147
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
147
.
ЈЕЛЕНА
Ј
.
ДИМИТРИЈЕВИЋ
.
НОВЕ
.
РОМАН
.
БЕОГРАД
.
НОВА
ШТАМПАРИЈА
ДАВИДОВИЋ
-
ЉУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋА
.
1912
.
И
Пред
једном
лепом
кућом
,
двоспратном
,
са
шалонама
и
с
три
балкона
,
на
грчком
Пиргусу
а
турским
-
Јалијама
,
где
су
летњиковци
солунских
богаташа
,
у
једно
лепо
мајско
јутро
,
зауставише
се
кола
;
и
док
кочијаш
,
Арнаутин
,
у
арнаутском
оделу
,
затезаше
вођице
танконогим
ватреним
вранцима
с
посребреном
оправом
,
с
бока
тих
кола
скочи
млад
црнац
,
дилавер
,
у
рединготу
,
крутој
огрлици
и
фесу
,
и
отворив
вратанца
,
окрете
им
леђа
и
пружи
мишицу
,
а
из
кола
изиђоше
три
хануме
и
једна
робиња
,
све
у
црним
чаршафима
,
то
јест
хаљинама
за
излазак
,
и
с
густим
црним
печима
,
веловима
,
на
лицу
.
Она
прва
што
сиђе
,
много
се
ослони
на
дилаверову
пружену
мишицу
.
Чим
залупаше
тучним
звекиром
на
високој
гвозденој
капији
те
лепе
куће
,
опкољене
дивним
парком
а
покривене
лозом
,
бршљаном
и
дивљом
ружом
,
много
исцветалом
,
хануме
,
кроз
гвоздену
ограду
,
сасвим
европску
,
опазише
једну
дежмекасту
црнкињу
,
капиџику
.
Она
им
отвори
,
и
кад
уђоше
,
пољуби
им
скут
и
пође
пред
њима
,
поведе
их
уском
стазом
посутом
ситним
шљунком
;
а
оне
,
идући
тихо
,
господски
,
бацаху
погледе
у
кратко
ошишану
траву
прошарану
жбуновима
руже
и
јасмина
и
бокорима
јоргована
,
у
две
грдно
велике
„
рунделе
“
као
два
дивна
уметничка
ћилима
од
цвећа
,
у
водоскок
,
у
кипарисе
око
ограде
,
смокве
и
палме
,
у
лимуне
пред
кућом
и
олеандре
,
који
су
надвисили
кућни
кров
.
Ишле
су
једна
за
другом
,
најстарија
,
на
млађа
,
па
најмлађа
,
па
робиња
са
шареном
бошчом
у
руци
;
и
кад
бише
до
пола
дворишта
,
или
боље
рећи
дивнога
парка
,
отворише
се
кућна
врата
и
појавише
се
из
куће
три
хануме
,
као
Гркиње
или
Јеврејке
,
развијене
:
да
дочекају
госте
.
У
предсобљу
се
бејаше
наместила
у
два
реда
женска
послуга
.
„
Сефа
гелдиниз
!
“
узвикнуше
радосно
домаћице
.
„
Сефа
булдумиз
!
“
одговорише
,
такође
радосно
,
гошће
.
Гошће
се
развише
.
Као
укућанке
,
и
оне
су
европски
обучене
.
Али
једна
од
њих
,
мршава
висока
старица
,
у
белој
памучној
антерији
је
,
и
с
кратко
подсеченом
сребрном
косом
.
Осим
те
старице
,
све
у
собу
одоше
с
ципелама
.
Читав
буљук
послуге
похита
за
њима
,
а
једна
робиња
однесе
њине
чаршафе
,
„
пелерине
“
и
печа
,
да
их
завије
и
остави
у
јашмак-одају
.
У
мусафир-одаји
,
то
јест
соби
за
госте
,
не
беше
ништа
турско
,
само
један
врло
мали
мангал
,
за
кафу
и
цигаре
,
коме
овде
није
место
,
јер
је
топло
те
су
сви
прозори
отворени
,
да
у
собу
„
уђе
и
мирише
мај
“
...
У
соби
наста
грљење
и
нежно
притискивање
лица
на
лице
,
пљескање
по
плећима
и
узвикивање
„
о
,
машалла
!
“
А
тек
што
поседаше
,
стара
,
преко
обичаја
турског
,
већ
упита
за
здравље
домаћиново
;
и
кад
јој
једна
четрдесетогодишња
ханума
,
у
сукњи
и
блузи
и
старомодној
европској
фризури
,
одговори
да
је
„
хвала
Богу
“
здрав
,
она
рашири
десну
руку
на
прсима
,
погледа
у
стихове
из
корана
који
вишаху
над
једним
вратима
,
подиже
се
и
,
са
сузама
у
очима
,
узвикну
:
„
О
,
Шућур
!
“
И
понова
грљење
и
љубљење
скута
старици
.
По
здрављењу
,
по
радости
види
се
да
су
најрођенији
род
.
То
је
свекрва
са
снахама
и
унукама
,
мајка
Ибрахим-Хасана
и
Исмаил-Ахмеда
,
два
богата
Цариграђанина
који
су
се
доселили
у
Солун
још
пре
двадесет
година
.
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
дошао
је
у
госте
Исмаил-Ахмед-бејову
харему
,
из
Старога
Солуна
у
Нови
Солун
,
од
Алаџа-Имарета
на
Јалије
,
крај
мора
:
да
ту
проведе
мај
.
Послужише
их
цигаром
и
кафом
.
И
још
по
једанпут
се
поздравише
,
па
почеше
да
се
разговарају
,
полако
,
„
господски
“
...
Старичине
унуке
,
од
једног
сина
и
од
другог
,
две
младе
,
врло
лепе
девојке
,
значајно
се
погледаше
и
осмехнуше
,
и
упитавши
бабу
да
ли
јој
нису
што
потребне
,
изиђоше
и
одоше
у
једну
собу
окренуту
мору
,
с
мало
отвореним
шалонама
,
па
брзо
пређоше
у
другу
из
баште
,
где
бејаше
много
прозора
,
и
сви
широм
отворени
.
Да
је
ово
девојачка
соба
,
види
се
по
силном
мирису
и
по
многим
инструментима
за
свирање
;
да
је
ово
соба
савремене
муслиманке
,
нове
,
како
те
савремене
,
француске
васпитанице
,
себе
зову
,
види
се
по
свакојаким
ситницама
,
по
клавиру
,
по
столу
за
писање
и
по
полицама
с
француским
и
енглеским
књигама
.
Седоше
,
обе
у
једну
наслоњачу
,
загрлише
се
и
почеше
да
се
разговарају
,
француски
.
Гошћа
се
жалила
како
јој
је
отац
љут
,
како
се
врло
бојала
да
их
неће
пустити
да
проведу
мај
на
Јалијама
;
хвалила
се
неном
;
говорила
је
како
њена
мајка
и
сад
као
увек
само
пеки
,
како
по
њиховој
кући
по
вас
драги
дан
пеки
,
само
да
је
мир
.
—
Ја
свирам
у
пијано
и
мислим
на
Мадмоазел
.
О
,
ако
се
не
врати
!
Шта
ћу
ја
јадна
сама
?
Кажи
,
душо
Мерсије
?
упита
гошћа
.
—
Шта
ћеш
?
Да
се
удаш
,
срце
Емир
,
одговори
домаћица
.
—
Quelle
idée
!
узвикну
она
.
За
кога
?
—
За
старотурчина
,
одговори
Мерсије
уозбиљивши
се
.
—
У
гору
и
камен
!
рече
гошћа
уплашено
и
скочи
.
Напослетку
,
ја
сам
још
млада
,
душо
Мерсије
.
—
Don't
speak
so
foolishly
!
узвикну
Мерсије
озбиљно
и
имитујући
потпуно
њину
енглеску
учитељицу
,
да
гошћу
насмеје
.
—
Don't
speak
so
foolishly
!
понови
домаћица
а
гошћа
се
зацени
од
смеха
гледајући
је
у
њене
стиснуте
вилице
.
—
O
yes
!
It's
stupid
!
Млада
,
а
напунила
осамнаест
година
!
И
ја
.
Обе
смо
већ
зреле
девојке
,
јер
смо
Азијатке
.
Гошћа
престаде
да
се
смеје
и
рече
:
—
Ми
смо
нове
,
а
оне
су
Европљанке
,
Францускиње
.
Шта
ми
имамо
азијатско
?
Ни
говор
,
ни
хаљине
,
чак
ни
ход
,
чак
ни
покрете
.
—
Чак
ни
мисли
,
чак
ни
осећања
,
је
ли
,
Емир
?
—
И
то
не
,
заврши
гошћа
па
опет
седе
у
наслоњачу
,
загрли
се
са
сестром
од
стрица
и
удесише
,
врло
тихо
,
једну
сентименталну
и
монотону
турску
песмицу
,
на
се
засмејаше
што
певају
турски
,
и
запалише
по
цигару
,
извише
мало
врат
и
почеше
с
много
емоције
:
Come
!
O
,
come
my
life's
delight
!
“
Наједанпут
,
домаћица
прекиде
песму
и
рече
:
—
Збиља
!
је
ли
се
ханум-јенђе
помирила
с
Мондије-ханумом
?
А
гошћа
се
наљути
,
извуче
се
из
сестрина
загрљаја
и
рече
:
—
Нећу
више
с
тобом
.
Сут-ана
!
моја
слатка
сута
како
лепо
име
има
,
а
пакосне
хануме
дадоше
јој
надимак
.
Па
и
ти
,
Мерсије
;
нисам
знала
да
си
пакосна
.
—
Well
!
-
Је
ли
се
ханум-јенђе
помирила
с
Нурије-ханумом
?
—
Није
,
и
неће
!
Један
капиџик
од
целог
комшилука
,
па
и
он
затворен
.
Кад
год
у
њ
погледам
,
ја
заплачем
.
Мерсије
изненада
пређе
на
нешто
сасвим
друго
.
То
је
био
њен
обичај
.
Сувише
жива
,
она
није
могла
да
се
задржава
дуго
на
једном
предмету
.
—
Јуче
сам
видела
Жути
Врскапут
...
Сретосмо
се
,
он
ми
се
загледа
у
очи
,
ја
се
спотакох
.
—
Да
се
мени
загледа
у
очи
мушко
,
ја
бих
пала
.
А
женско
,
жена
,
мени
је
пријатно
...
Волела
бих
да
знам
тога
твога
Жутог
.
—
Јуче
је
био
у
црном
капуту
,
али
он
је
мени
Жути
Врскапут
,
као
и
онај
други
Браон
Фес
,
као
и
онај
трећи
К—К
.
—
Ко
ти
је
тај
?
!
Тога
ниси
помињала
!
упита
Емир
врло
радосно
.
—
Један
младотурчин
.
Дошао
са
школовања
у
Паризу
.
—
Па
где
си
га
ти
видела
по
Богу
?
упита
гошћа
још
радозналије
.
—
У
кући
,
у
соби
...
Седела
сам
с
њим
,
код
његове
тетке
.
—
Ти
!
—
Ја
...
Ја
.
—
С
мушким
!
!
—
O
,
yes
!
Али
шалу
па
страну
,
умало
не
умрех
,
испрва
,
а
после
...
ослободих
се
,
и
не
допаде
ми
се
:
француски
говори
,
тврдо
изговара
que
...
А
уображен
!
!
Буни
се
што
сам
покрила
главу
и
што
не
умем
с
мушким
да
говорим
.
„
Quelle
honte
!
Quelle
honte
!
“
узвикује
тако
надувено
.
Уображен
.
Његова
тетка
прича
му
да
Емине-Семије-ханум
хоће
да
се
развијемо
,
он
то
одобрава
и
на
сва
уста
грди
наше
обичаје
и
друштво
.
—
Мерсије
,
ја
не
бих
могла
с
човеком
!
А
замисли
европске
балове
.
Загрљена
с
човеком
...
игра
!
И
како
европска
жена
гледа
кад
јој
муж
игра
с
туђом
женом
?
!
Читам
,
слушам
то
као
бајку
„
Царев
син
заљубио
се
у
слушкињу
“
.
Али
ово
ми
и
није
чудновато
.
И
сад
нам
се
везирови
синови
заљубљују
у
робиње
и
узимају
их
за
жене
.
Ти
си
много
слободнија
од
мене
.
Теби
отац
не
брани
да
носиш
јелдрме
и
башјорти
,
то
што
мој
отац
зове
„
европски
огртач
за
прашину
и
европска
махрама
за
позориште
“
.
—
Зацело
,
Емир
јагње
,
ти
си
завијена
као
Арнаутка
и
не
смеш
пешке
одавде
донде
.
—
Моја
несрећа
!
...
А
то
...
што
си
седела
с
мушким
,
смем
ли
да
кажем
неком
?
упита
Фатма
.
—
Смеш
само
нашој
другарици
Ариф-тејзи
.
Њено
име
као
да
је
за
њу
измишљено
,
јер
она
је
ариф
.
—
Слатка
моја
Ариф-тејзе
!
рече
гошћа
нежно
.
Пакосне
хануме
кажу
:
„
Женски
Хилми-Паша
.
Он
изводи
реформу
у
држави
,
она
у
друштву
"
.
И
грде
је
због
Францускиње
.
„
Пофранцузила
се
!
“
Али
,
голо
дрво
нико
не
погледа
,
на
лиснато
бацају
очи
,
на
родно
камење
.
Мерсије
ућута
и
замисли
се
.
Емир
је
држала
да
она
мисли
о
Ариф-тејзи
,
али
Мерсије
узвикну
:
—
Ах
!
шешир
!
Кад
би
дошао
дан
да
метнем
на
главу
шешир
,
ја
бих
скакала
од
среће
,
јагње
Емир
.
—
А
ја
бих
,
душо
Мерсије
,
полудела
од
радости
.
И
мада
су
говориле
француски
,
тргоше
се
и
ућуташе
,
кад
у
собу
уђоше
две
робиње
.
Обе
су
врло
лепе
.
Домаћица
се
зове
Зехра-Мерсије
а
гошћа
Емир-Фатма
.
Једна
Туркиња
овако
их
је
описала
.
„
Обе
су
високе
као
селвије
,
и
танке
да
би
их
могле
обухватити
и
оне
женске
руке
што
се
занимају
само
везом
;
у
обе
су
очи
као
бадем
,
само
у
ове
с
Јалије
плаве
,
а
у
оне
од
Алаџа-Имарета
црне
;
од
њиног
погледа
човек
се
опија
као
од
вина
с
бенђелуком
;
у
повијама
имају
елиф
(
а
)
као
црном
бојом
направљено
;
у
Мерсије
коса
као
поморанџина
кора
,
у
Емире
као
од
печеног
кестена
љуска
,
и
сјајна
као
зрела
маслинка
.
Мерсије
има
мало
повећа
уста
,
Емир
као
саказ-кутију
од
љуске
орахове
превучене
црвеним
атлазом
;
у
обе
подвољак
округао
па
као
незагризена
јабука
;
у
обе
грло
као
неоткинут
крин
,
а
Емир-Фатми
је
на
грлу
,
мало
у
лево
,
младеж
као
најситније
зрнце
пржене
мока
кафе
.
Па
какве
су
њене
руке
,
њене
ноге
!
Емир-Фатма
има
једнога
белог
гаћастог
голуба
,
кога
из
скута
храни
,
па
као
тога
голуба
крила
,
такве
су
њене
руке
.
Мерсије
иде
мало
потешко
,
а
Емир
као
да
не
стаје
на
земљу
,
и
извија
се
као
змијица
;
и
има
глас
као
неј
то
јест
дервишку
свирку
у
текијама
:
тај
глас
подиже
човека
,
узноси
га
на
небо
и
преводи
преко
срата
,
(
моста
од
длаке
)
.
Да
је
неко
праведан
као
дете
,
огрешио
би
се
кад
би
погледао
у
лице
,
или
у
око
,
у
уста
,
у
подвољак
,
у
грло
,
у
руку
,
у
ногу
,
нарочито
у
танку
половину
—
Емир-Фатму
.
“
Оне
су
то
описивање
чуле
и
наљутиле
се
.
Оне
би
волеле
да
их
описују
као
Французи
своје
јунакиње
из
романа
.
Оне
живе
у
Турској
,
а
сањају
о
Француској
.
Сваки
дан
читају
нешто
ново
и
чезну
за
тим
туђим
,
непознатим
,
далеким
светом
.
Пошто
су
се
наразговарале
,
свирале
су
симфоније
и
плакале
;
а
после
су
,
са
сузним
очима
,
читале
из
романа
поједина
места
и
,
црвенећи
,
криле
лице
на
грудима
једна
другој
.
И
шта
је
то
што
их
толико
растужује
и
узбуђује
?
—
Љубав
.
„
Ја
сам
се
могла
заљубљивати
у
муслиманке
,
док
се
нисам
заљубила
у
Францускињу
,
"
рече
Емир
.
И
помињаху
предмете
своје
љубави
—
жене
!
Као
пансионаткиње
што
се
заљубљују
у
калуђерице
,
тако
и
ове
,
док
су
врло
младе
,
у
своје
учитељице
,
ако
их
имају
,
или
у
пријатељице
својих
рођака
...
Само
ове
,
немајући
додира
с
људима
,
продужују
то
и
доцније
.
Емир
се
бејаше
заљубила
у
једну
младу
Парижанку
,
пријатељицу
своје
гувернанте
,
која
им
често
долажаше
.
Седећи
према
њој
и
гледајући
њену
тоалету
,
нарочито
њен
шешир
,
њено
европско
држање
,
слушајући
њен
говор
,
не
шта
говори
већ
како
говори
,
француски
,
опијаше
се
и
сањаше
чудновате
снове
:
да
је
човек
,
муж
те
њој
миле
странкиње
.
А
пошто
гошћа
отиде
,
она
гледа
да
остане
у
соби
сама
,
да
мирише
јастук
на
који
се
та
страна
жена
наслањала
,
и
који
је
мирисао
на
хелиотроп
...
Кад
би
после
овога
изишла
пред
матер
и
бабу
,
црвенела
би
од
стида
и
крила
очи
.
Весела
девојчица
промени
се
,
уозбиљи
се
,
и
сваки
час
беше
врло
замишљена
.
То
опази
њена
мајка
и
као
права
Туркиња
сети
се
шта
је
,
те
једнога
дана
замоли
ту
страну
жену
да
им
више
не
долази
,
пошто
дође
и
каже
да
мора
да
путује
,
с
мужем
,
инжињером
,
чак
у
Каиро
.
Опа
се
није
устезала
да
каже
странкињи
због
чега
не
треба
да
им
долази
.
Овој
бејаше
жао
,
али
ипак
дође
„
да
им
каже
збогом
"
.
При
растанку
,
она
страсно
пољуби
лепу
заљубљену
турску
девојчицу
,
пољуби
је
у
оба
ока
и
у
уста
.
Од
пољупца
у
уста
,
Емир
се
изгуби
и
заплака
,
гласно
,
као
кад
је
била
мала
,
а
„
последње
збогом
“
обори
је
у
постељу
.
Мајка
јој
се
уплаши
те
је
онако
болесну
одведе
у
Скопље
,
да
се
међу
непознатим
и
веселим
харемима
разгали
.
Кад
се
отуд
,
после
неколико
месеца
,
вратише
,
она
не
бејаше
тужна
,
али
не
бејаше
ни
весела
,
јер
турско
друштво
је
више
не
занимаше
,
а
њихова
кућа
чињаше
јој
се
празна
.
„
Како
ћемо
овако
саме
,
нене
?
“
упита
бабу
;
а
она
јој
нежно
одговори
:
„
Фатма
,
чедо
,
па
нас
никад
није
било
више
:
сви
смо
,
Богу
хвала
,
живи
.
“
Она
се
трже
:
сви
њени
ту
су
,
а
њој
се
ипак
чини
да
нема
некога
који
је
испуњавао
ову
кућу
.
Данас
помиње
Парижанку
више
но
обично
„
отуд
што
мирише
јасмин
“
.
—
И
онда
је
било
пролеће
,
и
јасмин
просто
гуши
.
На
њу
ме
подсећа
,
увек
,
и
дување
ветра
,
и
реч
рéцомпенсе
.
„
Est-ce
la
récompense
,
mon
enfant
?
“
упитала
ме
је
кад
ми
је
једанпут
наместила
витице
а
ја
се
изгубила
и
пољубила
је
.
„
То
ће
те
подсећати
на
њу
,
док
се
не
заљубши
у
човека
.
“
—
Кад
би
тај
човек
био
Француз
,
ја
бих
се
у
њега
заљубила
.
Али
где
да
нађем
човека
?
У
кући
затворена
,
па
улици
у
затвореним
колима
.
Видим
по
некога
кроз
решетке
,
кроз
колске
прозоре
,
али
то
није
ништа
.
Понекад
ми
дође
да
поломим
решетке
...
Тако
ми
дође
,
али
ми
се
још
никад
није
подигла
рука
.
Мерсије
,
мој
муж
мора
свирати
у
пијано
,
знати
енглески
и
говорити
француски
као
Мадам
.
Ја
с
таквим
мужем
не
бих
волела
да
живим
овде
,
те
бих
молила
Бога
да
нешто
скриви
и
да
га
прогнају
:
да
с
њим
идем
у
свет
,
у
Париз
.
Ах
,
Париз
!
.
.
Ми
овде
не
живимо
,
већ
животаримо
.
„
Живот
вам
је
анималан
,
“
каже
Мадмоазел
.
„
Једете
,
пијете
,
спавате
“
...
Шта
је
живот
и
његова
борба
,
ми
не
знамо
,
Мерсије
.
Нама
је
све
готово
,
и
ми
смо
несрећне
.
—
Кад
се
понекад
размислим
како
живимо
...
рече
Мерсије
.
—
Дође
ти
да
се
убијеш
,
је
ли
,
душо
?
Кад
ништа
не
мислим
ја
сам
весела
:
певам
,
свирам
,
читам
.
Нене
ме
зове
кумријом
,
зато
што
јој
певам
.
Размисли
,
сестро
.
Кад
се
удамо
:
муж
,
деца
,
данас
на
Јалијама
,
сутра
на
Молосу
—
колима
.
Оне
нижег
сталежа
боље
пролазе
,
њих
је
увек
пуна
чаршија
.
А
Донме
?
Колико
сам
пута
зажалила
што
нисам
Донме
,
Бог
нек
ми
опрости
,
те
да
идем
готово
развијена
,
да
сам
по
ваздан
у
чаршији
,
да
пред
вече
седим
крај
широм
отворена
прозора
,
да
се
загледам
у
очи
женама
и
људима
.
Ја
мислим
да
се
Донмама
чак
јављају
људи
,
кад
их
сретну
на
улици
и
познаду
их
.
А
како
да
их
не
познаду
кад
су
скоро
развијене
!
Ја
просто
обожавам
Донме
,
зато
што
су
смеле
.
Бар
то
није
смелост
бити
муслиманка
и
ићи
развијена
кроз
град
где
има
муслимана
као
што
је
мој
отац
?
На
њиним
свадбама
међу
њима
се
прошетају
и
људи
,
а
оне
,
по
неке
,
метну
на
главу
—
џепну
марамицу
.
Једне
су
сасвим
гологлаве
.
О
,
што
нисмо
као
неке
наше
другарице
што
знају
само
турски
и
за
свашта
вичу
кисмет
?
!
О
јадне
ми
ако
нас
удаду
за
неке
свршене
правнике
у
кафеним
кафтанима
и
белим
чалмама
,
па
ми
да
им
се
обучемо
,
а
они
,
кад
из
чаршије
дођу
,
да
нас
и
не
погледају
,
и
ако
смо
се
за
њих
обукле
,
већ
прво
да
узму
абдест
и
да
клањају
,
па
тад
,
с
бројаницама
,
да
седну
у
једном
ћошету
.
Сестро
,
пре
бих
скочила
у
море
него
што
бих
се
за
таквог
удала
.
Шта
би
ме
се
тицало
куда
ће
ми
отићи
душа
?
А
ко
зна
да
ли
и
има
онога
света
?
Ја
памтим
шта
је
говорила
Мадам
.
Свет
,
Мерсије
,
то
је
за
мене
нешто
далеко
као
небо
,
тај
свет
који
сам
из
књига
познала
и
о
коме
ми
је
толико
причала
Мадмоазел
и
Мадам
.
О
томе
свету
сањам
и
ако
његову
даљину
не
могу
да
појмим
.
Па
они
дивни
градови
,
на
сликама
!
Али
ја
чак
и
Солун
не
познајем
,
и
ако
сам
се
у
њему
родила
и
одрасла
.
Заћута
,
и
пођоше
јој
сузе
.
—
Што
плачеш
,
око
моје
?
Шта
ја
више
знам
?
Истина
,
смем
да
идем
пешке
,
смем
да
обучем
јелдрме
и
да
на
главу
метнем
башјорти
.
Али
,
шта
је
то
?
Уместо
да
јој
нешто
одговори
,
Фатма
се
приљуби
уз
њу
.
Обе
се
замислише
.
Дубоке
Емир-Фатмине
очи
приковаше
се
за
једну
тачку
на
зиду
,
где
без
сумње
она
виде
тај
туђи
свет
,
свет
ван
Солуна
,
далеки
Париз
,
где
се
родила
Мадмоазел
,
и
Мадам
...
Овакви
разговори
и
њима
слични
понављали
су
се
сваки
дан
,
кад
су
биле
саме
.
Али
,
кад
су
биле
саме
?
И
ноћу
и
дању
гости
.
Ноћу
Туркиње
,
дању
странкиње
.
Јер
нема
ваљда
ниједне
странкиње
која
дође
у
Турску
,
нарочито
у
њене
веће
градове
,
да
не
гледа
,
на
сваки
начин
,
да
уђе
у
хареме
...
А
стране
путнице
уводиле
су
у
хареме
странкиње
што
у
Солуну
живе
.
Прво
су
их
водиле
Емир-Фатминој
Ариф-тејзи
,
па
после
другим
ханумама
за
које
су
знале
да
воле
Европу
.
Кад
год
су
хтеле
да
покажу
путницама
какву
велику
турску
кућу
,
странкиње
су
их
водиле
Исмаил-Ахмед-бејову
конаку
.
Он
је
диван
,
а
и
на
дивном
месту
крај
мора
.
И
тако
Емир-Фатми
за
читави
месец
дана
чинило
се
као
да
није
у
Солуну
.
Данас
Енглескиње
,
сутра
Францускиње
,
прексутра
Немице
.
И
девојке
су
се
осећале
срећне
што
су
са
сваком
могле
говорити
њеним
матерњим
језиком
.
Путнице
су
бивале
изненађене
што
су
у
„
земљи
незнања
"
нашле
толико
„
знања
“
,
а
странкиње
које
су
их
доводиле
у
ову
кућу
,
објашњавале
су
им
да
је
и
Солун
,
као
и
Цариград
,
варош
не
само
космополита
већ
и
полиглота
.
Једнога
дана
Ариф-тејзине
пријатељице
доведоше
им
једну
младу
и
врло
лепу
Рускињу
.
Фатма
никад
дотле
није
била
видела
жену
из
народа
који
оне
чак
и
у
својим
песмама
помињу
и
који
познаје
као
и
друге
народе
—
из
романа
,
и
сад
се
занесе
умиљатошћу
ове
лепе
жене
која
је
пољуби
у
уста
као
да
се
с
њом
бог
зна
откад
познаје
.
Пољуби
је
као
Мадам
!
И
читава
два
дана
бејаше
страшно
расејана
,
седаше
у
наслоњачу
где
је
седела
ова
путница
и
мирисаше
наслон
где
се
осећао
некакав
фини
парфим
.
„
Изветрило
је
,
“
рече
јој
трећег
дана
Мерсије
,
а
она
се
застиде
што
је
„
ухваћена
у
тајни
“
.
„
Ти
си
се
понова
заљубила
,
и
то
опет
у
жену
!
Само
не
знам
откуд
у
жену
Москова
,
којима
ми
плашимо
децу
?
Ко
воли
сунчеву
светлост
,
не
мари
за
месечеву
.
“
Емир-Фатми
се
учини
да
јој
сестра
завиди
на
срећи
,
па
јој
би
непријатно
...
Неколико
пута
,
нарочито
у
вече
,
кад
се
море
на
месечини
бели
као
какво
снежно
поље
,
оне
су
из
његових
дубина
чуле
„
некакав
говор
“
.
Оне
нису
знале
да
је
то
био
говор
вода
.
Оне
су
га
слушале
с
необичним
усхићењем
једанпут
кад
су
ишле
каиком
према
Олимпу
,
који
им
се
чинио
као
облак
изишао
из
мора
,
и
кад
су
на
таласима
гледале
„
котрљање
звезда
“
...
Двапут
су
ишле
на
мали
Кара-Бурну
на
затвореним
колима
;
а
једанпут
су
се
шетале
до
Виле
Алатини
пешке
.
Емир-Фатма
је
била
у
Мерсијином
чаршафу
,
да
је
не
би
познао
отац
,
ако
би
је
случајно
срео
.
Једно
предвече
,
мајке
им
не
беху
код
куће
,
а
оне
изиђоше
на
балкон
окренут
мору
.
Њу
је
Мерсије
обукла
у
своје
ружичасто
јелдрме
и
пребацила
јој
преко
косе
бели
башјорти
;
а
она
,
наслоњена
на
ограду
,
гледаше
се
у
једном
малом
огледалу
:
како
јој
лепо
стоји
башјорти
!
И
кад
би
смела
од
оца
,
она
би
га
увек
носила
.
Али
младеж
на
грлу
,
елиф
између
обрва
,
састављене
обрве
,
све
што
толико
воле
старотуркиње
,
она
је
страшно
мрзела
.
„
Кад
бих
могла
да
ишчупам
младеж
и
елиф
“
,
рече
гледајући
се
у
огледалу
,
и
повуче
танки
башјорти
да
сакрије
то
што
мрзи
.
Мерсије
се
насмеја
и
отрча
у
кућу
,
јер
је
одзва
једна
робиња
.
Наједанпут
,
она
испусти
огледало
,
јер
јој
се
учини
као
да
је
на
лађи
.
Конак
је
ушао
далеко
у
море
и
чинио
се
као
лађа
.
Фатма
се
радовала
,
чинило
јој
се
да
некуд
путује
,
и
ако
море
,
најежено
као
пред
грозницу
,
негде
као
да
је
посуто
златом
а
негде
крвљу
,
није
покретало
ову
лађу
.
Путује
у
Каиро
...
„
Али
зар
се
Мадам
сећа
онога
турскога
детета
?
“
Загледа
се
у
далеки
Олимп
,
у
пут
покрај
њега
којим
лађе
иду
у
Анадолију
...
„
Тим
путем
је
отишла
Мадам
"
.
Пета
година
,
а
њој
се
учини
као
да
је
јуче
било
.
Гледа
у
тај
„
водени
пут
“
,
а
сузе
јој
клизе
низ
лице
.
Кад
би
то
видела
Мерсије
,
смејала
би
се
.
Али
наједанпут
,
она
се
ућута
...
загледа
се
у
један
каик
,
који
се
с
разапетим
једрима
указа
отуд
,
од
онога
„
воденога
пута
“
.
Из
далека
јој
се
учини
црн
,
после
сив
,
а
најпосле
,
кад
се
сасвим
приближи
,
виде
да
је
бео
;
једра
су
му
личила
на
крила
каквога
огромнога
лабуда
.
„
Come
!
O
,
come
,
my
life's
delight
!
“
,
певушила
је
своју
омиљену
песмицу
,
а
каик
јој
се
приближавао
као
на
ветровима
...
Цариградски
каици
лепши
су
од
венецијанских
гондола
,
то
јест
пријатнији
су
за
око
,
весели
су
,
јер
су
бели
,
ишарани
разним
живим
бојама
,
а
седишта
су
им
обично
црвена
,
једра
бела
.
И
овај
каик
у
који
се
загледа
Емир-Фатма
био
је
као
цариградски
и
имао
је
два
веслара
,
једнога
црнога
старца
и
једнога
белога
младића
.
Око
младића
,
на
седишту
,
било
је
пуно
ружа
...
И
наједанпут
,
каик
стаде
,
младић
остави
весла
и
узе
ут
.
Она
је
мислила
да
хоће
да
свира
;
али
,
он
диже
очи
,
погледа
у
њу
,
и
кад
им
се
погледи
сусретоше
,
устаде
,
јави
јој
се
поклонив
јој
се
и
скинув
фес
...
Да
се
Туркињи
јави
човек
!
Можда
је
странац
,
па
не
зна
њихове
обичаје
,
а
метнуо
фес
да
мисле
да
је
Турчин
.
То
у
Турској
врло
често
бива
.
У
Цариграду
,
да
би
се
шетали
слободно
на
Слатким
Водама
,
и
другим
шеталиштима
,
и
гледали
се
с
турским
женама
,
странци
мећу
на
главу
фес
.
То
је
Фатма
знала
.
Поздрав
од
човека
њу
просто
избезуми
те
климну
главом
,
одговори
му
као
Мадмоазел
или
Мадам
,
и
задрхтавши
целим
телом
,
дође
јој
да
викне
па
да
побегне
,
али
не
могаде
,
не
понесоше
је
ноге
...
Али
кад
јој
се
он
загледа
у
очи
,
она
не
помисли
да
бежи
,
и
не
окрену
главу
,
чак
ни
очи
.
Да
ју
је
видела
Мерсије
кад
је
одговорила
човеку
на
поздрав
,
узвикнула
би
престрављено
:
„
Ти
си
полудела
!
“
а
за
гледање
,
ништа
јој
не
би
рекла
,
јер
то
је
њихов
обичај
.
И
ако
млада
,
Емир
се
са
стотину
жена
овако
погледала
,
и
увек
јој
је
било
пријатно
.
И
сад
је
обузе
једна
неисказано
пријатна
топлина
и
радост
.
.
Али
наједанпут
,
њој
се
учини
да
хоће
да
се
онесвести
,
те
затвори
очи
и
повуче
на
лице
башјорти
.
Видев
то
,
младић
узе
пуну
шаку
ружа
и
баци
их
њој
у
лице
,
али
оне
попадаше
у
море
...
Побојав
се
да
га
неко
из
конака
није
видео
,
одмах
узе
весла
и
похита
према
малом
Кара-Бурну
,
а
за
каиком
остајаше
сасвим
бео
млаз
,
као
да
се
просипало
млеко
.
„
Лепота
!
Мушко
!
По
Богу
,
дали
је
Француз
?
!
“
Ако
је
Француз
,
зар
она
да
промени
веру
?
...
О
,
кад
би
био
Турчин
,
Цариграђанин
,
цариградски
оџаковић
!
И
кад
би
био
богат
!
-Јер
њен
отац
тражи
зета
из
добре
куће
,
од
великог
рода
,
и
богата
...
Он
је
млад
,
леп
,
отмен
,
али
она
га
воли
што
јој
се
јавио
,
и
ако
је
не
познаје
.
Напослетку
,
да
јој
се
јавио
неко
кога
она
познаје
,
она
би
се
нашла
увређена
,
знала
би
да
то
чини
из
непристојности
,
„
да
се
око
ње
дира
“
.
.
А
за
овога
...
она
би
се
удала
,
и
зна
да
би
била
срећна
.
Да
јој
је
неко
рекао
да
мало
тражи
од
онога
с
ким
треба
век
да
векује
,
она
би
се
зачудила
и
узвикнула
:
„
Како
мало
!
Јавио
се
мени
робињи
као
слободној
,
и
још
,
јавио
ми
се
европски
:
поклонио
ми
се
и
скинуо
капу
...
“
У
првом
узбуђењу
и
радости
,
она
полете
у
кућу
да
каже
Мерсији
;
њене
атласке
на
врх
прстију
папучице
смакоше
јој
се
,
а
она
их
не
узе
,
већ
потрча
у
чарапама
по
кући
:
тражи
Мерсију
.
Казаће
јој
што
се
гледала
с
човеком
;
а
што
јој
се
јавно
,
нарочито
што
му
је
одговорила
,
криће
од
свакога
на
свету
,
чак
и
од
Ариф-тејзе
.
„
Мерсије-ханум
је
у
мусафир-одаји
,
с
гостима
,
“
рече
једна
робиња
,
а
њој
дође
криво
,
и
живо
се
окрете
и
опет
оде
на
балкон
.
Очи
јој
одлетеше
према
малом
Кара-Бурну
:
каик
јој
сад
личаше
на
орла
што
у
лету
сече
крилима
море
,
а
доцније
на
ласту
...
Она
уздахну
,
и
хтеде
да
се
насмеје
,
али
се
неисказано
разнежи
и
заплака
.
Запад
је
био
као
у
крви
,
а
и
по
једном
делу
мора
чинило
се
као
да
је
просута
крв
,
над
којом
су
летели
бели
галеби
,
вичући
као
да
су
осећали
њен
мирис
;
месец
је
изгрејавао
из
једнога
малога
црног
облака
и
био
је
сасвим
бео
;
а
море
,
у
вечитом
покрету
и
свако
предвече
немирно
,
ударало
је
снажно
и
ритмично
у
обалу
,
у
зидове
толиких
лепих
кућа
и
конака
;
са
њега
се
,
као
увек
у
ово
доба
,
дизао
влажан
,
слан
мирис
,
и
био
је
тежак
,
непријатан
,
јер
је
мирисао
на
рибу
;
али
час-по
,
на
махове
,
кад
би
духнуо
западни
ветрић
,
осетио
би
се
мирис
ружа
,
нарочито
лудо
исцветалог
јасмина
,
по
чијим
су
неисказано
великим
жбуновима
певали
славуји
.
Као
да
се
било
гдегод
у
шуми
:
толико
је
много
славуја
.
У
овим
тренутцима
Емир-Фатма
као
да
није
имала
физичких
очију
и
ушију
,
чула
.
Она
је
сва
била
обузета
мишљу
на
непозната
младића
;
али
,
као
добра
мухамеданка
,
трже
се
кад
чу
мујезина
са
минара
једне
оближње
џамије
.
Вече
,
а
она
је
напољу
,
готово
на
улици
.
Ушавши
у
кућу
необично
брзо
,
натрча
на
Мерсију
.
„
Хуот
!
Хуот
!
Хуот
!
“
узвикиваше
несташна
Мерсије
исто
као
њена
енглеска
учитељица
,
и
ухвати
Фатму
.
Али
Фатма
,
промени
се
.
Она
ништа
не
каза
Мерсији
,
не
само
сестри
од
стрица
,
већ
и
другарици
;
паде
у
једну
наслоњачу
и
дубоко
уздахну
.
Мерсије
се
зачуди
и
викну
,
пошто
се
уозбиљи
и
погледа
у
небо
:
—
Je
suis
une
vraie
croyante
et
je
jure
devant
Dieu
que
ma
cousine
est
amoureuse
de
la
belle
Rousse
.
Фатми
дође
смешно
,
али
се
не
насмеја
.
—
Трећи
пољубац
у
уста
биће
од
Енглескиње
.
Оне
,
хладне
,
слободно
се
љубе
...
„
Трећи
пољубац
од
њега
“
хтеде
она
рећи
,
али
не
рече
.
У
њој
,
француској
васпитаници
,
пробуди
се
оријенталка
,
неискрена
и
неповерљива
,
што
осим
Богу
не
верује
више
ником
.
Мерсије
опази
њену
промену
,
нерасположење
,
па
хтеде
да
је
насмеје
,
те
је
штипкаше
за
образе
и
падаше
на
њу
;
а
она
се
брањаше
,
испрва
молећи
,
после
љутито
.
„
Sois
raisonnable
!
“
говораше
.
И
најзад
узвикну
:
„
Laisse
moi
tranquille
!
“
па
заплака
.
„
Да
,
теби
је
до
шале
;
није
ти
жао
што
кроз
два
дана
идем
.
-
Мерсије
се
растужи
,
и
седе
до
ње
.
У
овој
тузи
,
она
заусти
да
каже
сестри
,
па
се
уздржа
.
„
Смејаће
ми
се
.
“
Нађе
разлог
да
би
себе
извинила
што
је
неповерљива
.
Прођоше
и
та
два
дана
,
сврши
се
мај
;
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
врати
се
у
Стари
Солун
.
Кола
су
милела
балансујући
по
страшно
неравној
калдрми
,
а
кочијаш
је
затезао
вођице
танконогим
вранцима
да
високо
дигну
главу
и
каткад
их
је
ошинуо
бичем
да
подигравају
,
и
скретао
је
из
кратких
,
врло
уских
уличица
у
дугачке
и
страшно
криве
улице
,
пролазећи
кроз
метеж
,
кроз
гомиле
људи
у
црвеним
фесовима
и
зеленим
и
белим
турбанима
и
буљуке
жена
у
разнобојним
чаршафима
,
и
где
је
било
водоноша
с
ђугумима
,
слушкиња
с
ђувечима
,
трговаца
с
товарним
магарцима
,
продавачица
с
чевретима
и
кесама
,
Арнаута
у
новим
ћулавима
и
Туркиња
у
отрцаним
фереџама
,
дечака
у
скерлетним
хаљинама
и
старих
просјака
у
сивим
ритама
.
Дерњава
продаваца
заглушивала
је
уши
.
Одавно
је
прошао
Касумију
и
Алаџа-Имарет
с
конаком
свога
господара
,
а
он
тера
и
даље
,
да
сав
свет
по
хиљадити
пут
види
Ибрахим-Хасан-бејова
дивна
кола
и
коње
с
богатом
оправом
,
а
да
му
опет
не
види
харем
.
Попушта
вођице
и
пење
се
уз
брдо
,
затеже
их
и
скреће
у
попречне
улице
,
тера
све
ходом
поред
кућа
са
софама
,
терасама
и
кафезима
(
решеткама
на
прозорима
)
,
негде
густим
,
негде
проређеним
,
поломљеним
,
поред
чатрља
с
високим
оградним
зидовима
,
негде
белим
као
од
платна
,
над
којима
се
у
небо
дижу
црни
кипариси
и
олеандри
пуни
црвенога
цвета
;
овде
се
појави
хамам
покривен
маховином
као
ћилимом
,
онде
се
укаже
текија
опкољена
гробовима
као
стадима
,
и
мало
па
кафана
под
широколистим
дудовима
,
и
одмах
гробље
зарасло
у
коров
.
Кад
се
попе
на
највиши
врх
града
,
што
личи
на
последњи
ред
ложа
каквога
амфитеатра
,
заустави
кола
да
хануме
виде
једну
слику
коју
често
гледају
а
увек
се
њом
усхићују
као
да
су
је
први
пут
виделе
.
Оне
се
збише
уз
прозор
и
не
погледаше
у
велико
напуштено
гробље
које
их
је
окружавало
,
него
у
даљину
...
Каква
живописна
слика
!
Од
Солунског
залива
им
се
учини
широко
поље
покривено
снегом
,
а
од
кућа
и
џамија
велика
шарена
шума
.
„
Откуд
да
се
вода
бели
усред
бела
дана
,
кад
се
сунце
чини
као
какав
огроман
пожар
!
“
рече
Фатмина
мајка
,
гледајући
у
залив
преко
белих
минара
и
црвених
кровова
.
Кола
су
стајала
дуго
усред
гробља
,
на
једном
прашљивом
кратком
путу
;
а
хануме
су
отварале
прозор
и
истицале
Фатмину
лепу
главу
да
је
омилује
ветрић
,
који
се
дизао
из
корова
по
гробовима
с
обореним
гробовским
камењем
.
Кад
пођоше
натраг
низ
стрме
улице
,
вранци
посртаху
,
јер
им
толико
беху
олабављене
вођице
.
Најпосле
кола
стадоше
пред
једном
великом
двоспратном
кућом
са
софама
,
ћошкама
,
терасама
и
баба-фингама
(
собама
на
тавану
)
,
и
црни
дилавер
у
рединготу
,
крутој
огрлици
и
фесу
,
скочи
те
отвори
вратаоца
,
па
окрете
леђа
и
опружи
мишицу
...
Емир-Фатма
баци
поглед
с
неким
чудним
осећањем
у
прозоре
с
решеткама
,
и
први
пут
у
животу
:
кућа
њена
родитеља
учини
јој
се
као
хапсана
.
Крај
мора
,
крај
отворених
шалона
и
прозора
била
је
месец
дана
.
А
сад
,
да
се
затвори
.
И
чисто
са
страхом
погледа
у
две
тешке
велике
капије
са
звекирима
и
халкама
споља
,
с
мандалима
изнутра
,
у
грдно
висок
оградни
зид
.
И
она
ће
ту
,
иза
тих
густих
решетака
и
високог
зида
да
вене
без
сунца
и
ваздуха
.
Она
нема
право
ни
на
сунце
и
ваздух
!
И
учини
јој
се
да
досад
на
то
никад
није
помислила
,
па
пошто
се
велика
капија
отвори
,
она
потрча
,
гурну
средњу
;
хоће
да
протестује
,
да
виче
.
Ах
!
у
башти
чак
турско
цвеће
ариф-лен
зариф
...
Пред
харемским
вратима
четири
велика
лимуна
,
под
прозором
њене
девојачке
собе
један
кипарис
;
и
он
је
подсети
на
смрт
,
а
у
гробљу
,
малочас
,
смрти
се
није
сетила
!
Скрену
сузне
очи
у
нарове
:
много
родили
...
У
коначкој
авлији
је
чесма
,
а
у
харемској
шадрван
:
ханумама
„
на
увесељење
"
,
као
да
мртве
ствари
могу
да
веселе
.
Али
ово
нису
мртве
ствари
,
ово
су
живе
:
шадрван
,
лимуни
,
кипарис
.
Обучен
је
у
црно
за
њеном
слободом
.
Он
стражари
под
њеним
прозором
.
И
зар
она
зна
шта
је
то
слобода
?
.
.
И
пошто
обу
папуче
„
за
по
кући
“
,
оде
уз
степенице
брзо
као
да
бежи
од
туге
која
је
наједанпут
обузе
.
Али
не
побеже
;
туга
уђе
с
њом
у
кућу
с
турским
намештајем
,
и
где
је
мошус
просто
гушио
.
У
стакленој
софи
погледа
у
стихове
из
корана
.
У
својој
соби
омилова
погледом
свој
пијано
,
своју
библиотеку
,
кревете
,
слике
европских
градова
;
а
кад
,
преко
кровова
,
црвених
између
зеленила
,
виде
бео
залив
,
тренутно
се
разгали
,
док
јој
не
одоше
очи
у
небо
као
комад
плаве
свиле
.
Из
очеве
куће
она
га
никад
целог
не
види
.
„
Бог
је
створио
небо
за
свакога
,
само
не
за
турске
жене
.
“
И
понова
се
буни
;
али
против
кога
,
то
не
зна
...
Виде
појас
њихове
баште
и
дворишта
—
оградни
зид
,
покривен
лозом
и
бршљаном
,
и
пред
духовне
очи
изиђе
јој
цела
слика
харемског
живота
,
и
на
тој
слици
не
нађе
ниједне
живе
и
светле
боје
...
Виде
један
капиџик
,
један
једини
од
целог
комшилука
,
па
и
он
обрастао
у
исцветали
јасмин
.
„
О
моја
слатка
сута
!
Пошто
тејзе
није
у
Солуну
,
ја
бих
сути
све
казала
.
Али
моја
мајка
не
говори
с
њом
!
“
То
све
било
је
непознати
младић
и
његов
поздрав
.
У
конаку
су
људи
:
њен
отац
,
слуге
,
кочијаш
,
роб
дилавер
,
а
у
харему
жене
:
њена
баба
,
мајка
,
она
,
слушкиња
,
робиња
њена
другарица
.
А
врата
што
везују
харем
с
конаком
закључана
су
кад
год
отац
није
код
куће
!
Ту
јој
би
врло
тешко
те
седе
и
зарони
главу
у
јастук
.
Виде
оца
:
висок
,
врло
црномањаст
,
увек
намргођен
,
обучен
европски
а
у
фесу
.
И
зашто
је
обукао
те
хаљине
,
европске
,
кад
мрзи
Европу
?
Он
много
држи
на
своје
име
,
и
поноси
се
богатством
.
Дигне
главу
,
па
ногу
пред
ногу
,
и
због
тога
су
га
прозвали
Бујукбурунли
,
то
јест
носоња
,
што
ће
рећи
охол
.
Па
како
је
љут
,
и
љубоморан
!
Жена
кад
хоће
да
иде
у
комшилук
,
пита
га
:
„
Имам
ли
допуст
,
беј-ефенди
?
“
Напослетку
,
он
ништа
не
ради
преко
закона
;
у
Корану
стоји
:
муж
је
за
жену
одговоран
.
Он
поређује
жену
с
мачком
:
кад
се
највише
умиљава
—
огребе
.
Тешко
њој
ако
је
удаду
за
старотурчина
!
А
њеној
мајци
је
лако
:
она
за
друкчије
не
зна
,
и
ништа
није
учила
,
није
читала
,
никуд
се
није
макла
.
Нарав
је
примила
од
мужа
,
јер
му
је
дошла
млада
:
хвали
се
родом
,
поноси
се
богатством
.
„
Бог
је
богат
,
децо
,
“
вели
стара
,
али
то
не
помаже
.
Фатмину
оцу
је
мило
кад
се
каже
да
је
на
тој
и
тој
свадби
најбогатије
био
обучен
његов
харем
.
Али
,
да
ли
он
даје
сиротињи
,
кћи
му
то
не
зна
.
Ако
се
у
кући
деси
нешто
што
се
њима
чини
да
их
понижава
,
обоје
страшно
вичу
.
Мајка
јој
је
охола
,
зла
,
али
је
честита
.
А
„
слатка
“
нене
!
Она
је
учила
,
свршила
је
медресу
као
мушко
;
чита
персиски
и
арапски
;
учена
је
и
паметна
као
Ајше-Садика
,
друга
жена
Мухамедова
,
као
Фатма-Зехра
,
кћи
њихова
пророка
.
И
нене
је
путовала
:
прошла
је
сву
турску
царевину
,
живела
је
међу
Арапима
,
дружила
се
с
цариградским
највећим
харемима
.
Отац
јој
је
рођен
у
Цариграду
,
тамо
је
одрастао
,
школовао
се
,
оженио
се
,
и
дошао
у
Солун
да
наследи
стричево
имање
.
Њега
је
васпитавала
његова
нене
,
њу
њена
...
Њена
нене
неговала
јој
душу
као
нежну
биљку
,
учила
ју
је
да
Бога
воли
и
да
га
се
боји
,
да
сажаљева
,
да
буде
скромна
,
да
не
мрзи
,
да
не
оговара
,
да
се
сећа
да
је
овај
живот
пролазан
,
да
не
смеће
с
ума
дан
кад
се
свила
и
кадифа
замењује
с
неколико
аршина
памучна
платна
,
да
чешће
помишља
на
Страшни
Суд
,
да
тврдо
верује
да
човека
у
животу
сналази
само
оно
што
му
је
писано
кад
се
родио
.
„
К'смет
!
кажи
у
злу
,
па
ћеш
га
лакше
поднети
.
“
Али
њу
је
васпитавала
још
и
њена
гувернанта
,
Францускиња
.
Кад
им
је
дошла
,
њој
је
тада
било
тек
пет
година
.
Отац
мрзи
Европу
а
у
кућу
узима
Европљанку
:
да
му
кћи
не
би
остала
за
пашинским
кћерима
,
јер
оне
имају
гувернанте
.
Она
је
дакле
одрасла
не
само
поред
Туркиње
него
и
поред
Францускиње
;
нене
јој
тумачи
Коран
и
говори
о
светости
затвора
;
Госпођица
јој
чита
романе
и
описује
чари
слободе
,
и
у
њено
меко
женско
срце
утискују
се
две
ненине
речи
,
двеста
Госпођичиних
.
Кад
се
чује
какав
дестан
азиски
,
она
остаје
хладна
;
кад
одјекне
каква
европска
арија
,
она
добија
крила
и
у
духу
лети
по
непознатим
световима
,
заносећи
се
животом
који
познаје
из
француских
романа
.
Она
је
Туркиња
,
сентиментална
,
страсна
и
способна
за
најчудноватија
маштања
.
Растужена
,
она
замисли
лице
Госпођичино
од
своје
руке
,
па
је
ижљуби
.
И
друге
своје
учитељице
(
Туркињу
за
турски
,
Гркињу
за
грчки
и
Енглескињу
"
за
немачки
и
енглески
)
она
је
волела
,
али
као
Францускињу
—
никад
.
О
,
она
бела
Енглескиња
што
се
зове
Госпођица
Црна
(
Miss
Black
)
,
што
је
учила
и
певању
!
И
нашта
јој
свирање
и
певање
?
Да
весели
жене
по
харемима
,
као
чочек
!
„
Одакле
је
он
?
“
прошапта
па
баци
очи
кроз
прозор
.
Виде
сав
залив
,
а
небо
као
комад
плаве
свиле
.
Кад
би
нешто
имао
крила
,
па
да
полети
,
да
га
под
небом
види
!
Али
и
тада
би
јој
викнули
родитељи
:
„
Завиј
се
,
несрећна
кћери
,
ено
човека
!
“
Јер
дању
,
у
време
молитве
,
не
дају
јој
да
седи
у
башти
развијена
,
да
је
не
види
мујезин
...
Просиоце
јој
помиње
нене
,
не
родитељи
.
Отац
се
разговара
с
ћерком
као
с
каквим
старим
дервишем
.
Родитељи
свога
детета
не
познају
,
јер
она
их
се
боји
,
па
им
је
неискрена
.
Она
не
зна
да
ли
је
родитељи
воле
,
јер
јој
своје
милоште
не
показаше
.
Дете
не
дознаде
очеве
нежности
,
да
се
не
размази
—
јединче
...
Понекад
,
он
се
сувише
разнежи
,
и
рекао
би
јој
коју
„
слатку
“
реч
,
па
се
трза
,
јер
„
то
човеку
не
доликује
”
,
чак
ни
кад
је
отац
.
„
Покојна
моја
нене
бејаше
мирна
,
и
све
невесела
:
Фатма
ми
је
на
њу
.
“
Жене
,
слушајући
то
,
смеју
се
,
што
лаже
.
Оне
не
знају
да
он
истину
говори
,
јер
она
се
пред
њим
претвара
...
Она
је
жива
и
весела
,
и
зато
је
сви
воле
.
Она
је
онаква
каква
је
пред
Мерсијом
и
Ариф-тејзом
,
сестром
од
тетке
њене
матере
,
двапут
њених
година
,
а
с
којом
се
разговара
као
с
другарицом
.
Још
пре
неколико
година
с
њом
се
могло
разговарати
као
са
зрелом
женом
;
све
је
разумела
,
свачији
је
бол
појмила
,
од
нене
је
научила
да
размишља
,
од
Госпођице
да
ради
.
Госпођица
је
сваком
казивала
,
да
јој
је
мала
и
мила
ученица
и
васпитаница
врло
,
врло
интелигентна
,
и
да
често
,
кад
што
рече
,
не
верује
да
је
њено
,
већ
да
је
то
од
некога
чула
или
негде
прочитала
.
Њен
отац
мрзи
Европу
а
воли
што
му
кћи
зна
европске
језике
и
што
свира
на
клавиру
.
„
Мајчице
,
да
сам
дао
још
пет
,
десет
пута
за
Фатмино
учење
,
па
не
бих
жалио
:
волим
што
ми
је
кћи
образована
.
“
—
„
И
ја
,
сине
,
волим
,
али
се
и
бојим
.
Да
је
било
једно
или
друго
,
никако
обоје
.
Коран
и
романи
,
решетке
и
европско
учење
,
мени
се
чини
,
сине
,
не
иде
.
Аллах
нека
нам
умудри
Фатму
.
“
Сви
је
зову
„
Емир
“
,
а
нене
и
родитељи
„
Фатма
“
,
јер
то
је
име
кћери
њихова
пророка
.
ИИ
Како
се
изненади
Ђулренги
,
робиња
,
кад
уђе
у
софу
и
затече
девојку
с
чаршафом
.
—
Ааа
!
А
што
се
ниси
развила
,
што
плачеш
,
кјучук-ханум
?
—
Ћути
,
Ђулренги
,
да
не
чују
...
Жао
ми
је
Мерсије
,
рече
и
скочи
,
скиде
чаршаф
и
пече
,
обриса
очи
,
изиђе
:
отац
јој
долази
из
чаршије
.
—
Добро
дошле
!
Добро
дошле
!
изусти
он
готово
спонтано
и
пружи
руку
Фатми
.
Пошто
му
она
метну
чело
и
уста
на
руку
,
он
хтеде
да
је
омилује
,
па
се
трже
и
брзо
приђе
мајци
:
—
Добро
дошла
,
мајчице
!
узвикну
весело
и
узе
јој
мршаву
,
смежурану
руку
,
јако
притисну
на
њу
своје
чело
,
па
је
подиже
на
своје
теме
;
она
га
привуче
к
себи
,
омириса
му
лице
муцајући
:
—
Боље
те
нашла
,
сине
!
па
брзо
додаде
:
—
А
зар
тако
,
сине
?
!
Ти
не
мариш
за
нас
.
Сви
смо
те
изгледали
,
и
брат
ти
,
и
снаха
,
и
синовица
,
сви
ми
,
а
ти
,
никако
не
дође
.
—
На
Јалије
,
мајчице
,
не
волим
,
ја
сам
сто
пута
казао
:
тамо
су
шалоне
,
балкони
,
јелдрма
,
башјорти
,
алафранга
...
Па
се
окрете
жени
:
—
Добро
дошла
,
ханум
!
Она
му
брзо
приђе
,
притисну
му
на
руку
усне
и
чело
и
тихо
рече
:
—
Боље
те
нашла
,
беј-ефенди
!
После
ово
неколико
речи
,
он
уђе
у
собу
те
се
пресвуче
:
панталоне
и
капут
замени
антеријом
.
Коса
му
црна
као
гар
,
антерија
бела
као
снег
;
без
појаса
је
,
са
широким
скутовима
као
жена
;
чарапе
скинуо
,
бос
је
,
у
потпећеним
сактијанским
ципелама
;
на
глави
му
веома
мали
и
плитак
бели
ћулав
и
пошто
узе
абдест
,
простреше
му
овчју
кожу
,
да
отклања
вечерњу
молитву
.
Мало
,
па
и
жене
,
све
три
у
бело
,
све
три
скинуле
чарапе
...
И
стара
са
снахом
отклања
(
а
унука
јој
клања
само
о
Рамазану
,
као
све
турске
девојке
и
младе
жене
)
.
Насред
великог
отвореног
предсобља
,
разастреше
,
на
египатску
асуру
,
бели
чаршав
(
софра-алти
)
,
да
на
њ
падају
мрве
,
и
поређаше
около
шиљтета
.
Донесе
се
софра
;
они
поседаше
и
почеше
јести
прстима
,
ћутећи
.
Робиња
примаше
јела
од
ашчике
,
служаше
господара
и
госпође
,
и
двораше
их
с
новим
јелом
у
руци
.
И
за
час
,
па
сви
скочише
,
на
доксату
опраше
руке
и
уста
;
а
кад
се
вратише
,
софра
дигнута
,
„
софра-алти
“
покупљен
.
Поседаше
по
другим
дебелим
шиљтетима
око
зида
,
навалише
се
на
јастуке
,
и
мати
и
син
узеше
пити
кафу
уз
дуван
,
(
снаха
пред
свекрвом
никад
не
пуши
)
.
И
поче
се
разговор
,
затегнуто
као
међу
туђинима
.
Фатма
не
седе
,
већ
прође
кроз
предсобље
бацајући
погледе
у
широм
отворене
одаје
с
постељама
под
белим
танким
комарницима
.
За
њу
је
постеља
намештена
насред
софе
,
а
за
робињу
код
њених
ногу
;
комарници
су
им
били
високи
као
шатори
,
а
кроз
танко
платно
лепо
се
виделе
чисте
постеље
са
шареним
покривачима
.
Она
је
једва
чекала
да
легне
,
па
да
мисли
на
њега
,
као
до
пре
неколико
вечери
што
је
мислила
на
другога
,
на
своје
фиктивно
драго
.
Пре
но
што
се
срела
с
Мадам
,
она
је
једнога
„
створила
“
,
волела
га
,
за
њега
се
просила
,
удавала
,
он
је
изневеравао
,
она
је
била
љубоморна
,
умирала
од
бола
;
па
опет
оживљавала
,
гледала
његову
кућу
,
која
у
Солуну
не
постоји
,
изговарала
му
име
,
које
му
је
она
дала
,
виђала
га
кроз
кафез
и
кроз
пробушен
оградни
зид
,
премирала
од
чежње
за
њим
,
састајали
се
код
њене
Ариф-тејзе
,
остајали
сами
,
он
ју
је
салетао
пољупцима
,
и
опет
се
за
њ
просила
,
удавала
,
она
њему
никад
није
била
неверна
,
он
њој
често
,
једанпут
се
уверила
,
умрла
од
бола
...
А
неко
вече
:
родитељи
је
не
даду
њему
,
она
тугује
,
бежи
,
лута
с
њим
по
свету
,
по
Европи
,
срећна
је
.
Доцније
само
Мадам
.
После
и
Мадам
и
он
.
Последње
године
готово
само
он
,
јер
је
време
чинило
своје
,
брисало
је
,
полако
,
неосетно
,
оно
што
беше
у
њеном
срцу
дубоко
урезано
сусретом
те
туђе
жене
...
Ово
неколико
вечери
,
тога
фиктивног
драгог
нема
:
ишчезао
је
,
да
се
никад
више
не
појави
...
Попи
кафу
и
попуши
цигару
,
обуче
бели
геџелук
,
то
јест
ноћну
хаљину
,
сву
у
везу
,
повади
игле
из
комарника
,
па
се
провуче
,
леже
;
робиња
састави
платна
иглама
.
—
Аман
,
кјучук-ханум
,
шта
ти
је
?
!
чу
се
тихо
.
Што
ћутиш
?
—
Молим
те
,
не
дирај
ме
...
спава
ми
се
.
И
робиња
се
свуче
па
леже
.
Тишина
,
само
се
чује
шадрван
,
шушти
,
пљушти
као
јесења
киша
.
То
пљуштање
све
више
баца
Фатму
у
сањарије
;
жмури
а
не
спава
,
у
мислима
гледа
море
,
каик
,
младића
и
његов
поздрав
,
и
онај
дуги
и
дубоки
поглед
;
по
стоти
пут
се
пита
,
одакле
је
,
где
је
сада
кад
она
мисли
на
њега
,
је
ли
у
Олимпос-Паласу
или
Хотелу
д
'
Англетер
,
осећа
ли
да
она
на
њега
мисли
,
или
је
се
и
не
сећа
:
зар
је
он
једну
поздравио
и
тако
је
погледао
?
Па
се
покрије
преко
главе
,
да
не
чује
пљуштање
шадрвана
и
песму
једног
заосталог
славуја
,
јер
и
једно
и
друго
је
растужује
.
А
кад
збаци
покривач
и
осети
ноћну
свежину
,
мирис
влажан
од
земље
и
лимунова
,
преноси
се
на
Јалије
,
на
балкон
свога
стрица
.
У
зору
јој
се
мујезиново
позивање
учинило
као
запевка
;
тако
пријатан
глас
и
арија
,
а
тако
тужно
.
Гугутке
су
залепршале
крилима
око
отворених
прозора
и
чуло
се
тихо
и
нежно
:
„
гугу-то
“
!
И
на
мање
осетљиво
срце
чудно
утиче
овај
гугут
у
прозорје
ранога
лета
.
А
онај
заостали
славуј
опет
пева
.
О
,
како
је
тужна
та
славујева
песма
у
прозорје
!
И
загука
њен
голуб
:
она
му
глас
познаде
.
Није
га
видела
читав
месец
,
и
није
га
нахранила
из
скута
,
па
сад
,
осетио
је
зацело
да
је
она
ту
,
па
је
буди
.
Али
она
је
будна
кад
је
све
буди
:
тице
,
цвеће
,
воће
;
крај
њена
прозора
смоква
буди
је
,
шушти
,
и
час-по
удари
граном
о
отворено
прозорско
крило
...
Кад
је
требала
да
устане
,
она
савладана
умором
заспа
,
и
спавала
би
до
подне
да
је
не
пробуди
један
грлати
симиџија
.
С
њом
се
пробуди
и
оно
што
је
заспало
кад
и
она
.
Шта
је
то
?
Сети
се
,
и
би
јој
веома
тешко
:
плакала
би
на
сав
глас
.
Скочи
,
уми
се
,
па
цигару
.
Она
је
јутром
тужна
и
кад
нема
узрока
;
али
кад
попуши
цигару
,
или
чим
је
запали
и
повуче
један
дим
,
разгаљује
се
.
Данас
не
би
тако
.
Кад
оде
у
своју
собу
,
она
јој
се
учини
пуста
,
празна
,
и
ако
је
пуна
:
поред
европских
музичких
инструмената
,
ту
су
њен
ут
и
њени
зилови
;
она
је
понекад
и
чочек
...
Она
ништа
не
виде
,
већ
се
поклопи
на
кревет
Госпођичин
,
на
њено
узглавље
,
и
силно
је
пожеле
,
узе
узглављу
шаптати
своју
тајну
,
и
учини
јој
се
да
је
она
чује
,
да
је
ту
,
осећа
њен
мирис
с
косе
,
с
тела
.
Па
се
трже
:
ње
нема
;
а
сад
ће
жене
,
хануме
,
из
целог
комшилука
,
на
добродошлицу
;
рашчуло
се
да
су
се
вратиле
,
па
ће
свакидашњи
разговори
,
неискрено
сажаљевање
што
их
за
толико
нису
виделе
;
а
можда
ће
њу
молити
да
им
свира
,
да
им
пева
...
Како
да
пева
кад
јој
срце
плаче
?
Својим
лукавим
погледима
ако
опазе
на
њој
промену
,
ако
је
питају
:
шта
ти
је
?
Шта
да
им
одговори
?
Како
да
каже
?
Ако
погоде
?
Ако
чују
?
Од
кога
да
чују
кад
само
она
зна
...
Ако
дознаду
па
покваре
?
Шта
да
покваре
?
Шта
има
?
...
О
,
много
има
:
муслиманска
девојка
примила
је
поздрав
од
човека
,
и
одговорила
му
је
:
то
је
много
;
а
што
се
онако
с
њим
гледала
...
све
се
гледају
:
девојке
,
и
жене
што
имају
мужа
.
То
гледање
оне
зову
„
разговор
душа
“
.
Да
је
старотуркиња
,
она
би
већ
све
испричала
робињи
;
али
је
младотуркиња
,
нова
.
Седе
да
исприча
хартији
,
да
пише
Госпођици
.
Али
пре
но
што
ће
почети
писмо
,
она
одреши
појас
и
расплете
косу
;
учини
јој
се
да
почиње
нешто
важно
,
да
отвара
некаква
велика
врата
споља
затворена
катанцем
,
изнутра
мандалом
:
кроз
њих
ће
у
живот
,
па
гледа
да
на
њој
није
ништа
везано
,
сплетено
.
Солун
,
2
јуна
1905
.
Врло
драга
госпођице
,
У
мени
се
пробудило
оно
што
у
Атале
:
ја
сам
нашла
свога
Кактаса
.
„
Криј
се
од
људи
;
а
да
се
твоје
очи
не
би
среле
с
човековим
очима
,
обарај
их
.
“
Још
како
сам
обукла
чаршаф
,
овако
су
ме
училе
нене
и
мајка
,
и
ако
сам
онда
била
дете
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Ја
се
никад
нисам
срела
с
човеком
,
па
зато
нисам
имала
потребе
да
очи
обарам
.
Нисам
до
пре
три
дана
;
а
пре
три
дана
...
и
ја
не
оборих
очи
.
Кад
би
ово
чули
моји
!
Ја
не
знам
кога
се
више
бојим
.
Нене
највише
;
али
не
,
ја
се
ње
не
бојим
,
већ
ме
срамота
од
ње
:
како
ме
је
учила
!
Кад
би
дошао
из
Цариграда
Мехмед-беј
,
ја
бих
га
право
у
очи
гледала
,
и
с
њим
би
се
слободно
разговарала
,
као
с
вама
;
али
он
,
и
ако
млад
,
мени
није
човек
,
мушко
,
него
брат
:
његова
мајка
и
моја
две
су
рођене
сестре
...
Ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Пре
неки
дан
сам
видела
човека
чини
ми
се
први
пут
у
животу
:
моје
очи
среле
су
се
с
његовим
...
Како
ми
је
било
,
да
знате
,
не
кад
ме
погледа
,
него
кад
ми
се
јави
!
У
нас
се
воле
по
неколико
година
само
гледањем
,
и
то
знате
,
драга
госпођице
.
А
он
скиде
фес
,
па
ми
се
поклони
,
и
ја
,
несвесно
,
климнух
главом
,
а
срце
ми
толико
залупа
да
излети
,
осетих
га
под
грлом
.
Јадне
,
јадне
ми
!
...
А
знате
ли
одакле
сам
га
видела
?
С
беј-аџова
балкона
.
То
Мерсије
не
зна
;
нико
,
само
Вог
и
ја
,
па
и
од
Бога
ме
страх
,
да
ме
не
прокаже
.
Кад
помислим
да
је
он
истински
,
није
га
створила
фантазија
младе
турске
девојке
...
Он
истина
живи
,
дише
,
ходи
,
говори
,
воли
...
О
,
само
још
да
не
воли
!
Ја
,
драга
госпођице
,
волим
једнога
одавно
,
још
како
сам
вам
почела
долазити
јутром
у
постељу
:
млад
,
леп
,
мио
;
али
томе
сам
човеку
дала
очи
,
уста
,
стас
,
узраст
ја
сама
;
ја
сам
га
задахнула
својом
душом
.
А
ономе
је
дао
душу
Бог
.
Ја
сам
онога
гледала
само
умним
очима
;
овога
сам
видела
чулним
,
па
га
гледам
умним
,
па
ћу
га
опет
гледати
чулним
,
даће
Бог
!
Госпођице
,
то
ваљда
само
ја
,
турска
девојка
,
тица
у
кафезу
,
измислила
сам
драго
,
замишљала
сам
га
.
Ја
,
затворена
,
нисам
могла
виђати
младиће
,
па
...
Али
како
сам
видела
овога
,
не
мислим
на
онога
.
А
пре
,
једва
чекам
да
легнем
,
у
вече
,
па
и
преко
дан
:
зажмурим
па
покријем
очи
,
гледам
га
и
с
њим
се
разговарам
...
Ви
сте
ме
толико
пута
тргли
из
сањарија
,
зовући
ме
на
час
...
Па
кућа
где
нам
је
била
,
и
каква
!
Час
у
Солуну
,
нас
у
Европи
,
у
Паризу
,
европски
направљена
и
намештена
.
А
како
видех
овога
,
ја
онога
заборавих
,
кућу
разорих
,
то
јест
уништих
.
Ја
се
,
драга
госпођице
,
и
сад
сетих
ваших
предавања
,
Стила
:
нећу
да
употребим
глагол
разорити
него
уништити
,
пошто
та
кућа
више
не
постоји
,
као
Содом
и
Гомор
,
градови
које
је
Бог
у
јарости
уништио
.
Али
ова
кућа
била
је
храм
,
где
су
гореле
свеће
,
моја
љубав
,
и
измирна
,
моје
...
Ја
не
знам
с
чим
да
поредим
измирну
...
Бајрам
није
,
а
мени
је
Бајрам
;
наша
ми
се
соба
чини
као
џамија
пуна
кандила
,
од
сваке
књиге
по
једно
кандило
,
и
од
других
ствари
.
Ви
сте
ми
предавали
,
да
кад
нам
се
тако
чини
,
то
је
из
нас
самих
.
И
до
сада
ја
то
нисам
опазила
;
а
сад
видим
да
је
све
из
мене
;
јер
у
мени
је
сад
и
светлости
и
топлоте
.
И
некако
ми
је
необично
,
некако
свечано
,
некако
велико
,
некако
страшно
