неразуме
шта
она
каже
.
Затим
рече
лагано
:
—
Ето
,
...
мртав
је
...
Цаја
је
јецала
и
грувала
се
у
груди
.
Ђорђе
се
окрете
њој
и
гледа
је
запањеним
погледом
.
Он
још
никако
не
може
да
појми
шта
се
то
догодило
.
Затим
се
ухвати
за
главу
и
јекну
.
Они
су
стајали
неми
и
непомични
.
Цаја
је
држала
махраму
у
руке
,
зинула
и
запањеним
погледом
гледа
у
ћир
Настаса
.
Низ
њезино
лице
цуре
сузе
,
једна
за
другом
.
Улицом
је
,
поред
куће
,
неко
пролазио
и
звиждукао
је
.
Једна
кола
пројурише
и
прозори
зазвечаше
.
Негде
у
даљини
је
звиждала
локомотива
.
—
Шта
да
радимо
...
?
Шта
да
радимо
...
?
Ђорђе
је
погледа
и
намршти
се
.
—
Што
кукаш
?
Дај
да
га
обучемо
.
Они
га
брзо
свукоше
.
Цаја
поче
претурати
по
орману
,
нађе
неко
његово
одело
и
баци
га
на
под
.
Брзо
га
обукоше
,
метнуше
сто
на
сред
собе
и
ту
га
наместе
.
Затим
је
Цаја
дуго
.
тражила
по
свима
орманима
и
свима
угловима
свећу
,
која
је
остала
од
славе
.
Кад
ју
је
нашла
,
она
је
упали
и
метну
је
ћир
Настасу
више
главе
.
—
Треба
да
пробудиш
млађе
.
Цаја
,
без
речи
,
изиде
напоље
и
оде
да
пробуди
слушкињу
.
Ђорђе
је
остао
у
соби
.
Нагао
се
над
ћир
Настаса
и
презриво
га
гледа
.
Затим
му
подиже
краватну
,
да
се
врат
ни
мало
не
види
.
Очи
су
му
биле
отворене
и
сјаје
као
стакло
.
Он
извади
из
џепа
два
гроша
и
метну
их
на
његове
очи
.
Кад
је
ушла
слушкиња
,
он
се
обуче
и
изиде
напоље
.
Силазећи
низа
степенице
,
њему
се
учини
,
као
да
ко
иде
за
њиме
.
Он
је
дрхтао
и
није
смео
да
се
окрене
.
Он
се
пожури
,
прескачући
по
три
басамака
,
али
ипак
је
чуо
да
неко
иде
за
њиме
.
Брзо
се
докопа
капије
и
изиде
на
улицу
.
Напољу
је
,
после
кише
,
био
свеж
ваздух
.
Месец
се
,
кроз
густе
облаке
,
који
су
се
витлали
по
небу
,
почео
помаљати
.
Он
је
брзо
ишао
,
најзад
,
је
почео
да
трчи
и
што
је
он
више
трчао
,
трчао
је
све
више
и
неко
за
њиме
,
зној
је
почео
да
га
облива
.
Нека
дрхтавица
га
обузела
и
он
је
цвокотао
зубима
.
Место
да
иде
преким
улицама
,
он
је
ишао
обилазним
путем
,
не
знајући
ни
сам
зашто
ни
крошто
.
Чинило
му
се
,
да
станује
на
крај
света
и
да
никада
неће
стићи
до
куће
.
Тек
кад
је
,
у
велико
,
прошао
кућу
,
он
се
понова
врати
и
поче
јурити
,
а
за
њиме
је
,
такође
,
неко
јурио
.
Грозница
га
тресла
,
а
хладан
зној
је
липтао
низ
лице
и
све
тело
његово
.
Ушавши
брзо
у
кућу
,
он
се
,
на
врат
на
нос
,
скидао
,
не
палећи
свећу
.
Одело
је
бацао
где
је
стигао
.
Кад
је
легао
,
он
покривач
намаче
преко
главе
.
Зубима
је
цвокотао
,
нека
ватруштина
га
обузела
,
а
зној
и
даље
цури
,
као
да
никада
неће
усахнути
.
Учинило
му
се
као
да
у
соби
неко
говори
и
као
да
лепо
чује
ћир
Настасов
глас
.
Он
подвуче
главу
под
узглавље
.
Али
опет
је
чуо
његов
глас
,
опет
је
чуо
како
његово
срце
достојанствено
куца
,
као
кад
је
,
разрогачених
очију
,
гледао
у
мртвог
ћир
Настаса
.
Тек
кад
је
зора
,
бацајући
кроз
прозоре
бледе
зраке
у
собну
таму
,
почела
да
руди
,
он
је
,
изнурен
и
малаксао
,
заспао
.
XИИИ
.
На
три
четири
дана
после
шестомесечног
помена
,
који
је
Цаја
дала
за
покој
душе
ћир
Настасове
,
Ђорђе
ју
је
испроси
.
Ретко
ко
,
из
њезиних
кругова
,
да
ју
је
због
тога
осуђивао
.
Баш
напротив
,
све
трговачке
жене
су
је
уверавале
,
да
она
и
није
могла
ништа
паметније
учинити
.
Она
је
још
млада
,
лепа
и
здрава
,
па
зашто
да
се
,
тако
рећи
,
пре
времена
,
закопа
?
Она
треба
још
да
живи
,
јер
,
ако
треба
истину
рећи
,
она
је
тек
почела
да
живи
,
па
зар
одмах
и
да
умре
?
Којешта
.
Живот
није
вечит
и
зато
га
треба
паметно
употребити
.
Ђорђе
није
избијао
из
Цајине
куће
.
Он
је
одмах
,
чим
је
ћир
Настас
сахрањен
,
ушао
у
радњу
као
господар
,
узео
све
у
своје
руке
и
почео
да
заповеда
.
Радња
је
била
одавно
позната
и
чувена
и
убрзо
је
придобила
старе
муштерије
,
које
су
момци
,
за
време
ћир
Настасове
болести
,
отерали
својим
дрским
понашањем
и
разбојничким
уцењивањем
.
Ђорђе
је
одмах
одпустио
све
момке
,
узео
друге
и
много
им
је
причао
о
томе
,
како
никада
не
треба
заборавити
,
ко
је
млађи
а
ко
господар
.
Момак
је
момак
,
то
не
треба
никад
заборавити
.
Нарочито
је
уверавао
момке
,
да
је
он
видра
и
да
нико
није
кадар
ни
иглу
да
украде
,
а
покушали
то
ко
,
нека
припише
себи
,
што
ће
га
снаћи
.
Момци
су
вртели
главама
,
бекељили
се
на
њега
кад
им
окрене
леђа
,
али
су
га
се
ипак
бојали
.
Све
менице
,
које
су
остале
од
ћир
Настаса
,
дао
је
адвокату
и
наредио
му
је
,
да
буде
енергичан
у
наплати
.
Адвокату
је
још
рекао
,
да
не
упућује
њему
дужнике
,
него
да
он
с
њима
поступи
онако
,
како
ће
се
најлакше
доћи
до
новаца
.
Настојника
имања
,
који
је
наплаћивао
кирију
од
кирајџија
,
одмах
је
сменио
,
јер
му
није
био
довољно
енергичан
и
допустио
је
,
да
се
кирајџије
много
задуже
.
Тај
настојник
је
био
већ
стар
човек
,
имао
је
болесну
жену
,
која
годинама
не
устаје
из
постеље
и
петоро
деце
.
Он
је
некада
био
трговац
,
па
пострадао
и
сад
,
после
десетогодишњег
настојниковања
,
без
бриге
за
насушни
хлеб
,
избачен
је
на
улицу
,
без
марјаша
у
џепу
,
са
болесном
женом
и
толиком
децом
.
Неколико
је
пута
долазио
Ђорђу
и
молио
га
је
,
да
га
не
тера
,
али
Ђорђу
је
тај
убоги
старац
био
досадан
и
наредио
је
момцима
,
да
га
не
пуштају
у
његову
канцеларију
.
Најзад
се
реши
,
те
оде
Цаји
.
Њој
је
било
врло
жао
,
извадила
је
два
динара
и
дала
му
,
али
није
могла
да
му
помогне
,
да
остане
и
даље
настојник
,
јер
,
вели
,
она
не
сме
да
се
меша
у
трговачке
послове
.
Њему
није
ништа
друго
остало
,
него
да
покупи
своју
сиротињу
и
да
случају
остави
на
вољу
,
да
с
њиме
располаже
како
хоће
.
Ђорђе
је
сада
узео
једног
старог
наредника
,
који
је
,
због
туче
,
био
отпуштен
из
војске
.
Он
је
био
омален
,
риђих
бркова
,
који
су
покривали
уста
,
црвена
широка
носа
.
Стално
је
носио
војничке
плаве
панталоне
,
чизме
и
шајкачу
.
Никад
није
био
празних
руку
.
Или
је
у
руци
држао
метлу
или
један
дебео
дренов
штап
.
Он
је
био
прави
тиранин
без
душе
и
срца
.
Кирајџије
је
стално
грдио
,
ако
оставе
чесму
да
цури
,
ако
десет
пута
дневно
не
чисте
пред
својим
вратима
и
ако
случајно
проспу
какву
воду
на
двориште
.
Свакога
првога
у
месецу
,
тачно
у
седам
часова
у
јутру
,
иде
с
признаницом
од
врата
до
врата
,
куца
као
бесомучан
и
пре
него
што
назове
бога
,
он
каже
:
—
Дошао
сам
за
кирију
...
А
што
ви
не
кажете
својој
слушкињи
,
да
чисти
олук
?
Ако
јој
ја
кажем
,
она
ће
се
и
чудити
и
крстити
,
дабоме
...
Ако
добије
кирију
,
он
броји
новац
по
два
три
пута
,
пажљиво
га
стрпа
у
џеп
,
не
говорећи
ни
речи
,
као
да
је
то
сасвим
природно
,
да
се
кирија
мора
платити
првог
у
седам
часова
у
јутру
.
Кад
му
се
,
на
пример
,
каже
,
да
дође
кроз
дан
два
,
он
долази
три
пута
дневно
,
мршти
се
,
виче
и
псује
.
—
Па
докле
да
вас
чекам
,
имам
,
ваљда
,
и
ја
плаћања
.
Треба
за
порезу
,
воду
,
ђубре
,
оправку
.
Ко
не
плати
за
један
месец
,
а
како
ће
за
два
?
Кирија
је
преча
од
свега
осталог
.
Човек
не
треба
да
једе
,
али
кирију
мора
да
спреми
,
дабоме
...
Ђорђа
су
трговци
мрзили
,
јер
су
га
сматрали
за
уљеза
,
који
је
,
без
по
муке
,
са
огромним
капиталом
у
рукама
,
постао
њихов
конкуренат
.
А
највише
,
наравно
,
су
га
мрзили
,
јер
је
,
свакако
,
он
наговорио
ћир
Настаса
,
да
не
остави
ништа
неким
трговачким
установама
.
То
они
ћир
Настасу
неће
никада
опростити
,
па
су
га
зато
,
и
ако
мртва
,
страховито
оговарали
,
измишљајући
читаве
легенде
о
пореклу
његова
богаства
.
О
Ђорђу
су
,
такође
,
имали
врло
рђаво
мишљење
,
говорили
су
,
да
је
он
,
у
своје
време
,
покрао
неке
силне
новце
,
да
има
три
ванбрачна
детета
,
да
је
прво
омаџијао
ћир
Настаса
,
а
после
и
Цају
и
она
је
,
не
знајући
ни
сама
како
,
постала
његов
роб
.
И
докле
су
га
трговци
тако
иза
леђа
оговарали
и
оцрњивали
,
дотле
су
га
на
улици
,
кад
га
угледају
,
поштовали
,
утркивали
се
ко
ће
бити
љубазнији
према
њему
,
трљали
руке
и
смешкали
се
.
А
Ђорђе
је
био
задовољан
и
где
год
се
макне
старао
се
,
да
свима
и
свакоме
покаже
,
да
је
у
његовим
рукама
грдно
богаство
и
да
може
,
само
ако
хоће
,
пола
чаршије
да
затвори
.
Сви
су
били
у
његовим
рукама
,
од
њега
је
зависила
њихова
срећа
или
несрећа
.
После
краткога
времена
био
је
изабран
за
члана
једнога
великога
удружења
,
постао
је
члан
управног
одбора
у
неколиким
новчаним
заводима
.
Полиција
га
је
поштовала
,
звала
га
за
присутног
при
ислеђењима
злочинаца
.
А
он
,
са
злочином
на
грбачи
,
задовољно
се
смешкао
и
сад
је
тек
почео
појимати
чар
живота
.
Једнога
понедељника
оде
он
са
Цајом
и
са
још
неколицином
својих
пријатеља
у
цркву
на
јутрењу
и
венча
се
.
После
венчања
сврате
сви
кући
,
доручкују
и
опет
се
разиђу
.
Ђорђе
оде
у
радњу
,
као
да
се
вратио
с
пијаце
,
као
што
то
ради
сваког
јутра
.
Чаршија
је
беснела
од
муке
,
што
Ђорђе
није
приредио
свадбу
како
то
доликује
једном
трговцу
,
него
се
,
тако
рећи
,
кришом
венчао
.
Неки
су
говорили
да
ту
мора
да
има
нечега
,
а
неки
,
опет
,
да
је
Ђорђе
гора
циција
од
ћир
Настаса
.
Сад
се
тек
Ђорђе
осећао
сигурним
.
Све
док
свештеник
није
промуцао
неколико
неразумљивих
речи
,
био
је
он
само
привремени
газда
.
Сад
је
и
то
свршено
и
сад
му
добивено
богаство
није
кадра
одузети
ни
једна
сила
на
свету
.
Али
при
свем
томе
,
што
је
остварио
своје
некадашње
нејасне
жеље
и
мутне
снове
,
ипак
га
по
некад
обузме
нека
чамотиња
.
У
таквим
тренуцима
он
је
блед
,
у
часу
задрхти
,
претрне
кад
се
отворе
врата
.
Ноћу
није
добро
спавао
,
будио
се
сваког
часа
и
,
као
из
далека
,
чује
неки
пригушени
глас
,
који
подсећа
на
ћир
Настасово
,
кркљање
и
његово
срце
како
достојанствено
куца
,
као
онај
дрвени
часовник
.
Онда
је
ћутљив
,
халапљиво
пуши
и
утучен
је
,
као
да
на
леђима
носи
неки
грдан
терет
,
који
ће
га
,
кад
тад
,
немилосрдно
згњечити
.
Све
у
канцеларији
,
што
га
је
подсећало
на
ћир
Настаса
,
он
је
избацио
и
заменио
другим
стварима
.
У
собу
,
у
којој
га
је
удавио
,
није
никад
улазио
и
Цаја
је
морала
све
ствари
да
испоклања
,
које
су
припадале
ћир
Настасу
.
Он
сам
узео
је
велику
ћир
Настасову
слику
,
коју
је
,
у
бојама
,
израдио
неки
надри
сликар
,
поцепао
је
у
парам
парче
и
бацио
је
у
пећ
.
Цаја
и
он
нису
га
никада
спомињали
.
Ђорђе
,
кад
угледа
потпис
ћир
Настасов
,
било
на
каквој
меници
или
на
каквој
другој
хартији
,
он
пребледи
и
тај
потпис
није
био
више
пером
исписано
име
и
презиме
,
него
ћир
Настас
сам
,
који
га
је
гледао
закрвављеним
и
разрогаченим
очима
и
он
је
јасно
осећао
болове
на
руци
од
његових
ноката
.
Али
време
је
пролазило
,
он
се
био
заронио
у
трговину
,
упуштао
се
у
најдрскија
предузећа
,
свуд
га
пратила
нека
луда
срећа
,
која
му
је
доносила
силан
новац
и
он
је
постепено
почео
заборављати
свој
злочин
.
Једнога
дана
,
пред
вече
,
седи
он
у
својој
канцеларији
.
Тек
први
мрак
почео
да
се
хвата
.
Била
је
још
непрестано
врућина
.
Напољу
су
биле
упаљене
електричне
сијалице
.
Грдан
свет
врви
улицама
.
Он
скинуо
капут
,
засукао
рукаве
и
седи
за
писаћим
столом
.
Налактио
се
на
наслоњачу
,
на
руку
наслонио
главу
,
пуши
и
размишља
.
До
њега
грдна
двокрилна
каса
отворена
и
брекће
од
силних
акција
,
новаца
,
меница
и
облигација
.
У
дућану
узмували
се
момци
,
скидају
еспап
и
пакују
га
у
велике
сандуке
за
паланчане
.
Неко
куцну
на
врата
.
Он
подиже
главу
и
рече
:
—
Слободно
.
Један
омален
,
блед
човек
од
четрдесет
и
две
три
године
,
са
брадицом
као
у
јарца
,
са
густим
опуштеним
брцима
и
мутним
очима
,
указа
се
на
вратима
.
—
Добро
вече
,
газда
Ђорђе
.
—
Добро
вече
,
Ђоко
.
Ђорђе
се
лено
подиже
и
равнодушно
му
пружи
руку
.
—
Одкуд
ти
?
Ђока
,
који
је
био
нервозан
и
непрестано
успијао
уснама
,
рече
:
—
Дошао
сам
до
тебе
.
—
Е
,
па
седи
,
седи
.
Да
чујем
,
шта
је
ново
.
Ђока
се
окрете
према
дућану
и
неповерљиво
погледа
у
момке
.
Ђорђе
је
то
видео
па
рече
поуздано
:
—
Не
бој
се
,
не
чује
се
ништа
.
—
Зар
не
би
боље
било
да
дођем
до
тебе
код
куће
?
Тамо
смо
сами
.
—
Ама
,
не
бој
се
.
Ђока
успија
устима
,
извади
неку
пожутелу
кутију
,
која
је
некада
била
бела
као
сребро
и
поче
завијати
цигарету
.
За
часак
су
обоје
ћутали
.
Ђорђе
се
диже
и
затвори
касу
.
—
Има
један
начин
,
да
се
дође
до
грдног
новца
.
Ђорђе
га
пажљиво
слуша
,
али
неће
да
гледа
у
њега
,
као
да
је
тиме
хтео
да
му
докаже
,
да
он
не
мари
за
тај
његов
начин
,
и
ако
је
горио
од
нестрпљења
да
чује
,
шта
ће
му
Ђока
рећи
.
—
Да
чујем
.
—
Ја
сам
у
одељењу
где
се
израђују
марке
,
ја
могу
с
комисијом
да
удесим
,
да
се
више
штампа
марака
него
што
је
потребно
...
—
Па
...
—
Па
марке
могу
да
се
продају
и
ето
ти
ћара
.
Ђорђе
се
замисли
.
Ђока
пуши
,
успија
устима
и
гледа
у
њега
.
—
Како
да
се
продају
?
—
Море
зато
колај
работа
.
Главно
је
,
да
ти
пристанеш
.
Ђорђе
се
наслонио
на
касу
,
пуши
и
,
испитујућим
погледима
,
гледа
у
Ђоку
.
—
Наћи
ћемо
поуздане
људе
овде
и
у
унутрашњости
и
све
ће
ићи
као
намазано
.
Марке
ће
се
продавати
по
правој
цени
и
продавци
ће
имати
само
извесан
провизијон
.
Нико
нас
не
може
ухватити
.
—
Па
како
ћеш
ти
то
да
удесиш
с
комисијом
?
Ђока
прекрстио
ногу
преко
ноге
и
гледа
у
земљу
.
Затим
рече
лагано
:
—
Ја
сам
то
већ
удесио
.
Имамо
већ
једну
велику
количину
.
Ђорђе
га
погледа
и
заврти
главом
.
Ђока
успија
устима
,
погледа
га
у
очи
и
рече
:
—
Дакле
?
—
А
мислиш
да
је
сигурна
ствар
?
—
Па
,
ваљда
,
нико
није
луд
да
жели
робију
.
—
Добро
...
Размислићу
се
.
Ђока
рече
савршено
равнодушно
:
—
Како
хоћеш
.
—
Дођи
сутра
пре
подне
.
Ђока
устаде
.
—
А
како
радња
?
—
Тхе
,
свакојако
,
рђаве
године
,
оскудица
,
радње
стале
,
велика
пореза
и
грдна
вересија
.
Нема
ништа
од
трговине
,
она
је
пропала
у
Србији
.
Ђока
се
насмеја
.
—
Зато
марке
,
марке
,
брате
.
—
Добро
,
добро
,
видећемо
.
—
Е
па
,
здраво
.
—
Збогом
.
Ђока
изиде
.
Ђорђе
седе
за
сто
.
Он
се
био
решио
,
да
пристане
још
док
је
Ђока
био
ту
,
само
његов
је
обичај
био
,
кад
угледа
очевидан
ћар
,
да
се
прави
,
као
да
је
то
нешто
несигурно
и
да
ту
треба
човек
много
да
мисли
,
па
тек
,
онда
,
пристаје
,
као
бајаги
,
да
се
реши
било
ћара
или
не
било
.
Око
осам
часова
у
вече
затвори
радњу
,
чета
момака
стоји
пред
дућаном
,
сви
скидају
капу
кад
он
пође
и
он
,
онда
,
одлази
код
»
Грчке
Краљице
«
,
слуша
неколико
несланих
вицева
,
попије
чашу
пива
и
поједе
једну
кифлу
.
Затим
изиђе
из
каване
,
затури
руке
на
леђа
,
обори
главу
и
тако
одлази
кући
.
Цаја
одмах
дозна
да
ли
је
љут
или
је
добро
расположен
.
Ако
набора
чело
,
подижући
веђе
у
вис
,
она
му
се
склања
с
пута
,
нађе
се
ма
у
каквом
послу
,
тек
да
не
мора
с
њиме
да
говори
.
Ако
певуши
или
звиждуће
,
она
му
прилази
,
прича
му
ко
је
долазио
по
подне
и
шта
је
све
дознала
.
Ђорђе
је
,
тобоже
,
слуша
и
кад
она
ућути
,
он
смакне
раменима
и
само
каже
:
—
Женска
посла
.
Трговина
с
маркама
је
ишла
одлично
.
Његова
каса
и
два
ормана
код
куће
били
су
набивени
маркама
.
Ђорђе
,
у
договору
са
Ђоком
,
био
је
организовао
велико
друштво
у
Београду
и
унутрашњости
.
Ђорђе
је
неколико
пута
путовао
по
унутрашњости
,
тобоже
,
да
обиђе
своје
муштерије
,
и
уверавао
се
,
да
ли
добро
функционише
тај
механизам
,
који
је
он
задахнуо
животом
.
Новац
је
падао
као
киша
.
Он
је
куповао
грдна
имања
по
Београду
,
кад
Управа
фондова
излаже
имања
на
продају
и
никоме
није
пало
на
памет
да
на
њега
посумња
,
јер
је
он
,
иначе
,
био
врло
богат
.
Свет
се
само
чудио
како
је
ћир
Настас
умео
то
своје
силно
богаство
тако
вешто
да
прикрива
,
које
се
сада
наједном
,
подигло
у
небо
.
Радњу
је
још
више
разгранао
,
добио
повластицу
и
уложио
грдан
капитал
у
фабрику
за
израду
цица
и
поркета
.
Срећа
је
,
као
луда
,
јурила
у
његов
загрљај
и
он
ју
је
стезао
,
цедећи
из
ње
што
више
може
.
Тај
пљусак
од
новца
је
непрекидно
трајао
неке
три
године
.
Ђорђе
је
имао
два
сина
и
свакога
је
уверавао
,
да
он
не
би
више
радио
,
али
има
деце
,
па
мора
.
Он
је
био
општински
одборник
,
поротник
у
суду
,
председник
трговачког
удружења
,
имао
је
два
ордена
,
ишао
је
често
у
двор
,
био
главни
акционар
многих
акционарских
друштава
,
давао
новац
на
добровољне
цељи
,
кад
је
било
сигурно
,
да
ће
се
то
објавити
преко
свију
новина
,
био
тутор
у
Саборној
Цркви
и
народни
посланик
за
варош
Београд
.
На
слепим
очима
била
је
коса
већ
прогрушана
седом
.
Једнога
дана
,
кад
је
ишао
кроз
Михајлову
улицу
,
био
је
као
громом
поражен
.
Једна
друга
комисија
бахнула
је
изненада
и
неочекивано
у
Државну
Штампарију
и
ухватила
кривце
,
тако
рећи
,
на
делу
.
Њему
се
ноге
осекле
и
он
једва
иде
.
Цео
свет
на
улици
говори
само
о
томе
.
Дакле
,
истина
је
.
Он
је
више
трчао
,
него
што
је
ишао
и
ако
су
му
ноге
клецале
и
биле
тешке
као
оловом
наливене
.
Дошавши
у
дућан
,
он
брзо
намаче
зелене
завесе
на
преграду
.
Био
је
сав
узнемирен
.
Руке
су
му
дрхтале
,
а
у
ушима
му
је
шуштало
.
Отвори
касу
,
извади
марке
и
потрпа
их
у
пећ
.
Хартија
поче
буктати
.
Он
је
нестрпељиво
отварао
вратанца
и
гледао
у
пламен
,
како
сажиже
гомиле
шарене
хартије
,
које
су
му
донеле
стотине
хиљада
.
Кад
је
све
изгорело
,
он
поче
трпати
обичну
хартију
,
која
је
згужвана
лежала
крај
његова
стола
.
Један
момак
уђе
и
он
викну
на
њега
:
—
Никад
не
чистите
ту
хартију
.
Зар
ја
све
морам
да
радим
?
Затим
узеде
машице
и
растресе
њима
силан
пухор
,
који
се
био
нагомилао
.
Он
хукну
.
Лагано
изиде
у
дућан
,
шета
горе
доле
и
усиљено
звиждуће
.
Стаде
на
врата
и
гледа
на
улицу
.
Мало
после
се
окрете
и
рече
момцима
:
—
Ако
ме
ко
тражи
,
ја
ћу
бити
код
»
Краљице
«
.
И
оде
—
кући
,
Сумрак
је
почео
да
се
хвата
.
На
западу
се
још
види
једна
златна
линија
од
сунца
.
Прозори
,
према
сунцу
,
светле
се
,
као
да
у
кућама
пламти
ватра
.
Он
иде
лагано
,
усиљавајући
се
да
тако
иде
и
ако
би
најрадије
јурио
као
ветар
.
Пред
очима
му
пламте
марке
и
где
год
погледа
,
свуд
види
марке
.
Даме
носе
хаљине
од
марака
,
а
на
шеширима
,
место
перја
или
пантљики
,
саме
марке
.
Људи
око
шешира
носе
марке
,
официри
место
ордена
носе
читаве
редове
марака
,
па
и
сунце
,
што
залази
,
личи
му
на
једну
велику
пламену
марку
.
Било
је
пролеће
.
Време
благо
и
ванредно
пријатно
.
Врапци
још
цвркућу
:
по
улицама
,
лете
на
кровове
,
спуштају
се
на
калдрму
,
скакучу
тамо
и
амо
,
дочепају
брзо
једну
сламку
и
опет
одлете
на
кров
или
на
телефонске
жице
.
И
што
је
ближе
долазио
кући
,
све
се
теже
уздржавао
да
не
јурне
.
Кад
се
дочепао
капије
,
он
је
звонио
као
луд
.
Девојка
брзо
дотрча
и
отвори
врата
.
—
Зар
не
чујеш
?
Откад
звоним
.
Полете
уза
степенице
,
прескачући
;
по
три
басамака
.
Кад
је
дошао
у
предсобље
он
чује
неки
жагор
.
Наједном
застаде
као
прикован
за
под
.
Поводио
се
тамо
и
амо
,
као
да
га
ко
ударио
маљем
по
глави
.
Он
се
ухвати
за
чивилук
и
тако
је
стајао
једно
време
.
Дакле
,
доцкан
је
.
Стан
се
већ
претреса
.
Преко
очију
се
навукла
тамна
копрена
и
предсобље
се
стаде
окретати
око
њега
.
Ноге
су
клецале
,
хладан
зној
га
пробио
,
а
руке
дрхте
.
Тек
кад
је
чуо
Цајин
смех
,
он
је
дошао
к
себи
.
Јекну
и
уђе
унутра
.
Неколике
женске
су
седеле
у
соби
и
оговарале
су
цео
свет
.
Једна
мала
жена
,
са
бојеном
косом
,
окрете
се
Ђорђу
:
—
Одкуд
ви
тако
рано
?
—
Нешто
ме
боли
стомак
.
Цаја
поче
објашњавати
,
како
га
стомак
сада
врло
често
боли
и
како
ће
морати
ићи
у
Карлсбад
.
Она
жена
,
са
бојеном
косом
,
рече
:
—
То
је
нека
редња
.
Тако
и
мој
Миша
.
Мало
мало
,
па
стомак
.
Ко
шта
ради
,
ја
само
целу
ноћ
грејем
црепове
и
кувам
теј
од
нане
.
Ђорђу
су
све
ове
жене
биле
врло
досадне
и
он
би
најволео
,
кад
би
могао
да
их
истера
из
куће
.
Минути
су
му
изгледали
читави
часови
без
краја
и
конца
.
Седе
на
једну
фотељу
и
прекрсти
руке
преко
трбуха
.
Лице
му
је
изгледало
очајно
,
као
да
га
збиља
боли
стомак
.
Најзад
се
жене
дигоше
.
Једна
рече
Цаји
:
—
Ју
,
слатка
,
баш
је
то
несносна
болест
.
Мој
Драгутин
је
годинама
патио
од
стомака
.
И
знаш
од
чега
се
излечио
?
Не
би
веровала
да
ми
је
ко
причао
.
Сок
од
роткве
.
То
га
је
просто
излечило
и
ништа
више
.
Какве
медецине
,
какви
бакрачи
.
Ђорђе
их
није
задржавао
.
Цаја
их
испратила
до
врата
и
пошто
су
се
већ
два
три
пута
опростиле
,
стајале
су
на
прагу
од
предсобља
па
и
ту
се
дуго
,
дуго
разговарале
.
Он
брзо
ђипи
и
полети
орманима
.
Што
год
је
више
могао
,
узимао
је
табаке
марака
и
трпао
их
у
порцуланску
пећ
,
упали
палидрвцем
и
они
букте
.
Кад
је
Цаја
ушла
у
собу
,
она
је
,
пренеражено
,
гледала
у
њега
шта
ради
.
—
Шта
радиш
то
?
Ђорђе
је
ћутао
,
празнио
ормане
и
трпао
марке
у
пећ
.
Цаја
га
непрестано
гледа
,
види
како
му
се
веђе
попеле
на
чело
и
само
га
запањено
гледа
.
С
његова
чела
је
липтао
зној
.
Пламен
,
кад
отвори
пећ
,
осветљавао
је
собу
и
бацао
црвен
рефлекс
на
прозоре
,
који
су
се
светлили
.
Кад
је
све
изгорео
,
он
хукну
и
стропошта
се
на
једну
фотељу
.
Дуго
је
тако
седео
са
наслоњеном
главом
на
подбоченим
рукама
.
Затим
ђипи
.
Извади
цигарету
и
поче
великим
корацима
ходати
по
соби
и
тамо
и
амо
.
Главу
је
оборио
поду
,
као
да
премерава
собу
и
само
пуши
,
пуши
.
Цаја
га
гледа
као
у
чуду
или
као
да
је
полудео
.
Он
хуче
,
руке
му
дрхте
,
а
срце
му
куца
брзо
и
гласно
.
С
времена
на
време
махне
руком
преко
хладна
и
знојава
чела
.
Цаја
стаде
преда
њ
и
рече
,
с
неким
страхом
:
—
Шта
ти
је
,
за
име
бога
?
Он
је
мимоиђе
и
даље
шета
.
Она
стала
на
сред
собе
и
гледа
како
великим
корацима
иде
по
соби
и
,
сасвим
несвесно
,
се
прекрсти
,
као
да
је
угледала
какву
утвар
.
Најзад
га
ухвати
за
рукав
и
понова
рече
,
дрхчућим
гласом
:
—
Шта
ти
је
,
ако
бога
знаш
?
Он
се
,
једним
покретом
,
отрже
и
рече
набусито
:
—
Остави
ме
.
XИВ
.
Истрага
код
полициске
власти
је
,
као
увек
,
трајала
читаву
вечност
.
Ђорђе
је
,
с
дана
на
дан
,
с
часа
на
час
,
чекао
да
га
позову
на
саслушање
.
Чим
види
жандарма
,
са
позивима
у
руци
,
да
се
приближава
његову
дућану
,
он
претрне
,
доња
му
усна
заигра
,
а
ноге
клецају
.
Кад
прими
позив
,
он
га
задуго
држи
у
руци
,
која
се
тресе
и
нема
куражи
да
га
прочита
.
Тек
кад
види
речи
:
ради
извеснога
саопштења
он
,
за
часак
,
одахне
,
али
у
брзо
,
опет
овлада
њиме
страх
,
јер
је
мислио
,
да
је
то
нека
клопка
,
коју
му
ставља
полиција
.
Руке
,
са
позивом
у
једној
руци
,
затури
на
леђа
,
погрби
се
,
као
да
га
извесан
терет
притиснуо
,
главу
оборио
и
тако
шета
по
канцеларији
тамо
и
амо
.
Час
по
застаде
,
дубоко
се
замисли
и
по
стоти
пут
чита
позив
,
као
да
му
је
он
кадар
,
да
изда
тајну
,
која
се
крије
иза
тих
безначајних
и
стереотипних
речи
из
убогог
полициског
речника
.
Час
му
изгледа
,
да
се
те
речи
некако
иронично
смеше
,
а
после
,
опет
,
да
нешто
сасвим
друго
стоји
на
позиву
,
што
се
не
може
одмах
видети
у
првом
тренутку
.
Шегов
страх
је
,
на
разне
начине
,
тумачио
те
ништавне
речи
,
на
које
,
можда
,
писар
није
ни
мислио
кад
их
је
писао
.
Дуго
је
размишљао
,
да
ли
одмах
да
иде
у
кварт
или
тек
сутра
дан
,
размишљао
је
шта
да
каже
,
ако
га
буду
о
тој
ствари
питали
и
увек
се
решавао
,
да
не
призна
,
јер
се
код
њега
не
може
наћи
ни
једна
марка
,
а
потом
ће
се
чинити
увређеним
:
како
се
могло
посумњати
на
једног
тако
угледнога
трговца
од
којег
држава
има
тако
много
користи
.
Најзад
,
мислио
је
,
колико
је
Ђокино
јесте
,
толико
ће
бити
његово
није
.
Јер
,
на
крају
крајева
:
ко
је
Ђока
и
шта
је
он
?
Зар
он
,
например
,
не
може
теретити
цео
свет
и
зар
ће
се
више
њему
веровати
,
једном
чиновничичу
,
који
је
ординаран
лопов
,
него
њему
,
једном
угледном
трговцу
?
И
при
свем
томе
,
што
је
он
постављао
оваке
премисе
,
којима
је
,
наравно
,
логичан
закључак
био
,
да
је
невин
,
ипак
је
био
узнемирен
,
мир
и
сан
су
бежали
од
њега
и
он
је
вехнуо
.
Помисао
,
да
једним
бруталним
полициским
ударцем
може
изгубити
све
своје
богаство
за
којим
је
толико
жудео
,
доводила
га
је
до
лудила
.
Његово
шетање
по
канцеларији
,
са
забринутим
лицем
,
није
било
момцима
ништа
чудновато
,
јер
су
они
били
навикнути
да
га
таква
виде
пре
извесне
велике
финансиске
операције
.
После
он
се
,
у
дућану
,
свим
силама
,
трудио
да
прикрије
своју
душевну
борбу
и
,
понекад
је
био
претерано
весео
,
љубазан
,
шалио
се
са
муштеријама
,
звиждукао
је
по
дућану
,
а
код
»
Грчке
Краљице
«
је
,
навлаш
,
измишљавао
којекакве
неслане
досетке
и
сви
су
били
уверени
,
да
је
ова
тица
грабљивица
опет
дошла
до
каквога
богатога
посла
.
Кад
дође
кући
,
он
седне
за
сто
,
наслони
главу
на
песнице
и
тако
утоне
у
мисли
.
Наједном
ђипи
,
пљесне
по
бутинама
,
гута
халапљиво
дим
и
крупним
корацима
лети
по
соби
из
једног
угла
у
други
.
Неки
пут
ногама
покупи
ћилим
и
,
онда
,
се
наљути
,
поцрвени
до
ушију
од
гнева
,
опсује
нешто
и
ногама
почне
трескати
по
поду
.
За
време
јела
,
седи
за
столом
,
тешком
муком
прогута
неколико
залогаја
,
нагне
се
над
тањир
,
веђе
подигне
у
вис
и
ни
у
кога
не
гледа
.
Цаја
даје
деци
да
једу
,
он
чује
како
деца
говоре
,
танким
и
нежним
гласићем
и
како
,
сваког
часа
,
испуштају
кашичице
.
Он
,
наједном
,
скочи
од
стола
,
намршти
се
и
уђе
у
собу
.
Тамо
се
стропошта
на
једну
столицу
,
покрије
шакама
лице
и
јеца
.
Мало
после
дође
и
Цаја
.
Она
притисне
кецељу
на
очи
,
не
може
ни
речи
да
каже
,
метне
руку
на
његово
раме
и
тако
обоје
плачу
.
И
док
они
у
соби
дрхте
и
плачу
,
дотле
њихова
деца
,
лупкарају
кашичицама
о
тањире
,
клате
ногама
,
смеју
се
и
поливају
храном
себе
и
застирач
на
столу
.
Једно
пре
подне
,
крајем
месеца
маја
,
седи
он
за
столом
,
у
својој
канцеларији
.
Кроз
прозор
продире
једна
зрака
и
пада
преко
његова
стола
.
Један
стуб
прашине
испречио
се
од
прозора
до
пода
на
сред
собе
.
У
једној
руци
држи
цигарету
.
Плави
дим
се
у
спиралама
,
диже
у
вис
,
меша
се
са
прашином
и
нестаје
под
таваницом
.
У
другој
држи
држаљу
и
њоме
боцка
у
сто
.
Један
прамен
косе
пао
преко
чела
.
Чело
наборано
.
Кад
цигарету
метне
у
уста
,
он
подигне
веђе
,
а
после
их
опет
спусти
,
кад
дим
почне
пуштати
кроз
нос
и
уста
.
У
дућану
неки
момци
бришу
прашину
,
један
момак
,
са
богињавим
лицем
,
подигнутим
брцима
и
малом
брадицом
испод
доње
усне
,
која
изгледа
као
велика
мрља
од
мастила
,
нагао
се
над
тезгу
,
савио
једну
шаку
и
хвата
муве
.
У
дну
дућана
закуцавају
друга
два
момка
један
велик
сандук
.
У
дућану
је
тишина
.
Само
се
чује
кад
чекић
утерује
ексер
у
сандук
и
кад
,
поред
дућана
,
прођу
кола
или
таљиге
.
Један
жандарм
уђе
у
дућан
.
Стаде
на
сред
дућана
,
немарљиво
подиже
руку
до
шапке
и
пита
нешто
.
Онај
што
хвата
муве
потеже
руком
и
ухвати
једну
муву
.
Не
дижући
главе
и
гледајући
у
руку
,
коју
пажљиво
отвара
,
ослови
жандарма
:
—
Шта
је
,
војниче
?
—
Је
ли
ту
газда
Ђорђе
?
Момак
ухвати
муву
,
ишчупа
јој
једно
крило
и
пусти
је
на
тезгу
.
Мува
иде
мало
,
а
затим
се
поче
вртети
у
ковитлац
,
зујећи
и
очајно
машући
једним
крилом
.
—
Ту
је
.
А
шта
ће
ти
?
—
’
Оћу
нешто
да
му
кажем
.
—
Ено
га
у
канцеларији
.
Жандарм
дође
до
врата
и
куцну
.
Ђорђе
подиже
главу
.
Кад
је
угледао
жандарма
,
он
претрну
.
И
преплашеним
погледом
гледајући
у
жандарма
,
он
,
у
први
мах
,
није
могао
да
проговори
.
Ноге
под
столом
су
дрхтале
.
У
часу
га
облио
студен
зној
,
преко
очију
навуче
се
танка
копрена
кроз
коју
му
је
жандарм
изгледао
као
какав
горостас
према
коме
је
он
врло
мален
.
Жандарм
уђе
у
канцеларију
.
Он
није
могао
да
устане
и
јасно
је
осетио
како
му
листови
играју
.
—
Добар
дан
.
Ђорђе
прогута
пљувачку
и
једва
процеди
:
—
Добар
дан
.
—
Газда
Ђорђе
,
послао
ме
господин
члан
,
да
одма
’
дођете
у
кварт
.
Подиже
руку
до
шапке
,
цимну
је
и
изиде
.
Ђорђе
је
био
блед
.
Хладан
зној
га
обливао
,
руке
су
биле
влажне
и
хладне
.
Ноге
су
клецале
,
у
ушима
му
шуштало
,
срце
је
јако
и
брзо
куцало
,
а
грло
се
стегло
,
као
да
је
било
замрзнуто
.
За
један
тренут
му
пројурило
хиљаду
мисли
.
У
часу
пролети
испред
њега
прошлост
,
садашњост
и
будућност
.
Види
своју
кућу
опустошену
,
жену
и
децу
у
прљавим
ритама
како
иду
од
прага
до
прага
и
богораде
за
кору
хлеба
.
Његово
све
богаство
приграбила
полиција
,
он
у
тешким
оковима
,
које
једва
вуче
и
они
некако
тупо
звоне
као
посмртно
звоно
негде
у
даљини
.
На
глави
му
бела
сукнена
шајкача
са
словом
Р
,
на
леђима
такође
једно
црно
Р
на
белој
сукненој
блузи
.
Он
пролази
кроз
чаршију
,
сви
трговци
изишли
пред
своје
дућане
,
гледају
га
сажаљевајућим
погледом
и
смешкају
се
кад
крај
њих
прође
,
а
ланци
од
окова
једнолико
звече
и
звоне
.
Он
иде
лагано
и
погрбљено
а
поглед
заронио
у
земљу
.
Свршено
је
.
Његово
богаство
се
почело
рушити
као
кућа
од
карата
,
његов
углед
се
срозао
до
блата
и
он
сада
исто
толико
вреди
као
и
последњи
робијаш
.
Његова
звезда
му
је
постала
неверна
и
клони
се
паду
.
И
док
је
он
тако
,
као
прикован
,
седео
за
столом
,
у
ушима
му
је
звонило
тешко
гвожђе
,
које
му
жуљи
ноге
.
И
збиља
он
наједном
,
осети
болове
у
зглавцима
на
ногама
.
Несвесно
баци
поглед
на
дућан
и
сусретне
се
са
погледом
једнога
момка
.
Крв
му
појури
у
главу
.
Ето
,
и
његов
момак
сада
зна
,
да
је
он
обичан
робијаш
.
Најзад
се
,
с
напорима
,
диже
од
стола
.
Али
се
,
у
часу
,
ухвати
за
сто
.
Соба
му
се
окретала
,
као
да
је
пијан
.
У
слепим
очима
је
снажно
куцало
.
Дакле
без
позива
.
Наравно
,
обични
лопови
се
и
не
зову
позивом
.
Шешир
је
био
окачен
на
обичном
месту
,
али
он
га
је
дуго
тражио
.
Тек
што
је
изишао
из
канцеларије
,
он
се
понова
врати
.
У
руци
је
још
држао
држаљу
.
Он
је
тресну
на
сто
.
Опет
изиде
у
дућан
.
Стаде
на
сред
дућана
и
баци
поглед
на
све
стране
.
Затим
шорну
ногом
једне
клеште
.
—
Што
не
подигнеш
ове
клеште
?
Је
ли
спремно
за
Алексинац
?
Један
велики
момак
,
са
флором
око
шешира
,
одговори
:
—
Није
.
Прво
смо
спремили
за
Ниш
.
—
А
зашто
?
—
Па
то
је
свеједно
.
Обе
ће
пошиљке
ићи
истим
возом
.
Он
се
љутито
окрете
.
Момак
има
право
,
а
он
се
тога
није
сетио
.
Пође
.
Кад
је
дошао
до
врата
,
он
баци
поглед
на
дућан
и
учини
му
се
,
да
изгледа
сасвим
друкчији
.
Некако
је
већи
,
богатији
.
Доња
му
усна
заигра
.
Дућан
је
био
простран
,
дубок
,
висок
и
на
два
спрата
.
Би
му
чудновато
одкуда
толико
робе
.
Осам
момака
јуре
тамо
и
амо
,
пакују
робу
за
паланчане
,
а
њему
дође
,
да
им
каже
,
да
то
све
у
залуд
раде
и
да
ће
данас
све
бити
свршено
.
Најстарији
момак
,
онај
са
флором
око
шешира
,
дође
до
њега
.
—
Треба
три
хиљаде
динара
за
ђумрук
.
Он
га
некако
чудновато
погледа
.
Нашто
?
Зар
тај
момак
не
зна
,
да
је
свршено
с
трговином
,
не
треба
више
ни
робе
,
ни
ђумрука
,
ничега
.
Нашто
?
Шта
ће
робијашу
роба
?
Момак
га
гледа
загонетним
погледом
,
а
Ђорђу
дође
да
му
каже
,
да
он
сада
иде
у
кварт
,
а
одатле
у
затвор
,
где
су
коцкари
,
кесароши
и
мангупи
,
а
после
ће
га
оковати
у
гвожђе
и
отићи
ће
на
робију
.
Нашто
онда
роба
?
Момак
понови
,
па
додаде
:
—
Хоћу
ли
пре
подне
ићи
на
ђумрук
или
после
подне
?
Ђорђе
га
гледа
и
би
му
смешно
да
овај
ништа
не
зна
.
Не
зна
,
да
је
његов
газда
обичан
,
најобичнији
робијаш
.
Затим
му
рече
љутито
:
—
Добро
.
Момак
слеже
раменима
и
оде
за
послом
.
Понова
пође
.
Кад
је
дошао
до
врата
,
он
се
окрете
:
—
Дај
ми
чашу
воде
.
Један
дечко
узеде
чашу
и
полети
на
поље
.
Онај
момак
,
што
хвата
муве
,
подметну
му
ногу
и
он
умало
није
пао
.
Остали
момци
угушују
смех
,
а
један
метнуо
шаке
на
лице
,
грца
и
излете
напоље
.
Кад
му
дечко
донео
воду
,
он
је
халапљиво
попије
,
као
да
је
грозничав
.
Једва
једном
изиде
на
улицу
.
Дан
је
био
леп
.
Небо
плаво
и
без
једног
облачка
.
Пред
другим
дућанима
стоварује
се
роба
.
Носачи
и
кочијаши
дуго
стоје
и
препиру
се
како
ће
стоварити
робу
.
Једни
псују
а
други
одговарају
.
Трговци
га
сретају
на
улици
или
стоје
пред
својим
радњама
,
затурили
руке
на
леђа
и
разговарају
се
с
другим
трговцима
преко
улице
.
Он
се
смешка
.
Неки
га
задиркује
,
а
он
им
одговара
осмејком
.
Зашто
да
се
шали
?
А
зашто
се
они
с
њиме
шале
?
Зар
они
ништа
не
знају
?
Чудновато
.
Нека
хладноћа
га
обузела
.
Наједном
му
се
учини
,
да
је
потпуно
равнодушан
и
да
му
је
свеједно
ма
шта
му
се
десило
.
Он
не
може
ништа
да
изгуби
.
Није
никад
ништа
ни
имао
.
Али
,
наједном
му
пројури
једна
мисао
кроз
главу
.
А
жена
?
А
деца
?
И
при
тој
помисли
лако
задрхта
,
улица
се
поче
угибати
под
његовим
ногама
и
личила
је
на
велике
валове
.
Један
познаник
му
ишао
у
сусрет
.
Он
га
је
тек
онда
приметио
,
кад
се
очешао
о
њега
.
Што
се
више
приближавао
кварту
,
њему
је
бивало
све
теже
.
Изгледало
му
је
као
да
нема
на
улици
довољно
ваздуха
.
Нешто
га
је
гушило
и
он
је
једва
дисао
као
да
је
у
каквој
ћелији
са
узаним
прозором
више
врата
,
кроз
који
ваздух
долази
више
случајно
,
кад
по
некад
залута
.
Чинило
му
се
као
да
га
воде
на
смрт
,
за
њиме
иде
неколико
жандарма
са
пушкама
а
он
једва
иде
,
оковане
ноге
су
тешке
и
он
их
с
напорима
диже
,
а
окови
тужно
звоне
,
звече
и
шкрипе
.
Кад
је
угледао
кварт
,
њему
дође
мисао
да
некуда
побегне
,
да
се
сакрије
.
После
је
помислио
и
на
то
,
да
је
жени
требао
да
остави
много
новаца
,
да
без
бриге
живи
и
да
децу
нзведе
на
пут
,
децу
једнога
робијаша
.
Он
стисну
зубе
,
а
две
крупне
сузе
клизе
низ
његово
бледо
и
испијено
лице
.
У
ходнику
од
кварта
доста
света
.
На
једној
расклиматаној
столици
седи
једна
старија
женска
,
са
великим
црвеним
носем
,
црвеним
болесним
очима
.
Руке
увукла
у
рукаве
од
рекле
и
наслонила
их
на
трбух
.
Она
се
клати
тамо
и
амо
а
столица
шкрипи
.
Из
ње
базди
ракија
да
човек
падне
у
несвест
.
Једна
млада
женска
,
по
свој
прилици
,
некаква
слушкиња
,
са
малим
сламним
шеширом
испод
којега
вире
кудраве
шишке
,
пред
њоме
један
мали
дрвен
куфер
са
жутим
јексерима
,
метла
махраму
на
очи
и
плаче
.
Жандарм
,
одаџија
,
иде
по
ходнику
и
креше
очима
.
И
она
њега
погледа
мило
и
љупко
,
каже
му
»
господин
капларе
«
и
моли
га
да
се
заузме
за
њу
.
Звонце
зазвони
,
каплар
залепи
цигарету
за
рагастов
од
врата
и
уђе
у
канцеларију
.
Ђорђу
се
учини
да
га
сви
присутни
гледају
неким
чудноватим
погледом
.
Један
жандарм
наслонио
се
уза
зид
,
сунце
упрло
у
његову
значку
и
она
се
светли
.
Он
је
упро
поглед
у
Ђорђа
и
Ђорђу
дође
да
излети
на
улицу
,
да
бежи
негде
далеко
,
не
знајући
ни
сам
куда
.
Одаџија
изиде
и
пође
Ђорђу
.
—
Је
л
’
ћете
код
госпон
члана
,
газда
Ђорђе
?
—
...
Јесте
...
хоћу
...
звао
ме
.
Одаџија
уђе
у
собу
на
чијим
вратима
стоје
велика
слова
штампана
трима
бојама
,
црвено
,
плаво
,
бело
,
и
одмах
изиде
напоље
и
рече
одсечно
:
—
Изволте
.
Ђорђу
у
часу
сину
мисао
да
побегне
,
али
се
врата
отворише
и
он
уђе
.
Члан
,
један
млад
човек
са
прчастим
носем
,
смеђим
опуштеним
брцима
и
у
ужасно
прљавој
униформи
седи
према
једном
господину
,
пуши
његове
цигарете
и
разговара
с
њиме
.
Ђорђе
,
иначе
слободан
,
стаде
крај
врата
као
укопан
.
—
Добар
дан
,
газда
Ђорђе
.
Молим
вас
мало
причекајте
.
Имам
с
господином
нешто
да
свршим
.
Изволите
,
седите
.
Ђорђе
седе
на
једну
страховито
излизану
фотељу
,
која
је
,
уз
то
,
била
умазана
мастилом
.
Федери
су
били
попустили
и
покварени
,
звонили
су
и
јецали
,
кад
ко
седне
на
њу
или
устане
са
ње
.
Члан
је
гледао
у
Ђорђа
немим
и
упитним
погледом
,
који
се
Ђорђу
учини
,
да
продире
у
душу
његову
.
—
А
шта
је
вама
,
газда
Ђорђе
?
—
Мени
?
—
Бледи
сте
нешто
.
Ђорђе
се
мало
промешкољи
,
федери
одскочише
и
зазвонише
.
—
Па
...
стомак
ме
боли
.
—
Познаје
вам
се
.
Много
сте
ослабили
.
Члан
климну
главом
и
окрете
се
оном
господину
.
Ђорђе
је
био
уверен
,
да
га
је
члан
иронично
гледао
и
да
је
то
рекао
у
иронији
,
циљајући
на
сасвим
нешто
друго
.
Њему
је
било
криво
,
што
се
члан
претвара
.
Што
му
одмах
не
каже
,
да
он
све
зна
и
да
га
је
звао
да
га
окује
.
Члан
мисли
,
да
је
он
глуп
,
па
да
не
зна
,
да
члан
све
зна
,
али
,
као
полицајац
,
као
власт
воли
да
се
прави
некако
важан
.
Чланова
капа
је
висила
на
чивилуку
и
Ђорђе
је
јасно
видео
како
се
она
клима
,
као
да
хоће
да
каже
:
»
а
ти
си
тај
?
«
Баци
поглед
на
краљеву
слику
и
учини
му
се
,
да
је
краљ
весео
и
да
га
гледа
са
разочареним
погледом
.
И
он
маше
главом
,
као
да
каже
:
»
зар
и
ти
Ђорђе
?
«
Члан
разговара
са
оним
господином
,
који
пуши
и
непрестано
жваће
као
да
нешто
једе
,
и
,
с
времена
на
време
,
баци
ироничан
поглед
на
Ђорђа
.
Ђорђу
криво
,
дође
му
да
ђипи
и
да
каже
:
—
Ево
ме
,
признајем
,
па
шта
хоћеш
?
Минути
су
му
изгледали
часови
.
Звонце
звони
у
ходнику
и
он
лепо
чује
,
како
оно
каже
:
»
Ту
смо
«
.
Жмарци
га
подилазе
.
Руке
му
влажне
и
непријатно
му
је
,
кад
рука
руку
додирне
.
Хладан
зној
цури
низ
чело
.
Листови
играју
.
Најзад
се
господин
диже
,
пружа
руку
члану
и
жваће
.
Члан
га
испрати
до
врата
.
Затим
седе
према
Ђорђу
и
понуди
му
цигарету
.
—
Изволте
.
Ђорђе
га
гледа
ироничним
погледом
.
Како
је
наиван
тај
члан
!
Прави
се
,
човек
,
невешт
.
—
Хвала
.
Ђорђе
гледа
у
члана
,
а
и
овај
у
њега
,
али
некако
иронично
,
упитно
.
—
Знате
зашто
сам
вас
звао
?
Наравно
,
да
зна
.
Али
зашто
га
он
то
пита
?
Зашто
му
отворено
не
каже
:
—
Чујеш
ти
,
Ђорђе
.
Ти
си
лопов
,
крао
си
марке
и
сад
је
право
да
те
окујем
.
Ђорђе
га
гледа
и
рече
лагано
:
—
Не
знам
.
Члан
га
опет
гледо
иронично
:
—
Збиља
не
знате
?
Ђорђу
изгледа
као
да
му
неко
забо
нож
у
груди
,
па
га
лагано
окреће
.
Зна
,
али
зашто
одмах
да
призна
?
Члан
хоће
да
га
мучи
.
Добро
,
онда
ће
и
он
члана
да
мучи
.
Он
рече
дрско
гледајући
члана
у
очи
:
—
Не
знам
.
—
Е
,
па
онда
,
морам
ја
да
вам
кажем
.
И
члан
се
иронично
насмеја
.
И
оно
мало
крви
што
је
још
било
у
Ђорђеву
лицу
у
часу
нестаде
.
Он
престаде
да
дише
,
а
нека
гломазна
рука
га
ухвати
за
грло
и
стеже
.
—
Ја
сам
мислио
да
ћете
ви
сами
да
се
сетите
.
Члан
се
опет
иронично
насмеја
,
а
Ђорђе
је
мислио
да
ће
се
угушити
,
али
ипак
зато
не
скида
поглед
с
члана
,
који
је
упро
очи
у
њега
,
као
да
хоће
да
продре
у
душу
његову
.
—
Ви
знате
за
маркашку
аферу
.
Цео
свет
сада
само
о
томе
говори
.
Ту
су
многи
умешани
,
па
...
.
Ђорђе
устаде
са
столице
и
федери
зазвонише
.
—
Шта
вам
је
?
Ђорђе
га
гледа
укоченим
погледом
и
рече
:
—
Отворите
прозор
,
не
могу
да
дишем
.
Члан
отвори
прозор
и
дође
до
њега
.
—
Па
што
се
не
лечите
?
Ви
сте
наједанпут
страшно
ослабили
.
Бледи
сте
као
крпа
.
Хоћете
ли
воде
?
—
Хоћу
,
молим
.
Члан
зазвони
и
одаџија
уђе
.
Мало
после
се
врати
са
водом
.
Ђорђе
нагло
испразни
чашу
.
—
Хтео
сам
да
вас
молим
да
ми
кажете
...
Ђорђе
се
једва
држао
на
ногама
.
Наједном
се
исправи
,
као
да
га
ко
ударио
у
слабине
.
—
Шта
да
вам
кажем
?
—
Да
се
примите
за
присутника
.
Ту
су
се
многе
личности
умешале
,
па
не
би
згорега
било
да
се
ислеђење
врши
у
присуству
угледних
грађана
.
Ђорђе
га
гледа
ироничним
погледом
.
—
Хоћете
ли
?
Он
поче
слободније
дисати
.
Крв
му
лагано
појури
у
главу
.
—
Бога
ми
,
не
могу
.
И
сами
видите
,
да
сам
слаб
.
—
То
јесте
,
али
ипак
.
—
Не
,
не
,
извините
,
не
могу
.
Члан
је
дуго
наваљивао
на
њега
,
апелујући
на
његову
угледност
,
али
Ђорђе
је
категорички
одбијао
.
Он
није
хтео
да
се
гледа
,
очи
у
очи
,
са
Ђоком
,
који
би
га
,
можда
,
кад
би
га
угледао
,
издао
.
Члан
,
најзад
,
попусти
,
поздрави
се
с
њиме
и
испрати
га
до
ходника
.
Ђорђе
хукну
,
кад
изиде
напоље
.
Свеж
ваздух
га
запахну
.
Он
скиде
шешир
.
Учини
му
се
,
да
никада
у
његову
животу
није
био
лепши
дан
.
С
плавога
неба
је
грејало
весело
сунце
.
Људи
су
ишли
улицама
и
смејали
су
се
.
Једно
велико
псето
лежи
на
сред
тротоара
,
један
дечко
дође
до
њега
и
стаде
му
на
реп
.
Псето
цикну
и
наже
бежати
.
Ђорђе
је
гледао
за
њиме
и
смејао
се
.
Неки
сватови
јуре
улицом
.
Кочијаши
терају
коње
као
суманути
,
утркујући
се
.
Једна
кола
,
натоварена
дрвима
,
иду
лагано
и
шкрипе
.
Једна
цепаница
паде
с
кола
,
кочијаш
је
није
приметио
.
За
њиме
вичу
мимопролазећи
,
он
се
врати
узеде
цепаницу
јури
за
колима
,
псује
и
баца
је
на
кола
.
Ђорђе
затурио
руке
и
иде
лагано
,
смешкајући
се
.
Издалека
угледа
једну
женску
,
мршаву
и
бледу
,
са
великим
црним
очима
.
Она
је
убрађена
црном
шамијом
из
које
вире
чуперци
проседе
косе
.
Црна
танка
рекла
сва
искрпљена
,
црна
сукња
се
припила
уз
мршаво
тело
.
Ципеле
изгажене
и
искрпљене
.
Кад
иде
,
она
вуче
ноге
по
тротоару
.
У
руци
држи
котарицу
и
у
њој
има
,
јамачно
,
тањир
и
неко
стакло
,
јер
куцка
кад
иде
.
Ђорђе
боље
загледа
ту
женску
и
познаде
Лепосаву
.
Она
је
,
јамачно
,
ишла
с
гробља
.
Она
га
није
спазила
.
Он
је
стао
на
један
угао
и
дуго
је
гледао
за
њоме
,
како
у
оној
црној
хаљини
,
као
каквој
мантији
,
иде
,
клизећи
ногама
по
тротоару
и
слушао
је
како
се
куцкање
у
котарици
постепено
губи
у
даљини
.
Кад
је
измакла
испред
његових
очију
,
он
смакну
раменима
и
оде
лагано
,
са
затуреним
рукама
на
леђима
,
у
дућан
.
XВ
.
Кроз
дебеле
завесе
,
које
подражавају
српску
тканину
,
продирале
су
сунчане
зраке
,
лагано
и
,
готово
,
са
неким
страхопоштовањем
.
Соба
,
претрпана
намештајем
и
осветљена
само
једним
прозором
застртим
завесама
,
била
је
скоро
полутамна
.
Пречаге
на
прозору
бацале
су
сенку
на
црвени
дебели
тепих
и
она
изгледа
као
какав
велик
расклиматани
крст
.
Цаја
седи
на
једној
фотељи
и
ради
неку
дечју
капицу
.
Бело
лице
,
са
жутим
пегама
и
одебљалим
носем
,
одударало
је
од
блузе
затворено
плаве
боје
.
Блуза
није
била
утегнута
али
је
ипак
врло
јасно
оцртавала
велик
трбух
.
Она
је
била
у
другом
стању
и
очекивала
је
принову
,
по
њезину
рачуну
,
кроз
осам
дана
.
На
поду
,
крај
њезиних
ногу
,
седи
њезин
најстарији
син
.
Дугачка
плава
коса
,
која
се
светли
према
светлости
,
као
да
је
златна
,
била
је
замршена
.
На
носу
има
једну
црну
пегу
од
гара
или
мастила
.
Он
ређа
неке
кутије
,
једну
на
другу
,
па
кад
их
све
употреби
,
он
дигне
ручице
у
вис
и
гледа
у
ту
кулу
од
кутија
.
—
Мама
,
мама
,
види
.
—
Видим
,
сине
,
играј
се
лепо
.
Он
,
онда
,
гурне
прстићем
једну
средњу
кутију
,
кула
се
сруши
и
он
се
смеје
и
пљеска
ручицама
.
После
он
понова
слаже
.
Други
син
ошкрину
врата
,
протури
чупаву
главицу
и
рече
радосно
:
—
Пајо
,
да
видиш
брзо
...
Маца
има
бебе
.
.
Паја
подиже
главу
и
гледа
у
Мику
изненађеним
погледом
.
—
Да
видиш
,
немају
очи
и
све
плачеду
.
Паја
се
диже
и
полети
вратима
.
—
Не
мојте
,
децо
,
да
дирате
мачиће
.
Деца
загонетно
гледају
у
своју
мајку
,
а
Цаја
додаде
саветујућим
гласом
:
—
Хоће
њихова
мајка
да
плаче
.
Деца
се
окретоше
и
излетеше
напоље
.
Мало
после
се
зачу
у
ходнику
мијаукање
.
Врата
се
отворише
и
деца
уђоше
унутра
.
Свако
носи
у
кецељи
по
једно
маче
.
Мачићи
пиште
,
а
мачка
иде
лагано
за
децом
,
подигла
реп
у
вис
,
гледа
у
кецеље
и
полагано
мауче
.
Цаја
се
диже
и
викну
на
децу
:
—
Одмах
носите
то
напоље
...
,
Чујете
ли
...
?
Деца
обема
ручицама
држе
кецеље
у
којима
мачићи
пиште
и
преплашеним
погледом
гледају
у
мајку
.
Мачка
сасвим
мршава
,
са
болом
и
тугом
у
очима
,
иде
око
њих
,
маше
репом
и
само
мауче
.
Цаја
дође
до
врата
и
викну
:
—
Катице
,
узмите
ове
мачиће
.
Катица
уђе
и
хтеде
деци
да
одузме
мачиће
,
али
они
притиснуше
кецељу
на
груди
.
—
Одмах
да
подавите
то
ђубре
.
Деца
се
згледаше
и
још
више
притиснуше
кецељицу
на
груди
,
очи
им
се
скупише
,
зашмркаше
и
ударише
у
плач
.
—
Добра
деца
не
плачу
.
Ко
воли
маму
,
он
треба
да
слуша
.
Али
све
је
било
у
залуд
.
Деца
су
плакала
,
а
Катица
им
лагано
узеде
мачиће
и
изиде
напоље
.
Мачка
је
ишла
за
њоме
и
маукала
је
.
Мало
после
деца
одоше
у
кухињу
:
Под
шпоретом
у
једној
корпи
са
проваљеним
дном
,
лежала
је
породиља
на
неким
крпама
.
Деца
чучнула
крај
корпе
и
гледају
како
се
слепи
мачићи
отимају
о
сисе
.
—
Је
ли
,
а
како
они
виду
кад
немају
очи
?
—
Је
л
’
ће
и
они
да
фатају
мишеве
кад
порасту
?
Катица
плете
и
одговара
немарљиво
:
—
Дабоме
.
—
А
како
ће
да
фатају
мишеве
,
кад
немаду
очи
?
Паја
одговори
мирно
и
философски
:
—
Покаро
ги
бога
,
јер
нису
слушали
маму
.
Катица
,
која
није
,
бог
зна
како
,
волела
децу
,
рече
им
да
их
зове
мама
,
да
им
да
колача
и
они
одоше
у
собу
.
Цаја
је
од
некога
времена
постала
врло
раздражљива
.
Свака
је
ситница
наљути
.
Наједном
зајеца
или
јој
постану
деца
досадна
и
она
их
истера
у
кухињу
.
Уобразила
је
,
да
је
муж
не
воли
и
да
никада
не
мисли
на
њу
.
Више
пута
јој
дође
,
да
увреди
својег
мужа
,
рекавши
му
,
да
је
он
њу
узео
само
због
новца
.
По
неки
пут
,
опет
,
постане
преко
мере
љубазна
и
нежна
,
увија
се
око
мужа
као
мачка
и
,
онда
,
опет
удари
у
плач
и
каже
,
како
њу
нико
не
воли
и
да
ће
она
скоро
умрети
.
Неки
пут
каже
,
да
јој
се
једе
риба
,
други
пут
,
лубеница
.
Један
пут
,
у
шест
часова
у
јутру
,
прејеле
јој
се
крушке
и
Катица
је
морала
да
отрчи
на
пијацу
и
да
их
купи
.
Кад
их
је
донела
она
је
загризла
у
једну
крушку
и
тражила
је
,
да
се
тога
дана
кува
буранија
.
Пребацивала
је
Ђорђу
што
није
хтео
да
је
изводи
и
рекла
му
је
,
да
се
он
ње
стиди
што
је
у
таквом
стању
,
а
кад
јој
Ђорђе
предложи
да
куда
изиђу
,
она
је
говорила
,
да
је
мрзи
да
се
облачи
и
да
изгледа
као
какво
чудовиште
.
Децу
је
волела
,
али
трудноћу
је
сматрала
као
неку
ругобу
потпуно
излишну
.
Деца
су
села
на
под
.
Паја
почео
кутије
да
слаже
једну
на
другу
.
Мика
је
хтео
,
такође
,
да
се
игра
,
па
узеде
једну
кутију
.
Паја
му
је
поче
отимати
,
Мика
је
неда
и
огребе
Пају
.
Овај
плачући
,
повуче
га
за
косу
и
обојица
ударише
у
плач
.
Цаја
направила
неко
жалосно
и
очајно
лице
.
Ђипи
са
столице
ухвати
и
једног
и
другог
за
руку
и
изведе
их
на
поље
.
Они
су
плакали
,
лупали
на
врата
и
обећавали
су
,
да
ће
бити
добри
.
Она
их
није
више
пуштала
унутра
.
Они
онда
,
одоше
у
кухињу
,
да
гледају
мачиће
.
Цаја
затури
руке
на
леђа
и
пређе
неколико
пута
преко
собе
.
Затим
дође
до
прозора
,
размакне
завесе
и
занесеним
погледом
,
који
не
види
,
гледа
на
улицу
.
Катица
ошкрину
врата
и
протури
главу
:
—
Госпођо
,
једна
жена
вас
тражи
.
—
Мене
?
—
Јесте
.
—
Добро
,
нека
уђе
.
Мало
после
уђе
једна
висока
и
мршава
женска
.
Са
великим
шеширом
на
глави
и
у
похабаној
црној
хаљини
,
онако
висока
и
мршава
,
изгледала
је
као
какво
страшило
за
тице
у
пољу
.
Лице
дугуљасто
,
образи
упали
,
усне
танке
и
модре
и
кроз
њих
се
виде
два
реда
пожутелих
и
нагрижених
зуба
.
У
руци
држи
сунцобран
са
једном
скрханом
шипком
.
Ципеле
одавно
изгажене
и
не
чује
се
кад
иде
.
Са
стране
,
на
сукњи
један
велик
чичак
.
—
Добар
дан
,
госпођо
,
извините
што
сам
била
тако
слободна
.
Ја
вам
не
бих
досађивала
,
али
морам
.
Већ
два
пута
сам
тражила
вашега
мужа
у
дућану
,
а
момци
ми
рекоше
,
да
није
ту
и
ако
сам
га
ја
,
иза
завеса
,
видела
да
седи
.
Молим
вас
извините
.
Цаја
је
посматрала
ову
женску
,
која
је
на
њу
чинила
врло
непријатан
утисак
.
Изгледало
је
,
као
да
је
на
њу
неко
наперио
револвер
,
а
она
није
кадра
да
се
брани
.
Утучено
рече
:
—
Молим
...
седите
.
Женска
одмах
седе
и
поче
понова
говорити
,
брзо
и
готово
не
дишући
.
—
Ваш
настојник
је
једна
обична
животиња
.
Шта
ћу
ваздан
да
бирам
речи
.
Он
је
,
госпођо
,
једна
ординарна
животиња
.
Мој
муж
није
нико
и
ништа
,
него
чиновник
и
то
указни
,
који
има
године
службе
.
Дакле
потпуно
обезбеђен
.
Он
је
телеграфиста
и
то
само
за
поверљиве
ствари
,
а
допусти
ћете
,
да
се
макар
коме
не
поверава
тако
деликатан
посао
.
Цаја
је
гледа
загонетним
погледом
и
мисли
се
,
зашто
њој
ова
жена
све
ово
прича
,
кад
се
то
ње
ни
најмање
не
тиче
.
Њој
је
тешко
,
дође
јој
,
да
каже
неку
непријатност
овом
страшилу
,
овој
ветрењачи
,
која
ће
је
уморити
својим
досадним
говором
.
Нашто
цео
тај
говор
?
Она
је
иначе
не
слуша
.
Њу
,
у
овом
часу
,
ништа
не
интересује
и
она
би
најволела
,
да
буде
потпуно
сама
,
да
се
наслони
на
прозор
и
да
плаче
.
Она
се
загледала
у
онај
чичак
и
сећа
се
,
како
јој
је
једном
,
кад
је
била
мала
,
један
неучитив
мушкарац
чичковима
умрсио
сву
косу
и
она
је
много
плакала
.
Незнајући
ни
сама
како
,
подиже
руку
до
косе
,
као
да
хоће
да
се
ослободи
тих
наметљивих
чичака
и
стужи
јој
се
и
у
мало
што
није
заплакала
.
Очима
жмири
и
учини
јој
се
да
не
сме
ово
створење
да
погледа
.
Извади
рубац
и
њиме
пређе
преко
лица
на
којем
није
било
ни
суза
ни
зноја
.
Зашто
се
брише
рупцем
?
Не
зна
ни
она
сама
.
И
она
поче
рубац
гужвати
.
—
Макар
коме
се
не
поверава
тако
деликатан
посао
.
Цаја
баци
један
очајан
поглед
на
њу
.
Боже
мој
,
зашто
то
понавља
?
И
колико
ће
то
пута
рећи
?
Деликатан
посао
,
деликатан
посао
.
Права
ветрењача
.
Она
уздахну
,
али
женска
настави
даље
,
као
да
је
сама
у
соби
па
се
