жив.
Био
је
жив
,
имао
је
и
два
црна
сјајна
ока
,
којима
кад
је
кога
погледао
мислио
си
пресећи
ће
га
,
а
кад
је
на
женско
које
пао
тај
поглед
он
постаде
одмах
мек
,
изражљив
,
љубаван
.
Имао
је
округло
бело
и
весело
и
љубавно
лице
,
по
којему
су
цвале
руже
младости
.
Био
је
гиздав
и
поносит
.
У
говору
није
био
штедљив
,
али
му
је
говор
био
умиљат
,
измерен
,
доследан
,
а
зачина
тога
говора
беше
умерена
шала
и
изабране
чисте
речи
.
На
ватрене
и
жељне
погледе
лепотица
одговарао
је
љупким
осмејом
и
својим
обичним
изражљивим
погледом
.
Али
будући
да
је
са
свима
овакав
поглед
мењао
,
то
не
могаху
погодити
која
је
идол
његовог
срца
.
Он
га
до
тог
часа
није
ни
имао
,
реткост
,
заиста
реткост
у
млада
човека
од
20
година
.
Игра
се
беше
започела
,
парови
разређени
беху
сваки
на
своме
месту
.
Младен
за
играчицу
имађаше
једну
лепу
,
црномањасту
младу
,
весељасту
удовицу
,
а
према
њему
његов
пријатељ
Иван
са
једним
смеђим
девојчетом
.
Иванове
очи
беху
више
на
Младеновој
него
на
његовој
играчици
.
„
Данас
ће
нам
бити
веће
друштво
—
рече
Младену
његова
играчица
—
данас
ће
доћи
и
Ружа
.
“
„
Красно
име
,
ружа
је
моје
мило
цвеће
.
“
„
Али
данас
чувајте
своје
срце
,
јер
ова
је
преко
мере
лепа
па
ће
вам
срце
ранити
.
“
„
А
,
с
те
стране
ми
није
бриге
,
на
мом
је
срцу
челичан
панцир
...
Да
тога
није
зар
би
могло
без
ране
остати
у
овом
лепом
кругу
и
до
јако
?
“
„
О
,
о
,
зар
су
тако
страховите
те
љубавне
ране
,
да
сте
се
панцирима
морали
оградити
против
њих
?
“
„
Ја
их
се
бојим
од
како
сам
видео
колико
пати
због
њих
мој
друг
,
који
је
сад
према
нама
.
“
По
удовичином
лицу
руменило
се
разлије
на
ове
Младенове
речи
,
али
да
сакрије
своју
забуну
весело
продужи
:
„
А
,
идите
,
та
он
има
срце
од
камена
.
“
„
И
ја
сам
тако
мислио
,
па
ми
и
бејаше
за
чудо
,
од
куд
да
се
такав
плам
упали
у
његовом
срцу
;
али
сад
се
ни
најмање
не
чудим
од
како
сам
видео
ове
лепе
пламените
црне
очи
.
“
И
дрзновено
погледа
у
очи
своје
играчице
.
„
Ви
,
ласкатељу
!
“
То
бејаше
све
што
је
могла
изговорити
та
лепа
жена
,
јер
у
велику
забуну
доведоше
је
Младенове
речи
.
На
срећу
свирка
зазуји
и
игра
се
започне
.
Кадрил
је
лепа
игра
,
понајвише
за
ђаволасте
или
заљубљене
;
у
овој
игри
може
једно
другом
исказати
своју
симпатију
,
да
други
и
не
опазе
;
ал
’
вештина
,
вештина
треба
и
ту
.
Прва
се
фигура
сврши
,
играчи
и
играчице
стајаше
на
својима
местима
,
и
чекаше
да
захуји
музика
од
друге
фигуре
.
„
Ево
је
!
Нисам
вам
истину
рекла
рече
?
“
Младену
његова
играчица
.
Младен
погледа
к
вратима
,
кроз
која
је
у
собу
ушла
једна
временита
госпођа
са
својом
лепом
ћерком
;
то
беше
Ружа
са
својом
мајком
.
Красно
девојче
господског
и
поноситог
створа
!
К
бледом
и
дугачком
њеном
лицу
и
високом
њеном
челу
врло
је
добро
доликовала
црна
коса
као
угљен
,
у
којој
беше
богат
украс
,
придржан
скупоценом
иглом
од
злата
и
драгог
камена
;
испод
црних
и
танких
њених
обрвица
светљаху
се
два
велика
плава
ока
,
над
којима
беху
дуге
трепавице
;
а
леп
спретан
нос
,
румена
уста
,
ситни
бели
зуби
као
два
низа
бисера
уздизаше
још
више
величанство
и
дражест
њеног
красног
лика
.
Кад
ју
је
човек
погледао
,
мислио
је
да
види
слику
мајке
Божје
из
нидерланске
школе
,
коју
је
Антон
Ван
Дајк
написао
и
која
се
сад
у
дрезданској
галерији
под
бројем
404
налази
.
Ова
је
лепота
носила
на
себи
од
пепељасте
свиле
хаљину
,
која
се
дивно
приљубила
била
к
њеном
витком
стасу
;
преко
врата
је
имала
пребачен
лак
шарен
шал
од
индијанске
робе
;
на
рукама
више
рукавица
танке
,
од
злата
мајсторски
израђене
,
две
гривне
са
три
камена
,
од
којих
један
у
среди
беше
алем
,
а
друга
два
рубини
.
Кад
је
ова
лепотица
ушла
у
собу
,
велика
се
тишина
била
учинила
за
неко
време
.
Све
очи
на
њу
беху
управљене
,
а
срца
младих
људи
уздркташе
се
као
листак
на
ружичном
џбуну
кад
га
ветрић
тихо
зањија
.
Иванова
играчица
,
која
беше
госпођица
од
куће
,
притрчи
к
њој
и
њеној
мајци
да
их
прими
са
добродошлицом
.
Па
кад
јој
је
шал
с
врата
прихватила
,
понуди
је
да
заузме
њено
место
у
игри
:
„
Ти
ћеш
играти
са
господином
Иваном
Н
...
“
рече
јој
,
а
Ивана
погледа
једним
погледом
,
који
је
казати
хтео
:
молим
вас
нека
она
буде
ваша
играчица
место
мене
.
Ивану
свеједно
беше
ко
ће
му
играчица
бити
,
само
кад
је
према
њему
била
она
лепа
црномањаста
удовица
,
која
је
са
Младеном
играла
;
зато
драговољно
учини
по
вољи
те
Ружу
замоли
на
игру
.
Ова
место
одговора
пружи
му
своју
малу
леву
руку
.
Свирка
од
следеће
фигуре
захуји
.
Кад
је
у
игри
дошло
да
се
vis
à
vis
за
руку
узму
,
и
кад
је
Младен
Ружину
руку
ухватио
,
девојчета
рука
,
која
беше
хладна
као
лед
,
задркће
се
у
његовој
.
Младен
,
који
је
обично
отворен
и
окретан
био
,
постаде
у
један
пут
забуњен
и
свезан
,
и
цело
то
време
се
није
могао
разабрати
,
срце
његово
остаде
код
Руже
.
„
Господине
Младене
,
чини
ми
се
залуду
беху
челични
панцири
око
срца
,
“
рече
му
његова
играчица
шаљиво
кад
се
игра
довршила
,
и
кад
јој
се
он
поклонио
за
знак
зафалности
што
је
с
њим
играла
.
Младен
јој
одговори
једним
загушљивим
уздисајем
.
Кад
је
из
друштва
кући
полазно
рече
у
себи
:
„
С
Богом
дојакошњи
свете
!
“
Право
је
рекао
,
јер
он
од
овога
дана
постаде
други
човек
;
отпади
се
од
својих
пријатеља
,
који
су
му
тако
драги
,
и
од
женских
кругова
,
који
су
му
тако
мили
били
.
Он
јо
живео
у
самоћи
својој
љубави
,
која
је
беспримерно
ватрена
била
,
тражио
је
самоћу
,
где
је
сањао
своје
сне
,
а
ти
сни
били
су
његов
свет
.
А
он
беше
у
своме
новом
свету
,
у
усамљеном
сну
без
престанка
,
или
ако
је
отишао
кад
у
општи
свет
,
то
је
било
у
надању
да
ће
тамо
видети
своју
драгу
.
А
то
се
догађало
врло
ретко
,
свега
ју
је
видео
три
пута
;
то
је
било
у
три
ноћи
на
три
игранке
.
Она
беше
њему
сваки
дан
све
лепша
и
лепша
,
а
он
сваки
дан
невеселији
,
стидљивији
и
страшивији
.
У
првој
игранци
он
је
с
њом
играо
,
ал
’
јој
једне
речце
није
проговорио
:
његово
је
срце
било
преко
мере
пуно
болних
осећања
,
а
кад
је
срцу
тако
,
онда
човек
мало
говори
.
У
другој
игранци
он
јој
се
јавио
,
тражио
је
да
јој
што
рекне
,
ал
’
не
бејаше
му
можно
:
срце
му
се
стеснило
у
грудима
,
па
он
као
да
је
био
нем
не
могаше
баш
ни
једне
речце
рећи
.
У
трећој
игранци
не
смеде
јој
се
ни
приближити
,
но
тек
ју
је
из
далека
гледао
,
није
целу
ноћ
око
с
ње
скинуо
,
сваку
црту
с
њеног
лица
уписао
је
у
своје
срце
,
а
колико
му
се
уздисаја
из
срца
отело
за
ту
ноћ
,
то
би
Бог
свети
знао
.
Са
свим
је
другојачије
било
са
његовим
другом
Иваном
.
И
он
бејаше
на
све
три
игранке
,
куда
га
је
привукао
био
његов
идол
—
она
млада
црномањаста
удовица
.
У
првој
игранци
он
је
играо
с
њом
и
само
с
њом
;
наговорио
се
пуст
,
све
обичне
говоре
,
које
људи
на
игранци
говоре
;
он
је
проторокао
,
што
је
из
пет
немачких
и
француских
алманаха
галантерије
запамтио
,
—
све
је
он
то
својој
удовици
изустио
.
У
другој
игранци
он
јој
изјасни
своју
љубав
.
У
трећој
он
је
запроси
себи
за
љубовцу
.
„
Хо
,
ви
се
много
не
затежете
с
озбиљским
делима
—
рече
му
шаљиво
удовица
—
мени
се
чини
,
ви
сте
јако
похитали
.
“
„
Доказ
да
не
спадам
међ
’
натражњаке
,
лепа
госпо
.
“
У
то
доба
са
оркестра
захуји
полка
,
ја
не
знам
која
,
само
то
знам
да
је
Штраус
саставио
.
Штраусове
све
полке
имају
у
себи
ту
чаролију
,
да
,
кад
је
добро
свирају
,
онда
госпође
и
госпођице
осете
жељу
:
претворити
се
у
тицу
голубицу
па
мало
полетети
са
једног
луга
у
други
.
А
будући
да
је
ово
мало
немогуће
,
из
узрока
што
је
прошло
време
,
у
ком
су
се
чуда
догађала
да
се
људи
претворе
у
друго
што
него
за
што
их
је
Бог
створио
—
изузимајући
свет
политике
—
то
је
лепотицама
све
добро
дошло
што
мало
наличи
на
ову
њихову
фантазију
,
—
а
игра
на
ово
понајбоље
наличи
.
Зато
и
Иван
добро
се
нашао
до
своје
лепотице
у
исти
мах
,
кад
се
полка
започела
,
јер
он
обавије
своје
руке
око
њеног
витког
стаса
,
а
она
се
није
томе
противила
,
већ
полети
с
њим
игралиштем
.
Кад
су
на
своје
место
дошли
,
Иван
јој
рекне
:
„
Ми
ћемо
највише
полку
играти
у
својим
сватовима
,
је
ли
,
моја
лепа
невесто
?
“
„
Хеј
,
не
тако
нагло
,
господине
!
“
„
Зашто
не
?
Ко
нагло
иде
,
пре
долази
к
цели
,
моја
је
овако
вера
;
а
и
иначе
ја
мислим
с
кошаром
не
би
се
тако
лако
облетело
игралиште
,
као
што
смо
нас
двоје
сад
облетели
...
Или
се
сад
истом
доплео
кошар
?
“
„
Па
ако
је
тако
?
“
рече
удовица
мало
дурљиво
.
„
Ако
је
тако
,
ја
то
ником
нећу
издобовати
,
а
осим
мене
за
нашу
погодбу
нико
м
не
зна
,
и
тако
ништа
ми
не
стоји
на
путу
да
и
даље
и
вама
и
целој
женској
публици
будем
на
услузи
готов
.
“
Музика
на
ново
захуји
,
и
други
један
млад
човек
притрчи
к
удовици
те
је
на
игру
узме
.
Иван
се
на
другу
страну
окрене
па
рече
у
себи
:
„
Ништа
,
ништа
,
ти
ћеш
зато
опет
моја
бити
.
“
И
после
као
да
се
с
њим
ништа
на
свету
није
догодило
,
ишао
је
весело
по
игралишту
од
једне
лепотице
до
друге
,
веселио
се
,
шале
је
збијао
и
играо
толико
с
њима
,
као
да
се
на
то
најмио
.
Боже
мој
!
колика
је
разлика
између
његовог
и
Младеновог
владања
,
а
и
он
је
миловао
своју
лепојку
.
Јесте
,
ал
’
је
Младеновом
срцу
љубавна
стрела
дубљу
рану
задала
.
ИИИ
.
БОРБА
У
ДУШИ
Мене
побра
у
сватове
зове
,
Да
му
будем
девер
уз
девојку
.
С
.
Н
.
П
.
После
последње
игранке
прошло
је
доста
времена
,
прошла
била
зима
,
пролеће
и
настануло
лето
;
после
студене
зиме
топло
и
тихо
време
,
после
овога
врели
и
жестоки
дани
,
који
шћаху
земљу
попалити
,
који
шћаху
свет
уморити
.
Хеј
,
ал
’
што
Младена
уморити
шћаше
,
то
не
беше
пуста
врућина
и
припека
од
сунца
,
већ
то
беше
грдна
и
страсна
ватра
љубави
,
која
му
је
срце
спаљивала
,
јер
је
он
у
свом
срцу
претајати
шћаше
.
Страхота
би
шта
се
од
њега
учини
за
кратко
време
.
Лице
,
које
бејаше
светло
,
бело
и
румено
,
постаде
тамно
и
бледо
;
власи
је
запустио
и
ове
нарастоше
дуге
;
усне
,
чело
намрштено
без
живости
и
осмеја
.
Тако
је
изгледао
као
да
је
био
на
мукама
;
рекао
би
самртника
гледаш
пред
собом
кад
му
не
би
била
два
ока
,
у
којима
је
и
сад
горео
жесток
поглед
.
Једно
после
подне
била
јо
већа
врућина
него
обично
,
мислио
си
зрак
се
запалио
,
те
хоће
свет
да
уништи
,
ниси
могао
једног
човека
видети
на
улици
,
све
се
то
прикрило
под
сенку
.
Младен
сеђаше
у
својој
соби
на
угодном
дивану
,
са
цигаром
у
устима
,
из
које
се
дизао
леп
плаветникаст
дим
у
малим
прстенчићима
.
Младен
се
загледао
у
те
прстенчиће
и
чињаше
му
се
да
је
то
сваки
један
небесан
перваз
,
који
обвија
у
себи
Ружину
слику
.
О
како
је
он
био
срећан
у
овом
занимању
!
Целу
би
вечност
он
овако
могао
проводити
.
Њему
се
представљало
да
се
свака
слика
на
њега
осмешкује
.
Зар
то
не
бејаше
леп
санак
?
Та
на
јави
се
он
томе
никад
није
надао
.
Њему
овај
санак
мио
беше
—
хеј
,
а
како
му
је
неугодно
било
кад
га
је
његов
друг
Иван
пробудио
на
свет
.
„
Младене
мој
рођени
брате
!
“
рече
му
овај
кад
је
у
собу
ушао
.
Младен
љубљаше
Ивана
као
што
љубе
своје
пријатеље
,
искрено
верно
,
жарко
и
постојано
.
Њему
он
увек
беше
добро
дошао
,
али
сад
,
сад
му
беше
у
неугодно
доба
досадио
,
и
то
први
пут
у
животу
њиховог
пријатељства
.
„
Који
бес
,
Младене
,
—
рече
Иван
—
ја
мнијах
ти
ћеш
ми
се
на
врат
обесити
кад
ме
видиш
,
па
сам
се
већ
приправљао
како
ћу
се
бранити
да
ме
не
угушиш
од
милине
.
”
Младен
не
одговори
му
ништа
,
већ
му
руком
покаже
место
до
себе
на
дивану
.
Иван
седе
,
па
се
мало
замисли
,
после
погледа
позорно
свог
друга
.
„
Младене
,
правиш
ти
календаре
?
“
Младен
је
вртео
главом
.
„
Не
?
—
настави
Иван
—
а
оно
заиста
размишљаш
о
томе
како
ће
се
уздигнути
царство
Душаново
.
“
Младен
подигне
своје
светле
очи
у
којима
беху
две
велике
сузе
на
Ивана
,
па
љупко
али
жалостимо
рече
:
„
Бадава
бих
о
томе
размишљао
,
то
памет
обичних
људи
неће
достићи
,
нити
начин
за
то
изнаћи
,
али
ће
царство
Душаново
још
ускрснути
.
Бог
је
срушио
српско
господарство
ради
неслоге
српске
,
вера
моја
!
Бог
ће
га
ускрснути
ради
постојанства
,
верности
и
чврстоће
српске
!
“
У
Ивану
жилице
се
заиграју
,
срце
му
се
стесни
;
ове
две
три
речи
,
које
Младен
изусти
,
учине
му
се
пророчанство
које
овај
говори
из
магнетичног
сна
.
Зато
се
и
мане
шале
,
већ
узе
једну
цигару
из
завежљаја
,
који
беше
пред
њиме
,
запали
је
па
се
баци
комотно
на
диван
.
„
Честите
цигаре
,
какав
леп
плаветникаст
дим
дају
из
себе
,
како
дивно
горе
!
Гле
,
већ
сам
је
скоро
испушио
а
она
све
једнако
држи
свој
пепео
.
Па
после
,
кака
арома
!
Е
,
та
дивно
ти
је
то
пушење
.
Младене
,
како
се
зову
ове
цигаре
?
“
„
Хавана
регалија
.
“
„
Хавана
регалија
?
Одмах
сам
помислио
да
је
од
американског
листа
.
Бадава
,
нема
ти
тога
мириса
ниједан
други
дуван
,
који
има
американски
.
Баш
фала
Колумбу
што
се
потрудио
да
нађе
Америку
—
а
слава
и
дебелом
Никодију
што
нас
је
упознао
са
овим
биљем
.
“
Док
је
Иван
овако
одушевљен
био
и
фалио
американски
дуван
,
дотле
се
Младен
опет
загледа
у
своје
прстенчиће
,
и
сањаше
своје
лепе
сне
гледајући
у
њима
Ружину
слику
.
Ивану
незгодно
бојаше
то
ћутање
и
хладноћа
његова
друга
,
зато
и
устане
са
дивана
говорећи
:
„
Младене
,
ја
морам
данас
још
и
другим
мојим
пријатељима
у
истом
послу
у
ком
сам
и
к
теби
дошао
.
“
„
У
каквом
послу
?
“
„
У
недељу
ћу
се
венчати
са
својом
Милком
,
па
позивљем
своје
другове
у
сватове
.
Ти
ћеш
ми
бити
девер
уз
невесту
...
Но
,
шта
се
мрштиш
?
зар
имам
ја
кога
ближег
од
тебе
?
“
„
Не
знам
,
ал
’
ја
сад
нисам
за
весеље
,
па
зато
нећу
ти
у
сватове
ни
доћи
,
да
ти
не
кварим
весеље
.
“
„
Ни
ако
Ружа
буде
у
сватовима
?
“
Младену
бледо
лице
облије
слабо
руменило
.
„
А
она
ће
за
цело
бити
,
драги
мој
друже
,
јер
она
се
обећала
.
“
„
Ал
’
ти
знаш
да
код
нас
није
обичај
имати
девера
кад
се
удаје
удовица
,
“
опровргаваше
Младен
.
„
Е
,
што
удовица
?
Ја
нећу
да
знам
да
је
Милка
имала
већ
једног
мужа
,
ја
сам
њу
миловао
још
кад
је
девојка
била
,
па
ја
себи
то
представљам
и
сад
да
је
узимам
као
девојку
,
и
хоћу
да
ти
будеш
девер
уз
њу
.
Хоћеш
ти
бити
девер
уз
невесту
?
“
„
Хоћу
.
“
„
За
цело
?
“
„
Ево
руке
!
“
„
Добро
,
сад
с
Богом
док
се
опет
не
видимо
.
“
„
Срећно
!
“
ИВ
.
НАДА
Шат
и
мене
моје
сунце
дође
,
Шат
и
мене
данак
не
мимође
Бранко
Р
.
Освану
недеља
красни
данак
.
Младен
устаде
пре
зоре
;
радујући
се
срећи
,
која
тај
дан
на
њега
чека
,
не
бејаше
му
могуће
наслађавати
се
сном
.
После
се
молио
Богу
.
То
је
тако
добро
и
пуно
утехе
.
Богу
се
поверити
,
кад
се
човеку
на
срцу
стешча
.
За
тим
се
стаде
облачити
.
У
оделу
свом
учинио
је
најбољи
избор
;
што
му
је
од
свега
одела
најбоље
и
најприкладније
било
,
то
је
на
себе
удрио
.
А
кад
бејаше
обучен
чисто
,
укусно
,
али
просто
,
онда
се
баци
у
једне
опште
каруце
—
fiacre
—
и
тако
довезе
се
до
обиталишта
Иванове
невесте
.
Ту
бејаше
већ
скупа
много
господског
света
,
врло
изабрана
дружба
.
После
мало
времена
господски
сватови
подигоше
се
светој
цркви
,
где
се
Иван
са
својом
невестом
венча
по
обичају
православне
цркве
;
после
венчања
врате
се
сви
невестиној
кући
где
их
је
велика
част
чекала
.
Дан
је
за
госте
прошао
као
обично
у
српским
сватовима
—
весело
.
А
за
Младена
?
Намером
и
пажњом
његовог
друга
Ивана
и
овог
младе
невесте
,
један
се
мали
круг
оцепио
од
великог
сватовског
круга
у
једну
собицу
за
себе
.
У
овом
кругу
беху
две
три
поносите
госпе
,
с
овима
Ружа
и
њена
мајка
.
Млада
домаћица
доведе
и
Младена
у
овај
круг
.
Дружбена
забава
и
разговор
овог
круга
беше
доста
хладан
—
тако
је
у
сваком
кругу
где
се
пази
на
степен
,
који
у
животу
заузима
овај
или
онај
у
дружини
,
и
где
се
регуле
етикета
преко
мере
држе
.
Нешто
живости
донела
беше
млада
домаћица
у
овај
круг
са
овојом
шалом
.
Ружа
сеђаше
према
Младену
,
али
као
да
се
никад
нису
ни
видели
тако
се
мало
пријатељски
с
њим
владала
.
Један
пут
тек
кад
се
реч
повела
о
његовом
дугом
боловању
и
о
његовој
бледоћи
она
му
рече
али
са
свим
немарљивим
гласом
:
„
Бледоћа
добро
стоји
на
беломе
лицу
.
“
Каквим
је
гласом
ово
изрекла
,
човек
би
од
сваког
другог
за
подсмех
морао
примити
,
али
који
је
Ружу
познавао
онај
је
знао
да
Ружа
у
свом
животу
ником
толико
ласкања
није
рекла
,
колико
сад
Младену
у
ово
неколико
речи
.
Што
се
мајке
Ружине
тиче
,
она
је
надокнадила
хладноћу
своје
кћери
са
уљудним
,
пријатељским
и
скоро
поверителним
разговором
са
Младеном
,
шта
више
допусти
му
и
узме
од
њега
обећање
да
ће
их
походити
у
њиховом
обиталишту
.
И
тако
се
у
опште
на
овај
дан
није
могао
ни
Младен
тужити
,
јер
овај
дан
он
осети
наду
боље
будућности
.
В
.
УДАР
Синоћ
ми
се
испросила
драга
.
С
.
Н
.
П
.
Младену
мило
и
драго
бејаше
да
има
приступ
у
кући
Ружине
мајке
;
то
бејаше
велика
срећа
за
њега
и
ову
срећу
уживати
хтеде
.
По
опет
се
устезао
,
и
од
дана
на
дан
одлагао
је
поход
,
Бог
би
знао
зашто
,
кад
је
горео
од
жеље
видети
дражесну
Ружу
и
у
њеном
кругу
бити
.
Е
,
то
су
својствености
тихе
али
дубоке
и
прекомерне
љубави
.
А
Младенова
љубав
према
Ружи
граничила
је
с
обожавањем
.
Прпи
пут
после
отишао
је
са
Иваном
и
беху
обадвоје
врло
лено
примљени
.
После
је
ишао
још
неколико
пута
,
и
бивао
је
увек
свесрдно
примљен
,
понајвише
од
стране
домаћице
.
Ружин
дочек
бејаше
као
обично
,
разговор
међу
њима
измерен
,
проесапљен
,
и
задржавао
се
само
око
свакидашњих
ствари
.
О
љубави
,
о
осећању
и
чувствовању
никад
се
није
говорило
.
И
кад
би
оваки
обичан
разговор
—
по
природи
—
без
забаве
постао
,
а
друге
забаве
не
би
било
,
онда
би
Ружа
села
за
фортепијано
и
свирком
веселила
себе
и
свога
госта
.
Један
пут
је
певала
сентименталну
немачку
песму
која
се
овако
почиње
:
Gehet
ihr
drei
Pferde
,
Vor
dem
Wagen
,
Und
den
Jungen
Poftillion
.
У
тој
песми
је
изражена
туга
младог
поштарчета
које
путује
па
спомиње
своју
плавооку
деву
,
која
му
је
врло
драга
и
мила
била
,
и
коју
он
више
не
може
видети
,
спомиње
своју
отаџбину
,
коју
оставља
,
и
у
њој
све
што
му
је
срцу
мило
и
драго
.
Ова
је
песма
њему
постала
најмилија
од
овог
дана
;
јесте
та
песма
пуна
изражаја
и
нежности
,
али
њему
је
зато
тако
неисказано
омилела
што
ју
је
Ружа
радо
певала
.
Ружа
,
Ружа
!
—
Што
је
год
она
чинила
,
све
што
је
на
њој
и
око
ње
било
,
то
је
било
њему
дражесно
.
Истина
,
ова
је
девојка
имала
својствено
лепо
појетично
нешто
у
себи
,
али
спољашњост
њена
бејаше
преко
мере
господска
,
изражај
црта
на
њеном
лику
био
је
хладан
и
као
презрителан
;
њу
гледајући
,
по
лицу
и
ношењу
нико
не
би
рекао
да
она
није
најпоноситије
светско
створење
.
Зато
она
није
имала
пријатеља
у
омладини
,
с
њом
никад
нико
није
проговорио
о
љубави
—
а
многа
је
срца
она
већ
присвојила
била
.
Ово
беше
што
је
и
Младена
одбијало
од
њихове
куће
.
—
Један
пут
цео
месец
дана
није
био
код
њих
,
а
кад
их
је
после
месец
дана
опет
походио
,
то
је
било
срце
,
које
га
је
против
његове
воље
одвукло
у
дом
ове
лопе
женске
.
Кад
је
ступио
у
собу
,
у
којој
је
обично
дочекиван
бивао
,
нека
га
језа
обузме
,
срце
му
се
стегне
у
прсима
—
то
бејаше
слутња
.
На
спретном
једном
дивану
од
плаветног
свиленог
предива
са
белим
шарама
седела
је
с
десне
стране
Ружина
мајка
,
а
с
леве
до
ње
Ружа
,
а
на
столици
са
наслоном
—
fauteuil
—
до
Руже
један
млад
човек
.
„
Ах
,
господине
Младене
,
—
рече
Ружина
мајка
—
ви
већ
давно
не
дадосте
се
код
нас
видети
.
“
После
,
и
не
допустивши
да
се
одговара
,
окрене
со
младом
човеку
:
„
Господин
Младен
,
наш
кућевни
пријатељ
.
“
„
Господин
Лацика
,
Ружин
младожења
.
“
Млади
људи
погледаше
један
другог
,
странца
облије
црвенило
до
ушију
.
Младеново
лице
већ
одавно
бејаше
бледо
,
црте
на
лицу
већ
одавно
без
изражаја
,
на
његовом
лицу
не
могаше
се
ништа
опазити
.
Ал
’
да
му
је
ко
у
срце
могао
погледати
?
Домаћица
га
понуди
да
седне
.
Срећа
бејаше
то
за
њега
,
јер
би
се
иначе
био
стропоштао
.
Глас
који
је
изненада
дошао
да
је
Ружа
испрошена
,
бејаше
за
њега
из
неба
гром
.
Сваки
себи
може
представити
како
се
ту
забављало
.
Прво
,
друго
,
треће
тренуће
сви
бејаху
тронути
;
после
се
поведе
неки
разговор
,
који
је
хладан
,
неприродан
и
усиљен
био
.
На
послетку
Ружа
устане
и
седне
за
фортепијано
.
Испод
њених
прстију
захује
акорди
;
после
умиљатим
али
дубоким
гласом
поведе
своју
песму
:
„
Видите
ли
она
три
коња
,
и
поштарче
које
их
пред
колима
гони
?
„
Из
далека
му
се
чује
таман
тужан
глас
као
звоно
,
које
самртника
оглашује
.
„
Пуста
је
шума
,
тихе
су
долине
,
где
је
он
своју
песму
удесио
.
„
Пева
о
очима
своје
плавооке
деве
,
коју
он
више
не
може
гледати
.
„
О
,
плаве
очи
,
красне
очи
моје
нежне
драге
!
ви
задајете
мени
веље
јаде
.
„
Зашто
вас
не
могу
више
видети
,
очи
плаве
,
очи
,
које
тако
миле
бејасте
моме
срцу
?
„
С
Богом
остај
,
лепа
нежна
дево
,
ти
рају
живота
мог
.
„
С
Богом
остај
и
ти
,
отаџбино
Москво
,
где
сам
све
,
ах
,
све
драго
оставио
!
!
!
“
Кад
је
Ружа
ову
песму
певала
то
бејаше
из
дубљине
свега
срца
;
у
свакој
станци
глас
јој
је
слабији
и
дубљи
бивао
;
последње
речи
је
тек
у
јецању
изговорила
;
у
то
магновење
њен
се
поглед
сукоби
са
Младеновим
погледом
,
који
се
у
њу
са
очима
пуним
суза
био
загледао
.
Девојка
није
могла
издржати
овај
поглед
,
него
спусти
своје
очи
,
руке
саме
од
себе
се
ставе
у
движење
,
а
она
и
не
знајући
шта
чини
поведе
нову
песму
:
„
Сећаш
ли
се
оног
јада
Кад
глас
дође
из
ненада
Ка
из
ведрог
неба
гром
.
Да
ја
морам
одлазити
Тебе
драгу
оставити
И
мој
мили
драги
дом
.
“
Младена
љути
болови
спопадну
,
као
да
му
је
варница
из
пакла
у
глави
плаховиту
ватру
потпалила
;
очи
као
да
су
му
се
устаклиле
,
а
срце
као
да
му
је
ујела
љута
гуја
.
Обадвема
рукама
стисне
своје
прси
да
му
се
не
распадну
од
љутог
бола
.
Устане
да
пође
—
посрне
,
после
надвлада
своју
слабост
па
поуздано
корачајући
остави
собу
.
Кад
се
собна
врата
за
њим
затворише
,
у
соби
се
зачу
дубок
уздисај
и
лупа
као
кад
се
што
о
земљу
стропошта
.
Младен
то
и
не
слушаше
,
већ
са
највећом
натегом
надвлађујући
себе
до
дворишта
се
дотетура
.
У
дворишту
за
руку
га
ухвати
једна
стара
,
те
га
заустави
са
речима
,
које
је
једва
кроз
плач
могла
изговорити
:
„
Господине
,
именом
Божјим
вас
преклињем
,
саслушајте
ме
један
часак
да
вам
кажем
шта
ми
на
души
лежи
.
“
„
Ко
сте
ви
?
“
„
Ружина
дојкиња
,
ја
сам
однеговала
то
несрећно
дете
.
“
Младен
се
отме
од
ње
и
нагло
,
не
обзирући
се
више
,
изгуби
се
испред
старе
.
А
она
паде
на
колена
,
и
руке
к
небу
подигнувши
уздахне
:
„
Боже
милостиви
,
немој
ме
оставити
,
него
умудри
ме
шта
да
чиним
?
“
ВИ
.
НЕЗНАНА
ДЕЛИЈА
Млад
делијо
,
ако
знаш
за
Бога
,
Кажи
ми
се
ко
си
и
окле
си
,
Кога
ли
си
рода
јуначкога
.
Пјеванија
Ц
.
и
Х
.
...
...
нигде
кута
Дено
млађан
да
се
станим
.
Бранко
Рад
.
Други
дан
тражило
је
Младена
у
његовом
обиталишту
једно
умотано
и
расплакано
женско
.
Други
становници
те
исте
куће
,
у
којој
је
Младен
обитавао
,
рекоше
јој
да
су
пређашње
целе
ноћи
свећу
видели
у
његовој
соби
,
коју
је
зором
оставио
,
закључао
за
собом
,
и
кључ
од
собе
кућном
слузи
предавши
отишао
и
више
се
кући
ни
враћао
није
.
Трећи
дан
опет
је
долазило
оно
исто
женско
.
Пети
,
шести
,
седми
,
осми
дан
тако
исто
—
али
Младена
за
то
доба
нико
није
видео
.
Његови
пријатељи
,
нико
,
нико
није
знао
за
њега
.
„
Ах
,
сад
је
свему
већ
крај
!
—
уздахне
жена
,
која
га
је
тражила
—
он
је
један
,
коме
бих
могла
била
открити
тајну
своју
,
и
тако
сачувати
кукавно
своје
дете
од
несреће
:
—
њега
ја
нећу
видети
,
а
њојзи
Бог
нека
буде
милостив
,
и
нека
је
сачува
.
“
После
ових
речи
открије
своје
лице
да
из
очију
избрише
две
сјајне
сузе
.
Лице
бејаше
—
Ружине
старе
дојкиње
.
О
Младену
не
бејаше
ни
гласа
ни
трага
;
његови
пријатељи
дуго
га
се
опомињаше
и
и
дуго
га
спомињаше
.
Родитељи
његови
,
којима
је
Иван
јавио
био
за
њиховог
јединца
,
разбираху
за
њега
.
Али
две
године
прођоше
,
нико
не
могаше
за
њега
разабрати
где
је
,
куд
ли
се
део
,
баш
као
да
је
у
земљу
пропао
.
---
У
исто
доба
док
су
за
Младена
разбирали
и
оплакивали
га
они
,
који
су
га
миловали
,
на
Хамбуршком
морском
пристаништу
у
„
Cafee
of
the
great
Britain
“
један
морски
лађар
приповедао
је
другима
:
„
Како
се
на
једном
пароплову
,
који
је
из
Хамбурга
у
Хул
пловно
,
налазио
један
млад
човек
,
који
је
имао
лице
бледо
као
самртник
,
стас
израстао
и
витак
као
дух
,
а
очи
ватрене
и
поглед
оштар
као
у
вампира
,
човек
из
далеког
света
,
који
је
знао
говорити
са
свима
матрозима
њиховим
матерњим
језиком
,
а
његовим
нико
.
„
Кад
су
се
на
високо
море
навезли
,
бура
се
подигла
,
ветар
је
беснео
и
дизао
таке
таласе
какве
још
ни
он
није
пре
тога
видео
;
у
мору
на
даљину
,
коју
је
око
тек
догледати
могло
,
није
се
ништа
видело
него
бела
пена
,
коју
је
до
дна
усколебано
море
из
себе
бацало
,
као
што
добар
коњ
баца
из
уста
кад
преко
мере
нагло
лети
,
а
јахач
га
све
више
стиска
и
мамуза
;
таласи
су
један
другог
гонили
као
кад
непријатељ
гони
раштркану
војску
,
а
кад
је
стражњи
достигао
предњег
онда
се
на
њега
попео
,
и
преко
њега
јурећи
уздигао
се
у
висину
,
и
онда
таласи
тако
изгледаше
као
исто
стрменито
стење
;
а
кад
овако
нагомилане
таласе
ветар
удари
о
лаку
лађу
,
лађа
одскочи
,
па
се
подигне
у
вис
к
небу
;
но
зато
опет
ветар
зграби
о
лађу
разбијене
таласе
па
их
у
ваздуху
са
собом
понесе
преко
целе
лађе
;
матрози
,
који
на
крову
посао
свој
оправљаху
,
беху
сви
као
окупани
,
вода
је
цурела
са
њиховог
у
восак
утопљеног
платненог
одела
;
и
они
поред
тога
опет
имађаху
врео
дан
,
јер
посао
и
опасност
бејаше
велика
.
„
Путинци
сви
беху
у
својим
кајутама
,
у
мукама
од
љуте
морске
бољетице
,
која
због
здраво
усколебаног
мора
ниједног
није
обишла
;
бејаше
и
више
матроза
од
ње
напастованих
.
„
Али
тај
млади
странац
никад
у
кајуту
није
силазио
;
у
лицу
и
свом
владању
никад
се
није
променио
;
болест
која
никог
од
путника
није
поштедела
,
као
да
је
знала
да
га
неће
моћи
надвладати
,
не
смеде
ни
јуришити
на
њега
,
јер
доста
да
он
њој
не
подлеже
.
„
А
он
беше
сад
први
пут
на
мору
.
„
Матрози
га
више
пута
опомињаху
да
сиђе
у
кајуту
,
али
он
увек
место
одговора
пружио
би
им
тек
своју
румом
напуњену
бутелу
,
па
би
им
поуздано
рекао
:
„
Пиј
,
па
гледај
свој
посао
“
,
и
после
би
се
и
сам
напио
из
своје
бутеле
.
„
Бура
се
није
утишавала
,
ветар
је
од
противне
стране
све
јаче
долазио
,
у
један
пут
како
је
јаче
засвирао
у
тај
мах
једна
нагомилана
водена
планина
о
лађу
поребарке
се
удари
,
цела
се
лађа
задркће
,
машина
престаде
радити
,
и
лађа
напредовати
.
„
Путници
,
од
којих
се
гдекоји
од
љуте
бољетице
бејаху
мало
освестили
,
нагрну
устрашени
на
кров
—
ту
бејаше
јаук
и
запевка
,
—
у
машини
се
штета
начинила
.
„
Гдекоји
се
млађи
матрози
препадоше
.
„
Јаук
и
писка
помеша
се
са
звиждањем
ветра
,
који
је
са
широког
мора
долазио
.
Матрози
повуку
тешке
гвоздене
ланце
за
које
је
био
ленгер
привезан
,
да
га
у
море
баце
,
не
би
ли
дно
дохватио
и
лађу
сачувао
,
да
је
вихор
са
собом
назад
не
понесе
.
„
У
општем
метежу
и
забуни
ја
погледах
странца
-
говораше
приповедајући
,
—
ал
’
он
са
свим
хладнокрвно
пружи
ми
свој
рум
.
„
„
Пиј
—
вељаше
ми
—да
се
мало
поткрепиш
,
ако
пођеш
на
дугачак
пут
,
с
којег
се
ни
вратити
нећеш
.
“
„
Ја
примих
бутелу
и
напих
се
из
ње
.
Бога
ми
,
прве
сорте
рум
беше
у
њој
:
сладак
као
сируп
,
снажан
као
арак
,
а
питак
као
млеко
.
Кад
сам
се
напио
,
предам
бутелу
странцу
,
он
и
сам
прогута
неколико
капи
,
па
после
,
као
да
му
је
што
повољно
,
почне
певати
једну
лепу
немачку
песму
,
од
које
сам
ја
само
ово
запамтио
:
„
„
О
ви
очи
,
плаве
очи
!
ви
задајете
веље
јаде
јадном
мом
срцу
.
„
„
С
Богом
остај
,
лепа
нежна
дево
,
ти
рају
живота
мог
.
“
„
После
овога
је
певао
једну
другу
песму
,
која
је
врло
жалосна
била
,
јер
сам
ја
опазио
у
његовом
оку
сјајне
сузе
;
али
те
песме
нико
није
разумевао
.
„
И
ово
све
дотле
је
бивало
,
док
је
највећа
забуна
на
лађи
била
,
и
свако
са
стравом
ишчекивао
и
изгледао
да
чује
шта
је
са
машином
.
Срећом
машина
није
била
здраво
оштећена
,
погрешка
се
лако
дала
поправити
,
те
тако
машина
доведена
у
добро
стање
стаде
радити
а
лађа
напредовати
,
која
после
58
сати
борећи
се
једнако
са
усколебаним
морем
дође
у
пристаниште
.
„
Путници
весело
изађу
из
лађе
благодарећи
Богу
па
милости
што
их
је
спасао
од
смрти
,
а
странац
беше
сад
тек
туробан
и
невесео
.
“
С
овим
закључи
матроз
своју
приповетку
,
којој
се
сви
дивише
;
али
и
други
матрози
потврђиваху
,
да
су
и
они
видели
таког
истог
чудноватог
младог
човека
,
ко
на
северном
,
ко
на
источном
мору
.
Путујући
из
Швајцарске
Милану
,
прелази
се
преко
страховите
вековечитим
снегом
покривене
горе
,
која
се
Свети
Готхард
зове
.
Од
ране
јесени
па
скоро
до
јунија
месеца
,
ко
преко
ове
горе
прелазити
мора
,
тај
види
величанствену
и
страховиту
природу
,
али
се
и
назебе
,
нагладује
и
напати
.
На
недељу
дана
пред
Божић
у
једном
сеоцу
,
које
испод
исте
горе
лежи
и
које
се
Оспедал
зове
,
бејаше
више
путника
,
који
чекаху
угодно
време
да
би
се
могли
пустити
па
опасан
пут
—
прелазак
преко
горе
С
.
Готхарда
.
Путинци
беху
у
двојим
великим
колима
свега
њих
осморо
,
разговараху
се
један
с
другим
француски
,
али
по
изражају
и
акценту
могло
се
познати
да
то
није
њима
свима
материн
језик
.
Тако
и
јесте
,
јер
међу
њима
бејаше
један
Енглез
,
један
Талијанац
,
један
Рус
,
један
Немац
,
један
Шпањолац
,
два
Француза
и
један
млад
висок
човек
бледога
и
белога
лица
,
црне
косе
,
ватрених
очију
,
за
кога
нико
није
знао
од
куд
је
и
од
ког
је
народа
.
Он
са
сваким
говораше
његовим
језиком
,
и
то
тако
чисто
и
правилно
,
са
тако
чистим
народним
акцентом
,
да
га
Енглез
за
Енглеза
,
Талијанац
за
Талијанца
,
Рус
за
Руса
,
Шпањолац
за
Шпањолца
,
Немац
за
Немца
,
а
Французи
за
Француза
држаху
.
Ал
’
он
није
ни
од
једног
тог
рода
био
.
После
мало
времена
путовође
дођоше
,
и
путници
се
подигоше
на
пут
.
Бејаше
свега
13
путовођа
.
Њихове
ноге
беху
обвијене
до
више
колена
дебелом
кожом
,
у
рукама
је
носио
сваки
једну
мотку
од
прилике
пет
стопа
дугачку
.
Кад
су
пред
свака
кола
четири
јака
вола
упрегли
,
и
волове
,
осим
обичних
хамова
,
још
јаким
штрангама
колима
привезали
,
онда
се
кренуше
.
Путовође
иђаху
пешке
,
поред
сваких
кола
двојица
са
једне
а
двојица
са
друге
стране
,
—
тројица
њих
иђаху
далеко
пред
колима
и
истраживаху
прави
пут
.
Последња
два
иђаху
за
колима
,
али
кад
је
чему
нужда
била
они
се
тамо
налажаху
.
Путници
могоше
у
колима
остати
,
јер
су
их
путовође
уверили
,
да
су
тамо
без
опасности
,
али
поред
свега
тога
беху
повели
осам
сељачких
коња
за
јахање
,
за
сваког
путника
по
једног
за
сваки
случај
.
Овако
је
путовао
тај
караван
:
Пењаше
се
на
стрму
гору
полагано
,
пут
бејаше
тежак
и
узак
,
са
обадве
стране
до
пута
страховите
пропасти
и
стрмени
.
Гдекоји
од
путника
зажмуреше
да
не
виде
ту
пропаст
.
Млади
странац
не
хтеде
у
кола
улазити
,
већем
узјаха
једног
коња
,
па
иђаше
за
путовођама
тако
немарно
и
без
страха
као
да
је
,
од
рођења
свог
па
до
тог
дана
,
своје
време
само
у
прелазу
преко
ове
горе
проводио
.
После
два
сата
оваког
путовања
,
пред
путницима
се
подигне
као
нека
густа
магла
.
То
бејаше
снег
,
који
је
из
неба
густо
падао
.
Беше
оштра
зима
,
снег
дебео
покрио
цео
пут
,
не
бејаше
једне
утрвене
стазице
;
путници
осим
себе
и
својих
коња
ништа
друго
не
виђаху
него
бело
,
бело
—
небо
,
земља
,
све
то
испред
њих
сакривено
бејаше
једнаком
белом
бојом
.
Мало
касније
пут
постаде
неисказано
тежак
,
путовође
морадоше
увек
до
колена
по
снегу
газити
,
а
доста
пута
се
у
тако
дубоке
гудуре
уваљиваху
,
да
су
их
другови
њихови
са
тешком
муком
из
тих
гудура
избављати
могли
.
Путници
у
колима
дрктаху
као
пруће
које
од
страха
које
од
глади
и
зиме
,
која
на
њих
стаде
јуришати
.
Млади
странац
,
као
да
је
какова
мраморна
статуа
,
сеђаше
на
своме
коњу
не
мичући
се
,
а
коњ
напредоваше
лагано
за
путовођама
и
са
пажњом
обилажаше
опасна
места
,
у
која
се
путовође
заглибљиваху
.
На
послетку
пут
постаде
тако
тежак
,
путничке
очи
тако
се
беху
засениле
од
једнаког
снежног
блистања
,
да
стражњи
не
могаху
више
предње
видети
,
већ
ови
тек
морађаху
оне
довикивати
.
Целим
друштвом
облада
страх
,
у
колима
бејаше
мртво
ћутање
,
сваки
се
у
један
угао
од
кола
увукао
био
и
задао
се
у
дубоке
мисли
,
гдекоји
се
мољаху
Богу
у
себи
,
и
њему
препоручиваху
своје
душе
,
јер
се
не
надаху
да
ће
живи
прећи
преко
страховите
горе
.
У
један
пут
се
прекине
ћутање
,
глас
једне
сентименталне
песме
долазио
је
са
оне
стране
,
где
је
био
млади
странац
на
коњу
и
три
прве
путовође
,
који
су
прави
пут
истраживали
,
у
највећој
опасности
.
Песма
бејаше
немачка
;
онај
путник
,
који
је
Немац
био
,
тумачио
је
својим
друговима
оне
речи
од
песме
,
које
до
њих
допираху
:
„
О
,
ви
очи
,
плаве
очи
,
ви
задајете
веље
јаде
јадноме
мом
срцу
.
„
С
Богом
остај
,
ти
лепа
нежна
дево
,
ти
рају
мога
живота
.
„
С
Богом
остај
,
отаџбино
моја
,
где
сам
оставио
све
што
је
срцу
моме
било
мило
и
драго
.
“
Ова
се
песма
дуго
орила
,
после
се
учини
тишина
,
за
тим
опет
зачују
се
гласи
нове
песме
,
коју
нико
није
савршено
разумевао
,
али
Рус
је
из
целога
по
гдекоју
реч
схватио
и
смисао
овако
нагађао
:
„
Сећаш
ли
се
,
кад
ми
је
глас
дошао
као
из
ведрог
неба
гром
,
да
ја
морам
одлазити
,
тебе
оставити
,
од
то
доба
ми
је
празан
и
мрачан
цео
свет
.
“
Песма
се
ова
чула
дуго
,
и
то
све
дубље
и
дубље
,
а
глас
певачев
бејаше
све
слабији
и
све
тамнији
и
жалоснији
.
Но
у
гласу
и
у
песми
тој
бејаше
нешто
тајно
дражесно
,
нешто
волшебно
тако
,
да
од
како
се
ова
песма
заорила
била
,
од
тог
тренутка
се
путници
охрабрише
,
и
лакше
сносише
зиму
и
глад
.
А
ово
је
још
дуго
тако
трајало
.
Док
једва
један
пут
после
дуге
муке
цео
тај
путнички
караван
не
приспе
на
врх
горе
.
—
Онда
певач
умуче
а
сви
путници
из
једног
грла
весело
ускликоше
:
„
Врх
од
горе
;
хвала
Богу
,
спасени
смо
!
“
На
врху
горе
С
.
Готхарда
има
једна
гостионица
,
или
боље
рећи
крчма
,
у
којој
су
швајцарски
простаци
крчмари
.
У
овој
гостионици
,
која
на
врху
ове
стрмените
и
снежне
горе
као
између
неба
и
земље
да
виси
,
има
само
једна
соба
,
која
је
у
свему
налична
обичним
швајцарским
простијим
собама
.
Она
је
велика
,
зидови
су
јој
од
самих
чамових
дасака
.
Даске
су
лепо
углађене
али
чађаве
,
црне
од
силног
дима
,
који
се
диже
из
камина
,
у
ком
без
престанка
ватра
гори
,
и
из
силних
лула
,
које
се
увек
диме
у
овој
соби
;
јер
један
путник
не
прође
преко
горе
С
.
Готхарда
,
да
се
овде
не
сврне
и
мало
одгреје
,
а
који
се
овде
сврати
тај
сваки
попуши
ту
по
неколико
лула
дувана
или
неколико
цигара
—
дуван
и
цигаре
су
у
Швајцарској
добре
и
јевтине
,
а
који
се
одважи
да
преко
С
.
Готхарда
путује
тај
је
заиста
и
дуванџија
.
А
сваки
овде
пушећи
,
кравећи
се
и
одмарајући
се
,
захваљује
Богу
што
га
је
срећно
довде
сачувао
те
се
није
смрзнуо
,
и
у
снегу
навеки
изгубио
,
и
што
није
скапао
од
глади
.
Кад
је
наш
караван
до
ове
гостионице
дошао
,
путници
поскачу
из
кола
и
полете
соби
с
таком
радости
с
каком
не
би
ни
у
сватове
ишли
.
Странац
их
је
пред
гостионицом
чекао
и
кад
су
из
кола
сви
поскакали
,
он
им
чисто
Француски
рече
:
„
С
Богом
,
господо
.
“
„
Овамо
,
овамо
наш
драги
сапутниче
,
—
повикаше
му
ови
из
једног
гласа
—
овде
ћемо
се
одмарати
,
и
мало
одгрејати
—
а
Бог
и
душа
доба
је
већ
.
“
„
С
Богом
,
—
рече
на
ново
странац
—
ви
се
одмарајте
ако
сте
доспели
,
ал’ја
морам
напред
.
“
„
Куда
за
Бога
?
Та
погинућете
на
путу
.
“
Странац
се
насмеје
.
„
Није
још
,
чини
ми
се
,
куцнуо
за
мене
самртни
час
.
Да
је
мени
суђено
било
,
ја
бих
већ
одавно
погинуо
био
;
али
нема
смрти
без
суђеног
данка
.
“
После
ових
речи
дубоко
уздахне
,
па
онда
продужи
овако
свој
говор
:
„
Ја
ћу
с
вашим
допуштењем
,
господо
моја
,
узети
једног
коња
,
који
није
толико
уморан
као
мој
;
вама
и
тако
не
требају
више
коњи
.
“
„
Немојте
,
—
одговори
му
један
Француз
уљудно
—
причекајте
само
мало
да
се
поодморимо
и
окрепимо
,
па
ћемо
сви
у
друштву
;
немојте
нам
кратити
вашу
драгу
дружбину
!
“
„
Опростите
ми
,
господине
,
—
одговори
непознати
—
данас
је
19
декембар
,
21ог
у
поноћи
се
креће
брод
„
Ла
Хирондел
“
са
ђеновског
пристаништа
Алжиру
,
а
ја
ћу
на
њему
бити
,
а
имам
још
посао
,
који
пре
тога
морам
свршити
у
Милану
.
“
И
после
ових
речи
,
поклонивши
се
дружини
,
уседне
на
коња
,
ког
му
је
један
путовођа
био
довео
,
па
се
нагло
изгуби
испред
својих
другова
у
магли
од
снега
,
који
је
непрестано
падао
.
„
Ђаволски
човек
;
—
рече
Немац
улазећи
у
гостионицу
—
човек
се
мора
посумњати
да
ли
је
он
од
овог
света
!
Тог
је
заиста
изванредна
жена
родила
,
ако
је
он
од
жене
.
“
„
Какво
је
то
срце
,
каква
ли
крв
?
“
прихвате
други
.
„
Словенска
,
Бог
и
душа
,
словенска
,
“
рече
Рус
поносито
.
„
Од
куд
ви
то
закључујете
?
“
запитају
га
сви
.
„
Из
његове
одважности
и
постојане
воље
,
која
не
зна
за
опасност
,
нити
хоће
да
познаје
тешкости
и
препреке
;
—
па
после
из
песме
,
коју
је
певао
,
и
која
је
словенска
,
“
одговори
овај
.
Други
дан
на
пијаци
„
С
.
Феделе
,
“
у
Милану
,
пред
гостионицом
„
Бела
”
,
стадоше
једна
лака
кола
са
три
уморна
поштанска
коња
.
Из
кола
искочи
један
висок
,
блед
,
млад
човек
,
те
поштарче
обдаривши
са
три
пут
више
новаца
него
што
им
се
обично
даје
,
слушчету
од
гостионице
,
које
пред
њега
истрчало
беше
,
преда
своје
путничке
ствари
.
„
Једну
собу
,
господине
?
“
запита
слушче
.
„
Како
ти
је
воља
,
“
одговори
овај
немарљиво
.
„
Ал
’
ћете
изволети
овде
преноћити
?
“
„
Може
бити
,
ал
’
на
сваки
начин
поштанска
кола
са
три
добра
коња
нека
буду
за
мене
у
приправности
.
“
После
ових
речи
окрене
се
и
онако
у
путничком
оделу
упути
се
по
вароши
ходати
.
Ишао
је
нагло
кроз
„
Контрада
С
.
Марино
“
па
онда
се
сврати
десно
у
„
Корзија
дел
’
Джардино
“
,
прође
поред
гласовитог
и
великог
театра
„
Ла
Скала
“
,
уђе
у
улицу
„
Фате-бене-фратели
,
“
прође
поред
болнице
истог
имена
,
која
је
на
углу
од
„
Страдоне
ди
С
.
Анџело
“
па
се
заустави
пред
касарном
„
С
.
Анџело
.
“
Време
бејаше
пред
вече
;
пред
касарном
беше
више
њих
,
сами
поштени
ћесарски
војници
са
црним
кајишима
;
ови
се
између
себе
разговараху
о
женама
и
деци
својој
,
и
о
милој
и
драгој
својој
постојбини
.
„
Божја
помоћ
,
јунаци
!
“
рече
им
младић
приближивши
им
се
.
„
Бог
ти
помогао
,
господине
!
“
„
Из
које
сте
,
браћо
,
регименте
?
“
„
Ми
смо
Слуњци
,
господине
,
а
од
куд
си
ти
и
које
нам
добро
носиш
?
“
„
Ја
сам
,
браћо
,
из
далека
света
,
ја
вам
ништа
не
носим
,
већ
сам
баш
вама
дошао
да
вас
замолим
не
би
ли
ми
учинили
услугу
.
“
„
Услугу
?
—
рече
уздишући
најмлађи
међу
војницима
—
какву
услугу
хоћеш
од
нас
,
који
овде
немамо
до
своје
поштено
срце
и
своје
оружје
,
осим
тога
јунаштво
,
постојанство
и
верност
нашу
—
а
и
ово
све
на
услузи
је
само
нашем
цару
,
за
другог
у
нас
овде
нема
ништа
;
—
тражи
од
другог
услугу
,
ми
нити
можемо
нити
ћемо
на
услузи
коме
бити
.
“
„
Не
,
браћо
,
ја
не
тражим
од
вас
ништа
што
не
може
бити
,
што
ја
од
вас
желим
,
то
ви
можете
сваком
странцу
учинити
,
а
мени
тим
више
,
јер
сам
и
ја
од
вашег
рода
.
“
„
Шта
желиш
од
нас
?
“
„
Да
ме
један
од
вас
одведе
вашем
духовнику
.
“
„
Иди
,
Марко
!
“
рече
најмлађем
стражмештер
њихов
.
„
С
Богом
,
јунаци
!
“
„
С
Богом
,
господине
!
“
Млад
човек
упути
се
са
својим
вођом
,
и
после
четврт
сата
зауставе
се
пред
једном
угледном
кућом
.
„
У
првом
кату
,
Н-ро
4
,
господине
.
“
„
Хвала
!
“
„
Богу
хвала
!
“
Младић
тури
руку
у
џеп
па
извади
један
сребрн
новац
од
6
цванцика
те
га
пружи
војнику
;
овај
га
погледа
па
као
увређен
проговори
:
„
Граничари
не
чине
љубави
за
новце
.
“
Младић
се
застиди
па
после
скине
с
прста
једну
златну
бурму
.
„
Ал
’
ово
ћеш
примити
од
мене
за
спомен
?
“
„
За
спомен
?
А
што
си
ти
мени
,
господине
,
да
те
се
опомињем
?
“
„
Твој
брат
по
роду
и
по
крви
—
од
данас
твој
побратим
по
Богу
.
“
Војник
прими
бурму
,
стисне
странца
за
руку
па
му
рече
:
„
Како
да
споменем
свог
побратима
?
“
„
Младен
.
“
„
Младене
,
срећан
ми
био
!
“
„
Срећан
?
Хеј
,
моја
је
срећа
мени
умрла
.
“
И
после
ових
речи
остави
војника
,
који
се
загледао
био
за
њиме
па
уздахнуо
:
„
Добра
душа
,
ал
’
и
он
је
несрећан
.
“
И
две
сузе
затрепте
у
очима
поштеног
војника
.
Младен
,
кога
сад
по
имену
можемо
називати
,
кад
се
већ
и
сам
казао
,
и
за
ког
су
моје
лепе
читатељке
јамачно
већ
и
до
сад
погодиле
биле
,
да
је
он
онај
исти
,
који
је
по
мору
пловећи
,
и
преко
горе
С
.
Готхарда
прелазећи
чуђење
својих
сапутника
побудио
—
упути
се
по
чистим
каменим
степенима
у
први
кат
.
На
вратима
од
Н-ро
4
закуца
.
„
Слободно
!
“
чуо
се
из
собе
глас
.
Младен
отвори
врата
и
уђе
у
собу
.
Пред
њим
стајаше
један
млад
свештеник
витког
стаса
;
црна
и
пуна
брада
обузимала
му
је
његово
бело
и
румено
лице
,
из
ког
као
и
из
очију
му
видела
се
доброта
и
љубав
;
чело
му
је
било
глатко
и
високо
,
тим
,
више
што
му
је
његова
свилена
коса
с
чела
шчешљана
била
преко
потиљка
на
рамена
,
као
што
свештеници
православне
источне
цркве
носе
.
Овај
свештеник
бејаше
један
од
оних
Божјих
служитеља
,
који
познају
свет
и
људе
у
свету
,
и
тако
знајући
људске
страсти
и
патње
,
које
се
из
тих
страсти
на
њих
стештавају
,
кадар
беше
својим
саветом
и
својом
науком
страдалнике
и
злопатнике
утешити
.
Младен
видевши
овог
Божјег
човека
,
ког
поштено
лице
поверење
и
љубав
му
у
срце
ули
,
поклони
се
пред
њим
и
поверителним
гласом
проговори
:
„
Господине
,
ја
желим
исповедног
духовника
.
“
Духовник
га
посади
до
себе
,
па
га
понуди
да
говори
.
„
Видите
,
господине
,
ја
сам
прешао
многе
опасности
и
лако
сам
могао
био
погинути
,
да
ме
рука
Божја
,
која
је
моћна
,
и
милост
његова
,
која
је
неизмерна
,
није
спасла
и
уздржала
до
сад
више
пута
од
јамачне
смрти
.
„
Ја
сам
до
данас
свуд
срећно
прошао
где
сам
могао
био
заглавити
,
и
ово
беше
Божја
воља
;
али
ми
смртни
не
знамо
шта
је
Бог
са
својом
премудрости
за
нас
наредио
,
и
докле
ће
нам
суђено
бити
да
смо
у
овој
пустињи
,
која
се
свет
зове
,
и
која
је
за
многе
тако
пуна
јада
.
—
Господине
,
ко
се
много
у
опасности
и
близу
смрти
налази
,
онај
се
упозна
с
њима
,
па
га
оне
као
свог
познаника
штеде
,
али
опет
у
комшилуку
са
смрћу
бивши
он
јој
је
најближе
на
руци
;
—
господине
,
ја
нисам
прешао
још
све
опасности
,
данас
сутра
,
ја
могу
њима
подлећи
и
умрети
.
“
Свештеник
га
погледа
оштро
али
љубавно
и
сажалително
,
јер
је
он
из
ово
неколико
речи
у
полак
поњао
срце
и
страсти
овог
младића
,
па
му
благо
проговори
:
„
Ви
,
тако
млад
,
ком
је
свет
и
радости
светске
на
угледу
,
о
смрти
мислите
,
ви
хоћете
да
умрете
,
ви
који
можете
свету
добра
чинити
.
“
„
Млад
,
стар
,
—
одговори
Младен
—
смрт
не
бира
;
онога
скоси
,
који
јој
под
косу
дође
;
а
ја
,
као
што
сам
рекао
,
у
њеном
комшилуку
бивши
најбоље
сам
јој
на
ударцу
;
недељу
две
дана
,
па
ће
онда
чудо
Божје
бити
,
ако
ме
смрт
поштеди
;
ја
ћу
умрети
,
а
моја
је
жеља
умрети
као
што
Хришћанину
приличи
:
са
вером
и
светим
причешћем
.
“
Свештеник
сад
већ
за
цело
знађаше
с
каквим
човеком
има
посла
,
за
то
мане
се
саветовања
и
наговарања
,
већ
крепким
гласом
рече
:
„
Приклоните
главу
.
“
Младен
устане
на
ноге
,
скрсти
побожно
своје
руке
,
и
главу
земљи
приклони
.
Свештеник
метнувши
на
себе
петраиљ
,
очита
свету
молитву
и
после
рече
:
„
Исповеди
се
као
што
би
се
Богу
исповедио
,
мени
слузи
Божјему
.
Бог
прашта
грехе
онима
,
који
се
истино
покају
и
исповеде
их
.
“
Младен
му
тихо
говораше
своју
исповест
,
после
је
смиреним
срцем
слушао
молитву
за
отпуст
греха
и
примио
свето
причешће
.
Пре
него
што
ће
поћи
,
свештеник
му
рече
:
„
Немојте
,
господине
,
заборавити
да
и
најнесрећнији
човек
овог
света
има
своје
дужности
.
Од
најмањег
до
највећег
и
од
најнесрећнијег
још
жели
род
,
отаџбина
и
владалац
да
испуњава
своје
дужности
према
њима
.
“
„
Ја
сам
о
томе
већ
премишљао
.
Још
по
године
,
господине
;
ако
за
ово
по
године
још
останем
жив
—
онда
је
на
небу
друго
написано
за
мене
,
онда
ће
у
мом
срцу
бити
други
идол
,
а
тај
ће
бити
света
тројица
,
која
се
зове
:
род
,
постојбина
и
владалац
.
“
После
ових
речи
поклони
се
па
оде
.
Тај
исти
дан
око
поноћи
,
испред
гостионице
„
Бела
Венеција
“
кренуше
се
једна
поштанска
кола
,
пред
којима
су
летела
три
добра
коња
.
21
.
декембра
после
поноћи
„
Ла
Хирондел
“
пловила
је
Алжиру
,
а
на
њој
међу
другима
путницима
бејаше
и
Младен
.
У
најпоследњим
колонијама
алжирским
,
где
се
најопасније
живи
због
нападања
бедујинских
чета
,
где
се
припека
африканског
сунца
скоро
сносити
не
може
,
где
се
становници
по
сата
не
могу
упустити
без
доста
повеликог
оружаног
друштва
,
ту
по
пустим
песковитим
пустињама
,
по
највећој
припеци
шеташе
се
обично
један
блед
и
висок
млад
човек
сам
самцит
без
икаквог
свог
друга
,
са
својом
дугачком
пушком
преко
рамена
,
и
два
добра
самокреса
за
појасом
.
Чудише
се
и
дивише
житељи
овом
младом
човеку
,
и
увек
кад
су
се
с
њим
састали
запиткиваху
га
од
куд
је
и
од
ког
је
рода
.
Они
су
знали
да
је
он
странац
,
ма
да
је
са
свим
чисто
и
правилно
говорио
њихов
Француски
језик
,
али
кад
је
по
пустињама
онако
сам
тумарао
онда
је
увек
певао
једну
песму
која
је
врло
жалосно
и
дуго
се
отезала
,
а
ову
песму
нико
није
могао
разумети
.
Кад
би
он
овако
тумарајући
састао
се
са
Француским
војницима
,
који
су
међе
чували
,
он
се
увек
њима
придруживао
;
а
кад
би
овако
скупа
на
каку
год
бедујинску
чету
набасали
,
он
је
први
заметао
кавгу
;
у
борби
био
је
храбар
као
лав
;
у
најжешћему
боју
он
је
певао
своју
песму
—
и
његов
се
глас
смешао
са
звиждукањем
бедујинских
танета
,
која
му
око
ушију
пролетаху
.
У
оваким
приликама
ретко
да
који
војник
није
или
погинуо
или
допаднуо
рана
.
А
странца
се
никад
ни
окрзло
није
ни
бедујинско
тане
ни
копље
.
„
Он
зна
волшебну
песму
,
и
његова
песма
њега
чува
,
“
вељаху
војници
.
„
Он
је
храбар
—
рекао
би
обично
један
стари
француски
сережан
—
али
ће
лудо
погинути
;
ови
дивљи
пси
већ
га
познају
да
је
он
увек
међу
нама
,
па
га
зато
мрзе
,
а
наићи
ће
на
њега
кад
по
свом
обичају
сам
тумара
,
па
онда
не
поможе
му
његова
песма
;
јер
бадава
,
јунак
,
јунак
,
али
један
против
двадесет
њих
тек
се
не
може
борити
.
“
Овако
трајаше
по
године
дана
.
У
један
пут
се
изгуби
тај
странац
,
нико
не
знађаше
што
за
њега
куд
се
деде
.
„
Он
је
довршио
своје
,
—
рекао
је
стари
сережан
другим
војницима
,
кад
се
разговор
повео
о
томе
странцу
—
ја
сам
то
напред
прорекао
;
сигурно
су
дивљи
ти
пси
на
њега
самог
набасали
;
он
је
храбар
био
,
ал
’
није
ни
он
свемогућан
.
“
„
Кукаван
млад
човек
;
он
бејаше
тако
добар
и
веран
друг
,
“
прихвати
један
други
,
ком
су
очи
биле
пуне
суза
.
„
Био
па
и
није
,
—
прекине
ћутање
сережан
—
данас
се
њему
то
догодило
а
сутра
може
нама
,
али
—
смрт
тим
псима
који
су
узроци
његове
смрти
!
“
ВИИ
.
ПОСТОЈБИНА
И
ДВА
ГРОБА
Та
све
му
је
.
.
.
.
овог
свота
Уграбила
ова
рака
клета
.
Све
нестало
,
све
га
је
издало
.
Бранко
Радичевић
Младена
у
Алжиру
оплакиваху
,
ал
’
кад
су
га
тамо
оплакивали
,
он
се
вратио
међу
оне
,
који
су
га
већ
и
прежалили
били
.
Он
се
вратио
у
своју
постојбину
.
Нова
туга
,
нови
јади
!
Кад
је
оставио
своју
постојбину
,
он
јо
имао
оца
и
милу
мајку
,
с
којима
се
није
ни
опростио
,
нити
их
је
изгрлио
,
пре
него
што
је
пошао
.
Кад
се
вратио
,
он
место
својих
родитеља
нађе
два
гроба
;
ова
два
гроба
уграбише
њему
још
оне
који
су
га
искрено
миловали
.
Он
паде
на
гробове
,
дуго
је
ту
лежао
с
лицем
к
земљи
,
а
кад
се
подигао
,
на
трави
,
која
је
поникла
била
на
гробовима
,
трептаху
његове
сузе
—
прве
сузе
које
је
пролио
после
две
године
дана
.
„
Сад
сам
сам
на
свету
,
сам
и
јадан
као
млада
шипчица
,
која
је
из
трулог
стабла
изникла
,
и
којој
у
младости
црви
жиле
подгризоше
.
„
Ах
,
Боже
!
...
.
Јадно
,
јадно
моје
срце
.
„
Боже
,
Боже
...
.
Снаго
и
одважности
дај
ми
,
мили
Боже
!
“
И
после
ових
речи
главу
подигне
поносито
небу
,
руком
протре
своје
чело
,
па
одважно
и
са
победом
самог
себе
рече
:
„
Та
ја
сам
човек
,
ја
ћу
и
овај
удар
још
моћи
поднети
.
“
Заиста
је
био
човек
,
који
знаде
своје
болове
зауздати
и
своме
срцу
заповедати
.
Он
стајаше
сам
на
свету
без
сваког
свога
.
Који
га
миловаху
оне
је
црна
земља
покривала
;
које
је
он
љубио
они
му
беху
туђи
.
Он
не
имађаше
ни
брата
ни
сестрице
.
Он
не
имађаше
ни
веренице
љубе
.
Њему
је
баш
приличила
она
песма
:
„
У
Србина
,
који
рода
нема
,
ни
оца
ни
мајку
,
брата
ни
сестрицу
.
“
Ах
,
а
тешко
је
то
осетљивом
срцу
,
које
је
за
миловање
створено
,
да
не
само
што
оно
не
може
назвати
својим
што
милује
,
него
још
и
оно
му
се
отме
,
што
му
је
радост
и
миловање
било
.
Младеновом
срцу
све
је
одузето
што
му
је
год
драго
било
.
И
он
не
паде
више
у
очајаше
,
већ
стегне
своје
срце
,
па
са
стрпељивости
и
вером
је
сносио
тајне
болове
,
који
беснеше
у
његовом
срцу
.
Своје
имање
,
које
му
је
од
оца
остало
,
и
које
је
у
доста
неуредном
стању
нашао
,
распрода
.
Па
после
пригрли
себи
сиромашки
прост
народ
.
Међу
њим
је
живео
,
њега
је
бранио
од
неправедних
нападања
,
и
њега
је
учио
и
храбрио
својим
саветима
.
Са
својим
негдашњим
пријатељима
није
се
никад
састајао
;
он
њих
није
тражио
,
а
они
не
знадоше
где
је
он
.
А
ко
би
