БИБЛИОТЕКА
ЗА
МЛАДЕЖ
XИ
.
и
XИИ
.
КОНАЦ
ДЕЛО
КРАСИ
Српској
младежи
приповеда
:
ДУШАН
ЂУРИЋ
,
учитељ
Цена
15
новчића
У
Великој
Кикинди
1896
.
Издање
и
штампа
српске
књижарнице
и
штампарије
ЈОВАНА
РАДАКА
,
код
св
.
апостола
:
„
Ћирила
и
Методија
“
.
КОНАЦ
ДЕЛО
КРАСИ
1
.
Добривој
и
његови
родитељи
.
Био
је
омален
дечак
око
својих
9
до
10
година
.
Са
румених
и
као
јабука
пуних
образа
његових
могла
се
свагда
читати
веселост
и
раздраганост
;
а
кад
би
му
загледали
у
оне
његове
—
као
трњина
—
црне
очи
,
из
којих
светлуцаше
оштри
поглед
,
уверили
би
се
,
да
је
оштроуман
и
досетљив
.
Глава
му
беше
правилно
округла
,
густом
као
чађ
црном
косом
покривена
и
лепо
очешљана
.
Одело
му
беше
чисто
и
лепо
,
те
изазиваше
дивљење
лепоти
његовог
одела
.
Изгледао
је
на
први
поглед
као
да
је
син
каквога
грофа
,
а
не
као
син
простог
имућног
земљеделца
.
Добривој
,
тако
беше
име
том
лепушкастом
дечаку
кога
сам
вам
укратко
описао
—
беше
дакле
син
имућних
сеоских
родитеља
.
„
Газда
Пера
“
—
тако
је
звало
цело
село
оца
овога
дечака
—
био
је
у
опште
од
свих
сељана
у
селу
Б
...
љубљен
,
поштован
и
за
највреднијег
и
најпоштенијег
човека
припознат
од
старог
и
младог
,
од
великог
и
малог
и
у
опште
од
свих
који
га
лично
познаваху
.
То
велико
уважење
стекао
је
газда
Пера
својим
поштеним
и
вредним
животом
.
Газда
Пера
је
био
тих
,
миран
и
благ
.
Никога
није
оп
увредио
,
никоме
није
он
ни
једне
зле
речи
рекао
.
Са
свима
сељанима
је
он
у
миру
и
љубави
живио
.
Био
је
при
том
милостива
срца
и
особито
дарежљив
човек
.
Ма
да
му
је
двориште
било
претоварено
са
храном
,
и
ма
да
га
је
Бог
благословио
са
преобилним
плодом
од
своје
њиве
коју
је
он
вредно
обрађивао
—
ипак
се
он
није
зато
погордио
.
Сви
су
се
сељани
чудили
и
дивили
његовом
напретку
у
добру
.
За
газда
Перино
добро
срце
брзо
се
рашчуло
на
далеко
,
по
оној
српској
пословици
:
„
Добар
се
глас
далеко
чује
“
.
У
време
циче
зиме
,
кад
по
цео
дан
злочести
псогоња
влада
,
кад
сиромах
сељак
не
сме
ни
на
праг
изаћи
од
те
немилоснице
,
кад
сиромах
човек
не
зна
од
куд
да
заслужи
коју
кукавицу
:
онда
је
газда
Пера
показивао
,
да
се
влада
по
оним
речима
Христа
Спаситеља
:
„
Сиротима
буди
у
помоћи
“
.
Газда
Пера
је
тако
сваком
приликом
свесрдно
и
чинио
.
—
Бесплатно
је
раздавао
храну
сиромашним
сељанима
,
не
тражећи
да
му
се
натраг
врати
.
Како
ли
је
мило
било
оним
сиротим
људима
који
су
,
видећи
да
газда
Пера
не
прима
зајам
натраг
,
односили
свој
зајам
кући
!
Из
стотину
усана
излетале
су
речи
:
„
Бог
га
живео
“
!
„
Бог
му
дао
здравља
“
!
Ето
таки
беше
отац
малога
Добривоја
.
А
каква
му
беше
мати
?
Мати
му
беше
права
Српкиња
.
Честита
,
ваљана
и
побожна
—
и
ма
да
беше
из
сиромашне
породице
—
ипак
беше
она
лепо
васпитана
,
па
је
настојавала
да
и
свога
јединца
Добривоја
лепо
васпита
.
Знала
је
она
да
од
добро
васпитаног
детета
може
постати
ваљан
човек
.
„
Сека
Зорка
“
—
тако
зваху
и
под
тим
именом
познаваху
сви
сељани
и
све
сељанке
као
честиту
и
ваљану
Хришћанку
—
беше
узор
врлина
које
женско
лице
красе
.
Најглавније
врлине
беху
јој
ове
:
мудрост
,
доброта
,
љубав
,
љупкост
,
вредноћа
,
штедња
и
мирољубље
.
Свима
овим
врлинама
привикивала
је
сека
Зорка
и
свог
јединца
Добривоја
кад
му
је
тек
шест
година
било
.
На
овај
рад
подстицао
ју
је
господин
учитељ
,
а
то
је
било
онда
,
кад
је
Добривој
први
пут
могао
прочитати
пред
својом
добром
мајком
наслов
оне
књиге
,
из
које
је
учитељ
њега
учио
читати
,
а
то
је
:
„
Буквар
“
.
Добра
мајка
је
своме
сину
давала
васпитање
спочетка
само
онаково
,
каково
је
њему
за
школу
потребно
било
,
а
то
је
она
лако
чинила
.
Одвраћала
га
од
несташних
игара
,
јер
док
Добривој
није
пошао
у
школу
,
дотле
беше
врло
несташан
и
непослушан
.
Сека
Зорки
је
често
и
поп
Сава
овако
говорио
:
„
Не
дај
детету
на
вољу
,
да
чини
шта
хоће
и
да
иде
куд
хоће
,
јер
је
дете
сад
као
восак
на
којем
се
свашта
урезати
да
.
Урезати
се
може
и
добро
и
зло
,
ал
дете
прима
само
једно
.
С
тога
гледај
да
у
невино
срце
свога
детета
урежеш
све
оно
што
је
добро
.
Знај
да
је
дете
као
младо
дрво
,
а
дрво
младо
даје
се
савијати
све
дотле
док
је
младо
,
а
кад
остари
,
онда
се
више
савити
не
да
.
Треба
да
своје
дете
привикнеш
још
из
ране
младости
страху
божјем
и
послушности
.
Многа
деца
зло
прођу
због
своје
непослушности
...
итд
.
итд
.
“
Овим
речима
је
поп
Сава
подстицао
сека
Зорку
да
свог
несташног
иначе
особито
даровитог
синчића
васпита
.
Сека
Зорка
се
понајвише
трудила
да
свога
Добривоја
привикне
послушности
и
вредноћи
.
Кад
год
је
Добривој
из
школе
изишао
,
приповедао
би
својој
мајци
о
оном
,
о
чем
је
учитељ
у
школи
говорио
,
шта
им
је
приповедао
или
какве
им
ствари
показивао
итд
.
Тако
је
једанпут
приповедао
како
им
је
учитељ
показивао
школске
ствари
,
други
пут
је
приповедао
како
им
је
учитељ
говорио
о
добром
и
неваљалом
детету
или
о
послушном
и
непослушном
дечаку
итд
.
Све
је
то
мали
Добривој
тако
умео
лепо
приповедати
,
да
су
се
груди
сретне
мајке
од
радости
надимале
,
па
је
радошћу
обузета
,
грлила
малога
Добривоја
,
топло
љубила
и
овако
говорила
:
„
Слатко
дете
моје
,
буди
увек
тако
добар
,
па
добро
пази
на
речи
свог
учитеља
.
Он
ће
ти
увек
тако
лепо
приповедати
,
па
ћеш
увидети
како
пролази
онај
ко
слуша
савете
и
опомене
старијих
,
а
како
онај
који
не
слуша
.
Зато
синко
слушај
свога
учитеља
!
Слушај
и
твог
доброг
оца
и
мајку
,
јер
ћеш
само
онда
сретан
бити
“
.
Осим
тога
,
водила
га
је
у
башту
,
која
је
била
засађена
са
дрвећем
разног
воћа
и
са
многим
цвећем
.
Ту
му
је
дала
у
руке
малу
канту
са
решетком
са
којом
је
мали
Добривој
заливао
цвеће
у
башти
.
Даље
дала
му
је
неколико
леја
да
сам
сади
воће
и
цвеће
показавши
му
прво
како
то
треба
радити
.
Испочетка
је
то
Добривоју
тешко
било
,
али
мало
по
мало
и
Добривој
се
тако
привикао
раду
и
вредноћи
—
јер
беше
тад
особито
послушан
—
да
је
и
сам
чезнуо
за
радом
као
жедан
за
водом
.
Од
сада
му
беше
најмилија
забава
:
да
сади
и
залива
цвеће
.
Мајка
му
је
много
пута
приповедала
лепе
и
поучне
приче
и
то
тако
занимљиве
,
да
је
мали
Добривој
сваку
реч
своје
миле
мајке
гутао
.
Покрај
тога
мајка
га
је
сваког
јутра
и
вечера
учила
да
се
моли
Богу
.
Навикавала
га
је
на
добро
а
упућивала
да
се
клони
од
зла
.
Стављала
му
је
за
пример
Милана
сина
свог
суседа
који
беше
несташно
и
непослушно
дете
,
како
пролази
због
несташлука
.
Саветовала
га
је
да
не
иде
много
с
њим
и
да
се
не
меша
у
игри
где
се
Милан
налази
.
Добривој
је
све
ово
примао
к
срцу
од
своје
мајке
и
беше
му
врло
мило
па
се
по
њеним
саветима
и
владао
.
И
с
пуним
правом
могла
је
сека
Зорка
очекивати
,
да
ће
Добривој
бити
сретан
ако
се
одржи
у
тим
врлинама
које
је
добра
мати
постепено
пресађивала
у
његово
младо
срце
.
Отац
Добривојев
—
газда
Пера
,
—
беше
још
сретнији
кад
је
видео
како
му
учитељ
хвали
сина
пред
свима
сељанима
као
најбољег
ђака
.
Од
радости
,
газда
Пери
није
било
ништа
отерати
пар
од
најлепших
јагањаца
учитељу
на
дар
.
—
Свог
Добривоја
волео
је
газда
Пера
више
свега
;
љубио
га
и
чувао
као
зеницу
ока
свог
.
—
Мислио
је
—
а
то
је
временом
и
учинио
—
да
свог
Добривоја
даде
на
веће
школе
кад
изучи
ту
сеоску
.
„
Та
школоваћу
га
—
говорио
је
газда
Пера
својој
жени
—
„
па
ма
ме
пола
имања
стао
,
само
нека
постане
поп
“
...
Сека
Зорка
је
само
ћутала
на
ове
речи
,
које
је
газда
Пера
изговорно
—
па
се
мало
насмешила
.
Знала
је
она
добро
,
да
нико
не
зна
шта
може
од
детета
постати
.
Тихо
би
му
тада
овако
говорила
:
„
Човек
збори
,
ал
’
Бог
твори
“
.
2
.
Добривојев
друг
.
Дан
је
за
даном
пролазно
,
па
се
и
година
приближивала
од
оног
дана
,
када
је
мали
Добривој
први
пут
ступио
у
школу
.
Добривој
се
за
цело
школско
време
добро
учио
и
примерно
владао
.
Своје
лекције
је
увек
тачно
,
савесно
и
на
време
научио
.
Своје
задаће
је
чисто
и
лепо
писао
па
је
потпуно
спремљен
ишао
у
школу
.
Док
није
свој
задатак
научио
,
и
док
није
свој
пропис
написао
,
није
се
хтео
мали
Добривој
играти
.
Зашто
!
Ево
зашто
:
Кад
год
су
сва
деца
у
школи
била
мирна
,
онда
им
је
учитељ
по
коју
лепу
приповечицу
тако
занимљиво
приповедао
,
да
су
га
сва
деца
као
жедна
слушала
и
тако
рећи
гутала
учитељеве
речи
.
Ох
,
ала
су
то
сретни
тренуци
за
невину
и
добру
децу
!
Учитељ
је
свагда
баш
тако
згодну
приповетку
деци
приповедао
,
из
које
су
и
сама
деца
могла
науку
за
се
извести
,
по
којој
су
се
уверити
могла
,
да
свако
дете
,
које
се
по
добрим
саветима
својих
родитеља
влада
,
да
тако
дете
добро
пролази
,
а
оно
дете
које
се
не
влада
по
саветима
својих
старијих
,
већ
које
је
непослушно
,
јогунасто
,
и
несташно
,
да
тако
дете
зло
пролази
.
Учитељ
је
био
човек
врло
добра
срца
,
побожан
и
мирољубив
.
Пре
сваке
наставе
,
побожно
се
прекрсти
и
са
децом
отпоје
по
који
тропар
или
би
сва
деца
очитала
молитву
пре
наставе
.
Исто
је
тако
чинио
и
после
наставе
,
а
онда
је
децу
пустио
кући
и
том
приликом
су
два
по
два
излазили
из
школе
,
па
у
реду
мирно
ходећи
улицом
поздрављали
би
оне
,
уз
које
су
пролазили
или
које
су
сретали
.
Свако
дете
ишло
је
са
оним
дететом
које
је
било
ближе
један
другом
т
.
ј
.
чија
је
кућа
била
близу
једна
другој
.
По
томе
је
дакле
свако
ђаче
имало
свога
друга
.
Мали
Добривој
је
ишао
увек
са
Миланом
чича
Пантиним
сином
,
чија
је
кућа
била
преко
пута
од
газда
Перине
куће
.
Чича
Панта
који
је
сережан
у
свом
седу
и
газда
Пера
,
живили
су
и
сад
живе
врло
добро
баш
као
прави
пријатељи
.
—
Кад
је
газда
Пера
одвео
Добривоја
да
га
упише
у
школу
,
онда
је
и
чича
Панта
одвео
свог
несташка
Милана
.
Но
није
га
баш
одвео
,
јер
је
чича
Панта
имао
посла
док
је
Милана
са
багрена
стерао
доле
,
те
га
онда
одвукао
онако
подераног
и
уплаканог
.
Милан
и
Добривој
беху
једних
година
.
Још
оног
дана
када
су
се
оба
та
дечака
уписала
за
ђаке
,
заволели
су
се
још
већма
и
спријатељили
се
ма
да
беху
различите
нарави
,
Милан
је
мал
’
не
сваког
дана
ишао
Добривоју
да
се
играју
.
Где
је
Добривој
био
,
ту
је
и
Милан
био
;
куд
је
Добривој
ишао
тамо
је
и
Милан
ишао
.
Заједно
су
увек
били
у
башти
заливали
цвеће
,
кидали
џбунасту
траву
и
коров
,
заједно
су
у
школу
ишли
,
заједно
из
школе
кући
долазили
.
Милан
није
могао
без
Добривоја
бити
.
Ово
Миланово
и
Добријево
пријатељевање
упадало
је
у
очи
не
само
суседима
,
него
и
свима
сељанима
и
њиховим
друговима
и
сви
су
се
чудили
,
како
се
Добривој
слаже
са
тим
несташком
за
којега
сваки
дан
долазе
тужбе
његовом
оцу
:
Милан
урадио
ово
,
Милан
учинио
оно
...
разбио
прозор
,
дражио
псе
...
скидао
птичија
гњезда
са
дрвећа
...
крао
јабуке
и
т
.
д
.
због
којих
несташлука
је
Милан
често
добивао
шибе
и
од
учитеља
а
и
од
свога
оца
.
Но
Милан
место
да
се
поправио
,
он
је
бивао
све
гори
и
несташнији
,
све
дотле
док
му
није
несташлук
тако
ушао
у
страст
да
је
по
читав
дан
бегао
од
куће
кријући
се
које
где
.
Чича
Панта
је
био
строг
отац
и
казнио
је
свог
несташка
због
учињених
несташлука
,
али
како
је
због
своје
службе
био
обвезан
,
то
сваки
пут
није
могао
да
доспе
да
Милана
казни
.
Због
тог
се
Милан
и
покварио
,
јер
је
добро
знао
да
га
отац
данас
или
сутра
не
може
бити
.
Као
што
је
Милан
био
несташан
при
том
и
непослушан
,
исто
је
тако
обратно
Добривој
био
баш
послушан
,
миран
,
вредан
,
тачан
,
уредан
и
уопште
као
што
је
на
дому
био
ваљан
дечак
,
исто
тако
беше
Добривој
и
у
школи
и
у
цркви
прави
узор
дечијег
доброг
владања
.
О
његовом
добром
владању
,
на
брзо
се
рашчуло
по
целом
селу
.
То
су
засведочавале
речи
појединих
матера
,
које
су
своју
неваљалу
децу
опомињале
речима
:
„
Владајте
се
онако
као
што
се
Добривој
влада
,
па
ће
вас
свако
волети
“
...
Добривој
заиста
и
беше
сваке
године
похваљен
на
испиту
од
свог
учитеља
због
свог
доброг
владања
и
учења
.
—
Тако
прођоше
две
године
и
за
те
пуне
две
године
Милан
и
Добривој
беху
најбољи
другови
.
Добривој
је
био
добра
срца
па
није
хтео
да
се
туђи
од
Милана
ма
да
Милан
беше
несташан
и
неваљао
.
Шта
више
и
самом
Добривоју
је
Милан
наносио
увреде
,
али
Добривој
му
је
све
опраштао
и
ни
мрка
погледа
није
бацао
на
Милана
.
Милан
је
више
пута
због
своје
несташности
молио
Добривоја
за
опроштење
.
—
Дан
за
даном
пролазаше
па
се
и
крај
треће
године
њиховог
ђачког
живота
приближивао
.
Пролеће
је
прошло
,
а
иза
дивног
пролећа
долазили
су
све
топлији
и
топлији
летњи
дани
.
Учитељ
је
пре
недељу
дана
објавио
ученицима
када
ће
се
држати
испит
,
па
је
због
тога
рекао
да
се
сви
спреме
,
да
понове
лекције
па
да
потпуно
спремљени
могу
дати
леп
одговор
пред
г
.
надзорником
.
Говорио
им
је
да
се
труде
,
да
што
лепше
и
сјајније
одговоре
на
испиту
,
па
да
својим
одговорима
потврде
труд
и
рад
свога
учитеља
и
да
му
осветлају
образ
пред
г
.
надзорником
,
а
међ
осталим
је
још
и
ово
додао
:
„
Који
се
од
мојих
ученика
најбоље
покаже
и
на
испиту
најбоље
на
питања
одговорао
буде
,
тај
ће
добити
од
г
.
надзорника
књигу
са
златним
корицама
“
.
Ово
је
био
најрадоснији
глас
не
само
за
Добривоја
,
него
и
за
сву
децу
која
су
са
Добривојем
заједно
ишла
,
па
су
се
почели
натицати
целе
оне
недеље
,
ко
ће
боље
научити
,
само
да
што
више
и
боље
могу
одговорити
на
испиту
.
Но
све
беше
некојим
ученицима
узалуд
,
јер
пословица
вели
:
„
У
очи
Божића
прасе
се
не
угоји
“
!
Добривој
је
једва
чекао
да
дође
тај
дан
када
ће
г
.
надзорник
њих
испитивати
.
Целе
недеље
пред
испитом
понављао
је
Добривој
своје
лекције
,
а
Милан
место
да
је
бар
и
сад
нешто
учио
,
он
је
бежао
од
школе
,
ишао
у
шуму
,
хватао
птице
,
купао
се
у
великим
барима
,
од
мајке
је
излагивао
по
неколико
новчића
за
пропис
па
је
за
те
новце
куповао
дувана
и
пушио
са
Пајом
,
млинарским
сином
,
који
беше
још
гори
од
Милана
...
итд
.
3
.
Испит
.
Још
оног
јутра
око
8
часова
приспео
је
г
.
надзорник
са
г
.
г
.
сеоским
парохом
,
кнезом
,
бележником
и
са
осталим
члановима
сеоске
општине
—
у
школску
собу
која
је
била
лепо
спремљена
.
Г
.
надзорника
је
на
вратима
са
својим
ученицима
—
дочекао
учитељ
са
кратким
и
лепим
поздравом
.
Сва
су
деца
за
тим
мирно
ушла
у
школу
и
села
сваки
на
своје
место
.
Г
.
надзорник
је
отишао
за
испитни
сто
,
на
којем
беше
много
мирисава
цвећа
и
школски
записник
.
С
једне
и
с
друге
стране
поседали
су
и
остали
чланови
који
су
присуствовали
на
школском
испиту
.
—
Испит
се
започео
са
молитвом
пре
школске
наставе
:
„
Преблаги
Господи
“
.
Ову
молитву
су
деца
у
глас
врло
лепо
изговорила
.
Г
.
парох
је
први
стављао
питања
из
науке
о
вери
и
то
ученицима
најпре
из
настаријег
разреда
па
онда
из
млађег
...
Како
из
науке
о
вери
,
тако
и
из
осталих
предмета
што
се
у
основној
српско
-народној
школи
уче
—
стављао
је
и
г
.
надзорник
питања
на
која
су
деца
тако
паметно
и
разборито
одговарала
да
се
г
.
надзорник
чудио
и
дивио
том
успеху
,
похваљујући
при
том
учитеља
који
је
за
време
дечијег
одговарања
сав
занет
био
од
радости
,
видећи
како
му
деца
износе
на
видик
и
оцену
његов
труд
.
—
Елем
да
не
описујем
потанко
све
,
што
се
питало
и
како
је
које
дете
одговарало
,
доста
то
,
да
је
г
.
надзорник
после
закљученог
и
довршеног
испита
најлепшим
и
најрадоснијим
похвалама
обасуо
труд
учитеља
пред
свима
присутнима
,
а
затим
је
извадио
једну
књигу
са
златним
корицама
и
погледавши
у
испитни
записник
,
прозвао
Добривоја
преда
се
и
овако
му
рекао
:
„
Синко
!
Ево
ти
дајем
ову
лепу
књигу
коју
сам
наменио
оном
који
се
у
овој
школи
најбољим
показао
буде
.
Ти
си
се
данас
најдостојнији
показао
ове
књиге
,
доказао
си
и
задивио
си
не
само
мене
,
него
и
све
твоје
другове
,
па
и
самога
твога
учитеља
и
оца
,
који
те
је
подстицао
на
вредноћу
.
Буди
увек
тако
добар
,
буди
увек
тако
вредан
,
учи
,
чувај
се
и
клони
се
неваљала
друштва
,
слушај
и
поштуј
свога
оца
и
матер
па
ћеш
срећан
бити
!
Ево
ти
дакле
предајем
ову
лепу
књигу
,
па
се
дичи
њоме
,
а
учитељ
и
твоји
родитељи
,
нека
се
диче
с
тобом
!
Ово
изговоривши
г
.
надзорник
пружи
лепу
књигу
малом
Добривоју
који
дрхћући
прими
књигу
,
па
пољубивши
г
.
надзорника
у
руку
врати
се
на
своје
место
.
Учитељ
од
милине
узме
Добривоја
за
руке
па
га
пољуби
очински
у
пуне
обрашчиће
.
Ово
беше
учитељу
најрадоснији
тренутак
из
горког
учитељског
живота
.
За
тим
сва
деца
отпевају
песму
:
„
Теби
Боже
хвала
“
—
тако
сложно
и
милогласно
,
да
је
г
.
надзорник
по
други
пут
морао
похвалити
и
ђаке
и
г
.
учитеља
,
те
се
онда
са
свима
члановима
опрости
и
оде
даље
својим
послом
.
4
.
Распуст
и
Миланова
завист
.
Учитељ
је
после
одласка
г
.
надзорниковог
,
још
при
растанку
,
изговорио
својој
деци
кратког
садржаја
лепу
поуку
како
да
се
владају
за
време
школског
одмора
,
и
тек
онда
је
сву
децу
распустио
.
Радосна
деца
клицајући
и
певајући
песму
:
„
Ђачки
растанак
“
разиђу
се
сваки
својој
кући
.
Добривој
и
Милан
одоше
право
кући
.
Но
њихов
одлазак
из
школе
упадао
је
сад
свима
у
очи
,
а
то
је
:
што
Добривој
и
Милан
нису
заједно
отишли
кући
као
обично
.
На
лицу
им
се
видео
знак
да
се
у
нечем
данас
не
слажу
,
јер
се
путем
не
гледаху
као
до
сад
.
Ово
се
само
на
лицу
Милановом
могло
приметити
,
који
је
потмуреним
и
намргођеним
лицем
ишао
по
сред
пута
повлачећи
ногу
за
ногом
и
дижући
прашину
.
Добривој
је
напротив
скакутао
смешећи
се
од
радости
,
показивао
је
својим
друговима
лепу
књигу
што
је
добио
на
испиту
.
Ко
је
год
поред
Добривоја
прошао
,
свако
је
застао
,
па
ако
је
знао
читати
,
прочитао
је
наслов
:
„
Ако
будеш
неваљао
,
сети
се
савета
твог
учитеља
,
па
се
по
њима
владај
“
—
па
мало
прогледавши
дивно
бојадисане
слике
из
дечијег
живота
—
похвалио
би
Добривоја
и
одлазио
даље
.
—
Добривој
се
није
могао
журити
због
многог
заустављања
.
Нестрпељиво
је
чекао
док
су
му
књигу
гледали
и
хвалили
га
.
Једва
је
чекао
да
дође
кући
па
да
покаже
својим
родитељима
шта
је
добио
.
А
како
беше
са
Миланом
?
Милан
је
од
љутине
грискао
усне
,
кидао
листове
из
књига
па
расипао
по
путу
,
и
бунцао
је
неке
речи
што
и
он
није
добио
онакову
књигу
,
као
што
је
и
Добривој
добио
.
У
Милана
се
сад
породила
због
тога
мржња
,
био
је
сад
пун
зависти
,
због
чега
озлојеђен
не
хтеде
данас
са
Добривојем
кући
ићи
.
Милан
је
целим
путем
попреко
гледао
веселог
Добривоја
,
те
га
је
са
својим
оштрим
погледом
тако
просецао
,
као
да
је
из
зависти
хтео
неку
намеру
да
изврши
над
Добривојем
.
Што
се
Добривој
већма
радовао
новој
књизи
,
тим
се
Милан
све
већма
љутио
,
шкрипио
зубима
и
гледао
је
како
би
од
Добривоја
отео
ону
лепу
књигу
.
Ову
намеру
је
хтео
да
изврши
баш
онда
,
кад
је
Добривој
хтео
да
уђе
у
своје
двориште
.
У
онај
мах
кад
се
Милан
затрчао
на
Добривоја
,
да
му
отме
из
руке
књигу
—
изишао
је
баш
онда
Добривојев
отац
на
улицу
,
па
кад
је
видео
да
Милан
збиља
хоће
да
отме
књигу
од
Добривоја
,
потрчи
и
одгурне
неваљалог
Милана
,
па
онда
узевши
Добривоја
за
руку
,
одведе
га
у
собу
где
му
је
Добривој
показао
књигу
са
златним
корицама
,
рекавши
да
му
је
ту
књигу
дао
г
.
надзорник
на
испиту
.
—
Отац
Добривојев
је
тек
сад
разумео
шта
је
хтео
Милан
оно
мало
час
да
учини
.
Од
милине
што
се
Добривој
и
ове
године
као
најбољи
ђак
показао
,
отиде
у
гумно
,
одабере
једно
најлепше
јагње
,
метне
га
на
раме
па
га
однесе
учитељу
на
дар
.
5
.
Милан
у
чика
Младеновој
башти
.
Кад
се
Милан
онако
осрамоћен
морао
упутити
својој
кући
,
побоји
се
на
путу
ди
ће
газда
Пера
казати
његовом
оцу
како
је
хтео
отети
књигу
од
Добривоја
—
па
с
тога
да
би
се
спасао
од
батина
,
намисли
да
оде
иза
села
на
ледине
па
да
се
тамо
са
чобанима
мало
провесели
.
Што
је
смислио
то
је
и
урадио
.
Одмах
се
врати
натраг
,
па
се
упути
путем
што
води
иза
села
.
Тек
што
је
подне
прешло
.
Милан
је
био
на
лединама
и
то
чело
Младенове
баште
.
—
Кад
је
овамо
дошао
,
види
да
се
љуто
преварио
.
Он
се
надао
да
ће
код
ма
којег
пастира
замолити
мало
млека
и
црна
хлеба
,
па
ће
тим
провести
дан
без
бриге
.
Но
кад
тамо
,
а
од
пастира
ни
корова
.
Пуста
ледина
нигде
никога
.
Како
је
био
уморан
,
а
и
како
беше
тога
дана
,
права
омара
и
жега
,
то
Милан
потражи
хладовину
,
склони
се
у
хлад
и
ту
се
одмараше
неко
време
но
не
за
дуго
јер
му
није
пријала
.
Стомак
му
је
био
празан
,
глад
га
је
јако
морила
.
Освртао
се
и
десно
и
лево
не
би
ли
спазио
где
год
дудово
дрво
,
али
ни
тога
не
беше
,
до
саме
липе
.
Сад
не
имајући
куд
ни
камо
,
гладан
,
уморан
,
охрабри
се
па
пође
кући
.
Ваш
право
вели
српска
пословица
:
„
Глад
и
курјака
из
шуме
истера
“
.
—
Тек
што
је
неколико
хвати
прешао
,
спази
на
своју
велику
радост
дудово
дрво
у
башти
чика
Младена
.
Плод
тога
дуда
беше
црн
и
крупан
.
„
Баш
као
што
ваља
“
!
рече
Милан
радосно
,
па
промеривши
,
плот
како
би
га
прескочити
могао
—
пође
у
башту
.
Плот
је
прескочио
без
по
муке
,
јер
је
сад
био
лак
као
срна
.
На
дуд
се
још
лакше
попео
,
а
кад
се
попео
,
онда
је
рекао
у
себи
:
„
Док
га
не
обрстим
,
нећу
се
сићи
“
!
Милан
је
тако
слатко
јео
црне
дудине
,
да
не
би
ни
гужваре
слађе
јео
да
му
је
нана
дала
.
Кад
је
осетио
да
је
сит
,
сиђе
се
полако
доле
.
Тек
што
се
сишао
доле
,
ал
дотрчаше
чувари
чика
Младенове
баште
:
гаров
и
белов
,
на
га
сташе
дрпати
тако
силно
да
се
све
разлегао
глас
Миланов
који
је
:
„
помагајте
“
!
викао
.
—
Већ
су
му
цео
горњи
капут
сав
искидали
били
кад
је
чика
Младен
дотрчао
са
дреновцем
да
растера
псе
.
Једва
је
и
чика
Младен
избавио
Милана
,
а
да
није
на
брзо
дотрчао
,
све
би
му
хаљине
искидали
пси
.
„
А
шта
ти
ту
радиш
“
?
запита
га
чика
Младен
кушајући
га
као
бајати
не
познаје
га
.
„
До-до-дошао
сам
да-да-да
ми
дате
гра-а
буље
“
!
рече
Милан
кроз
плач
.
„
А
ко
је
тебе
овамо
послао
“
?
запита
опет
чика
Младен
.
„
По-о-сло
ме-е-е
ба-ба-а
а
...
“
одговори
Милан
.
„
А
да
ниси
ти
дошо
да
једеш
дудова
“
?
„
Ни-и—и
сам
“
!
„
Па
да
што
су
ти
усне
црне
“
?
„
Јео
сам
пекмеза
“
!
„
Па
што
си
онда
чело
баште
долазио
,
зар
ти
ниси
могао
са
сокака
доћи
к
мени
по
грабуље
“
?
запита
га
чика
Младен
,
па
га
оштро
погледи
.
Милан
је
почео
сад
муцати
,
јер
није
знао
како
ће
сад
да
слаже
,
једва
је
чекао
да
се
опрости
са
чика
Младеном
.
„
Истину
говори
“
!
викну
чика
Младен
.
„
Е
па
ја
сам
за
то
чело
баште
улазио
...
поче
Милан
озбиљно
...
јер
сам
био
код
Паје
млинаревог
сина
.
.
.
„
Ао
обешењаче
,
та
ти
хоћеш
мене
да
превариш
“
!
рече
чика
Младен
видећи
како
Милан
лаже
—
ухвати
га
за
руку
,
па
га
одведе
чича
Пантиној
кући
,
(
оцу
Милановом
)
па
му
исприповеда
све
и
сва
и
онда
се
врати
својој
кући
.
—
Отац
Миланов
чуо
је
за
све
оно
што
се
пре
тога
догодило
са
Миланом
и
Добривојем
па
је
нестрпељиво
чекао
Милана
,
а
кад
се
чика
Младен
удалио
испред
њега
,
онда
је
свог
несташка
казнио
тиме
што
је
морао
клечати
на
кукурузима
,
а
при
том
му
није
дао
вечерати
.
6
.
Несретни
случај
.
Беше
баш
подне
у
очи
св
.
Илије
.
Леп
летњи
дан
.
Сунце
је
далеко
одскочило
.
Врућина
беше
јака
.
На
торњу
српске
цркве
откуцавало
је
12
часова
,
а
на
звонику
римокатоличке
цркве
звонило
је
мало
звоно
:
тин
!
тан
!
тин
!
тан
!
знак
да
је
сад
време
да
се
руча
,
па
да
се
после
ручка
сваки
уморан
мало
одмара
.
После
подне
истог
а
дана
тако-око
5—6
часова
,
дошло
је
неколико
другова
Добривојевих
да
се
сњим
мало
позабављају
.
Отац
Добривојев
који
беше
отац
строг
али
добар
,
чувши
глас
који
дозиваше
Добривоја
рече
Добривоју
!
„
Добривоје
,
зар
не
чујеш
како
те
Сима
и
Стева
вичу
да
изађеш
напоље
?
Ти
се
ваљда
мене
бојиш
да
ти
не
ускратим
играње
?
Не
!
Не
бој
се
синко
!
“
рече
добри
отац
тако
нежно
,
да
је
одмах
устао
са
седала
,
па
ухвативши
Добривоја
за
руку
,
извео
га
на
улицу
и
овако
му
рекао
:
„
Зато
што
си
ме
твојим
добрим
владањем
и
учењем
изненадио
и
обрадовао
,
дозвољавам
ти
да
се
играш
са
твојим
друговима
колико
ти
је
воња
,
али
немој
да
се
ским
свадиш
,
немој
да
учиниш
коме
жао
,
немој
да
се
играш
са
онаким
играма
које
ти
могу
какове
озледе
нанети
“
.
Ово
изрекавши
,
остави
веселу
децу
која
од
радости
кликтаху
и
скакутаху
што
ће
се
са
Добривојем
до
воље
наиграти
,
па
се
онда
врати
у
двориште
на
свој
посао
.
Добривој
се
одмах
упути
одма
са
својим
друговима
на
зелену
пољану
да
се
играју
лопте
.
Кад
су
дошли
на
одређено
место
затеку
и
Милана
овде
који
је
тога
дана
побегао
од
куће
јер
га
је
отац
љуто
избио
што
је
баба
Пелиној
мачки
везао
камен
о
врат
па
је
бацио
у
бунар
.
Милан
није
знао
да
је
у
овом
друштву
и
Добривој
па
се
с
тога
и
он
умеша
у
игру
.
Друштво
се
подели
на
две
странке
.
И
овом
приликом
спази
Милан
Добривоја
но
с
њим
није
хтео
Милан
ни
речце
проговорити
.
Истина
Милан
је
своју
завист
и
злобу
крио
пред
осталим
друговима
;
али
при
свем
том
тражио
је
згодну
прилику
у
којој
би
Добривоја
осрамотио
,
или
би
му
ма
у
чем
нашкодио
.
На
жељу
Добривојеву
да
се
мало
одморе
,
поседају
сви
у
коло
један
до
другог
па
чупкајући
зелену
траву
запиткиваху
један
другога
о
које
чем
.
Питали
се
ту
:
ко
може
баба
Персину
тарабу
прескочити
;
ко
се
може
на
деда
Симин
дуд
попети
;
ко
сме
отићи
ноћу
на
таван
и
т
.
д
.
на
која
питања
су
се
мали
јунаци
истицали
хвалећи
се
како
је
који
боље
могао
.
На
једном
запита
мали
Миша
:
„
А
ко
може
убити
оног
врапца
што
стоји
на
багреновој
грани
“
?
„
Ја
могу
“
!
рече
Милан
одважно
.
Сви
се
другови
загледаху
,
па
ће
један
између
њих
запитати
:
„
А
како
можеш
убити
,
кад
немаш
ни
палице
,
а
врабац
је
ено
на
грани
?
„
Боме
ја
ћу
га
убити
“
!
рече
Милан
па
пружи
руку
ономе
што
га
је
запитао
—
додавши
:
„
ево
за
опкладу
;
“
Овај
држећ
да
лаже
,
а
и
из
љубопитства
да
види
шта
ће
Милан
урадити
—
рекне
:
„
добићеш
од
мене
сутра
10
јабука
ако
убијеш
оног
врапца
!
“
„
Добро
!
“
рече
Милан
,
па
извадивши
из
шпага
пиштољ
,
напери
га
на
врапца
,
одапне
и
пукне
.
—
Сва
се
деца
обезнанише
кад
видише
пиштољ
.
—
„
Ајао
моја
мајко
“
!
цикну
један
од
мало
пре
веселих
другова
пошто
је
пиштољ
пукао
—
па
ухвативши
се
за
лево
раме
јаукаше
од
бола
.
—
„
Шта
је
,
шта
је
?
Да
те
није
убио
“
?
збуњено
запиткиваху
један
другог
.
У
тај
мах
Добривој
падне
онесвешћен
на
земљу
.
Румено
лице
на
мах
се
обрати
у
бледило
.
Тело
му
је
дрхтало
.
Тома
,
Пера
и
Миша
су
се
том
несретном
појавом
тако
збунили
,
да
су
били
неко
време
као
изван
себе
,
а
Милан
од
ужаса
испусти
пиштољ
из
руке
—
видећи
шта
је
учинио
,
уплашен
нагне
бегати
,
и
то
таким
полетом
,
да
се
у
трен
ока
изгубио
испред
својих
другова
.
Добривој
је
све
једнако
јаукао
од
бола
,
а
из
места
где
му
је
сачма
у
нежно
тело
ушла
—
лопила
је
крв
.
Затим
заповеди
Ђоки
и
Јоци
да
отрче
Добривојевом
оцу
,
па
да
му
кажу
шта
се
збило
са
Добривојем
.
Ови
одмах
тако
и
учине
и
за
неколико
тренутака
врате
се
са
Добривојевим
оцем
,
који
је
сав
дрхћући
корачао
,
не
верујући
да
се
тако
што
са
Добривојем
могло
догодити
.
И
збиља
се
уверио
.
Добривој
је
лежао
на
трави
блед
као
крпа
.
Отац
га
одмах
подигне
,
узме
га
на
руке
па
га
однесе
кући
—
оставивши
га
матери
отиде
брзо
по
лечника
,
који
је
одмах
дошао
Добривоју
прегледати
рану
,
потрудио
се
те
још
оног
вечера
извадио
ону
сачму
из
левог
рамена
.
За
тим
му
је
опет
привезао
рану
и
заповедио
родитељима
да
га
за
8
дана
не
пуштају
из
собе
већ
да
мирно
лежи
све
дотле
,
док
рана
не
зарасте
.
С
овим
лечничким
настојањем
,
а
особито
уверењем
да
ће
Добривој
за
8
дана
оздравити
—
беху
тужни
родитељи
сретнији
но
икада
те
плате
за
труд
г
.
лечнику
који
се
на
мах
врати
својој
кући
.
Добривојеви
родитељи
су
вршили
налог
г
.
лечника
у
потпуној
мери
.
Покрај
тога
мољаху
се
Богу
за
здравље
свога
детета
.
И
Бог
им
је
услишао
молитву
.
После
8
дневног
брижног
и
савесног
неговања
родитељског
—
Добривој
је
са
свим
оздравио
и
само
се
као
црвена
пега
могла
видети
на
левом
рамену
.
„
Ово
нека
ти
синко
служи
за
савет
и
од
сад
буди
на
опрезу
.
Што
год
радиш
добро
и
паметно
ради
,
и
гледај
да
ти
крај
деда
твог
буде
успешан
“
...
говорио
је
отац
Добривојев
...
.
„
Не
иди
у
друштво
у
којем
има
доста
покварених
срдаца
,
да
не
наиђеш
на
зло
.
Не
играј
се
са
онаким
стварима
које
нису
за
тебе
.
Буди
пажљив
на
себе
,
буди
миран
и
пристојан
.
Непристојно
и
немирно
дете
нико
не
воли
и
не
трпи
.
Што
радиш
и
опет
ти
велим
;
пази
на
свршетак
,
јер
:
„
Конац
дедо
краси
“
...
и
још
многих
лепих
поука
говорио
је
газда
Пера
пред
својим
сином
.
Добривој
је
све
ове
очине
савете
тако
слушао
,
да
их
је
све
гутао
и
тако
их
је
добро
у
срце
своје
усадио
,
да
се
у
свом
животу
више
никад
није
дружио
са
неваљалим
друштвом
,
а
особито
са
неваљалим
друговима
као
што
је
био
Милан
.
7
.
Шта
се
збило
са
Миланом
?
Кад
је
Милан
од
ужаса
испустио
пиштољ
из
руке
—
дошла
му
је
пред
очи
слика
мртвог
Добривоја
.
Он
бејаше
тврдо
уверен
да
је
Добривоја
убио
,
па
знајући
шта
ће
из
тог
следити
—
науми
да
побегне
далеко
у
свет
,
па
да
се
у
какву
шуму
сакрије
,
тврдо
намеравши
и
зарекавши
се
,
да
се
кући
неће
вратити
жив
.
Путем
бегајући
и
плачући
,
тукао
се
у
прса
и
горко
се
кајао
за
свој
несташлук
.
Сад
му
изађоше
пред
очи
и
учитељеве
речи
:
„
Ко
другоме
копа
јаму
,
сам
ће
у
њу
пасти
“
.
Тако
бегајући
—
па
све
осврћући
се
на
све
стране
да
ли
га
ко
не
би
спазио
,
стигне
до
неке
храстове
шуме
која
беше
по
дана
хода
удаљена
од
села
.
Баш
се
онда
сунце
смирило
,
а
вече
се
примицало
.
Веселе
птичице
које
су
по
вас
дан
весело
цвркутале
скакућућ
са
гране
на
грану
—
сад
умукоше
.
Нема
тишина
је
целом
васионом
завладала
:
Не
чујаше
се
ништа
друго
до
:
пуцкање
несташних
ноћних
зефира
.
Бледи
месец
је
осветљавао
мрачне
путеве
и
закутке
.
Милан
—
које
од
страха
,
а
које
што
га
је
баш
код
те
шуме
ноћ
ухватила
—
склони
се
у
један
оближњи
издубљени
храст
.
Ту
седне
,
па
се
одмараше
и
промишљаваше
о
несретном
случају
,
који
се
због
његове
лакомислености
и
несташности
—
догодио
.
Целу
ноћ
је
плакао
и
кајао
се
за
своје
несмислено
и
невино
дело
не
могући
ни
ока
свести
.
—
Док
је
Милан
овде
плакао
и
кајао
се
за
своје
лудо
дело
,
дотле
је
његов
отац
код
куће
стражарио
код
врата
и
чекао
Милана
држећи
у
руци
дренов
прут
с
којим
би
Милану
платио
његово
несташно
дело
.
Добривојеви
другови
су
још
оне
вечери
казали
Милановом
оцу
како
је
Милан
имао
у
шпагу
напуњен
пиштољ
,
па
како
је
хотевши
убити
врапца
—
ранио
Добривоја
и
т
.
д
.
Озлојеђени
чича
Панта
нестрпљиво
је
очекивао
,
извиривао
Милана
,
но
све
беше
узалуд
.
Што
је
чича
Панта
дуже
Милана
чекао
,
тим
се
више
једио
—
и
зло
и
наопако
би
било
од
Милана
да
му
је
онда
дошао
пред
очи
.
Кад
се
чича
Панти
већ
дотужило
чекати
—
а
већ
беше
11
час
ноћи
—
помисли
:
е
да
се
није
гдегод
завукао
па
ћути
.
Врати
се
у
собу
,
погледи
свуд
по
соби
,
отиде
у
смочару
,
у
кујну
,
у
коњушницу
и
свуд
завири
и
у
најмањи
кут
.
Нигде
Милана
.
„
Но
тај
се
деран
од
неког
доба
ама
баш
проневаљалио
“
гунђаше
чича
Панта
...
„
а
чекај
лоло
...
ако
не
дођеш
вечерас
,
доћићеш
сутра
—
али
ћеш
и
запамтити
кад
си
узимао
пиштољ
у
руке
“
!
С
овим
речма
врати
се
чича
Панта
у
собу
,
мирно
легне
да
спава
.
Спавати
није
могао
,
јер
тек
што
се
сетно
Добривоја
,
помислио
је
да
се
Милан
можда
због
оног
случаја
убио
,
удавио
или
што
слично
учинио
.
„
Враг
не
спава
“
говораше
у
себи
чича
Панта
...
„
Ко
шта
ради
себи
ради
“
...
Оваке
црне
мисли
задаваху
чича
Панти
тешке
бриге
,
због
којих
до
зоре
не
могаше
заспати
.
Стога
намисли
да
сутра
потражи
Милана
,
па
да
га
казни
,
и
посаветује
да
у
будуће
тако
што
не
чини
.
8
.
Чича
Панта
тражи
Милана
.
У
јутро
рано
,
тек
кад
је
свитати
почело
,
узме
чича
Панта
палицу
у
руке
,
пут
под
ноге
,
па
се
упути
по
знанцима
и
родовима
да
тражи
Милана
—
држећи
да
је
ма
код
кога
од
својих
родова
морао
отићи
да
преноћи
.
Но
и
ово
беше
узалуд
.
Нигде
Милана
,
па
бар
да
му
ко
каже
где
га
је
синоћ
видео
последњи
пут
.
Где
је
год
чича
Панта
ушао
,
свако
га
је
запитао
:
„
А
како
је
могао
Милан
онако
шта
урадити
“
?
Чича
Панта
је
само
слегао
раменима
,
велећи
да
не
зна
.
Тако
је
чича
Панта
читав
дан
пропустио
тражећи
Милана
—
па
све
беше
узалуд
.
Сутра
дан
је
не
само
по
свом
селу
тражио
Милана
,
него
и
у
оближња
места
је
отишао
,
и
распитивао
за
Милана
.
Кога
је
код
чича
Панта
на
путу
срео
,
запитао
би
га
:
„
Пријатељу
!
Ниси
ли
видео
како
дете
од
10—11
година
да
је
овим
путем
прошло
“
?
„
Боме
нисам
“
!
беше
одговор
свију
оних
кога
је
чича
Панта
запиткивао
.
Тако
тражећи
и
распитујући
за
Милана
,
чича
Панта
пропусти
пуна
три
дана
без
успеха
.
Сад
је
чича
Панта
био
у
том
уверењу
,
да
је
Милана
ма
на
који
начин
нестало
са
овога
света
.
Сад
беше
тужни
отац
љут
на
самог
себе
и
на
цео
свет
.
Туга
и
брига
беху
му
сад
главне
друге
с
којима
се
и
дању
и
ноћу
бавио
.
Најпосле
мало
по
мало
почео
је
заборављати
на
тугу
и
бригу
,
на
Милана
.
Још
му
је
само
пред
очима
лебдио
спомен
несташног
владања
Милановог
,
и
тада
је
уздахнуо
рекавши
:
„
Милане
,
Милане
!
Да
си
слушао
савете
твога
оца
,
не
би
те
данас
црна
земља
покривала
!
Децо
,
децо
,
слушајте
своје
родитеље
,
јер
Бог
воли
само
ону
децу
која
своје
родитеље
љубе
и
која
се
за
благо
и
срећу
својих
родитеља
Богу
моле
!
“
А
сад
драги
читаоче
,
остави
све
на
страну
,
јер
ћемо
поћи
за
Миланом
,
да
видимо
шта
је
смислио
оне
ноћи
кад
је
плакао
у
издубљеном
расту
?
Камо
је
отишао
?
Чиме
се
бавио
?
и
т
.
д
.
Увидићеш
драги
читаоче
да
:
свака
штета
учи
човека
памети
и
благо
оном
ко
се
за
рана
опамети
.
Но
да
се
онај
несретни
случај
није
догодио
,
не
би
Милан
био
приморан
да
бежи
од
својих
родитеља
,
и
да
се
крије
као
зверка
,
већ
би
као
Добривој
слушао
свога
оца
покоравајући
се
њему
учио
би
се
само
оном
што
је
добро
—
а
овако
је
Милан
морао
много
што
шта
да
претрпи
док
се
није
опаметио
.
9
.
Миланови
јади
.
Кад
се
Милан
оне
ноћи
пробудио
,
овако
се
Богу
из
највећег
страхопоштовања
молио
:
„
Оче
свети
,
оче
благи
!
Ја
сам
једно
несташно
и
неваљало
дете
,
које
је
због
својих
несташлука
и
због
своје
тврдоглавости
нанело
многима
штету
,
родитељима
тугу
и
јед
,
а
мени
самом
несрећу
и
презирање
од
свих
мојих
другова
—
молим
ти
се
као
благом
и
милостивом
оцу
небесним
:
опрости
ми
моје
грехе
које
сам
хотимице
и
нехотице
учинио
.
Дај
здравље
мом
добром
бившем
другу
Добривоју
,
који
сад
трпи
ужасне
болове
због
моје
нехатости
и
несмотрености
!
Утеши
моје
родитеље
;
упути
ме
из
ове
шуме
,
изведи
ме
и
одведи
каквом
добром
човеку
који
ће
ми
дати
савета
како
да
се
опростим
те
гадне
и
непристојне
навике
.
Ох
,
како
је
лепо
код
своје
куће
бити
.
Хладан
ветар
гле
како
душе
хоће
душу
да
ми
издува
из
мене
.
Гле
,
како
се
облаци
купе
нада
мном
као
да
хоће
да
ме
казне
за
моје
дело
.
Ах
Добривоје
да
знаш
како
се
кајем
,
ти
би
ми
одма
опростио
:
да
знаш
како
се
патим
због
твоје
тешке
ране
!
...
.
Овако
шапћући
тихо
и
дрхћући
од
зиме
,
сагне
главу
па
храстов
грм
,
подметне
руку
под
главу
па
занесен
у
мислима
слатко
заспи
.
Облаци
који
су
се
пред
зору
скупљали
,
беху
нагомилани
као
најгушћи
и
најцрњи
дим
.
За
мало
,
па
ветрић
који
је
дувао
престаде
.
Муње
почеше
севати
,
а
иза
муње
чујаше
се
као
да
се
нагло
из
далека
каква
кола
зауставила
.
Одмах
за
тим
као
да
је
ватрени
бич
пукао
.
Иза
пуцњаве
спусти
се
пљусак
.
На
глас
грома
Милан
се
одмах
тргао
,
па
уплашено
око
њега
посматрао
шта
се
око
њега
збива
.
Тама
беше
неко
време
тако
црна
да
ни
прст
пред
оком
ниси
могао
видети
,
а
кад
муња
севну
беше
светлије
него
у
по
дана
.
Овај
ужасан
призор
је
Милана
тако
дирнуо
да
је
у
несвест
пао
,
те
онесвешћен
лежао
све
док
се
није
непогода
смирила
.
Муње
престадоше
севати
,
киша
престаде
пљуштати
,
а
црни
и
густи
облаци
се
растурише
и
изчезоше
као
дим
.
Остаде
небо
чисто
као
стакло
.
Сунце
се
баш
поче
рађати
.
Иза
китњастога
брежуљка
,
што
се
пред
шумом
на
неколико
метара
уздизао
—
указа
се
јутрења
румен
.
То
беше
ватрени
круг
који
се
полагано
дизао
,
смешкајући
се
провиривао
иза
такозваног
„
Хајдучког
брда
“
.
Ласте
,
славуји
,
косови
и
остале
птице
певачице
одлетеше
у
оближње
њиве
,
да
накупе
мало
гусеница
да
нахране
своје
младе
.
У
том
дивном
природном
појаву
,
пробуди
се
Милан
.
Устане
,
па
не
знајући
где
је
,
пође
право
кроз
шуму
у
намери
да
изађе
на
други
крај
.
Смео
није
натраг
да
се
врати
,
јер
недалеко
пред
шемом
крај
зелене
ливаде
бела
стада
су
пасла
зелену
траву
,
а
покрај
стада
стајао
је
пастир
па
у
фрулу
умиљато
свира
.
На
пољани
опет
и
то
на
њивама
си
видети
могао
вредне
жетеоце
који
су
жњели
жито
.
Милан
се
ових
особа
јако
бојао
да
га
ко
не
спази
,
те
с
тога
што
је
мислио
то
је
и
учинио
.
Идући
по
сред
шуме
,
наиђе
на
један
извор
.
Над
њим
се
Милан
саже
,
напије
се
хладне
воде
,
умије
се
,
па
се
убрише
рукавом
од
кошуље
,
те
журећи
се
пође
напред
.
Милан
је
тако
лутао
по
шуми
скоро
1
/
4
дана
,
па
никако
да
угледа
краја
од
шуме
.
При
свем
том
што
се
Милан
журио
—
задржавало
га
је
густо
шумско
грање
и
шипражје
које
му
је
спречавало
прелаз
на
више
места
тако
да
је
Милан
морао
млого
већи
део
пута
да
обиђе
па
да
се
упути
па
чисту
равницу
.
Тумарајући
и
крчећи
себи
пута
,
умори
се
тако
,
да
га
зној
спопао
,
а
при
том
га
је
и
глад
морила
.
Освртао
се
на
све
стране
не
би
ли
опазио
где
год
какво
шумско
воће
,
но
и
тога
не
беше
.
Тада
се
заустави
код
једне
дивље
јабуке
.
Погледи
горе
на
гране
и
промери
од
земље
доњих
.
За
тим
се
брзо
успужа
на
дрво
и
за
тили
час
беше
на
оној
грани
,
на
којој
беше
највише
јабука
.
Лупне
ногом
о
грану
тако
снажно
,
да
су
све
до
једне
попадале
на
земљу
.
Стрешавши
јабуке
,
полако
се
сиђе
доле
,
покупи
јабуке
,
напуни
своје
шпагове
,
па
онда
једну
по
једну
вадећи
,
јеђаше
у
сласт
ма
да
беху
тако
киселе
,
да
су
му
се
уста
скупљала
.
Па
како
беше
уморан
од
пута
,
седне
у
густу
траву
и
одмараше
се
у
хладу
.
Ту
га
црне
мисли
опет
спопадоше
.
Једући
јабуке
занесе
се
у
мислима
,
а
те
мисли
навађаху
га
да
се
одважи
на
какво
дело
.
Премишљао
је
како
и
на
који
начин
би
он
могао
отићи
у
хајдуке
.
„
Да
,
знам
шта
ћу
сад
урадити
“
говораше
Милан
сам
себи
...
„
отићи
ћу
у
хајдучку
гору
,
па
ћу
се
пријавити
хајдучком
вођи
,
нека
ме
прими
у
хајдуке
.
Ја
сам
истина
млад
,
ал
то
ништа
не
чини
.
Мој
баба
ми
је
више
пута
причао
како
хајдуци
украду
по
које
мушко
дете
па
га
код
себе
држе
и
хране
као
птицу
у
кавезу
,
и
уче
га
хајдуковању
—
а
причао
ми
је
како
је
хајдучки
живот
врло
сретан
живот
.
Хајдуци
су
оружани
јунаци
лепо
обучени
.
И
ја
радо
имам
лепо
одело
и
добро
оружје
.
Да
...
да
.
.
отићи
ћу
сад
хајдучком
вођи
,
па
ћу
му
рећи
да
желим
у
хајдуке
ступити
“
.
„
А
мој
отац
?
мати
?
па
...
Добривој
?
...
Ах
“
!
Онде
се
Милан
као
из
сна
тргао
.
Пред
очи
му
изишла
слика
његовог
сеоцета
,
слика
његових
другова
,
с
којима
се
последњи
пут
играо
,
па
и
слика
оног
призора
кад
је
на
Добривоја
пукао
и
њега
ранио
.
„
Ах
Добривоју
...
Добривоју
...
јецао
је
сад
Милан
...
ти
си
сад
већ
у
хладном
гробу
...
Твоји
родитељи
,
.
,
заједно
са
мојим
проклињу
сад
мене
и
траже
ме
ваљда
да
ми
се
освете
“
.
„
Ах
не
—
неће
ни
мене
више
жива
видети
.
Ја
се
кући
нећу
вратити
,
ја
пред
очи
мојим
родитељима
не
смем
жив
доћи
.
Остаћу
овде
,
па
нека
ме
вуци
раскидају
.
Ех
,
моја
луда
главо
“
!
Овде
се
Милан
ухватио
за
чело
,
и
тешко
врло
тешко
уздануо
,
кајући
се
због
своје
тврдоглавости
.
У
том
га
тешки
сан
ухвати
,
и
он
у
плачу
и
заспа
.
У
сну
му
се
приказао
отац
оружан
,
као
што
се
обично
Миланов
отац
као
сеоски
сережан
оружао
кад
је
ноћу
ишао
да
чини
патролу
;
приказао
му
се
и
Добривој
,
који
је
јаукао
од
бола
,
а
из
левог
рамена
како
му
је
лопила
крв
.
—
10
.
Хајдучки
вођа
наилази
на
Милана
.
Кад
је
Милан
слатко
заспао
,
и
онај
сан
снио
—
изговорно
је
више
пута
ове
речи
:
„
Опрости
ми
бабо
никад
више
нећу
бити
несташан
!
“
Баш
оног
тренутка
,
кад
је
Милан
ове
речи
у
сну
изговорио
—
ишао
је
кроз
шуму
сам
хајдучки
вођа
,
који
је
због
лова
баш
поред
Милана
проћи
имао
.
Чувши
још
из
далека
неко
јецање
и
неко
уздисање
;
помисли
е
се
није
какав
дух
појавио
у
овој
шуми
,
или
је
можда
каква
потера
за
хајдуцима
од
стране
Турака
—
па
не
могаше
за
дуго
да
се
реши
:
дал
’
да
потражи
тог
духа
или
да
се
што
пре
удали
!
Напослетку
знајући
да
у
ову
шуму
нико
од
Турака
несме
ни
завирити
,
а
камо
ли
потеру
водити
за
хајдуцима
,
а
и
не
бојећи
се
ничег
јер
његови
хајдуци
нису
разбојници
што
хришћане
убијају
и
харају
—
већ
хајдуци
јунаци
који
српство
бране
од
крволочних
Турака
—
пође
право
онамо
,
од
куда
је
долазио
први
глас
.
И
не
превари
се
.
Пред
њим
лежаше
леп
дечак
око
својих
10—11
година
,
црне
косе
витка
тела
,
обливен
сузама
по
лицу
,
а
пред
дечаком
лежаху
неколико
дивљих
начетих
јабука
.
Хајдучки
вођа
који
се
полако
и
на
прстима
к
њему
приближио
,
посматраше
га
неко
време
и
не
могаше
се
доста
начудити
,
шта
је
то
?
Да
ли
сан
или
јава
.
„
Хајдучка
шуми
,
дечак
,
сузе
“
...
говораше
хајдучки
вођа
у
себи
...
.
„
па
онда
речи
:
„
Опрости
ми
бабо
,
никад
више
нећу
бити
несташан
“
—
које
је
Милан
по
други
пут
изговорио
,
није
могао
да
себи
протумачи
,
шта
то
значи
?
Напослетку
се
саже
,
полако
дрмне
непознатог
дечака
—
који
у
сну
држећи
збиља
да
је
његов
отац
пред
њиме
,
нагло
се
тргне
и
зверајући
викне
:
„
Опрости
ми
...
ах
!
Никад
више
не
...
не
“
...
„
Шта
,
шта
је
синко
“
?
ћуткаше
га
хајдучки
вођа
...
„
ти
си
снивао
,
је
ли
“
...
„
Опрости
ми
...
нисам
ја
бабо
хтео
...
Паја
ме
је
наговорио
...
о
...
о
“
...
Сад
беше
хајдучком
вођи
још
мрачнија
цела
првашња
појава
.
Не
знађаше
како
да
утиша
уплашеног
и
буновног
дечака
.
„
Синко
,
погледај
ми
у
очи
“
,
поче
хајдучки
вођа
„
ти
си
спав’о
је
ли
?
Ходи
да
те
умијем
па
да
се
умириш
“
.
Затим
ухвативши
Милана
за
руку
,
успе
у
своју
шаку
воде
из
тиквице
коју
је
хајдучки
вођа
собом
носио-
умије
га
и
својом
марамом
убрише
очи
и
лице
.
Милан
је
тек
сад
дошао
к
себи
и
увидео
да
је
то
мало
час
био
сан
,
и
да
је
место
његовог
оца
,
пред
њим
стајао
хајдучки
вођа
врло
доброг
срца
,
која
га
је
пољубио
у
бледе
али
пуне
образе
.
„
Како
је
теби
име
?
синко
“
!
запита
га
хајдучки
вођа
.
Милан
се
охрабри
па
му
одрешито
рекне
:
„
Мени
је
име
Милан
Спасић
“
.
„
А
колико
ти
је
година
“
?
„
Мени
је
сад
11
година
“
!
„
Имаш
ли
оца
“
?
„
Имам
“
!
„
А
имаш
ли
матер
“
?
„
Имам
“
!
„
Па
како
си
овамо
дошао
“
?
...
Да
се
ниси
изгубио
,
или
су
те
родитељи
ваљда
отерали
од
себе
“
?
запиткиваше
даље
хајдучки
вођа
,
на
која
питања
је
Милан
кроз
зубе
једва
изговорио
:
„
Не
знам
!
Нисам
!
Јесу
“
!
„
Па
што
си
ти
мало
час
кроз
плач
изговарао
:
„
Опрости
ми
бабо
,
никад
више
нећу
бити
несташан
“
?
запита
га
хајдучки
вођа
мало
озбиљније
.
Овде
Милан
не
имајући
куд
ни
камо
,
већ
приповеди
све
и
сва
шта
се
с
њим
догодило
пре
него
што
је
овамо
дошао
.
Хајдучки
вођа
га
је
слушао
са
највећом
знатижељношћу
,
па
кад
је
Милан
довршио
своје
приповедање
и
свој
несретни
догађај
,
овако
дода
напослетку
:
„
Ја
сам
се
зарекао
да
се
нећу
вратити
кући
,
него
да
ћу
овде
остати
па
ма
ме
вуци
појели
но
ако
хоћеш
,
прими
ме
у
хајдуке
.
Прими
ме
ма
за
твоје
слушче
,
само
да
не
свиснем
од
глади
“
.
На
ове
речи
хајдучки
вођа
се
слатко
насмијао
па
овако
рекао
:
„
Добро
кад
си
тако
храброг
и
одважног
срца
,
одвешћу
те
у
моју
пећину
,
и
даћу
ти
три
посла
да
прво
извршиш
,
па
ако
ли
за
три
дана
не
извршиш
,
онда
ћу
те
отпустити
,
а
ако
ли
пак
извршиш
,
даћу
ти
сребрну
пушку
и
златан
јатаган
.
А
сад
хајде
са
мном
,
знам
да
си
огладнео
“
!
Ово
изговоривши
,
ухвати
Милана
за
руку
и
поведе
кроз
шуму
неком
узаном
стазом
.
Стаза
ова
их
је
за
кратко
време
извела
из
те
шуме
.
Милану
се
на
ново
сунце
родило
кад
је
угледао
над
собом
плаво
небо
,
јарко
сунце
,
пред
собом
лепу
долину
,
а
из
далека
као
да
се
из
земље
уздизао
неки
црн
облачић
.
„
Шта
је
оно
што
се
тамо
црни
“
?
запита
Милан
хајдучког
вођу
.
„
То
је
синко
,
моја
гора
,
у
тој
гори
моји
су
дворови
,
у
те
дворове
ћу
те
сад
одвести
“
.
Милан
се
овом
одговору
већма
радовао
него
да
је
видео
свог
оца
—
видећи
да
ће
му
се
лепа
замисао
остварити
.
11
.
Милан
у
хајдучкој
пећини
.
Путем
је
хајдучки
вођа
причао
Милану
много
,
врло
много
о
хајдучком
животу
,
а
нарочито
о
бојевима
са
Турцима
.
Причао
му
је
о
славним
делима
хајдук
Вељка
,
хајдук
Симе
...
и
других
хајдука
који
су
Турке
таманили
,
и
од
којих
су
се
Турци
бојали
као
од
живе
ватре
.
Причао
му
је
о
животу
,
о
удобностима
која
хајдуци
особито
у
летње
доба
уживају
,
а
то
уживање
пружа
им
сама
мати
природа
.
Тако
ходећи
и
занимљиво
се
разговарајући
,
Милан
није
ни
осетио
колики
је
пут
превалио
,
а
није
ни
приметио
да
су
већ
на
неколико
стотина
корака
пред
хајдучком
пећином
,
која
не
изгледаше
сад
као
црн
облачић
већ
као
из
мрамора
истесана
кула
са
готским
луковима
из
којих
провириваху
пушке
острагуше
,
поређане
једна
до
друге
.
„
Ето
синко
моје
куле
“
!
рече
хајдучки
вођа
...
„
сад
ћеш
видети
како
је
овде
“
...
Тек
што
је
ово
хајдучки
вођа
изговорно
,
ал
хајдуци
грунуше
из
пушака
у
знак
доласка
једног
новајлије
.
Милан
је
од
силне
праске
—
која
се
разлегала
по
планини
,
—
тргао
нагло
своју
руку
из
руке
хајдучког
вође
којом
га
је
водио
.
„
Шта
то
значи
“
!
запита
Милан
чудећи
се
.
„
Е
синко
то
значи
,
да
се
сви
моји
момци
радују
твоме
доласку
—
али
ти
синко
велим
,
да
ти
овде
не
можеш
остати
...
Милану
се
ове
последње
речи
баш
не
допадаху
,
али
уздајући
се
у
своје
храбро
срце
...
ћутао
је
све
док
није
дошао
у
хајдучку
пећину
.
Тада
се
баш
почело
смркавати
.
Сви
хајдуци
изишавши
на
сусрет
хајдучком
вођи
—
пољубе
непознатог
дечака
,
па
га
подигну
у
вис
.
Ово
је
Милану
служило
на
част
.
Хајдучки
вођа
одмах
заповеди
момцима
да
изнесу
што
лепшу
вечеру
за
младога
госта
.
Момци
по
заповести
одмах
учине
.
Сви
поседаше
за
сто
па
и
Милан
с
њима
.
Вечерали
су
сви
у
највећу
сласт
.
После
вечере
момци
се
разговарали
,
шалили
,
запиткивали
час
о
овом
час
оном
.
Милан
је
сваком
на
свако
питање
одговарао
тако
задовољно
,
да
су
се
сви
чудили
разборитости
његовој
.
А
кад
им
је
Милан
ређао
несташлуке
које
је
у
селу
починио
,
онда
су
се
сви
сити
насмејали
малом
враголану
.
Тако
се
Милан
забављао
и
разговарао
са
хајдучким
момцима
до
неког
доба
ноћи
при
месечини
.
После
оваког
разговора
сви
легоше
да
спавају
,
а
хајдучки
вођа
заповеди
Милану
да
сад
отиде
у
једну
подземну
пећину
,
—
која
је
била
затворена
са
вратима
од
самога
челика
па
да
донесе
пун
котао
злата
.
Ово
је
хајдучки
вођа
потајно
заповедио
Милану
и
то
онда
,
кад
су
сви
момци
поспали
,
а
то
беше
око
поноћи
.
Милану
се
тек
сад
смркло
пред
очима
.
Он
мишљаше
;
„
подземна
пећина
,
ја
сам
,
па
онда
пун
котао
злата
да
донесем
—
шта
ће
то
значити
“
?
Испрва
се
устезао
да
уђе
у
пећину
,
али
охрабривши
се
уђе
у
пећину
,
која
беше
светла
као
месец
;
кад
иза
раштрканих
облака
провирује
.
Ова
светлост
долазила
је
од
силног
злата
,
сребра
и
драгог
камења
што
ту
беше
сакривено
,
а
све
то
беше
кад
год
у
турским
рукама
.
У
ту
пећину
ући
беше
одиста
страшно
.
Милан
је
ушао
,
али
од
страха
већ
при
вратима
пао
онесвешћен
па
земљу
.
Хајдучки
вођа
знајући
да
Милан
неће
издржати
страх
—
ишао
је
полако
за
њим
,
и
кад
је
Милан
онесвешћен
на
земљу
пао
,
брзо
утрчи
за
њим
у
пећину
,
узме
га
на
руке
па
га
однесе
у
своју
собу
где
је
Милан
до
зоре
снивао
.
Хајдучки
вођа
није
хтео
Милану
сутра
дан
о
том
ништа
да
спомене
.
Сутра
дан
око
поноћи
догодило
се
са
Миланом
тако
исто
.
Кад
се
три
дана
навршило
,
онда
се
Милан
сам
сети
шта
се
прошле
претпрошле
ноћи
с
њим
збило
.
С
тога
науми
да
остави
хајдучку
пећину
у
намери
да
оде
у
које
село
да
се
најми
за
пастира
.
12
.
Милан
оставља
хајдучку
пећину
.
Што
је
Милан
смислио
,
то
је
хајдучком
вођи
усмено
казао
.
На
освитку
четвртог
јутра
,
пошто
се
умио
и
обукао
,
и
пошто
је
казао
жељу
хајдучком
вођи
,
—
овоко
му
рече
хајдучки
вођа
:
„
Синко
,
ја
сам
се
за
тебе
већ
побринуо
,
па
ако
будеш
честит
и
добар
,
бићеш
сретан
.
Ја
сам
заповедио
једном
од
мојих
момака
да
те
одведе
у
манастир
М
...
да
те
преда
оцу
Пантелемиону
,
ти
ћеш
тамо
бити
ђак
,
пази
синко
,
слушај
,
учи
,
поштуј
све
старије
од
тебе
,
а
особито
оца
игумана
које
ће
те
кад
буде
време
закалуђерити
,
те
ако
будеш
служио
за
углед
свима
калуђерима
—
постаћеш
временом
игуманом
.
Ево
ти
синко
ова
кеса
с
новци
,
и
ево
ти
поклањам
ову
књигу
,
то
је
молитвеник
моје
покојне
матере
,
чувај
га
као
очи
у
глави
,
и
не
показуј
га
ником
,
док
се
не
покалуђериш
—
а
сад
ево
ти
ова
палица
од
слонове
кости
,
и
не
реци
ником
ко
ти
је
дао
док
не
постанеш
игуманом
.
,
,
Ако
би
се
у
случају
вратио
својим
родитељима
,
онда
све
то
мораш
предати
у
властитост
оца
Пантелемиона
...
“
за
тим
предавши
Милану
све
ово
,
даде
му
и
писмо
,
те
удари
у
плач
.
Милан
је
пажљиво
слушао
све
што
му
је
хајдучки
вођа
говорио
.
Пошто
се
хајдучки
вођа
утешио
и
сузе
убрисао
заповеди
једном
хајдуку
да
одведе
Милана
до
манастира
М
.
.
па
онда
нека
се
одмах
врати
.
На
растанку
хајдучки
вођа
загрли
Милана
;
трипут
га
пољуби
у
чело
и
у
лице
и
онда
се
растану
.
Милан
се
одмах
даде
па
пут
са
хајдуком
.
Кад
су
се
после
кратког
времена
приближили
манастиру
М
...
.
угледи
Милан
звоник
са
кога
се
блисто
златан
крст
.
Код
уласка
манастирског
дворишта
,
опрости
се
Милан
са
хајдуком
који
му
је
такође
дошапнуо
ове
речи
:
„
Још
,
труди
се
и
владај
се
добро
.
Ма
да
си
погрешио
у
нечем
гледај
да
се
поправиш
.
Гледај
да
сваки
посао
добро
и
на
време
свршиш
.
Имај
па
уму
ову
кратку
реченицу
:
„
Конац
дело
краси
“
.
13
.
Милан
пред
оцем
игуманом
.
Пре
него
што
је
Милан
ушао
у
манастирско
двориште
,
приправио
се
пред
вратима
,
шта
ће
говорити
пред
оцем
игуманом
.
„
Нећу
лагати
“
говораше
Милан
...
„
у
лажи
је
плитко
дио
,
то
сам
већ
толико
пута
искусио
,
а
и
овај
хајдук
ми
је
сад
мало
час
рекао
:
