очиХристове
на
Ђотовој
слици
Христа
и
Јуде
.
Шта
је
и
могао
грешно
осећати
он
,
који
воли
девојку
,
чистију
и
Богу
оданију
од
свих
монаха
на
свету
!
Девојку
,
која
је
хиљадама
људи
Богу
привела
,
хиљадама
грешника
на
кајање
навела
,
хиљадама
намишљених
нељубави
у
љубав
преобратила
.
Ђакону
се
привидело
да
клечи
пред
Аном
и
да
љуби
руку
њену
,
у
сребро
и
драго
камење
оковану
...
Па
ипак
,
баш
пошто
је
отпевао
свежу
арханђелску
радост
због
створења
света
,
он
је
осетио
грижу
данашњег
човека
који
у
том
свету
није
више
срећан
.
Зашто
Бог
није
доцније
,
много
доцније
створио
земљу
?
Онда
тек
,
кад
је
на
његову
и
Анину
душу
дошао
ред
да
оставе
стан
божји
и
негде
у
васељени
изврше
свој
задатак
.
Зашто
Ана
и
он
нису
први
безгрешни
људи
?
...
И
зашто
се
и
он
тако
журио
са
стварањем
свога
света
?
Зашто
се
тако
журио
да
проговори
с
њоме
,
зашто
се
тако
журио
ка
подневу
љубави
своје
,
зашто
је
тако
брзао
да
јој
целу
своју
душу
даде
?
Зашто
дуже
није
трајала
прва
она
чежња
у
којој
ничега
збилог
и
догођеног
нема
?
Зашто
све
биле
ствари
плаше
човека
?
Зашто
је
боље
немати
него
имати
?
Зашто
је
свака
срећа
покојник
?
Ђакон
је
извадио
дневник
,
и
читао
најмилију
своју
песмицу
:
„
Из
облака
те
знам
само
,
чаробна
жено
,
из
белог
облака
,
из
кога
никад
не
излазиш
.
И
љубим
те
непознату
,
и
чезнем
за
свирком
твојом
,
никад
нечувеном
.
Глава
твоја
је
немарно
наслоњена
на
харфу
,
очи
твоје
су
мирно
загледане
,
јер
неће
ништа
да
виде
,
уста
твоја
су
хладна
,
јер
никога
нису
пољубила
.
А
прсти
твоји
милују
,
трзају
,
или
у
крваво
срце
уједају
затегнуте
жице
,
и
музика
се
чује
.
О
,
ти
мирна
и
света
жено
,
која
у
облаку
живиш
и
никога
завела
ниси
,
јеси
ли
кадгод
била
срећна
што
си
усрећила
,
јеси
ли
кадкод
била
несрећна
што
си
унесрећила
?
Ти
ћутиш
и
свираш
.
И
не
видиш
чежњу
моју
,
јер
очи
твоје
неће
ништа
да
виде
.
А
ја
те
љубим
.
Љубим
те
,
и
не
желим
да
те
познам
.
Љубим
свирку
твоју
,
и
не
желим
никада
да
је
чујем
“
.
XИВ
.
Дошао
је
дан
уочи
Велике
Госпојине
,
и
приспео
је
стари
владика
.
Дуж
свих
улица
,
којима
су
кола
имала
да
прођу
,
прозори
су
били
начичкани
радозналим
главама
,
и
људи
су
са
дирљивим
поштовањем
поздрављали
старца
,
не
само
беле
косе
и
браде
,
него
и
седих
обрва
и
трепавица
,
који
је
крај
снажног
Недића
изгледао
као
чађава
стара
икона
у
сребрном
оквиру
.
С
обе
стране
Недићеве
капије
дочекао
је
епископа
ред
деце
,
као
ред
младих
чавки
,
радозналих
погледа
и
отворених
кљунова
.
На
самој
капији
је
стојала
домаћица
са
ћерком
.
Цвеће
је
лежало
по
путу
,
прекрасно
собно
цвеће
госпође
Недићке
је
ивичило
стазу
,
радосна
лица
се
испињала
да
виде
милога
госта
.
Мало
је
и
одвише
цветан
и
весео
испао
дочек
старца
.
Владика
се
меланхолично
смешио
.
И
нарочито
се
загледао
у
маторо
Недићево
псето
,
које
је
лежало
,
тужно
равнодушно
,
с
њушком
на
шапама
,
и
са
зрачком
бесмртног
живота
у
уморним
,
безбојним
својим
очима
.
—
Стари
,
ислужени
ловац
,
је
л
те
?
—
окренуо
се
владика
Недићу
,
и
климнуо
љубазно
главом
псету
.
—
Да
,
Преосвећени
,
мој
добар
друг
из
млађих
година
,
и
чак
и
мој
имењак
.
И
он
се
зове
Јова
.
И
то
га
је
име
,
сиромаха
,
често
скупо
стало
.
Наиме
,
кад
чујем
да
жена
љутитим
гласом
виче
:
Јово
!
ја
се
направим
одсутан
,
и
не
изађем
.
А
он
,
јадник
,
дотрчи
,
и
извуче
мој
део
батина
.
Владици
је
добро
дошла
ова
шала
.
Смејао
се
целим
лицем
,
само
су
очи
остале
мирне
,
и
,
по
нечему
,
биле
сличне
очима
старог
Јове
.
Изражавале
су
скрушену
вечерњу
очишћеност
онога
света
.
Уопште
је
спољашњост
владике
,
за
кога
се
иначе
знало
да
је
умно
још
необично
свеж
и
јак
,
подсећала
на
пролазност
и
смрт
.
Жуто
и
набрчкано
лице
,
шиљат
нос
,
уска
бледа
уста
,
руке
светитељске
,
без
пегице
бледе
,
прсти
надземаљски
,
као
да
се
у
врховима
њиховим
још
мало
задржала
душа
пре
него
што
коначно
излети
.
Љубичаста
свилена
постава
стојала
је
старцу
тако
невесело
,
а
крст
са
скупоценим
,
блиставим
камењем
још
невеселије
.
Пратиоци
владичини
су
веселији
утисак
чинили
.
Ђакон
,
доктор
теологије
и
врло
учен
,
али
човек
јако
малена
раста
,
јако
дугачке
браде
и
јако
дугачке
мантије
,
изгледао
је
као
мали
Јова
у
дедином
прслуку
.
Имао
је
још
и
ситно
лице
,
са
два
необично
размакнута
,
округла
ока
,
тако
безазлена
,
као
да
госа
њихов
не
зна
ни
да
чита
ни
да
пише
.
А
прота
,
угојен
,
масног
и
светлог
лица
,
са
вечито
ознојеним
вратом
и
црвеном
ћелом
која
се
непрестано
пушила
,
подсећао
је
на
заложени
самовар
који
чека
госта
.
Госпојинска
зора
је
долетела
ведра
и
чила
,
скоро
мајска
.
Крилима
је
гонила
испред
себе
неку
свежину
,
која
је
умивала
варошицу
и
будила
дрвеће
.
Ваздух
је
био
миран
.
Снопић
првих
сунчаних
зрака
пробио
је
кроз
танку
пукотину
дрвених
жалузија
на
Анином
прозору
,
и
Ана
,
одавно
већ
будна
,
спазила
је
на
зиду
малу
једну
слику
,
која
је
,
као
у
мрачној
комори
,
стојала
натрашке
.
Небо
доле
,
а
куће
,
упрегнута
кола
и
палије
с
буретом
горе
.
И
три
фигурине
,
ваљда
пиљарице
,
иду
на
глави
и
разговарају
живо
.
Слика
се
после
замутила
и
нестала
,
а
на
њеном
месту
је
засјао
спектар
,
као
најлепша
дуга
.
Ану
је
ова
мила
,
весела
игра
раздрагала
,
и
на
шаљиве
мисли
навела
.
Помислила
је
како
би
било
кад
би
цео
свет
стварно
ишао
и
стојао
на
глави
.
Како
би
изгледали
,
стари
хоровођа
,
који
млата
рукама
пред
певачима
,
и
високи
њихов
прота
,
коме
је
и
најсвечанији
фелон
кратак
,
и
изгледа
у
њему
као
кад
се
у
малу
зевалицу
увуче
велики
неки
бумбар
.
А
тек
доктор
Пашковић
!
Са
мало
пупчастим
трбухом
доле
,
и
с
дугим
танким
ногама
горе
—
права
ротква
коју
нико
неће
да
купи
.
Усред
несташлука
,
Ана
се
одједаред
сетила
старог
владике
.
Само
један
зид
их
раставља
,
он
је
можда
такође
видео
веселу
слику
на
зиду
.
Али
,
Бог
зна
какве
мисли
је
та
слика
у
њему
изазвала
.
Ана
је
тако
заволела
тога
старца
.
Из
мудрих
,
благих
његових
речи
се
јасно
чита
да
је
много
бола
претрпео
.
Мудар
је
,
али
је
несрећан
.
Можда
су
сви
људи
,
који
мудрост
изаберу
,
несрећни
људи
.
На
челу
владичином
,
међу
многим
ситним
и
попречним
борама
,
које
су
године
наслагале
,
видела
се
и
једна
усправна
,
скоро
сурово
строга
која
се
морала
урезати
још
много
пре
старих
дана
.
Владика
изгледа
као
сенка
једног
човека
кога
више
нема
—
помислила
је
Ана
.
Такав
је
био
и
синоћ
,
за
вечером
.
И
кад
су
га
нудили
јелом
,
њој
је
падало
на
ум
да
мајка
њена
покушава
сенку
да
нахрани
...
Али
како
му
је
разговор
пријатан
и
одабран
.
Монах
Иринеј
тврди
да
је
срећан
онај
ко
га
изближе
познаје
,
и
коме
старац
хоће
душу
своју
да
отвори
.
Ана
је
погледала
на
сат
.
Рано
је
још
било
,
али
је
ипак
устала
.
И
сви
други
се
тога
дана
рано
дигли
у
Недићевој
кући
.
Да
цео
домазлук
буде
спремљен
и
у
реду
пре
него
што
гост
изађе
.
У
највећој
тишини
се
обављао
посао
.
Собарица
није
испустила
ниједно
ведро
.
Кочијаш
је
очистио
кола
и
истимарио
коње
,
а
ниједаред
није
опсовао
.
Несташно
Анино
кученце
,
како
му
је
Ана
запретила
да
ни
зинути
не
сме
,
гледало
је
у
чинијицу
каше
пред
собом
и
није
јело
.
Владика
се
при
доручку
хвалио
да
је
врло
мирно
спавао
.
И
да
према
томе
,
хвала
Богу
,
бар
тога
дана
није
видео
да
свет
натрашке
иде
.
Уопште
је
изгледао
свежији
и
веселији
него
синоћ
.
С
Аном
се
много
разговарао
.
Из
писама
свога
бившег
ђакона
ју
је
већ
упола
познавао
.
—
Јесте
ли
одмах
опазили
да
мој
Иринеј
није
обичан
човек
?
—
питао
је
владика
с
поносом
.
Ана
је
поруменила
,
али
се
сабрала
.
—
Ми
се
такође
сви
поносимо
њиме
—
одговорила
је
храбро
,
окрећући
према
владичином
гордом
лицу
своје
.
Владика
је
уздахнуо
.
Тешко
,
и
,
видело
се
,
из
многих
разлога
.
У
тај
мах
су
стигли
прота
и
ђакон
гости
,
месни
прота
,
и
још
неколико
угледних
свештеника
из
околине
.
Ана
се
опростила
,
јер
је
морала
раније
бити
у
цркви
.
Кад
је
стигла
,
нашла
је
цркву
већ
сасвим
пуну
.
Преко
широких
степеница
је
ипак
још
непрестано
струјао
свет
као
река
.
Велики
део
се
морао
задовољити
да
остане
у
порти
,
па
чак
и
на
улици
.
Да
колико
толико
бар
појање
чују
,
кад
већ
неће
моћи
ништа
видети
.
Ускоро
је
дошао
и
епископ
,
праћен
силним
свештенством
,
и
отпочело
је
облачење
владике
.
Ана
је
посматрала
церемонију
с
хора
,
и
опет
јој
је
пало
на
ум
да
то
људи
сенку
хоће
да
обуку
.
Бојала
се
да
ће
се
старац
срушити
под
скупоценим
,
тешким
оделом
и
под
митром
на
глави
.
Сви
су
свештеници
крај
њега
изгледали
млади
,
а
ђакони
као
права
деца
.
А
кад
су
ударила
звона
,
и
забрујала
силна
поздравна
песма
комбинованог
хора
одраслих
и
деце
,
монах
Иринеј
је
опазио
да
на
владичином
лицу
дрхће
израз
праве
,
вреле
среће
.
Опазили
су
то
можда
и
други
,
који
су
били
близу
.
Иначе
,
кад
се
блистава
сенка
појавила
на
дверима
да
благослови
народ
,
сва
се
препуна
срца
стегла
пред
трагедијом
старости
,
а
нека
још
и
пред
трагедијом
сваке
светиње
у
човечјем
животу
.
Опазило
се
да
владика
с
интересом
погледа
горе
,
ка
певачима
.
А
и
остали
свештеници
.
Хор
је
био
препун
,
и
одраслих
и
деце
,
и
,
одоле
гледан
,
због
густоће
ваздуха
,
чинио
се
тајанствен
.
У
осветљењу
полијелеја
очи
певача
су
изгледале
као
светле
тачкице
,
контуре
лица
,
због
свечаног
расположења
,
дошле
су
надземаљски
меке
,
кроз
мала
,
као
рупе
на
фрули
округла
дечја
уста
чуло
се
кликтање
шумских
тичица
,
док
су
басови
рикали
као
неке
доброћудне
звери
.
А
посреди
свега
тога
,
на
узвишењу
,
у
белим
облацима
од
хармонија
,
чипака
и
перја
,
уздизала
се
танка
,
воштано
бледа
једна
рука
,
побожна
и
скромна
,
непрстенована
,
у
тежак
сјајни
обруч
окована
.
Рука
,
у
коју
су
све
очи
гледале
,
а
коју
су
два
најлепша
ока
из
олтара
храбрила
и
миловала
.
—
Чаробна
жива
слика
.
Мурилови
херувими
који
око
Мајке
Божје
поју
—
шаптао
је
владичин
ђакон
другом
ђакону
.
Тако
је
изгледало
одоле
.
А
горе
је
слика
имала
и
друкчијих
потеза
.
Мала
девојчица
,
која
трипута
има
да
пева
сама
,
држи
непрестано
Ану
за
сукњу
.
Сопран
солисткиња
,
јунак
из
толиких
главних
битака
,
беља
је
од
белих
ружа
на
својим
грудма
.
Хоровођа
нетренимице
чека
час
да
са
сопраном
заједно
падне
у
несвест
.
А
два
најбоља
тенористе
гледају
се
као
два
на
тучу
готова
петла
.
Али
песма
се
таласа
,
снажна
,
рајска
,
небу
намењена
,
од
Бога
слушана
.
Танка
,
воштана
она
рука
као
да
сва
грла
у
себи
држи
,
као
да
све
гласове
кроз
једну
,
своју
душу
слива
.
Људи
су
узбуђени
.
Има
их
који
се
с
колена
не
дижу
,
који
су
оборили
главу
на
дрвену
преграду
испред
себе
,
који
плачу
.
Стари
владика
нарочитим
благословом
благосиља
ону
руку
,
ма
да
Ана
не
може
да
се
окрене
олтару
.
Стари
владика
трепти
.
Дирнут
је
свечаношћу
,
дирнут
је
лепотом
.
Ноге
му
дрхћу
,
хтео
би
да
клекне
.
Ђакон
Иринеј
му
прилази
,
и
скора
у
наручју
носи
архијереја
с
круном
на
глави
.
Суза
,
можда
последња
суза
коју
је
старац
још
имао
у
очима
,
котрља
му
се
низ
лице
.
Ана
је
имала
да
управља
хором
у
првој
половини
службе
.
У
другој
ће
је
заменити
хоровођа
.
Све
дотле
,
она
се
није
ниједаред
окренула
олтару
.
Чула
је
само
тихи
глас
владичин
,
разне
гласове
свештеника
,
плашљиви
,
сујетан
један
тенор
,
тенор
владичиног
ђакона
,
и
брујне
оргуље
из
груди
ђакона
Богородичине
Цркве
.
Кад
је
свршила
свој
део
,
и
најзад
се
суочила
с
олтаром
,
видела
је
да
је
тамо
топло
очекивана
и
једва
дочекана
.
Стари
епископ
ју
је
благосиљао
дугим
једним
благословом
,
као
да
жели
главу
да
јој
домаши
,
и
смешио
се
на
њу
очински
милостиво
.
А
монах
Иринеј
,
леп
као
легенда
,
блеђи
но
обично
,
отимао
је
снагом
својих
очију
Ану
и
од
владике
и
од
целог
света
.
Привлачио
ју
је
,
заносио
ју
је
,
звао
је
,
летео
к
њој
,
стезао
је
нечим
што
зазиђује
,
љубио
јој
руке
,
косу
и
чело
,
и
то
опојном
једном
врелином
од
које
нема
спасења
,
која
жеђ
и
неситост
буди
,
која
можда
гариштем
и
пепелом
прети
.
Ани
се
нешто
паучинало
пред
очима
,
ноге
су
је
једва
држале
,
уста
су
шаптала
неразумљиве
речи
.
Љубав
та
из
олтара
је
тако
дивна
,
тако
јединствена
на
свету
,
како
јој
се
може
одолети
,
како
би
јој
,
сва
срећна
и
задовољна
и
иначе
,
могла
одолети
Ана
Недићева
!
Страстне
,
пусте
жеље
су
обузеле
Ану
.
Да
на
његовом
рамену
лежи
,
да
очи
и
уста
његова
над
собом
види
.
Да
се
склоне
строге
божје
очи
,
да
бар
часом
доживи
слатку
земаљску
срећу
.
Ухватила
се
за
чело
.
Кајала
се
,
крстила
,
и
клањала
пред
добротом
божјом
,
што
је
искушење
било
само
сан
и
варка
.
И
предавала
се
поново
мирна
,
слушању
песме
и
гледању
раскошно
лепих
живих
слика
.
Све
то
доле
учинило
јој
се
одједаред
као
свечана
и
весела
нека
народна
скупштина
,
са
светским
и
црквеним
поглавицама
,
са
литијом
и
молитвом
,
са
људима
у
свечаном
оделу
,
бабама
у
тешкој
црној
свили
,
и
девојкама
у
цвећу
.
Са
задатком
неким
,
са
моментом
заклетве
када
ће
се
изнети
воштаница
и
Еванђеље
,
са
вером
да
су
све
досадашње
муке
људи
морале
бити
,
а
да
одсада
долази
само
добро
и
лепо
,
и
да
ће
се
сад
одмах
осетити
присуство
Бога
,
и
чути
се
,
из
даљних
небесних
даљина
,
тихо
радовање
анђела
:
Тебе
Бога
хвалим
.
Звецкала
је
кадионица
.
Кадио
је
владичин
ђакон
.
Ани
прелете
осмех
поноса
,
па
после
и
осмех
ироније
преко
лица
.
Да
,
и
тај
звекет
сребра
би
требао
да
је
хармоничан
и
у
такту
са
побожним
мотивом
.
И
био
би
,
кад
би
био
на
свету
још
један
ђакон
Богородичине
Цркве
.
Ана
се
сећала
ритмичног
геста
кађења
у
монаха
Иринеја
,
сећала
се
грациозног
клањања
његове
поносите
главе
,
и
његовог
савршено
лепог
витког
тела
.
Највећи
сликар
портрета
—
смешила
се
Ана
с
поносом
у
себи
—
сликар
отмених
танких
стасова
,
чија
галерија
изгледа
као
ред
сјајних
копаља
,
није
стигао
да
међу
својим
лордовима
,
херцозима
и
књегињама
наслика
и
једног
православног
калуђера
...
Али
онда
је
монах
Иринеј
требао
живети
више
од
сто
година
раније
...
А
да
је
тада
живео
,
ко
зна
,
можда
би
на
лепој
својој
коси
носио
мекани
шешир
с
великим
нојевим
пером
,
можда
би
јахао
коња
са
гривом
до
земље
,
с
перјаницом
између
ушију
...
Ана
је
заборавила
где
је
.
Обузели
су
је
омиљени
снови
.
Да
монаха
Иринеја
преноси
из
столећа
у
столеће
,
из
судбине
у
судбину
,
из
живота
у
живот
,
али
да
га
опет
врати
Богу
,
Богородичиној
Цркви
и
себи
.
Тој
игри
се
она
предавала
често
,
дуго
,
и
са
неком
ватром
од
које
би
после
осећала
умор
.
Облачила
га
је
у
све
костиме
и
све
карактере
,
мамила
га
у
теснаце
искушења
и
проблема
,
хитала
у
екстазе
херојства
и
љубави
,
издизала
на
висове
триумфа
и
гурала
у
амбизе
катастрофа
.
Гледала
га
наслоњеног
на
бојно
копље
и
на
ловачку
пушку
,
гледала
га
на
позорници
,
у
двобоју
и
у
загрљају
жене
,
видела
га
младог
и
старог
,
охолог
и
с
прахом
по
глави
,
с
ума
сишлог
,
отрованог
,
или
мирно
умирућег
са
зором
бољег
живота
у
очима
.
И
одједаред
,
себична
и
страстна
,
махнито
заљубљена
и
љубоморна
на
све
среће
,
животе
и
људе
,
и
у
исти
мах
опора
,
поносита
и
непорочна
—
она
је
немилице
и
сурово
чупала
са
њега
сав
сјај
и
раскош
одела
,
отимала
га
животу
и
слави
и
жени
,
силила
га
да
се
одрече
среће
,
завијала
га
у
црно
,
и
као
мрачни
средњевековни
тавничар
бдила
над
њим
да
се
не
макне
од
молитве
и
олтара
,
док
не
умре
,
или
док
му
крв
тамјаном
не
промирише
.
Ана
се
тргла
,
ослушнула
шта
се
поје
,
и
погледала
доле
.
Пред
дверима
,
ђакон
је
укрштао
око
себе
орар
.
Златним
ланцем
је
стегао
рамена
и
груди
,
двоструким
крстом
је
заградио
срце
,
понизно
је
спустио
иначе
у
вис
подигнуту
руку
,
и
стојао
,
као
од
метала
саливена
опомена
,
чекајући
тренутак
да
чело
земљи
приближи
,
и
снажним
,
скоро
страшним
гласом
повиче
:
Вонмем
:
Богу
се
окрените
,
људи
,
јер
се
светиња
дешава
у
олтару
.
За
Ану
је
то
увек
био
час
необичног
осећања
,
моменат
праве
побожности
,
моменат
заборава
сваке
сујете
и
страсти
.
Ђакон
је
у
призив
те
једне
речи
бацао
цео
свој
силни
глас
,
са
последњим
трепетом
и
одјеком
.
И
после
тога
,
Ана
је
знала
,
груди
његове
су
биле
изнемогле
и
празне
.
Улазио
је
у
олтар
на
причешће
потпуно
спреман
,
давши
Богу
,
с
гласом
својим
,
и
све
што
је
у
њему
.
Тога
дана
ђакон
је
никада
недостигнутом
силином
,
лепотом
и
строгошћу
подсећао
на
крв
Христову
у
путиру
,
на
чисту
жртву
,
на
свемоћну
смрт
,
која
је
Сина
Божјег
исто
тако
прождрла
као
што
прождире
траву
.
Ана
се
крстила
покајнички
,
с
уздрхталом
руком
.
Златна
одежда
ђаконова
чинила
јој
се
као
сивом
прашином
посута
,
а
у
своме
срцу
је
осетила
сузу
.
Али
кад
се
монах
Иринеј
пре
уласка
у
олтар
окренуо
вернима
,
око
сузе
те
је
почео
горети
пламен
,
испод
стегнутог
укрштеног
орара
је
Ана
видела
опојну
једну
виткост
,
и
знала
је
да
су
на
глави
ђаконовој
очи
црне
,
коса
свилена
а
усне
крваво
румене
...
Хоровођа
је
силазио
,
а
Ана
се
пела
на
узвишење
.
Да
са
целим
огромним
хором
отпева
ону
завршну
пјесу
.
Песма
та
,
необична
,
весела
,
живога
такта
,
разбудила
је
већ
заморене
пажње
поново
.
Певачи
,
осећајући
крај
добро
изведеног
задатка
,
појали
су
као
да
пред
Богом
стоје
,
а
Бог
тај
да
им
је
свима
рођени
отац
.
Богородичина
Црква
је
изгледала
као
игралиште
,
људи
као
деца
,
а
деца
као
рајско
цвеће
.
Крилата
једна
глорија
је
лепршала
над
свима
главама
.
Нико
није
ни
помишљао
да
изађе
.
До
последњег
такта
је
све
живо
стојало
на
свом
месту
.
А
“
гада
,
осећајући
да
се
сан
разбија
,
да
је
дошао
растанак
од
лепоте
,
грунуло
је
узбуђење
из
свих
груди
.
Иконе
су
оживеле
,
зидови
су
шумили
одјеком
певања
,
људи
су
клицали
,
жене
су
целивале
владичину
одећу
и
штаку
,
девојке
су
бацале
цвеће
,
епископ
је
грлио
ђакона
Иринеја
,
Ана
је
љубила
мале
своје
певаче
,
а
срце
Богородичине
Цркве
,
као
срце
сваке
мајке
,
прострло
се
по
поду
,
и
чекало
да
деца
његова
преко
њега
пређу
.
XВ
.
Тако
се
свршило
богослужење
на
Велику
Госпојину
.
—
Да
нисам
грешан
,
Бог
би
ми
данас
,
у
цркви
,
узео
био
душу
—
шаптао
је
владика
монаху
Иринеју
,
који
му
је
,
заједно
са
другим
ђаконом
,
помагао
да
се
попне
у
кола
.
Кола
се
кроз
густу
множину
света
једва
кретала
.
Коњи
и
точкови
су
газили
и
мрвили
зелене
гранчице
и
цвеће
,
мирне
,
безгласне
жртве
сваког
људског
весеља
.
Неки
су
завидели
владици
,
неки
су
га
испраћали
дугим
погледима
сажаљења
.
Они
први
се
чудили
зашто
је
монах
Иринеј
оставио
резиденцију
и
кариеру
,
ови
други
се
шалили
да
ће
сад
сигурно
и
владика
тражити
премештај
у
Богородичину
Цркву
.
Мало
по
мало
,
жагор
се
стишавао
,
људи
се
разилазили
,
улице
се
празниле
.
Облак
један
,
јесењи
и
кишан
,
путовао
је
некуд
ведро
плавим
небом
.
Мали
дечко
,
још
уплакан
што
није
могао
ући
у
цркву
,
стојао
је
насред
улице
,
са
босим
ножицама
у
прашини
,
са
подневним
сунцем
на
глави
.
На
Недићевој
капији
се
растајала
два
пара
чежњивих
очију
.
Позно
летњи
ветрић
,
мекана
срца
,
уздисао
је
,
и
причао
је
неке
тајне
.
А
доктор
Пашковић
,
наслоњен
на
стуб
фењера
,
скрштених
руку
,
прислушкивао
је
.
Да
би
се
владика
могао
што
боље
одморити
,
није
Недић
на
ручак
позвао
никога
од
гостију
.
Знало
се
само
да
ће
око
четири
сата
,
по
жељи
епископовој
,
доћи
ђакон
Иринеј
.
И
пошто
се
осетило
да
би
старцу
милије
било
да
се
на
само
састане
с
њиме
,
удешено
је
тако
да
се
ђакон
кроз
засебан
улаз
уведе
у
гостинско
одељење
.
Владика
је
загрлио
главу
монаха
Иринеја
и
пољубио
га
је
у
теме
.
Привукао
га
је
затим
да
седне
на
столицу
до
њега
,
и
гледао
га
добрим
погледом
старца
који
се
још
само
туђем
животу
радује
.
—
Ја
сам
,
синко
,
у
првом
реду
зато
дошао
да
тебе
још
једаред
видим
—
говорио
је
крунисани
епископ
скрушеним
гласом
сироте
љубави
.
Ђакона
куцну
нешто
по
гркљану
.
Кроз
дивне
његове
зенице
се
промоли
душа
,
огрнута
у
болну
једну
молбу
.
—
Не
,
нисам
само
тебе
ради
дошао
.
Желео
сам
такође
много
да
будем
у
цркви
о
којој
ми
увек
толико
пишеш
.
Право
да
ти
кажем
,
мислио
сам
да
прецењујеш
вредност
и
лепоту
.
Али
сам
се
тако
изненадио
,
и
таке
красоте
науживао
,
да
још
никако
не
могу
сан
од
јаве
да
одвојим
.
Чинило
ми
се
,
час
да
сам
дете
у
чудној
некој
колевци
,
коју
музика
љуља
,
час
опет
да
сам
мртав
у
гробу
,
и
анђели
да
надамном
литургију
служе
.
Хвала
и
теби
,
од
свега
срца
,
на
дивној
тој
свечаности
.
А
госпођици
Недићевој
сам
већ
толико
благодарио
,
да
сам
сироту
девојку
скоро
расплакао
...
Како
је
то
необична
девојка
.
Говори
о
уметности
као
о
Богу
.
Тежак
завет
се
мора
понети
,
па
да
се
у
лепоту
уметности
могне
ући
—
тврди
она
.
Свирала
ми
је
на
хармониуму
легенду
о
Христу
.
Чудесно
.
Казала
ми
је
да
су
дванаест
Еванђеља
на
Велики
Четвртак
роман
најлепшег
човечјег
живота
...
Као
да
носи
олтар
у
себи
,
као
да
је
позвана
да
оствари
неки
идеал
...
Уверавам
те
,
овај
данашњи
дан
је
можда
најлепши
дан
целог
мога
живота
.
Овако
стар
и
трошан
,
осећао
сам
се
лак
и
бесмртан
.
Бог
је
велики
и
милостив
—
крстио
се
старац
с
побожношћу
.
—
Ја
се
много
радујем
,
Преосвећени
,
што
сте
задовољни
.
А
мило
ми
је
такође
што
сте
се
уверили
о
разлогу
због
кога
ми
је
ова
црква
толико
омилела
,
да
сам
,
ето
,
остао
у
њој
,
иако
сте
Ви
далеко
од
ње
...
У
души
међутим
,
ја
сам
свакога
дана
с
Вама
.
И
ниједна
моја
молитва
Богу
није
без
Вашег
имена
.
У
толико
ми
је
теже
,
што
Вас
видим
слаба
и
промењена
.
Болујете
ли
много
?
—
И
болестан
сам
,
синко
,
али
,
главно
,
остарио
сам
.
Црн
сам
,
сув
и
изгорео
,
и
крајње
је
време
да
мрем
.
Али
,
како
видиш
,
човек
до
задњега
часа
има
жеља
.
Пожелео
сам
да
још
које
тренутак
с
твојим
срцем
,
и
с
твојим
богатим
животом
проживим
.
Тешка
ми
митра
.
Дошао
сам
да
још
једаред
будем
ђакон
,
онакав
какав
у
свом
животу
никад
нисам
био
...
Какав
је
диван
твој
живот
,
Иринеје
!
И
како
сам
срећан
и
ја
што
си
на
овоме
месту
.
Ви
ми
овде
изгледате
као
неки
изабрани
људи
,
као
кутак
један
где
има
још
чисте
љубави
за
цркву
и
детињег
веровања
у
божју
милост
.
Чија
је
то
заслуга
?
Твоја
?
Заслуга
твога
лепог
гласа
?
—
О
не
,
не
будите
неправедни
,
Преосвећени
!
То
је
све
већ
било
тако
кад
сам
ја
овамо
дошао
.
То
је
заслуга
девојке
коју
сте
и
Ви
запазили
.
Људи
тврде
да
је
преокрет
настао
од
времена
када
је
она
сву
своју
душу
заложила
да
богослужење
подигне
и
улепша
,
и
откад
она
примерним
похађањем
цркве
и
понашањем
у
њој
показује
живу
љубав
према
једном
вишем
животу
у
човеку
.
То
је
,
како
сте
сами
рекли
,
једна
сасвим
необична
девојка
-
уздахнуо
је
ђакон
заносно
,
и
залепршао
чисто
крилима
све
своје
младости
у
одушевљењу
.
—
Познајеш
ли
се
с
њом
одавно
?
—
Не
тако
одавно
.
—
Онда
сигурно
не
знаш
много
о
интимним
њеним
мислима
и
о
начину
живота
.
А
мене
би
тако
занимало
,
и
таква
силна
утеха
би
ми
била
да
се
сасвим
уверим
у
идеалну
религију
њену
.
Теби
је
познат
роман
и
разочарање
мога
живота
.
Жене
су
или
незнабошци
или
идолопоклоници
.
А
ако
успеју
да
заволе
једнога
Бога
,
муче
га
исто
тако
као
што
и
човека
муче
.
—
Владичине
руке
задрхташе
,
а
у
углу
ока
затрепта
мала
,
љута
једна
звездица
.
Ђакон
је
ћутао
.
И
епископ
је
ђутао
.
Два
калуђера
,
један
с
ове
а
други
с
оне
стране
живота
,
гледали
су
замишљено
у
башту
.
Ђакону
се
чинило
да
у
сунцу
види
портре
једне
жене
,
насликан
,
часом
,
од
невидљивог
сликара
,
и
обешен
о
зраку
светлости
.
И
епископу
се
привидео
портре
жене
.
Мала
потамнела
старинска
миниатура
,
обешена
о
грану
мрачног
,
немог
чемпреса
,
уског
,
копљасто
тврдог
и
немилог
,
у
чијој
души
као
да
се
нешто
давно
осушило
.
—
Кажи
ми
,
ако
што
знаш
,
о
госпођици
Недићевој
.
—
Нисам
још
досада
никада
нарочито
разговарао
с
њом
о
Богу
,
о
вери
,
души
жениној
,
или
о
осећајном
животу
човека
уопште
.
Али
знам
за
једну
унутрашњу
борбу
њену
,
која
је
тешка
и
претешка
само
зато
што
Бога
има
,
и
што
је
тај
Бог
збиља
у
души
њеној
.
Уосталом
,
све
потанко
испитивање
и
дубоко
улажење
није
потребно
кад
је
реч
о
Ани
Недићевој
.
Цео
чисти
девојачки
живот
њен
,
сваки
покрет
њен
,
музика
њена
,
идеје
њене
,
најзад
очи
,
саме
очи
њене
говоре
о
чедности
срца
једног
коме
нигде
нема
равног
.
—
Пошто
је
већ
изговорио
задње
речи
,
ђакон
се
тргао
,
и
спустио
главу
.
Осећао
ја
да
га
владика
гледа
.
Стидео
се
,
а
невешт
је
био
да
своје
усхићење
оправда
општим
усхићењем
.
Владици
је
дошло
жао
ђаконове
збуњености
.
Дохватио
га
је
за
руку
да
га
охрабри
.
Али
гест
није
био
добро
изабран
.
Ђакон
је
тек
сада
поруменио
,
и
скоро
невесело
је
заклонио
лице
руком
.
Владика
опет
,
наслутивши
одједаред
да
у
души
његовог
љубимца
има
бол
,
разњежио
се
сасвим
,
и
,
место
да
нешто
почне
говорити
,
загледао
се
у
свога
Иринеја
исто
тако
невесело
,
као
што
се
Иринеј
загледао
у
земљу
.
Очи
им
се
најзад
састадоше
у
једном
ретко
срдачном
погледу
.
У
зеницама
монаха
Иринеја
је
стојала
жеља
да
владика
погоди
и
сазна
све
што
је
у
њему
.
А
у
владичином
оку
је
стојала
слутња
о
бури
живота
и
мека
љубав
за
недужне
жртве
.
Рамена
старчева
се
тужно
слегала
пред
сазнањем
о
човечјој
немоћи
.
У
руци
његовој
је
јако
задрхтала
шољица
с
кавом
.
—
Да
ли
би
се
могао
решити
да
идеш
самном
?
На
извесно
време
,
мислим
.
За
одсуство
је
лако
.
Заменио
би
те
мој
ђакон
.
Монах
Иринеј
је
ћутао
.
Владика
је
опазио
да
га
се
то
питање
врло
мучно
дотакло
.
Да
му
је
тешко
обећати
,
али
тешко
и
одрећи
.
Као
никада
,
старац
је
осетио
колико
је
везано
за
њега
то
младо
створење
,
и
одједаред
му
је
дошла
идеја
да
још
више
дирне
у
срце
свога
љубимца
,
и
да
га
,
на
тај
начин
,
приволи
на
путовање
,
и
уклони
мало
из
чаробно
моћне
средине
.
—
Стар
сам
,
Иринеје
.
Можда
је
то
последња
љубав
коју
ми
чиниш
.
Монах
Иринеј
је
побледео
,
а
у
ужаснуте
његове
очи
се
попела
очајна
молба
.
Владика
се
и
покајао
и
поплашио
.
И
тражио
је
да
ублажи
тон
.
Почео
је
тим
што
се
насмејао
.
—
А
докле
би
ти
хтео
да
ја
још
живим
!
Мораш
се
с
тим
измирити
да
је
и
у
твог
старог
владике
само
душа
бесмртна
.
Таквог
дакле
,
каквог
те
сада
видим
,
и
каквог
сам
те
жељан
,
нећу
те
још
дуго
моћи
гледати
,
лепи
мој
ђаконе
,
за
којим
ено
тамо
код
мене
уздише
цела
варош
.
Дакле
?
Да
ли
би
се
могао
решити
да
пођеш
?
—
Не
можеш
?
Два
бескрајно
тужна
ока
се
загледала
у
владику
.
—
Не
могу
,
Преосвећености
,
не
могу
...
Па
ипак
,
ја
желим
да
дођем
.
Ја
ћу
доћи
,
ја
ћу
зацело
доћи
...
други
пут
ћу
доћи
!
—
кликнуло
је
из
ђакона
најзад
просто
решење
,
чију
наивност
је
,
наравно
,
само
владика
опазио
,
и
која
га
је
у
срце
дирала
.
—
Е
па
тако
кажи
!
—
тапшао
је
задовољно
ђакона
по
рамену
.
—
Дакле
имам
ипак
да
се
надам
милом
госту
.
Само
немој
одвише
много
одуговлачити
,
јер
моја
повратна
карта
може
сваком
поштом
стићи
.
XВИ
.
Ђакон
је
изашао
од
владике
врло
весео
.
Срце
је
певало
у
њему
.
Умало
што
није
и
гласно
запевао
.
Можда
би
и
учинио
,
да
га
пас
Анин
за
времена
није
подсетио
где
је
.
Псето
је
стојало
у
запетом
неком
држању
,
као
да
му
очи
ишчекују
некога
,
а
уши
чују
нешто
што
само
за
њих
важи
.
Чује
ваљда
песму
мога
срца
—
смешио
се
ђакон
,
стојећи
још
непрестано
у
ходнику
,
и
облачећи
полако
рукавице
.
Велика
му
је
била
радост
што
је
владици
обећао
да
ће
доћи
.
Наравно
,
прво
се
мора
и
с
Аном
разговарати
.
Написавши
јој
онда
оно
писмо
,
он
је
и
нехотице
ту
ствар
положио
у
њене
руке
.
Све
је
у
њеним
рукама
—
мислио
је
усхићено
,
изашавши
најзад
из
ходника
.
Пролазећи
кроз
авлију
,
опазио
је
како
је
небо
плаво
,
како
цвеће
,
у
несташлуку
неком
,
мирише
на
лимун
и
поморанџу
,
како
слуга
сече
траву
,
нежну
и
мекану
као
да
је
пролеће
,
и
како
се
звук
инсеката
чује
као
нека
јако
удаљена
звона
.
Врата
,
која
воде
из
куће
на
веранду
,
била
су
широм
отворена
,
а
на
белој
завеси
,
још
заљуљаној
од
наглог
нечијег
изласка
,
стојала
је
,
мирно
као
нека
слика
,
Ана
.
Ђакон
се
томе
није
надао
.
Као
пљусак
среће
га
је
дочекало
оно
што
је
долазило
из
Аниних
милих
очију
.
Јасно
му
је
било
да
је
она
нарочито
изашла
,
и
нарочито
га
чекала
.
Желела
је
ваљда
да
му
тако
,
неочекивано
,
као
прегршћу
,
баци
сав
чар
њихове
љубави
одједаред
у
душу
.
И
успела
је
у
том
савршено
.
А
он
је
исто
тако
савршено
успео
да
јој
благодарним
поклоном
главе
и
тела
и
осмејком
једним
врати
сву
прегршт
среће
.
Хитнуо
јој
је
ту
срећу
тако
богату
и
тешку
,
да
је
Ана
чисто
узмакла
.
Ђакон
је
прошао
.
А
Ана
је
,
додуше
са
рукама
на
брави
као
да
ће
одмах
ући
,
још
дуго
стојала
,
час
извијајући
се
за
стазом
којом
је
он
отишао
,
час
увлачећи
се
страшљиво
и
с
кајањем
неким
унутра
.
Занимљива
слика
.
Девојка
пред
чељустима
среће
,
могло
би
се
можда
рећи
.
Сирота
срећна
Ана
.
Као
и
свако
створење
,
она
је
слепо
летела
у
наручје
сласти
,
али
је
одмах
затим
широко
отварала
очи
,
и
поплашено
питала
.
Душа
њена
,
која
је
на
крилима
својим
осећала
и
најблеђу
сенку
,
трзала
се
,
тражила
је
непријатеља
који
се
приближује
.
Размишљања
Анина
су
била
дуга
и
озбиљна
,
али
,
већином
се
губила
у
нејасностима
,
или
се
свршавала
уздасима
над
слутњом
о
јасности
.
Постоји
ли
још
оно
бело
поље
у
мојој
души
?
—питала
се
Ана
.
—
Није
више
сасвим
бело
,
али
зато
што
је
прошарено
цвећем
,
и
што
то
цвеће
једнако
истреса
семе
,
и
башта
сваким
даном
расте
...
А
да
ли
се
треба
радовати
томе
што
се
белоћа
покрива
?
—
Ко
се
још
цвећа
бојао
!
Ко
се
још
љубави
плашио
!
—
храбрила
се
Ана
.
Али
ти
калуђера
волиш
!
—
трзала
је
она
себе
из
помирљивости
и
самозаборава
.
—
Волим
га
,
да
,
као
душу
,
као
очи
у
глави
,
као
музику
своју
,
и
још
више
од
свега
тога
!
—
преливао
је
Ану
талас
љубавног
сећања
и
разоружавао
њене
мисли
.
—
И
знам
да
Богу
то
није
криво
.
Јер
љубав
моја
према
монаху
није
се
још
ни
за
часак
оделила
од
љубави
моје
према
цркви
,
и
од
завета
његовог
,
који
је
сада
и
мој
.
И
ја
сам
,
за
сав
живот
свој
,
калуђер
.
Али
ако
Бог
и
такву
љубав
према
монаху
забрањује
?
Не
,
то
је
немогућно
.
Бог
се
мора
радовати
кад
једно
биће
новим
тешким
заветом
љубави
помаже
завет
монахов
према
Богу
.
Кад
то
биће
нуди
скромном
монаху
оно
што
је
монах
самом
Богу
обећао
:
чедан
,
идеалан
живот
,
са
једном
великом
љубављу
,
којој
не
прети
ни
пролазност
ни
неверство
.
Кад
то
биће
,
једном
речју
,
воли
и
сагорева
зато
да
душу
калуђерову
сачува
од
неосетљивости
и
сувоће
.
Али
ако
Бог
то
баш
и
хоће
да
срце
монахово
буде
суви
песак
...
Смрвљени
,
безоблични
камен
,
коме
ни
сунце
ни
киша
не
требају
...
О
,
онда
ћемо
се
одрећи
Бога
,
и
заветоваћемо
се
,
као
у
прастара
времена
,
тицама
или
цвећу
,
ономе
што
има
срца
и
лепоте
у
себи
!
Али
ако
љубав
малакше
,
нестане
и
прође
пре
свега
тога
?
Чија
љубав
?
Можда
моја
,
можда
његова
,
можда
обе
.
—
Та
је
мисао
,
више
него
икоја
друга
,
до
ужаса
доводила
Ану
.
—
Да
ли
је
могућно
да
човек
,
после
пет
или
десет
месеца
,
потпуно
индиферентно
гледа
створење
које
је
волео
најбољим
делом
себе
,
које
је
узвишавао
до
престола
лепоте
,
среће
,
светиње
и
идеала
,
за
које
је
везивао
рад
и
успех
живота
свога
.
Куда
то
води
,
и
шта
то
значи
,
кад
се
каже
да
никоји
бол
не
треба
прецењивати
,
јер
после
годину
дана
он
више
не
постоји
,
његово
име
и
његов
предмет
су
за
нас
обичне
,
безвредне
ствари
.
Па
какав
је
онда
човек
уопште
,
кад
живот
сам
не
губи
за
њега
драж
и
лепоту
доклегод
је
жив
,
а
најлепши
делови
тога
живота
постају
му
равнодушне
олупине
већ
после
годину
дана
...
Зашто
се
онда
за
срећу
то
исто
не
каже
?
Чему
срећа
и
усхићење
и
сласт
,
кад
после
годину
дана
срце
човечје
све
то
више
не
познаје
и
не
признаје
!
Па
можда
се
и
каже
...
У
томе
можда
и
јесте
монаштво
...
У
борби
да
се
не
збуде
оно
што
мора
да
прође
.
У
борби
да
човек
ниједан
део
свога
душевног
живота
не
страћи
и
не
баци
.
Али
где
је
та
граница
?
Где
је
та
мртвачка
крстача
између
оног
што
још
може
,
и
што
више
не
треба
да
се
збуде
?
Осећам
ли
ја
ту
границу
у
својој
монашкој
љубави
?
Има
ли
и
код
мене
већ
мртвих
и
заборављених
тренутака
,
који
се
само
зато
не
виде
што
их
нове
жеље
и
снови
затрпавају
?
Јесам
ли
ја
већ
један
део
монаха
Иринеја
сахранила
?
...
Господе
Боже
!
Па
љубав
је
онда
гробар
и
убојица
,
који
,
постепено
,
душу
из
тела
вади
,
светлост
у
очима
гаси
,
глас
у
грлу
дави
.
Мајко
Божја
,
научи
ме
где
треба
стати
...
Али
ако
је
та
граница
кајање
,
које
се
пре
греха
и
губитка
не
може
ни
осетити
ни
доказати
?
Ако
ту
границу
виде
тек
изгубљени
и
проклети
?
Ако
сам
ја
већ
сада
згазила
лепоту
,
и
већ
сада
преживела
последње
лепе
часове
и
у
музици
и
у
цркви
?
...
Помилована
рука
,
слатка
реч
,
то
је
можда
већ
демон
који
жури
,
жури
...
Можда
сам
на
први
покрет
љубави
требала
одмах
навалити
камен
растанка
,
камен
вечитог
ћутања
и
одрицања
...
Па
ја
сам
то
и
чинила
...
Ко
је
проговорио
,
ко
је
љубав
моју
изнео
из
цркве
!
Сирота
Ана
.
На
савести
њеној
је
лежао
тежак
терет
.
А
онај
,
ко
тај
терет
може
скинути
,
ко
чаробним
осмехом
може
исисати
из
њега
тежину
и
хладноћу
,
један
је
само
на
овоме
свету
.
Монаху
Иринеју
,
његовом
наручју
и
његовој
утеси
је
вукла
Ану
цела
свест
и
цела
несвест
њена
...
Недић
је
замолио
госте
да
из
почасти
према
епископу
сви
дођу
на
вечеру
у
концертном
оделу
.
И
Ана
је
обукла
свилену
хаљину
отворене
боје
,
чак
мало
и
изрезану
.
Само
се
није
хтела
закитити
.
Мати
ју
је
двапута
китила
,
једанпут
целим
букетом
,
а
други
пут
двема
ружама
,
али
Ана
је
и
једно
и
друго
скинула
са
себе
.
Она
је
додуше
врло
волела
цвеће
,
а
нарочито
руже
,
али
—
смешила
се
самозадовољно
—
калуђери
носе
руже
у
грудима
а
не
на
грудима
.
Груди
њене
се
при
тој
помисли
нагло
подигле
,
и
дуг
један
уздах
је
збиља
замирисао
ружом
.
То
је
љубавно
чекање
из
ње
уздисало
.
Али
не
нестрпљива
,
задихана
чежња
.
Не
буктиња
која
огњем
прети
.
Него
мала
она
библијска
лампа
у
коју
девојка
само
помало
бледог
уља
долива
,
јер
не
чека
женика
,
него
чека
његово
царство
и
његову
славу
.
У
таком
очекивању
,
Ана
је
доста
расејано
слушала
шта
јој
говори
млади
адвокат
Мајински
.
Мајински
је
такође
био
добар
свирач
,
али
његова
друга
амбиција
,
амбиција
да
насљеди
Недићеву
канцеларију
,
далеко
је
премашала
његове
уметничке
чежње
,
и
уједно
,
како
се
Ани
чинило
,
такву
је
слепоћу
ударала
на
његове
очи
,
да
ни
после
годину
дана
удварања
још
није
сагледао
да
се
пред
спуштеним
завесама
клања
.
—
Вас
,
госпођице
,
црква
толико
апсорбује
,
да
су
вас
људи
изгубили
.
То
тек
не
може
бити
ни
божја
сврха
,
ни
сврха
уметности
.
—
Види
се
да
слабо
долазите
у
цркву
—
смејала
се
Ана
Мајинском
у
очи
.
—
Ви
,
дакле
,
држите
да
је
црква
једно
,
а
људи
друго
.
Не
може
се
служити
цркви
,
а
да
се
не
служи
људима
.
Не
може
се
волети
црква
,
а
да
се
не
воле
људи
.
Једно
се
без
другога
исто
тако
не
да
замислити
,
као
што
се
ја
не
могу
замислити
без
моје
десне
руке
.
Мајински
жмирну
.
Онако
како
чине
људи
кад
хоће
да
сакрију
реп
некој
репатој
мисли
.
—
Без
које
десне
руке
?
Ове
овде
,
или
оне
у
цркви
?
Али
Ана
је
видела
реп
.
—
Коју
год
хоћете
од
три
моје
десне
руке
.
—
Три
?
—
Па
да
.
Оно
што
ми
помаже
,
то
су
две
десне
руке
,
не
једна
.
—
Тако
дакле
!
—
смејао
се
Мајински
више
из
грла
него
из
срца
.
—-
Онда
бисте
можда
могли
поднети
да
вам
једну
од
тих
многих
десних
руку
и
одсечемо
.
Наравно
,
не
мислим
ову
овде
.
—
Могла
бих
,
што
да
не
.
Јер
,
одсечена
моја
рука
је
опет
моја
.
Ушао
је
монах
Иринеј
.
XВИИ
.
Улазак
монаха
Иринеја
у
Недићев
салон
опажен
је
одмах
од
свих
присутних
.
Сви
су
му
се
обрадовали
,
и
сви
су
право
у
њега
упрли
очи
.
Мајински
такође
,
али
је
ипак
стигао
да
опази
како
је
Ана
поруменила
.
—
Здраво
,
арханђеле
!
—
пружао
је
руку
доктор
Пашковић
,
који
је
стигао
видети
не
само
како
је
Ана
,
него
како
је
и
Иринеј
поруменио
,
па
чак
и
како
је
Мајински
поцрвенео
,
па
чак
и
како
је
Мајински
направио
гримасу
,
да
сем
једнога
Бога
никоје
анђеле
и
свеце
не
признаје
.
—
Стварање
света
још
није
ни
почело
,
а
овај
несрећни
Мајински
ће
већ
свих
седам
смртних
грехова
имати
на
души
!
—
шаптао
је
Пашковић
првом
суседу
до
себе
,
који
,
уосталом
,
апсолутно
није
разумео
шта
Пашковић
хоће
да
каже
.
У
тај
мах
је
ушла
собарица
,
и
јавила
да
господин
Мајински
треба
часом
да
изађе
напоље
,
јер
га
неко
тражи
.
Мајински
се
извинио
.
Ана
је
остала
сама
.
Многе
се
очи
оборише
на
њу
.
Између
осталог
и
јако
размакнуте
,
као
грошеви
округле
очи
владичиног
ђакона
.
Али
таман
се
он
дигао
и
пошао
Ани
,
кад
се
у
исти
час
Ана
дигла
и
пошла
монаху
Иринеју
.
Учени
доктор
теологије
,
знајући
врло
добро
да
два
ђакона
у
исто
време
и
на
истом
месту
не
могу
постојати
,
вратио
се
натраг
.
Не
баш
сасвим
равнодушно
,
али
желећи
ближњем
своме
ипак
несравњено
више
добра
него
адвокат
Мајински
.
—
Ви
као
да
хоћете
нешто
да
ми
кажете
—
гледала
је
Ана
љубазно
испитујућим
погледом
у
монаха
Иринеја
.
—
Да
,
да
.
Хвала
вам
што
погађате
.
Али
пре
свега
,
како
сте
?
Јесте
ли
много
уморни
од
јутрошњег
сјајног
концерта
?
Старац
је
усхићен
и
срећан
.
И
ја
сам
.
А
да
ли
сте
ви
?
—
Ја
?
Ја
бих
желела
да
цела
вечност
буде
архијерејска
служба
на
Велику
Госпојину
у
Богородичиној
Цркви
.
Ана
је
осећала
на
себи
нешто
као
округли
поглед
владичиног
ђакона
.
Окренула
се
и
насмејала
се
на
свога
госта
.
А
владичин
ђакон
се
дубоко
и
одано
поклонио
.
Наслутио
је
ваљда
малочашњу
жељу
госпођице
Недићеве
,
да
и
он
буде
с
њоме
у
вечности
.
—
А
шта
је
то
што
сте
ми
хтели
рећи
?
—
питала
је
Ана
као
забринуто
,
јер
је
монах
Иринеј
малопре
канда
хотимице
обишао
одговор
.
—
Сећате
ли
се
још
мога
писма
?
Е
дакле
,
оно
о
чему
сам
вам
тада
писао
,
потврдило
се
.
Владика
жали
замном
.
Тешка
му
је
старост
.
Ана
је
ужаснуто
разрогачила
очи
.
А
ђакон
Иринеј
је
пио
тај
ужас
као
што
цвеће
росу
пије
.
И
дошло
му
је
да
гласно
изговори
Анино
име
,
како
би
се
уверио
да
срећу
своју
не
сања
.
—
Ја
вас
никада
не
могу
оставити
!
—
шаптао
је
он
умиљато
.
—
Али
ми
је
старца
много
жао
,
па
сам
мислио
—
ах
,
кад
бисте
само
знали
како
је
о
вама
говорио
!
Он
слути
каква
вам
је
душа
.
А
да
ли
ви
слутите
да
и
тај
старац
има
префину
душу
?
И
сада
,
он
,
сиромах
богаташ
,
он
се
од
вас
помоћи
нада
.
Да
ли
ме
разумете
?
—
Дабогме
!
—
дошло
је
Ани
да
од
радости
рукама
почне
тапшати
.
—
Отпратите
га
,
останите
код
њега
пет
,
десет
,
четрнаест
дана
.
И
ја
волим
тог
старог
човека
.
И
бићу
срећна
за
све
то
време
.
После
ове
дивне
,
раскошне
службе
,
данас
,
можда
ће
чак
и
добро
бити
да
мало
постимо
.
Две
недеље
дана
да
будемо
без
вашега
гласа
.
Ђакон
се
радовао
као
дете
.
И
замолио
Ану
да
га
извини
само
за
један
тренутак
,
колико
да
каже
владици
да
оно
„
други
пут
“
значи
већ
сутра
ујутро
,
да
ће
дакле
ипак
бити
онако
како
је
владика
првобитно
желео
и
волео
.
Ђакон
се
међутим
задржао
дуже
од
једног
тренутка
,
т
.
ј
.
владичино
изненађење
и
радовање
је
трајало
дуже
од
тренутка
.
За
то
време
,
иако
је
у
ствари
ипак
било
сасвим
кратко
,
окупио
се
око
Ане
цео
један
свет
.
Три
доктора
са
три
разна
факултета
.
Медицинар
је
био
доктор
Пашковић
.
Некако
сјајних
,
празничких
очију
,
и
чист
од
сваке
анализе
.
Доктори
се
најучтивије
нуткали
и
нећкали
око
празне
столице
монаха
Иринеја
.
—
На
место
господин
ђакона
не
може
нико
сести
,
из
простог
разлога
што
ћу
ја
да
га
заузмем
—
копкао
је
Ану
неки
несташлук
да
наједи
Мајинског
.
Али
се
необично
изненадила
кад
је
опазила
да
се
и
доктор
Пашковић
једи
.
Само
се
владичин
ђакон
није
бунио
.
Он
је
,
сиромах
,
већ
и
тамо
,
у
резиденцији
,
навикао
на
чудан
свој
положај
,
да
замењује
човека
који
је
у
ствари
непрестано
присутан
.
Од
владике
је
потекао
предлог
да
са
музиком
,
пошто
је
само
једна
тачка
,
сврше
пре
вечере
,
а
после
вечере
да
изађу
у
башту
,
да
дивно
летње
вече
не
преседе
у
соби
.
Сви
се
с
предлогом
сложили
.
Јер
се
нико
,
па
ни
сам
доктор
Пашковић
није
сетио
да
је
стварање
света
ђаволска
једна
ствар
,
која
разне
неочекиване
посљедице
може
повући
за
собом
.
О
томе
се
,
досада
,
сигурно
већ
уверио
Господ
Бог
,
а
сад
је
било
на
реду
да
се
о
том
увере
и
Недићеви
са
својим
гостима
.
Концерт
је
започео
.
И
развијао
се
на
велико
задовољство
и
свирача
и
певача
и
слушаоца
.
Публика
је
била
раздрагана
и
занесена
.
Тапшало
се
,
честитало
се
,
уздисало
се
,
делили
се
поклони
и
цвеће
.
Да
с
музиком
сад
треба
престати
,
то
ником
ни
из
најдаље
даљине
није
долазило
на
ум
.
Сви
су
заборавили
где
су
,
и
шта
им
још
предстоји
.
Да
се
после
отпеваних
двеју
арија
стане
,
изгледало
је
немогућно
.
Настао
је
неки
метеж
,
неко
предлагање
и
мољење
и
доказивање
.
И
размицање
и
гурање
столица
.
Све
је
одједаред
поврвело
у
музичку
собу
.
Почела
је
жива
дебата
,
да
ли
госпођица
Ана
или
монах
Иринеј
има
да
одлучи
.
Неко
је
оборио
вазу
.
Клавир
се
покренуо
с
места
.
Уопште
је
изгледало
као
да
се
створени
свет
враћа
натраг
у
мрак
.
И
одиста
,
ђакон
Иринеј
је
морао
наставити
певање
,
и
после
свршеног
четвртог
дана
стварања
дошао
је
на
ред
други
,
па
први
,
а
после
свих
шест
дана
свирала
је
Ана
хаос
,
и
то
на
највеће
задовољство
.
Али
ни
то
није
било
доста
.
Једва
створени
,
а
већ
претенциозни
људи
тражили
су
од
Арханђела
Гаврила
да
пева
и
Бетовена
,
и
Палестрину
и
Мокрањца
.
Друштво
се
сјајно
забављало
,
али
је
време
пролазило
.
Недић
и
Недићка
су
молили
и
опомињали
.
Узалуд
.
Најзад
је
домаћица
,
већ
у
очајању
,
и
пред
самим
епископом
изјавила
,
да
је
у
кујни
све
спало
,
да
се
све
скорало
и
сдрвенило
,
и
ако
се
с
музиком
још
настави
,
први
људи
ће
морати
изаћи
на
месечину
,
и
вечерати
својим
рођеним
рукама
убране
цепаче
шљиве
.
Село
се
дакле
најзад
за
сто
.
Почело
се
јести
.
Али
је
сав
живот
лебдео
негде
високо
горе
.
Говорило
се
једнако
о
песми
и
свирци
.
Још
су
дрхтали
хоровођини
чежњиви
чело-тонови
,
таласао
се
меки
,
врући
мрак
ђаконовог
баса
,
и
чула
се
фина
каденца
Аниних
чаробних
прстију
.
Људи
су
гутали
не
знајући
шта
гутају
.
Једнако
су
загледали
певача
и
свираче
.
Јело
се
врло
мало
.
Ни
они
,
који
су
иначе
познати
били
као
људи
велике
,
или
бар
свеже
глади
,
нису
те
вечери
слатко
вечерали
.
Адвокат
Мајински
је
двадесет
минута
дуго
чистио
једно
пилеће
крилце
,
и
скидао
с
њега
сваку
скрамицу
и
влаканце
,
као
да
га
анатомски
препарира
.
А
кад
га
је
једна
дама
упитала
шта
најрадије
једе
од
пилета
,
он
је
тек
морао
погледати
у
тањир
да
се
сети
,
и
онда
је
одговорио
да
највише
воли
бело
месо
.
Напослетку
,
Мајински
је
млад
човек
,
опраштало
му
се
.
Али
доктор
Пашковић
.
Он
,
са
толико
својих
година
,
са
округластим
трбухом
,
са
принципом
да
и
у
кујни
мора
висити
свечева
икона
и
светити
се
вода
,
седео
је
и
присмакао
као
некаква
институтка
.
Недићка
је
,
сирота
,
од
чуда
,
најзад
почела
да
се
смеје
.
—
Мени
се
не
допада
,
а
мојој
Ани
ће
се
можда
и
свидети
.
Она
тако
воли
:
да
се
сита
насвира
,
и
да
попије
празан
чај
из
безбојне
стаклене
шоље
.
Доктор
Пашковић
,
који
је
у
тај
мах
баш
довршивао
једну
своју
вештину
,
да
т
.
ј
.
на
режањ
хладног
прасета
стави
ред
талијанске
салате
,
на
то
слој
мајонеза
,
на
то
кришчицу
тонфиша
,
а
на
то
лоптицу
ајвара
,
чувши
Недићкине
речи
,
вратио
је
краљевски
залогај
натраг
у
тањир
,
и
наместио
нож
и
виљушку
у
знак
да
је
с
јелом
готов
.
У
тај
мах
се
зачула
славујска
трила
из
баште
.
Пашковић
је
одгурнуо
тањир
и
пречуо
врло
интересантно
питање
свога
суседа
.
Био
је
те
вечери
уопште
ћутљив
.
Канда
и
мало
блеђи
него
обично
.
Некима
се
чак
чинило
да
је
у
задње
време
и
опао
.
—
Променио
нам
се
овај
наш
Пашко
.
—
Јест
,
Бога
ми
,
нешто
је
сав
дестилиран
.
—
Благ
и
великодушан
.
—
Не
зарива
се
више
у
ствари
као
нож
.
Него
их
одгоре
пробија
,
онако
нешто
као
сунчев
зрак
.
—
И
пролепшао
се
.
—
Једном
речју
,
изгледа
као
Платонова
идеја
о
некадашњем
Пашку
.
—
Ако
је
Преосвећеном
Господину
угодно
—
предлагао
је
Недић
десерт
и
црну
каву
у
башти
.
Била
је
топла
,
мрачна
и
мирна
ноћ
.
Ни
месеца
,
ни
звезди
,
ни
ветра
.
Цео
врт
и
небо
занели
се
неким
дубоким
сном
.
Сан
,
који
предосећа
јесен
,
кад
се
рано
леже
и
у
помрчини
спава
.
И
с
тога
,
је
,
у
светлости
,
све
изгледало
као
насилно
пробуђено
.
Тама
се
лењо
котрљала
некуда
у
густо
шибље
,
цвеће
је
почело
климатати
поспаним
главама
,
прнуло
је
неколико
лептирица
,
у
трави
је
почело
нешто
да
шушти
,
а
негде
,
на
грани
,
чуо
се
слабачак
цвркут
тице
.
Владика
је
једно
пет
шест
пута
прошетао
главном
уздужном
стазом
баште
,
имајући
,
крај
себе
,
с
десне
стране
Ану
,
а
с
леве
монаха
Иринеја
.
Попречном
стазом
су
шетала
оба
проте
и
владичин
ђакон
.
А
тамо
где
се
две
главне
стазе
секу
,
у
т
.
зв
.
звезди
,
оптрчавао
је
по
округлој
путањи
доктор
Пашковић
сам
.
После
,
шетачи
се
,
један
по
један
,
враћали
столу
.
На
једном
крају
стола
расправљало
се
врло
занимљиво
питање
о
преобраћању
фрушкогорских
манастира
у
болнице
.
А
на
другом
се
омладина
препирала
о
љубавној
срећи
.
Неко
је
развијао
тему
да
највећу
срећу
у
љубави
доживљују
несрећно
заљубљени
.
Доктор
Пашковић
је
пришао
другом
крају
стола
.
И
на
уздужној
и
на
попречној
стази
остали
су
најзад
Ана
и
ђакон
сами
.
Њих
двоје
нису
показивали
никаква
интереса
ни
за
један
од
истакнутих
проблема
.
А
нико
им
то
није
ни
замерао
.
Природно
је
да
после
данашњег
дана
,
свога
дана
,
имају
и
права
и
потребу
да
о
догађајима
поразговарају
,
и
да
се
узајамно
подсете
на
све
лепе
детаље
својих
успеха
.
—
Верујете
ли
ми
да
сад
одједаред
осећам
и
неку
тугу
што
сутра
треба
да
идем
.
Човек
можда
никада
,
и
ни
из
којег
разлога
не
би
требао
својевољно
да
прекида
оно
у
чему
је
срећан
.
То
ће
,
сутра
,
ипак
бити
растанак
.
—
Растанак
?
Па
нека
буде
и
растанак
.
Зар
ви
не
знате
да
постоји
и
весео
растанак
?
Све
дотле
док
има
чекања
,
растанак
није
болан
.
Он
је
лепота
.
Он
је
дуго
једно
свитање
среће
.
—
Смем
ли
вам
писати
оданде
?
—
Молим
.
Али
само
у
недељу
.
У
божји
дан
.
У
онај
дан
кад
служите
.
Кад
смо
се
и
овде
виђали
.
Збиља
,
колико
дуго
ћете
остати
?
—
Данас
је
среда
.
У
данашњи
дан
после
две
недеље
ћу
се
вратити
.
Ах
,
не
.
То
је
Усековање
.
А
тога
дана
хоћу
већ
овде
да
служим
.
Дакле
дан
раније
ћу
стићи
.
Две
службе
ће
проћи
без
мене
.
—
Ђакон
је
застао
и
гледао
у
Ану
с
жудном
неком
радозналошћу
.
—
Је
ли
то
дуго
?
—
чула
је
Ана
,
после
мале
паузе
,
тихо
,
стидљиво
питање
.
—
А
зар
ја
умем
то
сада
рећи
—
одговарала
је
и
она
тихо
,
са
уздахом
.
С
једне
стране
ми
се
чини
да
ће
све
то
време
бити
један
златан
сан
,
од
кога
човеку
никад
није
доста
.
А
с
друге
стране
опет
осећам
и
зебњу
.
Чудну
,
као
да
ме
топлота
живота
оставља
.
Ја
,
видите
,
никако
више
не
могу
да
се
опоменем
каква
је
била
моја
црква
без
вас
.
А
имала
сам
у
њој
срећних
,
узвишено
срећних
тренутака
и
пре
вас
.
Сада
се
те
среће
више
не
сећам
.
Те
песме
више
нису
у
мојој
души
.
Тих
слика
више
нема
у
мојим
очима
.
Вера
моја
,
и
Бог
лепота
из
онога
времена
,
ја
не
знам
какви
су
били
,
и
не
знам
куда
су
сада
.
Ово
је
сасвим
други
живот
...
Зар
није
то
тако
као
да
сам
већ
једаред
умрла
?
—
насмејала
се
Ана
,
али
кратко
.
А
после
се
некуда
далеко
занела
.
—
Ана
!
—
грцао
је
из
ђакона
сузан
неки
глас
.
—
Ана
!
—
понављао
је
он
топло
,
тражећи
у
помрчини
њене
очи
,
и
подмећући
руке
,
да
занесена
њена
глава
на
њих
падне
.
Пала
је
.
Мека
,
светла
Анина
коса
лежала
је
на
тим
рукама
као
што
водене
руже
леже
на
језеру
које
се
поноси
њима
.
—
Јесам
ли
ја
терет
у
вашем
животу
?
—
шаптао
је
ђакон
у
неким
слатким
слоговима
,
који
су
умирали
од
стрепње
.
Тај
глас
није
више
био
онај
из
Еванђеља
.
Друкчији
сасвим
.
Сав
од
уздаха
и
од
молбе
,
од
меких
таласа
који
врхове
живаца
запљускују
.
Ана
је
,
место
одговора
,
пустила
главу
своју
да
у
рукама
ђаконовим
тоне
.
Коса
се
под
притиском
гужвала
и
слагала
,
а
глава
је
падала
дубље
и
дубље
.
—
Ана
,
ја
вас
волим
.
Ви
сте
светиња
и
завет
живота
мога
.
Ана
,
реците
ми
штогод
.
Ја
ћу
век
провести
између
два
крила
беле
душе
ваше
.
Ја
бих
хтео
умрети
у
коси
вашој
.
Ана
,
реците
ми
штогод
...
Анино
срце
се
грчило
.
Час
од
неког
скоро
материнског
сажаљења
,
час
од
страшне
љубавне
неситости
којој
је
и
вечност
кратка
.
Можда
је
тај
човек
само
сада
ту
,
можда
у
башту
ову
,
овако
као
сада
,
никада
више
неће
доћи
.
Сутра
рано
ће
ме
оставити
,
отићи
ће
тамо
где
ја
нисам
,
а
дани
моји
ће
пролазити
без
њега
,
тужни
,
празни
.
Ану
је
одједаред
дохватила
страстна
жеља
да
од
ђакона
тражи
залогу
среће
коју
одузима
од
ње
.
Па
и
то
није
доста
.
Не
,
нека
одбије
старог
владику
и
нека
остане
.
Али
кад
је
подигла
главу
с
ђаконових
руку
и
видела
чело
његово
,
бело
као
љиљан
,
она
се
само
благо
смешила
.
—
Ана
,
реците
ми
штогод
!
—
молио
је
ђакон
с
љубављу
у
очима
,
и
дохватио
је
Ану
за
руку
,
јер
је
видео
да
хоће
да
пође
,
а
знао
да
их
само
педесет
корачаји
деле
од
пуне
светлости
и
друштва
.
И
видео
је
такође
,
да
оно
,
што
је
у
оданом
и
топлом
Анином
погледу
,
да
то
кап
по
кап
пада
опет
натраг
у
њену
душу
.
—
Волим
вас
силно
и
безмерно
,
а
тако
ми
је
тешко
—
шаптала
је
Ана
.
—
Дајте
ми
обе
ваше
руке
,
дајте
их
да
их
пољубим
,
да
их
имам
,
да
су
моје
—
говорила
је
она
скоро
у
уво
сагнутом
монаху
Иринеју
,
који
ју
је
загрлио
десном
руком
,
и
љуљао
је
као
што
се
љуља
дете
кад
треба
да
заборави
оно
од
чега
се
поплашило
...
Вратили
се
затим
столу
,
пришли
у
разговор
,
и
нису
се
више
одвајали
од
друштва
.
Сутра
дан
је
ђакон
отпутовао
.
XВИИИ
.
У
малим
варошима
се
живи
полако
,
са
много
лење
или
сујеверне
покорности
према
свима
догађајима
.
Нечији
јубилеј
или
црквена
слава
,
ватра
или
велика
мећава
,
смрт
угледног
човека
или
свадба
богате
јединице
,
све
су
то
разлози
да
живот
запне
и
застане
,
и
загледа
се
у
догађај
са
свом
доколицом
беспосленог
каквог
дечка
.
Четири
дана
је
већ
прошло
како
је
епископ
отпутовао
,
а
људи
свеједнако
мисле
и
говоре
о
свечаности
,
и
још
никако
нису
скинули
парадну
одећу
и
позу
.
И
Бог
зна
колико
би
још
остали
у
тој
пози
.
Али
одједаред
,
баш
у
суботу
ујутро
,
освану
на
зидовима
важна
и
кобна
санитетска
објава
.
У
вароши
има
двадесет
случајева
оболевања
од
дифтерије
,
од
којих
су
већ
досада
три
смртна
.
У
подне
тога
дана
стигла
су
два
лекара
из
оближње
вароши
,
одмах
после
подне
се
пронео
глас
да
је
на
умору
једино
дете
директора
Васића
,
а
нешто
касније
се
показаше
и
знаци
непогоде
у
времену
.
Људи
су
застрепили
.
Као
оно
што
кроз
шуму
уме
проћи
језа
,
одједаред
,
и
до
последњег
листка
,
тако
је
у
вароши
све
живо
задрхтало
и
поплашило
се
од
живота
.
Смркло
се
одмах
после
пет
сата
.
Ваздух
је
тако
отежао
да
се
људи
чисто
гушили
у
њему
.
Пала
је
и
нека
,
за
то
годишње
доба
сасвим
необична
магла
,
дебела
и
влажна
,
под
којом
као
да
се
топиле
куће
и
