каморакија
?
—
Нисам
ја
мејанџија
!
—
виче
Марко
.
—
Ево
Драже
.
Разболео
се
!
—
Шта
је
Дражо
?
—
пита
га
Марко
.
—
Море
,
мани
:
—
Да
ниси
болестан
?
—
Ја
шта
сам
!
—
Чиме
да
те
лечим
,
по
богу
брате
?
—
Клин
се
клином
изгони
;
од
чега
болест
од
тога
и
лек
!
—
одговори
Дража
.
Сватови
се
насмејаше
.
—
Пунице
,
дај
ракије
!
Имам
овде
пуно
болесника
!
—
рече
Марко
Марти
која
изађе
из
куће
.
—
Сад
ћу
баш
!
—
Чујеш
ли
:
—
биће
свашта
!
—
Марим
ја
!
—
рече
Марта
.
—
Е
сад
ћеш
упамтити
ко
је
зет
!
—
рече
Марко
па
потрча
за
њом
.
Она
побеже
.
—
Ја
зла
зета
,
мој
брате
!
—
рече
стари
сват
.
—
Ко
ватра
!
—
додаде
чича
Стеван
.
—
Синоћ
начинио
читав
пачариз
.
—
И
ти
ћеш
довече
платити
!
—
А
морам
...
.
Није
лако
сина
оженити
;
ваља
да
и
ја
сватове
насмејем
...
.
Пошто
попише
ону
чутурицу
ракије
и
они
изађоше
напоље
.
Сватови
поседали
па
пију
ко
варену
ко
ладну
ракију
.
Дирају
Дражу
,
а
он
им
одговара
онако
од
рамена
.
Свима
им
каже
да
су
синоћ
биле
горе
будале
него
он
.
„
Само
је
Маркић
паметан
човек
!
“
—
вели
он
.
—
А
зашто
баш
он
да
је
најпаметнији
између
свију
?
—
питају
га
сватови
.
—
За
то
што
он
тражи
седало
,
а
не
лупа
се
и
не
скаче
ту
к’о
будала
...
.
Ако
му
баш
и
дође
да
пригрли
женско
—
он
докопа
пуницу
коју
прво
стигне
,
пригрли
,
пољуби
—
па
онда
опет
једе
печења
и
пије
вина
.
Сватови
се
опет
засмејаше
.
—
Баш
си
ти
,
Драже
,
неки
несрећник
!
—
рекоше
му
сватови
.
—
То
велим
и
сам
,
јер
да
сам
срећан
—
друкчије
би
моја
шева
певала
.
Чича
Стеван
диже
се
да
види
је
ли
пециво
престављено
;
жене
постављаху
сто
за
доручак
а
младеж
пуца
из
пушака
...
.
Цигани
оправљају
жице
на
ћеманима
,
које
су
ноћас
покидали
,
и
ракијом
„
догоне
“
грло
за
песму
,
јер
,
веле
они
;
„
ракија
грло
отвара
а
вино
затвара
.
“
Сватови
седоше
за
совру
;
зет
служаше
ракију
;
жене
донашаху
јело
,
а
Анђелија
оде
у
вајат
да
се
опрема
...
.
В
.
Око
ручанице
сватови
оседлаше
и
запрегоше
коње
.
Све
се
то
устумарало
:
неко
тражи
узду
,
неко
канџију
,
неко
јастук
.
.
коме
шта
вали
.
.
Чича
Стеван
наређује
где
ће
да
се
постави
совра
;
зет
отиш’о
тамо
где
се
печење
пече
,
па
са
врућег
јагњета
сече
плећку
за
попа
...
Спремају
се
на
венчање
.
—
Па
којим
путем
велиш
да
идемо
сад
?
—
упита
старојко
чича
Стевана
.
—
На
Ђурића
кућу
,
а
вратићемо
се
друмом
.
—
Е
лепо
.
Сватови
никад
не
иду
једним
путем
у
цркву
и
натраг
,
него
једним
путем
иду
иа
венчање
а
другим
се
враћају
.
То
је
за
то
,
да
ко
не
би
бацио
чини
какве
на
пут
—
к’о
што
има
душмана
—
те
омразио
младенце
.
Старојко
заповеди
да
се
седа
у
кола
;
сватови
послушаше
.
Са
старим
сватом
седе
младожења
Миладин
,
а
са
кумом
Анђелија
.
Ред
,
којим
су
сватови
ишли
,
био
је
к’о
и
јуче
:
напред
барјактар
и
зет
са
барјацима
;
за
њима
коњаници
,
за
коњаницима
стари
сват
,
па
кум
,
па
сватови
на
колима
и
на
послетку
домаћин
.
—
Трке
нећу
!
...
викну
старојко
.
—
Ко
се
буде
утркивао
добиће
двадесет
и
пет
!
.
.
Сад
крећи
!
...
Свирачи
засвираше
,
пушке
запуцаше
,
момчад
запеваше
,
коњи
заврзаше
...
све
се
то
крете
весело
и
поносито
цркви
.
Анђелија
опет
стајаше
између
кума
и
девера
.
Сад
беше
много
мирнија
.
Не
мишљаше
више
о
томе
:
каки
је
народ
у
кући
и
да
ли
ће
моћи
умостити
—
с
те
стране
она
беше
мирна
од
како
је
јутрос
с
Миленијом
разговарала
.
Она
је
мислила
о
оном
што
јој
је
тетка
говорила
;
старала
се
да
ништа
не
заборави
.
Пре
поласка
раздрешила
је
све
чворове
и
завеске
на
себи
;
Марта
јој
је
причала
:
да
је
свекрва
наредила
њему
да
јој
не
стеже
руке
на
венчању
.
Сад
је
имала
само
да
каже
неколико
речи
кад
пређе
преко
ћуприје
.
И
она
је
те
речи
брижљиво
у
себи
понављала
.
Наиђоше
на
ћуприју
на
Батру
.
Чим
кола
пређоше
опа
прошапута
:
„
Пређох
воду
не
угазих
—
родих
дете
не
осетих
!
“
.
.
—
Ово
је
опет
наше
село
—
рече
јој
кум
.
—
А
како
се
зове
ово
што
сад
пређосмо
,
—
Совљак
.
„
А
,
у
Совљак
је
удата
Крсманија
Игњатова
;
бар
ћу
имати
другарицу
на
близу
“
—
помисли
она
.
Дођоше
на
савијутак
.
Она
угледа
цркву
:
„
Ала
им
је
лепа
црква
!
“
—
помисли
.
„
А
ово
до
цркве
мора
да
је
чкола
...
.
и
она
је
доста
добра
...
.
Па
,
бога
ми
,
има
и
лепих
кућа
овуд
око
цркве
“
...
Кола
ујездише
у
црквену
порту
;
она
сиђе
.
Девер
је
одведе
пред
цркву
,
пред
којом
беше
још
неколико
вођевина
...
.
Чича
Стеван
оде
са
кумом
и
старојком
под
ладник
поповима
;
за
њим
зет
Марко
носаше
лебац
,
месо
и
чутуру
вина
о
рамену
...
Свирачи
засвираше
—
младеж
заигра
.
Сватови
,
који
су
пре
стигли
ватаху
се
такође
;
нема
ту
:
—
ово
су
сватови
овога
а
оно
онога
...
сви
играју
заједно
.
По
неки
пуцањ
тек
одјекне
.
.
Момци
меркају
и
гледе
цуре
—
а
цуре
опет
гледе
њих
;
они
се
разговараху
оком
намигују
,
а
оне
шапатом
...
Пошто
попови
доручковаше
дигоше
се
у
цркву
да
врше
венчање
.
Почеше
редом
:
који
су
пре
дошли
њих
пре
и
венчају
.
Дође
ред
и
на
Анђелију
.
Зовнуше
је
пред
олтар
и
рекоше
јој
да
стане
с
леве
стране
.
Попа
јој
заповеди
те
целива
икону
Богородице
.
Стрепела
је
од
неке
„
страве
“
.
По
дрхтању
познаје
се
да
се
уплашила
.
Никако
није
смела
погледати
у
младожењу
.
Поп
им
даде
свеће
и
метну
прстење
на
руке
.
Пошто
кум
измења
прстење
изађе
поп
из
олтара
а
њих
упути
црквењак
за
њим
те
стадоше
на
сред
цркве
;
код
једног
малог
стола
,
на
ком
бејаху
венчани
венци
,
пешкир
,
што
је
Анђелија
донела
,
и
чаша
вина
.
Ту
поп
последњи
пут
упита
:
—
Имаш
ти
Миладине
драгу
и
истиниту
вољу
узети
ову
дјевицу
Анђелију
себи
за
вечиту
супругу
?
—
Имам
—
одговори
он
полако
.
—
Да
се
ниси
обећао
којој
другој
?
—
Нисам
.
—
А
имаш
ли
ти
,
Анђелија
,
драгу
и
истиниту
вољу
поћи
за
овог
момка
Миладина
кога
видиш
до
себе
?
Њу
обузе
стид
;
образи
јој
се
заруменише
и
она
обори
очи
дубоко
земљи
.
„
Ко
ће
сад
казати
!
.
.
Ја
,
боже
,
боже
,
ал
ме
стављају
на
муке
!
...
помисли
она
.
—
А
?
—
упита
поп
.
—
Имам
—
прошапута
опа
,
али
тако
,
да
се
чуло
само
„
мам
“
.
—
Шта
велиш
?
—
упита
поп
.
—
Имам
—
рече
она
мало
јаче
.
—
Тако
кажи
!
Да
се
ниси
обећала
коме
другом
?
—
Нисам
.
—
Већ
својом
драгом
вољом
?
„
Е
није
него
још
нешто
!
“
—
помисли
она
љутито
.
—
А
?
—
Ја
!
Попа
им
узе
свеће
из
руку
и
даде
куму
и
старом
свату
,
који
стадоше
по
зади
,
за
тим
састави
им
руке
па
покри
пешкиром
што
стајаше
на
столу
.
Онда
чита
нешто
,
чита
,
узе
један
венац
па
метну
Миладину
,
а
други
Анђелији
на
главу
,
запоји
их
вином
и
рече
им
да
иду
за
њим
.
Обведе
их
трипут
око
стола
певајући
,
па
им
онда
скиде
венце
,
диже
пешкир
,
раздреши
руке
и
пружи
им
десницу
те
пољубише
...
Онда
изљубише
обоје
у
руку
:
кума
,
старојка
,
чича
Стевана
и
друге
старије
људе
.
Попа
прими
дукат
,
рече
:
„
нек
су
срећни
и
од
бога
благословени
!
“
и
венчање
беше
свршено
.
Пиштољ
Марков
то
одмах
огласи
.
Још
мало
поседеше
код
цркве
—
док
старији
са
попама
попише
по
неку
и
док
млађи
по
једну
—
две
одиграше
—
па
се
кренуше
кући
...
Код
куће
их
дочека
пуна
авлија
света
.
Анђелија
изљуби
све
:
кога
у
руку
,
кога
у
оба
образа
—
па
оде
да
испрати
кума
који
—
по
обичају
—
после
венчања
иде
својој
кући
и
тек
сутра
дан
на
„
част
“
долази
.
Пошто
кума
испратише
,
заседоше
сватови
за
готову
совру
да
ручају
.
Анђелија
је
дворила
старог
свата
...
.
Свекра
и
свекрву
љубила
је
сваки
час
у
руку
,
јер
—
обичај
је
;
—
да
свекра
и
свекрву
,
колико
год
пута
сретне
,
у
руку
пољуби
—
разуме
се
,
пошто
се
најпре
поклони
.
Сватови
се
шале
и
задиркују
један
другог
.
Марко
дира
Дражу
,
који
се
од
јутра
опет
напио
.
—
О
,
Дражо
!
—
Ој
,
Маркићу
!
—
Где
ти
тако
„
окисну
?
“
—
Овде
,
код
редара
.
—
По
богу
брате
,
а
ми
се
подависмо
прашином
!
—
Е
,
така
вам
нарав
!
рече
Дража
.
Сватови
се
засмејаше
.
—
Богме
ви
сте
паметни
!
—
рече
Марко
.
—
А
зар
има
што
паметније
и
досетљивије
од
жене
?
—
упита
Дража
.
—
Има
човек
—
рече
неколико
њих
.
—
Каки
човек
,
јадна
му
кеба
!
.
.
Ено
запитај
Милинка
Бојичића
из
Засавице
па
ће
ти
казати
...
Само
,
шта
он
прича
!
...
Навадиле
се
у
њега
жене
на
ракију
—
на
к’о
смукови
.
Погибе
лепо
човек
с
њима
!
...
Шта
није
радио
:
и
забрањиво
и
грдио
и
туко
и
срамотио
пред
људима
—
ајак
,
не
помаже
ништа
!
.
.
Једног
дана
он
ти
лепо
сакрио
натегу
па
отиш’о
у
село
.
Кад
се
врати
око
подне
,
завири
нешто
у
долап
и
—
нађе
више
од
по
лонца
ракије
.
Стаде
избичкавати
и
дознаде
да
су
од
зове
,
која
је
била
уз
кућу
,
начиниле
натегу
па
вадиле
.
Он
посече
зову
и
однесе
у
њиву
,
бајаги
,
да
загради
нешто
мислећи
:
сад
вала
,
немају
чим
!
...
Али
не
лези
ђаволе
!
Једног
дана
нађе
он
њих
све
у
качари
.
Оне
удесиле
процеп
од
дрвета
,
у
процеп
уметнуле
повесмо
па
спуштају
на
врањ
.
Повесмо
упије
ракију
и
оне
га
извуку
и
цеде
у
топрак
...
Кад
је
то
видео
Милинко
,
он
се
само
прекрсти
па
оде
те
нађе
славину
и
удари
у
буре
.
„
Ево
вам
па
пијте
до
миле
воље
“
.
.
рече
он
на
послетку
.
За
то
вам
велим
:
нема
створа
паметнијег
и
досетљивијег
од
жене
и
лисице
...
Сватови
се
заценуше
од
смеја
...
.
Изнеше
печење
.
—
Шта
је
то
?
—
упита
Дража
.
—
Печење
,
зар
не
видиш
?
рече
му
Марко
.
—
Дај
,
Маркићу
,
славе
ти
,
да
и
ја
један
пут
једем
печења
;
нисам
га
јео
има
петн’ест
година
...
.
—
Што
вараш
?
—
упита
Марко
.
—
Нисам
среће
ми
!
...
—
Како
?
—
упиташе
сватови
—
зар
ниси
,
макар
,
синоћ
јео
?
—
Јок
!
—
Зашто
?
—
Зато
што
сам
се
опио
!
...
.
Има
петн’ест
година
како
се
опијем
ракијом
још
уз
чорбу
,
па
шта
даље
буде
—
ја
не
знам
!
...
Сватови
се
опет
засмејаше
;
чак
се
и
озбиљна
Анђелија
насмеји
.
—
Е
,
ево
ти
сад
па
се
наједи
,
нек
ти
буде
опет
доста
за
петн’ест
година
,
јер
—
ако
је
тако
—
мучно
ћеш
сутра
знати
за
печење
!
—
рече
Мирко
и
метну
плећку
пред-а-њ
.
После
ручка
старији
поседаше
у
’
ладове
,
па
,
пијући
,
гледаху
како
младеж
игра
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
старине
се
нешто
успавале
;
а
кад
устадоше
они
се
само
ватају
за
ноге
и
уздишу
.
Многи
од
сватова
отишли
кућама
да
„
част
“
спреме
и
донесу
.
Анђелија
беше
у
вајату
.
Са
њом
беше
свекрва
и
још
неколико
жена
које
су
дошле
да
је
убраде
.
Свакој
је
вођевини
најтужнији
овај
дан
—
па
и
Анђелији
.
Ма
да
је
била
умирена
—
што
се
укућана
тиче
—
опет
није
могла
да
се
не
заплаче
кад
је
конђу
угледала
,
ту
несрећну
конђу
,
која
јој
одузима
све
што
јој
је
најмилије
,
а
то
је
:
девојаштво
и
слобода
.
Тужне
јој
се
мисли
врзоше
по
памети
;
она
се
прашташе
са
својим
девовањем
:
„
Збогом
,
моја
радости
,
збогом
,
моје
царовање
!
...
“
А
жене
,
бајаги
,
да
је
утеше
—
па
је
још
више
ражалише
:
—
Шта
ти
је
лудо
једна
?
Па
ти
си
знала
,
да
—
док
се
удаш
—
мораш
бити
убрађена
.
Баш
си
луда
!
...
А
шта
нама
вали
?
Ништа
,
бога
ми
!
...
Оно
,
истина
,
боље
је
бити
девојка
;
али
кад
се
не
може
до
века
девовати
—
онда
је
лепо
бити
и
жена
...
.
А
бити
жена
у
оваком
дому
—
боље
је
него
некака
девојка
!
...
Баш
си
луда
!
...
—
Немојте
да
је
грдите
—
рече
Живана
,
њена
свекрва
.
—
Зар
сте
ви
друкчије
радиле
?
Ето
,
баш
ти
Ђурђија
,
ти
си
плакала
к’о
мало
дете
кад
су
ти
конђу
метали
;
то
ја
знам
,
јер
сам
видела
па
све
сте
плакале
;
и
ја
сам
плакала
...
Није
лако
раскинути
са
животом
на
који
смо
навикли
!
Помислите
како
је
вама
било
онда
—
па
не
дирајте
њу
данас
!
.
.
Не
бој
се
,
рано
моја
!
—
окрете
се
она
Анђелији
...
Усуд
нам
је
тако
усудио
!
...
Ал
,
пошто
знам
како
ти
је
,
нећу
те
двојити
од
моје
Миленије
...
Не
бој
се
дакле
!
...
То
беше
мелем
за
Анђелино
срце
;
она
је
погледа
благодарним
погледом
па
је
онда
пољуби
у
руку
.
—
Дајте
мени
чешаљ
,
ја
ћу
да
је
очешљам
.
Седи
,
рано
!
—
рече
Живана
.
Анђелија
седе
на
малу
столичицу
.
Живана
узе
чешљеве
,
расплете
јој
дугу
врану
косу
и
очешља
’
је
.
Онда
намести
конђу
и
придену
иглама
,
повеза
је
марамом
па
је
погледа
погледом
пуним
милоште
и
рече
:
—
Ћери
моја
,
—
не
буд
урока
—
ти
си
лепа
к’о
уписана
!
...
—
Јесте
вала
!
—
рекоше
жене
дивећи
јој
се
.
Живана
извади
из
једне
мараме
„
прекоглавље
“
или
(
„
шљоке
“
)
,
а
то
је
пет
—
до
шест
ниски
самог
цванцика
.
Те
ниске
су
понизане
на
платну
и
преклапају
једна
другу
.
Она
јој
метну
преко
главе
и
притврди
.
С
леве
и
десне
стране
намести
по
једну
„
уковицу
“
у
којима
беше
по
талир
и
две
„
крстатке
“
(
сребрн
новац
од
6
гроша
)
,
а
на
чело
опет
„
уковицу
“
са
три
дуката
.
Анђелија
устаде
.
Живана
јој
привеза
ђердан
од
талира
и
цванцика
који
јој
допираше
до
појаса
;
врх
ђердана
дођоше
њене
ниске
дуката
.
Тако
окићену
изведе
је
девер
међ
сватове
Она
беше
дивна
.
Блесак
сребра
не
даваше
у
њу
гледати
...
Почев
од
свекра
она
опет
изљуби
све
:
кога
у
руку
кога
у
образе
,
па
—
с
девером
—
стаде
дворити
старојка
...
.
—
Већ
беше
ручаница
.
Совра
је
постављена
;
само
су
очекивали
кума
.
На
послетку
ето
и
њега
.
Чича
Стеван
,
старојко
,
Живана
,
Анђелија
са
девером
и
још
неколико
сватова
изађоше
пред-а—њ
...
Попише
још
по
неку
па
заседоше
за
совру
.
Поједоше
чорбу
и
кување
па
онда
почеше
износити
„
част
“
.
Сваки
од
сватова
што
је
донео
изнесе
на
трпезу
.
Зовнуше
Дражу
да
част
прикаже
.
—
Зар
баш
ја
'
?
—
упита
Дража
.
—
Ти
,
Дражо
,
ти
!
—
викнуше
сватови
.
—
Зар
нема
никог
паметнијег
?
—
упита
Дража
опет
.
—
Има
—
рече
Марко
—
ал
за
друге
ствари
;
за
ове
си
ти
најпаметнији
.
На
реду
је
да
се
прво
прикаже
кумовска
част
.
Кум
изнесе
печено
прасе
,
гибаницу
и
још
неких
колача
па
даде
Дражи
,
који
је
био
стао
трпези
с
бока
.
Дража
подиже
све
у
вис
и
рече
:
—
Браћо
и
сватови
!
Наш
честити
кум
и
брат
донео
је
,
на
овај
срећан
дан
,
нашем
домаћину
печено
прасе
,
гојно
и
лепо
,
и
још
неке
зајире
...
’
Вала
куме
и
брате
!
Част
чинио
—
част
дочек’о
!
Срећан
био
куд
одио
!
...
Нека
ти
милостиви
бог
наспори
и
у
дому
и
у
пољу
.
Твоји
волови
букали
—
твоји
душмани
укали
!
Бог
нека
ти
да
у
дому
мушко
,
у
тору
женско
,
у
бусу
бусато
,
у
класу
класато
,
у
дну
модро
а
у
вр’у
родно
.
Са
пријатељима
пио
—
с
пријама
се
грлио
и
љубио
;
а
ко
ти
манис’о
мануо
врећом
пред
твојом
кућом
—
ти
њему
брашна
у
зајам
—
а
он
теби
и
жену
и
децу
у
најам
...
.
Куме
и
брате
!
...
теби
на
глас
—
домаћину
и
нама
на
част
:
амин
сватови
!
...
—
Амин
,
да
бог
да
!
.
.
,
викнуше
сватови
.
Дража
метну
кумовску
„
част
“
на
совру
па
узе
старосватску
...
.
И
старосватску
и
деверску
приказа
овако
исто
,
без
задиркивања
.
Кад
приказа
све
три
онда
узе
„
част
“
Маринка
Мандића
;
подиже
је
изнад
себе
и
викну
:
—
Браћо
и
сватови
!
...
Наш
честити
брат
и
сват
Маринко
Мандић
,
богат
човек
,
богату
и
част
донео
,
дебела
брава
,
гојена
гаврана
—
’
оћу
рећи
—
ћурана
;
да
га
на
мртву
воштину
цедиш
не
би
капатке
масти
исцедио
!
...
'
Вала
брате
Маринко
!
Од
кога
је
и
—
много
је
!
...
Част
чинио
и
бољу
дочек’о
!
.
.
Знам
,
брате
,
да
ниси
дош’о
овде
што
си
гладан
и
жедан
—
него
само
да
се
наједеш
и
напијеш
!
.
.
Теби
,
брате
,
на
глас
,
домаћину
и
нама
на
част
:
амин
,
сватови
!
.
.
—
Амин
,
да
бог
да
!
...
викнуше
сватови
смејући
се
.
Сваку
„
част
“
пропратио
је
са
шалом
и
задиркивањем
;
назив’о
је
сватове
пустосватицама
,
пребацив’о
им
је
алапљивост
и
тврдичење
.
.
Сватови
се
сити
насмејаше
—-
али
се
нико
не
наљути
.
Пошто
ручаше
Дража
поче
да
приказује
„
дар
.
“
На
реду
је
био
Живанин
којим
она
дариваше
сватове
;
вођевина
дарује
само
девера
и
укућане
.
На
једној
мотки
држаше
зет
и
Марта
„
дар
“
,
а
Живана
узимаше
парче
по
парче
и
—
наменивши
коме
ће
—
даваше
Дражи
,
да
прикаже
.
Дража
је
све
дарове
—
и
Живанине
и
Анђелине
—
приказ’о
задиркујући
.
За
кошуљу
вели
:
„
Ево
наша
лепа
вођевина
дарује
свекра
тананом
кошуљом
.
Глатка
к’о
патка
,
танка
к’о
поњава
:
куд
се
њом
почеше
кожа
ће
слетити
;
провукла
би
се
кроз
прстен
,
да
је
прстен
гужва
орачица
па
два
да
вуку
а
четири
да
туку
“
!
...
За
једне
чарапе
вели
:
„
ево
му
чарапа
,
може
у
њих
мачка
обути
“
!
(
за
то
што
су
мале
)
...
Шала
његова
зацењиваше
смејом
сватове
.
На
сваки
његов
„
приказ
“
они
одговараху
:
—
Амин
,
да
бог
да
!
...
Сврши
се
и
то
.
Дража
поиска
једну
чутуру
.
Они
му
дадоше
.
Он
се
прекрсти
,
помоли
се
богу
за
здравље
дома
и
домаћина
,
младожење
и
невесте
,
кума
и
старојка
,
девера
и
кићених
сватова
—
напи
се
па
седе
.
Стари
сват
узе
један
земљани
чист
тањир
,
одреши
кесу
,
извади
„
сватовско
“
три
гроша
и
баци
у
њ
.
Онда
поднесе
тањир
куму
;
кум
уради
то
исто
.
Сватови
почеше
дрешити
кесе
.
Стари
сват
иђаше
од
једног
до
другог
и
наплаћиваше
.
Кад
од
свију
прикупи
он
пружи
онда
и
тањир
и
новац
Анђелији
.
Она
изручи
новац
у
џеп—-јер
то
беше
њено
.
За
старим
сватом
пође
ашчија
са
кутлачом
да
се
наплати
за
труд
.
Сватови
даваху
колико
ко
може
.
За
ашчијом
иђаше
Васа
Циганин
са
ћеманетом
.
Кум
и
старојко
платише
колико
је
погођено
(
кум
и
старојко
плаћају
свираче
)
и
пребацише
неколико
гроша
„
бакшиша
.
“
И
сватови
дадоше
„
бакшиш
“
-
.
.
Онда
се
дигоше
иза
совре
и
уватише
коло
.
Играли
су
до
пред
вече
,
а
кад
сунце
беше
на
смирају
,
уватише
се
и
кум
и
старојко
и
домаћин
и
домаћица
и
младожења
и
невеста
—
једном
речју
:
и
старо
и
младо
,
све
што
је
умело
играти
,
те
одиграше
„
шарено
коло
“
.
Старојко
са
зетом
састави
у
колу
младожењу
и
невесту
,
те
проиграше
мало
,
па
се
онда
коло
пусти
...
Кад
мрак
паде
на
земљу
,
дигоше
се
кум
и
старојко
кући
.
Анђелија
их
пољуби
у
руку
и
испрати
.
Одмах
за
тим
зет
Марко
са
девером
узе
за
руке
Миладина
и
Анђелију
па
их
„
сведе
“
у
вајат
...
Девер
оде
,
сватови
се
разиђоше
сви
.
Само
оста
зет
који
ће
се
сутра
—
са
комшијама
и
редарама
—
прочастити
—
па
ће
и
он
—
ако
бог
да
—
прекосутра
кући
.
.
.
ВИ
.
Да
видите
,
у
какви
је
народ
дошла
Анђелија
!
...
Још
у
време
,
кад
је
Кара-Ђорђе
закрајинио
—
побегну
од
турског
зулума
из
Међаша
из
Босне
две
породице
:
чича
Панта
Крстин
и
Никола
Мандин
и
дођу
у
Глоговац
,
где
је
био
бимбаша
Сима
Катић
.
Панта
је
био
кум
Катићу
—
јер
је
и
овај
из
Босне
,
из
Дворова
—
те
тако
Катић
и
њему
и
Николи
одреди
по
нешто
земље
да
се
настане
.
Ту
они
подигну
кућерке
какве
су
могли
.
Панта
је
имао
само
једног
сина
по
имену
Петра
.
Петар
је
био
ожењен
и
имао
је
три
сина
:
Симу
,
Стевана
и
Нинка
.
Сима
је
био
већ
стас’о
за
женидбу
,
а
Нинко
је
био
још
мален
.
Катић
одмах
узме
Петра
за
пандура
,
а
чича
Панта
остане
са
унуцима
Симом
и
Стеваном
да
зирати
оно
мало
земље
.
Петар
је
ретко
долазио
кући
и
слабо
је
марио
за
мотику
.
Душа
му
је
била
добра
пушка
и
нож
.
Катић
је
позн’о
у
њему
јунака
па
га
није
одвај’о
од
себе
.
Он
му
је
био
као
неки
старешина
над
пандурима
.
Њему
је
само
смео
поверити
најстрашнија
места
—
на
да
се
ни
мало
не
брине
.
Катић
је
имао
један
чудан
обичај
.
Чим
се
Турци
заћуте
неколико
дана
—
он
одмах
крене
своје
пандуре
па
прелази
Дрину
и
напада
Турке
у
Босни
.
Много
је
пута
Петар
осоколио
у
тим
нападима
и
скоро
никад
се
није
без
плена
вратио
.
Но
једне
ноћи
они
пређу
Дрину
,
а
Турци
их
дочекају
у
заседи
,
баш
на
самом
изласку
,
и
оборе
ватру
на
њих
.
Катић
са
момцима
одмах
повата
бусије
;
али
,
видећи
да
су
Турци
надмоћнији
,
викну
:
—-
Доста
,
јунаци
!
Дрште
се
за
мога
кулаша
,
он
ће
нас
сви
седамн’ест
пренети
преко
Дрине
!
Ноћ
је
мрачна
—
Турци
нам
неће
моћи
ништа
учинити
!
...
И
нагазише
на
Дрину
.
Турци
нису
смели
из
својих
заседа
,
јер
су
се
бојали
преваре
,
него
пуцаху
у
мрак
.
Зрна
су
звиждала
око
Катића
и
његових
момака
,
али
ни
једно
не
погоди
.
Већ
су
били
на
другом
крају
и
Петар
,
приметивши
да
коњ
гази
,
пусти
се
и
пође
обали
.
.
Пуче
потоња
пушка
и
—
на
несрећу
—
погоди
Петра
баш
у
потиљак
...
.
Он
се
само
простре
не
пустивши
ни
гласа
.
Суреп
смотри
,
притрча
и
изнесе
га
на
обалу
...
Катић
заповеди
да
га
понесу
.
Он
је
из
свег
срца
жално
оваког
јунака
...
.
Донеше
га
кући
...
.
Чича
Панта
паде
по
њему
и
закука
.
Љубио
му
је
косу
,
лице
,
очи
и
уста
.
Нариц’о
је
тако
тужно
,
да
не
би
ока
које
не
оплака
.
Мирјана
—
жена
његова
—
ништи
к’о
гуја
у
процепу
;
Стеван
и
Нинко
плачу
и
бусају
се
у
груди
,
а
Сима
не
беше
код
куће
.
За
мало
ето
и
њега
.
Кад
види
шта
је
,
он
се
само
ухвати
за
очи
.
Ови
заћуташе
...
.
Он
диже
руке
с
очију
,
скиде
капу
,
приђе
посрћући
мртвом
телу
очевом
,
прекрсти
се
и
целива
га
...
.
Онда
му
се
маши
паса
и
повади
оружје
...
.
—
Шта
ћеш
с
тим
'
?
—
упита
га
деда
кроз
плач
.
—
Зар
мислиш
да
ћу
седети
скрштених
руку
?
—
упита
Сима
задевајући
оружје
за
свој
силај
.
—
А
ја
!
Сима
слеже
раменима
.
—
Ко
ће
мене
стара
’
ранити
;
ко
ће
мени
очи
заклопити
?
!
...
узвикну
деда
очајнички
видећи
да
му
и
овај
одлази
.
—
Ето
Стевана
!
—
рече
он
.
—
А
зар
оца
нећеш
саранити
макар
?
!
—
викну
Мирјана
видећи
да
’
оће
да
иде
.
Он
се
врати
натраг
.
А
пошто
Петра
саранише
—
Сима
оде
Зеки
Буљубаши
у
Парашницу
.
Са
храбрости
и
јунаштва
—
Сима
постаде
Зеки
десна
рука
.
Никуд
се
овај
див
без
Симе
не
мицаше
.
Њему
се
допадаше
код
Зеке
,
а
Зеки
се
опет
допадала
највише
његова
досетљивост
и
кураж
у
највећим
опасностима
.
А
кад
везир
Дерен
-делија
удари
на
Равње
1813
године
,
и
кад
војводе
српске
пребегоше
у
Срем
—
Зека
са
својих
„
педесет
голаћа
“
изађе
из
шанца
и
поче
се
тући
с
Турцима
.
С
њим
је
био
и
Сима
.
Зека
га
погледа
па
рече
:
—
Да
гинемо
,
Симо
!
—
До
једног
буљубаша
!
—
Да
оставимо
спомен
!
—
Спомен
,
којим
ће
се
Срби
поносити
!
—
одговори
Сима
.
И
они
су
се
борили
к’о
дивови
.
Кад
је
нестало
барута
—
Зека
заповеди
да
кољу
...
.
А
кад
се
и
ножеви
отупише
,
кад
од
оружја
оста
само
комађе
,
кад
се
Зека
очајнички
питаше
:
шта
да
ради
—
Сима
се
досети
и
пружи
прст
на
садевене
хватове
дрва
...
.
У
један
мах
дигоше
заостали
„
голаћи
“
и
њихов
буљубаша
цепке
и
јурнуше
у
Турке
...
Погибе
јуначки
Зека
,
изгибоше
„
голаћи
“
па
погибе
и
Сима
...
.
Глас
о
смрти
његовој
убио
је
старог
Панту
.
Он
издану
на
рукама
Стевановим
...
.
Спаде
кућа
на
Стевана
.
Радио
је
сиромах
и
дан
и
ноћ
;
није
знао
шта
је
то
уморити
се
,
само
да
би
колико
—
толико
задовољио
и
разговорио
ожалошћену
матер
своју
.
Али
она
је
венула
к’о
лист
на
дрвету
.
Њена
боља
долажаше
од
срца
:
она
је
живела
међу
живим
а
мислила
о
мртвим
...
.
И
кад
се
наврши
година
од
Симине
смрти
—
она
нагна
Стевана
те
се
ожени
—
па
на
скоро
,
после
његове
женидбе
,
умре
...
Стеван
оста
са
Живаном
и
Нинком
.
Нинко
је
већ
прираст’о
па
је
помаг’о
у
раду
;
а
Живана
се
никад
није
ни
одмарала
.
Радили
су
од
рана
јутра
до
мркле
вечери
.
Добра
мачванска
земља
давала
им
је
богату
жетву
.
Мало
по
мало
—
и
Стеван
прошираваше
своје
имање
...
А
кад
господар
Милош
потуче
Турке
на
Дубљу
—
и
он
дану
душом
...
.
Мир
осигурава
живот
земљораднику
.
Кад
је
мир
,
на
њега
се
срећа
смеје
...
.
Кућа
Стеванова
поче
напредовати
.
Он
ожени
Нинка
и
доби
још
две
вредне
руке
.
Његова
Живана
рађаше
му
синове
.
Он
гледаше
у
будућности
свој
пород
и
напредак
дома
свога
—
па
му
се
милио
сваки
рад
...
Његова
се
авлија
пунила
лепим
зградицама
.
И
он—
градећи
те
зградице
—
намењиваше
их
деци
својој
.
Његова
стока
беше
гојна
,
његове
њиве
доношаху
доста
плода
...
.
Све
,
што
је
почињ’о
,
испадало
му
је
за
руком
,
срећно
.
Он
постајаше
сваког
дана
богатији
.
Даваше
богу
божје
а
цару
царево
...
Његово
срце
не
дарну
никаква
жалост
више
:
што
је
породио
—
то
је
подгајио
.
Он
беше
потпуно
срећан
...
За
то
је
ишао
увек
весео
и
насмејан
;
за
то
је
пев’о
по
својим
њивама
и
луговима
и
шалио
се
и
издев’о
имена
деци
својој
...
.
У
таком
живету
дочек’о
је
прву
радост
:
—
оженио
је
Мојсила
;
дочек’о
је
другу
:
—
оженио
Саву
;
дочеко
је
највећу
:
—
добио
унука
...
.
Сад
је
оженио
и
Миладина
.
Још
да
дочека
да
уда
и
мезимицу
Миленију
...
.
ал
на
то
и
не
помишља
...
Старост
је
на
њега
дошла
као
и
зима
:
—
с
руку
и
ногу
.
И
шта
је
старост
у
животу
човечијем
—
ако
није
што
и
зима
у
добу
годишњем
...
.
Осетио
је
најпре
немоћ
у
рукама
и
ногама
,
па
онда
у
целом
телу
...
.
Да
вам
га
само
опишем
!
...
Али
то
није
нужно
...
.
Старац
је
—
старац
.
Узмите
колико
их
’
оћете
—
сви
су
налик
један
на
другог
.
.
У
сваког
је
погурено
тело
,
у
сваког
је
зборано
лице
,
у
сваког
су
уздрхтале
руке
од
рада
и
ноге
од
тумарања
...
.
Тако
је
и
чича
Стеван
...
Само
да
вам
још
кажем
,
да
је
им’о
једну
навику
,
које
није
мог’о
да
се
отресе
...
.
Кад
устане
од
спавања
нигде
се
није
хтео
умити
него
на
бунару
.
То
је
чинио
било
лето
—
била
зима
,
био
здрав
—
био
слабуњав
...
.
Живана
је
била
мудра
и
паметна
,
жена
.
Омалена
,
жољава
,
сува
к’о
шкрипац
—
али
вредна
к’о
кртица
.
Немаш
је
шта
видети
—
пека
меса
—
али
она
је
стекла
са
Стеваном
и
Нинком
ово
имање
.
С
њима
је
она
радила
пољске
радове
и
готовила
ручак
;
гледала
је
кућу
и
гајила
и
чувала
децу
.
Код
толиког
рада
—
она
ни
једно
не
опрљи
и
не
онакази
;
чувала
их
је
и
од
ватре
,
и
од
воде
,
и
од
кола
,
и
од
свега
што
би
им
могло
наудити
.
Њојзи
не
беше
тешко
уранити
.
Кад
је
чича
Стеван
сазив’о
мобу
да
многе
радове
сради
—
њу
је
онда
зора
затицала
са
пуном
вуруном
печена
леба
за
радине
.
Она
је
имала
кад
и
да
ради
пољске
радове
,
и
да
меси
и
да
чисти
,
и
да
тка
,
и
да
реже
и
шије
кошуље
.
Чича
Стеван
и
деца
ишла
су
јој
увек
чиста
и
одевена
...
.
Па
и
овако
старој
није
јој
се
тешко
сагнути
ни
укаљати
.
До
душе
сад
је
надгледала
пос’о
што
јој
снаје
раде
.
Њих
је
она
упућивала
и
учила
свему
добром
.
Код
ње
не
беше
„
особине
“
,
њена
сна
није
могла
казати
:
ово
је
моја
квочка
,
моја
ћурка
,
моја
гуска
;
ни
једна
није
смела
поменути
да
се
дели
вуна
и
кудеља
и
ћетен
—
све
то
беше
опште
...
Заједно
је
сређивано
и
метнуто
на
камару
,
па
је
с
те
камаре
свака
узимала
,
колико
јој
треба
.
Она
се
бринула
да
ни
једној
не
буде
криво
,
а
од
њеног
се
ока
ништа
није
могло
сакрити
...
.
Чича
Стевана
је
слушала
и
бринула
се
да
му
увек
угоди
.
Његова
жеља
била
је
њојзи
заповест
.
Она
га
је
—
право
да
рекнем
—
волила
...
.
И
они
су
се
,
збиља
волели
!
...
А
зар
се
старост
не
може
волити
?
...
Може
,
богме
,
те
још
како
!
...
Младић
воли
бујно
—
старац
нежно
;
младић
воли
тело
—
старац
душу
...
.
Младалачка
се
љубав
топи
у
пољупцима
—
старачка
у
пажњи
...
.
Младалачка
је
љубав
основана
у
погледу
—
старачка
у
познавању
!
...
И
,
кажем
вам
,
не
верујте
никад
младићу
који
каже
:
волим
моју
драгу
—
јер
је
познајем
!
.
.
Он
је
не
познаје
;
он
познаје
само
њено
лице
,
њен
осмејак
,
њене
очи
,
њену
косу
—
њену
спољашност
;
—али
верујте
старцу
—
јер
он
познаје
њену
душу
.
Младић
је
познаје
месец
—
два
;
али
за
старцем
стоји
низ
година
мучних
и
срећних
,
тужних
и
веселих
и
—
он
ју
је
глед’о
и
у
добру
и
у
злу
...
.
Севапније
вам
је
не
зажалити
младића
,
кад
тужи
за
својом
драгом
—
него
се
смејати
старцу
,
кад
тужи
за
својом
старицом
.
Младост
лако
заборавља
и
младићу
је
тим
скинута
једна
препрека
да
тражи
другу
љубав
;
али
старац
је
више
не
тражи
,
а
ту
љубав
заборавља
тек
онда
„
кад
пукне
будак
више
главе
“
...
—
Нинко
је
био
миран
човек
.
Све
што
је
он
знао
,
то
је
мотика
и
секира
;
да
га
од
куд
пред
суд
изведеш
,
он
би
се
уплашио
к’о
да
му
је
смрт
дошла
.
Његова
је
највећа
радост
била
да
обилази
њиве
;
а
говорно
би
највише
само
онда
,
кад
је
хвалио
имање
...
.
Мушке
деце
није
им’о
него
само
женску
.
Једну
је
ћер
удомио
.
Он
је
био
један
од
оних
људи
,
који
незнају
за
своју
сопственост
.
Запитај
га
:
—
Чија
је
ово
њива
,
Нинко
?
—
Наша
,
одговорио
би
он
.
—
Чије
је
ово
дете
?
—
Наше
—
одговорио
би
,
па
ма
било
и
његово
сопствено
.
Све
,
што
су
имали
,
то
је
било
задружно
.
Синови
Стеванови
били
су
земљорадини
к’о
што
је
и
Стеван
и
Нинко
.
Они
су
знали
само
оно
,
што
су
из
Стеванових
уста
чули
,
и
радили
што
им
је
он
заповед’о
.
Жене
су
слушале
Живану
.
То
је
ишло
к’о
у
кошници
.
Није
,
дакле
,
чудо
,
што
се
Стеван
тако
обогатио
.
Ово
је
била
права
сеоска
задружна
кућа
...
.
ВИИ
.
Зора
заплавила
.
Месец
беше
на
смирају
;
звезде
се
гасише
;
остајаху
само
крупније
али
и
оне
почеле
да
бледе
;
небо
беше
чисто
без
и
једног
облачића
...
.
Мало
по
мало
исток
поче
обузимати
белина
,
снежна
белина
а
испод
белине
указиваше
се
румен
,
румен
јасна
,
лепша
од
образа
невине
девојке
—
божанска
румен
...
.
Са
земље
се
полако
дизаше
бела
провидна
магла
;
петли
учестали
,
сеница
цвркуће
;
свиње
циче
а
„
бронзе
“
—
на
воловима
у
„
отави
“
—
звоне
...
.
све
друго
спава
...
А
Анђелија
уранила
.
Одложила
ватру
,
успремила
и
почистила
кућу
,
па
узела
судове
да
воде
донесе
...
.
Има
осећаја
,
које
човек
не
може
да
искаже
.
Души
је
тело
тада
малено
и
тесно
,
и
она
се
диже
небу
да
бога
тражи
...
.
Таки
су
осећаји
овладали
Анђелијом
...
.
Она
је
гледала
румену
зору
и
плаво
небо
и
слушала
сетни
и
неједнали
звук
звонаца
...
.
Осећала
се
лака
к’о
перо
.
Срце
јој
је
живо
било
у
грудма
к’о
да
би
хтело
да
излети
...
.
Заватила
воде
па
се
пљускала
по
лицу
,
онда
се
убрисала
својим
пешкирићем
па
се
молила
Богу
:
„
Господе
Боже
!
Дај
ми
здравља
и
весела
;
дај
живота
моме
баби
,
и
нани
,
и
тетки
,
и
свима
мојим
!
...
Дај
,
Боже
,
здравља
и
тати
(
свекру
)
и
мајци
(
свекрви
)
и
свима
укућанима
,
и
дај
ми
,
Боже
,
да
ме
пазе
!
...
И
,
молим
ти
се
,
Господе
,
дај
ми
:
да
могу
радити
а
да
се
никад
не
уморим
,
и
дај
ми
лак
сан
да
се
могу
одмах
пробудити
!
И
,
дај
ми
,
Господе
,
да
сам
увек
весела
и
да
се
све
смешим
и
певушим
!
...
Молим
ти
се
,
Господе
!
...
молим
ти
се
,
Господе
!
...
.
молим
ти
се
,
Господе
!
...
.
Прекрсти
се
још
неколико
пута
дубоко
клањајући
.
Онда
нали
судове
,
диже
их
лако
к’о
да
су
празни
и
упути
се
у
кућу
.
Из
авлије
гледаше
ватру
на
огњишту
како
весело
пуцкара
...
Таман
да
корачи
преко
прага
а
Живана
пред
њу
.
Уранила
старица
да
снају
„
поучи
“
.
—
Добро
јутро
,
мајко
!
-
—
Бог
ти
помог’о
,
ћери
!
—
рече
Живана
и
насмеши
се
видећи
пуне
судове
.
—
Уранила
си
већ
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
Е
,
нека
,
нека
,
жива
била
!
—
рече
Живана
.
Анђелија
унесе
судове
у
кућу
.
Живана
уђе
напред
.
Осврте
се
старица
по
кући
и
виде
,
да
је
све
у
реду
.
—
Ти
си
добро
уранила
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
И
ја
ураних
да
ти
ред
покажем
.
Јеси
ли
стрљала
обућу
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
Успремљено
је
све
!
—
рече
Живана
више
за
себе
.
—
Све
,
мајко
!
—
Ти
већ
знаш
ред
.
Види
се
,
да
си
у
доброј
кући
била
.
Ради
увек
тако
,
па
ћеш
ми
бити
права
.
—
’
Оћу
,
мајко
!
Срце
јој
играше
од
радости
и
задовољства
.
Она
погледа
Живану
,
погледа
јој
у
очи
мирно
,
к’о
човек
,
кад
свесно
врши
своју
дужност
,
па
рече
.
—
Кажи
ти
мени
,
мајко
,
и
друге
моје
послове
.
—
Лепо
,
ћери
!
...
Кад
ти
свекар
устане
,
однећеш
му
обућу
.
Онда
ћеш
с
њим
изаћи
на
бунар
да
му
полијеш
—
јер
он
се
само
на
бунару
умива
—
понећеш
тамо
чист
пешкир
да
га
убришеш
.
То
ћеш
исто
учинити
и
брати
(
Нинку
)
.
Кад
се
врати
у
кућу
,
ти
ћеш
га
очешљати
.
—
Добро
,
мајко
.
—
Онда
ћеш
му
послужити
ракију
и
то
ладну
,
јер
он
не
пије
варену
.
—
’
Оћу
,
мајко
.
—
Онда
ћеш
изаћи
те
наранити
пиљеж
.
—
Добро
мајко
.
—
Па
,
ако
он
хтедне
куда
ићи
—
продужаваше
Живана
—-
ти
ћеш
га
испратити
.
—
’
Оћу
,
мајко
.
—
То
ти
је
пос’о
за
јутра
.
Редовати
нећеш
—
јер
моја
сна
ни
једна
у
првој
години
не
редује
—
али
ћеш
помагати
редари
у
свему
и
надгледати
децу
...
.
Мораш
бити
увек
чиста
и
уредна
,
јер
—
наша
је
кућа
украј
пута
—
нама
треба
сваког
дочекати
па
ко
био
—
да
био
—
разумеш
?
—
Разумем
,
мајко
!
—
Наша
је
кућа
до
данас
била
прва
у
селу
—
ја
’
оћу
,
да
и
од
данас
буде
!
—
И
биће
,
мајко
!
—
У
вече
ћеш
свекра
и
брату
и
старије
девере
изути
и
ноге
им
опрати
.
То
ти
је
пос’о
.
—
Све
ћу
радити
,
мајко
!
—
Још
нешто
,
ћери
!
...
Од
кад
сам
ја
овде
,
у
нашој
је
кући
мир
и
слога
.
Ја
’
оћу
да
и
од
данас
то
буде
.
Нећу
да
чујем
свађе
,
нити
да
ти
,
кад
у
поњаве
лежеш
,
говориш
Миладину
ово
или
оно
...
.
Све
се
мора
претрпити
...
.
Ако
ме
послушаш
—
благосиљаћу
те
,
а
ако
не
послушаш
—
проклећу
те
!
...
—
Послушаћу
те
,
мајко
!
—
Е
,
добро
,
ћери
!
.
.
Сад
знаш
шта
ти
је
пос’о
—
па
тако
ради
!
...
Него
Марта
ми
је
казивала
—
а
и
сама
сам
видела
—
да
женске
радове
добро
радиш
.
Ћери
моја
,
поучићеш
у
радовима
и
моју
Миленију
...
Ту
старица
поста
нежнија
.
—
’
Оћу
,
мајко
,
што
год
знам
!
—
одговори
Анђелија
радосно
.
Старица
је
пољуби
у
образ
а
она
њу
у
руку
.
—
Ајде
,
ћери
,
поли
ми
да
се
умијем
!
Анђелија
јој
поли
...
.
Мало
по
мало
почеше
се
дизати
и
укућани
.
Анђелија
однесе
обућу
свекру
...
.
Траже
од
ње
да
ради
,
да
слуша
,
да
се
лепо
живи
са
укућанима
—
па
шта
је
она
и
могла
друго
тражити
и
желети
него
то
!
...
ВИИИ
.
Анђелија
отпоче
радити
.
Полила
је
свекру
,
убрисала
га
,
очешљала
и
наслужила
му
ракију
,
онда
га
је
испратила
,
јер
чича
Стеван
оде
до
суднице
.
Живана
викну
.
—
Чујем
,
мајко
!
—
Ћери
моја
,
сад
ћеш
се
ти
бринути
и
о
конаку
.
Тамо
мора
бити
успремљено
и
намештено
за
госте
.
Анђелија
оде
у
свој
вајат
те
изнесе
неколико
шареница
па
оде
у
конак
.
Тамо
поли
и
почисти
па
шареницама
застре
кревете
и
клупе
.
О
прозоре
повеша
неколико
кита
босиљка
да
мирише
.
Ствари
у
конаку
разредила
је
тако
лепо
,
да
би
сметала
једна
кад
би
на
другом
месту
била
.
Живана
дође
за
њом
у
конак
.
Зарадова
се
старица
,
кад
виде
Анђелину
уредбу
.
—
Тако
,
ћери
,
сад
ми
се
допада
!
—
рече
она
.
Анђелији
срце
препуно
.
Она
је
трчала
од
ствари
до
ствари
к’о
челица
од
цветка
до
цветка
.
Сам
рад
даваше
јој
уживања
а
похвала
Живанина
дизаше
је
у
небеса
.
Осећаје
њене
мог’о
би
сравнити
са
осећајем
девојчице
кад
први
преглавак
изради
,
или
,
са
осећајем
ђачића
кад
прво
слово
напише
.
Она
је
трчала
и
даље
.
Сваку
не
успремљену
ствар
у
авлији
успремила
је
.
Онда
је
трчала
редари
у
кућу
па
јој
је
постицала
ватру
или
донела
воде
.
Сву
је
децу
умила
и
очешљала
.
Она
трчаху
око
ње
к’о
пилићи
око
квочке
,
а
она
им
је
давала
:
коме
воћку
,
коме
пољубац
а
коме
осмејак
.
Сваком
је
име
наденула
као
:
голуб
,
лабуд
,
кадивица
,
девесиљка
итд
.
па
их
је
тим
именом
звала
.
Деца
су
је
много
заволила
.
А
зар
око
деце
треба
много
устајати
и
умиљавати
се
?
...
.
Јок
брате
!
...
.
Ти
њима
осмејак
—
они
теби
душу
...
.
Око
подне
дође
чича
Стеван
са
кметом
.
Анђелија
их
дочека
на
капији
,
поклони
им
се
и
пољуби
их
у
руку
.
Они
одоше
у
конак
а
она
у
качару
да
ракије
наточи
.
Пошто
је
—
клањајући
—
ушла
и
послужила
најпре
свекра
па
онда
кмета
—
чича
Стеван
рече
:
—
Иди
де
,
дијете
,
види
што
год
ручка
.
Она
се
поклони
и
уступаше
корак
по
корак
у
назад
,
клањајући
,
док
на
врата
не
изађе
;
ни
пошто
није
смела
њима
задњи
део
окренути
—
јер
то
је
не
уљудно
.
Кмет
рече
:
—
Добра
ти
сна
!
—
Добра
.
—
Уме
и
да
се
влада
,
и
да
услужи
,
и
—
шта
оћеш
.
—
А
од
каке
је
вамилије
—
и
не
умела
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ја
,
знам
Илију
.
Ноћио
сам
једну
ноћ
код
њега
кад
идох
у
Митровицу
.
Честит
човек
!
—
Ко
,
зар
пријатељ
Илија
?
...
—
Оно
ти
нема
под
небом
!
—
И
нема
!
—
рече
кмет
...
.
Они
продужише
разговор
о
чича
Илији
.
А
Анђелија
се
са
редаром
стараше
за
ручак
...
Дође
и
вече
.
Сви
се
укућани
искупише
.
Анђелија
заређа
од
једног
до
другог
те
их
изу
све
осим
Миладина
;
њега
је
изула
Марта
.
После
им
опра
ноге
и
поли
те
умише
руке
,
па
оде
да
поставља
синију
.
Чича
Стеван
рече
:
—
Да
се
молимо
богу
!
Сви
се
дигоше
.
Чича
Стеван
прилепи
запаљену
воштаницу
за
зид
.
Анђелија
му
додаде
у
земљаној
кадионици
жара
.
Чича
Стеван
пирну
у
жар
,
метну
зрно
—
два
тамњана
,
прекрсти
се
,
окади
свећу
,
себе
и
укућане
,
па
онда
даде
кадионицу
Анђелији
,
а
он
се
поче
молити
богу
...
.
Кад
се
молитва
сврши
чича
Стеван
пирну
у
свећу
,
рече
:
„
на
здравље
молитва
“
—
па
онда
заседоше
за
синију
.
.
Анђелија
је
дворила
.
Редара
се
бринула
да
има
јела
на
синији
,
а
Анђелија
је
уједно
и
децу
надгледала
којима
је
обашка
постављено
.
За
вечером
се
водио
разговор
о
орби
.
Живана
се
договараше
са
чича
Стеваном
и
Нинком
где
да
посеју
ћетен
.
.
.
Пошто
су
вечерали
дигоше
се
и
поседаше
око
ватре
.
Анђелија
седе
са
редаром
за
вечеру
.
Чича
Стеван
поседе
још
мало
па
устаде
.
Диже
се
и
Нинко
и
све
мушкиње
.
Анђелија
пољуби
у
руку
свекра
и
Нинка
,
испрати
их
да
спавају
па
се
онда
врати
.
—
Ви
,
децо
,
узмите
рад
па
радите
—
ја
не
могу
бога
ми
!
—
рече
Живана
.
—
’
Оћемо
.
—-
А
сад
,
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
Анђелија
је
пољуби
у
руку
,
испрати
је
па
оде
у
свој
вајат
да
рад
узме
.
Кад
се
вратила
у
кућу
Марта
,
Стана
и
Миленија
,
заселе
око
ватре
па
ћеретају
.
—
А
,
ево
младе
!
—
рече
Стана
.
—
Шта
ти
ради
момче
?
—
пита
је
Марта
.
—
Шта
ће
радити
?
—
спава
—
одговори
Анђелија
.
—
А
што
си
се
тако
дуго
задржала
—
да
га
ниси
будила
?
—
упита
Марта
смејући
се
.
—
Тражила
сам
рад
!
—
одговори
Анђелија
поруменевши
.
—
Е
,
баш
је
тај
рад
!
...
Ви’ш
ти
њега
како
се
он
то
завук’о
!
...
Мора
да
је
био
на
дну
сандука
!
...
—
Баш
си
ти
јетрвице
!
...
—
Шта
сам
ја
?
—
Није
те
стид
,
макар
,
пред
голубицом
!
...
.
рече
Анђелија
прекорно
.
—
Бога
ми
баш
!
...
Само
некако
и
голубица
тражи
голуба
!
.
.
Миленија
скочи
па
увати
Марту
за
уста
;
Стана
се
смејаше
од
свег
срца
...
—
Нећу
те
више
дирати
,
нећу
бога
ми
!
—
рече
Марта
.
—
Ако
ми
још
један
пут
рекнеш
то
—
завадићемо
се
—
рече
Миленија
пуштајући
је
.
—
Нећу
кад
си
така
!
...
Па
,
најпосле
,
признала
си
и
сама
пред
јетрвицом
.
Шта
се
сад
,
бајаги
,
стидиш
?
—
Опет
ти
?
...
—
А
знам
да
ћеш
јој
све
и
сама
причати
...
.
Немој
,
немој
устајати
—
нећу
више
!
’
Оћу
да
приповедам
.
—
Е
,
дела
!
—
’
Оћете
ли
страшно
или
смешно
?
—
упита
Марта
.
—
Смешно
!
—
викнуше
све
три
.
—
Добро
.
Седи
јетрвице
!
Анђелија
седе
.
—
Био
,
тако
,
један
човек
,
па
им’о
једног
сина
коме
је
било
име
Милан
...
.
Не
бој
се
,
не
бој
се
!
...
.
па
тај
Милан
заволио
једну
девојчицу
,
којој
је
било
име
Миленија
...
.
Миленија
скочи
.
—
Е
нећу
ни
да
причам
више
!
—
рече
Марта
.
—
Боље
немој
:
—
побићемо
се
!
—
рече
Миленија
.
—
Чујеш
дилберче
!
—
рече
Марта
—
немој
бити
луда
!
Видиш
,
нас
три
знамо
све
,
а
оћеш
да
кријеш
од
јетрвице
.
Немој
,
јадна
,
тако
!
Не
знаш
ти
да
те
може
јетрвица
заклонити
неки
пут
—
те
још
како
!
...
Нас
четири
треба
да
смо
једно
:
што
једна
зна
—
све
да
знају
!
...
—
Тако
треба
!
—
рече
Стана
.
—
Помисли
,
болан
,
да
бих
ја
страдала
једанпут
да
није
било
моје
снаје
Петре
.
Отишла
ја
Синђића
кући
на
прело
.
Нико
ме
није
видео
кад
сам
отишла
само
Петра
.
Кад
,
на
ђавола
,
мене
наја
потражи
ноћу
...
.
Сутра
дан
сва
се
накострешила
—
да
ме
сатре
!
...
.
„
Где
си
ти
била
?
“
—
пита
ме
она
.
—
„
Спавала
са
мном
у
вајату
“
рече
Петра
к’о
да
је
бог
научи
.
—
„
Е
кад
је
тако
—
онда
је
друга
ствар
;
а
ја
мислила
да
је
била
код
Синђића
са
Савом
!
“
—
„
Није
,
вала
,
нано
,
сву
ноћ
је
са
мном
спавала
!
“
...
.
И
да
не
би
Петре
па
—
зло
...
.
—
Тако
је
!
—
рече
Стана
.
—
Па
не
треба
,
дилберче
,
да
се
љутиш
на
ме
.
—
Не
љутим
се
ја
—
него
ме
стид
!
—
рече
Миленија
.
—
Чуда
боже
!
...
Стид
!
...
А
зар
она
није
никад
са
момком
стајала
?
Миленија
погледа
у
Анђелију
.
Она
ману
главом
у
знак
одобравања
...
.
Лепа
девојчица
беше
Миленија
.
Протегљаста
,
црних
очију
и
косице
,
румених
обрашчића
,
још
млечних
усана
иза
којих
провириваху
ситни
бели
зуби
—
Е
,
па
кад
је
тако
,
—
онда
шта
да
кријем
—
ја
стојим
с
Миланом
!
—
Право
ми
реци
,
кадивице
,
што
ћу
те
питати
—
рече
Стана
.
—
Оћу
,
вала
!
—
Је
л
’
те
пољубио
који
пут
?
Миленија
обори
очи
и
порумене
к’о
руменика
.
—
А
?
—
Што
је
вајде
крити
?
...
јесте
!
—
рече
Миленија
.
—
А
где
?
—
У
оба
ока
и
оба
образа
.
—
А
кад
?
—
Летос
,
на
моби
код
нас
.
Играсмо
,
играсмо
,
а
он
ти
мене
повуче
за
руку
.
„
Шта
ћеш
?
“
—
питам
га
ја
.
—
„
Оди
—
вели
—
да
ти
кажем
нешто
“
...
на
ме
повуче
у
присенак
за
твој
вајат
и
—
пољуби
.
.
—
А
јеси
ти
њега
?
—
упита
Марта
.
—
Нисам
.
—
Вараш
?
—
Очију
ми
нисам
!
—
Добро
,
добро
—
не
мораш
се
клети
!
...
А
право
ми
кажи
,
волиш
ли
га
?
—
Хм
,
хм
!
...
—
Баш
много
?
—
Све
о
њему
мислим
!
.
.
Неку
сам
га
ноћ
и
саснила
...
—
И
бићеш
његова
!
...
Не
бери
ти
бриге
док
је
твојих
снаја
!
Ми
ћемо
то
све
лепо
удесити
—
па
кад
погледаш
—
а
оно
ти
за
Миланом
!
...
Миленија
се
замисли
...
.
—
’
Ајде
да
певамо
!
—
рече
Марта
.
—
’
Ајде
вала
!
—
Де
ти
,
јетрвице
!
—
Што
ви
најпре
?
—
упита
Анђелија
.
—
’
Ајд
најпосле
.
Дед
Стано
!
„
Маглица
се
пољем
повијала
“
...
И
запеваше
:
„
Маглица
се
пољем
повијала
„
То
не
била
ни
маглица
сама
,
„
Већ
то
била
Ђурђевица
Мара
,
„
И
она
се
с
деверима
кара
:
„
„
Ој
,
девери
,
моји
недевери
!
„
„
Не
газ’те
ми
мога
винограда
,
„
„
Што
је
Ђурђе
болестан
садио
,
„
„
Сваку
лозу
сузама
залив’о
“
”
...
—
Шта
велиш
,
јетрвице
?
—
упита
Марта
.
—
Лепа
песма
!
—
рече
Анђелија
.
—
Де
ти
једну
!
—
Не
могу
да
се
сетим
!
—
Шта
не
можеш
?
Де
једну
девојачку
!
Анђелија
се
замисли
.
—
Јеси
л
’
се
сетила
?
—
Јесам
.
—
Дела
!
—
рекоше
у
један
глас
и
Марта
и
Стана
.
Анђелија
запева
:
„
Где
ћеш
бити
,
мала
Кејо
,
„
Да
довече
дођем
?
“
—
„
Ја
ћу
бити
у
ђул
башчи
„
Босиљак
сијати
.
„
Босиљак
ће
мирисати
:
„
По
мирису
дођи
!
“
„
Где
ћеш
бити
,
мало
Кејо
,
„
Да
довече
дођем
?
“
—
„
Ја
ћу
бити
у
вајату
„
Дукате
низати
.
„
Дукати
ће
звекетати
:
„
По
звекету
дођи
!
“
...
Анђелија
ућута
.
—
Чисто
ме
мину
жеља
!
—
рече
Стана
.
—
И
мене
!
—
рече
Марта
.
—
Видиш
,
кадивице
,
како
се
договара
?
—
Видим
—
рече
Миленија
.
—
Како
ти
шараш
те
чарапе
?
—
упита
Марта
Анђелију
.
—
Ето
,
види
.
—
Дај-де
овамо
...
.
Ала
је
ово
лепа
шара
!
Стана
застаде
с
вретеном
па
се
наже
да
види
;
и
Миленија
такође
.
—
Баш
ћу
те
молити
,
снашице
,
да
и
мени
ту
шару
даш
да
препочнем
—
рече
Миленија
.
—
Даћу
голубице
.
—
А
’
оћеш
ли
умети
?
—
упита
је
Марта
.
—
Па
показаће
ми
она
.
—
’
Оћу
голубице
.
—
Ала
у
тебе
,
јетрвице
,
има
лепих
радова
.
Право
ми
кажи
:
је
си
ли
ти
оно
сама
радила
?
—
упита
је
Марта
.
—
Јесам
—
одговори
Анђелија
.
—
А
ко
те
је
научио
?
—
Снаје
.
—
Јеси
л
ти
клечала
и
онај
ћилим
?
—
упита
Стана
.
—
Јесам
.
—
И
ја
ћу
почети
.
Даћеш
ми
да
препочнем
.
—
Даћу
.
—
Имаш
,
вала
,
и
појасева
лепих
.
Не
знам
од
куд
ти
онаки
!
—
Па
,
кажем
ти
,
да
сам
све
од
снаје
добила
почетке
.
—
Тамо
,
код
вас
,
лепше
раде
него
код
нас
—
рече
Марта
.
Анђелија
поче
хвалити
своје
место
рођења
.
Не
може
а
да
не
похвали
Ику
и
Станију
како
су
добре
раденице
—
Нисам
ја
ништа
!
Да
ти
видиш
само
Икин
рад
,
јетрвице
!
Ама
к’о
молован
!
...
Нећеш
ти
у
ње
наћи
кончића
да
није
на
свом
месту
!
...
—
Па
,
велиш
,
још
је
девојка
?
—
Моја
другарица
.
—
Како
би
било
да
ја
говорим
мојим
па
да
њу
испросе
за
Перу
?
—
рече
Стана
.
—
Ког
Перу
?
—
упита
Анђелија
.
—
Мог
брата
...
Била
би
ти
бар
близу
.
—
Молим
те
говори
!
—
викну
Анђелија
...
Очију
ми
мојих
,
нећете
се
преварити
!
Ето
и
јетрвица
,
Марта
,
зна
је
—
знаш
она
крупна
што
је
била
самном
у
вајату
.
—
То
ли
је
она
?
—
упита
Марта
.
—
Ја
!
—
Па
,
бога
ми
,
добра
прилика
;
не
би
се
покајали
—
рече
Марта
.
—
Како
покајали
!
.
.
Оно
је
женско
.
Што
очима
види
—
то
рукама
створи
!
...
Ала
би
то
било
лепо
:
ја
и
Ика
у
једном
селу
!
Право
да
вам
кажем
:
кад
би
ми
била
она
овде
—
не
бих
ни
помислила
на
свој
„
сент
!
“
...
—
Кад
је
ти
тако
’
валиш
—
говорићу
им
—
рече
Стана
.
—
Кажи
им
,
слободно
,
нека
је
просе
—
неће
се
кајати
.
—
А
како
ли
је
њен
отац
са
стањем
,
јер
мој
отац
тражи
и
добру
девојку
и
добра
пријатеља
.
—
Ко
,
зар
чича
Благоје
Вукашиновић
'
?
.
.
То
је
један
—
по
један
!
—
А
какве
је
она
нарави
?
Знаш
,
и
то
се
мора
знати
.
—
Ама
зар
Ика
!
...
Та
ти
не
зна
шта
је
то
:
наљутити
се
...
.
Она
и
јетрвица
Марта
к’о
да
су
сестре
!
.
.
Помисли
ти
,
болан
,
дирамо
ја
и
Стаја
њу
—
а
она
се
само
смеје
,
па
нам
тек
по
коју
пришије
—
а
ми
да
се
поизврћемо
од
смеја
.
—
Е
,
кад
је
ти
тако
’
валиш
—
мора
да
је
добра
!
—
рече
Стана
.
—
Ама
к’о
добар
дан
!
—
Добро
.
Сутра
ће
и
онако
долазити
моја
мати
овамо
—
па
ћу
јој
казати
.
—
Кажи
јој
слободно
:
нека
не
тражи
на
другом
месту
.
Могу
проћи
свет
—
али
онаке
не
могу
наћи
!
—
А
је
ли
здрава
;
да
нема
какве
валинке
на
њој
?
—
Ама
кажем
ти
:
к’о
тресак
!
...
.
Ето
и
јетрвица
Марта
зна
...
.
—
Здрава
је
!
—
вели
Марта
.
—
Е
онда
ће
је
тата
испросити
—
не
може
валити
!
—
Дај
боже
!
—
рече
Анђелија
.
Разговор
пређе
ма
друге
ствари
.
Миленија
је
само
подстицала
ватру
,
а
Марта
је
загонетала
и
причала
разне
приче
страшне
и
смешне
...
Миленија
се
са
свим
ућутала
.
—
Што
си
се
ти
ућутала
,
дилберко
?
—
А
...
ништа
!
—
Како
ништа
?
—
Ништа
,
не
говори
ми
се
!
—
рече
Миленија
—
А
ти
певај
!
—
Не
пева
ми
се
!
—
Како
то
:
ти
тако
млада
,
па
ти
се
не
пева
?
...
Ја
,
кад
сам
била
девојка
,
ја
сам
певала
куд
год’одим
.
.
—
Ја
не
могу
!
—
Да
не
смета
Милан
?
—
Јест
,
он
смета
!
—
рече
Миленија
.
—
Марта
поче
враголасто
певушити
:
„
Милан
иде
странчицом
,
„
Миленија
стазицом
,
„
Бацали
се
јаглуком
,
„
И
зеленом
јабуком
,
„
Нису
се
свадили
,
„
Већ
су
се
љубили
.
„
Мушко
чедо
родили
,
„
За
руку
га
водили
“
...
—
Е
није
него
још
нешто
!
—
рече
Миленија
срдито
.
.
Дуго
су
се
шалиле
...
.
Било
је
глуво
доба
кад
су
се
разишле
.
Ништа
се
није
чуло
осим
попка
где
пева
;
ништа
се
није
видело
осим
по
ког
светњака
...
Све
је
друго
заспало
.
,
.
.
ИX
Она
је
вршила
своје
послове
на
задовољство
свију
;
нарочито
је
Живана
била
с
њом
задовољна
.
Нигде
није
стајала
—
свакад
је
посла
налазила
.
Живана
се
свуда
њоме
хвалила
.
Дођу
жене
из
комшилука
—
кад
је
какав
светачац
—
на
посело
,
а
она
не
уме
да
је
се
нахвали
.
Једаред
јој
баба
Симана
рече
:
—
Ново
сито
о
клину
виси
,
Жико
!
—
Није
то
!
...
Знам
ја
шта
је
—
шта
!
...
Погледај
јој
око
,
погледај
корак
—
па
види
шта
вреди
!
...
Не
варам
се
ја
!
.
.
А
да
би
Анђелија
веселија
била
—
испроси
Станин
отац
Марко
,
Ику
за
Перу
.
Кад
је
то
чула
,
к’о
да
се
из
