папохита
да
испуни
вољу
његову
.
Путем
је
нешто
важно
премишљала
,
и
толико
се
за
тим
занела
беше
да
је
и
нехотице
полако
изговарала
оно
што
мисли
.
—
Да
ли
да
сад
почнем
?
—
мрмљаше
она
полако
:
—
Али
бојим
се
да
још
није
време
.
А
особито
што
је
сад
код
њега
тај
српски
војвода
.
Боље
је
да
још
мало
причекам
.
Указаће
се
мени
и
боља
прилика
!
...
Тако
разговарајући
са
собом
стиже
она
у
чадор
младог
арбанаског
поглавице
где
бејаху
сви
четници
и
српски
и
арбанаски
сакупљени
,
па
заједно
с
Фејзијом
и
с
Кочом
очекиваху
је
да
јој
чују
певање
,
о
коме
се
толике
хвале
проношаху
.
И
доиста
несу
је
заман
толико
хвалили
.
Кад
Надина
поче
певати
,
Коча
се
чисто
занесе
од
милине
.
Па
с
каким
осећањем
певаше
,
како
се
чисто
губљаше
у
оној
фантастичној
источњачкој
појезији
,
како
из
срца
певаше
то
жестоко
прижељкивање
младе
булице
,
да
јој
на
послетку
клонуше
руке
,
и
звучна
тамбурица
откотрља
јој
се
с
крила
по
меканом
сиџадету
...
Немаде
сиротица
снаге
да
све
отпева
!
...
Коча
не
знађаше
каквим
речима
да
захвали
певачици
на
дивној
песми
,
која
му
толиком
милином
обасу
срце
што
тако
силно
осећаше
,
а
побру
своме
,
који
га
као
с
неком
победом
гледаше
,
стиште
срдачно
руку
,
па
му
рече
:
—
Право
си
рекао
брате
,
овако
певање
још
чуо
несам
,
а
и
не
ћу
више
чути
!
...
—
Тако
је
живео
Коча
код
свога
Фејзије
,
који
му
је
сваки
дан
нове
радости
и
забаве
прибављао
тако
да
овај
није
ни
опазио
како
већ
два
месеца
прођоше
од
како
је
у
Арбанаској
,
да
није
имао
кад
ни
сетити
се
колики
га
послови
код
куће
чекају
.
Једно
подне
на
један
пут
као
без
душе
улети
у
Кочин
шатор
један
његов
четник
,
па
му
јави
да
је
стигао
посланик
из
Србије
.
Коза
скочи
.
На
мах
се
сетио
да
је
нешто
необично
.
А
кад
још
угледа
да
тај
посланик
није
нико
други
до
његов
стари
верни
Павао
,
онда
задрхта
...
То
беше
рђав
знак
,
кад
не
беше
никог
другог
да
пошљу
за
гласника
већ
њега
седога
,
слабог
старца
.
—
О
,
мили
мој
Павле
,
од
куд
ти
тако
?
—
повика
млади
вођ
па
му
похита
на
сусрет
и
загрли
га
срдачно
:
—
Које
добро
носиш
?
...
Та
зар
никог
млађег
од
тебе
не
беше
?
...
Али
Павао
не
одговори
ни
на
једно
питање
свога
младог
господара
.
Он
га
само
гледаше
чудним
погледом
,
који
Коча
не
могаше
да
разуме
,
а
сузе
му
као
киша
тецијаху
.
—
Та
седи
,
ти
си
ми
се
тако
уморио
од
далекога
и
мучног
пута
да
не
можеш
ни
да
говориш
—
седаше
Коча
свог
старог
слугу
,
али
му
сад
угледа
сузе
па
се
трже
:
—
Али
ти
плачеш
?
Ох
немој
ме
мучити
,
већ
казуј
брже
шта
је
и
како
је
?
Јесу
ли
код
куће
сви
здраво
и
мирно
?
—
Али
стари
Павао
још
ништа
не
одговараше
и
ако
се
мучио
да
проговори
,
Коча
му
пружи
буклију
с
вином
да
се
мало
поткрепи
,
а
кад
дође
до
речи
,
онда
опет
загрли
свога
господара
па
му
говораше
:
—
Господару
,
шта
учини
да
од
Бога
нађеш
?
Што
се
забави
толико
кад
ти
није
за
невољу
било
?
Ти
седиш
па
се
веселиш
,
а
ми
—
—
Шта
је
Павле
ако
Бога
знаш
?
Да
несу
Турци
отисли
ћесаровце
,
па
опет
настао
страшни
зулум
?
...
питаше
нестрпљиво
вођ
.
—
Ох
камо
срећа
,
ти
би
Турке
опет
растерао
,
али
...
уздахну
старац
горко
.
—
Дакле
се
нешто
још
страшније
догодило
?
—
викне
младић
престрављен
:
—
та
говори
живота
ти
!
—
—
Слушај
!
—
рече
стари
слуга
тихо
прикупивши
све
силе
своје
:
—
Немци
те
прогласише
за
издајника
,
и
свргли
су
те
с
војводства
.
Прогласили
су
да
си
ти
са
целом
војском
прешао
к
Турцима
,
па
се
сад
заједно
спремате
да
на
Србију
ударите
,
и
за
то
је
на
границу
оправљена
силна
њихова
војска
да
ти
не
да
вратити
се
на
огњиште
.
И
ја
сам
с
тешком
муком
промакао
кроз
ону
небројену
војску
и
кроз
њихове
силне
шпијуне
!
Коча
се
само
насмеши
.
—
Ти
се
смешиш
?
—
питаше
Павао
зачуђено
:
—
То
ти
је
мало
страхоте
?
—
Смејем
се
мој
Павле
,
смејем
се
лудости
немачкој
.
Како
су
они
смислили
да
ме
скину
с
врата
!
Али
ако
Бог
да
показаћу
ја
њима
скоро
ко
је
Коча
,
показаћу
им
да
су
се
љуто
преварили
!
Па
после
ових
речи
сетивши
се
нечег
додаде
:
-
Но
збиља
ти
мало
час
тако
нешто
рече
као
да
имаш
још
неку
страшну
причу
!
...
-
Од
које
ћеш
за
цело
задрхтати
!
—
прихвати
прихвати
старац
—
на
коју
се
не
ћеш
тако
осмехнути
.
Јер
чуј
господару
,
твој
те
је
брат
Мргуд
тужио
немачком
суду
за
некакав
грдан
дуг
,
и
с
тога
се
сва
твоја
добра
предадоше
њему
.
Па
и
то
није
ништа
,
али
он
је
—
ох
што
није
ту
да
једним
ударом
смрвим
безбожно
псето
—
моју
добру
кнегињу
истерао
из
пуне
куће
,
из
њеног
добра
на
улицу
да
се
просјачењем
храни
.
Али
се
онај
угурсуз
преварно
кад
је
мислио
да
ће
Кочина
мајка
просити
.
Њу
је
намах
к
себи
узела
твоја
Лепосава
господару
,
узела
је
у
кућу
што
је
ти
после
победе
дарова
старом
Драгомиру
у
накнаду
за
ону
коју
му
Турци
сагореше
...
Али
сирота
кнегиња
паде
у
тешку
болест
од
срама
и
од
туге
,
што
је
таку
хвалу
дочекала
од
свога
Мргуда
,
кога
је
од
маленог
детешцета
одхранила
до
човека
,
кога
је
као
своје
очи
,
као
тебе
пазила
.
Ох
за
што
не
удависмо
штене
још
оно
јутро
кад
га
нађосмо
у
трави
!
...
Док
је
Павао
говорио
,
у
Коче
се
два
три
пута
лице
промени
.
Час
блеђаше
као
крпа
,
а
час
би
му
крв
јурнула
у
образе
,
очи
би
му
се
преврнуле
да
га
страшно
беше
погледати
;
а
кад
Павао
све
исказа
онда
он
склопи
очајно
руке
па
погледа
к
небу
:
—
Ох
Боже
!
...
То
мој
Мргуд
учинио
?
...
Старче
,
јеси
ли
ти
при
себи
?
болан
шта
си
казао
?
Мој
брат
то
учинио
?
...
шапуташе
он
кршећи
руке
и
зверајући
на
све
стране
као
да
је
полудео
.
—
Та
зар
се
не
сећаш
сине
Кочо
да
сам
и
њега
миловао
као
и
тебе
,
па
зашто
бих
ја
нањ
потварао
тако
гадна
дела
?
...
говораше
старац
жалостиво
тресући
својом
седом
главом
.
—
Боже
силни
Боже
!
—јаукну
сиромах
младић
па
клону
на
међедину
што
по
земљи
прострта
беше
.
Али
одмах
опет
скочи
на
ноге
те
као
стидећи
се
од
толике
слабости
гледаше
да
му
се
на
лицу
не
покаже
ни
један
знак
очајања
.
—
Није
сад
време
за
кукање
!
—
Па
онда
брзо
сазва
своје
четнике
и
главаре
те
им
заповеди
да
се
одмах
на
пут
спреме
,
а
сам
оде
да
се
с
побром
својим
опрости
.
—
Шта
ти
то
говориш
брате
?
—
питаше
Фејзија
кад
саслуша
Кочу
.
Ти
хоћеш
да
одлазиш
?
Не
,
не
,
ти
се
само
шалиш
,
ти
добро
знаш
да
си
ми
толико
омилео
,
е
нећу
моћи
без
тебе
живети
!
...
Али
кад
му
Коча
исприча
колика
му
је
невоља
,
каки
га
јади
кући
зову
,
онда
млади
Арбанасин
тужно
уздахну
,
па
га
више
није
задржавао
.
Не
иштите
да
вам
причам
њихов
тужни
растанак
.
Они
се
толико
заволели
беху
,
што
је
један
осећао
тако
је
подједнако
делио
и
други
,
да
то
чисто
постаде
једна
душа
у
два
тела
.
Они
се
дуго
братски
грлише
и
љубише
,
на
послетку
и
по
трећи
пут
расташе
се
;
али
Фејзија
опет
заустави
својега
побра
.
—
Ти
не
ћеш
сам
ићи
.
Причекај
ме
само
ову
ноћ
док
се
и
моја
војска
опреми
,
па
ћемо
заједно
поћи
.
Ја
хоћу
,
ја
ти
морам
помоћи
у
овој
невољи
!
—
Коча
га
дуго
с
особитим
осећањем
гледаше
.
-
Кажи
ми
душе
ти
,
каква
је
то
сила
што
тако
силно
свеза
срца
наша
?
—
па
после
додаде
:
—
Хвала
ти
побро
.
Ја
бих
примио
твоју
понуду
,
али
ја
знам
да
твоја
земља
и
твој
народ
не
сме
ни
тренутка
без
тебе
остати
док
не
буду
са
свим
слободни
,
а
хвала
Богу
ја
још
имам
толико
снаге
да
сам
сатрем
своје
крвнике
.
Но
ако
ми
буде
до
веће
невоље
,
ја
ћу
ти
јавити
,
ја
ћу
те
замолити
за
помоћ
!
Онда
ми
притеци
с
твојим
соколовима
,
а
сад
с
Богом
,
и
помени
ме
по
љубави
!
—
—
С
Богом
побро
,
срећа
те
пратила
.
Па
немој
заборавити
свога
Фејзију
!
...
Сад
ударише
јасне
свирке
и
бубњеви
,
и
крену
се
српска
војска
из
Арбанаске
,
где
тако
дивно
дочекана
беше
,
и
где
свакоме
за
кратко
време
тако
мила
постаде
.
XИX
.
Док
се
Коча
у
Арбанаској
бавио
,
дотле
је
његова
земља
доста
срећна
била
.
Народ
истина
не
беше
са
свим
спокојан
и
миран
,
јер
му
сва
војска
беше
на
страни
,
али
опет
надао
се
да
ће
је
скоро
угледати
како
се
с
победом
враћа
.
Та
га
мисао
јако
крепљаше
,
а
поред
тога
у
целој
земљи
не
беше
ни
једног
Турчина
,
нигде
неси
више
могао
угледати
ни
једног
вука
који
сисаху
српску
крвцу
.
На
послетку
народ
се
беше
ужелео
мирна
данка
,
додија
му
крвава
крајина
,
па
за
то
бејаше
задовољан
миром
,
који
настаде
у
земљи
пошто
Турци
и
из
Београда
бише
истерани
.
Али
не
трајаше
дуго
ова
срећа
.
Од
војске
ћесарске
,
која
војеваше
у
Босни
и
Бугарској
,
долажаху
рђави
гласови
,
а
сврх
тога
на
један
пут
пуче
по
народу
глас
,
који
прострели
свако
српско
срце
као
громом
.
—
Коча
збачен
!
...
Њега
прогласише
за
издајицу
,
а
Мргуда
наместише
Немци
на
место
њега
!
...
Те
се
речи
проношаху
по
народу
који
их
с
највећим
страхом
изговараше
;
на
скоро
настаде
све
већи
и
већи
жагор
међу
Србадијом
која
се
гунђајући
поче
скупљати
и
договарати
:
али
све
беше
узалуд
.
Немачка
војска
беше
свуда
тако
притисла
да
нико
главе
није
смео
дићи
.
А
кад
још
народ
виде
да
ћесарев
намесник
оправи
силну
војску
ка
Крушевцу
и
к
Алексинцу
да
његову
децу
,
која
су
се
у
далекој
туђини
борила
с
душманином
,
не
пропусти
да
се
кућама
врате
,
онда
му
препуче
јуначко
срце
...
И
сад
тек
осетише
како
је
тешко
своме
без
својега
!
...
Али
никојем
срцу
у
целој
српској
земљи
не
беше
тако
тешко
као
ојађеном
срцу
Кочине
остареле
мајке
,
које
тако
безбожно
смрви
рука
Мргудова
...
Ох
тешка
је
то
мука
,
велика
је
то
боља
кад
стара
душа
дочека
да
јој
онај
,
кога
је
она
од
срца
волела
,
кога
је
с
тешком
муком
однијала
и
одхранила
,
тако
врати
милост
њену
,
кад
је
дотера
до
просјачког
штапа
поред
таке
куће
и
толиког
добра
њезиног
.
Истина
,
и
да
није
старица
имала
своју
Лепосаву
,
опет
она
не
би
остала
самохрана
,
свака
би
је
кућа
у
Пањевцу
,
па
и
по
целом
Левчу
примила
од
свег
срца
к
себи
,
јер
не
беше
ни
једног
човека
или
жене
на
далеко
око
Пањевца
,
коме
она
и
њен
Коча
није
учинио
какво
добро
.
Али
њу
је
то
болело
што
је
тако
враћање
дочекала
од
свога
Мргуда
,
кога
је
она
тако
љубила
,
то
ју
је
страшно
болело
...
Па
још
кад
помишљаше
на
свог
јединца
,
кад
би
се
сетила
шта
је
њему
Мргуд
учинио
,
какву
је
срамоту
нањ
бацио
,
онда
јој
се
трзаше
и
оно
мало
живота
,
кидаше
се
као
слаби
конци
под
ударима
оштрог
јатагана
...
Тешка
је
болест
обрва
,
она
паде
у
постељу
,
испред
које
се
Лепосава
никад
не
помицаше
.
Сирота
девојка
није
се
ни
сећала
себе
и
свога
здравља
,
само
да
угоди
боној
мајци
свога
заручника
,
само
да
њу
негује
,
да
јој
сваку
и
најмању
жељу
испуни
.
Али
сва
та
нега
беше
узалуд
,
јер
њој
већ
беху
избројани
данци
.
Туга
ју
је
тако
силно
потресла
,
да
јој
је
живот
поткопала
.
Лепосава
дршћући
опажаше
како
јој
свекрва
све
већма
слаби
,
како
се
све
већма
губи
.
—
Ох
Боже
!
—
плакаше
девојка
клечећи
у
по
ноћи
поред
постеље
болничке
,
и
склапајући
очајно
своје
лепе
руке
:
—
Њена
смрт
није
далеко
,
а
Коче
још
нема
...
Мргуд
је
славио
своју
победу
.
Он
беше
опијен
радошћу
и
срећом
што
је
постигао
оно
што
је
желео
.
Свргнуо
је
с
достојанства
онога
,
кога
је
мрзио
као
што
се
само
може
мрзити
,
а
не
помишљаше
да
је
то
његов
брат
,
не
сећаше
се
да
је
то
онај
човек
,
који
га
је
као
себе
љубио
.
А
Мирко
опет
цароваше
уза
свога
друга
у
злочинству
.
И
он
постиже
своју
освету
;
сад
се
он
подигао
над
оним
,
који
га
је
онако
понизио
и
осрамотио
у
Црном
Врху
,
а
не
помишљаше
куд
ће
му
црна
душа
зарад
толиких
сплетака
и
невере
.
Беше
леп
ведар
дан
.
Мргуд
шеташе
по
двору
своме
,
слуге
му
се
на
све
стране
поклањаху
,
али
он
гледаше
за
димовима
из
чибука
,
а
не
хоћаше
ни
да
их
погледи
.
На
један
пут
се
прену
,
па
стаде
.
Уза
стубе
се
чуо
нагао
ход
.
Он
радознало
похита
на
ону
страну
,
и
на
првој
стуби
сусрете
се
са
својим
побром
.
—
Шта
је
то
Мирко
?
питаше
га
зачуђено
кад
угледа
како
се
овај
разбарушио
,
како
је
побледео
,
како
плашљиво
на
све
стране
звера
.
Што
си
се
тако
задувао
као
да
си
три
дана
трчао
?
—
—
Зло
!
...
Зло
је
Мргуде
!
...
мучаше
се
Мирко
да
прозбори
.
-
Та
какво
зло
?
Шта
сниваш
?
Зар
нама
сад
може
зло
бити
?
—
—
Ох
вараш
се
,
али
ћеш
се
на
мах
уверити
.
Само
треба
једну
реч
да
чујеш
,
па
ћеш
све
дознати
.
-
—
Та
искажи
је
већ
,
па
ћеш
видети
да
мене
ништа
тако
лако
не
уплаши
!
—
говораше
Мргуд
охоло
.
А
Мирко
му
шане
:
—
Коча
се
враћа
!
...
Зликовац
задрхта
и
пребледе
:
—
Коча
?
...
Ти
си
луд
!
То
не
може
бити
!
...
Трудио
се
да
сам
себе
увери
:
—
Онолика
силна
немачка
војска
што
га
на
граници
чека
?
Та
да
крила
има
,
па
не
би
могао
прелетети
!
...
дода
силно
,
стегнувши
песницу
.
—
Али
...
тешко
нама
!
.
.
Та
гледај
да
се
спасемо
за
раније
...
јер
...
јер
је
већ
у
Левчу
!
...
Ове
речи
чудном
силом
грађаху
утиске
на
црну
душу
Мргудову
.
За
неки
тренутак
остаде
на
месту
не
знајући
од
чуда
шта
да
ради
,
гледаше
у
свога
друга
не
мичући
се
,
па
онда
на
један
пут
као
да
побесне
,
јурну
у
своје
одаје
,
покупи
све
што
најдрагоценије
беше
,
и
—
нестаде
га
.
А
Мирко
,
који
је
свуда
и
свакада
знао
погодити
сваку
мисао
Мргудову
,
није
ни
сад
чекао
да
му
каже
шта
вала
чинити
већ
намах
похита
за
њим
.
И
доиста
није
Мирко
преварио
Мргуда
.
Коча
је
као
на
муњи
прешао
онај
дуги
пут
,
а
кад
је
пришао
к
слободној
земљи
својој
,
онда
му
јуначко
срце
закуца
много
живље
е
се
надаше
да
ће
бити
крвава
боја
,
па
шану
својим
витезовима
:
—
Браћо
,
у
коме
куца
још
српско
срце
,
који
не
жали
за
слободу
умрети
,
и
који
не
ће
да
пљуне
на
часни
крст
,
за
мном
!
—
Али
не
беше
невоље
да
ово
говори
млади
вођ
,
његова
војска
беше
жива
жеравица
,
па
је
није
требало
дирати
.
Али
они
прођоше
и
Крушевац
,
а
нигде
никог
не
опазише
,
који
би
стао
да
им
пут
препречи
.
Свуда
им
изалажаше
у
сретање
народ
,
који
их
са
топлим
загрљајем
дочекиваше
,
и
који
их
чекаше
као
озебао
сунце
.
-
—
Шта
је
ово
Павле
?
—
запита
на
послетку
Коча
:
—
ја
нигде
не
видим
ни
једног
ћесаровог
војника
!
—
Старац
слеже
раменима
:
—
И
ја
се
не
умем
томе
чуду
начудити
,
ово
није
чист
посао
!
—
—
Ја
бих
рекао
—
рече
Коча
па
се
замисли
,
а
за
тим
одмах
заповеди
да
се
војска
разреди
.
Радича
с
његовим
четама
посла
напред
,
једне
посла
лево
,
друге
десно
од
средине
,
у
којој
иђаше
он
с
већим
делом
војске
и
с
коморама
.
Али
све
узалуд
,
нигде
никога
не
видеше
,
а
друго
више
и
не
беше
прилике
за
заседу
,
јер
ево
већ
наступише
на
равни
и
кићени
Левач
,
који
је
раван
као
каква
башта
.
Коча
се
чисто
прену
кад
угледа
своју
домовину
,
кад
угледа
оне
дивне
драге
,
у
којима
је
он
с
јањцима
одрастао
,
како
се
прелевају
у
зеленилу
,
па
се
чисто
смеше
нањ
.
Али
на
брзо
прође
га
то
мило
и
слатко
осећање
.
Опомену
се
свог
безбожног
брата
,
задрхта
кад
помисли
шта
му
ради
јадна
стара
мајка
;
чисто
му
хтеде
препући
срце
од
туге
.
Па
тек
ободе
вранца
а
полеже
по
њему
,
да
помислиш
е
лети
.
Али
на
један
пут
заустегну
раздражена
коњица
.
И
ако
је
онако
занет
био
тугом
,
опет
је
угледао
да
се
од
Радичевих
чета
,
што
подалеко
измакле
беху
,
подиже
прамен
магле
,
а
из
магле
на
скоро
распозна
његово
оштро
око
да
му
то
у
трку
хити
сам
Радич
.
Коча
у
први
мах
помисли
да
је
нагазио
на
ћесаровце
,
ал
’
опет
то
не
могаше
да
верује
,
јер
пред
њим
беше
пукло
равно
поле
,
па
нигде
ништа
не
могаше
да
опази
,
и
ако
је
далеко
видети
могао
.
Он
успламте
.
Чисто
га
нестајаше
,
тако
је
слушао
шта
ће
војвода
да
му
прозбори
.
Али
и
беху
чудне
Радичеве
речи
.
—
Зло
је
господару
.
Мал
’
ти
се
несмо
задоцнили
!
—
говораше
он
муцајући
:
—
Учинило
се
оно
што
се
никад
надали
несмо
,
ал
’
би
ваљало
да
се
надасмо
!
Немци
издадоше
;
помирили
се
с
Турцима
као
бабе
,
па
загребли
одакле
су
и
дошли
,
а
напустили
земљу
.
За
то
нас
не
дочекаше
на
граници
!
—
—
Јесу
л
’
већ
ушли
Турци
у
земљу
?
—-
запита
господар
нагло
.
—
Још
несу
,
али
су
се
са
страшном
силом
упутили
,
и
треба
брже
у
Крајину
!
—
—
Ово
је
врло
добро
.
Бар
ћемо
једном
знати
хоћемо
ли
живети
или
ћемо
опасати
пречаге
,
па
нека
нам
пљују
на
образ
.
С
Немцима
ћемо
се
рачунати
само
да
овај
црни
облак
разбијем
.
Ти
води
чете
Радичу
место
мене
,
а
ја
идем
да
учиним
оно
што
ми
Бог
заповеда
,
да
још
једном
целивам
матери
руку
—
ох
ако
је
још
жива
—
па
онда
ето
ме
за
тобом
.
Ја
ћу
те
још
ноћас
стићи
,
јер
сад
нема
оклевања
!
—
Коча
оде
к
Пањевцу
,
а
Радич
прибра
растурене
чете
,
провећа
мало
е
главарима
док
се
јунаци
поткрепише
па
онда
брзо
окрену
у
Крајину
.
Ноћ
је
мрачна
,
бурна
...
После
жеге
,
која
је
неколико
дана
трајала
у
лепоме
Левчу
,
ове
ноћи
просу
се
силна
киша
из
натуштенога
неба
,
које
чисто
побеснело
беше
,
чисто
јуришаше
са
својим
најстрашнијим
муњама
и
громовима
на
земљу
као
да
хоће
да
је
сруши
,
да
је
смрви
...
_
Приближује
се
и
глухо
доба
.
Све
живо
у
Пањевцу
посакривало
се
у
куће
од
страшне
буре
,
и
већ
се
ни
један
прозор
не
светли
.
Само
на
крај
села
кроз
прозор
једне
мале
куће
просјајкује
нешто
,
час
засветлуца
,
а
час
би
рекао
угаси
се
,
баш
као
кака
измучена
душа
,
која
се
раставља
са
светом
...
А
кад
сијне
сјајна
муња
,
погле
шта
се
у
тамној
собици
види
...
На
постељи
лежи
постара
жена
,
с
рукама
смерно
прекрштеним
на
измучене
прси
,
с
бледим
лицем
,
у
коме
је
она
бледоћа
толико
светиње
нацртала
,
на
коме
ти
дуге
испрекрштане
боре
причају
неку
страшну
тужну
причу
,
али
на
коме
се
опет
ласно
видети
може
тихо
спокојство
с
погледом
који
је
упрт
у
ниски
таман
таван
од
собе
;
а
поред
постеље
погле
шта
ти
светла
муња
још
показује
...
Поред
боне
старице
стоји
млада
девојка
,
танког
узраста
а
лепог
вилинског
лица
,
с
дугом
враном
косом
.
Бог
и
душа
,
да
није
онако
тужно
склопила
своје
лепе
руке
,
и
да
јој
се
низ
кадивели
лице
не
лију
тако
многе
сузе
,
морао
бих
помислити
да
је
то
анђео
што
је
дошао
да
однесе
душу
небеском
престољу
...
Небо
оставља
другим
временима
да
се
освете
црној
земљи
за
још
црње
грехе
њене
.
Страховита
грмљава
све
тиша
постајаше
,
на
послетку
ноћ
постаде
тако
мирна
и
тиха
да
би
могао
и
шапат
чути
.
—
Мајко
,
слатка
мајко
!
...
јецаше
тихо
лепо
девојче
,
пазећи
да
својим
гласом
пе
повреди
светиљу
овога
часа
:
—
ох
...
та
што
гледаш
тамо
горе
?
...
Што
не
гледаш
у
мене
мила
нано
?
...
Зар
се
срдиш
на
мене
?
.
.
па
стаде
још
већма
јецати
.
Бона
старица
спусти
полако
своје
упале
очи
на
девојче
,
и
кад
га
је
неколико
тренутака
гледала
могао
си
опазити
неколико
сјајних
суза
где
се
скотрљаше
преко
бора
.
То
можда
беху
потоње
сузе
што
заосташе
јадној
старици
...
Ох
она
је
много
,
много
плакала
.
За
тим
се
болница
силно
трже
,
па
окрену
малаксалу
главу
на
другу
страну
.
Није
могла
од
туге
да
је
гледа
.
—
Ох
зар
опет
окрећеш
од
мене
главу
?
...
Ти
се
опет
на
ме
срдиш
?
...
Тешко
мени
!
А
чим
сам
те
увредила
мајко
?
...
па
сад
свладано
тугом
девојче
паде
на
колена
а
главу
што
букћаше
од
силног
плача
и
неспавања
наслони
на
узглавље
.
Старица
се
не
могаше
уздржати
да
се
опет
не
окрене
па
да
не
прошапће
:
—
Лепосаво
моја
,
ходи
да
те
мајка
последњи
пут
пољуби
,
.
Девојче
жељно
паде
на
побледела
уста
своје
мајке
,
љубљаше
их
жарко
,
и
да
јој
могаше
бити
не
би
се
никад
одвојила
од
тога
пољупца
.
Мајка
јој
још
нешто
шапуташе
,
али
је
глас
већ
издаде
,
у
прсима
јој
се
зачу
ропац
.
Сирота
Лепосава
само
је
чула
:
—
Не
...
заборави
...
Кочу
...
У
тај
мах
прсну
жижак
што
тињаше
у
кандилу
,
прсну
силио
па
се
—
угаси
...
Лепосава
задрхта
па
цикну
:
—
Мајко
...
ох
...
слатка
мајко
...
Зар
већ
одлазиш
?
...
Та
поведи
и
мене
...
Јаох
!
...
Што
ћу
ја
саморана
сама
?
...
Коме
ме
остављаш
мајко
?
...
потоње
ове
речи
с
таким
је
очајањем
изговорила
,
да
ништа
чула
није
,
па
тако
и
не
опази
како
се
врата
полако
отворише
,
и
како
неко
уђе
.
Међу
тим
кроз
поцепане
облаке
сијну
сјајан
месец
.
Болница
на
један
пут
мало
задрхта
,
па
подиже
очи
к
небу
...
Окрете
се
Лепосави
,
и
хтеде
да
јој
проговори
,
али
не
могаше
...
И
говор
је
већ
издаде
.
За
то
она
сад
пружи
руку
вратима
,
и
девојче
се
брзо
обрну
да
види
шта
је
,
али
ју
је
тај
поглед
тако
потресао
,
да
је
вриснути
морала-
На
прагу
стајаше
млад
висок
јунак
с
бледим
очајничким
лицем
а
у
богатом
окићеном
руху
,
само
што
га
је
олуја
искварила
и
пореметила
.
Руке
су
му
немоћно
клонуле
низ
тело
,
а
замршена
дуга
коса
сакрива
му
скоро
цело
лице
,
тако
му
је
глава
на
прси
пала
,
само
што
кроз
праменове
његове
црне
косе
просијавају
његове
укочене
очи
,
као
у
какој
тамној
ноћи
што
светлуца
из
далека
нека
ватрица
.
Лепосава
је
неколико
тренутака
гледала
не
помоћно
незнатог
витеза
,
па
онда
устаде
мирно
,
узе
га
за
руку
,
те
га
доведе
постељи
на
којој
издисаше
јадна
кнегиња
,
а
он
иђаше
за
њом
смерно
као
мало
дете
.
Они
клекоше
поред
постеље
,
па
ћутећи
љубљаху
руке
што
су
их
негда
тако
дивно
миловале
.
Осећање
беше
тако
силно
да
нико
ни
речце
проговорити
не
могаше
...
Мајка
их
с
особитом
милином
гледаше
,
дуго
их
гледаше
па
онда
тихо
склопи
уморене
очи
и
заспа
тако
слатко
и
мирно
,
као
кад
уморено
дете
легне
у
цвеће
па
заспи
...
-
Зар
већ
оде
мајко
?
...
писну
Лепосава
па
паде
на
мртваца
и
стаде
га
плаховито
љубити
,
а
кад
мало
дахну
од
силног
плакања
,
онда
се
наже
на
постељу
па
тужно
тресући
главом
још
тужније
нарицаше
:
Ох
та
за
што
не
гледате
очи
моје
?
Коча
нам
је
с
пута
дош’о
мајко
слатка
,
Што
се
срдиш
,
што
не
љубиш
чедо
своје
,
Не
питаш
га
ни
за
здравље
,
здравље
моје
!
Али
Коча
од
свега
тога
нарицања
ништа
није
чуо
.
Он
само
целива
мајку
своју
,
гледаше
је
неколико
тренутака
,
е
би
рекао
пуче
му
срце
у
грудима
,
па
онда
брзо
убриса
с
лица
сузу
,
која
му
пође
низ
образе
,
те
нагло
поче
ходити
по
соби
.
Чело
му
се
страшно
натушти
као
кад
је
у
боју
,
па
само
крхаше
руке
...
Он
је
премишљао
своју
тужну
судбу
,
у
њему
се
кидаше
живо
срце
у
недрима
кад
помишљаше
шта
му
је
починио
онај
,
кога
је
с
улице
у
своју
кућу
узео
,
неговао
га
,
пазио
га
као
свога
брата
...
—
Али
наћи
ћу
ја
њега
,
часнога
ии
крста
!
Страшно
ће
ми
платити
!
Нек
је
сакривен
испод
пакла
,
опет
ћу
га
наћи
,
да
му
платим
што
је
заслужио
!
...
Па
онда
приђе
својој
вереници
те
поче
да
је
теши
и
да
је
ућуткује
,
говораше
јој
да
не
жали
што
им
се
мајка
усрећила
.
За
тим
клече
поред
мртва
тела
своје
миле
мајке
,
па
је
дуго
,
дуго
гледаше
...
Као
да
му
се
читава
планина
навалила
на
срце
,
тако
му
је
тешко
било
,
али
опет
за
то
,
он
није
сузе
пустио
...
Пошто
је
тако
не
мичући
се
постојао
,
наже
се
те
пољуби
неколико
пута
оне
хладне
као
смиљ
жуте
образе
,
ону
суху
руку
која
некада
тако
добра
,
тако
милостива
беше
,
па
онда
нагло
устаде
.
—
Прости
мајко
,
што
Коча
несме
ни
толико
да
ти
захвали
на
твојој
слаткој
нези
и
милости
,
да
те
до
гроба
однесе
!
...
Прости
!
...
За
тим
силно
загрли
своју
вереницу
,
преклињаше
је
да
још
не
очајава
што
он
одлазити
мора
.
—
Сахрани
лепо
мајку
нашу
,
а
немој
плакати
за
мном
,
до
неколико
дана
или
ћу
за
навек
код
тебе
остати
,
или
---
-
До
неколико
дана
—
бризну
Лепосава
у
плач
—
али
где
ћу
ја
бити
за
неколико
дана
?
Хоћеш
ли
да
те
чекам
у
овој
пустој
кући
,
у
којој
никога
жива
нема
...
Кочо
,
и
ти
ме
остављаш
као
што
ме
оставише
и
отац
и
мајка
,
као
што
ме
оставише
сви
,
сви
...
.
Кочи
се
тако
напрегнуте
прса
,
да
је
помислио
хоће
прснути
.
Тако
се
препунише
тугом
.
—
Ох
Лепосаво
—
промуца
Коча
грцајући
у
тузи
—
зар
и
ти
?
Та
помисли
да
си
Српкиња
,
помили
на
заклетву
,
којом
се
једно
другом
заверисмо
!
...
Зар
хоћеш
да
останем
код
тебе
;
а
нек
уђу
Турци
у
наш
завичај
,
нека
секу
и
пале
,
нека
...
.
—
Не
,
не
,
то
не
ћу
!
—
прену
се
девојка
,
а
у
лицу
јој
сијну
као
сунце
неко
особито
,
свето
осећање
:
—
Иди
,
само
да
не
закасниш
,
ма
...
ма
се
нигда
не
видели
...
па
опет
клонувши
слаба
женска
страна
,
паде
поред
постеље
мртвачке
.
Вођ
још
једном
целива
своју
мајку
,
још
једном
пригрли
своју
Лепосаву
,
па
се
силно
одвоји
и
оде
...
Све
се
утиша
...
Лепосава
је
чула
како
јој
вереник
одјезди
у
брзом
трку
на
своме
вранцу
,
она
је
слушала
његов
бахат
дуго
,
а
он
све
слабији
,
слабији
биваше
док
са
свим
не
ишчезе
...
.
И
сад
је
Лепосава
опет
сама
била
,
али
много
страшније
но
икад
...
.
Једном
је
руком
држала
танку
воштаницу
више
мртвачке
главе
,
а
своју
уморену
тужну
главу
наслонила
је
на
ледене
груди
мајке
своје
...
Сиротица
,
надала
се
да
ће
и
сад
наћи
среће
и
утехе
на
тим
добрим
грудима
,
као
некада
...
Ништа
се
не
чујаше
...
Све
поштоваше
мртваца
,
нити
је
икакав
глас
узнемирио
његову
тишину
,
осим
сове
,
што
по
кадшто
слеташе
на
прозор
да
дрекне
својим
промуклим
гласом
,
гледајући
укочено
својим
грдним
очима
лепу
очајницу
,
како
је
на
мртво
тело
пала
...
XX
.
Већ
је
захладило
,
она
жестока
жега
од
мало
час
губљаше
се
полако
,
и
тихи
ветрић
што
у
летње
вечери
онако
чудном
снагом
крепи
људске
груди
,
опет
љуљкаше
невесело
лишће
,
буђаше
га
из
обамрлости
повраћаше
му
оно
дивно
зеленило
његово
...
И
по
крџалијнском
стану
оживе
момчадија
што
је
ваздан
лешкарија
под
чадорјем
чистећи
рухо
и
оружје
,
па
отпоче
играти
своје
јуначке
игре
које
су
тако
лепе
да
их
се
никад
нагледати
не
можеш
.
Ех
кад
кликну
бурне
крџалије
на
своје
ђувендије
да
им
коње
доведу
,
па
кад
појашу
,
па
кад
се
уреде
да
трче
халку
,
ала
је
то
дивно
погледати
!
...
Уредили
се
пусти
на
својим
алама
као
какви
џинови
,
а
сваки
се
титра
витим
копљем
којим
ће
гађати
,
па
само
чекају
старешину
да
их
пусти
да
полете
...
Напослетку
јавља
се
главар
на
искићеноме
хату
,
а
поред
њега
његови
перјаници
са
голим
сабљама
у
рукама
.
На
један
миг
старешине
полете
халкари
да
у
најбешњем
трку
гађају
гвоздену
халку
што
је
на
нишану
обешена
...
Док
се
ту
тако
игра
,
гађа
и
надскакује
на
другој
се
страни
стана
другче
ужива
дивно
летње
вече
...
Кад
пођеш
тим
редом
чадорја
помислићеш
да
си
зашао
у
шуму
где
се
резлеже
цвркут
небројених
тица
помешан
са
најслађим
извијањем
,
најтужнијим
прижељкивањем
,
погдекојег
славуја
...
Ту
можеш
чути
оне
занесене
источне
песме
што
су
кадре
опити
човека
жешће
но
икакав
хаџис
;
а
можеш
опет
видети
по
које
лепо
харемско
чедо
,
како
је
сетно
село
пред
свој
чадор
па
са
сузним
очима
гледа
како
сунце
полако
тоне
...
Ал
гле
,
пред
овим
најлепшим
чадором
никог
нема
.
Зар
Надина
не
љуби
лепо
вече
?
Али
њој
канда
није
стало
до
красног
заласка
сунчанога
,
она
се
је
затворила
у
свој
чадор
,
легла
на
меко
сиџаде
,
па
пустивши
шаркију
у
крило
загледала
се
за
густим
димовима
што
се
из
нарђила
извијају
у
врх
чадора
.
На
чело
јој
се
нагомилале
силне
бриге
,
а
у
грудима
јој
је
неко
тешко
осећање
,
које
јој
чисто
једва
дисати
даје
...
Она
се
сетила
своје
Перизе
своје
миле
госпође
,
што
јој
је
мила
ко
’
рођена
сеја
,
и
рад
које
се
она
није
затезала
доћи
у
средину
војника
,
само
не
би
ли
јој
помогла
,
да
се
утеши
једном
,
и
ево
прође
толико
времена
,
а
она
ништа
није
учинила
што
је
обећала
.
На
један
мах
скочи
са
сиџадета
плахо
,
мишљаше
мало
,
па
онда
одважно
рече
„
Још
вечерас
морам
покушати
!
...
“
Тек
што
она
то
изусти
,
а
склопљена
врата
од
чадора
,
отворише
се
полако
,
и
један
крџалија
промоли
своју
црну
главу
унутра
.
—
Надино
,
зове
те
господар
.
Понеси
шаркију
!
—
На
мах
!
одговори
ђувендија
па
пошто
војник
оде
,
она
подиже
очи
к
небу
—
сам
Аллах
нека
ми
помогне
!
...
—
Сад
се
огрну
у
своје
џубе
,
па
изишавши
из
чадора
упути
се
кроз
стан
хитно
ка
господаревом
чадору
.
Већ
бејаше
ноћ
.
Свуда
се
све
већма
и
већма
стишавало
,
а
небројне
звезде
на
чистом
плавом
небу
све
се
више
блистаху
,
све
лепше
долажаху
.
Кад
Надина
дође
до
Фејзијина
чадора
заста
зачуђено
.
Изнутра
се
не
чујаше
никаква
збора
а
камо
ли
кикот
и
џакање
господаревих
пријатеља
што
се
обично
увече
скупљаху
код
Фејзије
да
чују
Надинине
песме
.
—
Зар
је
Фејзија
вечерас
сам
?
—
питаше
се
девојка
полако
;
па
онда
одахнувши
неколико
пута
,
као
да
хоће
да
прикупи
снаге
за
тешки
посао
,
што
је
намерила
,
уђе
у
чадор
.
Код
Фејзије
беху
сви
главари
и
војводе
крџалијнске
,
али
сви
беху
ником
поникнули
,
па
сваки
ћутећи
жубраше
,
по
кад
кад
погледајући
свога
вођа
,
који
у
зачељу
седећи
беше
оборио
главу
на
прси
.
Тако
су
мучне
мисли
,
тако
тешке
бриге
биле
вечерас
у
тој
јуначкој
глави
,
да
се
ни
она
држати
није
могла
...
Кад
се
отворише
врата
од
чадора
,
и
кад
по
ћилиму
зашкрипнуше
местве
Надинине
,
подиже
Фејзија
очи
,
па
јој
заповеди
тихим
,
загушеним
гласом
:
-
Певај
Надино
што
најбоље
знаш
,
певај
да
ме
разгалиш
,
јер
ми
мучна
осећања
притискоше
груди
вечерас
!
...
—
Па
онда
опет
склопи
очи
,
а
изгуби
се
у
облацима
од
дима
из
нарђила
.
Надина
ладе
пред
господарем
на
колена
,
дотаче
ћилим
челом
својим
,
па
пошто
се
и
осталим
главарима
поклонила
клекну
на
једно
јастуче
што
за
њу
намештено
беше
у
дну
чадора
.
Она
отпоче
песму
...
Али
ја
нећу
да
певам
ту
песму
,
кад
је
не
умем
онако
испевати
као
што
ју
је
Надина
отпевала
,
ја
ћу
само
да
вам
испричам
шта
је
она
онако
силним
,
осећањем
,
с
онаком
ватром
отпевала
.
Она
певаше
о
невери
...
Певаше
о
неком
младом
арбанаском
витезу
,
што
је
у
давнашње
доба
живео
и
који
је
тако
дичан
,
тако
леп
,
тако
храбар
био
,
да
му
равна
не
беше
у
свем
свету
на
четири
стране
...
Једном
паде
млади
јунак
у
грдну
невољу
...
Већ
му
не
могаше
ни
јунаштво
његово
,
с
чега
му
сви
јунаци
завиђаху
,
већ
му
не
могаше
помоћи
ни
бистра
памет
његова
,
којом
се
свачему
дивити
могао
,
сад
га
ни
она
не
избави
...
Пропаде
му
сва
нада
да
ће
се
избавити
,
и
он
се
пусти
судбини
на
вољу
,
нека
чини
шњиме
шта
хоће
...
Али
баш
онда
,
у
оном
тренутку
кад
се
витез
опрашташе
са
светом
,
допаде
из
убаха
помоћ
...
Вила
из
горице
...
Она
га
је
изавила
...
Млађани
јунак
кад
опет
угледа
својим
очима
бела
света
,
кад
се
опет
дочепа
свог
помамна
коњица
и
свога
сјајног
оружја
,
чисто
се
опи
од
радости
...
—
Чим
хоћеш
да
ти
захвалим
дивна
моја
спаситељко
?
...
Казуј
,
ако
ће
бити
и
што
човек
није
кадар
учинити
,
ја
ћу
ти
учинити
!
...
—
Бела
вила
дуго
га
ћутећи
гледаше
,
на
послетку
му
нежно
паде
на
груди
,
па
му
узбуђено
рече
;
—
Узми
ме
,
за
љубу
!
...
—
Јунак
се
тргне
.
Али
на
мах
пригрли
своју
избавитељку
,
па
јој
се
ватрено
кунијаше
,
да
ће
намах
доћи
по
њу
у
планину
,
само
док
се
врати
са
мејдана
на
који
пошао
беше
...
Вила
поверова
младоме
витезу
,
и
он
одлете
на
своме
коњицу
...
Али
...
Слаба
је
вера
у
јунака
...
Вила
је
дуго
,
дуго
чекала
заручника
свога
,
дуго
је
бројила
данке
,
на
послетку
им
број
заборави
,
а
њега
још
не
би
...
На
послетку
кад
виде
вила
да
прође
и
трећа
година
,
она
се
претвараше
простом
сељанком
па
силажаше
кроз
гору
на
извор
који
је
баш
поред
друма
био
...
Ту
га
је
чекала
сиротица
,
и
још
се
надала
,
али
њега
нема
...
нема
...
Чекајући
тако
драгог
пролевала
је
горке
сузе
,
а
те
небројене
вилинске
сузе
слеваху
се
у
хладни
извор
крај
кога
је
седела
...
Једно
јутро
,
док
још
сунце
кроз
гране
просијаваше
,
седела
је
вила
крај
извора
горко
плачући
...
На
један
пут
зачу
где
кроз
гору
јече
таламбаси
и
свирке
,
а
кад
оне
престајаху
онда
се
разлеже
гора
од
дивних
сватовских
песама
...
Она
се
диже
од
извора
,
па
замаче
за
густо
шибље
које
иза
њега
беше
.
У
то
ударише
друмом
и
силни
сватови
који
вођаху
лепу
невестицу
.
То
су
сватови
онога
витеза
што
бејаше
вили
задао
веру
,
па
је
заборавио
,
те
се
другом
лепотицом
жени
...
Вила
задрхта
...
Кад
сватови
до
извора
дојездише
,
зауставише
се
да
се
мало
прихвате
...
Па
кад
хтедоше
поћи
повика
кум
.
—
Децо
,
мени
су
моји
стари
причали
,
да
је
овај
извор
чудотворан
...
Ко
с
њега
само
једном
пије
тај
се
нигда
разболети
неће
...
Зато
нек
се
сваки
напије
!
...
—
И
он
се
први
саже
па
се
напи
хлађане
водице
,
а
за
њим
младожења
с
младом
,
па
за
њима
сви
свати
...
Али
шта
то
би
на
један
пут
?
...
Не
прође
неколико
тренутака
од
како
се
сви
напише
воде
с
извора
,
ал
’
сви
попадаше
земљи
...
Сви
...
сви
...
беху
мртви
...
Отроваше
их
горке
вилинске
сузе
што
у
извору
беху
...
Хеј
неверо
!
...
---
И
сад
Надина
стаде
с
бурним
осећањем
клети
неверу
,
рад
које
толике
праве
душе
изгибоше
,
али
Фејзија
прекиде
песму
.
Он
је
испрва
мирно
слушао
,
за
тим
кад
ђувендија
онако
дивно
поче
певати
о
миловању
,
он
се
опи
занесе
се
,
па
чисто
паде
...
Али
што
је
прича
даље
ишла
то
он
све
већма
к
себи
долажаше
,
поче
дрхтати
,
на
очи
му
се
намаче
крв
,
поче
крхати
руке
,
груди
му
се
силно
напрезаху
,
поче
гризти
уснице
тако
јако
да
их
на
послетку
раскрвави
,
а
кад
Надина
поче
клети
неверу
,
није
се
могао
уздржати
,
већ
скочи
нагло
дочепа
из
кубура
што
више
њега
вишаху
пушку
малу
,
па
притрча
ђувендији
,
грмнувши
страшним
гласом
.
—
Жено
,
је
л
’
те
пакао
тој
песми
научио
?
Главари
скочише
,
па
се
почеше
згледати
...
—
Оставите
ме
браћо
!
...
—
рече
им
изнемоглим
гласом
,
и
кад
га
они
вртећи
главом
послушаше
,
он
баци
пушку
,
па
паде
на
шиљте
,
те
само
покри
лице
рукама
,
ал
’
ни
речи
није
говорио
.
Надина
се
не
уплаши
од
његова
беснила
.
Она
мирно
сеђаше
на
своме
месту
,
само
што
је
тамбуру
спустила
.
А
да
ју
је
одиста
убио
она
не
би
пожалила
,
само
кад
је
достигла
што
је
желела
...
Надинина
песма
,
коју
је
она
гласом
што
често
звоњаше
као
прекор
отпевала
,
учини
читава
чудо
у
души
Фејзијиној
...
Он
се
живо
опомену
своје
Перизе
,
оног
лепог
умиљатог
анђеока
,
коме
је
он
живот
очемерио
...
Срце
се
кидаше
у
њему
кад
се
сети
оне
ноћи
и
башти
,
кад
се
у
Филибету
растадоше
,
кад
се
сети
оног
љубљења
,
оне
страшне
заклетве
којом
јој
веру
зададе
...
Па
коју
је
он
срамно
погазио
...
Чисто
стаде
човек
луд
...
Сад
се
опет
подиже
,
скиде
са
синџира
велико
кандило
које
на
сред
чадора
о
врху
обешено
бејаше
,
па
га
принесе
пред
лице
ђувендије
,
која
мирно
гледаше
шта
он
чини
...
—
Ох
ти
си
...
ти
си
...
—
муцаше
вођ
—
сада
те
тек
познадох
.
.
Ти
си
ми
донела
ону
киту
цвећа
,
којом
ме
је
Периза
на
састанак
звала
...
—
—
Јест
,
ја
сам
--проговори
ђувендија
достојанствено
,
уставши
с
јастучета
—
и
ево
сам
дошла
да
те
прокунем
у
име
Бога
који
сваком
суди
,
што
си
убио
најлепшег
анђеока
на
свету
,
неверо
!
.
.
—
—
Шта
рече
?
!
—
трже
се
крџалија
—
умрла
...
Зар
је
умрла
моја
Периза
?
...
—
па
очајно
преврну
очима
.
—
Још
није
умрла
,
али
муке
што
јој
задаје
твоје
неверство
,
страшније
су
од
смрти
...
—
—
Не
,
не
даље
...
—
мољаше
господар
робињу
—
ја
ћу
све
поправити
!
...
—
Крџалија
,
што
је
те
ноћи
стражарио
пред
господаревим
чадором
причаше
сутра
дан
својим
друговима
да
је
око
по
ноћи
звао
Шахина
у
чадор
Фејзији
,
и
да
је
пред
зору
господар
некуд
нагло
одјахао
...
XXИ
.
Кад
се
Абди
-
паша
,
несуђени
серашћер
од
Србије
,
са
жалосним
растрканим
остатцима
своје
грдне
војске
вратио
у
Једрене
,
хтео
је
на
пречац
свиснути
од
једа
и
срама
...
Сад
му
пропадоше
све
наде
...
Војске
нема
,
Арбанаси
се
отеше
,
до
Србије
се
доћи
не
може
...
А
на
Диван
не
сме
ни
помислити
,
кад
се
само
сети
с
каквом
је
хвалом
из
њега
пошао
...
И
Абдија
би
се
убио
да
немађаше
јединицу
ћерку
,
за
коју
би
и
од
паклених
,
страшније
муке
поднео
,
само
да
се
не
заплаче
његова
мила
Периза
,
тако
су
га
у
срце
дирале
њене
сузе
.
И
тако
се
чувао
стари
везир
да
нико
не
опази
како
је
њему
у
срцу
,
а
особито
се
претварао
пред
својом
Перизом
,
смејао
се
,
причао
јој
је
какве
занимљиве
приче
,
али
је
жестоко
женско
око
опазило
нешто
,
од
чега
девојчету
нека
страшна
хладноћа
кроз
срце
пролажаше
.
Она
је
видела
како
јој
отац
у
сред
какве
шале
,
у
којој
му
се
лице
весело
смешило
,
страшно
брзо
чупа
самур
којим
му
је
џубе
постављено
,
или
какву
драгоцену
амајлију
за
час
смрви
.
Он
све
то
није
опажао
да
чини
,
те
се
тако
издао
;
тако
је
видела
лепа
његова
јединица
,
да
јој
баба
страшна
мора
у
срцу
мори
,
опазила
је
па
је
стрепила
за
његово
здравље
...
И
доиста
није
се
узалуд
бојала
.
Не
прође
месец
дана
,
а
Абди
-
пашу
нађоше
једно
јутро
мртва
...
Лепа
везирова
јединица
остаде
сама
,
без
игде
икога
свога
...
У
целом
великом
сарају
покојног
везира
становаше
сад
лепа
Периза
сама
са
својом
старом
дадиљом
и
неколико
ушкопљеника
...
Али
она
је
и
волела
да
сама
живи
,
ту
је
до
миле
воље
кукати
смела
,
а
да
ником
на
досади
не
буде
...
Сад
опет
навалише
силни
бегови
и
спахије
да
је
просе
,
али
она
их
је
све
одбила
;
она
није
хтела
ни
да
мисли
на
то
,
она
је
само
мислила
на
неверног
Фејзију
,
љубила
га
је
још
све
већом
ватром
што
је
он
већма
заборављаше
...
—
Издајниче
!
—
јецала
је
она
често
лежећи
очајно
на
миндерлуку
—
и
ако
си
ти
погазио
свету
заклетву
,
којом
се
једно
другом
заклесмо
кад
...
—
и
сад
се
сиротица
гушила
сећајући
се
оне
ноћи
пре
нег
што
ће
поћи
из
Филибета
—
ох
...
али
ја
нећу
да
је
погазим
.
Ја
ћу
се
удати
за
мрачни
гроб
,
кад
си
ме
ти
заборавио
!
...
Међутим
млад
неки
бесан
ага
по
имену
Абдурам
никако
се
не
хтеде
оканити
својега
прошења
,
а
кад
Периза
и
опет
свагда
одбијаше
,
онда
стаде
па
промишљаше
.
—
Валах
и
билах
,
овде
има
нешто
!
...
Јер
рашта
би
она
вољела
самовати
,
но
благовати
по
моме
харему
?
...
Хм
!
...
Ухвати
ћу
ја
све
трагове
!
...
Па
онда
зовну
у
свој
конак
једног
Перизина
ушкопљеника
,
те
је
врло
дуго
шњиме
говорио
,
па
га
она
одпусти
и
он
оее
из
Абдурамановог
конака
са
зажареним
очима
...
У
Перизину
сарају
беше
ко
к
другдаш
мртвачка
тишина
...
Слуге
су
давно
поспале
,
а
очајна
госпођа
сеђаше
у
својој
малој
соби
,
ћутећи
као
стена
,
и
непомично
гледајући
у
шаре
драгоценог
ћилима
што
беше
разастрт
по
поду
.
С
њоме
се
опет
играју
страховите
мисли
које
је
час
убијаху
,
кидајући
у
њој
и
оно
живота
што
јој
остаде
и
гасећи
последњу
искру
наде
,
а
час
уљуљкиваху
најлепшим
сликама
...
—
Не
,
није
могуће
да
ме
је
сасвим
заборавио
...
Оне
очи
његове
у
којима
је
сама
чиста
истина
...
Ох
оне
очи
!
...
Па
оно
ведро
јуначко
чело
...
Па
она
...
Није
,
није
тако
ми
Бога
,
неможе
бити
да
ме
је
изневерио
!
...
—
и
варајући
се
тако
сама
,
устајаше
весело
са
миндерлука
,
ходаше
по
соби
,
а
груди
јој
мало
лакше
дисаху
па
онда
би
се
занела
у
лепе
сне
,
како
ће
јој
једном
доћи
вереник
,
па
како
ће
срећно
шњиме
живовати
...
.
Сиротица
она
је
само
у
снима
срећна
била
!
...
Па
и
они
да
бар
могу
по
дуже
да
варају
човека
!
Најмањи
шушањ
растера
их
као
зрака
сунчана
што
разбије
и
разагна
маглу
.
.
По
каква
страшна
мисао
штрецнула
би
је
кроз
срце
као
стрела
,
па
би
као
скамењена
стала
.
—
Па
што
не
дође
?
Што
ми
се
ма
како
не
јави
;
та
његова
је
отаџбина
слободна
?
Да
није
погинуо
?
...
Ху
!
...
—
и
ту
се
стресаше
јадно
девојче
—
не
,
не
,
жив
је
он
,
та
да
је
погинуо
,
Надина
би
ми
...
—
Али
кад
прошапта
то
име
,
она
пребледе
као
крпа
,
јер
се
сети
да
ју
је
она
заборавила
коју
је
миловала
као
своју
сестру
,
којој
је
толика
добра
чинила
.
—
Аох
,
па
и
она
ме
је
изневерила
!
...
Сви
!
...
сви
!
...
сви
!
...
—
И
више
се
не
могаше
сиротица
уздржати
на
ногама
,
већ
паде
на
колена
,
а
глава
јој
клону
на
миндерлук
.
У
тај
мах
подиже
се
перде
на
вратима
од
собе
,
и
на
прагу
стајаше
дадиља
Перизина
,
која
кад
угледа
како
јој
госпођа
бледа
као
смиљ
на
поду
лежи
,
склопи
тужно
руке
,
па
погледа
к
небу
,
као
да
хоће
да
га
пита
,
докле
ће
се
сирото
девојче
патити
на
правди
Бога
,
па
онда
јој
приђе
полако
.
—
Чедо
моје
!
—
прозбори
јој
тихо
,
пољубивши
је
у
чело
што
чисто
згараше
од
ватруштине
,
и
дижући
јој
дуге
свионе
витице
што
јој
беху
по
образима
пале
—
слатка
моја
Перизо
,
ох
,
немој
тако
јако
тужити
!
...
—
Девојче
подиже
тешко
своје
мутне
исплакане
очи
.
—
Фате
—
питаше
је
тихо
—
зашто
не
спаваш
,
ти
бар
можеш
спавати
!
...
—
и
њена
лепа
глава
опет
клону
...
Старици
грунуше
сузе
као
киша
.
—
Опрости
,
опрости
ми
што
те
узнемирих
,
али
морала
сам
.
У
мојој
је
соби
нека
ханума
која
те
моли
да
је
преда
се
пустиш
.
Вели
да
има
с
тобом
важних
послова
још
ноћас
да
сврши
!
...
—
—-
Ханума
?
—
питаше
зачуђено
Периза
па
устаде
—
у
по
ноћи
!
А
која
је
?
—
додаде
поћутивши
мало
.
—
Неће
да
се
каже
по
имену
!
...
—
Периза
ћуташе
мало
,
па
онда
рече
:
—
Ако
је
опет
каква
проводаџијка
,
нека
ме
се
окани
кумим
је
Богом
.
А
ако
је
у
невољи
,
па
је
дошла
да
јој
ја
помогнем
,
пусти
је
намах
!
...
Дадиља
оде
,
али
док
је
Периза
замишљено
неколико
пута
преко
собе
прешла
,
она
се
врати
и
доведе
са
собом
неку
булу
,
која
се
тако
у
јашмак
замотала
да
јој
се
ни
очи
не
виде
.
—
Шта
желиш
ти
од
мене
ханумо
?
По
чему
сам
ти
тако
затребала
да
си
ме
у
по
ноћи
потражити
морала
?
—
Непозната
се
до
земље
поклони
,
па
проговори
промуклим
гласом
.
—
Опрости
честита
шћери
везирска
,
што
се
усудих
да
ти
санак
покварим
,
ма
ја
ти
имам
на
само
нешто
казати
!
...
—
Периза
задрхта
од
овога
гласа
.
Учини
јој
се
да
је
тај
глас
дуго
,
дуго
слушала
док
је
још
као
јагњешце
срећна
била
,
али
се
не
могаше
сетити
у
кога
беше
такав
глас
,
зар
од
тешке
туге
која
јој
је
све
забунила
.
Она
климну
главом
на
своју
дадиљу
да
се
уклони
,
и
ова
оде
али
је
најпре
једним
знаком
казала
својој
госпођи
да
пази
на
се
.
Још
није
она
ни
низа
стубе
сишла
,
а
незнана
ханума
журно
скине
са
себе
јашмак
,
па
паде
на
колена
пред
Перизом
,
молећи
је
кроз
плач
:
—
Ох
,
слатка
,
мила
моја
ханумо
,
можеш
ли
ми
опростити
!
...
—
—
Надина
!
—
писну
Периза
па
се
трже
неколико
корака
од
чуда
,
али
на
мах
полете
к
њој
,
па
је
силно
загрли
—
где
си
сејо
,
ако
Бога
знаш
,
ја
мнидијах
већ
да
си
ме
заборавила
!
...
—
—
Ја
да
заборавим
тебе
што
си
ми
слободу
,
живот
,
дала
?
...
Пре
би
се
сунце
у
воду
претворило
,
али
тако
ми
Аллах
помогао
,
нијесам
могла
прије
ријеч
одржати
!
—
куњаше
се
Надина
не
могући
се
нагледати
своје
другарице
и
госпође
...
—
Ох
моја
добра
Надино
,
Бог
нек
ти
наплати
што
ме
нијеси
заборавила
—
грљаше
је
Периза
па
онда
плачући
настави
—
а
њему
нека
Бог
суди
што
је
заклетву
погазио
!
...
—
Надина
устаде
зачуђено
.
—
Шта
то
велиш
?
Ти
кунеш
Фејзију
,
што
те
сад
жарче
но
икад
љуби
,
што
је
оставио
сву
своју
војску
па
похитао
теби
?
...
—
—
Како
?
!
...
—
муцаше
девојче
не
знајући
од
чуда
шта
да
чини
—
дошао
је
?
!
...
—
Самном
заједно
!
—
одговори
Надина
достојанствено
—
или
зар
мислиш
да
би
ти
се
ја
жива
вратила
,
а
да
реч
не
одржим
?
—
Сад
се
лепа
Периза
узвера
,
очи
јој
се
засветлише
,
хотела
би
да
проговори
али
не
могаше
,
само
једва
изусти
.
—
Надино
...
то
је
...
зло
...
—
Ђувендија
се
трже
па
је
мераше
зачуђено
.
—
Зло
што
је
Фејзија
у
Једрене
дошао
?
—
—
Јест
...
ох
...
опазиће
...
ухватиће
га
!
...
—
Надина
се
насмеја
.
—
Небој
се
сунце
моје
!
...
Ја
сам
га
онуда
провела
,
где
га
никаква
жива
душа
опазити
није
могла
!
—
па
после
ових
речи
изађе
брзо
из
собе
,
а
после
неколико
тренутака
-
-
дивна
Периза
паде
у
наручје
свога
Фејзије
...
Ако
има
среће
и
на
овом
свету
,
то
су
двоје
одиста
у
том
загрљају
срећни
били
.
Они
се
само
љубљаху
,
ни
речце
несу
проговорили
,
а
и
није
било
нужно
,
њихови
су
погледи
млого
више
исказивали
но
што
би
све
речи
кадре
биле
.
У
тренутку
заборави
лепа
Периза
своје
очајање
,
своју
тугу
која
јој
тако
јако
срце
притисла
била
да
је
издахнути
хтела
;
међу
пољупцима
своје
драге
заборави
Фејзија
грижу
савести
која
му
је
целим
путем
као
орловским
канџама
срце
раздирала
,
он
сад
заборави
све
,
учини
му
се
да
је
сад
она
иста
ноћ
,
оно
исто
место
на
коме
се
растао
са
својом
Перизом
.
—
Па
и
Надина
тако
је
била
опојена
срећом
коју
је
она
израдила
,
да
је
и
она
заборавила
и
на
себе
и
на
све
што
беше
око
ње
,
те
тако
нико
не
опази
да
се
перде
на
вратима
мало
ошкрину
и
да
је
у
собу
провирила
једна
бела
чалма
извезена
златом
а
окићена
драгим
камењем
,
испод
које
се
кезило
гадно
неко
лице
обрасло
у
густу
црну
браду
...
XXИИ
.
И
ако
је
Радич
с
војском
хитао
што
је
могао
брже
,
опет
га
је
Кочо
стигао
пре
нег
што
је
доспео
у
Крајину
.
Његов
је
вранац
летео
као
да
је
наједанпут
окрилатио
,
и
Коча
га
је
небројно
пута
у
чело
пољубио
,
што
га
је
на
време
донео
...
.
Сад
вођ
пролеташе
кроз
све
чете
,
свуда
храбраше
све
већма
распаљујући
пламен
који
и
онако
страховито
букћаше
у
прсима
његових
јунака
;
те
тако
стигоше
пред
Пореч
.
Ту
стиже
ухода
,
коју
је
Радич
напред
послао
био
да
распита
за
непријатеља
.
Он
је
тако
бесно
јурио
да
му
коњиц
мртав
паде
на
неколико
корака
пред
српском
војском
.
Али
ухода
хитро
као
јелен
одскочи
од
њега
па
притрча
вођу
.
—
Господару
,
непријатељ
је
близу
.
Он
иде
рахат
као
да
ће
у
сватове
,
ал
га
има
—
куга
их
сатрла
—
коликог
није
нигда
видела
српска
земља
!
...
—
Та
да
се
свака
капљица
у
мору
претвори
у
хиљаде
Турака
,
опет
неће
уђи
у
српску
земљу
,
док
је
мени
на
рамену
главе
,
и
док
је
око
мене
браће
моје
!
...
Напред
!
...
—
па
опет
ободе
вранца
,
а
његова
храбра
војска
канда
није
од
Левча
дан
,
ноћ
,
јурила
,
полете
опет
.
Тек
да
зађе
сунце
,
а
Коча
стаде
.
Он
је
доспео
где
је
желео
пре
непријатеља
.
То
беше
кланац
више
Пореча
...
Уздигла
се
отсечена
стена
,
уздигла
се
пуста
,
да
јој
једва
оком
врха
сагледати
можеш
,
а
испод
стене
дала
се
дуга
узацка
стаза
да
по
њој
једва
два
коњика
јахати
могу
јер
с
друге
стране
поред
целог
пута
пукао
је
страшан
амбис
од
кога
човека
језа
хвата
,
ако
само
уњ
погледа
...
Ту
је
зауставио
српски
вођ
своју
војску
.
Ту
пред
тим
кланцем
стао
је
да
чека
непријатеља
.
Не
потраја
дуго
,
а
Коча
осети
да
се
Турци
приближују
,
па
како
иза
стене
беше
ускочио
месец
,
те
се
спрам
њега
виђаше
као
у
по
дана
,
то
Коча
заповеди
да
се
све
чете
уклоне
испред
богаза
,
па
се
прикрију
иза
стене
,
ал
опет
да
су
близу
па
да
одмах
истрче
пред
стазу
како
јекне
џевердан
његов
...
Све
се
то
намах
учинило
,
тако
,
да
Турци
с
оне
стране
кланца
ни
сањати
не
би
могли
да
овамо
и
једног
живог
човека
има
.
Сад
Коча
сјаха
свога
вранца
,
па
приђе
крају
стене
,
те
прилегнувши
земљи
слушаше
пажљиво
,
разбирајући
сваки
шушањ
.
Он
држаше
преко
крила
свој
џевердан
,
а
палац
му
на
орозу
беше
...
Ветар
што
лети
онако
дивно
у
вече
пири
,
доношаше
сад
српској
војсци
преко
амбиса
неке
чудне
,
не
разборите
гласове
,
из
којих
Коча
наскоро
распозна
вриску
коња
,
подвикивање
турско
,
и
цактање
оружја
које
из
далека
шушташе
као
шума
у
гори
...
—
Пст
!
—
викну
мало
после
Коча
,
и
све
се
утиша
.
Он
је
осетио
да
Турци
уђоше
у
кланац
.
А
кад
већ
приђоше
толико
близу
да
је
и
речи
разумевати
почео
,
скочи
као
лав
с
места
,
па
ужди
џевердан
...
Јекну
пусти
преко
амбиса
као
гром
.
Намах
за
тим
прихватише
прве
чете
сложно
из
пушака
,
па
осим
страшног
одјека
из
провале
,
одјекну
им
још
страшније
стропоштавање
турских
чета
,
што
се
у
пропаст
сурваваху
.
Сад
нагрну
бесна
Турадија
што
мишљаше
да
је
с
ове
стране
тек
малена
чета
коју
ће
за
час
растерати
,
па
стаде
сипати
ватру
као
облаци
кишу
,
али
заман
,
Кочине
се
чете
намах
попуњаваху
,
а
Турци
гомилама
падаху
у
провалу
...
Не
прође
по
сахата
а
стаза
се
тако
закрчи
од
лешева
,
да
се
Турци
скрхаваху
немајући
времена
ни
опалити
из
пушака
.
На
послетку
увидеше
Турци
да
је
узаман
тај
силни
јуриш
па
престадоше
.
Коча
понамешта
страже
на
ушће
од
кланца
заповедивши
им
да
му
јаве
ако
и
најмањи
знак
од
Турака
опазе
.
Али
стражари
целу
ноћ
ништа
нит
видеше
,
нит
чуше
...
С
оне
стране
стене
не
могаше
се
ништа
опазити
,
а
на
стази
се
ни
један
Турчин
појавио
није
...
-
Све
што
чујаху
то
беше
мукло
хучање
што
се
из
амбиса
поче
подизати
помешано
са
каквим
уздахом
који
се
једва
чуо
...
Учини
им
се
као
да
је
на
једанпут
кроз
провалу
ударио
какав
грдан
поток
па
ваља
дрвље
и
камење
...
Пошто
се
Коча
уверио
да
Турци
ноћас
не
мисле
ударати
,
заповеди
да
се
закопају
мртваци
.
Овај
га
је
бој
стао
петнаест
храбрих
детића
,
али
он
није
тужио
за
њима
,
и
ако
му
је
сваки
војник
као
рођени
брат
мио
био
,
није
их
жалио
јер
се
славно
заменише
...
Њихову
смрт
платише
стотине
Турака
...
Ох
,
та
он
само
још
то
жели
да
тако
погине
!
...
Он
ћутећи
клече
поред
својих
мртвих
другова
,
па
пошто
их
је
подуже
гледао
уживајући
силно
у
оном
срећном
смешењу
што
се
и
у
мртвим
њиховим
лицима
јасно
чатити
могло
,
целива
свакога
у
место
свију
чета
,
па
онда
их
закопаше
,
а
сви
им
од
срца
рекоше
:
—
Бог
да
вам
душу
прости
!
—
Кад
и
то
сврши
,
онда
вођ
сазва
своје
главаре
,
заповеди
им
да
добро
пазе
на
своје
чете
,
и
да
на
све
стране
наместе
страже
:
па
обишавши
још
једном
оне
што
чуваху
богаз
,
врати
се
своме
вранцу
па
скине
из
утерћије
своју
кабаницу
,
те
леже
поред
свога
коњица
да
отпочине
,
јер
га
већ
издаде
изломљено
тело
од
силних
напрезања
,
и
од
силних
чуда
што
га
снађоше
за
ово
неколико
последњих
дана
...
-
-
-
Сутрадан
била
је
Кочина
војска
опет
весела
и
одморна
да
се
ако
затреба
три
дана
без
престанка
бије
.
Истина
коморе
им
још
не
беху
стигле
,
али
сељаци
из
целе
околине
на
мах
са
свим
срцем
,
донеше
им
изобила
хране
и
громовитог
крајинца
.
А
пред
вече
им
стигоше
и
коморе
...
Сад
је
било
милина
погледати
,
како
се
од
песама
ори
цео
предео
,
како
се
забелише
силни
чадори
као
да
снег
паде
,
како
ли
се
разгрокташе
небројене
ватре
поред
којих
се
окретаху
масне
печенице
.
Коча
је
стајао
пред
својим
чадором
,
па
скрстивши
руке
па
прси
,
радосно
се
смешио
видећи
како
му
се
по
целом
стану
ори
песма
,
како
му
је
сваки
војник
весео
,
па
како
се
био
загледао
и
не
опази
да
му
приђе
један
човек
замотан
у
струку
,
а
с
обореном
главом
.
—
Господару
.
—
прозбори
незнани
јунак
,
панувши
на
колена
пред
Кочом
.
—
Мирко
!
—
зачуђено
проговори
вођ
кад
га
угледа
—
шта
је
то
Сењанине
,
што
си
тако
блед
,
што
клечиш
предамном
?
Устани
брате
!
—
па
га
братски
загрли
и
подиже
.
—
Ох
,
што
ме
не
пустиш
да
умрем
под
твојим
ногама
?
Ја
несам
достојан
да
погледам
у
твоје
свето
лице
!
...
—
Коча
га
зачуђено
мераше
.
—
Ја
не
разумем
што
велиш
!
—
—
Саслушај
ме
господару
,
па
ме
онда
исеци
на
комаде
,
ал
’
ја
ти
се
морал
исповедити
.
