нашетужно
мезимче
!
...
Ах
,
Цано
,
Цано
!
...
—
Цано
,
Цано
...
слатко
моје
дете
,
где
си
благо
мајци
!
...
Ах
,
проклети
Турци
!
—
тужно
јадиковаше
Митра
а
сузе
само
сипљу
.
—
Освета
!
...
освета
!
—
викну
Ђорђе
и
дохвати
јатаган
,
који
беше
иза
њега
на
зиду
обешен
.
—
Освета
!
—
громко
узвикнуше
Мицкови
другови
.
Мицку
беше
већ
узаврела
његова
јуначка
крв
.
Једва
чекаше
тренутак
па
да
учини
покољ
са
тим
гадним
Турцима
,
који
тако
свирепо
отимљу
српску
децу
из
наручја
њихових
родитеља
.
Сунце
већ
беше
зашло
иза
даљних
гора
.
Вечерњи
лахор
поче
да
пири
и
да
доноси
оно
тихо
брујање
од
звонаца
са
сељачких
стада
од
младих
јагањаца
,
која
се
већ
враћаху
са
ливада
и
пашњака
.
Чула
се
и
по
која
фрула
,
чија
мелодија
беше
у
толико
дивнија
,
у
колико
се
мешаше
са
оним
тихим
брујањем
од
звонаца
.
Мицко
још
није
хтео
да
пође
.
Он
је
са
нестрпљењем
очекивао
на
поноћ
,
као
најзгодније
време
за
нападај
.
Хтео
је
да
све
поспава
тихим
сном
и
да
се
у
тој
поноћној
тишини
полако
примакне
ка
Јешер
-беговом
конаку
.
Поноћна
песма
сеоских
петлова
већ
се
разлегаше
по
целом
селу
.
Помрчина
густа
к’о
тесто
.
—
Време
је
!
—
викну
Мицко
и
устаде
.
—
Освета
!
—
настави
Ђорђе
.
—
Освета
,
освета
!
...
смрт
душману
!
—
захори
се
глас
осталих
као
и
Мицкових
другова
.
Сад
се
Мицко
крену
са
својом
дружином
право
ка
Јешер
-беговом
конаку
.
С
њим
пође
и
Ђорђе
,
до
зуба
наоружан
,
хотећи
да
и
сам
освети
своју
драгану
.
После
неколико
тренутака
они
већ
беху
до
саме
капије
од
конака
.
Све
беше
поспало
.
Није
било
ни
једног
људског
бића
,
које
би
их
могло
приметити
.
Ни
лавеж
паса
,
услед
њиховог
пролаза
,
није
се
дао
чути
кроз
ову
глуву
и
нему
поноћ
.
Но
момци
Јешер
-
бегови
још
не
беху
жељни
за
сном
.
Они
те
вечери
потражише
сан
у
вину
.
Лампа
у
њиховој
соби
,
која
беше
до
саме
капије
од
конака
,
још
је
светлуцала
.
Сем
галаме
накресаних
момака
ништа
се
више
није
дало
чути
.
Мицко
сад
закуца
алком
на
вратима
,
јер
беше
већ
припремио
лукавство
,
како
би
сварао
момке
да
га
пусте
.
Један
од
момака
,
чувши
звекет
на
капији
,
одмах
истрчи
:
—
Ко
је
то
?
—
викну
он
па
брзо
отвори
врата
и
навири
мало
главом
.
—
Ја
сам
—
ја
,
а
ти
...
—
викну
Мицко
па
и
недовршив
,
махну
јатаганом
а
глава
накресаног
Турчина
одмах
паде
као
каква
бундева
на
земљу
.
Сад
Мицко
уђе
са
својим
друговима
и
Ђорђем
и
у
само
двориште
од
конака
.
Остали
момци
,
којих
беше
још
шест
,
из
радозналости
сви
беху
изашли
из
собе
да
виде
шта
је
било
.
Но
за
тренут
ока
а
сви
они
беху
сравњени
са
земљом
,
а
хајдуци
дивно
опраше
своје
зарђане
јатагане
у
њиховој
врелој
крви
.
Како
беше
врло
густа
помрчина
,
то
они
сад
упалише
једну
буктињу
и
пођоше
дубље
у
конак
.
Већ
почеше
полако
да
се
пењу
степеницама
,
јер
конак
Јешер
-бегов
беше
читава
кула
.
Кад
се
већ
беху
испели
горе
,
онда
неколико
њих
подметнуше
јатагане
и
врата
далеко
отскоче
,
срушивши
се
на
под
.
Јешер
-
бег
,
чувши
ову
треску
,
брзо
скочи
па
,
трљајући
очи
,
дохвати
пиштољ
и
пође
ка
вратима
.
И
саме
буле
беху
одмах
скочиле
са
својих
свилених
душека
,
када
беху
чуле
ону
треску
од
срозаних
врата
,
па
онако
наге
,
само
са
спаваћим
кошуљама
од
чисте
и
лаке
свиле
,
беху
одмах
отрчале
у
своју
заједничку
харемску
собу
,
мислећи
да
ће
тако
заједнички
лакше
поднети
изазвати
страх
.
Ово
исто
беше
учинила
и
Фатима
,
отргнувши
се
силом
из
Мехмедовог
загрљаја
.
Јешер
-
бег
,
видећи
јаку
светлост
,
помисли
у
први
мах
да
је
се
у
конаку
појавила
ватра
.
—
Ватра
,
ватра
!
—
повика
он
,
да
би
тиме
и
друге
пробудио
и
спасао
од
ватре
.
—
Кољи
!
—
громким
гласом
узвикну
Мицко
,
када
беху
ушли
у
харемску
собу
,
где
беху
оне
скоро
наге
харемске
хурије
а
сам
он
појури
у
другу
одају
,
да
би
потражио
Јешер
-бега
а
и
Станију
.
Бег
и
сам
беше
појурио
напред
те
се
тако
сусрете
са
Мицком
.
—
Ха
!
...
ту
ли
си
,
гадни
отмичару
!
—
викну
Мицко
и
потеже
својим
јатаганом
.
Јатаган
тако
силно
тресну
,
да
се
Јешер
-
бег
онако
наг
одмах
среза
на
под
.
Но
у
истом
тренутку
,
када
беше
Мицко
измануо
јатаганом
,
пуче
пиштољ
Јешер
-бегов
,
те
и
њега
мало
рани
у
ногу
.
Но
он
то
у
први
мах
и
не
осети
.
Пошто
сад
прикова
за
под
и
млађег
сина
беговог
,
који
беше
заједно
са
оцем
лежао
,
он
појури
да
тражи
Станију
по
другим
одајама
.
Његови
пак
другови
за
тренут
ока
посекоше
све
харемске
буле
.
Ђорђе
се
овде
показа
као
прави
јунак
.
Његов
оштри
јатаган
само
пишташе
у
ваздуху
а
крв
је
падала
као
киша
.
При
паду
једне
најлепше
а
и
најмлађе
буле
,
која
у
својој
танкој
свиленој
кошуљи
са
распуштеном
,
густом
,
црном
косом
изгледаше
према
светлости
као
каква
богиња
,
чу
се
очајни
глас
:
—
Не
,
драги
!
...
То
беше
Фатима
.
Но
јатаган
Ђорђев
,
к’о
плахи
ветар
,
у
томе
тренутку
не
могаше
се
задржати
.
Њему
беше
пала
толика
крв
пред
очима
,
да
му
сада
изгледаше
све
мрско
.
У
томе
гњеву
и
у
овој
сечи
он
и
не
примети
Фатиму
.
Тако
исто
и
Станија
у
први
мах
,
уплашена
и
збуњена
услед
оволике
навале
наоружаних
људи
,
није
могла
да
позна
свога
љубавника
.
Она
га
најзад
и
позна
,
но
у
истом
тренутку
изманути
јатаган
писну
и
она
се
сроза
на
под
.
Ма
да
Станија
ослови
Ђорђа
са
:
„
Не
,
драги
!
“
—
ипак
он
и
сада
није
могао
увидети
да
је
то
она
,
јер
ни
саме
речи
у
оном
узбуђењу
није
могао
да
схвати
.
Мицко
пак
,
јурећи
кроз
одаје
,
све
што
стиже
и
опази
од
Јешер
-
бегове
породице
,
све
одмах
,
својим
оштрим
јатаганом
растави
са
душом
.
Најзад
он
нађе
и
Мехмеда
,
који
се
беше
сакрио
у
једном
долапу
.
Мицко
га
одмах
ухвати
за
кошуљу
испод
грла
и
избаци
у
једном
маху
.
—
Казуј
,
море
,
где
је
Станија
!
—
викну
Мицко
,
треснувши
Мехмеда
о
под
.
—
Станија
?
!
...
Станија
?
!
...
ја
не
знам
!
—
муцаше
Мехмед
у
највећем
страху
.
—
Казуј
,
море
,
гадно
турско
копиле
!
—
грмну
Мицко
и
потеже
јатаганом
.
—
Станија
!
...
Фатима
!
...
—
поче
опет
муцати
Мехмед
,
подигнувши
нехотице
десну
руку
,
да
би
се
одбранио
од
Мицковог
јатагана
,
но
јатаган
тресну
и
он
се
већ
поче
копрцати
у
својој
рођеној
крви
к’о
заклано
јагње
.
Мицко
се
сад
тек
досети
,
чувши
Мехмедове
речи
,
да
је
Станија
потурчена
и
да
је
међ
’
оним
булама
у
харемској
одаји
,
зато
одмах
појури
к
њима
.
—
Не
!
...
ту
је
Фатима
...
Станија
!
—
викну
Мицко
хајдуцима
,
пошто
дојури
у
собу
.
Ал
’
буле
беху
све
поклане
.
Брзо
их
сад
они
почеше
претурати
,
не
би
ли
међу
њима
познали
и
саму
Станију
.
И
гле
!
...
Станија
беше
заиста
посечена
јатаганом
.
Сви
се
пренеразише
.
—
Ах
,
опрости
,
чедо
моје
миљено
!
—
тужно
одјекну
Ђорђев
глас
,
који
се
беше
нагао
над
Станијом
,
љубећи
скоро
мртво
тело
овога
невинашца
а
сузе
не
престајаху
.
Оне
су
расхлађивале
узаврелу
крв
,
којом
цело
тело
Станијино
беше
обливено
.
Станија
,
чувши
ове
речи
,
подиже
своју
нагу
руку
,
сву
крваву
,
отвори
очи
,
које
се
тужно
превртаху
но
опет
их
брзо
затвори
,
затвори
за
увек
.
Последњи
знак
њеног
живота
,
то
беше
тежак
уздах
.
—
Чекај
,
драга
,
—
јаукну
Ђорђе
у
овом
тренутку
,
па
пошто
извуче
пиштољ
,
он
га
одмах
напери
у
своја
прса
.
—
Не
,
Ђорђе
!
—
викнуше
остали
и
брзо
му
истргнуше
пиштољ
из
руке
тешећи
га
за
мртвом
Станијом
:
како
је
то
била
Божија
воља
.
Не
само
Ђорђу
већ
и
осталим
било
је
услед
овога
веома
тешко
.
Сви
осећаху
дубоки
бол
у
души
ал
’
узалуд
.
Станија
као
да
се
беше
наљутила
па
не
хте
ни
да
се
макне
или
бар
још
један
поглед
да
баци
на
ојађеног
Ђорђа
,
али
ни
тога
не
беше
.
Са
сузним
очима
изнесоше
двојица
мртво
тело
Станијино
и
понесоше
њеној
кући
.
Остали
одмах
запале
конак
и
пођу
за
овом
двојицом
.
Како
беше
конак
права
дашчара
,
то
за
неколико
тренутака
сав
беше
у
пламену
,
који
се
високо
повијаше
и
тако
осветљаваше
пут
,
у
овој
густој
помрчини
,
Мицку
и
његовим
друговима
.
Пошто
однесоше
Станију
њеној
кући
,
Мицко
са
својом
дружином
одмах
продужи
пут
за
Ћустендил
,
ма
да
га
нога
по
мало
већ
побољеваше
.
Несрећни
Михаило
и
Митра
груваху
се
непрестано
у
прса
и
тужно
запомагаху
над
својим
мртвим
мезимчетом
.
И
последња
нада
њихова
би
сахрањена
.
Они
,
сада
осташе
к’о
два
пања
у
пустој
гори
да
,
лијући
сузе
за
својим
сахрањеним
подмлатком
,
вену
све
до
последњег
часа
.
Кад
Турци
опазише
како
се
високо
повија
пламен
од
Јешер
-беговог
конака
,
они
беху
запрепашћени
.
Нико
се
из
куће
није
смео
ни
маћи
.
Са
неком
страхотном
зебњом
очекиваху
они
непрестано
да
и
њихове
куће
букну
у
пламену
.
Они
тврдо
вероваху
,
да
је
то
сигурно
или
руска
војска
,
чији
се
један
ескадром
још
задржаваше
у
Ћустендилу
,
или
српска
.
Сутра-дан
беше
се
за
ово
дочуло
и
у
Кратову
,
услед
чега
многи
Турци
одмах
побегоше
одатле
,
пошто
поведоше
са
собом
и
велики
број
заробљеника
,
који
им
беху
задавали
велики
страх
.
Бојећи
се
да
и
њима
не
загрози
каква
опасност
,
они
се
тек
у
Скопљу
задржаше
.
После
неколико
дана
увидише
Турци
,
да
је
виновник
овој
паљевини
и
погибији
Јешер
-
бегове
породице
сам
Мицко
харамбаша
и
његова
дружина
.
Како
су
пак
знали
да
Мицко
живи
у
Ћустендилу
,
то
они
нареде
своме
конзулу
у
Софији
,
да
га
узме
одмах
на
одговор
.
И
заиста
,
не
прође
много
а
Мицку
већ
дође
позив
,
којим
га
позиваше
бугарски
суд
у
Ћустендил
.
Мицко
се
никако
не
могаше
да
растави
од
своје
Гине
,
коју
у
последње
време
беше
толико
заволео
,
да
би
и
свој
живот
радо
дао
за
њу
.
Услед
овога
он
и
не
хте
сада
да
потражи
спас
у
бегству
већ
намисли
да
га
нађе
у
лукавству
.
Чим
му
беше
стигао
позив
од
суда
,
одмах
он
позове
на
вечеру
своје
познанике
:
Мамута
-
кафеџију
,
Јуду
галантериског
трговца
и
бојаџију
Ламбра
.
Још
не
беху
ни
почели
са
вечером
а
Мицко
устаде
и
поче
благим
а
одважним
гласом
да
им
објашњава
,
зашто
их
је
звао
:
—
Драги
пријатељи
!
...
Ја
сам
вас
вечерас
позвао
да
се
овако
у
друштву
колико
почастимо
,
толико
и
да
вам
се
пожалим
на
једну
велику
невољу
!
...
—
И
кажи
...
и
ћу
погинем
за
тебе
!
—
одговори
одмах
Јуда
,
очекујући
узнемирено
на
Мицкову
жељу
.
—
Ефенди
Мицко
ја
ти
дајем
моју
тврду
веру
„
ја
ти
дајем
моју
бесу
,
да
ћу
ти
све
учинити
,
што
год
зажелиш
!
—
продужи
Мамут
.
—
И
у
мене
се
уздај
,
војвода
-
Мицко
!
—
рече
одважно
Ламбро
.
—
Хвала
вам
,
пријатељи
моји
!
...
.
Ја
сам
и
сам
знао
да
ми
ви
нећете
отказати
љубав
и
помоћ
у
овој
невољи
,
зато
сам
баш
нарочито
вас
и
позвао
и
надам
се
да
ћете
ми
се
радо
одазвати
мојој
жељи
!
...
—
Хоћемо
!
...
хоћемо
!
—
захори
се
глас
осталих
.
—
Ви
знате
да
сам
ја
данас
добио
позив
од
суда
а
и
зашто
сам
га
добио
!
...
Ви
знате
да
сам
ја
оптужен
за
убиство
Јешер
-бегово
и
његове
породице
као
и
за
паљевину
њиховог
конака
!
...
—
Знамо
,
знамо
,
војвода
Мицко
!
—
чује
се
опет
глас
осталих
.
—
Да
ми
се
,
пријатељи
моји
,
не
би
десила
каква
несрећа
услед
овога
,
ја
сам
вас
ето
позвао
да
се
мало
почастимо
и
нашалимо
,
ал
’
и
да
се
посаветујемо
о
овој
мојој
ствари
!
...
—
И
треба
!
—
одговоре
остали
.
—
Е
добро
,
кад
баш
тако
велите
а
ја
вам
још
сада
кажем
,
да
ћу
се
због
моје
оптужбе
позвати
на
вас
као
сведоке
и
ви
на
саслушању
,
у
суду
,
морате
рећи
оно
исто
,
што
вам
ја
сад
будем
наредио
!
...
—
Кажи
,
брат-
Мицко
,
кажи
!
...
тако
мора
и
бити
!
—
упадоше
опет
остали
.
—
Ти
,
Мамуте
,
кад
будеш
позват
од
суда
за
сведока
,
мораћеш
на
саслушању
рећи
,
да
сам
ја
целе
оне
ноћи
,
када
је
оно
дело
у
Јаћимовцу
извршено
,
био
непрестано
у
твојој
кафани
и
непрестано
играо
карте
са
Ламбром
!
...
—
—
А
ти
,
Ламбро
,
мораћеш
признати
,
да
сам
се
заиста
целе
те
ноћи
с
тобом
картао
!
...
—
О
...
о
...
још
како
!
...
Цела
чаршија
зна
ко
увек
добија
на
картама
!
—
викну
Ламбро
,
смејући
се
гласно
.
—
Јест
,
Бога
ми
,
газда
Ламбро
је
сила
на
картама
!
...
Ама
целог
дана
непрестано
је
у
мојој
кафани
и
увек
пије
а
још
ни
пет
пара
не
узедох
од
њега
!
—
упаде
Мамут
смејући
се
гласно
а
то
учине
и
остали
,
бацивши
своје
радознале
погледе
на
Ламбра
,
као
да
га
сад
тек
први
пут
виђају
у
свом
друштву
.
Јуда
сав
дрхташе
,
очекујући
,
шта
ли
ће
њему
сад
Мицко
наредити
.
—
Ти
,
Јудо
,
мораћеш
признати
како
сам
ја
баш
те
вечери
много
што
шта
пазарио
код
тебе
за
моју
Гину
!
...
—
Еј
...
кам
да
си
!
...
хоћу
господар
Мицко
,
хоћу
!
—
викну
радосно
Јуда
,
јер
он
очекиваше
на
много
тежу
дужност
.
—
Сад
,
упамтите
добро
,
што
вам
рекох
,
па
;
ако
ми
желите
добра
,
а
ви
ћете
морати
овако
сведочити
!
—
заврши
Мицко
,
радујући
се
што
је
све
овако
добро
испало
.
—
Не
брини
,
не
брини
,
газда
Мицко
!
...
хоћемо
—
одговоре
остали
.
Пошто
се
сад
овако
лепо
договорише
,
то
отпочеше
и
са
вечером
.
До
поноћи
непрестано
су
пили
и
мезетисали
а
лепа
Гина
служи
ли
служи
.
И
она
сама
беше
веома
радосна
,
што
је
ово
овако
испало
и
што
њен
Мицко
на
тај
начин
неће
морати
да
бежи
из
Ћустендила
.
Најзад
се
гости
разиђоше
,
уверавајући
Мицка
да
се
ни
за
шта
не
брине
.
Сутрадан
Мицко
одмах
оде
у
бугарски
суд
а
на
његов
позив
.
У
суду
је
био
и
један
турски
чиновник
,
послат
нарочито
за
ову
ствар
од
турског
конзулата
у
Софији
.
Мицко
,
пак
,
није
хтео
услед
ове
опасности
да
бежи
из
Ћустендила
не
само
услед
тога
,
што
не
би
хтео
радо
напустити
Гину
,
или
—
што
се
уздаше
много
у
оно
лукавство
већ
зато
,
што
је
велику
наду
полагао
и
на
ондашњег
председника
бугарског
министарства
—
Каравелова
,
који
га
беше
веома
заволео
услед
његовог
јунаштва
а
и
као
највећег-
турског
убицу
у
оно
време
.
—
Јеси
ли
ти
,
Мицко
харамбаша
?
—
упита
турски
чиновник
Мицка
,
када
већ
беше
отпочело
ислеђење
.
—
Ја
сам
,
честити
ефендија
!
—
одговори
Мицко
.
—
Ти
се
,
Мицко
,
оптужујеш
овде
за
неко
злочинство
!
—
настави
чиновник
и
поче
да
чита
оптужбу
.
—
Ја
...
заклао
Јешер
...
Јешер
бега
.
.
,
—
поче
Мицко
чудећи
се
,
пошто
чиновник
беше
већ
прочитао
тужбу
,
—
...
целу
породицу
...
запалио
конак
!
...
Помози
ми
,
света
Богородице
!
—
викну
Мицко
усплахирено
,
претварајући
се
и
поче
се
крстити
.
—
Ја
,
честити
ефендија
,
нисам
никада
ни
чуо
за
тога
Јешер
-бега
а
камо
ли
да
сам
га
ја
још
и
убио
па
шта
више
и
конак
му
запалио
!
...
О
,
милостиви
Боже
,
шта
ли
још
неће
бити
!
—
заврши
Мицко
и
поче
се
понова
крстити
.
—
Добро
...
добро
...
Мицко
!
—
упаде
сад
турски
чиновник
.
—
А
би
л
’
ти
могао
то
и
доказати
?
...
—
Још
како
,
честити
ефендија
!
...
Сви
овде
,
у
Ћустендилу
,
знају
да
се
ја
тих
дана
нисам
ама
ни
макнуо
одавде
.
—
Па
...
добро
,
кажи
који
су
то
људи
,
кажи
бар
двојицу
,
тројицу
!
...
—
Па
...
ето
...
на
пример
кафеџија
—
Мута
па
Ламбро
бојаџија
а
можете
упитати
и
јеврејина
Јуду
а
и
многе
друге
!
...
Сви
ће
вам
се
ако
хоћете
и
заклети
да
је
све
овако
,
као
што
вам
мало
час
рекох
...
Судије
,
које
беху
присутне
овоме
ислеђењу
,
одмах
послаше
пандуре
да
позову
именоване
сведоке
.
Не
прође
ни
по
сата
а
сведоци
већ
беху
у
судници
.
—
Мута
кафеџија
,
ко
је
то
?
—
упита
сад
турски
чиновник
.
—
Ја
сам
,
честити
ефендија
!
—
одазва
се
Мута
и
приђе
ближе
ка
чиновнику
.
—
Знаш
ли
ти
,
Муто
,
да
је
овај
Мицко
харамбаша
убио
једне
вечери
,
а
то
је
скоро
било
,
Јешер
-бега
у
Јаћимовцу
?
—
упита
га
сад
чиновник
.
—
Мицко
...
убио
Јешер
-бега
!
—
викну
Мута
чудећи
се
.
—
...
Море
,
кад
он
те
ноћи
не
погину
од
мене
,
неће
вала
никада
!
...
.
—
А
што
?
—
упиташе
присутне
судије
са
турским
чиновником
,
чудећи
се
.
—
Ама
,
просто
целе
те
ноћи
не
испусти
карте
из
руке
и
то
заједно
са
овим
Ламбром
—
показује
руком
на
Ламбра
—
па
шта
више
морао
сам
им
,
силом
,
и
кафе
кувати
!
—
заврши
Мута
.
—
Је
л
’
истина
овако
било
,
Ламбро
?
—
упита
један
од
судија
,
који
познаваше
Ламбра
.
—
Истина
је
,
господине
...
нећу
да
вас
лажем
!
...
Цела
чаршија
зна
,
да
ја
играм
карте
!
—
одговори
мирно
Ламбро
.
—
А
ти
,
Јудо
?
—
упиташе
га
судије
,
пошто
се
јако
насмејаше
,
заједно
са
оним
турским
чиновником
,
јер
Јуда
скоро
сав
дрхташе
од
страха
.
—
Шта
велиш
ти
на
ово
?
...
.
—
Ево
,
господине
,
ево
...
ево
ја
—
сто
гроша
!
—
поче
,
узнемирено
и
дрхтећи
,
Јуда
и
показиваше
место
у
записнику
дужника
једном
од
судија
,
где
беше
Мицка
задужио
са
сто
гроша
.
—
Те
исте
вечери
наузима
...
наузима
...
шта
ти
није
за
ону
његову
Гину
,
па
ни
пребијене
паре
!
...
Сви
прснуше
у
смеј
када
Јуда
заврши
љутито
,
истина
дрхтећи
али
претварајући
се
.
—
Бре
,
аферим
ти
,
синак
!
—
викну
онај
турски
чиновник
,
који
беше
прилично
у
годинама
,
и
поче
тапшати
Мицка
по
рамену
.
—
Међер
си
се
ти
поправио
,
а
?
—
упита
он
Мицка
.
—
Па
...
јесам
,
честити
ефендија
!
—
одговори
му
Мицко
веома
ласкаво
.
—
А
...
није
више
он
онај
стари
Мицко
харамбаша
!
...
Повукао
се
он
од
свега
тога
!
...
Ето
сад
хоће
да
се
и
удоми
овде
у
Ћустендилу
,
већ
је
се
верио
са
једном
,
Бога
ми
,
баш
лепом
цурицом
!
—
одговори
један
од
млађих
судија
,
смешкајући
се
у
Мицка
.
—
Е
...
аферим
,
аферим
!
...
нека
му
је
срећно
!
—
заврши
турски
чиновник
,
па
извади
одмах
новчаник
и
награди
Мицка
са
тридесет
златних
лира
.
—
Сад
можете
ићи
,
кривице
нема
никакве
?
—
заврши
један
од
судија
и
Мицко
са
сведоцима
,
изишав
из
суднице
,
упути
се
право
ка
Мамутовој
кафани
.
ВИ
.
Пошто
Мицко
оде
са
сведоцима
заједно
,
у
друштво
,
право
у
Мамутову
кафану
,
то
је
сад
настала
пијанка
и
грајала
до
неко
доба
ноћи
.
Не
само
да
је
поднапио
своје
сведоке
већ
и
свакога
,
који
год
се
беше
затекао
у
кафани
,
или
ко
беше
дошао
да
му
честита
срећно
избављење
.
—
Пијте
,
другови
!
—
довикиваше
Мицко
.
—
Царева
хазна
плаћа
!
...
Прошав
овако
срећно
Мицко
сад
остаде
у
Ћустендилу
за
извесно
време
.
Лов
на
Турке
беше
сада
заменио
са
обичним
ловом
.
Више
пута
из
задовољства
изашао
би
он
у
шуму
и
тако
целог
дана
ловио
дивљач
.
Тако
провађаше
он
време
у
Ћустендилу
све
до
месеца
маја
1878
.
године
.
Баш
тих
дана
,
месеца
маја
,
његов
ранији
ратни
друг
у
руској
војсци
капетан
-
Илија
заједно
са
охридским
владиком
Атанаилом
и
аустријским
мајорем
Мирославом
беше
отпочео
да
прикупља
добровољце
и
да
са
таким
четама
кољу
Турке
по
Македонији
.
Прикупљајући
тако
добровољце
они
дођоше
и
у
сам
Ћустендил
.
Чим
пак
сазнаше
да
је
харамбаша
Мицко
ту
,
знајући
за
његову
одважност
и
јунаштво
,
позваше
га
одмах
,
да
и
сам
ступи
у
њихов
савез
са
својом
четом
.
Како
се
Мицко
беше
већ
зажелео
боја
са
Турцима
,
то
одмах
,
чим
га
ови
позваше
,
прикупи
добровољачку
чету
и
то
врло
брзо
,
јер
свак
радо
пристајаше
уз
њега
,
и
тако
сакупљеном
четом
придружи
се
осталим
вођама
.
Но
сви
ови
добровољци
не
имађаху
довољно
оружја
.
Мицко
услед
тога
буде
принуђен
те
са
својим
друговима
нападе
на
руски
магацин
у
Ћустендилу
.
Пошто
најпре
побију
стражу
,
то
изнесу
грдну
количину
оружја
и
на
тај
се
начин
сви
добровољци
снабдеше
у
том
погледу
.
При
овом
нападу
на
магацин
помагали
су
их
и
многи
Бугари
па
и
сам
ондашњи
директор
бугарске
гимназије
у
Ћустендилу
—
Тодор
Иванчов
,
доцнији
председник
бугарског
министарства
.
И
самим
Бугарима
беше
већ
додијало
турско
насиље
па
знајући
да
ће
Мицко
са
својом
четом
војевати
против
турског
насиља
,
они
му
зато
радо
и
помогоше
при
нападу
на
магацин
.
Чим
се
овај
савез
добровољачких
чета
беше
кренуо
ка
граници
и
исту
прешао
на
Деве
-Багар
,
одмах
за
њима
појури
руска
војска
,
која
се
још
задржаваше
у
Ћустендилу
,
не
би
ли
их
где
сустигла
и
казнила
због
крађе
оружја
из
њиховог
магацина
.
После
напорног
и
убрзаног
марша
од
неколико
часова
војска
их
сустиже
баш
у
моменту
,
када
се
добровољци
беху
потукли
са
околним
Турцима
.
Видећи
ово
руска
се
војска
одмах
врати
натраг
,
рекавши
да
ови
добровољци
не
само
што
нису
заслужили
казну
,
већ
да
је
потребно
и
да
се
награде
за
онакво
њихово
пожртвовање
против
турског
насиља
.
Прешав
границу
и
на
више
места
борећи
се
са
Турцима
,
добровољци
тако
стигну
и
у
Каза
—
Джумански
вилајет
.
Ту
најпре
нападну
на
село
Србиново
и
у
њему
потуку
многе
Турке
,
као
и
њихову
војску
,
која
се
већ
беше
прикупила
,
чувши
да
се
многи
српски
добровољци
крећу
ка
њима
.
Одатле
пређу
реку
Стрмицу
и
стигну
на
Голо
брдо
,
на
коме
беше
посађен
турски
табор
.
Мицко
са
осталим
вођама
добровољачким
јуначки
нападе
на
турску
војску
,
па
пошто
је
коначно
разби
,
заузе
Голо
Брдо
.
Но
овде
се
дуго
не
задржаваху
већ
пођу
даље
.
После
неколико
часова
стигну
у
село
Влаију
.
Како
беше
у
овом
селу
доста
Турака
,
то
они
нападну
и
на
њега
,
покољу
многе
Турке
и
заузму
га
.
Капетан
—
Илија
,
са
осталим
добровољачким
вођама
,
да
би
се
мало
одморио
,
утабори
се
у
равници
близу
села
Влаије
.
Но
Мицко
још
не
беше
уморан
.
Он
одмах
са
својом
четом
продужи
пут
па
кољући
и
убијајући
сваког
Турчина
,
кога
би
на
путу
сусрео
или
сустигао
,
стигне
у
село
Врапче
.
Сад
он
јуначки
нападе
и
на
то
село
па
,
освојивши
га
,
одмах
и
њега
преда
пламену
а
он
се
крену
даље
.
Дошав
близу
села
Грнчара
,
он
га
,
онако
исто
нападе
као
и
село
Врапче
,
но
већина
Турака
беше
још
раније
одатле
утекла
.
Пошто
заузе
село
он
и
њега
предаде
пламену
,
а
затим
се
са
својом
дружином
улогори
близу
самога
села
—
у
равници
,
да
би
се
и
он
мало
прибрао
после
оволиког
јурења
.
Серески
Али-
паша
,
чувши
да
се
Мицко
са
својом
дружином
налази
у
његовој
близини
,
одмах
нареди
да
се
прикупи
што
већа
чета
од
Турака
не
би
ли
га
како
уништили
.
Огромна
множина
,
од
неколико
хиљада
,
наоружаних
Турака
већ
беше
на
окупу
.
Толикој
множини
Али-
паша
одреди
за
вођу
свог
синовца
Мехмед
-
агу
.
Ова
маса
наоружаних
Турака
заједно
са
Мехмед
-
агом
крену
се
право
ка
Грнчару
,
знајући
да
се
у
његовој
близини
налази
Мицко
и
његова
дружина
.
Мицко
,
приметивши
оволику
навалу
од
наоружаних
Турака
,
кад
ови
беху
већ
у
његовој
близини
,
одмах
се
диже
са
својом
дружином
и
поче
узмицати
натраг
.
Сматрао
је
за
лудо
борити
се
са
оволиком
навалом
,
већ
се
реши
да
,
тако
узмичући
,
наведе
лакоумне
Турке
на
заседу
и
осталих
добровољачких
вођа
.
Турци
,
приметивши
Мицка
као
и
његово
повлачење
са
својом
дружином
,
појуре
свом
жестином
за
њим
,
бацајући
непрестано
плотуне
,
да
је
се
чисто
небо
преламало
од
силне
грмљавине
.
Но
и
Мицко
не
ћути
.
Стално
узмиче
ка
селу
Влаији
,
где
беху
утаборене
добровољачке
чете
,
али
и
маса
врелих
куршума
није
престајала
да
сипље
,
из
њихових
мартинака
и
да
тако
обара
помамне
Турке
.
Неколико
часова
јуришали
су
тако
Турци
,
сипајући
жестоку
ватру
и
најзад
дођоше
до
самог
села
Влаије
.
Када
чуше
остали
добровољци
оволику
праску
брзо
појуре
са
својим
вођама
у
правцу
,
одакле
је
долазила
грмљавина
од
плотуна
.
Кад
опазе
они
где
Турци
већ
беху
сустигли
Мицка
и
са
исуканим
јатаганима
бесно
појурили
к
њему
брзо
сад
они
уједине
своју
снагу
са
Мицковом
дружином
и
тако
сложно
дочекају
напад
.
Сад
настаде
страшан
окршај
.
Добровољаца
је
тек
нешто
више
од
стотине
а
Турака
неколико
хиљада
.
Турци
се
у
први
мах
мало
повукоше
,
кад
опазише
да
се
Мицковој
дружини
придружише
још
многи
добровољци
.
Но
ови
пак
овако
охрабрени
појуре
свом
жестином
и
обарајући
плотунима
масу
Турака
улетеше
смело
и
у
саме
њихове
редове
.
Сад
настаде
грозан
покољ
,
са
оштрим
јатаганима
.
Јурњава
,
пиштање
и
звека
оштрих
јатагана
као
и
силно
запомагање
све
је
то
трајало
неколико
часова
.
Грдна
маса
мртвих
Турака
остаде
на
бојном
пољу
,
али
се
ипак
велика
множина
живих
повуче
.
Но
и
многи
добровољци
часно
оросише
својом
врелом
,
јуначком
крвљу
бујну
траву
на
бојном
пољу
.
Малаксали
добровољци
и
сами
одступише
,
не
хтевши
и
даље
да
јуре
за
оноликом
масом
заосталих
Турака
.
Но
и
Турци
не
смедоше
се
више
враћати
,
да
би
опет
огледали
своју
ратну
срећу
.
После
оваког
окршаја
сви
добровољци
беху
на
окупу
са
својим
вођама
,
да
би
се
договорили
о
томе
шта
ће
даље
радити
.
Како
пак
беше
зима
већ
на
прагу
,
то
сложно
дођоше
до
решења
:
да
се
сви
растуре
и
да
иде
куд
који
хоће
.
Мицко
се
сад
срдачно
опрости
са
својим
ратним
друвима
,
осталим
добровољачким
вођама
и
пође
са
својом
дружином
право
за
Ћустендил
.
До
самог
Ћустендила
имао
је
пуно
омањих
бораба
са
Турцима
,
који
га
беху
често
нападали
.
Но
Мицко
их
увек
добро
награђиваше
за
такову
смелост
било
врелим
зрнима
из
мартинака
,
било
оштрим
јатаганима
.
Најзад
после
неколико
дана
,
стиже
он
са
својом
дружином
и
у
сам
Ћустендил
.
Ту
се
братски
опрости
и
растави
са
својим
друговима
а
он
сам
оде
да
ужива
са
својом
омиљеном
Гином
,
које
се
већ
беше
зажелио
.
Тако
Мицко
учини
за
ову
годину
један
повећи
лов
на
Турке
,
кога
се
такође
беше
већ
одавна
зажелио
.
Целу
зиму
провео
је
он
сад
веома
мирно
,
јер
се
беше
решио
,
да
за
то
време
никако
не
прелази
границу
и
да
прави
упаде
у
турска
села
.
Непрестано
је
био
код
куће
а
и
у
саму
кафану
врло
је
ретко
одлазио
.
То
вам
је
човек
,
који
ни
по
сата
не
може
да
буде
стално
на
једном
месту
.
Да
му
није
било
Гине
,
која
га
преко
целе
зиме
увесељаваше
,
ко
зна
како
би
провео
ово
време
.
Једва
чекаше
да
наступи
пролеће
,
па
да
се
опет
вине
са
својом
дружином
међ
’
планинским
кланцима
,
да
потражи
бујну
гору
и
да
чека
,
не
би
ли
се
опет
појавио
какав
Турчин
.
Зима
прође
те
године
много
брже
но
обично
.
Гора
се
дивно
озелени
а
птичице
дивно
цвркутаху
своје
пролетње
песмице
.
Сад
беше
у
природи
понова
све
пробуђено
после
дугога
сна
а
као
круна
свега
овога
беше
жарко
сунце
,
чији
зраци
дивно
злаћаху
овај
пролетњи
шар
природе
.
И
самом
Мицку
поче
крв
сад
нешто
јаче
да
буји
но
обично
.
Одмах
поче
са
прикупљањем
своје
чете
,
јер
се
беше
већ
зажелио
лова
са
Турцима
.
И
ове
године
као
и
прошле
беху
се
упутиле
и
друге
добровољачке
чете
за
у
Македонију
.
Оне
стигоше
у
Ћустендил
баш
онда
,
када
се
Мицко
спремаше
да
пође
.
Вође
ових
добровољаца
беху
:
Мита
Јурук
,
војвода
Коле
од
Секулице
,
војвода
Ташко
од
Битоља
и
руски
мајор
,
Калмаков
.
Чим
ови
стигоше
у
Ћустендил
,
чувши
да
Мицко
још
није
прешао
границу
са
својом
четом
,
одмах
и
њега
позваше
,
да
би
и
он
с
њима
био
у
друштву
.
Мицко
беше
већ
саставио
чету
од
преко
тридесет
момака
.
Радо
се
пак
одазва
жељи
ових
добровољачких
вођа
и
одмах
придружи
своју
чету
с
њиховима
.
Тако
здружени
најпре
пређоше
границу
,
па
жарећи
и
палећи
турска
села
,
пређу
преко
Струмице
,
за
тим
преко
Вардара
и
стигну
на
Шар
-планину
.
У
самом
подножју
Шаре
била
је
већ
улогорисана
велика
турска
војска
.
Турци
су
знали
да
и
овог
пролећа
неће
остати
на
миру
од
српских
добровољаца
,
зато
се
беху
мало
раније
и
припремили
.
Овом
се
приликом
беху
они
тврдо
решили
,
да
ма
како
раскрсте
већ
једном
са
овим
ратничким
нападима
од
добровољаца
,
а
нарочито
са
харамбашом
Мицком
,
који
им
беше
већ
као
трун
у
оку
.
Кољући
Турке
при
продирању
кроз
Македонију
,
добровољци
беху
сазнали
од
тамошњих
Срба
,
да
их
на
Шар
-планини
чека
велика
турска
посада
,
зато
се
они
и
беху
кренули
тим
правцем
.
Неколико
добровољаца
беше
мало
раније
послато
,
да
би
нашли
на
коме
је
месту
турска
војска
,
улогорисана
,
јер
се
овако
бојаху
изненадног
напада
.
Ови
добровољци
,
који
беху
мало
раније
отишли
,
за
кратко
време
већ
беху
пронашли
турску
војску
,
која
се
беше
улогорисала
на
самом
подножју
планинском
.
Ово
се
нарочито
дало
приметити
по
густим
димовима
од
ватре
,
коју
беху
Турци
потпалили
,
да
би
над
њеном
жеравицом
испекли
неколико
дебелих
овнова
,
који
већ
беху
натакнути
на
ражњевима
.
Чим
ово
добровољци
приметише
,
одмах
се
врате
ка
својим
вођама
,
да
им
за
ово
јаве
.
Кад
вође
за
ово
чуше
,
одмах
почеше
лакше
и
крадом
да
се
примичу
ка
Турцима
,
да
их
ови
не
би
приметили
.
Мицко
и
Мита
Јурук
зађоше
,
да
би
их
са
брда
напали
а
остали
продуже
пут
право
ка
њиховом
логоришту
.
Док
је
Мицко
са
Митом
и
добровољцима
обишао
турску
војску
требало
је
прилично
времена
,
зато
су
остали
морали
да
чекају
на
њихов
знак
.
Не
прође
много
а
Мицкова
Мартинка
већ
загрми
и
силно
одјекну
Шар
-планином
,
тако
да
се
сва
гора
разлегаше
.
Одмах
за
овим
од
његових
и
Митиних
добровољаца
почеше
страшно
да
грме
непрестани
,
убрзани
плотуни
.
Кад
остале
вође
чуше
где
одјекну
планином
Мицкова
мартинка
,
одмах
појуре
на
Турке
и
нададоше
најжешћу
паљбу
.
Турци
се
страшно
ускомешаше
.
Изненађени
оволиком
кишом
од
врелих
куршума
,
и
то
са
две
стране
,
просто
нису
знали
куд
ће
и
шта
ће
.
Да
појуре
уз
брдо
и
да
тамо
потраже
спаса
у
бегству
,
не
могу
—
тамо
је
Мицко
са
Митом
.
С
десна
и
лева
тако
исто
,
јер
им
то
не
даваху
непроходни
планински
кланци
.
Најзад
морадоше
свом
жестином
да
појуре
правцем
,
где
беху
остали
добровољци
са
својим
вођама
,
не
би
ли
се
на
тај
начин
како
провукли
кроз
добровољачке
редове
.
Сад
настаде
читав
лом
између
њих
и
храбрих
добровољачких
бећара
.
Најпре
их
они
дочекаше
са
грмљавом
од
плотуна
а
кад
већ
беху
прса
у
прса
онда
синуше
оштри
јатагани
.
Сад
настаде
још
грозније
комешање
.
Добровољци
беху
к’о
какви
курјаци
међ
’
грдним
стадом
од
оваца
.
Поклани
Турци
падаху
као
какве
бундеве
а
њихова
крв
далеко
шикаше
на
све
стране
.
Мицко
са
Митом
Јуруком
и
својим
добровољцима
чисто
се
котрљаху
низ
брдо
док
допреше
до
овог
покоља
.
Турци
сад
беху
толико
поражени
,
да
заборавише
и
на
пушке
и
на
јатагане
,
па
у
највећем
бесу
,
гледаху
само
како
да
се
извуку
из
ове
погибије
.
И
заиста
,
многи
и
успеше
те
изнесу
,
ако
ништа
више
а
оно
бар
живе
главе
одавде
,
али
и
грдна
множина
мораде
остати
на
бојном
пољу
,
да
би
својим
костурима
доцније
послужила
Турцима
као
успомена
на
сећање
храброга
харамбаше
Мицка
.
Но
овде
не
прођоше
најбоље
ни
сами
добровољци
.
У
оној
гужви
,
када
се
они
ухватише
у
коштац
гушу
за
гушу
,
са
онако
грдном
навалом
од
Турака
са
исуканим
јатаганима
и
оштрим
ханџарима
,
у
том
грозном
покољу
погинуше
и
многи
добровољци
.
Ту
као
жртва
поред
осталих
паде
и
војвода
Коле
од
Секулице
а
и
руски
мајор
Калмаков
а
војвода
Ташко
беше
само
мало
окрзнут
јатаганом
.
Мицко
у
овом
покољу
не
изгуби
ни
једног
из
своје
дружине
а
тако
исто
не
беше
ни
најмање
повређен
.
Јурук
се
сад
беше
страшно
згрозио
од
смрти
,
посматрајући
како
војвода
Коле
и
Калмаков
леже
мртви
у
крви
,
зато
и
предлагаше
Мицку
,
да
се
одмах
врате
натраг
са
својим
четама
.
—
То
нећу
!
—
одговори
му
одважно
Мицко
.
—
Моја
би
јуначка
част
тиме
била
погажена
!
...
То
не
значи
ништа
друго
до
бежати
!
...
Ја
ћу
у
име
Бога
напред
,
па
Бог
и
срећа
јуначка
!
...
Тако
се
Мицко
издвоји
са
својом
храбром
дружином
и
пође
напред
.
Уз
њега
сад
беху
пристали
и
многи
од
оних
добровољаца
,
чије
вође
морадоше
остати
мртви
на
бојном
пољу
.
Са
тако
повећаном
дружином
пређе
опет
преко
бујног
Вардара
и
дође
у
село
Клисуру
,
где
беху
све
сами
Срби
.
Пошто
се
овде
мало
одмори
,
после
онаког
покоља
,
он
продужи
пут
за
Солунски
вилајет
.
Мита
Јурук
,
чим
се
издвоји
од
Мицка
,
одмах
се
упути
са
својом
дружином
натраг
.
Пошто
пређе
Демир-капију
,
стигне
до
реке
Струмице
.
Но
тек
што
беше
прешао
преко
исте
а
огромна
чета
наоружаних
Турака
појури
му
у
сусрет
.
Ова
чета
била
је
послата
из
Сереза
,
као
помоћ
оној
првој
,
која
онако
славно
прође
.
Сад
настаде
опет
страшан
,
крвави
бој
.
Турака
је
било
на
пет
стотина
а
добровољаца
на
педесет
.
Јурук
је
јуначки
јуришао
међ
’
непријатељске
редове
и
бесно
размахивао
својим
оштрим
јатаганом
.
Продирући
тако
кроз
оволику
навалу
и
кроз
масу
љутих
ханџара
,
који
беху
на
њега
наперени
,
он
се
на
једанпут
нађе
у
самој
средини
турске
војске
.
Његови
добровољци
донекле
су
храбро
јурили
за
својим
војводом
,
но
најзад
их
заустави
огромна
маса
од
Турака
,
како
још
живих
,
тако
и
покланих
,
и
они
се
сад
јуначки
дохвате
гушу
за
гушу
са
непријатељем
,
а
прилично
далеко
од
свога
војводе
.
Јурук
,
кад
виде
да
је
усамљен
међу
оноликом
масом
разјарених
Турака
,
који
већ
беху
подигли
своје
јатагане
да
га
размрцваре
,
као
разјарени
лав
плахо
је
размахивао
на
све
стране
својим
јатаганом
.
Главе
покланих
Турака
само
се
котрљаху
а
по
која
допрла
би
и
до
његових
ногу
,
као
да
би
га
хтела
својим
разваљеним
чељустима
да
раскине
.
Најзад
,
после
тако
храброг
али
мучног
трвења
са
Турцима
,
он
мораде
јуначки
пасти
као
жртва
.
Његови
другови
,
кад
примете
да
им
је
војвода
измакнуо
,
појуре
са
највећом
жестином
напред
,
па
обарајући
Турке
допреше
и
до
самога
војводе
.
Кад
опазе
,
да
је
он
већ
савладан
и
посећен
од
Турака
,
опколе
одмах
његово
мртво
тело
да
се
не
би
над
њим
гадни
Турци
још
више
светили
.
Тако
у
кругу
,
у
свим
правцима
размахивали
су
сад
они
у
највећој
брзини
са
својим
јатаганима
,
услед
чега
им
се
Турци
не
смедоши
више
ни
примаћи
.
Турци
већ
заморени
,
морадоше
се
сада
повући
,
оставивши
за
собом
масу
својих
покланих
људи
.
И
сами
добровољци
беху
мало
проређени
.
Остављени
од
Турака
,
они
сад
понеше
са
собом
мртво
тело
свога
војводе
и
сахране
га
мало
подаље
од
крвавог
бојног
поља
,
а
затим
се
разиђу
куд
који
.
Мицко
,
пак
,
после
кратког
продирања
кроз
турска
села
стигне
у
варошицу
Ђерђелију
.
Тог
истог
дана
,
када
он
уђе
у
саму
варошицу
Ђерђелију
,
Турци
су
празновали
бајрам
и
скоро
све
што
беше
за
оружје
било
је
отишло
у
џамију
.
Мицко
не
оклеваше
много
.
Чим
сазна
за
ово
,
одмах
појури
са
својом
дружином
ка
џамији
.
Са
исуканим
јатаганима
улете
сад
они
брзо
у
џамију
и
ту
учине
грозан
покољ
.
Ни
Један
Турчин
не
успе
а
да
изнесе
живу
главу
.
Сви
беху
полегли
к’о
снопље
,
поклани
,
по
поду
а
врела
крв
јурила
је
млазевима
.
Сад
Мицко
изађе
са
својим
друговима
а
џамија
букну
сва
у
пламену
.
Тако
вам
Мицко
на
сам
дан
турског
бајрама
принесе
дивну
жртву
Мухамеду
.
Одавде
се
Мицко
одмах
крену
са
својим
друговима
у
правцу
ка
југу
и
после
неколико
часова
улогори
се
међ
’
планинским
кланцима
на
планини
Ниџеру
.
Недалеко
од
његовог
логора
живео
је
на
једној
усамљеној
а
дивној
узвишици
,
покривеној
бујним
ливадама
и
пашњацима
,
неки
Јанко
,
кога
обично
зваху
„
Краварем
"
,
јер
је
неговао
доста
велики
број
крава
.
Он
се
на
овом
лепом
месташцу
са
својом
породицом
беше
населио
још
пре
двадесет
година
.
У
почетку
је
био
прави
сиротан
.
Сиротиња
га
управо
и
нагна
да
остави
Влашку
,
као
место
рођења
,
и
да
потражи
по
свету
своју
срећу
.
Сем
две
краве
и
неколико
оваца
,
Јанко
у
почетку
ништа
више
није
ни
имао
.
То
му
је
била
целокупна
његова
имовина
.
Но
својим
марљивим
радом
а
и
радом
своја
два
млађа
брата
он
брзо
увећа
своју
имовину
.
Како
је
био
прави
мајстор
у
справљању
кашкаваља
,
који
се
у
то
време
у
Солуну
веома
скупо
плаћаше
,
то
је
своју
имовину
почео
да
увећава
прво
тим
својим
радом
.
Радећи
тако
неколико
година
,
он
се
прилично
обогати
.
Већ
имаше
доста
новаца
и
у
готову
.
Кад
се
Јанко
сад
осети
мало
бољим
и
јачим
,
кад
увиде
да
је
се
већ
извукао
из
оне
раније
голотиње
,
он
сад
предузе
мало
и
замашније
послове
.
Тако
сад
поче
да
прикупља
овнове
и
то
у
почетку
мање
а
доцније
и
читаве
чопоре
и
исте
је
гонио
по
већим
турским
пијацама
и
тамо
препродавао
по
много
већу
цену
.
Тргујући
тако
са
овновима
,
он
се
,
Бога
ми
,
доста
обогати
.
Начини
себи
на
истом
месту
дивну
кућицу
,
па
се
шта
више
сад
и
удоми
,
оженив
се
једном
врло
лепом
и
развијеном
Маћедонком
.
Поред
дивних
пашњака
и
ливада
,
поред
необично
плодних
њива
и
осталог
имања
,
имао
је
и
грдан
чопор
од
преко
три
хиљаде
оваца
а
тако
исто
и
двадесет
крава
.
Својим
марљивим
радом
а
и
радом
своје
жене
као
и
браће
,
која
беху
као
тресак
,
већ
дорасла
за
женидбу
,
и
даље
је
нагло
корачао
са
својим
богаством
.
Једном
,
као
и
обично
,
враћаше
се
Јанко
са
паше
својој
кући
.
Чим
стиже
он
се
веома
изненади
,
кад
опази
у
својој
кући
преко
петнајест
наоружаних
Турака
.
Ови
беху
све
укућане
повезали
и
сад
претураху
по
кући
не
би
ли
нашли
Јанково
благо
.
Чим
Јанко
ступи
у
кућу
,
а
они
држ
,
те
да
и
њега
вежу
,
како
би
на
тај
начин
и
даље
слободно
продужили
свој
посао
.
—
Не
,
браћо
!
...
шта
хоћете
од
мене
?
!
—
узвикну
очајно
Јанко
,
трзајући
се
снажно
из
њихових
грабљивих
руку
.
—
Ми
хоћемо
пет
стотина
брава
,
овнова
за
царску
војску
а
и
хиљаду
златних
лира
!
—
одговоре
бесни
Турци
,
држећи
га
још
својим
грабљивим
рукама
.
—
Добро
,
браћо
...
даћу
вам
!
...
Што
имате
да
ме
везујете
услед
тога
!
...
—
Е
,
добро
...
одмах
!
...
—
Биће
де
,
кад
вам
рекох
!
...
Но
чекајте
мало
,
да
донесем
што
за
вечеру
,
јер
сам
баш
к’о
курјак
гладан
!
...
—
Еј
вала
,
и
ми
смо
!
—
дераху
се
Турци
,
који
беху
веома
накресани
,
те
их
несвестица
већ
поче
да
хвата
.
Јанко
је
знао
,
да
је
Мицко
са
својом
дружином
у
близини
његове
куће
,
улогорисан
међ
’
планинским
кланцима
Ниџера
,
зато
сад
уместо
да
иде
по
вечеру
,
он
одмах
појури
у
правцу
,
где
је
од
прилике
и
мислио
да
ће
моћи
да
нађе
Мицка
.
За
неколико
тренутака
он
већ
беше
наишао
на
Мицкову
стражу
.
—
Стој
!
—
викну
стражар
,
кад
опази
да
Јанко
право
к
њему
трчи
.
—
Ко
си
ти
?
—
настави
он
брзо
,
када
Јанко
већ
беше
стао
као
укопан
.
—
Ја
сам
Јанко
—
Кравар
!
...
—
Куд
си
тако
појурио
?
...
—
Па
,
хтео
би
да
нађем
харамбашу
Мицка
!
...
—
А
шта
ће
ти
он
?
...
—
Имао
бих
да
га
замолим
за
нешто
!
—
заврши
Јанко
и
са
великим
нестрпљењем
очекиваше
на
даље
речи
овога
стражара
.
—
Напред
!
—
викну
стражар
и
сад
пођоше
обадвојица
и
то
Јанко
напред
а
стражар
за
њим
.
Дуго
су
тако
ишли
и
то
непрестано
неким
странпутицама
,
ваљда
да
не
би
Јанко
упамтио
тај
пут
.
Најзад
Јанко
опази
ватру
и
око
ње
поређане
хајдуке
.
Он
им
сад
веома
понизно
приђе
и
поздрави
:
—
Добро
вече
,
браћо
!
...
—
Бог
ти
добро
дао
!
—
отпоздрави
му
Мицко
са
осталим
друговима
.
—
Да
л
’
је
туна
харамбаша
Мицко
?
—
брзо
сад
упита
Јанко
,
немајући
кад
да
чека
.
—
Ја
сам
,
јуначе
!
—
одазва
се
Мицко
и
брзо
устаде
те
се
рукова
са
Јанком
.
Јанко
се
сад
одмах
поче
јадати
и
тужити
на
своју
невољу
која
га
беше
снашла
од
Турака
:
—
Харамбашо
,
да
си
ми
по
сто
пута
брат
,
пођи
,
молим
те
,
са
мном
и
избави
ме
од
оних
турских
харамија
!
...
—
Шта
је
...
шта
је
било
?
упита
брзо
Мицко
,
чудећи
се
.
Остали
,
зинувши
,
чисто
не
трепљаху
,
посматрајући
Јанка
и
са
нестрпљењем
очекиваху
на
његове
даље
речи
.
—
Турци
...
пуна
кућа
...
Турци
!
...
Све
укућане
повезали
па
само
претурају
по
кући
!
...
Бог
—
па
ти
—
муцаше
Јанко
очајно
и
молећи
.
—
Не
бој
се
,
брате
!
—храбраше
га
Мицко
.
—
Ах
,
зликовци
!
...
сад
ћу
ја
вама
дати
врелог
злата
у
грудима
!
—
заврши
Мицко
и
одмах
пође
са
својом
дружином
и
Јанком
,
оставивши
само
двојицу
и
брзо
појури
ка
Јанковој
кући
.
За
тренут
ока
они
већ
беху
дојурили
до
Јанкове
куће
.
Брзо
сад
улетеше
са
голим
јатаганима
и
запетим
пиштољима
и
у
саму
кућу
.
И
гле
,
каквог
изненађења
!
...
Сви
Турци
полегли
око
ватре
па
само
хрчу
,
као
да
су
заклани
.
Доста
накресани
,
они
донекле
очекиваху
на
Јанка
,
али
кад
их
несвестица
беше
већ
потпуно
обузела
они
се
најзад
морадоше
стровалити
око
ватре
и
тако
поспати
.
У
једном
маху
сад
треснуше
јатагани
Мицкових
другова
а
главе
накресаних
Турака
почеше
се
копрцати
у
крви
,
ширећи
своје
чељусти
,
јер
им
Јанко
са
Мицком
и
његовим
друговима
већ
беше
донео
вечеру
,
па
сад
почеше
да
једу
али
наравно
своју
сопствену
крв
.
—
Еј
вала
!
—
викну
сад
Јанко
веома
радосно
,
кад
опази
где
се
поклани
Турци
копрцају
а
њему
као
да
се
велики
терет
са
душе
скину
.
—
Бре
аферим
,
јунаци
!
—
викну
сад
Мицко
својим
друговима
,
подсмевајући
им
се
.
—
Међер
ви
потукосте
тако
бесне
и
опасне
јунаке
!
...
Сви
другови
прснуше
у
смеј
и
гледаху
час
у
Турке
а
час
у
Мицка
,
као
постиђени
што
им
Мицко
ово
рече
.
Сад
поубијане
Турке
изнесоше
из
куће
и
баце
их
,
мало
подаље
од
куће
,
у
једну
јаругу
.
Јанко
им
пак
у
част
свога
сретног
избављења
одмах
закла
неколико
младих
јагањаца
,
те
се
ови
жестоко
гошћаху
до
неко
доба
ноћи
.
Сутра
дан
,
позвавши
и
ону
двојицу
што
остадоше
на
планини
,
кренуше
се
даље
и
после
неколико
дана
стигну
близу
самог
села
Битољишта
.
Не
далеко
од
овога
села
изабраше
једно
лепо
местанце
на
једној
узвишици
и
ту
се
опет
улогоре
.
Чим
Турци
сазнадоше
да
је
Мицко
овде
,
одмах
се
почеше
припремати
,
да
га
нападну
,
не
би
ли
већ
једном
успели
да
униште
то
турско
страшило
.
На
четири
дана
после
Мицковог
доласка
,
још
не
беше
добро
ни
свануло
а
стражарско
звиждање
већ
поче
да
пишти
.
Мицко
брзо
појури
са
својим
друговима
,
но
из
далека
се
није
дало
ништа
приметити
сем
читавих
облака
од
прашине
.
Ти
се
пак
облаци
све
више
и
више
приближаваху
к
њима
,
те
се
они
и
задржаше
из
радозналости
,
да
виде
,
шта
ће
то
бити
.
После
неколико
тренутака
опазе
они
,
да
се
то
ка
њима
примиче
и
многобројна
стока
,
и
да
је
она
и
изазвала
оне
облаке
од
прашине
.
Но
не
прође
много
а
они
примете
,
да
се
иза
сваког
било
вола
,
краве
бивола
крије
и
по
један
Турчин
.
Лакоумни
Турци
мислили
су
да
ће
на
тај
начин
преварити
Мицка
и
да
му
се
тако
што
ближе
докуче
.
Мицко
са
својим
друговима
,
којих
беше
још
у
животу
преко
тридесет
,
нададе
жестоку
паљбу
,
чим
им
се
Турци
већ
беху
приближили
.
Плотуни
само
грме
.
Турци
се
страшно
ускомешаше
.
Разјарена
рањена
стока
поче
бесно
да
јури
у
свима
правцима
.
Изненађени
Турци
нису
знали
шта
ће
пре-
да
ли
да
се
бране
од
стоке
у
оној
њеној
бесној
јурњави
или
да
се
бране
од
хајдука
.
Неколико
тренутака
морали
су
они
тако
да
се
окрећу
на
истом
месту
,
бежећи
час
тамо
,
час
амо
да
не
би
били
прегажени
од
разјарене
стоке
.
Но
ватра
не
престајаше
са
Мицкове
стране
.
Рој
куршума
,
к’о
град
само
сипље
над
ускомешаним
Турцима
.
Преплашени
Турци
најзад
успеше
,
те
се
извукоше
из
овог
комешања
и
појуре
куд
који
,
оставивши
на
бојном
пољу
седамдесет
мртвих
и
многу
,
осакаћену
стоку
.
Пошто
Мицко
овако
награди
лакоумне
Турке
за
онако
вештачки
план
,
он
се
сад
здраво
и
весело
крену
са
својом
дружином
ка
Прилепу
.
Кад
већ
беше
у
његовој
близини
,
сазна
он
да
се
близу
Прилепа
,
у
селу
Белој
Водици
,
налази
војвода
Крста
са
својом
дружином
.
Како
му
пак
овај
беше
најомиљенији
друг
још
из
детињства
,
то
брзо
пође
к
њему
,
не
би
ли
га
тамо
застао
.
Састанак
је
био
веома
дирљив
.
Одмах
полетеше
они
један
другом
у
загрљај
,
па
,
изљубив
се
као
браћа
,
почеше
питати
један
другога
за
своја
јуначка
здравља
.
Ово
исто
учинише
и
њихови
другови
,
ма
да
се
не
познаваху
,
али
их
сад
збратими
заједнички
задатак
:
да
кољу
и
убијају
бесне
Турке
,
који
већ
пет
векова
тиранишу
над
српским
племенима
и
мучки
убијају
њихове
најмилије
сроднике
,
па
им
и
то
није
доста
већ
их
још
онако
живе-умируће
натичу
на
коље
.
Саставише
се
тако
,
они
су
сад
читав
месец
дана
заједнички
четовали
,
упадајући
у
турска
села
и
правећи
грозне
покоље
од
Турака
.
Кад
беху
стигли
у
село
Степане
,
ту
се
војводе
раставе
са
договором
:
да
и
даље
жаре
и
пале
по
турским
селима
и
да
су
увек
у
близини
,
како
би
се
у
извесним
случајевима
могли
и
даље
узајамно
потпомагати
.
Сад
Мицко
заузе
царски
друм
,
који
је
водио
између
Прилепа
и
Велеса
а
преко
брда
Зрпопе
,
као
једне
планинске
вериге
од
Бабунских
планина
.
На
том
друму
остао
је
са
својом
дружином
неколико
дана
,
очекујући
на
свој
омиљени
плен
.
Тек
што
беше
бујна
киша
престала
,
која
не
потраја
ни
по
сата
,
угасивши
само
ону
ужасну
јулску
врућину
.
Ваздух
чист
па
мирисан
,
као
да
је
у
каквом
ђулистану
.
Овде-онде
по
лишћу
каквога
шумарка
још
је
бљештала
по
која
бистра
капљица
.
И
саме
горске
птичице
осећаху
ову
лепоту
и
свежину
у
природи
,
те
сад
радосно
извијаху
своје
умилне
песмице
,
лепршајући
по
оном
росном
лишћу
од
дрвећа
.
Тим
својим
лепршањем
обарале
би
оне
са
лишћа
и
по
коју
бистру
капљицу
,
које
падајући
изгледаху
према
врелом
сунцу
као
сјајни
звездани
одломци
при
свом
ноћном
паду
.
После
кише
Мицко
беше
сео
са
својим
друговима
да
руча
и
то
испод
једне
огромне
стене
.
Она
се
над
њиховим
главама
беше
тако
повила
,
као
да
се
хоће
у
моменту
да
сруши
преко
њих
.
Ово
им
је
место
служило
као
диван
заклон
од
кише
.
Још
не
беху
ни
довршили
са
ручком
а
чу
се
звиждање
њиховог
стражара
.
К’о
опарени
одмах
сви
скоче
и
појуре
ка
стражарском
месту
.
Кријући
се
иза
стена
и
шумарака
дођоше
и
до
самога
друма
.
Одмах
примете
они
,
како
бесно
јуре
три
Арнаута
на
коњима
.
То
беху
праве
суварије
:
високи
а
Коштуњави
до
зла
Бога
.
Одмах
сви
полегоше
уз
земљу
и
,
кријући
се
иза
шумарака
,
чекаху
са
запетим
мартинкама
да
им
се
ови
приближе
.
За
неколико
тренутака
Арнаути
,
бесно
јурећи
,
већ
беху
у
њиховој
близини
.
Сад
плотун
мартинака
у
маху
загрми
далеко
одјекну
планином
.
Два
Арнаута
одмах
се
срозаше
са
својим
коњима
.
Но
један
од
њих
брзо
скочи
,
јер
му
само
коњ
беше
рањен
и
потеже
пиштољ
на
Мицка
.
У
истом
тренутку
и
Мицко
напери
на
њега
мартинку
но
на
његову
несрећу
некако
не
упали
.
У
тај
мах
плану
Арнаутов
пиштољ
и
Мицко
буде
мало
окрзнут
више
левог
увета
,
но
исто
зрно
рани
и
једнога
од
његових
другова
и
то
у
ногу
.
Сад
Мицко
већ
беше
прса
у
прса
са
Арнаутином
.
Овај
потеже
плахо
јатаган
на
Мицка
и
хтеде
га
одмах
размрцварити
,
но
Мицко
га
хитро
шчепа
својом
левицом
за
руку
и
тако
јатаган
оста
да
лети
у
ваздуху
.
Сад
га
Мицко
својом
десницом
тако
снажно
дохвати
за
гушу
,
да
му
живу
јабучицу
у
моменту
ишчупа
.
—
Чудновато
!
...
Зар
једно
арнаутско
пашче
да
ме
оволико
намучи
?
—
викну
Мицко
чудећи
се
,
када
се
беше
већ
ослободио
ове
напасти
.
—
Тај
,
тако
ми
Бога
,
има
мађије
!
—
настави
онај
рањени
.
—
Ни
сама
војводина
мартинка
не
хте
упалити
!
—
упаде
један
други
.
—
Па
ни
саме
наше
мартинке
не
могаше
му
наудити
!
—
одговоре
остали
.
—
Али
,
Бога
ми
,
харамбашина
га
рука
добро
погоди
!
—
упаде
опет
онај
рањени
.
—
Ама
закла
га
баш
као
какво
сугаре
!
...
На
ове
речи
сви
прснуше
у
смеј
.
—
Свуците
га
,
—
рече
Мицко
,
—
да
видимо
баш
те
његове
мађије
!
...
Другови
га
сад
брзо
почеше
свлачити
и
одмах
му
нађоше
о
врату
обешену
„
амајлију
"
.
Брзо
је
сад
они
распоре
и
нађоше
у
њој
једно
повеће
парче
хартије
,
исписано
арапским
словима
,
а
поред
ње
нађоше
и
неке
траве
.
—
Ето
,
не
рекох
ли
ја
!
—
викну
онај
рањени
,
кад
спази
ово
.
—
Бога
ми
,
право
си
рекао
,
али
му
од
сада
неће
помоћи
ни
сто
мађија
!
—
одговоре
остали
,
бацивши
погледе
на
закланог
Арнаутина
,
да
се
не
би
преварили
овим
својим
речима
и
да
би
се
понова
уверили
е
је
он
заиста
мртав
.
ВИИ
.
—
Еј
,
Веле
!
...
Ама
гукни
штогод
,
тако
ти
Бога
—
викну
један
од
Мицкових
другова
оном
рањеном
.
Тај
рањени
,
то
вам
је
тај
Веле
.
То
вам
је
прави
веселник
у
Мицковој
дружини
.
Негда
их
увесељаваше
старина
Радоје
својим
гуслама
а
сада
овај
Веле
својим
досеткама
.
Да
није
било
њега
,
дружина
би
скоро
била
мртва
.
Овај
би
увек
нашао
да
им
штогод
прича
,
и
то
тако
смешно
да
би
се
морали
сви
слатко
насмејати
.
Мали
,
дежмекаст
а
јак
к’о
тресак
.
И
сама
његова
спољашност
привлачила
је
човека
.
Он
се
ни
у
самом
боју
,
па
ни
при
покољу
са
Турцима
не
могаше
уздржати
а
да
не
каже
и
по
коју
масну
и
да
тако
од
свију
осталих
изазове
буран
смеј
.
Али
погледајте
га
сад
само
!
...
Сви
поседали
око
ватре
,
где
им
се
куваше
ручак
,
па
тако
нешто
разговарају
а
он
се
измакнуо
на
двадесет
корачаји
иза
њих
па
ћути
к’о
заливен
.
Одвезао
ногу
,
упиљио
очи
право
ка
оном
месту
,
где
га
беше
арнаутско
зрно
погодило
,
па
и
не
дише
.
—
Еј
,
Веле
!
—
опет
ће
један
кад
им
већ
додија
оно
ћутање
—
ама
дед
’
бар
штогод
!
...
Но
Веле
опет
ћути
.
Пошто
дуго
онако
гледаше
у
рану
,
поче
је
сад
обвијати
крпама
,
натопљеним
у
шпиритусу
,
који
му
лек
беше
сам
Мицко
препоручио
.
—
Море
овај
Веле
баш
вам
је
неки
страшљивац
!
...
Тај
вам
се
и
од
самог
убода
игле
боји
и
мисли
да
ће
одмах
умрети
!
—
поче
опет
један
други
да
би
га
тиме
изазвао
.
Сад
сви
скренуше
пажњу
,
да
виде
шта
ли
ће
сад
Веле
,
јер
се
он
увек
хваљаше
,
како
се
ни
саме
смрти
не
боји
.
—
Ко
?
...
Зар
ја
?
—
викну
одмах
Веле
као
опарен
.
—
Па
,
ваљда
није
мој
покојни
ђед
!
—
одговори
му
онај
исти
,
што
га
беше
мало
час
изазвао
.
—
Е
,
мој
брате
!
...
Зашто
имам
да
се
бојим
смрти
,
кад
код
куће
немам
кога
„
ни
да
ми
крека
ни
да
ми
врека
!
“
...
—
Бојиш
се
,
Веле
,
бојиш
!
—
упадоше
сад
други
,
дирајући
га
.
—
Што
јест
,
јест
,
не
треба
крити
!
...
—
Јок
вала
!
...
Сунце
ће
опет
грејати
,
па
баш
и
да
умрем
!
—
одговори
Веле
сасвим
равнодушно
.
—
Море
,
оставте
човека
,
што
сте
га
напали
!
—
викну
сад
један
,
који
за
све
време
овог
разговора
ћуташе
и
са
осмехом
слушаше
њихов
разговор
.
—
Дед
’
Веле
,
дед
’
...
причај
нам
што
!
...
Остави
ти
ове
пецкаше
,
којима
је
увек
намера
да
вређају
другога
!
...
—
Та
оставте
ме
,
за
име
Бога
на
миру
,
док
бар
ову
ногу
не
завијем
!
—
викну
сад
Веле
чисто
љутећи
се
.
Сви
одмах
прснуше
у
смеј
,
видећи
како
се
овај
њихов
веселник
љути
,
пипајући
непрестано
око
оне
његове
ране
.
—
А
што
,
Веле
?
—
опет
ће
онај
први
,
пошто
се
сав
беше
заценуо
од
смеја
.
—
Лако
је
вама
,
кад
су
вам
ноге
здраве
!
...
—
Кад
је
здрава
,
Веле
,
глава
,
не
мари
ништа
!
Чу
се
звиждање
.
Они
одмах
прекину
њихов
разговор
,
који
би
трајао
можда
све
дотле
,
док
најзад
не
би
присилили
Веле-а
,
да
им
што
год
прича
само
да
га
не
би
више
задиркивали
.
Још
није
прошло
ни
неколико
дана
од
како
помлатише
на
овом
истом
месту
оне
Арнауте
а
ево
се
опет
чује
звиждање
.
Брзо
скочише
сви
,
па
и
сам
Веле
,
јер
рана
није
била
тако
опасна
,
и
појуре
на
друм
.
Кад
тамо
,
а
оно
читава
чета
од
Бугараша
—
косача
,
међ
’
којима
је
био
и
неки
Станимир
из
Криве
Паланке
,
кога
Мицко
врло
добро
познаваше
.
Мицко
видећи
да
су
то
обични
радници
—
косачи
из
Бугарске
,
па
још
кад
позна
међу
њима
и
Станимира
,
он
их
одмах
позва
на
разговор
,
а
нарочито
због
свог
познаника
—
Станимира
.
Сви
одоше
сад
на
оно
исто
место
где
су
и
пре
седели
,
и
ту
се
дуго
разговараху
међу
собом
а
нарочито
Мицко
са
Станимиром
.
Мицко
им
беше
дао
мало
и
сланине
,
сира
и
хлеба
,
те
се
ови
мало
и
окрепе
после
дугог
путовања
од
неколико
дана
.
—
Сад
идите
,
браћо
,
у
здрављу
!
—
рече
им
Мицко
,
кад
ови
беху
продужили
свој
пут
,
—
али
да
се
нисте
шалили
,
да
нас
коме
прокажете
!
...
—
Не
бој
се
,
харамбашо
!
—
одговоре
му
Бугараши
.
—
Не
брини
,
брат-
Мицко
!
—
заврши
Станимир
и
тако
продуже
пут
,
а
Мицко
се
опет
поврати
са
својом
дружином
на
раније
место
.
Турцима
беху
већ
грозно
додијале
ове
хајдучке
чете
.
Није
било
Турчина
,
да
се
упусти
на
овај
друм
,
који
беше
Мицко
заузео
,
а
да
не
остане
мртав
на
њему
или
да
не
оде
осакаћен
.
Као
што
рекох
,
то
им
беше
и
сувише
додијало
.
Више
пута
су
дизали
грдне
хајке
,
само
да
би
тога
харамбашу
Мицка
ма
како
уништили
,
али
узалуд
.
Увек
су
били
грозно
потучени
тако
,
да
у
последње
време
нико
се
и
не
смеде
усудити
да
пође
противу
Мицка
и
његове
дружине
.
Најзад
,
буљубаша
Бефтер
успе
,
те
састави
чету
од
неких
седамдесет
људи
,
који
беху
све
саме
пустахије
.
То
су
прави
Јаничари
,
без
игде
икога
свога
,
сиромаси
а
готови
да
се
и
за
најмању
ствар
са
сваким
потуку
.
Са
оваком
четом
Бафтер
се
упути
право
ка
Мицку
,
знајући
где
је
он
са
својом
дружином
.
Преко
српских
села
пролазили
су
као
прави
дивљаци
.
Где
год
беху
прошли
,
увек
за
собом
остављаху
све
саму
