапредили
и
приближили
оно
,
што
називаху
историјски
задатак
човештва
:
остварење
опште
слободе
и
благостања
.
XИИ
.
На
концерту
.
Један
од
највећих
вештака
на
виолини
давао
је
концерт
једнога
вечера
.
Стева
,
Милан
,
Сима
и
Жарко
отидоше
да
га
чују
.
Сима
није
марио
за
свирку
;
но
опет
је
отишао
у
друштву
с
њима
.
Кад
ступе
у
дворану
,
приђе
им
свршен
правник
,
Богдан
Симић
.
—
Дакле
дођосте
и
ви
да
чујете
мајстора
—
говораше
он
,
рукујући
се
са
свима
.
—
Ја
сам
врло
радознао
.
Једва
чекам
,
да
се
почне
.
Богдан
се
пре
краткога
времена
упознао
с
Миланом
и
осталима
из
тога
друштва
.
Отишао
му
је
један
пут
у
стан
и
разговарао
се
с
њим
,
представив
му
се
као
начелни
пријатељ
.
После
тога
су
се
састали
још
неколико
пута
.
Био
је
и
на
два-три
састанка
.
У
последње
време
постаде
им
ређи
гост
.
Нису
га
видели
већ
две
недеље
.
—
Никад
те
нема
—
поче
Стева
.
—
У
што
си
се
тако
јако
заметнуо
?
—
Кроз
који
дан
полажем
цензуру
.
—
Тако
што
год
...
Па
шта
мислиш
онда
?
—
Ако
добро
прођем
,
ићи
ћу
одмах
доле
.
—
Па
где
ћеш
се
настанити
као
адвокат
?
—
Свакојако
у
Срему
.
—
То
је
добро
.
Згрнућеш
мало
новаца
—
примети
Жарко
.
—
Наравно
.
Без
новаца
нема
ништа
.
Међутим
ће
се
ваљда
почети
већ
и
радити
,
па
ћу
и
ја
чинити
своје
.
Помагаћу
,
с
чим
будем
могао
.
—
Богме
—
рече
Милан
—
не
шали
се
!
Кад
се
сиђемо
и
ми
доле
,
наћи
ћемо
се
.
Између
осталих
апелираћемо
зацело
и
на
твоју
кесу
.
Ти
и
тако
врло
добро
стојиш
,
а
адвокатска
пракса
донеће
ти
осим
тога
лепу
сумицу
...
Богдан
имађаше
у
Срему
,
у
месту
Р
.
,
одакле
је
био
родом
,
две
куће
,
виноград
и
много
земље
.
Све
му
то
остаде
после
смрти
очине
;
а
мати
му
је
умрла
још
пре
.
Концерт
се
започе
.
Вештак
је
свирао
дивно
.
Испод
прстију
му
извијаху
се
најслађе
мелодије
,
изражавајући
разноврсне
осећаје
.
И
сам
Сима
уживаше
у
тој
свирци
.
При
повратку
,
баш
кад
хтедоше
да
изиђу
из
дворане
,
викне
неко
Симу
по
имену
.
Он
се
обазре
и
види
човека
у
годинама
са
две
женскиње
.
Остало
друштво
,
с
којим
је
пошао
,
отиде
даље
;
а
он
остаде
.
—
Бадава
—
тврдио
је
Богдан
,
—-
вештина
има
велика
уплива
на
човека
.
—
Разуме
се
,
да
има
—
рече
Стева
.
—
Само
се
претпоставља
у
човеку
доста
развијено
осећање
,
да
би
се
тај
уплив
могао
појавити
у
потпунијој
мери
.
—
Разговарао
сам
се
пре
с
неким
музичарем
.
Тај
је
човек
наш
ужасан
противник
,
и
то
само
с
тога
,
што
се
поплашио
,
да
ми
хоћемо
да
уништимо
све
вештине
,
па
наравно
и
музику
.
Он
је
тврдо
уверен
,
да
наша
начела
иду
против
свега
,
што
је
,
као
што
већ
каже
она
стара
фраза
,
„
лепо
,
племенито
и
узвишено
“
.
Ја
сам
му
до
душе
доказивао
,
да
је
на
кривом
путу
,
али
све
то
није
помогло
.
Он
остаде
при
своме
.
—
Будала
—
поче
опет
Стева
.
—
Боји
се
,
да
ћемо
ми
упропастити
вештину
...
Као
да
смо
ми
какви
начелни
противници
забаве
и
уживања
!
Та
ми
се
баш
боримо
зато
,
да
свима
буде
добро
,
да
сви
буду
слободни
и
задовољни
.
А
онда
ваљда
не
можемо
тражити
,
да
се
свет
одрече
забаве
!
То
је
најпосле
нека
природна
потреба
,
која
се
мора
задовољити
ма
на
који
начин
.
Па
зашто
се
не
би
задовољила
на
пример
свирком
и
песмом
?
Чудно
је
,
како
су
људи
тако
кратковиди
,
да
не
виде
најпростије
ствари
.
Није
тај
музичар
ни
први
ни
последњи
,
који
нам
између
осталих
и
ту
измишљотину
и
глупост
пребацује
.
Све
им
се
чини
,
да
се
наше
захтевање
општега
рада
не
да
сложити
с
тим
стварима
,
као
да
ми
иштемо
,
да
људи
раде
без
одмора
и
уживања
.
Не
виде
будале
,
да
баш
општи
рад
,
па
још
са
усавршеним
средствима
,
допушта
свима
много
више
и
одмора
и
времена
за
друге
послове
.
Кад
се
подмире
друге
важније
потребе
,
зашто
не
би
људи
онда
употребили
неки
део
времена
,
на
пример
,
и
на
свирку
?
Зацело
ће
и
тако
уживање
бити
у
новом
друштву
далеко
потпуније
него
данас
,
јер
ће
бити
доста
свачега
...
—
Ти
се
баш
жестоко
бориш
—
прекиде
га
Жарко
—
против
људи
,
који
се
боје
за
вештину
...
—
Жарко
се
кан’да
не
боји
—
примети
Милан
.
—
Напротив
он
се
по
свој
прилици
плаши
,
да
у
новом
друштву
не
остане
и
сувише
слободна
времена
за
неговање
вештина
поред
осталих
послова
.
—
А
,
тога
се
не
плашим
—
насмеје
се
Жарко
.
—
Ја
признајем
до
душе
,
да
се
баш
не
одушевљавам
за
те
лепе
вештине
,
као
што
вам
је
то
врло
добро
познато
...
На
то
сви
ударе
у
смеј
.
—
Али
—
настави
он
—
ако
ја
случајно
немам
осећаја
за
те
ствари
,
имају
други
људи
.
После
рада
свакојако
је
нуждан
одмор
,
па
и
забава
.
Каже
се
до
душе
:
промена
рада
је
одмор
;
али
то
никако
није
правило
.
Свакоме
треба
баш
права
одмора
,
као
и
забаве
.
Како
ће
се
ко
забављати
,
то
је
његова
ствар
.
Само
не
треба
да
је
забава
луда
,
те
да
буде
од
штете
.
А
да
ће
у
новоме
друштву
људи
слободно
време
сувише
употребити
на
така
уживања
,
—
тога
се
ја
не
бојим
.
Они
ће
зацело
имати
толико
памети
,
да
троше
више
времена
на
размишљања
о
корисним
стварима
,
којих
има
тако
много
,
него
на
чисто
забављање
игром
,
песмом
и
т
.
д
.
—
И
то
је
истина
—
потврди
Стева
.
—
Свашта
има
своју
меру
.
У
осталом
у
тим
питањима
не
могу
се
давати
никаква
правила
за
владање
.
Један
више
мисли
,
други
радије
свира
и
т
.
д
.
—
А
има
и
таких
,
који
нити
дубоко
спекулирају
,
нити
им
је
стало
до
опере
,
као
на
пример
мени
...
смејао
се
Жарко
.
Он
заиста
није
био
нимало
музикалан
.
Глас
му
није
био
никако
згодан
за
певање
,
а
није
се
баш
одликовао
ни
у
тачном
разликовању
тонова
;
мало
више
иди
ниже
,
њему
је
било
свеједно
.
Нити
је
певао
,
нити
свирао
.
Радо
је
слушао
само
сокачке
народне
песме
,
коло
,
сватовац
и
таке
ствари
.
8а
друго
није
имао
слуха
.
—
Па
како
ти
се
допада
на
концерту
?
—
питаше
га
Богдан
.
—
Како
ми
се
допада
...
Ја
сам
већ
рекао
,
да
нисам
музикалан
...
Ето
,
ови
људи
знају
,
да
ја
за
то
не
марим
...
Слушам
до
душе
по
каткад
и
ја
каквог
свирача
или
певачицу
,
ади
не
знам
управо
ни
сам
,
зашто
бацам
новце
...
—
Та
је
ди
могућно
,
да
има
људи
с
тако
тупим
осећањем
за
музику
?
—
чудио
се
Богдан
.
—
Та
има
Жарко
—
примети
Стева
—
доста
развијен
осећај
за
музику
,
али
само
не
за
ту
Фину
врсту
...
—
Него
?
—
Него
за
коло
,
„
шалај
,
шалај
“
...
и
т
.
д
.
—
Бадава
се
ви
смејете
...
То
је
мени
лепше
,
па
крај
...
—
Против
тога
нема
апелације
—
проговори
Милан
.
—
Него
ја
знам
—
поче
опет
Стева
,
—
да
би
Жарков
суд
о
овом
концерту
испао
од
прилике
онако
исто
,
као
пре
о
Луки
,
кад
је
певала
у
опери
.
Питамо
га
ми
,
како
му
се
допада
њено
певање
.
Он
се
најпре
устезао
,
да
изиђе
на
среду
са
својим
„
меродавним
“
мишљењем
.
Али
кад
ми
навалисмо
на
њега
,
он
се
почеше
иза
ува
,
па
вели
:
„
Та
она
има
јак
глас
...
Па
уме
и
да
шара
...
Пева
и
ниско
и
високо
...
Али
тек
...
тек
“
...
Они
сврнуше
у
једну
гостионицу
,
у
коју
је
имао
за
њима
доћи
и
Сима
.
Само
Богдан
отиде
кући
.
—
Сима
нам
је
нешто
дуго
изостао
.
Ко
је
то
,
што
га
је
задржао
?
—
проговори
Стева
.
—
Неки
непознат
човек
—
одговори
Жарко
.
—
А
зна
ли
он
,
да
ће
нас
овде
наћи
?
—
Зна
.
Мало
после
дође
и
Сима
.
Каже
им
,
с
ким
је
био
.
То
беше
трговац
из
*
,
с
којим
је
био
познат
одавно
.
С
њиме
је
била
кћи
му
и
једна
рођака
.
—
Како
му
је
име
?
—
Милутин
Јовановић
.
—
Па
и
ја
се
сећам
тог
човека
—
рече
Милан
.
—
Мораш
га
се
сећати
.
Дошао
је
овамо
са
ћерком
Даринком
и
њеном
сестром
од
ујака
,
Љубицом
.
Бавиће
се
ту
подуже
,
док
не
посвршује
своје
трговачке
послове
.
А
њих
две
ће
остати
још
после
њега
.
—
То
ће
их
доста
скупо
стати
.
—
Та
имају
ту
некога
рођака
,
опет
богатог
трговца
.
Код
њега
су
.
XИИИ
.
Затворен
.
Други
дан
седео
је
Стева
и
Јова
с
Миланом
у
његовоме
стану
.
—
Та
није
ни
чудо
—
говорио
је
Стева
,
—
што
Јова
тако
суди
о
тим
стварима
.
Треба
знати
,
да
он
за
толико
година
још
није
био
ни
један
пут
у
опери
...
—
Е
,
па
тако
се
десило
—
смејао
се
Јова
.
—
Него
(
и
при
томе
зевне
усиљено
)
видите
ли
ви
,
како
напредује
неко
особито
пријатељство
међу
Марком
и
Олгом
?
Мени
се
све
чини
,
да
ће
од
њих
постати
леп
пар
...
—
Имаш
ли
што
год
против
тога
?
—
Немам
ништа
—
насмеје
се
он
опет
.
—
Само
бих
волео
,
да
буду
сватови
што
пре
,
да
се
мало
поигра
...
—
Збиља
—
проговори
Милан
,
извадив
једно
писмо
из
цепа
,
—
ево
вам
писма
од
наших
ђака
из
доњих
крајева
.
Прочиташе
га
.
—
Добро
је
—
примети
Стева
;
—
нека
се
само
множе
...
—
Све
ти
то
сад
иде
боље
—
прихвати
Јова
.
—
Какви
смо
били
ја
и
моји
другови
,
кад
смо
били
у
тим
годинама
и
тим
школама
!
Нисмо
знали
баш
ни
врага
,
осим
што
смо
морали
учити
за
школу
!
Таки
ти
је
онда
био
„
дух
времена
“
.
Добро
је
још
,
кад
човек
може
бар
после
да
се
опрости
глупости
и
осталих
последица
такога
живота
...
—
И
кад
дође
к
себи
,
као
на
пример
ти
—
прекиде
му
реч
Стева
.
—
Да
,
као
на
пример
ја
...
Ал
’
баш
сам
и
био
лола
!
Сећам
се
,
како
сам
прве
године
,
кад
дођох
овамо
,
банчио
и
правио
којекакве
лудорије
;
имала
је
често
посла
и
полиција
...
Доцније
сам
већ
дошао
до
уверења
,
да
задатак
човечијег
живота
није
ваљда
баш
само
бекријање
,
те
ти
се
ја
решим
,
да
постанем
други
човек
.
Јест
,
хоћеш
!
...
То
је
богме
тешко
ишло
.
У
почетку
се
заверим
свечано
сам
себи
,
да
не
ћу
више
узети
ни
капи
вина
.
Али
бадава
,
не
можеш
издржати
,
кад
видиш
,
где
други
пију
.
Наручиш
и
ти
само
по
сатлика
вина
.
Чаша
за
чашом
,
друштво
весело
—
готов
ђаво
.
Сутра
опет
мамуран
.
Сам
себе
грдим
.
„
Јово
,
бићеш
хуља
,
бићеш
први
нитков
на
свету
,
ако
још
пијеш
“
...
Али
је
опет
зато
прошло
доста
времена
,
док
сам
се
уљудио
толико
,
да
нису
више
били
нужни
ти
„
завети
“
.
Не
каже
бадава
пословица
:
„
Навика
је
једна
мука
,
а
одвика
две
“
.
Неко
куцне
на
врата
.
На
одзив
изнутра
уђе
у
собу
Олга
Петровна
.
Изгледала
је
врло
узбуђена
.
Дисала
је
брзо
и
тешко
,
нешто
од
узбуђености
,
а
нешто
од
наглога
хода
.
Није
могла
одмах
да
дође
до
речи
.
—
Јесте
ли
већ
чули
—
поче
она
на
послетку
,
—
шта
се
догодило
?
—
Шта
?
—
Марко
Лазаревић
је
затворен
...
Још
је
држала
руком
кључаницу
.
—
Затворен
?
!
—
Да
.
Сад
сам
баш
чула
...
Узрока
не
знам
.
ДРУГИ
ДЕО
.
ПРВИ
ОДЕЉАК
.
И
.
Нова
познанства
.
Киша
је
падала
.
Милан
и
Сима
упутише
се
под
једним
кишобраном
из
предграђа
,
где
они
живљаху
,
у
друго
предграђе
.
Подуго
су
ишли
не
говорећи
ништа
,
док
не
стигоше
до
неке
велике
куће
.
Уђу
унутра
и
пођу
нуз
степене
у
први
спрат
.
Ту
је
седео
трговац
Костић
,
за
кога
је
Сима
рекао
,
да
је
рођак
*
скоме
трговцу
Милутину
Јовановићу
,
с
којим
се
састао
после
концерта
,
што
је
напред
споменут
.
Код
тога
рођака
био
је
сад
Јовановић
са
ћерком
Даринком
и
нећаком
Љубицом
,
која
беше
пре
неколико
година
остала
без
оца
,
те
живљаше
с
матером
у
*
;
отац
јој
,
стари
Ненадовић
,
био
је
у
добром
стању
,
па
је
и
њима
оставио
прилично
имање
.
После
онога
концерта
посети
их
Сима
неколико
пута
.
Оне
зажелише
,
да
се
упознају
и
с
другим
српским
ђацима
,
а
особито
с
Миланом
,
о
коме
им
је
Сима
много
говорио
.
—
Обадве
девојке
беху
доста
образоване
и
развијене
,
и
имађаху
поглед
на
свет
сасвим
сродан
са
Симиним
или
Милановим
и
т
.
д
.
Много
су
читале
и
размишљале
.
На
Симин
позив
кренуше
се
њих
двоје
тога
дана
после
подне
у
посету
тим
девојкама
.
У
соби
,
у
коју
уђоше
,
затеку
само
њих
две
.
Даринка
беше
средња
стаса
,
црномањаста
,
правилних
црта
;
у
погледу
јој
била
је
изражена
нека
сетна
замишљеност
,
које
сасвим
нестајаше
само
кад
се
смејала
.
У
ходу
је
слабо
махала
рукама
;
ишла
је
ситним
корацима
.
Прошло
јој
беше
осамнајст
година
.
Љубица
је
била
нешто
старија
и
виша
од
ње
.
Дуга
плава
коса
јој
доликоваше
њеном
умноме
лицу
.
Била
је
веселе
нарави
.
Одмах
се
започе
разговор
.
После
подужега
говора
узме
Милан
албум
са
стола
,
и
поче
га
прегледати
.
—
Гле
—
проговори
он
,
—
имате
и
слике
овдашњих
радничких
тако
званих
вођа
.
—
Дао
нам
их
је
господин
Сима
—
одговори
Даринка
.
—
Биле
смо
с
њиме
један
пут
и
на
радничкој
скупштини
.
Само
утисак
није
био
баш
најпријатнији
...
Друкчије
би
ишла
ствар
,
кад
би
било
људи
!
—
Биће
их
.
—
Нама
је
господин
Сима
—
поче
наново
Даринка
—
говорио
о
раду
и
намерама
вашим
.
Надате
ли
се
ви
,
да
ћете
се
наскоро
моћи
латити
посла
?
—
Ми
се
надамо
.
Она
га
погледа
;
затим
узе
књигу
,
што
ју
је
читала
пре
њихова
доласка
,
те
преврташе
листове
,
гледајући
замишљено
кроз
прозор
.
—
Каква
вам
је
то
књига
?
Она
му
је
пружи
.
Био
је
то
немачки
превод
једнога
руског
дела
.
—
Не
читате
руски
?
—
Не
.
—
Зашто
не
научите
?
Није
тешко
,
а
врло
је
корисно
.
—
Хтела
сам
и
сама
да
почнем
учити
тај
језик
,
али
некако
увек
сам
одгађала
...
—
Учићемо
заједно
ове
зиме
—
умеша
се
Љубица
,
која
се
разговарала
са
Симом
.
—
Можемо
;
имаћемо
доста
времена
.
У
томе
уђе
у
собу
отац
јој
.
То
беше
добродушан
човек
у
годинама
,
просед
,
са
дебелим
брковима
и
обрвама
;
био
је
жив
,
окретан
;
радо
се
шалио
.
—
Мило
ми
је
,
мило
ми
је
—
говораше
он
,
пошто
му
приказаше
Милана
.
—
А
како
се
ви
то
не
заканисте
пре
до
нас
?
Ал
’
сад
већ
свеједно
...
А
ја
,
видите
,
дошао
мало
послом
овамо
,
па
никако
да
се
вратим
кући
.
Ето
,
ухватила
ме
ту
и
зима
.
Дед
ово
,
дед
оно
,
па
никад
краја
;
а
време
богме
пролази
.
Е
,
шта
зна
човек
...
Трговачки
послови
,
па
не
иде
друкчије
...
А
ове
моје
остаће
овде
целе
зиме
.
Истина
,
код
куће
се
љуте
,
није
им
право
,
особито
мојој
жени
;
е
,
ал
’
ту
нема
помоћи
;
данашњи
млад
свет
је
тврдоглав
,
па
што
науми
,
то
мора
бити
...
Хајд
’
,
хајд
’
,
и
тако
су
сад
први
пут
у
Бечу
,
па
нека
поседе
,
имају
где
;
нека
се
мало
прођу
.
—
А
ви
ћете
,
наравно
,
по
зими
путовати
доле
...
—
Дабогме
.
Мора
се
.
Док
ове
ту
седе
у
топлој
соби
,
дотле
ћу
се
ја
можда
смрзавати
на
тој
врашкој
жељезници
.
Они
до
душе
греју
,
али
готово
боље
да
не
греју
.
Хоће
човеку
да
пукне
глава
од
врућине
,
а
ноге
се
смрзавају
.
Него
имам
бунду
,
а
купићу
овде
што
год
и
за
ноге
,
па
ће
ваљда
бити
добро
...
Он
још
мало
остаде
с
њима
,
па
онда
отиде
даље
својим
послом
.
—
Ви
ове
године
свршујете
професуру
?
—
запита
Даринка
Милана
.
—
Да
.
—
Господин
Сима
жели
,
да
му
се
свира
—
нашали
се
Љубица
.
—
Но
,
ако
нико
,
он
зацело
—
насмеја
се
Даринка
.
-
А
волите
ли
ви
свирку
?
—
запита
она
Милана
.
—
Ја
је
волим
.
Ви
свирате
,
рекао
бих
,
у
гласовир
.
—
Да
,
обадве
свирамо
.
—
Ја
сам
—
рече
Љубица
—
скоро
увек
расположена
за
свирање
,
кад
иначе
што
год
не
радим
;
али
Даринку
је
више
пута
тешко
натерати
на
то
.
Често
се
замисли
,
седне
где
год
у
крај
,
па
ћути
...
Не
зна
човек
,
шта
да
почне
онда
с
њоме
.
Више
пута
...
—
Не
мораш
ти
баш
све
казати
,
што
знаш
о
мени
—
смејала
се
Даринка
,
прекинув
јој
реч
.
—
Добро
,
оставићу
што
год
и
за
други
пут
.
Милан
чупкаше
браду
,
а
Сима
је
гледао
у
један
ћошак
од
собе
.
—
По
каткад
—
проговори
Даринка
после
кратког
ћутања
—
наиђе
на
човека
неко
сетно
расположење
...
Тада
ми
је
пријатно
у
самоћи
,
или
управо
није
пријатно
,
него
просто
потребно
ми
је
,
да
се
усамим
;
обично
онда
наиђу
читави
ројеви
најразличнијих
мисли
,
у
свези
и
без
свезе
...
Она
престаде
.
—
Бива
то
—
рече
Милан
.
—
У
осталом
зар
нема
и
сувише
узрока
,
који
изазивају
таке
појаве
?
—
Да
...
и
сувише
—
примети
Даринка
као
за
себе
.
—
Само
поред
тога
се
не
сме
заборављати
на
рад
.
Не
сме
се
човек
навикавати
на
меланхолисање
,
које
би
му
сметало
у
послу
...
И
не
сме
се
—
прекиде
га
Сима
—
навикавати
на
то
,
да
се
бави
мислима
без
свезе
,
него
треба
да
таке
лудорије
одмах
растера
...
само
ако
може
—
дода
затим
тихо
,
и
намршти
се
.
—
А
зашто
да
не
може
?
—
запита
Љубица
.
Сима
се
само
јетко
насмеши
.
—
Ви
знате
—
рече
Милан
,
—
да
наша
воља
није
увек
господар
над
мислима
и
осећајима
.
Више
пута
и
поред
највећега
усиљавања
не
можемо
да
савладамо
какав
осећај
,
и
често
нас
муче
мисли
,
које
хоћемо
с
крајњим
напором
да
угушимо
и
заборавимо
.
—
Снажна
воља
—
узе
реч
Даринка
—-
кадра
је
ту
до
душе
врло
много
да
учини
,
али
тек
нема
ни
она
неограничену
владу
...
—
Ако
игде
—
упаде
јој
у
реч
Сима
,
—
ту
би
неограничена
монархија
била
сасвим
на
свом
месту
.
—
У
томе
имате
потпуно
право
—
проговори
опет
Љубица
,
седајући
за
гласовир
.
После
неколико
тренутака
зачуше
се
разни
акорди
.
—
Хајде
,
Даринка
,
да
свирамо
заједно
.
Седе
и
Даринка
,
те
почеше
свирати
.
Милан
слушаше
њихову
доста
вешту
свирку
;
а
Сима
међутим
узе
маказице
,
па
је
с
особитом
пажњом
—
резао
нокте
.
ИИ
.
Трулеж
.
Другом
приликом
затеку
Даринку
и
Љубицу
у
разговору
с
адвокатом
Лазом
Стојановићем
,
такође
из
*
,
који
се
у
то
доба
бавио
у
Бечу
.
Његов
умрли
отац
и
Костић
били
су
некад
присни
пријатељи
.
Ту
се
упозна
и
с
Јовановићем
и
с
девојкама
,
које
пре
познаваше
само
из
виђења
.
Лаза
беше
један
од
оних
људи
,
који
лако
задобијају
поверење
.
Понашао
се
врло
смотрено
и
уљудно
;
говор
му
беше
љубак
и
течан
;
за
свакога
је
имао
лепих
речи
;
али
то
није
код
њега
прелазило
у
измајсторисану
углађеност
и
несносну
љубазност
.
Понашање
и
кретање
му
беше
пријатно
,
природно
.
—
Очи
су
му
биле
врло
живе
и
светле
,
нос
правилан
,
уста
мала
.
Имађаше
танке
бркове
и
врло
лепу
браду
,
коју
је
често
гладно
и
намештао
.
Беше
озбиљан
,
а
кад
се
смејао
,
добијаше
му
лице
мио
и
безазлен
израз
.
—
Познаници
су
поштовали
у
њему
ваљана
и
карактерна
човека
.
Пре
неколико
дана
био
је
с
Миланом
,
Симом
и
другима
у
кавани
.
Беху
дакле
већ
познати
.
Сима
сад
приповеди
,
да
је
Марко
пуштен
из
затвора
,
у
ком
је
лежао
скоро
две
недеље
због
једне
будалаштине
.
Полиција
у
једном
месту
похвата
нека
сумњива
писма
,
у
којима
беше
потписано
његово
име
.
У
Бечу
га
нађу
и
затворе
.
Том
приликом
позатвараше
више
ђака
(
већином
руских
)
,
и
то
све
због
похватаних
писама
,
у
којима
је
било
таких
ствари
,
да
се
полиција
надала
,
да
ће
наићи
на
што
год
„
страшно
“
;
али
се
преварила
у
нади
.
—
За
Марка
се
докаже
,
да
нису
његова
писма
,
него
да
је
неко
други
потписивао
његово
име
,
и
тако
га
одмах
после
тога
пусте
.
Дође
реч
и
на
Олгу
.
—
Сад
скоро
—
примети
Сима
—
умр’о
јој
је
деда
.
Сећате
се
ваљда
—
продужи
он
,
говорећи
девојкама
—
њенога
пута
до
Прага
.
—
Шта
је
збиља
—
прекиде
га
Љубица
—
с
оним
шпијуном
?
—
Не
зна
се
,
где
је
сад
.
Тек
он
је
своје
учинио
.
Мислио
сам
,
да
је
можда
лагао
;
ади
после
се
уверисмо
,
да
је
говорио
истину
.
—
Ако
имате
времена
и
воље
—
рече
доцније
Лаза
Милану
,
—
можемо
данас
наставити
разговор
,
што
смо
га
имали
у
кавани
.
—
Можемо
.
—
Дакле
где
смо
оно
стали
?
Да
,
ви
сте
доказивали
,
како
су
тежње
либералне
странке
незнатне
и
сићушне
.
—
Тако
је
—
потврди
Милан
.
—
Те
су
тежње
тако
ситне
и
површне
,
да
се
за
њих
може
борити
само
онај
,
ко
не
увиђа
,
да
озбиљан
рад
за
напредак
не
сме
бити
управљен
на
којекакве
ситнице
,
него
мора
имати
у
виду
основну
промену
онога
,
што
не
ваља
...
—
Ви
сте
сувише
радикални
.
—
Сувише
?
То
би
нам
се
могло
само
онда
с
правом
пребацити
,
кад
би
ми
у
својим
тежњама
за
преображајем
ишли
сувише
далеко
,
т
.
ј
.
кад
би
хтели
да
рушимо
и
оно
,
што
је
добро
.
Али
ми
тражимо
уништење
само
оних
установа
,
које
су
рђаве
и
убитачне
за
друштво
.
Те
установе
састављају
основ
садашњем
друштвеном
строју
.
С
тога
ми
захтевамо
корениту
измену
самога
тог
строја
.
Но
зато
се
не
може
нама
приговорити
да
смо
сувише
радикални
,
него
се
може
само
то
казати
,
да
је
друштво
из
темеља
труло
,
па
с
тога
мора
бити
и
лечење
радикално
;
иначе
нема
помоћи
.
Наши
захтеви
одговарају
дакле
потпуно
простим
правилима
здравог
разума
.
Ко
хоће
да
уклони
друштвена
зла
,
мора
почети
посао
из
основа
,
т
.
ј
.
мора
уништити
извор
,
из
кога
потичу
сва
та
зла
,
па
је
онда
свршена
ствар
.
Уклони
узрок
,
па
си
уклонио
и
последице
.
А
ублажавати
те
зле
последице
и
тако
непрестано
крпити
и
натезати
,
остављајући
друштво
у
патњи
,
—
то
је
детињаста
игра
,
поред
које
и
даље
непрекидно
труне
друштвени
живот
у
незнању
,
ропству
и
мучењу
...
Ми
нећемо
да
идемо
тим
путем
.
Ми
нећемо
да
се
бавимо
играчкама
,
кад
је
у
питању
ослобођење
од
несреће
,
која
дави
човечанство
.
—
Али
видите
,
либерализам
има
исто
тако
у
виду
општи
напредак
.
Он
захтева
,
да
се
људима
ујемчи
лична
сигурност
,
лична
слобода
,
да
се
свакоме
одреше
руке
,
те
да
самостално
ради
на
своме
бољитку
.
Ми
идемо
за
тим
,
да
се
тако
свима
осигурају
једнака
права
,
па
ће
онда
сви
моћи
према
својим
силама
радити
на
општем
унапређењу
.
—
Би
дајете
људ’ма
празне
речи
и
више
ништа
—
рече
Сима
доста
опоро
.
—
Слобода
није
празна
реч
—
прекиде
га
Лаза
.
—
Слобода
,
коју
ви
пружате
свету
,
зацело
је
празна
реч
.
Какву
слободу
осигуравате
ви
човеку
,
који
ради
и
мучи
се
целога
свог
века
,
а
не
ужива
,
ништа
друго
,
до
јадну
храну
,
којом
одржава
своје
изнурено
тело
?
Би
дајете
том
човеку
потпуну
личну
слободу
;
рецимо
,
да
сте
му
дали
и
сва
грађанска
права
без
изузетка
.
Али
може
ли
он
бити
задовољан
с
том
ваздушном
слободом
,
кад
му
је
сав
живот
отрован
непрестаном
патњом
?
У
њему
је
погажено
човечанско
достојанство
,
он
се
бори
с
глађу
и
зимом
,
а
ви
му
говорите
:
ти
си
слободан
;
располажи
са
својом
личношћу
,
како
ти
је
воља
...
А
знате
ли
ви
,
колико
има
таких
људи
?
Знате
ли
,
да
огромној
већини
пада
у
део
несретан
,
патнички
живот
?
Лаза
не
одговори
ништа
.
—
Ваш
либерализам
—
настави
Милан
—
стоји
-сам
са
собом
у
противности
.
Ви
пружате
људ’ма
слободу
,
а
у
исти
мах
заступате
садашње
друштвено
устројство
,
које
већини
доноси
пропаст
уместо
потребних
услова
за
уживање
те
слободе
.
—
Ја
никако
не
могу
да
увидим
,
да
се
слобода
баш
тако
одлучно
не
да
остварити
у
садашњој
друштвеној
Форми
.
Недостаци
се
могу
исправити
;
али
сам
темељ
по
моме
мишљењу
није
противан
слободи
.
Треба
само
остале
установе
довести
у
хармонију
са
потребама
слободнога
живљења
,
пошто
то
до
сад
још
није
учињено
.
Зашто
да
помишљамо
на
рушење
темеља
,
те
да
тим
из
основа
потресамо
друштво
,
кад
се
иста
цељ
може
постићи
и
лакшим
,
па
и
сигурнијим
начином
?
—
Видим
већ
,
да
морам
почети
из
даље
.
Држите
ли
ви
,
да
је
савремена
друштвена
организација
добра
?
Мислите
ли
ви
,
да
је
заиста
довољна
измена
неких
установа
на
оваком
темељу
,
па
да
се
осигура
благостање
и
слобода
свима
?
—
Ја
мислим
,
да
за
остварење
слободе
нису
нужне
промене
,
које
ви
захтевате
.
Основ
не
треба
да
се
руши
...
—
Добро
.
Ја
ћу
сад
да
вам
докажем
,
да
је
баш
тај
основ
,
за
који
ви
велите
,
да
га
не
треба
рушити
,
извор
свему
ономе
,
што
не
да
људ’ма
,
да
живе
као
људи
,
и
што
по
томе
и
ту
вашу
слободу
износи
у
смешној
и
жалосној
боји
...
Милан
поче
сад
разлагати
,
како
је
темељ
друштвенога
строја
сасвим
неправилан
.
При
томе
се
највише
бавио
критиковањем
економске
стране
друштва
,
а
само
је
са
неколико
речи
додирнуо
садашњи
облик
породице
и
установу
државе
.
Говорећи
о
економској
организацији
данашњега
друштва
означи
он
својину
и
конкуренцију
,
која
се
оснива
на
њој
,
као
темељ
тој
организацији
.
Тај
темељ
је
испитивао
и
анализирао
опширно
у
намери
,
да
покаже
,
како
је
рђав
и
опасан
за
опште
благостање
.
—
И
тако
—
заврши
он
—
шта
видимо
?
Видимо
то
,
да
право
личне
својине
,
која
се
у
целоме
умножава
туђом
муком
,
најамничким
радом
,
и
то
,
као
што
смо
видели
,
неплаћеним
радом
,
—
да
то
право
својине
дакле
у
својој
природној
свези
са
конкуренцијом
,
т
.
ј
.
борбом
свакога
против
свију
,
значи
несрећу
за
друштво
.
На
тај
начин
се
имање
скупља
у
све
мање
руку
,
те
тако
све
већма
расте
гомила
пуке
сиротиње
,
која
продаје
своју
радну
снагу
или
своје
тело
,
да
не
скапа
од
глади
.
Ја
држим
,
да
ви
признајете
то
дејство
конкуренције
,
о
коме
сам
говорио
,
т
.
ј
.
пропадање
једних
такмаца
и
богаћење
других
на
њихов
рачун
.
Друкчије
не
може
ни
бити
у
друштву
,
у
коме
свако
гледа
да
одржи
и
умножи
своју
приватну
својину
.
Слабији
морају
пропадати
и
уклонити
се
тако
с
бојишта
,
на
коме
остаје
мало
по
мало
све
мање
бораца
са
све
више
имања
.
Слабији
трговци
,
фабриканти
,
сељаци
,
занатлије
и
т
.
д
.
падају
и
иду
у
редове
пропалога
света
.
Ви
знате
и
сами
,
да
то
тврди
и
теорија
и
пракса
свакидашњег
живота
.
И
онај
,
ко
не
зна
ништа
о
теорији
конкуренције
,
зна
врло
добро
,
да
у
свету
једни
падају
,
а
други
се
дижу
;
да
се
ови
после
између
себе
боре
,
и
то
тако
иде
непрестано
.
Само
можда
не
би
таки
човек
дошао
до
закључка
,
да
би
крајња
последица
те
борбе
,
кад
би
је
људи
мирно
гледали
до
краја
,
морала
бити
то
,
да
би
најпосле
остао
један
победилац
(
или
каква
група
)
,
који
би
завладао
целом
економском
радњом
.
А
ви
знате
и
то
.
Шта
дакле
излази
из
свега
?
Увиђате
ли
сад
,
да
је
заиста
труо
сам
темељ
,
на
коме
лежи
садашња
друштвена
зграда
?
С
тога
имамо
ми
потпуно
право
,
кад
кажемо
,
да
су
либерална
начела
назадна
,
некорисна
,
да
су
њихови
лекови
површни
и
ништави
.
Шта
вреди
,
варати
и
себе
и
друге
којекаквим
крпарењем
,
које
само
одуговлачи
несрећу
и
јад
?
—
Али
политична
економија
—
поче
опет
Лаза
—
указује
на
различите
начине
,
којима
се
даје
лечити
та
несрећа
,
а
да
се
не
дирају
основне
установе
друштва
.
Узмимо
на
пример
радничку
плату
.
Ви
сте
рекли
,
да
је
та
плата
просечно
тек
довољна
,
да
задовољи
најпрече
потребе
радничког
сталежа
.
—
То
је
—
примети
Милан
—
научна
истина
,
која
се
може
доказати
са
мало
речи
;
а
може
се
о
њој
и
много
говорити
,
кад
се
ствар
хоће
тачније
да
испита
.
Ја
сам
само
додирнуо
то
питање
и
нагласио
,
да
конкуренција
међу
радницима
своди
у
целоме
њихову
плату
на
меру
,
која
одговара
уобичајеним
најпречим
потребама
њиховим
.
Где
је
раднички
сталеж
велик
,
а
то
је
у
индустријалним
земљама
,
ту
се
јасније
опажа
тај
закон
радничке
плате
,
него
у
земљама
,
које
су
у
том
погледу
заостале
.
Али
закон
остаје
закон
.
Кад
и
ове
назадније
земље
постану
већма
индустријалне
,
искусиће
га
и
оне
у
потпунијем
и
јаснијем
облику
.
Онда
ће
и
ту
постати
очевидно
,
да
се
непрекидним
увађањем
машинерије
у
производњу
избацују
напоље
радничке
руке
,
које
тако
постају
сувишне
;
ти
људи
,
што
остану
без
посла
,
састављају
голему
гладну
гомилу
,
која
се
ма
како
тавори
од
данас
до
сутра
и
увек
жељно
очекује
ма
какву
прилику
за
заслугу
,
те
се
тако
отимају
о
парче
леба
и
умножавају
и
без
тога
ужасну
утакмицу
међу
радницима
.
Отуд
тај
закон
радничке
плате
.
Но
сад
нећу
више
да
говорим
о
томе
.
Кад
дођемо
баш
на
тај
предмет
,
претрешћемо
га
опширније
.
—
Добро
—
настави
Лаза
.
—
Ја
претпостављам
за
сад
,
да
тај
закон
заиста
постоји
