укажена
небу
,
на
ком
се
истом
дробе
и
на
разлаз
спремају
давнашњи
облаци
.
Нешто
је
одлучио
учитељ
,
нешто
је
смислио
поп
,
обадвојица
су
на
чисто
!
На
Никољдан
излазе
с
јутрења
,
па
се
уставише
у
црквеном
трему
,
портику
.
—
Ја
сам
,
учитељу
,
нешто
смислио
,
ословиће
поп
.
—
И
ја
сам
,
прихвати
учитељ
,
натукавши
појаче
фес
на
главу
,
јер
је
у
трему
било
сувише
хладно
.
—
А
шта
си
ти
смислио
?
упитаће
поп
,
заустави
се
и
поче
намештати
крајеве
од
џубета
један
преко
другога
.
—
То
што
и
ти
,
рече
учитељ
,
па
упре
оштрије
поглед
у
попове
очи
.
—
Е
па
ја
,
учитељу
,
лепо
мислим
:
прави
ти
,
жив
ми
био
,
Вертеп
као
и
до
сада
,
па
ћемо
га
пронети
по
овим
нашим
брдима
.
—
А
забрана
?
—
Каква
забрана
!
...
Гледај
ти
свога
посла
!
Боже
здравља
,
гледаћемо
како
ћемо
,
ако
повијају
власти
.
Ту
,
у
црквеном
трему
,
заверише
се
и
поп
и
учитељ
да
праве
опозицију
.
И
доиста
,
ко
је
о
божићним
вечерима
дошао
у
онамошња
села
,
могао
је
видети
најлепши
Вертеп
,
који
је
те
године
пронесен
између
Дрине
и
Колубаре
...
Ето
је
баш
данас
први
дан
Божића
,
потрудимо
се
и
ми
,
драги
читаоци
,
мало
до
учитељ
-Максина
села
.
Ноћ
покрила
брда
,
снег
до
колена
,
одавно
умукнула
пуцњава
пушака
,
големе
ватре
светле
по
кућама
,
многи
је
уморан
,
већ
и
прилегао
негде
украј
огња
.
На
пољу
студено
,
небо
ведро
,
звезде
трепте
неком
зимогрожљивом
светлошћу
,
свеж
ваздух
рези
као
добро
ново
вино
,
ветра
ни
са
једне
стране
,
па
чисто
ти
заигра
срце
кад
ходиш
а
смрзнути
снег
шкрипи
под
ногама
.
Многе
се
куће
светле
и
на
баџе
им
узлеће
дим
горе
у
чисте
и
мирне
висине
.
Али
је
највећма
осветљена
авлија
оне
повелике
куће
,
што
се
лепо
види
на
оној
страни
брда
,
што
је
иза
цркве
.
То
је
дом
свештеника
Крсте
,
који
је
у
селу
најдавнашњији
староседилац
.
Од
како
је
села
и
цркве
и
велике
црквене
нурије
,
од
то
доба
је
и
куће
Протића
.
А
од
како
је
куће
Протића
,
од
то
доба
,
па
све
до
данас
,
она
даје
нурији
вредне
и
честите
попове
.
Ево
је
већ
двадесета
година
како
на
столици
ове
свештеничке
династије
седи
свештеник
Крста
.
Он
је
пре
свега
добар
домаћин
,
па
је
и
у
селу
,
које
се
на
њега
угледа
,
пуно
добрих
домаћина
.
Он
сам
верује
у
науку
Христову
,
ревносно
служи
цркву
,
па
су
му
и
сељаци
питоми
и
често
цркву
полазе
.
Он
пости
сам
сва
четири
поста
,
па
и
старији
људи
и
жене
чине
исто
то
.
Напрасит
је
,
плане
,
лако
изазива
,
још
лакше
се
даје
изазвати
,
али
се
опет
врло
брзо
стиша
,
пружи
руку
,
прашта
,
мири
се
и
готово
никад
није
приступио
вечерњој
молитви
,
а
да
се
није
наравнао
са
својим
мањим
или
већим
противницима
.
Радо
излази
на
сељачке
зборове
,
брани
црквено
имање
,
заузима
се
за
цркву
,
а
омакне
ли
се
којом
која
неодмерена
плане
,
скочи
са
својега
места
,
изговори
богме
поприлично
„
изобличително
слово
“
,
па
збогом
!
Тога
дана
не
би
више
излазио
,
или
бисте
га
видели
тек
пред
мрак
,
кад
слази
у
забран
,
да
надгледа
стоку
.
Поп
Крста
је
јутрос
рано
одслужио
јутрењу
заједно
с
литургијом
.
Док
је
њега
у
олтару
и
учитеља
Максе
за
певницом
,
дотле
ће
и
б
...
ска
црква
појати
као
и
она
Саборна
до
Митрополије
.
Сељаци
се
моле
па
и
намоле
,
као
слаби
људи
једни
долазе
други
одлазе
,
али
њих
двојица
не
мичу
се
са
својих
позиција
.
Псалме
читају
заједнички
,
Катавасију
певају
наизменице
,
али
„
Величаније
“
свештеник
сам
,
а
„
Блажени
"
опет
учитељ
сам
.
И
кад
је
опет
поп
Крста
по
неопходној
дужности
тамо
пред
часном
трпезом
,
а
учитељ
Макса
пева
,
ви
чујете
како
попа
из
олтара
час
слабије
час
јаче
„
секундира
"
.
А
кад
пева
поп
,
он
само
почетак
па
до
близу
средине
,
а
до
среде
већ
прихвата
Максо
,
па
се
даље
не
брини
:
тресу
се
они
оронули
сводови
!
У
поп
Крстиној
кући
сви
су
прозори
осветљени
,
у
свакој
соби
гори
по
једна
воштаница
;
пред
молитвеним
иконама
два
коситерна
кандиоца
,
а
ватра
у
кухињи
букти
,
низ
гараве
вериге
лижу
пламенови
горе
у
димњак
,
који
је
оздо
,
као
какво
големо
манастирско
кубе
,
наткрилио
половину
кухиње
.
Црквењак
Васо
и
попов
синовац
стали
пред
отворене
авлијске
вратнице
,
изнад
главе
држе
запаљене
лучеве
,
који
тајанствено
обасјавају
цело
пространо
двориште
,
а
отуд
,
путем
,
којим
поп
силази
цркви
,
пењу
се
свечаним
ходом
давно
ишчекивани
божићни
гости
,
прилазе
у
правилном
реду
,
у
највећој
тишини
.
Напред
,
кракатим
ходом
,
корача
учитељ
Макса
,
натукао
црну
шубару
,
постављено
џубе
,
назуо
чизме
до
колена
,
навукао
шарене
вунене
рукавице
,
а
поштапа
се
кривом
мачугом
.
За
њим
двоје
деце
,
омалено
,
у
белим
хаљиницама
,
с
крунама
на
глави
;
за
овима
три
већа
ђака
,
опет
у
стихарима
,
са
високим
калпацима
од
златне
хартије
;
за
њима
четворица
најстаријих
ђака
без
стихара
носе
Вертеп
,
који
је
изнутра
осветљен
свећицама
,
а
за
носачима
ходи
свечано
и
достојанствено
главом
цар
Ирод
,
у
стихару
,
са
жезлом
у
руци
и
грдном
круном
на
лепо
очешљаној
коси
.
После
свију
ишла
су
два
чобана
,
увијена
у
јагњеће
коже
,
с
белим
шубарама
на
глави
и
пастирским
палицама
у
рукама
,
а
за
њима
,
крадом
пушећи
готово
угаслу
лулу
,
надао
се
и
фамулус
Степан
,
па
се
и
он
,
да
учини
по
вољи
малој
Даници
,
нагаравио
по
лицу
,
а
косу
и
браду
замочио
у
брашно
.
Он
је
оружани
спроводник
,
а
у
исто
време
хазнадар
;
у
руци
му
гломазна
каса
,
велики
ручни
кош
,
у
који
ће
се
спуштати
дарежљиви
народни
прилози
.
Кад
дођоше
до
вратница
,
стаде
учитељ
Макса
,
стадоше
цареви
и
краљеви
,
чобани
и
вертепоносци
,
устави
се
и
фамулус
Степан
,
стрпавши
утрнулу
лулу
негде
за
појас
.
Учитељ
Макса
дигну
у
вис
мачугу
,
а
гвоздени
врх
од
палице
сину
у
висини
.
На
тај
знак
фамулус
зазвони
у
звонце
и
сви
,
као
из
једнога
грла
,
запеваше
Слава
во
вишњих
Богу
А
кад
почеше
стих
:
„
И
ви
гори
и
холми
,
возиграјте
со
нами
!
“
учитељ
Макса
својски
„
секундирајући
"
пође
напред
,
а
за
њим
остали
сви
уђоше
у
чисто
и
лепо
успремљено
попово
двориште
.
Пред
кућом
их
очекиваше
главом
поп
,
пун
добре
воље
и
нестрпљења
,
до
њега
попадија
и
остала
чељад
,
па
и
учитељка
,
која
је
много
раније
дошла
,
да
и
она
присуствује
првој
представи
.
Стари
је
обичај
Максин
да
Вертеп
унесе
прво
у
попову
кућу
.
Наместише
Вертеп
на
једном
столићу
.
Изгледао
је
као
црква
,
а
имао
је
и
звоник
,
на
ком
је
висило
звонце
.
Унутра
су
гореле
мале
свећице
,
па
се
лепо
виде
јасле
,
у
њима
Христос
,
па
пастири
,
па
стадо
,
па
анђели
тамо
подаље
иза
брежуљчића
,
начињених
од
маховине
.
С
једне
и
друге
стране
Вертепа
стали
чобани
,
намрштили
се
,
па
кад
им
још
видиш
у
рукама
оне
големе
тојаге
,
а
младо
срце
не
може
да
одоле
зебњи
,
која
мало
по
мало
прелази
у
страх
.
С
леве
стране
,
пред
лицем
Вертепа
,
стао
Ирод
цар
,
па
се
уозбиљио
као
какав
маторац
,
а
према
њему
на
левој
страни
,
стали
цар
Петар
и
мала
царица
Даница
.
Прочитајте
Српску
историју
од
Рајића
и
Црквену
историју
од
Евсевија
;
нигде
нећете
наћи
помена
да
међу
члановима
Вертепа
долази
и
какав
цар
Петар
.
То
је
измена
,
коју
је
учинио
Максо
још
у
ранијим
годинама
;
улогу
малога
ђака
пренео
је
на
малога
цара
Петра
,
из
јединог
простог
разлога
,
да
је
једна
круна
више
.
Приметио
је
и
он
својим
оштрим
оком
,
да
су
круне
предмети
за
које
и
сељачко
око
радије
замиче
него
за
шубару
.
А
мала
царица
—
то
је
овогодишњи
случајни
додатак
,
тек
да
и
мала
Даница
окуси
један
грумичак
владалачке
сласти
.
Радознали
гледаоци
,
који
озбиљно
,
који
смешећи
се
,
гледају
то
у
лепо
окићени
и
осветљени
Вертеп
,
то
у
његов
збор
,
све
лепе
крунисане
главице
с
једрим
обрашчићима
и
живим
крупним
очицама
.
Поп
,
пун
задовољства
,
сео
на
велику
столицу
од
бела
дрвета
,
закачио
оба
палца
за
вишњев
појас
,
који
му
је
поша
оплела
од
вуне
с
њихових
оваца
,
па
не
скида
свога
благога
погледа
са
својих
милих
гостију
.
Иза
попових
леђа
стао
достојанствено
обазриви
и
пуно
озбиљни
режисер
,
стари
учитељ
Макса
.
Цео
мали
збор
упро
је
очи
у
њега
.
Кад
се
стишао
и
онај
последњи
жубор
у
суседној
кухињи
,
учитељ
Макса
вешто
трену
оком
и
мрдну
обрвама
.
На
тај
ником
непримећени
,
али
његовим
ученицима
тако
разговетни
и
велегласни
миг
,
потеже
цар
Ирод
мача
из
корица
.
Чисто
не
знате
,
шта
се
више
светли
,
да
ли
она
златна
хартија
на
корицама
,
или
она
сребрна
хартија
,
којом
је
мач
заклонио
своје
дрвено
порекло
.
Окрете
се
Ирод
оној
тројици
царева
,
намргоди
се
по
богу
као
прави
цар
,
па
онако
страшан
громко
повика
:
—
Од
куда
ви
три
цара
овамо
пришли
јесте
?
—
Аз
јесам
цар
Гашпар
од
персијске
стране
,
поче
први
од
тројице
царева
;
видјех
бо
звезду
на
востоцје
,
познадох
да
се
Христос
родио
,
идем
поклонити
се
јему
и
принети
дар
:
злато
!
Макса
се
и
нехотице
насмехну
,
јер
се
цар
Гашпар
тачно
држао
његовога
концепта
.
Опет
Ирод
махну
мачем
,
држећи
га
пружена
према
оном
другом
цару
:
—
А
од
куда
ти
јеси
,
и
како
имја
твоје
?
—
Аз
јесам
цар
Валтазар
од
западне
стране
,
поче
упитани
,
па
још
оштријим
гласом
понови
Гашпарове
речи
,
завршивши
:
и
донесох
му
дар
:
ливан
!
—
А
твоје
имја
?
обрнувши
се
мачем
оном
трећем
другу
.
—
Аз
јесам
цар
Мелхиор
,
одговори
тај
трећи
мало
заплашено
,
тако
да
се
је
једва
могло
на
крају
чути
:
и
донесех
му
дар
:
измирну
!
Не
би
Макси
право
,
што
му
се
иначе
слободно
ђаче
тако
заплашило
,
па
не
могавши
савладати
своје
големо
незадовољство
,
мрко
погледа
престављенога
,
па
онда
у
Ирода
.
А
Ирод
,
ногом
о
земљу
и
гласно
повика
:
—
Да
знате
и
ви
,
и
да
сви
знајут
:
аз
јесам
цар
јудејски
,
и
од
моје
деснице
свја
земља
да
трепти
со
страхом
и
трепетом
!
Још
једном
лупну
о
земљу
,
цареви
се
за
један
корак
тргоше
назад
,
поплашише
се
!
Макса
,
задовољан
,
трну
у
дланове
,
и
нехотице
се
дотаче
у
џепу
бурмутице
,
али
је
био
толико
присебан
да
је
не
извади
.
Попадија
пита
учитељку
:
чије
је
то
дете
(
„
ала
је
слободно
!
“
)
,
а
попа
се
на
глас
смеје
,
па
окренувши
се
назад
сасвим
гласно
викну
:
„
Е
јеси
,
е
јеси
,
е
јеси
прави
враг
,
Максо
,
да
те
Бог
поживи
.
Бадава
,
уме
човек
,
па
зна
“
...
Макса
се
смешка
,
као
бајаги
и
не
чује
шта
говори
поп
,
а
овамо
не
би
био
с
раскида
,
да
и
која
више
падне
у
његову
похвалу
.
Уживао
је
у
тој
слабости
:
да
га
у
очи
похвалите
.
Таман
црквењак
Васо
убриса
сузе
рукавом
,
а
цео
збор
запева
:
Шедше
трије
цари
ко
Христу
со
дари
...
А
кад
престаде
ова
црквена
песма
,
наста
свечана
тишина
.
Фамулус
Степан
намести
се
крадом
доле
испод
Вертепа
,
па
поче
одоздо
мицати
луткама
,
које
су
биле
на
жицама
.
Гледаоци
се
сви
примакоше
вертепским
,
несразмерно
великим
вратима
.
Ено
се
миче
једна
слика
,
мали
човечуљак
у
црној
хаљини
,
дође
под
звонарицу
,
закачи
руком
за
уженце
и
поче
звонити
.
Звони
танкогласно
звонашце
,
а
гледаоци
се
живи
не
мичу
.
А
кад
стаде
звоно
,
почеше
се
из
углова
купити
пастири
,
приближише
се
јаслама
,
које
стајаху
на
средини
;
појавише
се
и
анђели
у
белим
стихарима
и
са
раширеним
крилима
.
Појави
се
од
некуда
и
некакав
црни
ђаво
с
још
црњим
репићем
и
роговима
,
али
ето
ти
изнебуха
онога
црквењака
,
па
удри
овога
сотону
;
једва
је
живе
коже
умакао
.
Гледаоци
изван
себе
од
радости
,
што
су
тако
добро
намештена
леђа
ђаволу
,
да
из
коже
искоче
од
радости
,
па
се
грохотом
смеју
и
за
трбухе
хватају
.
Што
попа
тресе
ногама
и
брише
сузе
од
голема
смеха
,
али
што
се
и
учитељ
Макса
заценио
,
па
и
сам
фамулус
Степан
тресе
се
у
својој
незгодној
позицији
,
згрчен
,
у
некаквом
старом
џубету
,
у
шубари
,
а
соба
просто
као
турски
хамам
.
Учитељ
Макса
привикну
мало
на
гледаоце
,
па
које
збиљом
свога
гласа
,
које
мрким
погледом
поврати
потребну
тишину
.
Пастири
и
анђели
још
се
ближе
примакоше
јаслама
,
а
цео
збор
запева
јако
и
сложно
:
Стопи
моја
направи
,
направи
По
словеси
твојему
,
твојему
;
Возтрубите
трубоју
,
трубоју
,
Возопите
со
мноју
,
со
мноју
:
Звезда
иде
јаснаја
,
јаснаја
...
Ту
оздо
мрдну
жицом
фамулус
Степан
и
над
анђелима
и
пастирима
показа
се
сјајна
звезда
на
велико
изненађење
,
а
још
веће
чудо
занесених
гледалаца
.
Збор
певаше
даље
:
Звезда
иде
јаснаја
,
јаснаја
,
Показасја
краснаја
,
краснаја
,
Младог
царја
во
јасли
,
во
јасли
.
Гдје
лежаше
при
скотјех
,
при
скотјех
,
На
колена
падоше
,
падоше
...
Ту
цео
збор
паде
на
колена
,
па
и
учитељ
Макса
,
па
и
поп
с
попадијом
и
учитељком
,
па
и
попова
чељад
,
па
чак
и
црквењак
Васо
тамо
пред
вратима
,
само
је
цар
Ирод
стајао
озбиљно
и
поносито
.
А
збор
не
прекидаше
песму
:
На
колена
падоше
,
падоше
,
И
Богу
се
молише
,
молише
;
А
цар
Ирод
смути
сја
,
Јерусалим
стужи
сја
...
Ту
и
цар
Ирод
обори
своју
лепу
главицу
и
снуждено
наже
се
на
мач
.
Песма
престаде
,
али
је
цела
ова
хришћанска
породица
још
дуго
,
дуго
остала
на
коленима
и
ћутећи
гледала
у
осветљени
Вертеп
,
у
пастире
и
анђеле
,
у
светлу
звезду
.
У
грудма
им
трепташе
свечани
мир
,
и
нешто
тако
слатко
и
мило
пролажаше
им
кроз
душу
,
као
да
су
у
највелелепнијем
храму
,
у
који
је
сишао
сам
Спаситељ
.
И
напољу
је
ветар
уминуо
,
само
што
се
са
великог
кухињског
огњишта
чуло
пуцкарање
великог
синоћњег
бадњака
.
Свештеник
Крста
није
скоро
био
тако
добре
воље
као
вечерас
.
Викну
на
чељад
,
да
се
гости
господски
подворе
.
Учитељ
Макса
следствен
својим
строгим
васпитним
начелима
,
забрањивао
је
своме
збору
и
јело
и
пиће
;
тек
о
поноћи
,
пошто
би
се
походило
десетак
дваест
кућа
,
дозволио
би
да
се
што
кусне
и
која
попије
.
„
С
пуним
се
стомаком
не
пева
“
,
говорио
би
Макса
,
али
фамулус
и
чобани
нису
певали
,
па
зато
су
крадом
,
у
свакој
имућној
кући
,
опипали
по
коју
плећку
и
повукли
чашу
две
,
онако
у
помрчини
.
Тешко
се
попу
растати
од
Вертепа
,
и
сам
би
палицу
у
шаке
па
упоред
с
Максом
,
само
да
није
браде
,
да
није
чина
.
Морао
је
Макса
дати
реч
,
да
ће
за
вечерас
походити
само
неколико
домаћина
,
а
за
остале
,
Боже
здравља
,
дуго
је
до
новога
лета
.
Али
као
таоце
мораде
оставити
цара
Петра
и
његову
царицу
,
малу
Даницу
,
која
је
готово
болесна
била
што
је
њезина
улога
сасвим
нема
,
што
,
осим
певања
,
није
имала
ништа
да
изговори
.
То
је
и
учитељ
Макса
тек
сад
опазио
,
али
је
сад
касно
,
поправиће
већ
он
ту
неправду
до
године
.
Жао
и
Гргуру
и
Даници
,
што
вечерас
не
могу
и
они
са
осталом
дружином
,
погледаше
„
молебно
"
у
учитеља
Максу
,
али
један
његов
поглед
беше
довољан
да
се
одрекну
својих
„
прошенија
“
.
Оде
Макса
са
Вертепом
право
кметовој
кући
,
а
отуда
ће
походити
још
неколике
домове
.
Међутим
у
поповој
кући
поставише
софру
,
то
јест
додадоше
још
једну
ка
оној
,
која
је
,
по
старом
српском
обичају
,
још
од
јутрос
постављена
.
Насекоше
пуне
две
велике
калајлије
од
оне
велике
печенице
,
што
је
на
дрвеном
ражњу
прислоњена
уза
кухињски
зид
,
насекоше
самих
ребара
,
па
плећку
,
па
ножице
,
па
мало
богме
и
кртинице
—
има
ко
и
њу
милује
.
Једну
калајлију
у
врх
,
а
другу
у
дну
софре
,
а
у
среди
читава
пирамида
чеснице
и
других
колача
,
па
бео
помастан
сир
,
који
је
истом
данас
начет
,
па
пуна
заструга
бело-жутога
липовца
,
меда
,
који
је
бистар
као
суза
,
а
лаган
и
течан
као
етирно
уље
.
А
између
ових
здравих
ђаконија
извиле
вите
вратове
трбушасте
буклије
као
румени
лабудови
.
Овде
онде
заличио
лимун
,
а
у
два
велика
чирака
горе
дебеле
воштане
свеће
,
па
кад
од
врата
или
из
полусветлих
углова
погледате
на
ову
богату
софру
,
а
ви
већ
у
напред
осетите
на
језику
сласти
које
вас
очекују
,
па
једва
чекате
да
поп
благослови
.
Изнесоше
и
шљивовицу
,
стару
,
мало
помекшу
,
мири
на
коштицу
,
па
кад
прогутате
,
а
ви
осетите
како
се
пријатно
размили
по
грудима
,
па
вас
греје
и
одушевљава
.
Више
је
пута
точило
чељаде
из
оног
стакленог
ибричића
са
параграфастим
танкогрлим
кљуном
,
подуже
су
се
поп
,
попадија
и
учитељка
одушевљавали
овим
сеоским
нектаром
,
пало
је
много
прича
,
испевао
је
попа
много
божићних
песама
,
док
се
учитељ
Макса
опет
појавио
на
прагу
и
подвикнуо
:
„
Христос
се
роди
!
"
—
Ваистину
роди
!
викну
исто
тако
поп
,
па
се
пољуби
са
учитељем
.
Па
одмах
,
још
онако
стојећи
,
отпеваше
:
Христос
раждајет
сја
,
славите
!
Поседаше
за
постављен
сто
.
У
горњем
челу
седи
поп
,
до
њега
Макса
,
па
поша
,
па
учитељка
,
па
остала
чељад
,
па
у
дну
софре
,
као
две
звезде
,
два
лепа
,
мало
запурена
лишца
Данице
и
Гргура
,
на
глави
им
оне
златне
крунице
,
па
они
чисти
стихари
са
широким
опет
позлаћеним
појасевима
.
Даница
вазда
живахна
и
слободна
,
па
се
маша
за
колаче
,
за
мед
,
а
стидан
Гргур
једва
овда
онда
осмели
се
да
у
кога
погледа
;
само
да
није
строгога
лика
учитеља
Максе
,
и
он
би
се
можда
мало
раскалашио
,
угледао
на
своју
лепу
царицу
.
Али
овако
таман
да
размахне
крилима
,
а
њега
жижне
помисао
на
оне
школске
дане
после
великих
празника
,
кад
ће
строги
учо
,
с
прутом
у
неумољивим
рукама
,
опет
наставити
своје
апсолутистичко
„
владјеније
.
“
Попадија
би
се
више
пута
загледала
у
децу
у
дну
стола
,
па
би
нешто
шапнула
учитељци
,
која
би
се
на
то
само
насмејала
,
али
би
се
ипак
и
сама
у
децу
загледала
.
Нису
прве
буклије
ни
испражњене
,
а
учитељ
Макса
развезао
с
попом
дугачке
диване
,
којима
ће
крајеви
шинути
чак
до
јутрење
.
Па
,
по
свом
старом
обичају
,
прешли
у
најбујнија
тврђења
и
доказивања
,
а
из
овога
за
неколико
тренутака
западоше
у
диспут
.
Препиру
се
,
доказују
,
ни
један
за
длачицу
не
попушта
од
навода
својих
.
Учитељ
Макса
,
Горњокрајишник
,
у
почетку
овога
века
даворио
се
с
књигом
у
Сремским
Карловцима
,
а
поп
је
из
првог
кола
богослова
,
који
се
учише
у
београдској
семинарији
.
Доказује
Макса
,
да
су
лепше
церемоније
у
карловачкој
цркви
,
а
поп
мисли
да
нема
у
„
христијанству
“
ништа
лепше
,
ништа
велелепније
од
Саборне
Цркве
у
.
—
Над
Стратимировићем
нит
је
било
,
нит
ће
бити
митрополита
!
удара
гласом
,
већ
мало
љутит
,
учитељ
Макса
.
—
Само
је
један
митрополит
у
Српству
,
у
православију
!
викну
богме
поп
.
Митрополит
Петар
кад
узме
митру
и
штаку
,
Боже
ме
прости
,
као
да
је
Свети
Никола
сишао
са
иконостаса
.
—
Па
онда
карловачко
пјеније
,
наставља
Максо
и
не
слушајући
шта
поп
говори
.
—
Било
,
учо
,
било
па
и
прошло
;
кад
запоје
аркимандрит
Гавро
,
па
ђакон
Живојин
,
сада
прота
ваљевски
,
да
се
сакрије
твоја
Фрушка
и
цела
Патријаршија
.
На
то
Максо
ништа
не
рече
,
само
испи
чашу
,
не
куцнувши
се
по
свом
обичају
са
попом
.
И
поп
испи
своју
чашицу
,
па
и
он
преста
,
чекајући
да
учитељ
настави
.
За
време
те
мале
тишине
,
попадија
и
учитељка
нешто
за
се
шапутаху
,
мала
Даница
лактом
оборила
колаче
па
их
купи
испод
стола
,
а
Гргур
се
већ
замислио
,
а
по
глави
му
се
врте
некакви
митрополити
,
саборне
цркве
,
Београд
,
Карловци
,
нешто
велико
,
нешто
чудно
,
нешто
лепо
,
нешто
тамно
,
нешто
далеко
.
Из
ове
их
тишине
опет
изведе
учитељ
Макса
.
Поче
,
али
у
овај
мах
мање
бујно
,
више
полутужно
:
—
Све
је
то
једно
,
мој
добри
попо
,
а
тамо
,
а
овде
!
Сви
смо
једна
браћа
,
један
народ
.
Ја
сам
и
тамо
могао
бити
и
учитељ
и
свештеник
,
али
ме
повукло
срце
амо
у
слободу
.
Тек
узео
двадесету
,
кад
сам
прешао
на
Митровици
.
Хтео
ме
покојни
Ђеро
и
попити
,
зваше
ме
и
у
„
исправничество
“
шабачко
,
али
ја
не
хтех
остављати
школе
ни
моју
десну
певницу
.
Сваки
се
роди
за
нешто
,
а
ја
осећам
да
је
божје
опредјеленије
да
живим
и
умрем
као
воспитатељ
српске
јуности
.
Сви
се
на
ово
мало
стужише
,
а
поп
,
ганут
,
гледа
Максу
готов
да
га
загрли
.
—
Ни
сам
не
знам
,
шта
ми
је
,
продужава
Максо
још
пуно
жалосније
него
раније
;
данас
ми
је
било
тако
мило
,
тако
лако
у
срцу
.
Кад
јутрос
певасмо
на
јутрењи
,
отворило
ми
се
срце
,
па
ми
тако
у
души
пуно
,
да
бих
цело
село
да
загрлим
.
Чинило
ми
се
:
отворило
се
небо
,
па
нас
анђели
гледају
кроз
свод
црквени
.
А
ја
на
то
све
јачим
гласом
извијах
„
сједалне
“
да
нас
боље
чују
,
да
онима
горе
боље
угодим
.
У
једанпут
ми
се
учини
да
отуд
од
двери
сијну
већа
светлост
,
а
кроз
њу
моје
селанце
тамо
у
Крајини
,
у
кршној
,
горовитој
Лици
.
Указа
ми
се
наша
колиба
,
па
покојни
отац
,
па
моја
стара
мајка
,
па
,
па
...
Али
ту
већ
стари
учо
не
могаше
даље
,
облише
га
сузе
,
и
попу
се
очи
наводниле
;
сви
су
у
неком
свечаном
тужном
расположењу
,
а
Гргуру
,
откад
је
сишао
са
своје
планине
,
није
се
тако
откравило
срце
као
у
овај
мах
,
гледећи
у
лице
свога
учитеља
,
лице
које
је
вазда
покривала
студена
строгост
,
а
сад
је
тако
лепо
,
тако
благо
,
преображено
тугом
,
која
је
старом
учитељу
натерала
сузе
на
очи
.
—
Од
како
сам
овамо
дошао
,
не
видех
више
ни
Лике
,
ни
своје
село
,
ни
своје
родитеље
.
Сродих
се
с
вама
,
пустих
жиле
у
вашој
гори
,
уживех
се
у
вас
,
и
опет
,
опет
...
често
сте
ми
у
очи
зуцнули
(
но
ту
учитељ
Макса
мало
заћута
и
једва
изговори
реч
)
:
Швабо
...
Али
увек
је
било
на
свету
горчине
,
било
је
,
и
биће
је
...
Нешто
се
богме
мора
и
претрпети
,
само
што
је
тешко
увек
бити
долготерпјелив
.
—
Максо
!
узвикну
поп
,
а
лице
му
се
осуло
највећим
саучешћем
.
—
Пусти
ме
,
попо
,
пусти
да
се
изговорим
,
моли
га
Максо
,
сркнувши
мало
из
чаше
...
ви
можда
и
не
слутите
,
али
,
шта
ћу
,
кад
осећам
ја
.
Нисам
ја
из
редова
задњих
,
знаде
Максо
врло
добро
шта
он
зна
.
Не
бих
се
застидео
ни
од
веће
школе
,
нити
би
и
она
са
мене
била
постидна
.
Али
ја
сам
сасвим
задовољан
;
сви
смо
у
божјој
вољи
;
где
ме
је
довела
промисао
,
тамо
ћу
и
кости
оставити
.
Само
пре
него
сасвим
остарим
,
походићу
гробове
мојих
родитеља
,
да
се
онде
помолим
,
да
им
благодарим
за
све
старање
,
које
онако
сиротни
непрестано
имађаху
о
мени
...
—
Учитељу
!
упаде
му
у
реч
свештеник
;
и
ја
ћу
с
тобом
у
Горњу
Крајину
,
па
ћу
свуда
,
где
тамо
стигнемо
,
казати
и
учитељима
и
поповима
и
целој
оној
браћи
да
нема
ни
тамо
ни
амо
учитеља
као
што
си
ти
...
Чујеш
,
учитељу
,
љубави
ти
,
де
да
запевамо
!
И
рекав
то
,
поп
поче
неку
црквену
песму
,
тек
да
расположи
учитеља
;
учитељ
Макса
,
гледаше
преда
се
и
тек
је
на
завршетку
,
више
онако
кроз
зубе
могао
„
секундирати
“
.
Устадоше
попадија
и
учитељка
да
зготове
кафу
.
Таман
почеше
са
стаклена
ормана
скидати
шољице
,
и
ону
кутију
од
лима
,
у
којој
је
покојни
прото
носио
„
свјатаја
“
,
а
сад
се
у
њој
храни
утуцана
кава
,
таман
се
једна
шољица
омакну
на
патос
и
разби
се
,
кад
се
,
на
велико
изненађење
свију
,
појави
на
вратима
протин
синовац
,
који
је
тога
часа
дојездио
на
очином
коњу
.
—
Христос
се
роди
!
—
Ваистину
!
повикаше
сви
новоме
госту
,
па
га
посадише
горе
до
попа
.
—
Још
јуче
ми
даде
прото
оба
ова
писма
,
да
вам
донесем
.
Једно
је
теби
,
оче
Крста
,
друго
учитељу
.
Чим
преломисмо
данас
чесницу
,
отац
ми
рече
на
не
часим
часа
,
већ
да
полазим
.
И
ево
ме
са
срећом
.
Узе
попа
своје
писмо
,
узе
учитељ
своје
.
Пипа
попа
запечаћену
хартију
—
што
кабасто
,
кабасто
.
Окреће
ону
страну
,
на
којој
је
печат
протин
:
два
анђела
,
који
држе
цркву
,
а
оздо
начелна
слова
његовога
имена
.
Погледа
у
Максу
,
погледа
у
остале
око
стола
.
„
Па
да
отворимо
“
,
рече
тихо
и
полузбуњено
,
па
задре
прстом
око
црвенога
воска
.
Опучи
се
хартија
,
и
у
крило
му
паде
мио
божићни
дар
:
црвен
појас
од
најлепше
свиле
,
што
му
га
шиље
владика
за
ревносну
службу
у
божјем
винограду
.
Изненадна
радост
прели
се
безазленим
ликом
нашег
свештеника
Крсте
,
зарадова
се
Макса
,
поскакаше
са
својих
места
сви
што
беху
за
столом
.
Поп
се
збунио
па
се
крсти
,
а
руке
му
дршћу
;
стоји
,
ноге
му
клецају
.
Пошао
би
икони
,
тамо
где
кандиоца
гору
горе
,
али
заман
,
мора
опет
да
се
спусти
у
столицу
.
Узеше
појас
учитељ
Макса
за
један
,
а
протин
синовац
за
други
крај
,
подигоше
малаксалог
попа
,
попадија
и
учитељка
подигоше
му
утрнуле
руке
,
па
му
,
сретноме
и
много
обрадованоме
,
припасаше
ново
„
одличије
"
.
Попу
се
наводниле
очи
,
и
попадија
се
узбунила
,
па
једва
се
сети
те
попа
у
руку
,
за
њом
заредише
сви
,
а
учитељ
Макса
,
весео
и
блажен
као
малено
дете
,
подигао
чашу
да
наздрави
своме
пароху
,
а
кад
виде
,
да
му
,
иначе
врло
послушни
,
језик
,
отказује
покорност
,
он
,
громко
колико
га
његово
чисто
грло
ношаше
,
запева
не
велико
као
што
је
велико
,
него
и
од
оног
највећег
веће
:
„
многаја
љета
“
!
Док
је
Макса
певао
а
остали
му
помагали
,
прибра
се
мало
и
свештеник
Крста
,
па
кад
отпеваше
њему
,
он
својим
крупним
пуноодмереним
гласом
отпева
своме
архијереју
:
Тон
деспотон
.
Подигоше
напуњене
чаше
,
куцнуше
се
и
до
капи
испише
.
Једно
од
попових
чељади
истрча
у
двориште
,
па
у
ноћну
тишину
опали
из
танке
арнаутке
.
У
свију
и
онако
раздрагана
срца
јаче
закуцаше
.
—
Е
,
учитељу
,
да
видимо
и
твоју
књигу
,
подсети
га
поп
.
—
Сутра
,
сутра
,
брани
се
учитељ
Макса
...
Много
је
горчина
,
мањих
и
већих
,
заслужених
и
незаслужених
,
кусао
у
своме
и
тихом
и
бурноме
животу
,
па
се
бојаше
помутити
радост
,
којој
мало
час
беху
учесници
.
—
Одмах
,
одмах
,
учитељу
.
Их
,
како
ни
мало
ниси
радознао
,
ето
,
то
ја
већ
не
бих
могао
.
Отвори
де
!
Подвуци
ево
овде
прст
,
ево
овде
;
дај
прст
,
овде
,
овде
,
макни
,
мрдни
,
де
,
један
,
два
...
три
!
И
учитељ
прстом
здера
хартију
око
печата
.
Гледа
у
отворено
писмо
,
па
чисто
не
верује
својим
очима
.
Задрхташе
му
усне
,
језик
му
се
пресече
,
па
ућута
човек
као
заливен
.
Опет
прота
пише
...
Наже
се
поп
Крста
па
целоме
столу
гласно
и
свечано
чита
нову
вест
:
„
Учитељу
!
Извештавам
те
,
да
је
баш
сад
стигао
акт
среској
канцеларији
од
окружнога
начелства
,
којим
се
јавља
:
да
си
књажевим
указом
постао
професор
на
гимназији
крагујевачкој
.
С
љубезним
поздравом
ваш
доброжелатељ
и
молитвеник
итд
.
“
Ни
поп
Крста
не
могаше
даље
,
а
већ
о
учитељу
Макси
и
да
не
говоримо
.
Створише
се
у
њему
читави
преврати
,
ни
сам
не
знађаше
шта
да
почне
мислити
.
Поп
је
отресао
најлепшу
здравицу
и
Књазу
и
Попечитељу
,
али
се
изненађени
учитељ
Макса
једва
разабира
.
Попадија
и
учитељка
као
да
шенуше
мало
од
радости
,
ено
их
у
кухињи
,
ухватиле
се
за
руку
,
па
(
нека
Бог
на
добро
окрене
!
)
играју
.
Пушке
опет
припуцаше
у
дворишту
—
нико
и
не
гледа
у
Даницу
и
Гргура
,
који
,
пуни
чуда
,
блену
,
стрепе
,
плашише
се
готово
,
не
дишу
,
ухватило
једно
другог
за
руку
,
па
се
с
места
не
мичу
.
Онако
,
мало
престрављени
,
укоченог
погледа
,
зеница
раширених
,
изгледаху
као
два
анђелчета
,
два
слична
мириса
цветка
из
једнога
бокора
.
Гргур
има
мало
више
поуздања
у
себе
,
Даница
му
се
прибила
,
па
пуна
поуздања
,
не
сме
да
се
макне
од
њега
.
Чини
јој
се
,
слободнија
је
кад
је
поред
њега
.
Али
он
,
гледа
,
туби
мисли
,
па
и
не
зна
да
има
још
некога
поред
себе
.
Дуго
је
поп
Крста
салетао
око
учитеља
Максе
да
га
разговори
,
заметао
је
свакојаке
шале
,
попевао
и
причао
,
али
је
стари
учо
остао
дуго
,
врло
дуго
,
ћутљив
и
невесео
.
Али
и
тузи
,
као
и
свачему
,
има
краја
и
конца
.
Тамо
већ
после
поноћи
разабра
се
учитељ
,
трну
у
дланове
,
скочи
са
своје
столице
,
узе
чашу
па
погледа
у
попа
и
све
око
стола
.
Он
,
у
подужој
здравици
,
захвали
се
Господару
и
власти
,
који
су
га
се
сетили
и
тако
узвисили
,
па
онда
,
окренувши
се
своме
пароху
,
рече
тронуто
:
—
Јеси
ли
чуо
,
попе
;
ја
сам
се
у
себи
добро
промислио
и
промислио
.
И
знаш
ли
,
брате
,
шта
сам
смислио
—
ја
нећу
да
будем
професор
.
—
Нећеш
да
будеш
професор
?
чуди
се
поп
.
—
Нећу
.
И
нећу
,
и
не
смем
.
Да
је
било
негда
,
тамо
пре
петнаест-дваест
година
,
али
сад
...
Доцкан
...
врло
доцкан
.
Много
се
шта
поборавило
,
занемарило
...
Село
,
деца
,
црква
,
њива
,
самоћа
.
Док
ја
и
ти
газисмо
по
селу
,
дотле
и
наука
не
сеђаше
скрштених
руку
.
Све
је
напред
измакло
,
ја
се
и
ти
устависмо
онде
где
смо
...
Не
смем
,
не
смем
се
огрешити
.
С
овим
мојим
окорелим
чизмама
не
смем
у
толики
ризик
.
Зато
,
благодареније
буди
Богу
на
срећи
,
која
ми
је
већ
у
рукама
,
ја
се
нећу
мицати
из
села
.
Ти
си
мој
давнашњи
друг
;
много
смо
заједно
појели
хлеба
и
соли
:
сад
,
сад
,
пружи
ми
руку
...
не
могу
без
тебе
.
Обадва
да
оставимо
кости
овде
,
да
нас
заједно
сахране
код
покојног
проте
.
—
Максо
!
узвикну
поп
Крста
,
стиснувши
руку
учитељу
.
—
Крста
!
узвикну
и
учитељ
па
се
загрлише
.
Лије
сузе
поп
,
вркћу
сузе
и
учитељу
Макси
.
Учитељка
и
попадија
гледају
их
такође
гануте
.
—
Али
ћемо
,
као
што
си
рекао
,
заједно
у
Горњу
Крајину
,
прихвати
Максо
,
да
проведеш
бар
једну
ноћ
и
под
мојим
оџаком
,
да
видиш
и
тамошње
Србе
—
све
чисто
Немањино
колено
.
Па
да
зађемо
Фрушком
све
од
манастира
до
манастира
,
да
целивамо
цара
Лазара
,
па
цара
Уроша
,
па
руку
мајке
Анђелије
,
па
Стевана
Штиљановића
.
Нису
то
манастирчићи
као
наша
Радовашница
,
као
Каона
и
Криваја
,
—
цркве
као
градови
,
а
ћелије
као
палате
,
једним
словом
:
царске
задужбине
,
као
Дечани
,
као
Студеница
.
Да
видиш
,
мој
добри
попе
,
да
се
и
тамо
говори
и
пева
,
исто
као
и
у
овој
нашој
слободној
Србији
.
И
тамо
је
...
.
али
што
да
ти
напред
ређам
,
што
ћемо
све
видети
својим
сопственим
очима
.
Боже
здравља
,
чим
гране
лето
,
притегнућемо
кљусадма
колане
,
па
ћа
на
скелу
...
И
још
су
се
дуго
,
дуго
разговарали
о
хаџилуку
.
Скоро
на
један
сахат
пред
јутрење
разиђоше
се
да
мало
главе
наслоне
.
Мала
Даница
одавна
заспала
,
па
је
попадија
у
суседној
собици
наместила
на
креветац
,
па
спава
као
окупано
јагњешце
.
А
Гргур
још
свеж
и
трезвен
као
о
вечери
,
заједно
с
учитељем
и
учитељком
,
сишао
је
доле
школи
,
па
кад
се
увио
у
студену
поњавицу
,
а
пред
њиме
,
као
у
зраку
,
трептала
је
Студеница
и
цела
Фрушка
са
њезиним
великим
задужбинама
,
док
се
није
испела
у
најлепши
сан
,
који
га
је
,
млађанога
,
крепио
до
јутрењег
звона
.
В
.
Тихо
,
али
опет
журно
пролазе
дани
и
у
тим
тамо
селима
.
Чини
вам
се
данас
је
све
у
длаку
онако
као
што
беше
јуче
,
па
опет
поред
све
те
истоветности
и
неприметности
,
често
не
верујете
очима
кад
видите
тако
рећи
јучерању
телад
где
је
већ
погла
главе
под
јармове
,
или
кад
опазите
оно
несташно
ждребенце
,
што
је
често
из
чаира
помаљало
главу
преко
ограде
па
вас
радознало
гледало
,
како
сад
,
зауздано
и
оседлано
,
бије
копитама
тамо
пред
судничким
вратницама
.
Већ
су
се
четири
зиме
истутњиле
од
како
је
учитељ
Макса
захвалио
на
професорству
,
од
како
поп
Крста
недељом
и
празником
паше
црвен
свилен
појас
,
од
како
мали
Гргур
учи
оне
мале
науке
у
сеоској
школи
,
и
од
како
мала
Даница
,
и
сама
узгред
учећи
се
,
негује
и
храни
живину
,
чепрка
око
цвећа
поред
баштенских
стазица
и
тороче
око
матере
,
кад
она
ради
у
башти
или
се
налази
у
кухињи
око
огњишта
.
Кад
видите
учитеља
Максу
,
вами
се
чини
још
је
онај
исти
,
па
опет
,
кад
га
пажљивије
узмете
на
око
,
а
ви
опазите
и
да
има
многе
нове
боре
и
да
су
оне
пређашње
и
много
тамније
и
много
дубље
.
Кад
сретнете
попа
Крсту
па
га
ословите
,
а
вама
чисто
тужно
годи
,
кад
стане
у
говору
шушкетати
,
јер
га
је
некаква
немилостива
судбина
лишила
доња
два
предњака
.
А
Гргур
је
,
ваистину
,
сасма
мало
порастао
,
само
су
му
очице
живље
и
гаравије
.
И
пре
је
био
неки
занешенко
,
али
сад
,
говорио
би
често
учитељ
Макса
:
„
нема
заборавнијег
,
чудноватијег
детета
у
целоме
селу
“
.
А
да
ли
је
доиста
био
забораван
?
Поп
Крста
би
само
на
то
рекао
:
„
ни
дрва
у
гори
нису
једнака
;
роди
се
то
тако
погдекоје
,
којем
се
не
да
по
туђој
мудрости
“
.
Само
је
мала
Даница
још
она
иста
брбљива
и
несташна
птичица
,
која
исто
онако
цвркуће
и
скакуће
,
као
што
је
била
онда
кад
имадосмо
оно
част
први
пут
се
с
њоме
упознати
.
Још
неколико
дана
,
па
ето
Петров-дана
.
Учитељ
Макса
одавно
заокружио
и
довршио
своју
наставу
,
па
готов
и
спреман
чека
господина
директора
.
Већ
је
све
предмете
и
два
и
три
пута
поновио
,
али
од
господина
директора
ни
трага
ни
гласа
.
Директори
су
у
оно
време
обично
полазили
у
почетку
маја
.
Искусни
Максо
у
длаку
је
умео
прорачунати
кога
ће
дана
походити
његову
школу
.
А
ето
се
сад
преварио
,
изгубио
конце
путу
директорову
,
па
сад
,
љутит
,
искаљује
јед
над
фамулусом
Степаном
,
или
се
,
особито
по
подне
,
извиче
над
ђацима
.
Док
ето
ти
у
сумрак
једног
коњаника
,
донесе
глас
да
је
директор
у
суседној
школи
,
а
сутра
,
тамо
од
подне
,
ето
га
Макси
у
госте
.
Максо
кмету
,
а
кмет
хабер
свима
кметовима
по
свима
селима
б
...
ске
школске
општине
.
Сутрадан
а
сунце
над
гору
,
а
кметови
и
ђачки
родитељи
у
школу
.
И
сељаци
,
и
ђаци
,
и
учитељ
и
учитељка
,
сви
се
изоблачили
као
о
благу
дну
.
Учитељ
Макса
извлачи
из
фијока
и
чисти
велике
уписне
протоколе
,
учитељка
таре
послужавнике
и
чаше
,
а
тамо
,
иза
школе
,
фамулус
чисти
неколико
пловака
,
које
падоше
на
жртву
данашњој
школској
свечаности
.
Сељаци
поседали
под
брест
,
повадили
чутурице
из
торбица
,
па
који
шљивовицу
који
комовицу
;
а
трбушасте
чутуре
с
вином
,
погаче
,
заструзи
с
пребранцем
и
киселим
паприкама
,
склоњено
је
да
тим
драже
буде
тамо
после
испита
.
Таман
се
чича
Милија
(
који
се
већ
уабаносио
у
кметству
)
,
прекрстио
и
гледећи
у
чутурицу
почео
да
ниже
,
„
за
сретна
данка
и
сретна
уранка
;
за
учитеље
,
наше
наставнике
,
и
за
господу
која
се
стара
за
нашу
омладину
"
,
док
ти
зајекну
„
дан
!
“
отуд
са
горе
,
сви
се
окретоше
тамо
на
ону
страну
и
,
гле
!
,
срески
пандур
,
по
ондашњем
обичају
наоружан
до
грла
,
јаше
напред
на
брдском
коњичку
,
а
за
њим
се
дало
неколико
виђених
коњаника
:
директор
,
капетан
,
свештеници
и
учитељи
.
Сви
са
својих
места
поскакаше
у
вретен
.
Максо
,
оличено
осећање
дужности
,
нада
трку
из
собе
у
школу
,
из
школе
у
собу
,
збунио
себе
и
друге
,
а
добри
и
богобојажљиви
поп
Крста
говори
слово
ученицима
и
храбри
их
.
Стало
је
Максу
много
муке
,
док
је
погодио
левом
у
леви
,
десном
у
десни
рукав
свога
горњега
капута
,
и
док
је
везао
своју
белу
,
званичну
пошу
.
Ето
уђе
и
директор
,
средовечан
муж
,
лика
строга
а
говора
блажа
,
а
погледа
да
га
,
бога
ми
,
ни
Максо
шале
не
издржи
,
кад
га
случајно
погледа
и
што
год
упита
.
И
поп
Крста
се
склања
да
је
више
позади
,
да
баш
није
одмах
на
ударцу
сваком
погледу
господина
директора
.
А
учитељи
?
Они
час
по
зарезу
,
све
неког
посла
ради
тумарају
напоље
,
па
од
некакве
редње
,
немирне
и
зимогрожљиве
,
не
даду
мира
сиротој
комовици
тамо
у
Максиној
соби
;
а
стари
учитељ
Никола
,
који
је
свима
„
попечитељима
“
и
„
совјетницима
“
био
учитељ
,
извукао
ове
године
седмицу
(
тако
су
онда
звали
најгору
директорову
оцену
)
,
па
од
дерта
хуче
и
пуши
.
Испит
је
трајао
више
од
два
часа
,
што
је
онда
била
нечувена
реткост
.
Директор
грицка
бркове
и
понајлак
избацује
питање
по
питање
.
Иза
њега
Максо
сече
очима
,
а
сироти
,
мало
заплашени
ђачићи
истресају
своја
мала
знања
као
поп
бисаге
кад
се
враћа
са
водице
.
Све
као
све
,
али
кад
дође
говор
о
земљи
,
сељаци
се
притајаше
,
једанпут
рећи
не
дишу
.
—
А
каква
изгледа
наша
земља
,
на
којој
ми
живимо
?
пита
директор
.
—
Земља
,
на
којој
ми
живимо
,
округла
је
као
каква
јабука
.
—
Зар
?
оте
се
једноме
сељаку
,
који
,
зачуђено
,
гледаше
лево
десно
у
своје
другове
.
—
Бре
,
бре
?
чуди
се
кмет
Милија
,
па
се
јаче
наже
на
своју
кметовску
палицу
.
—
А
стоји
ли
наша
земља
?
пита
директор
.
—
Наша
земља
не
стоји
,
него
се
окреће
.
—
Боже
мој
,
и
то
су
већ
оварисали
,
продужава
Милија
своје
чуђење
,
и
врти
својом
полућелавом
главом
.
Ђаци
су
одговарали
тачно
и
разговетно
,
али
најтачније
,
најразговетније
одговарао
је
Гргур
,
а
богме
је
овда
онда
и
Даница
оцу
образ
осветлала
.
На
завршетку
испита
поделише
дарове
.
Гргур
је
добио
најлепшу
књижицу
;
другови
је
лакомо
погледају
,
а
он
је
крије
у
торбицу
,
па
сав
поцрвенео
гледа
преда
се
.
Свима
редом
прилажаше
руци
,
сви
га
хваљаху
и
благосиљаху
.
Није
добро
директор
ни
измакао
на
вратнице
,
а
ђаци
прнуше
као
птице
из
кавеза
.
Не
прође
ни
један
час
,
а
већ
ни
једнога
под
школским
кровом
,
сви
се
,
жељни
,
упутили
својим
кућама
,
својим
селима
.
По
Гргура
дошао
његов
старији
брат
Паун
.
Даница
их
испратила
готово
до
на
крај
сеоских
кућа
,
дала
Гргуру
пуну
руку
цвећа
,
па
је
дуго
,
дуго
за
њима
гледала
.
И
она
би
тамо
у
планину
,
у
Гргурово
село
.
Враћајући
се
школи
,
била
је
замишљена
;
можда
први
пут
у
свом
малом
веку
беше
зловољна
и
тужна
.
А
Паун
и
Гргур
журно
одмицаху
у
гору
.
Коњичак
је
напред
носио
сандучић
с
његовим
књижицама
.
Они
су
за
њим
напред
грабили
,
тихо
разговарали
,
а
Паун
је
овда
онда
и
попевао
.
Сунце
беше
готово
на
заходу
,
кад
са
једнога
виса
опазише
своје
село
.
Село
,
из
којега
је
Гргур
,
мало
је
у
страни
,
не
види
управо
шумадијско
село
,
мање
рецимо
од
Неменикућа
,
а
веће
од
Барајева
или
Амерића
.
Куће
раштркане
по
стрменој
коси
,
а
доле
уз
реку
чујеш
овде
онде
поточаре
како
живо
мељу
.
Куће
,
негда
од
брвана
и
клиса
,
сада
покривене
ћерамидом
,
а
димњаци
се
беле
издалека
као
звонарице
.
Авлије
пуне
стаја
и
вајата
,
а
иза
ограда
шљивик
до
шљивика
,
па
срчане
воћке
,
па
високи
заобљени
ораси
са
зеленомодрим
листом
.
Милина
погледати
кад
беле
и
плавчасте
димове
носи
поветарац
уз
зелено
грање
,
још
милије
кад
је
сунце
на
заходу
па
просипље
румен
на
реку
,
на
поља
,
на
шумарке
,
на
црвене
кровове
.
Да
вам
је
на
уранку
стати
па
гледати
на
село
,
кад
се
тамо
на
истоку
помаља
сунце
,
или
у
летње
доба
кад
на
њ
сипи
кишица
,
а
отуд
сија
сунце
просипљући
златна
пера
по
ведрини
између
дробних
облака
,
а
дуга
озго
шине
од
једнога
краја
брда
до
другога
,
истурујући
својих
седам
боја
све
сјајније
и
сјајније
.
Кад
се
из
потока
пење
горе
десно
шумици
,
мора
се
проћи
на
Здравковића
куће
.
Здравковићи
су
староседиоци
.
Кад
гледате
оно
неколико
њихових
задружних
кућа
,
рекли
бисте
е
је
заселак
.
А
сложни
су
—
да
изгину
један
за
другога
.
Свуда
ћеш
их
видети
заједно
,
било
да
се
иде
цркви
или
општини
,
било
на
чаршију
или
на
панађур
.
И
о
устанку
су
војевали
заједно
.
Четворица
их
беше
уз
Катића
,
а
кад
један
погину
у
тамнавском
Посављу
,
браћа
га
донеше
у
своје
село
и
укопаше
.
Двојица
су
пала
кад
оно
отимаху
Београд
,
а
један
се
врати
дома
богат
ранама
и
пљачком
.
Још
и
данас
има
у
њих
кићена
оружја
,
ножева
и
сабаља
кованих
у
Дамаску
и
Ужицу
,
и
синија
бакрених
,
и
топуза
гвоздених
,
и
саплака
сребрних
,
и
санова
и
калајлија
,
леђена
и
ибрика
од
најжућег
коситера
.
Није
у
Здравковића
само
срце
обилићско
.
Њихова
поштења
на
далеко
нема
—
одавна
се
прича
њихова
правичност
.
Па
што
су
љубазни
,
па
што
умеју
дочекати
и
подворити
,
то
се
не
да
казати
,
док
се
оком
не
види
.
Ама
те
нуде
,
ама
те
служе
,
ама
те
разговарају
,
чисто
не
знаш
шта
ћеш
пре
:
или
да
се
машаш
јела
,
или
да
испијеш
чашу
,
или
да
гледаш
,
како
им
из
уста
тече
она
слатка
беседа
.
Покојни
поп
-Крстин
отац
је
ли
био
мајстор
наздравити
—
јесте
,
али
што
ћеш
у
Здравковићима
чути
здравица
и
напијалица
,
Бога
ми
их
не
умеју
онако
ни
они
што
књиге
пишу
.
Па
прича
,
па
пословица
,
па
песама
—
пуна
су
им
уста
,
а
ти
само
слушаш
и
бленеш
као
јучерање
дериште
.
Што
је
челенка
на
калпаку
,
то
је
брат
Иван
,
Гргуров
отац
,
међу
Здравковићима
.
У
оца
их
беше
тројица
,
али
један
умре
одмах
по
очевој
смрти
,
а
други
се
оженио
још
пре
Ивана
,
наскоро
оболи
и
умре
,
а
удовица
се
преуда
у
село
из
којега
је
доведена
.
Сам
Иван
оста
старој
мајци
да
је
теши
,
да
се
њиме
дичи
,
да
је
храни
и
да
је
сахрани
.
Тешко
се
је
оженити
сељаку
инокосну
,
али
кад
си
из
Здравковића
,
онда
ти
цуре
саме
бегају
.
Иван
је
довео
Петрију
,
најлепшу
девојку
,
из
прве
куће
из
суседног
села
.
А
био
је
радник
један
по
један
.
Рано
легао
,
рано
устајао
.
Чим
се
умије
,
помоли
и
уљуди
,
одмах
одлази
коњима
у
коњушницу
и
надгледа
стоку
,
која
је
у
кућној
огради
,
затим
би
,
освежен
студеним
јутром
,
ушао
у
кућу
,
примакао
клупицу
ватри
,
сео
и
грејао
се
.
Петрија
је
свагда
пре
Ивана
била
на
ногама
.
Чим
ослави
јутро
,
Иван
се
дигне
у
потес
или
у
гору
,
а
Петрија
прихвата
кућни
посао
:
или
плете
чарапе
,
или
изаткива
ћилимке
,
или
тка
платно
памучно
.
А
кад
сунце
пође
за
гору
и
Иван
се
врати
из
поља
,
како
је
умела
потрчати
,
отворити
вратнице
и
прихватити
му
из
руке
ашов
,
мотику
,
трнокоп
,
косир
.
Пазила
је
сваки
његов
миг
.
Његов
живот
био
је
и
њезин
,
дворећи
њега
служила
је
себе
.
Иван
беше
прави
правцати
Србин
,
а
Србин
вам
је
некако
чудновато
створење
:
и
сазидаће
цркву
,
и
набавити
звона
,
и
иконе
,
и
барјаке
,
ама
му
је
некако
у
крви
да
ређе
допиркује
цркви
.
Рекли
бисте
е
је
безбожник
,
а
нема
под
небом
нације
,
која
више
Бога
помиње
:
он
воли
и
цркву
,
воли
и
попа
;
чик
му
дирните
један
само
камен
из
црквене
порте
!
Он
воли
да
има
цркву
,
да
се
у
њој
поје
литурђија
за
сав
народ
хришћански
,
али
не
изгледајте
да
јагми
цркви
,
чим
звоно
удари
.
Кад
је
сабор
,
кад
зна
,
да
ће
тамо
после
цркве
бити
и
старо
и
младо
,
да
ће
се
пробеседити
која
паметна
или
испразнити
по
једна
или
две
,
е
онда
ће
вам
листом
нагрнути
цркви
.
И
Иван
је
ишао
цркви
само
о
великим
годовима
,
али
је
зато
радо
прилагао
,
кад
је
ваљало
набавити
књиге
,
или
нову
одежду
,
или
позлаћени
крст
,
или
путир
,
или
дискос
,
или
кадионицу
.
Већ
така
није
била
и
његова
Петрија
.
Беше
права
богомољка
.
Ни
лећи
ни
сести
за
сто
,
док
се
не
прекрсти
.
Чешће
слази
цркви
.
Друге
би
и
проговориле
коју
о
литургији
,
али
она
ни
да
би
се
окренула
.
Чешће
је
односила
воштаницу
,
или
мало
тамјана
,
или
просфоре
.
У
летње
доба
,
кад
цвета
босиљак
,
доносила
би
га
и
китила
целиваће
иконе
.
„
Чисто
ми
је
лакше
онај
дан
,
“
говорила
би
,
„
кад
ме
свештеник
мироше
"
.
Чешће
је
ишла
и
на
водице
,
особито
уз
посте
и
о
младинама
.
А
била
је
милостива
преко
сваке
мере
:
што
даваше
десна
,
не
знађаше
лева
.
Давно
зађе
сунце
за
гору
,
а
деца
се
не
помаљаху
јоште
на
вратницама
.
Иван
и
Петрија
изађоше
чак
до
сеоског
потеса
.
А
кад
их
опазише
оздо
низ
ливаду
,
Петрији
се
скратише
ноге
од
радости
,
па
се
наже
на
Ивана
.
А
Ивану
некако
чудновато
у
прсима
,
па
,
шта
ту
тамо
амо
,
и
он
очи
кријаше
од
жене
.
—
А
што
тако
опознисте
,
децо
?
упита
их
Иван
,
кад
приђоше
руци
.
—
Шта
нисам
,
јадна
,
мислила
,
прихвати
брижна
Петрија
.
—
Беше
мало
опознио
господин
директор
,
рече
Гргур
,
а
брат
му
извади
из
торбице
књигу
,
па
је
даде
оцу
.
—
Е
де
,
де
,
насмехну
се
Иван
;
па
то
си
се
ти
,
сине
,
данас
људски
показао
.
—
Да
се
ниси
уплашио
,
чедо
моје
?
пита
брижна
мати
.
—
Па
Бога
ми
,
мајко
,
бејах
се
мало
и
попристравио
.
Уча
говораше
:
„
Децо
,
децо
,
не
шал’те
се
главом
,
учите
,
данас
сутра
ето
директора
,
па
тешко
си
и
мени
и
вама
ако
се
осрамотимо
.
"
А
ми
удри
учи
,
пиши
,
читај
,
да
очи
побеле
.
Научисмо
књиге
на
изуст
.
—
Тако
и
треба
,
рече
Иван
поносито
.
Кад
ђаци
знају
и
умеју
,
онда
је
и
учитељу
светао
образ
пред
селом
и
влашћу
.
—
Али
сиромах
Симо
Веселиновић
,
настави
Гргур
,
баш
прође
онако
на
лихо
.
Уплаши
се
,
јаој
,
па
ни
укресати
.
Шаптасмо
му
и
шаптасмо
,
али
узалуд
.
Дрхташе
као
прут
,
а
кад
поче
плакати
,
учитељ
му
рече
да
одлази
на
место
.
—
А
што
да
се
плаши
,
да
од
Бога
нађе
?
пита
радознала
мати
.
—
Ето
што
,
прихвати
Гргур
.
До
њега
седи
Кокан
Милошевић
,
онај
што
већ
трећу
годину
седи
све
у
истом
разреду
.
Ништа
не
учи
,
ништа
и
не
зна
.
Он
је
сиромаха
Симу
заплашио
директором
;
вели
:
носи
ти
тај
у
џепу
троструку
бивољу
камџију
,
па
чим
муцнеш
,
а
он
удри
као
вола
,
док
те
свега
крвца
не
облије
.
—
Хе
,
неваљалац
један
,
што
му
уча
не
поткрати
језичић
?
костреши
се
Иван
.
—
А
зар
га
мислиш
не
бије
?
Али
ко
ће
,
бабо
,
ућуткати
оног
пустолова
.
Знаш
ли
,
вели
,
Симо
,
какав
је
тај
вајни
директор
?
Грђи
и
страшнији
од
свих
људи
у
селу
,
па
је
инајет
,
чангризало
,
да
знаш
као
воду
,
опет
вели
:
не
знаш
!
Джаба
се
само
мучимо
и
знојимо
.
Све
ће
нас
изрезилити
као
кучиће
па
узалуд
мука
.
Док
само
цикне
па
шкрипне
зубима
:
ха
,
неваљали
једна
,
тако
ли
се
учи
,
све
ћу
вас
у
хапс
,
у
кврге
!
...
И
још
,
Бог
те
пита
како
га
није
плашио
.
—
Па
не
биј
ти
никоговића
!
викну
Иван
љутито
.
—
Али
смо
ми
,
бабо
,
одмах
видели
да
он
лаже
,
чим
је
директор
проговорио
с
нама
.
Добар
ка
’
и
ти
,
погоднији
него
учитељ
.
Смешка
се
на
нас
,
пита
нас
благо
,
показује
нам
,
прича
нам
.
Рече
кад
је
полазио
:
учите
се
,
децо
;
ко
учи
онај
што
и
зна
,
без
муке
нема
науке
;
ко
у
младости
хладује
,
у
старости
гладује
...
.
—
Право
је
и
казао
,
децо
.
Ко
се
лењи
,
никад
неће
стећи
крова
над
главом
.
Трудите
се
,
настави
Иван
скидајући
опанака
,
па
никад
нећете
изгледати
из
туђинских
руку
.
Деца
пољубише
оца
и
мајку
у
руке
,
а
они
њих
у
образе
,
па
одоше
те
легоше
.
Иван
и
Петрија
још
дуго
сеђаху
код
ватре
.
—
Па
шта
ти
велиш
,
жено
?
говораше
Иван
,
чарајући
ватру
.
Данас
сутра
па
и
јесен
ту
,
ваља
нам
се
богме
размислити
:
да
ли
дете
да
задржимо
код
куће
или
да
га
шиљемо
даље
у
школу
.
—
Ја
,
снебива
се
Петрија
,
па
Бога
ми
не
знам
како
да
ти
светујем
.
Хтела
бих
и
да
се
учи
и
да
ми
је
вазда
пред
очима
.
Кад
помислим
да
оде
,
па
да
га
не
видим
по
месец
два
,
онда
,
онда
ми
још
сад
тешко
на
срцу
;
а
да
шта
ће
бити
доцније
?
—
Шта
ће
бити
доцније
?
Онда
,
онда
дабогме
да
ћемо
их
ређе
,
много
ређе
виђати
.
Али
зар
да
остану
’
вако
као
ја
и
ти
?
Грехота
је
,
жено
,
кад
нам
је
ето
дао
Бог
и
има
се
из
чега
.
—
Па
има
још
дана
да
о
томе
говоримо
,
поче
Петрија
.
Јако
,
чоче
,
да
о
томе
не
мислимо
.
Чисто
се
плашим
...
—
Плашиш
,
плашиш
.
Прођ
’
се
,
бога
ти
,
те
твоје
женске
плашње
.
Питам
ја
тебе
српски
:
да
л
’
да
водим
дете
у
веће
школе
или
не
.
Једно
или
друго
?
Време
је
,
да
смо
на
чисто
.
—
Па
води
их
.
Ако
нисмо
ми
.
Бог
ће
с
њима
бити
!
једва
промуца
Петрија
и
сузе
јој
грунуше
на
очи
.
—
Ви
жене
одмах
у
сузе
.
Нек
је
дете
живо
и
здраво
,
нек
се
добро
учи
и
влада
,
а
те
твоје
сузе
ама
ни
оволико
!
Нико
није
пропао
,
ко
је
света
видео
.
Ако
зашто
и
наше
дете
не
би
могло
бити
поп
или
капетан
?
Истина
су
и
капетани
данас
појефтинили
,
али
тек
,
тек
боље
живе
него
ја
и
ти
.
Нека
и
из
наших
кућа
никну
господа
,
да
и
наши
мало
дрмну
вилајетом
.
Хе
,
хе
,
како
ће
то
,
жено
,
лепо
одгледати
:
Који
беше
оно
поп
,
што
пројаха
на
дорату
вас
у
црној
чоси
,
у
алеву
појасу
?
Брат
Иванов
син
.
Који
но
беше
наш
нови
капетан
?
—
То
је
син
Иванов
и
Петријин
.
Хе
,
хе
,
жено
,
шта
велиш
на
то
?
Али
Петрија
на
то
ништа
не
рече
,
јер
већ
беше
ушла
у
собу
.
После
кратког
ћутања
диже
се
и
Иван
,
забрави
кућна
врата
,
запрета
ватру
,
оде
и
леже
.
На
пољу
се
чујаху
истом
први
петли
,
иначе
је
цело
село
већ
одавна
лежало
у
дубоком
сну
.
ВИ
.
Беше
настала
друга
половина
августа
.
Врућине
нешто
мало
попустиле
.
Чича
Иван
овро
раж
и
пшеницу
и
сасуо
зрна
у
кошеве
.
Летина
какве
скоро
не
беше
у
оним
крајевима
.
Па
што
ли
је
тако
брижан
,
што
ли
се
не
радује
толиком
божјем
благослову
!
Под
дудом
маже
слуга
кола
,
утврђује
чивије
,
намешта
шарагље
и
лесе
,
вади
воду
из
ведра
и
пере
главчине
,
наплатке
и
паоце
.
—
Ако
Бог
да
сте
ради
?
упита
га
викач
,
који
се
беше
сврнуо
да
припали
лулу
и
попије
што
.
—
У
Београд
,
одговори
му
слуга
,
али
више
кроз
зубе
.
—
'
Трговином
или
ћете
суду
?
Не
знам
да
се
брат
Иван
опарничио
с
ким
?
—
Не
знам
ни
ја
.
—
Па
што
ли
ће
?
—
Ето
што
:
хоће
да
води
дете
у
школу
.
—
Ако
,
ако
.
И
треба
кад
му
је
дао
Бог
.
А
шта
ли
ће
да
учи
?
—
Не
знам
,
нису
ме
питали
.
-—
Реци
,
љубаве
ти
,
нек
се
учи
адвокатлуку
.
Ко
се
данас
уме
бранити
на
суду
и
путу
,
тај
зна
да
је
жив
.
Та
ето
су
нагла
околна
села
да
нам
крње
ово
мало
синора
;
ако
нам
обрана
прође
на
лијо
,
ништа
неће
ваљати
.
Викач
оде
у
село
,
а
слуга
се
и
даље
повираше
око
кола
.
Петрија
тужна
,
претужна
,
не
излажаше
из
куће
.
Тамо
приправљаше
рубине
и
спаваће
хаљине
,
чарапе
и
појасе
,
да
јој
дете
не
буде
постидио
пред
новим
својим
друговима
.
Око
ње
остале
жене
из
целе
рође
,
помагаху
јој
пришивати
копче
и
спремати
,
а
кад
год
би
она
засузила
,
и
оне
би
јој
помагале
плакати
.
Кад
све
беше
спремљено
,
скинули
су
с
таваница
велику
кесу
јабука
,
напунили
заструг
са
младим
сиром
,
извадили
из
пепела
грдну
велику
погачу
,
напунили
ону
највећу
чутуру
,
па
све
то
још
за
видела
згодно
наместили
у
кола
и
утушкали
сеном
.
Пунобрижна
мајка
старала
се
да
јој
синак
не
гладује
у
туђини
.
Гргур
је
на
све
то
снужден
гледао
.
Беше
му
и
мило
и
жао
.
Мило
видети
Београд
и
тамо
се
учити
;
жао
оставити
и
оца
и
мајку
и
свога
друга
од
колевке
,
брата
Пауна
.
Али
Паун
беше
мекша
срца
,
он
би
се
час
по
заплакао
,
кад
би
чуо
да
ће
да
воде
брата
,
и
да
га
дуго
,
дуго
неће
видети
.
Отац
би
га
корео
за
мекуштво
,
стежући
и
сам
своје
омекшало
лице
,
али
сирота
мајка
,
и
сама
би
се
на
његове
сузе
растужила
и
плакала
.
Сутрадан
а
зора
засветлела
,
а
сви
већ
бејаху
на
ногама
.
Дођоше
и
комшије
и
родови
.
Ижљубише
Гргура
,
прво
мајка
,
па
родови
,
па
комшије
,
па
опет
мајка
.
И
куцов
се
умиљаваше
око
наших
путника
,
као
да
би
им
хтео
рећи
:
срећан
пут
!
Иван
се
попе
на
кола
,
за
њим
Паун
,
који
ће
да
испрати
брата
,
па
напослетку
Гргур
,
који
се
једва
отрже
из
загрљаја
материна
.
Слуга
ошину
зеленке
и
ови
излетеше
на
отворене
вратнице
,
и
за
неколико
тренутака
замакоше
за
брдашце
.
Петрија
дуго
за
њима
гледаше
,
тарући
сузе
белим
рукавом
.
Изнела
је
затим
,
за
срећна
пута
,
комовицу
и
погачу
и
младога
сира
.
Беше
сунце
у
велике
одскочило
,
кад
је
сама
остала
на
дому
.
Оде
те
се
помоли
Богу
пред
иконом
,
изађе
у
кућу
,
и
дуго
гладна
живина
пијукаше
,
док
се
она
мало
разабрала
и
сетила
да
их
нахрани
.
А
наши
путници
путоваху
као
на
тичјим
крилма
.
Коњи
товни
и
одморни
,
и
кад
се
докопаше
правога
насипа
,
једва
их
слуга
