јемоја
брига
.
Је
си
ли
му
разумео
?
—
Разумем
!
...
—
Добро
пази
на
њега
и
не
пуштај
га
никако
напоље
.
Једнако
да
је
под
кључем
.
—
Рекавши
то
,
Радојковић
уврне
сијалицу
и
изађе
из
Главне
Полиције
.
Кад
је
изишао
на
улицу
,
журним
корацима
се
упутио
стану
Стојанчином
,
да
присуствује
седници
друштва
„
Смрт
или
Уједињење
“
,
а
уједно
да
им
саопшти
радосну
вест
,
да
је
ухватио
онога
,
кога
већ
толико
времена
тражи
.
Кад
је
стигао
код
Стојанке
,
друштво
још
беше
на
окупу
.
Још
у
ходнику
Радојковић
је
чуо
јасан
жагор
који
допираше
са
седнице
.
—
Ви
жестоко
дебатујете
!
—
Примети
Радојковић
Стојанки
,
која
му
је
врата
откључала
и
пустила
да
уђе
.
Кад
је
ступио
унутра
друштво
се
изненадило
,
но
када
им
Радојковић
саопшти
вечерашњи
успех
,
сви
му
од
срца
честиташе
.
Седница
је
трајала
до
два
сата
по
поноћи
.
На
којој
утврдише
распоред
за
ширу
конференцију
,
која
се
има
одржати
најдуже
кроз
две
недеље
.
Чланови
се
после
седнице
разиђоше
својим
кућама
а
Радојковић
се
поново
врати
у
полицију
да
спреми
рапорт
управнику
града
о
синоћном
успеху
трагања
.
Сутрашње
новине
донеше
кратку
нотицу
,
да
је
у
Главној
Полицији
ухапшена
нека
сумњива
особа
.
Коментар
о
истој
је
изостао
.
Зашто
?
То
беше
тајна
...
После
овога
,
новине
више
никад
ни
једног
ретка
не
донеше
о
дотичној
сумњивој
особи
.
Ко
зна
,
можда
ју
је
гризла
савест
,
па
је
чамећи
у
затвору
пресвисла
од
туге
за
слободом
.
А
можда
чак
и
то
може
бити
,
да
се
покајао
за
сва
,
она
дела
,
што
је
починио
,
па
га
пустише
на
слободу
...
А
врло
лако
може
бити
,
да
је
отпраћен
пред
вечнога
судију
,
да
му
онај
суди
или
опрости
грехе
,
које
је
овде
на
земљи
починио
.
Јер
онај
горе
,
он
је
само
тако
милостива
срца
,
да
чак
и
таквима
прашта
.
Ово
су
све
нагађања
.
А
судбина
шпијона
,
за
јавност
остаде
—
тајна
.
Тајна
је
—
тајна
.
ГЛАВА
СТО
ТРЕЋА
Са
бојишта
—
Јуриш
на
Тарабош
Концем
јануара
месеца
,
беше
ужасно
јака
зима
.
Нарочити
на
оним
местима
,
где
се
требале
да
воде
ратне
операције
.
Под
Једреном
беше
прави
ужас
од
зиме
.
Многи
војници
се
просто
посмрзаваше
.
Њихов
заклон
,
бедне
и
влажне
земунице
не
беху
довољне
,
да
заштите
сироте
војнике
од
таквог
непогодног
времена
,
какво
многи
стари
људи
у
томе
крају
,
већ
давно
не
запамтише
.
Многе
премрзле
војнике
донеше
у
Београд
,
где
ће
им
услед
промрзлости
,
морати
сећи
једну
или
обадве
ноге
до
колена
.
Због
тако
јаке
хладноће
,
ратне
операције
и
напад
на
Једрене
беше
обустављен
.
Само
су
предстраже
морале
стајати
на
своме
месту
,
упирући
своје
погледе
на
горди
град
,
из
чијих
се
оџака
вијо
дим
,
донекле
,
улевао
наду
промрзлом
стражару
,
да
ће
осванути
дан
,
када
ће
се
,
ако
остане
у
животу
,
поносно
шетати
по
њему
,
као
победиоц
.
Ова
помисао
и
нада
улеваше
у
стражаре
надчовечанску
срчаност
и
издржљивост
те
као
у
пркос
цичи
зими
,
стајаху
на
своме
месту
,
вршећи
своју
свету
дужност
према
својој
отаџбини
.
Док
је
код
Једрена
оваково
стање
било
,
на
другом
крају
бојишта
,
тамо
под
Скадром
,
такође
,
гордим
и
неосвојивим
градом
,
дични
соколи
црногорски
и
србијански
,
спремаху
се
да
јуришем
освоје
високи
Тарабош
,
тај
најтврђи
бедем
гордога
Скадра
.
25
.
јануара
ноћ
беше
мрачна
и
тамна
.
Нигде
звезде
да
се
појави
и
покаже
нешто
,
што
није
црно
,
а
камо
ли
месеца
да
присветли
у
тој
мрачној
и
црној
ноћи
пре
предзорја
.
Око
логора
ђенерала
Митра
Мартиновића
беше
све
као
умотано
у
тај
црни
вео
мира
и
мрака
,
док
на
један
мах
,
зачу
се
јасан
и
разговетан
глас
војника
у
запевци
,
који
послужи
суседном
батаљону
као
трубни
знак
—
на
збор
!
Иза
тога
први
батаљон
добио
је
налог
,
да
се
полако
спрема
за
полазак
.
У
то
доба
,
нему
тишину
врхом
Широчког
Виса
заменула
је
учестана
митраљеска
паљба
са
првих
шанчева
турске
страже
,
које
су
позиције
Црногорци
те
исте
ноћи
заузели
и
на
њима
поставили
неколико
митраљеза
.
Настаде
грозничава
ужурбаност
.
Војници
се
снабдеше
са
мало
хране
и
воде
и
сваки
узе
потребну
муницију
,
пушку
са
бајонетом
,
а
већ
је
прошле
ноћи
неки
део
,
изузимајући
оне
,
који
су
са
пионирима
сачињавали
нарочити
батаљон
—
добио
и
ручне
бомбе
.
Тада
јурнуше
навишицом
за
Широчки
Вис
.
Ту
су
заузели
позиције
,
док
је
први
батаљон
,
касније
други
и
трећи
,
наступао
самом
косом
,
развијајући
се
у
ланац
левим
крилом
,
четврти
се
спуштао
у
десно
,
одакле
се
тим
правцем
упутио
за
село
под
самим
Тарабошем
,
којим
су
зујала
пушчана
танад
,
јер
то
је
био
једини
пролаз
,
којим
се
могао
провући
.
Сутра
дан
26
.
јануара
,
у
саму
зору
,
четврти
батаљон
окрену
право
навишицом
к
Тарабошу
,
где
су
већ
пионири
почели
,
заузимати
позиције
.
Одмах
се
развије
у
ланац
и
отпоче
митраљеску
паљбу
на
прве
турске
шанчеве
.
Иза
митраљеске
паљбе
,
зачу
се
и
топовска
,
која
на
мах
охрабри
и
развесели
лица
бораца
.
Батаљон
уз
пушчану
паљбу
поче
полако
и
опрезно
наступати
.
На
левом
крилу
,
већ
су
као
из
неке
нарочите
љубазности
,
почели
одашиљати
по
једног
војника
са
ручним
бомбама
.
Истовремено
зачу
се
поклич
са
десног
крила
,
да
непријатељске
трупе
наступају
с
леђа
.
Предстража
четвртог
батаљона
задржала
је
своје
позиције
,
док
остали
,
и
ако
одређени
као
резерва
,
јурнуше
тамо
,
где
су
после
дуже
паузе
оставили
позицију
,
уверивши
се
,
да
им
отуд
не
прети
опасност
и
заузели
своја
места
до
предстража
других
батаљона
,
који
су
послали
четири
војника
са
ручним
бомбама
за
турски
шанац
.
Они
се
повукли
по
њиховим
претходницама
,
поред
раскиданих
жица
,
дуж
шанчева
бацали
су
бомбе
које
због
нагомилане
и
влажне
земље
свега
неколико
дејствоваху
.
То
је
ускорило
напад
.
Топовски
двобој
је
непрестано
трајао
.
А
српске
артиљерија
добила
је
вест
да
пази
на
црногорску
пешадију
,
која
се
са
левог
крила
спрема
за
јуриш
.
Један
официр
у
томе
тренутку
исуче
сабљу
и
громогласно
кликну
:
—
За
мном
јунаци
!
.
.
Војници
јурнуше
напред
.
Маса
се
заталаса
,
као
бујица
реке
,
која
се
не
може
лако
зауставити
...
Глас
осталих
официра
,
који
хтедоше
,
да
само
један
део
изврши
напад
,
беше
глас
вапијућега
у
пустињи
...
Војници
јуришем
доспеше
до
самих
жица
,
које
је
већ
раније
топовска
ватра
на
много
места
покидала
,
прескочивши
жице
,
за
тренутак
полегаше
и
отворише
брзу
паљбу
...
Десно
крило
задржало
је
своје
позиције
,
а
војска
која
је
наступала
косом
планинском
,
јурну
страховитим
јуришем
од
више
стотина
метара
,
тако
да
су
наши
на
врху
морали
мењати
своје
положаје
и
програм
,
тако
да
би
спасли
ове
и
пре
времена
,
на
тој
близини
прекинути
паљбу
и
једним
краћим
јуришем
доспеше
до
самих
шанчева
,
у
које
са
дивљом
јарошћу
почеше
ускакати
...
Настаде
покољ
...
Врхови
бајонета
одсеваху
заривајући
се
у
грла
,
лобање
и
груди
бораца
,
из
чијих
великих
и
разривених
рана
шишти
и
лопи
врела
црвена
крв
,
која
одлевајући
се
,
постепено
гаси
живот
храбрих
и
витешких
бораца
.
Неко
каменом
,
неко
бајонетом
,
неко
сабљом
—
сви
се
беху
грозничаво
запослили
,
да
што
пре
и
што
више
оштете
непријатеља
.
За
неколико
тренутака
шанац
се
претворио
у
удубљену
рушевину
,
претрпану
пушкама
,
сабљама
,
људским
лешинама
,
размрсканим
и
раздробљеним
деловима
људскога
тела
а
све
то
скупа
пливаше
у
потоку
људске
крви
.
Помешаше
се
батаљони
и
пораздвајаше
се
чете
од
својих
официра
,
који
и
гласом
и
сабљом
заповедаху
разилажење
у
стрељачке
колоне
.
Турци
поражени
,
окренуше
леђа
,
не
могавши
добити
прилику
да
се
ушанче
у
близини
,
бежали
су
каналом
и
више
њега
,
пут
фортице
,
остављајући
за
собом
мртве
и
рањене
,
предајући
ситуацију
митраљезима
и
топовима
.
За
жице
,
које
су
нам
сметале
брзом
продирању
,
у
бегству
се
закачио
једном
Турчин
и
стајаше
као
укопан
,
али
ипак
не
запомагаше
,
већ
се
предаде
судбини
која
га
је
снашла
.
На
другој
страни
,
беше
се
наслонио
један
црногорски
рањени
барјактар
,
а
пред
њим
је
клечао
један
црногорски
млад
дечко
преклињући
га
да
му
овај
повери
барјак
.
На
нашој
страни
многи
рањеници
,
враћаху
се
у
логор
,
неки
опирући
се
на
пушку
и
једну
ногу
а
неки
на
једну
руку
и
једну
ногу
.
Један
рањеник
излазећи
из
шанца
,
победоносно
ступа
са
осмехом
на
лицу
са
мачем
отетим
у
руци
и
челом
обливеном
крвљу
.
На
противној
страни
гранате
дизаху
у
вис
непријатељске
војнике
и
спуштаху
у
парампарчад
.
Страхота
—
и
ужас
на
све
стране
.
Тај
дан
је
стао
доста
жртава
са
обе
стране
,
но
зато
је
непријатељ
изгубио
готово
сва
утврђења
која
служише
као
одбрана
самога
Тарабоша
.
Пала
је
ноћ
,
коју
осветљаваше
пламен
из
топовских
грла
,
а
тишину
далеко
проламаше
грмљава
топова
,
пушака
и
митраљеза
,
која
читаву
ноћ
не
престајаше
.
Ноћ
беше
језовита
и
нико
умор
не
осећаше
.
У
само
свануће
,
стиже
у
логор
штаба
црногорске
војске
турски
парламентар
са
белом
заставом
,
са
поруком
,
молећи
,
да
се
за
краће
време
прекину
непријатељства
,
да
би
могли
покопати
мртве
,
којих
има
и
сувише
а
већ
се
и
пси
почели
купити
око
лешева
.
По
међусобном
споразуму
,
непријатељства
беху
прекинута
на
шест
часова
.
Када
је
отишао
турски
парламентар
,
један
ће
млађи
официр
добацити
команданту
:
—
Зашто
престаде
на
примирје
?
.
.
—
А
што
болан
?
!
.
.
—
упита
командант
.
—
Зато
,
што
си
се
сад
замерио
псима
,
њиховим
љубимцима
,
јер
неће
имати
шта
да
глођу
...
На
овај
примедбу
сви
прснуше
у
гласни
смех
,
спремајући
се
за
одмор
,
како
би
кроз
шест
часова
свежи
и
одморни
отпочели
још
жешћи
и
крвавији
бој
.
А
у
мислима
свак
осећаше
потребу
да
Тарабош
мора
бити
њихов
,
јер
он
је
кључ
Скадра
,
за
којим
они
толико
теже
да
га
се
дочепају
и
противу
воље
Европе
,
која
им
поручује
,
да
им
га
неће
уступити
...
ГЛАВА
СТО
ЧЕТВРТА
Лондонска
конференција
мира
Заказано
примирје
ближи
се
крају
.
На
бојном
пољу
се
чине
припреме
са
обе
стране
,
тако
,
да
нема
изгледа
да
ће
до
мира
доћи
.
Док
су
представници
балканског
савеза
с
правом
захтевали
,
да
им
се
уступи
Скадар
,
Једрене
,
Јањине
и
један
део
северне
Албаније
,
турски
делегати
се
томе
опираху
,
наравно
,
сигурно
беху
наговорени
од
које
велесиле
,
јер
они
у
оном
положају
нису
били
у
стању
да
се
опиру
,
ма
какви
захтеви
да
беху
постављени
.
Већ
су
рачунали
на
нечију
помоћ
у
одсутном
тренутку
.
Кад
видеше
да
опирање
беше
узалудно
,
тада
прибегоше
лукавству
,
да
преговоре
одуговлаче
а
за
то
време
,
да
своју
снагу
на
бојном
пољу
принове
и
оснаже
са
анадолским
трупама
.
Изговарали
се
,
да
немају
потпуно
одрешене
руке
и
да
о
сваком
закључку
претходно
морају
да
известе
своју
владу
у
Цариграду
,
тражећи
све
нове
и
нове
инструкције
за
преговоре
.
Време
је
одмицало
,
али
преговори
осташе
још
увек
на
једном
те
истом
месту
.
После
дугих
преговора
,
најзад
турски
делегати
пристадоше
,
да
Бугарима
уступе
један
део
Једрена
а
други
део
да
задрже
себи
.
А
што
се
тиче
Скадра
и
северног
дела
Албаније
,
просто
не
хтедоше
ни
да
чују
.
У
питању
Скадра
и
северног
дела
Албаније
ту
се
отворено
изјаснише
и
силе
Тројног
Савеза
да
су
одлучно
противне
овоме
.
Шта
више
,
рекоше
да
је
узалудно
проливање
крви
око
Скадра
,
јер
оне
никад
неће
дозволити
,
да
овај
град
икад
припадне
било
Црној
Гори
или
Србији
.
Што
се
пак
тиче
Једрена
,
због
чега
се
не
погодише
бугарски
и
турски
делегати
,
силе
Тројнога
Савеза
заузеше
таково
становиште
,
да
ово
питање
мора
да
се
реши
оружјем
.
Представници
балканских
савезника
,
беху
до
врхунца
огорчени
оваковим
држањем
сила
Тројног
Савеза
.
Одмах
послаше
својим
владама
опширне
брзојавне
извештаје
,
тражећи
од
њих
упутства
,
шта
даље
да
чине
.
Бугарски
делегати
унеколико
беху
задовољени
јер
им
се
загарантовало
,
да
им
се
неће
правити
сметње
,
ако
Једрене
оружаном
силом
заузму
.
Ово
је
за
њих
био
добар
мамак
,
да
се
у
осталим
питањима
и
не
показиваху
довољно
енергични
,
као
што
би
то
требали
да
чине
,
прави
и
искрени
савезници
,
када
виде
,
да
се
њиховим
савезницима
,
тако
очита
неправда
наноси
.
Истина
,
и
у
питању
Јањине
,
силе
Тројног
Савеза
не
беху
противне
,
да
иста
припадне
Грцима
,
ако
је
они
,
буду
оружјем
заузели
.
Но
ипак
,
зато
се
Грци
не
показаше
толико
себични
и
неискрени
према
својим
савезницима
Србима
и
Црногорцима
—
као
Бугари
.
Остадоше
и
на
даље
верни
и
доследни
својим
савезницима
.
Држање
бугарских
делегата
,
хрђаво
је
утицало
на
владе
—
Србије
и
Црне
Горе
.
Под
тим
утиском
,
Пашић
,
председник
српске
владе
и
министар
спољних
послова
,
био
је
врло
забринут
,
јер
је
у
томе
предвидео
,
да
Бугари
играју
дволичну
улогу
.
Но
као
стари
и
искусни
дипломата
,
Пашић
се
није
ни
за
часак
поколебао
.
И
у
тако
тешком
и
мучном
политичком
положају
Пашић
је
нашао
излаза
.
По
његовом
мишљењу
,
требало
се
повиновати
и
респектовати
захтеве
и
закључке
великих
сила
.
А
као
разлог
томе
,
навео
је
,
да
није
рад
да
Србија
и
Црна
Гора
буду
онај
угарак
,
који
је
требао
да
потпири
велики
европски
рат
.
Рачунао
је
,
да
ако
би
до
овога
дошло
,
ко
зна
,
какав
би
био
исход
овоме
,
а
то
би
значило
стављати
на
коцку
не
само
најновије
успехе
рата
,
већ
и
читаву
земљу
,
ту
тековину
Србинову
кроз
читаво
столеће
,
стечену
силним
и
неизрачунљивим
жртвама
Српскога
Народа
.
-
Ето
,
тако
је
рачунао
и
израчунао
хладни
и
промишљени
српски
дипломата
Никола
Пашић
,
који
је
својим
политичким
радом
,
надмашио
многе
европске
дипломате
,
изненадивши
их
стварањем
балканског
савеза
,
за
којим
су
Балканци
вековима
чекали
и
сневали
.
Тај
правац
и
држање
Пашић
је
препоручио
и
црногорској
влади
па
и
седоме
краљу
Црне
Горе
Николи
И
.
А
поред
овога
је
Пашић
напоменуо
,
да
се
о
тој
самој
ствари
саветовао
и
са
Хартвигом
,
руским
послаником
на
српском
двору
.
Уверавајући
братску
владу
и
седога
краља
,
да
се
овај
,
у
много
случајева
показао
,
као
искрен
и
прави
пријатељ
српскога
народа
.
Јер
,
одкако
је
он
посланик
моћне
заштитнице
Словенства
,
на
српскоме
двору
,
спољна
политика
Русије
окренула
је
други
правац
,
у
корист
српскога
племена
.
Истина
,
који
посматраше
ову
ствар
површно
,
а
беху
загрејани
патриотским
жаром
,
донекле
се
љутили
и
пребацивали
Русији
и
њезиној
политици
,
што
се
тако
и
сувише
млитаво
показала
на
лондонској
амбасадорској
конференцији
.
А
они
,
који
читаву
ствар
примише
хладно
и
реално
,
беху
се
помирили
и
сугласили
са
држањем
Русије
и
Пашића
.
Јер
ови
су
положај
са
дубоким
размишљањем
размотрили
,
рачунајући
,
да
оно
,
што
се
сад
не
може
постићи
,
временом
ће
се
учинити
,
као
што
српска
народна
пословица
вели
:
„
Тија
вода
брег
рони
“
.
Када
је
краљ
Никола
чуо
предлог
српске
владе
,
био
је
разочаран
,
мислећи
,
да
ће
Србија
повући
своје
трупе
испод
Скадра
.
Но
,
када
је
добио
извештај
,
да
Србија
то
и
не
помишља
чинити
,
већ
да
му
оне
трупе
ставља
на
расположење
и
оне
спадају
под
његову
личну
команду
,
онда
је
стекао
поново
уверење
,
да
у
држању
српске
владе
нема
ничега
закулисног
и
да
је
искреност
савеза
још
увек
на
чврстој
основи
.
Када
су
представници
великих
сила
учинили
заједнички
демарш
на
цетињском
двору
и
код
владе
црногорске
,
поднели
су
ноту
у
питању
Скадра
.
У
ноти
се
захтевало
,
да
Црна
Гора
одустане
од
Скадра
,
јер
је
узалудно
проливање
крви
,
пошто
оне
никад
неће
и
не
могу
дозволити
да
Скадар
припадне
Црној
Гори
.
Краљ
Никола
саслушавши
ноту
представника
сила
Тројнога
Савеза
,
на
исту
им
је
одговорио
:
—
Узимајући
вашу
ноту
на
знање
,
господо
,
ја
у
њој
ништа
друго
не
видим
,
до
ли
непријатељско
расположење
,
како
према
мени
,
тако
исто
и
према
целокупном
моме
драгом
народу
,
који
је
под
зидинама
Скадра
пролио
потоцима
драгоцене
крви
;
и
сад
када
је
Скадар
на
прагу
пада
,
хоћете
да
нам
ускратите
право
на
њега
,
које
је
мој
народ
драгоценим
животима
то
право
искупио
.
Жао
ми
је
,
али
ову
представку
великих
сила
не
могу
примити
као
свршену
ствар
,
јер
полажем
наде
да
ће
и
силе
европске
увидети
нашу
праведну
ствар
и
окренути
други
правац
и
друго
држање
према
нама
—
а
на
то
ме
гоне
,
да
овако
поступам
,
оне
силне
жртве
које
падоше
под
Скадром
.
Када
бих
се
Скадра
одрекао
,
не
бих
имао
мирна
сна
.
Скадар
не
напуштам
,
јер
он
је
тесно
везан
у
питању
екзистенције
,
како
моје
,
тако
и
читавог
дома
мог
.
А
када
Скадар
буде
у
рукама
мојим
и
моје
храбре
војске
,
тада
ћемо
се
поново
разговарати
.
Говорећи
ово
,
седи
краљ
беше
сав
блед
у
лицу
а
по
уснама
,
које
дрхташе
за
време
говора
,
очевидно
се
видело
,
да
је
био
љут
до
крајности
.
По
свршеном
говору
,
краљ
се
,
лако
климнувши
главом
,
опрости
са
представницима
,
окренувши
им
леђа
,
оде
у
свој
кабинет
.
Представници
европских
сила
,
разиђоше
се
,
те
још
тога
дана
известише
своје
владе
о
мишљењу
и
држању
Црне
Горе
у
питању
Скадру
.
Уједно
затражише
од
својих
влада
нова
упутства
за
даље
кораке
.
А
краљ
Никола
са
владом
је
још
истога
дана
у
двору
одржао
министарски
савет
,
на
коме
закључише
,
да
се
свом
снагом
,
по
цену
највећих
жртава
и
у
најкраћем
времену
,
морају
Скадар
и
преко
воље
Европе
заузети
.
ГЛАВА
СТО
ПЕТА
Писмо
испод
Скадра
Сутра
дан
после
одржане
седнице
друштва
„
Уједињење
или
Смрт
“
,
Стојанка
се
спремала
да
пише
своме
веренику
,
мајору
Жарку
,
шта
су
решили
на
ужој
седници
,
као
и
о
најновијим
гласовима
,
који
круже
у
политичким
круговима
.
Уједно
му
је
хтела
да
јави
,
да
гледа
што
пре
да
добије
одсуство
,
пошто
шира
седница
друштва
,
мора
се
одржати
у
што
краћем
времену
;
пошто
сам
развој
догађаја
то
захтева
.
А
уједно
,
хтела
му
је
да
предочи
и
њезино
мишљење
у
погледу
попустљивости
српске
владе
,
јер
по
њезином
мишљењу
,
то
попуштање
је
и
сувишно
,
те
томе
види
неодлучност
Српске
владе
.
Баш
у
тренутку
,
када
је
села
за
писаћи
сто
,
уђе
Анђа
са
писмом
у
руци
:
—
Госпођо
,
писмо
сте
добили
!
.
.
Стојанка
се
окрену
,
пруживши
руку
да
прихвати
писмо
.
—
Од
господина
Жарка
је
,
познајем
по
рукопису
—
радосно
узвикну
Анђа
,
предајући
писмо
Стојанци
.
Стојанка
,
примивши
писмо
,
даде
руком
знак
Анђи
да
иде
;
за
тим
брзо
и
нестрпљиво
отвори
писмо
свога
вереника
.
Отворивши
писмо
,
прво
га
загледа
са
свију
страна
и
тек
тада
га
поче
у
себи
читати
:
»
Драга
моја
Стојо
,
Здрав
сам
што
и
теби
желим
.
Писмо
твоје
примих
и
рузумех
све
.
Јављам
ти
,
на
жалост
,
да
ми
је
апсолутно
немогуће
доћи
на
ширу
седницу
друштва
.
Тражио
сам
одсуство
,
али
га
нисам
добио
.
Узрок
је
овоме
,
што
се
ово
дана
спрема
општи
јуриш
на
Скадар
,
пошто
је
примирје
већ
истекло
према
уговору
.
Да
сам
за
ово
знао
,
да
стојимо
пред
тако
одсутном
ствари
,
одсуство
не
бих
ни
тражио
.
Сад
и
сам
осећам
,
да
није
лепо
од
мене
што
сам
га
тражио
,
јер
предпостављени
могу
тумачити
,
као
да
сам
се
хтео
извући
испред
овако
тешке
и
погибељне
дужности
.
Значи
,
да
би
на
просто
могли
тумачити
мој
поступак
као
кукавичлук
,
што
мени
као
српском
официру
не
импонира
,
а
нарочито
мени
,
што
сам
у
више
махова
засведочио
и
показао
,
шта
је
дужност
сваког
свесног
српског
официра
.
За
обећано
писмо
,
ради
опширног
описа
путовања
стрпи
се
,
јер
у
овом
моменту
ми
је
апсолутно
немогуће
тако
детаљно
и
опширно
писати
,
јер
сам
сваког
тренутка
везан
дужношћу
.
Жалим
што
нећу
моћи
присуствовати
широј
седници
друштва
,
јер
би
на
њој
имао
много
штошта
да
изнесем
.
Но
зато
теби
стављам
у
дужност
да
изнесеш
моје
мишљење
пред
седницу
.
Наиме
,
мени
се
не
свиђа
и
не
допада
држање
наше
владе
у
политичком
држању
.
Ја
видим
очевидно
,
да
се
она
и
сувише
показала
лабава
и
попустљива
према
захтевима
велесила
.
Ено
,
Бугари
у
питању
Једрена
запеше
и
не
попуштају
.
А
како
видиш
,
велесиле
видећи
одлучно
држање
њихових
делегата
,
најзад
пристадоше
,
да
Једрене
припадне
њима
,
разуме
се
тада
,
када
га
буду
оружјем
узели
.
Нама
је
учињена
голема
неправда
,
стварањем
преко
ноћи
автономне
Албаније
.
Ти
знаш
врло
добро
какве
муке
,
тешкоће
и
жртве
је
поднела
наша
војска
,
док
се
пробила
кроз
оне
дивље
и
непроходне
албанске
кланце
док
је
избила
на
на
давно
жељено
Јадранско
Море
,
које
је
по
нас
животно
питање
.
Па
зар
сад
,
после
толиких
жртава
и
херојских
подвига
,
када
је
све
ово
у
нашим
рукама
,
на
прохтев
извесних
наших
противника
све
ово
да
тако
олако
напустимо
.
У
мени
кипи
—
у
мени
ври
...
И
не
верујем
,
да
би
ми
ико
могао
предпоставити
какве
стварне
разлоге
,
да
интерес
наше
отаџбине
захтева
толику
претерану
попустљивост
.
Да
сваки
осећа
онако
,
како
ја
осећам
,
пре
би
радо
пристао
да
нас
све
збришу
са
земљине
кугле
,
него
толику
попустљивост
и
слепу
покорност
да
покажем
према
онима
,
који
нам
све
друго
желе
,
само
добро
не
.
У
осталом
,
можда
сам
се
ја
и
сувише
затрчао
,
а
то
је
услед
тога
,
што
сам
огорчен
,
јер
видим
,
да
нам
нису
пријатељи
ни
они
,
којима
ми
и
сувише
учинисмо
,
а
који
ће
нам
читавог
века
бити
дужници
—
разуми
дужници
и
ништа
више
.
Ти
већ
можеш
мислити
кога
ту
подразумевам
.
Не
волем
да
будем
пророк
,
но
према
држању
бугарских
делегата
на
мировној
конференцији
у
Лондону
и
Даневљево
кокетовање
на
више
страна
,
то
у
мени
изазива
сумњу
и
неповерење
у
искреност
савезничку
.
Дај
боже
,
да
се
ја
у
своме
веровању
и
сумњи
разуверим
.
На
послетку
,
ви
на
састанку
,
ипак
вам
препоручујем
,
да
свестрано
испитате
и
размотрите
догађаје
,
те
да
хладно
и
дипломатски
заузмете
становиште
према
влади
у
коју
ја
ни
за
часак
не
сумњам
,
да
није
верно
и
искрено
послужила
и
служи
отаџбини
својој
.
Имајте
на
уму
да
су
и
ти
људи
у
врло
незгодном
положају
.
Како
сам
разумео
,
њима
је
стало
да
сачувају
бар
извесне
тековине
,
јер
су
прозрели
и
увидели
смер
извесних
моћних
чинилаца
,
те
према
томе
и
своју
спољну
политику
морају
да
удешавају
.
Као
и
нами
тако
и
братској
нам
Црној
Гори
,
они
,
те
исти
,
нанеше
неправду
у
питању
Скадра
.
Но
седи
и
витешки
господар
Брда
,
тврдо
је
одлучен
да
Скадар
узме
,
па
макар
га
после
морао
и
предати
.
Читала
си
без
сумње
његов
одговор
представницима
великих
сила
,
приликом
поднашања
њихове
представке
у
питању
Скадра
.
Алал
му
вера
!
.
.
Штета
је
само
што
нема
већу
силу
на
расположењу
...
Поздрав
свима
и
желим
успешан
и
плодоносан
рад
.
А
тебе
грли
твој
Жарко
“
.
Прочитавши
писмо
свога
вереника
,
Стојанка
није
ни
часа
часила
,
већ
му
је
одмах
одговорила
,
да
оно
мишљење
,
које
јој
је
он
изнео
,
то
исто
и
она
заступа
,
те
ће
га
на
широј
чланској
седници
изложити
и
подупирати
.
А
детаље
са
седнице
опширно
ће
му
јавити
.
Писмо
је
било
опширно
,
око
кога
се
Стојанка
дуже
времена
задржала
.
Таман
се
Анђа
вратила
с
поште
,
један
фијакер
стаде
,
и
једна
непозната
млада
,
лепа
и
елегантна
дама
упита
Анђу
,
да
ли
је
госпођа
Стојанка
код
куће
?
На
пријаву
Анђину
,
Стојанка
изађе
у
двориште
,
и
на
њено
велико
изненађење
угледа
пред
собом
Катарину
...
ГЛАВА
СТО
ШЕСТА
Канонада
Једрена
Већ
су
разаслате
позивнице
члановима
друштва
„
Уједињење
или
Смрт
“
,
за
ширу
седницу
.
Први
који
је
допутовао
,
био
је
млади
артиљеријски
поручник
Николајевић
.
Чим
је
дошао
у
Београд
,
право
са
жељезничке
станице
упутио
се
Стојанци
.
Дошавши
кући
Стојанчиној
,
замишљао
је
,
да
ће
код
ње
затећи
још
кога
,
па
кад
је
видео
да
остали
не
стигоше
,
приметиће
:
-
Зар
ја
први
дођох
?
!
—
У
име
Бога
,
јунаци
су
свуд
и
на
сваком
месту
први
—
добаци
му
Стојанка
пружајући
руку
у
име
поздрава
.
После
поздрава
Стојанка
га
уведе
у
салу
,
где
се
обично
одржавале
седнице
.
Између
њих
двоје
разговор
се
у
почетку
водио
у
ствари
седнице
као
и
о
значају
исте
.
Доцније
се
прешло
и
на
остале
ствари
па
и
на
бојно
поље
,
о
ратним
подвизима
и
држању
српске
војске
испод
Једрена
.
Најзад
га
Стојанка
умоли
,
да
јој
исприча
бар
један
случај
борбе
,
јер
он
,
не
само
као
посматрач
,
већ
и
као
учасник
,
умео
би
,
и
знао
да
јој
да
јасну
слику
ратних
страхота
.
На
молбу
Стојанчину
Николајевић
не
имаде
куд
већ
рече
:
—
Баш
пре
кратког
времена
била
је
општа
канонада
опсадничке
војске
на
Једрене
.
И
тај
догађај
никад
нећу
заборавити
.
—
Причајте
!
—
Навали
Стојанка
.
—
Ноћ
беше
мрачна
,
—
настави
Николајевић
—
небо
црно
.
Не
,
то
управо
не
беше
небо
,
то
беше
једна
језовита
,
једна
бездана
пучина
без
краја
и
конца
;
а
из
мрачних
понора
светлуцале
су
поједине
звездице
.
И
ако
нисмо
знали
,
ипак
смо
сви
слутили
,
да
ће
се
баш
те
ноћи
,
догодити
нешто
страшно
али
и
величанствено
.
Час
по
час
Турци
нам
слаше
електричну
светлост
својих
рефлектора
.
Док
у
11
часова
не
отпоче
прва
пешадијска
борба
на
нашем
сектору
,
која
се
за
час
разви
на
читавом
фронту
,
јер
Турци
беху
покушали
општи
испад
на
свима
положајима
.
Замислите
,
кад
пуца
убрзаном
паљбом
сто
хиљада
пушака
,
што
наших
,
што
турских
а
да
та
паљба
траје
тако
непрестано
скоро
цео
сат
,
док
пешадијску
ватру
није
загушила
ватра
страшне
артиљерије
.
И
доиста
,
не
потраје
мало
,
а
иза
оног
мрког
небесног
простора
,
са
Југоисточне
стране
Једрена
,
око
позиције
Папаз-Тепе
,
поче
да
игра
чудновато
,
час
црвенкаста
,
час
љубичаста
а
час
бљештећа
,
бела
светлост
,
праћена
страховитом
грмљавином
,
проламала
још
страховитијим
тресцима
турских
опсадних
топова
,
чије
гранате
и
шрапнели
беху
нама
намењени
.
С
те
стране
простора
око
Једрена
светлост
поче
да
се
по
небу
прелива
у
стотину
разних
боја
док
одједанпут
,
са
стране
,
стадоше
избијати
некакви
,
час
мањи
час
већи
светли
букови
.
Неки
од
њих
су
допирали
чак
до
половине
.
На
тој
страни
простор
око
Једрена
као
да
беше
оперважен
неком
,
као
крв
црвеном
траком
из
које
су
на
све
стране
избијали
фосфорасти
—
светли
млазеви
,
чији
су
се
врхови
повијали
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
сипајући
више
наших
глава
гранате
и
шрапнеле
.
Каквих
ту
није
било
слика
и
облика
!
.
.
Неки
су
личили
на
горостасне
расцветана
лале
,
други
опет
на
цвргласте
жалосне
врбе
,
трећи
на
повијен
шевар
и
ситу
,
а
неки
на
растресита
пламена
повесна
.
За
мало
време
па
је
цела
артиљерија
опсадне
војске
почела
да
дјејствује
,
на
коју
је
реагирала
турска
артиљерија
са
свију
позиције
и
утврђења
.
Једновремена
и
за
пуна
два
сата
непрекидна
пуцњава
из
700
топова
чинила
је
,
да
човеку
помрача
свест
.
О
,
само
да
вам
је
знати
,
како
су
страховити
ти
топовски
огњени
вали
,
ти
пламени
њихови
букови
и
ерупције
,
чинило
се
,
да
ће
земља
,
на
којој
смо
ми
стајали
отићи
сва
у
понор
.
Обе
артиљерије
својом
ватром
златиле
су
оне
чудесне
обличне
слике
,
и
прилике
по
небу
,
што
су
једна
преко
друге
гоњене
неком
невидљивом
силом
,
а
њихова
површина
(
преко
50
километара
)
преламала
се
и
одсијавала
у
небројено
боја
—
боја
зеленкасто-жућкастих
,
руменкасто-плавкастих
,
љубичасто-блиставих
,
а
после
се
све
то
стапало
у
неку
чудесну
призму
,
из
које
сипа
као
какав
вулкан
хиљаде
других
боја
...
То
беше
чудесни
букет
од
боја
и
њихових
преливања
.
Све
је
то
давало
величанствену
слику
,
непрегледнога
,
страховито
узбрканога
океана
од
растопљеног
злата
,
посутог
блиставим
песком
од
смарагда
,
рубина
и
брилијанта
.
Мени
се
чинило
,
као
да
из
топова
огњених
на
све
стране
плину
један
страховит
океан
,
па
поче
плавити
ону
целу
мрачну
и
црну
небесну
пустињу
,
из
њих
сташе
шибати
горостасни
пламенови
,
а
цео
простор
око
Једрена
страховито
се
узбурка
и
потресе
.
Мени
се
чинило
,
да
су
и
оне
неколике
звездице
небесне
неописаном
брзином
полетеле
,
овоме
пламеном
океану
,
да
се
у
њ
утопе
.
И
ова
страшна
канонада
,
чинило
ми
се
,
да
је
потресла
цео
простор
све
до
Цариграда
,
па
и
сам
Цариград
.
А
за
Мустафа-Пашу
и
да
не
говорим
.
Тамо
су
се
тресле
све
куће
као
да
је
највећи
земљотрес
.
Сутра
дан
ни
у
једној
кући
није
било
прозора
,
који
није
био
прснуо
.
Све
се
око
нас
претворило
у
један
ватрени
океан
,
чије
крајеве
нису
могле
догледати
наше
очи
.
То
беше
један
неизмеран
хаос
,
састављен
из
огња
,
и
оних
помамних
распрскавајућих
стихија
,
што
једна
другу
потискују
,
што
једна
другу
не
трпе
,
прогоне
—
што
једна
другу
прождиру
!
.
.
Површина
овог
ватреног
хаоса
просто
се
не
да
описати
.
То
управо
и
није
била
површина
,
већ
некаква
ватрена
помама
.
Она
се
није
само
таласала
,
већ
су
њени
вали
запљускивали
сам
небесни
зенит
;
она
је
јаукала
,
фијукала
,
врила
,
пенушила
,
кипела
,
а
њени
пламени
кључеви
достизали
су
до
самог
свода
небесног
.
Најпре
се
разјапе
страховита
огњена
ждрела
,
па
онда
из
њих
,
муњевитом
брзином
бљуну
пламени
букови
,
који
својим
распрскавајућим
материјама
покрију
цео
простор
,
око
нас
и
над
нама
.
Шта
Давалагири
,
шта
Кордиљери
,
то
су
према
џиновским
валима
овога
помамљеног
пламеног
топовског
океана
—
мајушне
борице
,
што
их
вечерњи
зефир
набира
на
огледалцу
,
каквог
тихог
језерца
.
Па
онда
,
она
писка
,
оно
фијукање
из
грла
700
топова
,
она
демонска
помама
,
хоће
из
темеља
да
покрене
и
земљу
и
васељену
,
па
оно
језовито
проламање
артиљерије
,
као
да
је
испуњавало
читаву
васељену
.
Наједаред
као
да
надземаљска
сила
целу
земљу
из
темеља
заљуља
...
Најпре
као
да
се
милијон
громова
у
један
душак
проломи
,
и
за
тим
нам
се
учини
,
као
да
се
цео
овај
пламени
океан
у
једном
трену
ока
на
двоје
расцепио
,
или
боље
рећи
,
као
да
нека
паклена
неман
из
њега
разјапи
своје
џиновске
чељусти
,
у
намери
,
да
цела
небеса
прождере
,
али
у
исти
мах
рекао
бих
,
из
тога
живог
ждрела
покуља
цела
ватрена
утроба
овог
земаљског
чудовишта
,
од
огња
и
пламена
,
па
се
онда
стаде
цепати
у
хиљаде
хиљада
пламених
стубова
,
који
се
џилитнуше
као
неке
страховите
илузије
,
право
горе
небесном
зениту
и
ту
се
о
њега
разбише
у
милијоне
блештећих
пламенова
,
те
њима
покрише
цело
небо
,
док
се
не
спустише
на
земљу
,
више
наших
глава
...
—
Боже
страховит
ли
је
то
призор
био
!
—
узвикну
Стојанка
,
грчећи
се
на
столици
,
седећи
на
супрот
младом
поручнику
.
—
То
беше
одиста
—
настави
поручник
—
неки
чаролијски
,
не
,
него
божанствени
ватромет
са
хиљадама
хиљада
ватрених
стубова
,
обојених
тисућима
разноврсних
боја
,
о
којима
ви
,
што
тада
нисте
били
под
Једреном
ни
појма
немате
.
—
Ужас
!
—
поново
узвикну
Стојанка
—
Човеку
ум
да
стане
од
страхоте
.
—
Да
,
да
,
—
настави
поручник
—
у
томе
је
тренутку
српска
артиљерија
запалила
турски
магацин
,
са
артиљеријском
муницијом
,
која
је
у
оном
тренутку
експлодирала
свом
силином
и
свом
снагом
својом
...
—
Грозно
је
то
!
—
примети
му
Стојанка
,
а
у
лицу
пребледе
као
да
је
мука
ухватила
.
—
Па
и
није
.
Човеку
одмах
у
почетку
само
заглуну
уши
,
трема
га
пређе
,
а
само
присебнији
,
осећају
,
како
им
се
земља
тресе
под
ногама
,
а
остали
и
то
не
осећају
већ
механички
,
као
нека
машина
се
крећу
и
врше
своју
дужност
,
према
краљу
и
отаџбини
својој
.
После
још
краћег
разговора
,
поручник
Николајевић
се
диже
,
а
Стојанка
му
се
на
поласку
захвали
на
исцрпном
причању
,
уз
напомену
,
да
то
вече
дође
на
чај
,
где
ће
се
искупити
и
остали
чланови
,
који
допутују
,
да
одрже
пред
конференцију
.
Кад
је
Николајевић
отишао
,
Стојанка
остаде
у
салону
наслоњена
на
сто
,
размишљајући
о
ратним
страхотама
и
подвизима
српске
војске
,
која
,
далеко
од
својих
милих
и
драгих
лије
крв
,
бори
се
искрено
и
одано
,
као
верни
савезник
,
не
знајући
,
како
ће
им
се
све
то
доцније
наградити
...
ГЛАВА
СТО
СЕДМА
Тајанствени
утопљеник
Доласку
Катаринином
Стојанка
се
обрадовала
,
и
ако
је
баш
у
тај
мах
имала
пуне
руке
посла
,
око
припреме
за
ширу
седницу
друштвену
.
То
читаво
по
подне
је
провела
у
разговору
са
Катарином
,
која
јој
је
изнела
смер
и
покушај
Оберкнежевићев
.
А
поред
тога
јој
је
показала
и
писмо
које
је
добила
од
Оберкнежевића
,
пре
његова
одласка
из
К
.
Напоменула
је
Катарина
Стојанци
још
и
то
,
да
Оберкнежевићев
поступак
и
његов
разлаз
са
његовом
женом
,
која
је
по
њезином
мишљењу
,
ваљана
и
добра
душа
,
није
то
заслужила
—
пољуљана
је
у
веру
у
брак
и
да
од
оног
тренутка
јој
мушки
не
стоје
на
оној
висини
на
којој
је
она
њих
замишлала
.
Стојанка
је
одмах
из
речи
Катариних
видела
куда
ово
наводи
,
с
тога
јој
одмах
рече
:
—
Е
,
драга
моја
,
немојте
ви
одмах
све
људе
гледати
кроз
црне
наочари
.
Ако
је
Оберкнежевић
такав
,
не
морају
сви
мушки
такови
бити
.
У
осталом
,
ја
сам
још
пре
доста
времена
о
њему
извештена
,
да
он
баш
није
најбољег
владања
и
да
друштво
,
у
коме
се
кретао
врло
је
сумњиво
.
Један
из
тога
друштва
,
овде
је
ухваћен
као
шпијон
а
последице
и
заслужена
казна
неће
га
мимоићи
.
А
што
се
тиче
Радојковића
,
то
је
јединствени
карактер
,
каквих
данас
врло
мало
има
у
редовима
данашњег
друштва
.
Ви
Радојковића
познајете
само
по
слици
,
а
када
се
будете
састали
лично
,
на
први
поглед
и
при
првом
разговору
,
ви
ће
те
одмах
увидети
разлику
...
—
Судбина
Оберкнежевићеве
супруге
,
толико
ме
је
поразила
,
да
бих
радије
остала
и
даље
да
овако
самујем
,
него
да
морам
да
испијем
такову
чашу
жучи
живота
.
То
би
за
мене
било
грозно
.
Зар
онај
,
кога
би
ја
свом
душом
својом
волела
и
предала
му
се
као
дете
мајци
,
па
од
једном
тај
да
ме
једнога
дана
напусти
,
заборави
и
охладни
према
мени
.
.
О
,
то
би
било
ужасно
!
.
.
Ја
после
таког
удара
не
бих
могла
живети
!
.
.
Верујте
госпођо
не
!
...
Иза
ових
речи
Катарини
се
очи
засветлише
и
две
три
крупне
сузе
се
скопрљаху
низ
образе
.
—
Умирите
се
драга
моја
!
—
Тешила
је
Стојанка
Катарину
—
Ја
вас
потпуно
разумем
.
Но
ту
ствар
не
треба
одмах
тако
трагичном
сматрати
.
У
више
случајева
су
баш
саме
жене
иницијативу
пружале
мужевима
,
да
ови
према
њима
охладне
.
Од
жена
највише
зависи
чврстина
,
постојана
и
трајна
љубав
брачнога
пара
.
И
ја
,
само
жене
могу
да
сматрам
узрочницима
овакових
породичних
несрећа
.
Но
не
оспоравам
ни
то
,
да
и
код
људи
има
кривице
у
овоме
.
Али
свако
таково
зло
потиче
бар
у
већини
случајева
од
жена
.
И
ако
мислите
да
икад
постанете
домаћица
,
не
треба
да
се
плашите
,
јер
људи
су
глава
у
кући
а
жена
је
врат
на
коме
глава
стоји
.
Често
врат
хоће
главу
да
окреће
и
на
ону
страну
која
стоји
у
противности
њему
самом
.
Не
треба
људима
дати
повода
да
се
отуђују
и
да
хладне
према
кући
,
према
жени
.
А
Радојковић
је
,
кажем
вам
,
редан
карактер
људи
,
који
би
вам
баш
импоновао
.
И
уверена
сам
,
да
би
сте
у
животу
погодили
стазу
којом
би
заједно
целога
века
ишли
.
Темпераменат
ваш
и
његов
јако
је
сличан
један
другом
,
а
то
је
у
браку
један
од
главних
узрока
за
гаранцију
брачне
среће
.
Још
дуго
су
разговарали
и
Стојанка
је
стално
уверавала
Катарину
,
да
брак
и
срећа
у
њему
зависи
само
до
разумевања
живота
.
А
ко
разуме
и
схвати
живот
,
не
треба
да
га
се
плаши
.
Док
су
били
у
разговору
,
Стојанка
је
међувремено
послала
Анђу
по
Радојковића
,
који
је
предвече
дошао
.
Катарина
је
Радојковића
по
слици
одмах
познала
и
кад
је
овај
ступио
унутра
била
је
врло
збуњена
,
што
је
Стојанка
на
први
поглед
и
приметила
.
После
упознавања
и
дужег
међусобног
разговора
,
Катарина
се
уверила
,
да
Стојанка
хвалећи
Радојковића
,
није
ништа
китила
,
улепшавала
и
претеривала
.
Између
осталог
Радојковић
им
је
испричао
један
догађај
који
је
занимао
све
полицијске
органе
.
Наиме
,
да
је
неки
непознати
,
већ
се
неколико
дана
бавио
у
престоници
,
обијајући
прагове
разних
државних
звања
тражећи
службу
.
Но
,
у
недостатку
извесних
квалификација
и
докумената
свуда
је
одбијен
.
А
кад
је
пао
полицији
у
очи
,
ова
је
почела
да
мотри
на
њега
.
Овај
када
је
то
приметио
,
једно
вече
на
савској
паробројској
станици
,
покушао
је
да
ускочи
у
последњи
пароброд
који
је
одлазио
из
престонице
.
На
његову
несрећу
оклизнуо
се
и
између
лађе
и
штека
пао
у
воду
.
Један
матроз
је
приметио
да
се
нешто
црно
откачило
са
лађе
и
бућнуло
у
воду
.
Матроз
је
то
одмах
пријавио
капетану
,
а
овај
је
наредио
онима
на
штеку
,
да
обиђу
чамцем
око
штека
и
да
чакљама
разгледају
.
Читав
сат
људи
су
чаркали
чакљама
око
штека
но
све
беше
узалуд
.
—
Да
ли
се
дознало
,
ко
је
та
личност
?
—
запита
Стојанка
Радојковића
.
—
Још
не
.
Када
га
буде
вода
избацила
,
онда
ће
се
без
сумње
сазнати
.
—
Одговори
јој
Радојковић
,
а
по
том
се
окрете
Катарини
:
—
Госпођицу
ова
тема
не
занима
,
то
примећујем
по
изразу
лица
.
Онда
боље
пређимо
на
што
друго
,
занимљивије
,
веселије
теме
,
које
одишу
животом
а
не
сентименталношћу
.
После
краћег
разговора
,
који
је
био
зачињен
и
здравим
хумором
,
у
чему
је
Радојковић
изобиловао
,
Катарина
и
Стојанка
остадоше
саме
,
јер
их
Радојковић
око
шест
часова
мораде
напустити
,
услед
врло
важног
и
неодложивог
званичног
посла
у
министарству
унутрашњих
послова
.
На
поласку
му
Стојанка
добаци
:
—
Надам
се
,
да
ће
те
сматрати
за
дужност
да
још
вечерас
натраг
дођете
,
јер
госпођица
већ
сутра
се
враћа
.
—
О
,
молим
—
одврати
Радојковић
салутирајући
—
та
дужност
,
за
мене
је
врло
пријатна
и
радо
бих
се
осећао
да
сам
стално
у
служби
оваке
дужности
—
при
томе
Радојковић
намигну
на
Стојанку
показавши
прстом
на
Катарину
,
која
је
овога
тренутку
стидно
оборила
главу
,
знајући
да
се
то
на
њу
односи
.
Радојковић
видећи
да
је
овим
довео
Катарину
у
неприлику
,
брзо
изађе
на
поље
затворивши
нагло
за
собом
врата
.
Пошто
је
Радојковић
отишао
,
на
питање
Стојанчино
,
Катарина
изјави
,
да
јој
се
Радојковић
допада
и
да
већ
сад
предвиђа
да
би
с
њиме
могла
бити
срећна
и
да
већ
сад
он
пружа
гаранцију
човека
иако
веселе
нарави
,
опет
зато
озбиљна
и
за
живот
спремна
.
Катарина
је
то
вече
остала
код
Стојанка
,
где
]
е
и
преноћила
.
У
вече
је
дошао
Радојковић
,
где
су
поред
чаја
провели
читаво
вече
у
пријатном
разговору
,
а
том
су
приликом
,
Катарина
и
Радојковић
,
пред
Стојанком
дали
једно
друго
реч
да
се
једно
другом
допадају
.
А
верење
,
уговорише
,
да
ће
се
обавити
у
К
.
,
где
ће
Радојковић
доћи
са
Стојанком
и
њезиним
вереником
,
када
се
овај
буде
вратио
или
бар
дошао
на
одсуство
.
Сутра
дан
Катарина
се
враћала
кући
потпуно
задовољна
.
На
жељезничку
станицу
су
је
испратили
Стојанка
и
Радојковић
.
Пре
поласка
воза
стајали
су
на
перону
станице
.
Један
полицијски
писар
приђе
Радојковићу
и
салутирајући
му
рече
:
—
Избацила
вода
леш
онога
,
што
се
код
штека
удавио
.
—
Где
га
избацила
?
—
Тамо
негде
испод
Вишњице
.
—
А
да
ли
се
зна
ко
је
?
—
Кажу
да
је
шпијун
—
рече
писар
а
при
том
извади
бележницу
—
имам
му
и
име
прибележено
,
зове
се
...
Јова
Оберкнежевић
.
Катарина
и
Стојанка
чувши
ово
пребледише
и
занемише
.
Воз
даде
знак
а
Катарина
се
журно
опрости
и
успне
у
вагон
.
Пошто
је
села
,
дубоко
уздахну
и
прошапта
:
—
Шта
ко
чини
,
све
себи
.
—
Ове
речи
беху
намењене
трагичној
судбини
Оберкнежевићевој
.
ГЛАВА
СТО
ШЕСТА
Шира
седница
удружења
„
Уједињење
или
Смрт
“
Освануо
је
дан
,
када
се
имала
одржати
седница
удружења
„
Уједињење
или
Смрт
“
.
Сви
чланови
,
осим
неколицине
,
који
се
телеграфски
извинише
,
беху
стигли
у
Београд
у
заказани
дан
.
Они
који
се
извинише
,
сви
су
се
налазили
на
положајима
испод
Скадра
,
где
се
налазио
и
Стојанчин
вереник
мајор
Жарко
.
Одсутни
,
сви
без
разлике
у
извини
изразише
свој
пристанак
и
сугласност
закључака
како
већина
нађе
за
добро
,
пожеливши
успешан
и
плодоносан
рад
конференције
.
Тога
дана
Стојанка
је
имала
пуне
руке
посла
.
А
Анђа
је
цели
боговетни
дан
трчкала
по
читавој
престоници
,
разносећи
писма
од
једног
до
другог
члана
удружења
.
У
вече
око
седам
часова
,
почели
су
се
купити
све
један
по
један
члан
удружења
,
тако
,
да
ником
то
не
би
пало
у
очи
и
евентуално
,
да
не
би
седница
била
осујећена
.
Први
је
дошао
млади
артиљеријски
поручник
Николајевић
.
А
одмах
за
њим
дошао
је
Радојковић
,
који
је
своје
званичне
послове
благовремено
посвршавао
.
За
овима
дошли
су
:
мајор
Здравковић
,
мајор
Борисављевић
,
потпуковник
Милошевић
,
капетан
Јаношевић
;
поручник
Павловић
,
мајор
Милићевић
,
потпуковник
Продановић
и
најзад
капетан
Радаковић
.
Тачно
у
осам
часова
,
у
заказано
време
,
стиже
и
последњи
члан
,
који
је
најавио
свој
долазак
—
капетан
Николић
.
Стојанка
их
је
све
редом
предусрела
весела
и
расположена
као
никад
до
сад
.
А
како
не
би
.
Толико
време
прође
,
те
се
није
видела
ни
са
једним
од
ових
њезиних
пријатеља
и
родољубивих
садругова
,
једне
те
исте
родољубиве
заветне
мисли
.
На
њиховим
опаљеним
лицима
могла
је
јасно
прочитати
,
да
су
ови
,
за
више
од
пола
године
проведене
на
бојном
пољу
у
тешким
и
одсудним
тренутцима
много
,
врло
много
претрпели
и
мушком
дурашношћу
издржали
.
Но
,
зато
ипак
,
могла
је
јасно
видети
,
да
ти
људи
,
све
те
ратне
тешкоће
и
подвиге
,
сносили
су
са
великим
пожртвовањем
не
узимајући
у
обзир
своје
личности
,
јер
им
пред
очима
беше
циљ
и
част
своје
отаџбине
,
као
и
ослобођење
потиштене
браће
своје
,
петвековног
робља
,
које
процвиле
и
пропишта
под
игом
и
тиранском
владавином
азијатских
зулумћара
.
На
њиховим
лицима
ипак
се
могла
опазити
и
нека
неусиљена
свежина
и
раздраганост
,
бар
у
овој
прилици
,
када
се
састадоше
после
толиких
мука
и
невоља
.
Док
једни
беху
под
Једреном
,
други
се
задржаше
у
Скопљу
,
Призрену
,
Битољу
и
другим
местима
у
новоослобођеним
крајевима
,
једино
што
у
њиховој
средини
не
беше
оних
који
се
налазе
под
Скадром
.
Браћа
се
међусобно
приватно
разговараху
о
својим
доживљајима
у
борбама
и
у
доколици
шта
су
све
видели
,
чули
и
преживели
.
Било
ја
ту
расноврсних
причица
,
анекдота
,
језовитих
описа
а
бога
ми
било
је
и
такових
досетака
и
хумора
,
који
се
не
дају
измислити
ни
зачети
у
главама
најдуховитијих
хумориста
.
Па
ипак
ови
људи
су
живи
сведоци
,
који
су
све
то
својим
очима
видели
и
својим
ушима
чули
.
Када
је
на
часовнику
избило
девет
,
Стојанка
прекиде
жагор
и
разговор
,
који
се
био
до
врхунца
развио
:
—
Господо
и
браћо
!
Ја
мислим
,
да
је
већ
време
да
отпочнемо
,
пошто
смо
сви
на
окупу
а
време
одмиче
.
—
А
где
су
остали
?
—
Упита
капетан
Јаношевић
,
погледавши
око
себе
,
видећи
да
су
неки
чланови
одсутни
.
—
Остали
,
који
су
одсутни
послали
су
писмене
или
телеграфске
извине
,
да
не
могу
услед
својих
дужности
присуствовати
—
рече
Стојанка
—
а
то
су
они
,
који
се
налазе
под
Скадром
.
—
А
какав
је
узрок
да
су
данас
баш
само
они
одсутни
?
—
упита
поручник
Павловић
.
—
Кад
отпочне
седница
господо
,
прочитаће
се
њихове
извине
и
из
њих
ћемо
најбоље
видети
узрок
њиховој
одсутности
.
—
Надовеже
потпуковник
Милошевић
,
седајући
на
фотељу
.
—
Да
отпочнемо
!
.
.
Да
отпочнемо
!
.
,
—
захори
се
из
више
грла
.
Када
се
граја
мало
утишала
и
сталожила
узе
реч
Стојанка
:
—
Браћо
!
.
.
Пре
него
што
отпочнемо
,
потребно
је
да
се
за
вечерашњу
седницу
изабере
председник
,
као
што
се
то
увек
при
свакој
седници
практиковало
...
—
Предложите
ви
сами
.
—
Добацише
јој
више
гласова
.
—
Ја
са
моје
стране
предлажем
за
председника
данашњег
састанка
—
потпуковника
Милошевића
...
—
Живео
!
.
.
—
захори
се
као
из
једнога
грла
.
—
А
за
перовођу
—
Настави
Стојанка
—
предлажем
поручника
Николајевића
.
—
Живео
!
—
и
опет
се
захори
као
из
једнога
грла
.
Изабрани
часници
,
после
једногласног
избора
заузеше
своја
места
.
Председник
потпуковник
Милошевић
заузевши
своје
место
узе
реч
:
—
Браћо
!
.
.
Захваљујући
вам
се
на
поверењу
,
које
ми
овога
тренутка
указасте
,
пре
него
што
би
прешли
на
дневни
ред
,
не
могу
да
пропустим
прилику
а
да
овде
на
овоме
месту
не
истакнем
следеће
:
Право
је
и
света
нам
дужност
и
част
српских
официра
налаже
,
да
устајањем
одамо
пошту
онима
,
који
падоше
тамо
на
бојном
пољу
,
борећи
се
са
нами
раме
уз
раме
.
Онима
,
који
осветише
Косово
;
онима
,
који
Душанов
Призрен
и
Скопље
после
толико
векова
повратише
натраг
;
онима
,
који
освојише
Марков
Прилип
;
онима
,
који
на
Битољу
у
оној
невероватној
битци
издржаше
и
показаше
уникум
човечје
снаге
и
издржљивости
;
онима
,
који
се
пробише
кроз
непроходно
албанске
кланце
и
избише
на
давно
жељено
море
—
на
Адрију
.
И
најпосле
онима
,
који
падоше
под
тврдим
и
неосвојивим
бедемима
Скадра
и
Једрена
...
Иза
ових
речи
,
сви
чланови
на
ноге
скочише
,
а
на
њиховим
лицима
се
могла
прочитати
нека
узвишена
сета
и
достојанство
.
Њихова
лица
у
томе
тренутку
изгледаху
бледожута
као
восак
,
коса
уздигнута
на
више
и
мрки
погледи
јасно
говораху
да
су
сви
од
реда
у
овом
тренутку
били
изван
себе
,
од
узбуђења
и
узвишеног
осећања
према
сенима
њихове
браће
,
њихових
другова
који
падоше
на
бојном
пољу
.
—
Заветна
мисао
Србинова
—
настави
потпуковник
Милошевић
—
донекле
је
приведена
у
дело
.
А
сваки
од
вас
,
браћо
,
зна
и
појми
да
ни
једна
узвишена
идеја
,
узвишени
досадањи
снови
Србинови
нису
били
лако
остварљиви
,
јер
беху
скопчани
са
огромним
жртвама
,
а
поред
тога
морало
се
чекати
згодно
време
.
Са
жртвама
се
увек
и
рачунало
али
се
имало
у
обзиру
и
то
,
да
ако
треба
жртава
,
да
се
принесу
на
жртвеник
,
али
оне
не
сму
бити
узалудне
...
—
Тако
је
!
...
Тако
је
!
...
—
Одобраваху
остали
.
—
Па
,
прелазећи
на
сам
рад
данашњег
нашег
састанка
,
палим
друговима
,
јунацима
и
херојима
српским
кличем
из
дубине
душе
:
„
Слава
им
!
“
„
Лака
им
српска
земља
!
“
—
Слава
им
!
.
.
Слава
им
!
.
.
—
Захори
се
са
свију
страна
.
После
овога
,
председник
Милошевић
седне
,
што
и
остали
чланови
учинише
.
За
тренутак
само
настаде
тајац
.
—
Господо
и
браћо
,
—
настави
председник
—
на
дневном
је
реду
:
прва
тачка
,
државне
политичке
прилике
и
држање
владе
у
погледу
њезине
спољне
политике
;
а
друга
је
тачка
општа
питања
и
предлози
...
После
ове
изјаве
председникове
,
Стојанка
затражи
реч
пре
дневног
реда
:
—
Браћо
!
На
примедбу
једнога
члана
,
да
сви
чланови
удружења
,
који
остадоше
у
животу
,
нису
на
данашњем
скупу
,
стављам
вам
до
знања
,
да
су
се
писмено
извинили
.
Њихов
изостанак
правдају
тиме
,
што
нису
могли
добити
тражена
одсуства
,
пошто
њихова
војна
одељења
која
се
налазе
под
Скадром
,
ово
дана
треба
да
реше
питање
Скадра
.
Значи
,
да
сваког
тренутка
се
очекује
општи
јуриш
.
А
ви
бар
знате
,
да
том
приликом
потребује
сваки
војник
а
камо
ли
официр
.
Одсутни
су
ови
:
Мајор
Жарко
,
који
је
послао
опширно
писмо
и
препоручио
какво
становиште
да
заузмемо
у
првој
тачци
дневнога
реда
;
даље
,
капетан
Божић
,
поручник
Живановић
и
капетан
Белић
,
сва
четворица
се
налазе
под
Скадром
.
С
тога
би
молила
,
да
чланови
присутни
њихову
одсутност
узму
на
знање
.
На
упит
председников
,
да
ли
се
одсутност
њихова
узима
на
знање
,
једногласно
се
изјаснише
,
да
се
узима
.
После
овога
се
прешло
на
дневни
ред
.
Први
је
узео
реч
на
дневни
ред
мајор
Борисављевић
:
—
Браћо
!
Ја
хоћу
да
констатујем
,
да
се
наша
отаџбина
налази
у
врло
тешким
политичким
приликама
.
Ено
,
мировна
конференција
у
Лондону
нанела
нам
је
и
наноси
толико
неправде
,
да
сваки
онај
,
који
се
осећа
не
само
Србином
,
већ
који
је
учествовао
у
овом
исполинском
и
ослободилачком
рату
,
тај
може
осетити
тежину
неправде
,
тај
се
мора
до
дна
душе
наћи
увређен
.
Нећу
овде
да
вам
набрајам
све
те
неправде
,
пошто
сам
уверен
,
да
их
свако
од
вас
,
браћо
,
врло
добро
зна
.
Хоћу
да
приметим
и
то
,
да
се
мени
лично
не
допада
држање
руског
амбасадора
на
мировној
конференцији
у
Лондону
.
Он
се
врло
мало
заузимао
и
штитио
интересе
наше
отаџбине
,
која
је
његовој
домовини
најближа
и
најпреча
.
Да
ли
је
то
кукавичлук
,
политичка
немоћ
или
му
уста
запушавају
какви
изгледи
и
компезације
,
па
сад
у
мутном
лови
на
другој
којој
страни
на
рачун
наш
у
корист
његове
отаџбине
,
чији
је
он
представник
.
А
што
се
проносе
гласови
,
да
је
петроградски
император
веома
мирољубав
човек
и
да
није
рад
,
да
баш
он
буде
тај
,
који
ће
да
убаци
жар
у
труло
буре
Европе
,
напуњено
барутом
.
То
још
могу
да
верујем
.
Али
упада
јако
у
очи
,
да
ту
мирољубивост
не
испољује
и
тамо
,
где
су
у
питању
интереси
наше
савезнице
Бугарске
,
већ
само
тамо
,
где
су
у
питању
интереси
Србије
.
Ено
,
Бугари
ће
добити
тражену
граничну
линију
коју
су
предложили
,
са
врло
незнатним
изменама
.
Но
,
за
то
им
се
даје
право
на
Једрене
и
одштета
на
другој
страни
.
Ту
другу
страну
,
сигурно
подразумевају
Битољ
,
Велес
а
вероватно
и
само
Скопље
.
Ово
није
више
тајна
,
јер
неки
бугарски
дрекавци
истрчаше
са
сличним
изјавама
,
да
они
с
правом
аспирирају
на
те
градове
и
да
ће
им
Србија
после
свршеног
рата
и
предати
...
—
Још
и
то
!
...
—
Охо-о
!
...
—
Никада
!
...
Такви
и
тима
слични
усклици
присутних
,
прекинуше
за
часак
говор
мајора
Борисављевића
,
а
лица
им
беху
ужарена
а
очи
севаху
неком
дивљом
оштрином
.
Беху
љути
и
увређени
до
крајности
.
Када
се
присутни
мало
примирише
,
Борисављевић
настави
:
—
Браћо
!
Док
се
Бугарима
то
пружа
,
од
нас
се
одузима
и
оно
,
што
смо
нашом
драгоценом
проливеном
крвљу
стекли
и
на
чега
,
по
цену
огромних
жртава
полажемо
право
.
Ено
,
нама
се
не
даје
ни
онај
минимални
захтев
,
у
питању
изласка
на
море
,
што
је
по
нас
и
нашу
отаџбину
питање
опстанка
,
питање
живота
.
Пашић
је
европску
дипломацију
довео
у
теснац
,
када
је
од
њих
измамио
признање
,
да
је
море
,
питање
егзистенције
Србије
.
Но
и
поред
тога
признања
остадоше
при
првобитној
одлуци
својој
а
на
штету
наше
отаџбине
.
Поред
овога
,
на
западу
повукоше
тако
неприродну
граничну
линију
,
где
ћемо
стално
имати
сукоба
и
вечито
бити
на
ратној
нози
,
те
ћемо
морати
да
држимо
дуж
целе
те
границе
јака
војна
појачања
,
која
ће
нашу
државу
стати
огромних
материјалних
жртава
.
Ту
исту
неправду
осећа
и
братска
нам
савезница
Црна
Гора
.
Приликом
последњег
демарша
,
представници
великих
европских
сила
на
Цетињу
,
отворено
су
захтевали
,
да
се
Црна
Гора
одрече
Скадра
,
пошто
њихове
владе
никад
неће
дозволити
,
да
овај
припадне
Црној
Гори
.
На
све
ово
,
они
,
који
су
позвани
да
интересе
наше
узму
у
заштиту
,
не
само
да
то
не
учинише
,
већ
се
просто
оглушише
и
окренуше
главу
од
нас
.
Признајем
,
да
се
наша
влада
данас
налази
у
врло
тешком
и
мучном
положају
,
јер
се
данас
налази
готово
усамљена
.
Но
,
ипак
,
у
њезином
држању
видим
и
поред
ових
наведених
разлога
,
претерану
попустљивост
,
што
нами
Србима
,
који
смо
нашим
херојским
подвизима
задивили
цео
свет
,
не
може
импонирати
.
Завршујући
браћо
,
молио
бих
да
сваки
изнесе
своје
гледиште
а
на
завршетку
ћу
поднети
предлог
у
овој
ствари
.
После
мајора
Борисављевића
узео
је
реч
мајор
Милићевић
:
—
Браћо
!
.
.
После
говора
мога
предговорника
,
који
је
исцрпно
изнео
положај
у
коме
се
наша
отаџбина
налази
,
а
тако
исто
изнео
је
држање
како
владе
тако
и
оних
,
који
су
упућени
да
штите
наше
интересе
.
Ја
на
све
то
имао
бих
да
напоменем
следеће
:
Ми
се
осврћемо
и
осуђујемо
онога
,
који
нам
је
већ
у
више
прилика
показао
,
да
је
наклоњен
више
другима
него
нами
.
Али
данас
је
главно
то
,
да
наша
савезница
,
Бугарска
,
која
је
и
писменим
уговором
обавезна
,
да
чврсто
стоји
уз
нас
,
а
поред
овога
,
ми
смо
је
задужили
,
кад
смо
је
материјално
и
снагом
наше
војске
помагали
и
помажемо
код
Једрена
,
па
ипак
,
ко
дубље
загледа
у
њезино
држање
,
видеће
,
да
је
неискрена
.
Њезини
представници
на
мировној
конференцији
у
Лондону
,
просто
су
се
пасивно
и
хладно
држали
,
где
су
били
у
питању
наши
интереси
.
А
поред
овога
,
Даневљево
кокетовање
на
више
страна
као
и
посете
које
је
на
извесним
местима
чинио
,
нису
ни
најмање
повољне
по
нас
.
Јер
у
томе
ја
видим
,
прве
кораке
који
воде
на
стазу
неискрености
савезничке
.
С
тога
држим
,
да
наша
влада
видећи
то
,
сад
се
налази
у
још
тежим
приликама
,
па
је
силом
околности
,
приморана
на
таку
попустљивост
,
јер
се
и
сама
очевидно
уверила
у
савезничку
неискреност
.
Пашић
је
овом
приликом
показао
,
да
је
стари
и
опробани
политичар
,
који
зна
читаву
европску
ситуацију
.
Истина
је
,
да
је
на
њега
пре
рата
била
повика
у
јавности
да
је
лопов
,
цинцарин
,
бугарофил
и
друга
погрдна
имена
су
му
подмећана
.
На
све
то
,
он
је
ћутао
и
хладно
отрпео
све
јер
по
његовом
мишљењу
,
то
је
захтевао
баш
сам
интерес
наше
отаџбине
.
Па
и
само
наше
удружење
је
било
противно
њему
и
његовим
људима
,
јер
смо
држали
,
да
све
оно
,
што
се
у
јавности
износило
,
у
ствари
и
постоји
.
Сећам
се
једнога
закључка
,
који
се
није
у
дело
привео
,
да
се
Пашићу
пошаље
анонимно
претеће
писмо
,
да
ако
мисли
,
да
државу
доведе
на
ивицу
пропасти
,
нека
се
причести
и
покаје
грехе
,
јер
у
том
је
случају
,
главу
ставио
у
торбу
.
Браћо
!
Положај
његов
и
његових
другова
је
тежак
и
мучан
.
Не
мислим
само
његову
личност
да
узмем
у
заштиту
,
већ
његов
рад
,
који
је
крунисан
успехом
у
стварању
балканског
савеза
,
захтева
,
да
га
својски
сви
без
разлике
помажемо
.
То
захтева
отаџбина
и
њезини
интереси
.
А
он
и
његови
министарски
другови
не
могу
сносити
одговорност
за
то
,
што
представници
наше
савезнице
,
Бугарске
,
нису
искрени
и
одани
,
већ
играју
дволичну
улогу
.
Уверен
сам
,
да
је
и
сам
Пашић
то
увидео
,
али
сад
није
згодан
моменат
,
да
се
то
питање
износи
на
тапет
.
Ми
треба
и
дужност
према
отаџбини
налаже
нам
,
да
и
ако
смо
принципијелни
противници
Пашићу
и
његовој
околини
,
да
га
баш
у
овим
тешким
и
мучним
тренутцима
помажемо
,
да
се
целокупна
снага
Србије
сконцентрише
и
групише
у
једну
целину
,
која
би
спољним
непријатељима
требала
да
отпор
да
.
Но
,
зато
ипак
сматрам
,
да
и
на
даље
треба
бодрим
оком
да
пратимо
рад
владе
у
интересу
драге
нам
отаџбине
.
Са
своје
стране
предлажем
,
да
не
ометамо
владу
у
њезином
држању
политичком
,
пошто
сматрам
да
је
у
своме
досадањом
раду
коректно
поступала
и
извела
онолико
,
колико
је
то
до
ње
стојало
.
На
крају
,
мислим
,
да
неће
сувишно
бити
,
ако
упозоримо
владу
да
буде
према
Бугарима
опрезна
и
смотрена
,
јер
брбљави
и
разметљиви
Данев
дао
је
за
то
повода
.
После
мајора
Милићевића
говорио
је
капетан
Јаношевић
.
Он
се
у
своме
опширном
говору
у
главном
сугласио
са
разлагањима
и
мишљењем
оба
предговорника
.
Но
поред
овога
,
он
се
осврнуо
на
неискреност
Бугара
,
велећи
,
да
није
само
слушао
већ
се
лично
и
сам
осведочио
онде
,
где
их
Срби
обилно
помажу
чак
и
оним
средствима
и
жртвама
,
које
уговором
нису
ни
предвиђене
.
Надаље
вели
:
—
У
место
да
су
нам
захвални
као
правим
и
искреним
савезницима
,
уместо
старо
зло
и
старе
ране
,
да
се
новим
догађајима
и
заједничким
успесима
трајно
излече
и
за
вечита
времена
баце
забораву
и
запечати
—
оном
заједничком
проливеном
крвљу
испод
Једрена
—
трајна
слога
и
братска
нераздвојна
љубав
,
