његовадивна
дјела
—
рече
протовестијар
војвода
Богдан
.
—
Његово
витештво
биће
слављено
од
сви
’
јунака
—
рече
војвода
Облачина
Раде
.
Тако
по’декоја
реч
пусти
се
.
Владика
Мелентије
отпоји
жалосну
песму
Дамаскинову
„
Плачу
и
ридају
"
,
у
суглас
му
поје
црни
калуђери
.
Да
си
видио
како
ти
јунаци
,
који
су
секли
,
ломили
Татаре
,
Турке
,
како
сузе
роне
.
’
Деком
од
загушеног
јецања
рамена
,
прса
му
се
тресу
,
други
,
опет
,
од
жалости
,
бола
уздану
да
му
се
глас
чује
као
у
рањеног
лава
.
Све
је
у
жалости
погружено
,
деспотовица
Јерина
јеца
,
чује
јако
опште
риданије
,
негдашњи
Стеванов
телохранитељни
хусарски
вођ
чува
на
себи
доламу
,
јер
је
био
са
своји
хусари
са
двора
Стевана
дичан
.
Већ
се
жалост
у
сузе
пролива
,
деспот
и
Јерина
устану
,
да
се
знак
да
се
разиђу
,
сем
четир
војводе
,
који
се
с
деспотом
у
пратњи
повуку
у
другу
дворану
.
Разилазе
се
,
још
се
једнако
чује
јаук
,
плач
и
риданије
у
двору
,
у
тремови
,
за
незаборављеним
деспотом
.
Војводе
,
које
су
се
разишли
,
спремише
се
одмах
на
пут
,
да
поверене
им
стране
и
котарја
чувају
,
јер
им
је
већ
деспот
унапред
налог
издао
да
се
од
трпезе
одмах
за
пут
спреме
,
јер
су
већ
Турци
господари
од
Крушевца
,
и
моравске
долине
су
им
у
рукама
,
и
славно
Ново
Брдо
је
у
опасности
,
нит
’
је
до
оклевања
.
Деспот
са
четир
војводе
заседне
у
другој
дворани
,
у
којој
су
насликане
бојне
слике
.
Ту
сад
сјетује
се
деспот
са
војводама
Радославом
,
Облачина-Радом
,
Војихном
и
Богданом
.
То
су
прве
деспотове
војводе
и
саветници
.
Реч
се
поведе
о
судбини
Србије
.
Прва
је
реч
деспотова
.
—
Непријатељ
је
Србију
опасао
.
Крушевац
је
у
турским
рукама
,
села
,
вароши
опустошене
,
згарене
,
лепи
предели
турском
копитом
потлачени
,
а
’
де
турска
копита
стане
,
трава
не
расте
,
то
знате
.
Знате
добро
и
то
,
да
сад
,
кад
деспот-Стевана
нема
,
са
свију
страна
навалићеду
,
већ
наваљују
на
Србију
,
и
да
нам
не
даду
времена
да
се
Угрима
поткрепимо
.
Ако
би
бог
дао
да
се
Угрима
моћно
поткрепимо
,
истераћемо
ту
поганију
са
хришћанске
земље
.
—
Турци
зазиру
,
и
баш
зато
све
ћеду
силе
напрегнути
да
се
затуку
као
клин
међу
нас
и
Угре
.
Сад
је
време
.
Познајем
Турке
.
Служио
сам
их
,
они
су
мене
служили
.
Од
њих
нико
добра
нек
не
ишчекује
.
Они
иду
да
искорене
вјеру
хришћанску
,
и
све
да
потурче
.
—
Познато
вам
је
да
је
деспот
Стеван
лане
са
Жигмундом
,
угарским
краљем
,
склопио
уговор
,
по
којем
мене
Угарска
после
смрти
деспота
као
овоме
насљедника
и
деспота
признати
има
.
Турци
су
тако
на
Србију
насрнули
,
да
се
сама
против
толике
силе
одржати
не
може
.
По
том
уговору
Угри
имаду
нас
против
Турака
потпомагати
,
ал
’
веће
сигурности
ради
,
и
да
добију
наслон
за
своју
војску
,
уговорено
је
да
се
има
Жигмунду
предати
Мачва
,
Београд
и
Голубац
.
Стиже
ми
глас
,
да
је
угарска
војска
већ
на
путу
.
Ту
деспот
отпочине
,
баца
поглед
на
војводе
,
канда
журно
очекује
одговор
.
—
Тако
је
.
Сви
знамо
да
се
сад
судба
над
срећом
и
несрећом
прелама
.
Србија
је
у
божијим
рукама
,
ал
’
мора
се
рећи
,
и
да
је
на
раскршћу
.
Турцима
сами
одољети
не
можемо
,
јер
су
десет
против
једнога
.
Морамо
и
ми
тражити
наслона
,
а
то
наћи
можемо
само
у
Угарској
.
Изглед
је
да
ћеду
нас
јако
потпомагати
,
јер
дође
ли
Турчин
до
Београда
,
онда
су
врата
Угарске
отворена
,
и
Угарска
може
опасност
која
јој
такођер
грози
само
у
дољњим
крајинама
Србије
отклонити
.
Само
да
нас
Угри
не
потчине
,
и
место
оног
да
добијемо
овог
за
господара
—
рече
умерено
војвода
Радосав
.
—
Само
се
бојим
од
лацманства
.
Угри
су
добри
са
римпапом
,
а
римпапа
једнако
шиље
у
Босну
фратре
,
да
Србе
пошокче
.
Колико
се
већ
из
наше
цркве
у
туђу
примамило
.
Угрима
је
римпапа
отац
,
па
ће
своје
синове
напутити
да
с
лацманством
удару
у
Србију
.
Јадан
народ
,
шта
је
дочекао
да
се
у
вјери
на
три
стране
кида
.
Једне
Турци
силом
турче
,
друге
фратри
меденим
рјечма
заслађују
и
обричу
им
на
овом
свјету
бољи
стан
,
а
на
другом
свјету
слађи
рај
.
Већ
је
дошло
време
да
на
три
вјере
покидан
народ
са
три
стране
сам
себе
убија
.
Нека
је
савеза
са
Угрима
,
ал
’
не
дај
да
лацманство
облада
—
рече
мало
огорчено
војвода
Богдан
.
—
Јест
,
над
Србијом
је
са
свију
страна
небо
натуштено
,
с
једне
стране
Турчин
,
с
друге
лацманство
.
У
Турчина
спасенија
нема
.
Од
лацманства
лакше
је
се
бранити
.
Измећу
два
зла
,
боље
је
бирати
мање
.
И
кад
би
се
и
у
том
са
Угрима
нагодили
да
нам
у
вјеру
и
земљу
не
дирају
,
онда
би
могли
сатрти
врага
агарјанског
.
У
том
си
теснацу
као
што
је
сад
Србија
,
морамо
Угрима
руку
пружити
у
савез
,
само
што
је
ствар
прехитрена
,
није
дозрела
.
Шта
ће
народ
рећи
кад
чује
да
се
предаје
Угрима
Мачва
,
Београд
и
Голубац
.
Београд
је
око
Србије
,
Мачва
је
српски
Ханаан
,
а
Голубац
је
десна
рука
Србији
.
Крушевац
је
већ
у
турским
рукама
;
нек
добију
још
Ново
Брдо
,
па
су
искинули
Србије
четири
стуба
.
Онда
је
Србија
башта
без
плота
,
у
коју
ће
Агарјани
и
други
ширити
се
на
наш
рачун
.
Уважи
,
господару
,
моје
речи
,
и
по
могућству
умери
Угре
.
Предају
градова
и
Мачве
тумачиће
народ
тако
,
канда
предајеш
Угрима
Србију
.
Но
кад
већ
на
ино
није
,
и
угарска
војска
је
већ
на
путу
,
противити
се
не
можемо
,
јер
би
Турци
могли
Угрима
намигнути
,
па
бисмо
дошли
међу
две
ватре
.
Само
још
једну
,
а
језгру
.
Ако
помоћу
Угра
Турке
истиснемо
,
нек
нам
ове
поврате
,
јер
иначе
ће
то
држати
за
грабеж
,
а
пријатељство
и
добро
сусједство
више
вреди
нег
’
два
града
.
И
у
тим
градовима
могу
Срби
Угарску
штитити
—
рече
озбиљно
војвода
Војихна
.
—
Кад
је
Србија
са
свих
страна
у
невољи
,
ради
како
те
бог
и
памет
учи
,
а
ја
,
господару
,
твој
вјерни
слуга
,
служићу
те
и
одсада
као
и
досад
,
ја
сам
твоја
сабља
,
покажи
пут
куд
да
удара
—
рече
поуздано
војвода
Облачина
Раде
.
На
то
деспот
одговори
:
—
Што
рекосте
за
Угре
,
и
ја
то
у
срцу
исповедам
,
и
јест
да
стојимо
међу
две
ватре
.
Но
и
то
стоји
,
да
Угри
кад
нас
бране
,
сами
себе
бране
.
Без
Мачве
Београда
и
Голупца
Жигмунд
не
би
се
из
Угарске
макао
,
а
Србија
је
под
ударом
турским
малаксала
,
и
брзе
помоћи
потребује
.
Једно
је
које
морате
бирати
,
ил
’
би
морали
са
Угарском
,
ил
’
против
Угарске
.
Ако
уговор
са
Жигмундом
склопљен
погазимо
,
онда
морамо
са
Турцима
ићи
против
Угарске
,
онда
морали
би
Србију
широм
отворити
Турцима
,
натуштала
би
се
силна
турска
војска
око
Београда
,
па
онда
хоћемо
ли
нећемо
ли
,
морали
би
Турцима
града
предати
,
и
то
би
био
последњи
српски
град
,
ког
би
Србија
издавати
имала
,
и
то
као
својим
савезним
пријатељ’ма
предати
,
а
какви
су
пријатељи
Турци
,
то
сви
знамо
,
видили
смо
их
после
Ангоре
и
Никопоља
.
Сама
себе
би
Србија
убила
.
Ил
’
би
се
с
Угрима
погодили
,
напустили
би
да
Угри
освоје
Београд
и
Мачву
,
док
би
Турци
сву
Србију
од
доле
заузели
.
Против
таке
две
силе
Србија
се
борити
не
може
.
А
Турци
би
готови
били
у
почетку
Угрима
што
попустити
и
намамити
их
да
се
од
Срба
откину
,
да
их
после
лакше
баце
из
Београда
ван
,
и
Угарску
освоје
.
Тако
су
Турци
с
нами
и
међу
нами
чинили
.
То
је
оно
старо
,
не
саједини
,
боже
ђаурина
.
Па
онда
у
толиким
ратовима
искушен
народ
,
увиђев
да
једнако
натраг
уступати
мора
,
не
поузда
се
више
у
своју
снагу
,
душом
је
клонуо
;
на
нами
је
да
се
народ
опет
уздигне
,
да
га
вуци
не
разнесу
.
И
ако
бог
да
,
и
Турке
истиснемо
,
окрепљени
,
можемо
и
другом
слободније
у
очи
погледати
,
ако
би
нас
подјармити
хтео
,
па
ма
тко
то
био
.
Не
будемо
ли
са
Угрима
сретни
,
покажу
л
’
се
Турци
од
нас
јачи
,
онда
ћу
се
за
времена
побринути
да
се
опет
Турцима
приближимо
,
и
да
ојачамо
,
и
кад
Угри
опет
ојачају
,
наново
у
борбу
против
Турака
,
јер
за
нас
,
за
Србију
,
борба
је
живот
.
А
то
повремено
зближење
с
Турцима
ако
и
стаје
жртве
,
боље
нег
’
да
јединим
ударом
пропаднемо
.
—
Што
вас
бојазан
мучи
,
да
је
римпапа
учитељ
Угарах
,
да
ће
се
лацманство
увлачити
,
и
да
ћеду
фратри
православне
душе
покуповати
,
од
тог
нек
вам
није
страха
.
Ето
Хилендара
,
Високи
’
Дечана
,
Ресаве
и
Манасије
,
и
сви
ти
дивни
остали
манастири
,
цркве
и
храмови
бдити
ћеду
да
се
праве
српске
душе
од
сатане
не
улове
.
Велика
је
моћ
тих
светих
обитељи
.
Турци
ако
и
опустоше
,
попале
који
манастир
ал
’
после
опет
допуштају
,
јер
из
пјепела
свјетих
обитељи
осветници
се
рађају
.
—
Но
било
како
бог
досуди
,
исповједам
и
заклињем
се
живим
богом
и
архистратиком
Михајлом
,
који
је
наше
заставе
у
крвавим
бојевима
побједоносно
од
заманде
управљао
,
да
мира
донде
тражити
нећу
,
док
не
отпојимо
у
светом
храму
„
Возбраноје
побједоноснаја
”
—
ил
’
ћу
жртвовати
себе
,
и
све
што
ми
је
мило
и
драго
.
—
А
ти
,
Облачино
Раде
,
сабљо
моја
од
мегдана
,
управи
сабљу
куд
ти
показујем
,
против
Турака
.
—
И
ви
,
вјерне
војводе
,
устајте
,
скупите
војске
што
се
може
више
,
да
се
нађемо
у
овим
крајевима
на
окупу
,
да
се
свежемо
с
угарском
војском
која
је
на
путу
,
а
да
им
и
градове
предамо
,
Београд
и
Голубац
,
па
да
се
с
њима
договоримо
како
ћемо
на
Турке
који
су
Ново
Брдо
опсели
,
па
онда
на
Крушевац
.
Па
треба
Угре
поучити
како
се
против
Турака
војевати
мора
,
јер
они
још
нису
томе
вични
као
ми
,
који
смо
се
с
њима
готово
сваки
дан
крвили
.
—
Кајицу
војводу
са
његовим
катанама
треба
послати
до
Голупца
да
извиди
како
стоје
онде
ствари
,
јер
са
Јеремијом
није
чист
посао
и
сам
деспот
Стеван
тешко
је
с
њиме
на
крај
излазио
.
—
Јеремија
ће
Турцима
издати
град
.
Већ
одавна
шурује
са
Турцима
,
хоће
да
аргатује
по
Браничеву
и
Ресави
помоћу
Турака
,
рђави
се
гласови
о
њему
разносе
—
рече
војвода
Радосав
.
—
Треба
на
опрезу
бити
да
издајника
оданде
извучемо
и
казнимо
.
Сад
на
коња
и
свак
у
своје
котарје
на
посао
—
закључи
деспот
.
XВ
Кад
су
се
војводе
разишле
,
Ђурађ
издаје
наредбе
да
се
преда
Мађарима
Мачва
и
Голубац
.
Београд
ће
сам
предати
.
Каква
је
туга
лежала
на
срцу
деспотовом
кад
је
ове
наредбе
потписивао
.
Предати
Мачву
,
Београд
и
Голубац
!
За
Мачву
се
тукли
српски
владари
са
Мађарима
,
колико
се
ту
пролило
српске
крви
.
Па
Београд
,
који
се
сад
скора
подигао
да
се
народ
с
њим
дичио
,
био
му
је
утеха
и
нека
накнада
за
изгубљен
Призрен
,
за
Приштину
,
за
Крушевац
.
А
Голубац
,
гњездо
соколово
,
оданде
се
чува
плодно
Браничево
,
плодна
Ресава
.
Све
то
сад
мора
се
изгубити
.
Деспот
потписује
те
наредбе
влажним
очима
,
перо
му
у
руци
дркће
.
Но
није
на
ино
,
мора
.
Уговор
деспот-Стеванов
га
веже
;
а
ионако
без
савеза
са
Мађарима
турској
сили
подлећи
мора
,
па
ће
и
народ
све
изгубити
.
Кад
је
све
наредио
,
повуче
се
у
своју
дворану
,
хода
горе-доле
,
сам
размишља
,
муте
му
се
у
глави
спомени
прошлих
времена
,
и
добри
и
зли
,
понајвише
зли
.
Провео
је
најлепши
део
свог
века
у
крвавим
борбама
са
Турцима
,
Татарима
,
Мађарима
,
са
својим
браћама
,
проливао
је
и
своју
и
сродну
свог
народа
крв
.
И
до
каквог
успеха
се
дошло
,
да
се
сад
српски
градови
с
једне
стране
Турцима
,
с
друге
стране
Мађарима
предају
.
У
таковом
расположају
дуже
је
сам
у
себи
говорио
.
—
Сваког
казн
стигне
.
И
ја
сам
штошта
чинио
,
што
вјера
и
закон
не
допушта
.
Дјела
ми
се
могу
извинити
,
ал
’
оправдати
не
.
Ја
сам
грјешник
,
који
своје
гријехе
признаје
,
а
који
признаје
,
тај
је
покајник
,
и
бољему
греди
.
Јест
,
ја
сам
био
грјешник
,
велики
грјешник
,
ал
’
тко
међу
вами
није
био
грјешник
?
Одавно
је
код
Срба
овладало
отимање
круне
,
скиптра
.
Отимао
је
и
Вукашин
,
и
сам
ђед
кнез
Лазар
није
увек
правду
наједнако
дјелио
,
држао
је
да
је
право
Немањића
његова
неподјелима
својина
.
Марко
Краљевић
држи
да
је
на
њему
царство
.
Потом
Милица
,
моја
баба
,
држи
да
је
све
то
њено
и
њених
синова
.
Вук
,
мој
бабо
,
држа
да
је
и
на
њему
пола
царства
.
А
ће
сам
ја
онда
,
ја
омладак
Немање
.
Зар
да
будем
само
копљанобојник
деспот-Стевана
?
То
није
могло
бити
.
Ко
л
’
је
на
пурпуру
рођен
,
не
постаје
лахко
слуга
себи
равном
.
Био
сам
деспот-Стевану
киван
.
Тешко
је
господару
постати
слугом
.
Тако
смо
се
борили
свак
за
себе
у
међусобним
борбама
страшћу
,
осветом
ослепљени
,
хватали
смо
најближе
оружје
,
прољевали
смо
крв
своју
и
нашег
народа
.
У
борби
дасмо
Турчину
нашу
снагу
,
да
одјача
,
пролисмо
толику
братску
крв
.
Не
једна
је
српска
мајка
закукала
кад
је
то
чудо
виђела
,
брат
брату
очи
копа
,
свој
свога
коље
.
Увиђ’о
је
деспот
да
ћемо
се
овако
сви
искорјенити
,
и
ми
и
народ
.
Ја
њему
руке
пружи
’
,
он
мени
.
Можда
је
доцне
,
ал
’
ћу
употребити
све
,
само
да
спасем
што
се
спасти
може
.
Ја
сам
покајник
.
Згрјешио
сам
се
о
сродној
крви
,
о
крви
народа
.
У
сну
долазе
ми
Гргурови
синови
,
слијепи
,
просе
у
ме
милостиња
.
Огрјешио
сам
се
о
њих
,
ја
сам
крив
њиховој
сљепоћи
.
Морам
гријехе
искајати
.
Нитко
смртни
нек
не
мисли
,
да
га
кази
достићи
неће
,
ако
је
што
скривио
;
природа
неред
,
неправду
не
трпи
,
у
деветом
кољену
још
искајавају
се
гријеси
пријеткова
.
Искајаћу
моје
грјехе
доброчинством
,
искупљиваћу
заробљенике
,
бодрићу
народ
на
слободу
,
борићу
се
уз
народ
ма
против
кога
,
све
моје
имање
и
ђецу
даћу
за
слободу
златну
,
које
ни
ја
управо
уживао
нијесам
,
јер
је
народ
роб
,
а
ђе
је
народ
роб
,
ту
није
ни
владар
слободан
.
За
народ
,
ма
и
пропао
,
то
ми
је
бар
исцјеленије
моје
душе
.
Тек
што
деспот
то
изговори
,
ево
деспотовице
Јерине
.
Јерина
,
красна
Гркиња
.
Танког
високог
стаса
,
око
тријест
пет
година
стара
,
лице
фино
,
бело
,
да
није
живо
,
рек’о
би
да
је
од
веште
руке
од
слонове
кости
изрезано
,
очи
тамне
као
ноћ
,
ал
’
из
зенице
светлост
одају
.
Обучена
у
црно
,
глава
црнином
ушамљена
,
као
у
дувне
,
танак
златан
појас
показује
да
је
на
њој
госпоштина
,
и
како
је
видиш
,
познаћеш
да
је
владарка
.
Седне
на
сребрн
стол
и
почну
се
световати
.
Деспотовица
познавала
је
нарав
деспотову
,
читала
му
је
на
лицу
борбу
унутарњу
,
није
дошла
да
га
испитива
,
већ
да
га
теши
.
Јерина
започе
.
—
Господару
мој
,
што
си
се
тако
смутио
.
Нема
славе
без
жалости
,
а
нит
’
има
царствовања
без
драма
.
Знаш
шта
је
била
стара
Византија
.
Колико
је
ту
славе
и
грјехова
издавано
,
знаш
какви
су
били
Комненовићи
.
Манојло
Комнен
,
пред
њим
су
ритери
запада
стрепили
,
кога
престол
је
био
драгоцјен
,
какови
ни
Трајан
ни
цар
Пријамос
није
имао
.
Знаш
и
за
Кантакузене
,
моје
претке
,
који
су
се
борили
на
поморју
,
и
против
силна
Душана
.
У
твојим
жилама
тече
крв
Немањића
,
у
мојим
Кантакузена
.
То
су
славне
лозе
.
Па
је
био
раздор
међу
Немањићима
као
год
међу
Комненима
и
Кантакузен’ма
.
И
сама
сам
од
дјетинства
мог
разна
чуда
гледала
’
де
свој
свога
убија
,
а
мусломанство
покрај
тога
расте
.
Свако
себи
дере
.
Но
ми
смртни
,
који
још
живимо
и
који
смо
се
у
госпоштини
родили
,
не
можемо
више
натраг
,
боље
да
нијесмо
живи
,
нег
’
господства
не
имати
.
—
Ја
сам
твоја
жена
,
заклела
сам
се
с
тобом
добро
и
зло
дјелити
.
Као
ђевојка
завољела
сам
те
.
Опомињеш
се
кад
си
од
Турака
побјегао
у
Цариград
,
а
ја
теби
на
Лазареву
суботу
врбицу
пружам
,
ти
је
прими
и
погледа
ме
па
о
Цвети
,
па
о
Христовом
васкрсу
видјела
сам
те
у
цркви
,
у
Аја-Софији
,
и
ти
ми
нафоре
пружи
.
Ти
удовац
ја
се
у
те
угледа
,
у
твој
јуначки
створ
,
каквог
сада
у
Грка
нема
.
Ти
ме
запроси
,
ја
Ти
руку
пружи
,
отац
благослови
.
Ја
ћу
ти
бити
као
твоја
жена
први
твој
пријатељ
,
јер
над
добром
женом
пријатеља
нема
.
Знам
твоју
тугу
.
Жао
ти
је
за
Мачвом
и
Београдом
,
то
је
судба
.
Мораш
се
јој
поклонити
,
ал
’
не
очајавај
.
—
Кад
ти
женскиња
храбро
говори
,
онда
мушко
срце
не
сме
омекшати
.
Ти
знаш
моје
боље
,
ал
’
знаш
и
моју
тврду
вјеру
,
неограничну
вољу
.
Угарску
војску
ишчекујем
тек
што
се
из
куле
не
види
.
Наредбе
сам
потписао
да
им
се
све
по
Стевановом
уговору
изда
.
Мачву
ћеду
Угри
сами
посјести
,
а
Београд
ћу
им
сам
предати
,
но
бриге
ми
је
за
Голубац
.
—
Све
им
треба
по
уговору
предати
.
Но
кад
ти
узму
Угри
град
,
хоће
л
’
те
као
господара
ове
земље
,
овог
града
поздрављати
,
хоће
л
’
остати
двори
наши
.
—
Град
је
њихов
,
а
мене
ћеду
поздрављати
као
земље
господара
,
а
ови
двори
у
овом
граду
остаћеду
наши
као
баштина
.
И
сви
градови
,
вароши
,
земље
,
планине
и
долови
,
што
је
Стеван
повељом
Жигмунда
добио
,
мени
припадају
,
па
још
и
многи
други
,
све
у
баштину
.
Не
брини
се
,
дакле
,
мила
душо
,
док
је
Ђурђа
,
ти
си
садруг
моје
госпоштине
.
Ако
су
нам
земље
откинули
,
имамо
доста
богатства
,
и
све
би
се
дало
лакше
поправити
,
само
да
није
Јеремије
,
бојим
се
неће
ми
Голубац
предати
,
ни
мени
ни
Угрима
.
—
Треба
га
војском
принудити
.
Кад
Јерина
изрече
да
треба
Јеремију
војском
принудити
да
преда
Голубац
,
деспот
замисли
се
,
па
тек
после
починке
збори
:
—
Тај
Јеремија
од
неког
времена
шурује
с
Турцима
,
и
да
га
с
војском
нападнемо
,
’
де
ми
је
сад
војске
кад
се
тек
сад
са
свију
страна
прикупљавати
мора
,
а
Турци
су
Ново
Брдо
опсели
,
а
немамо
доста
војске
да
га
ослободимо
,
па
још
ако
се
Голубац
не
преда
,
и
допадне
турски
’
шака
,
онда
је
сва
земља
изгубљена
.
Из
речи
познало
се
да
је
деспот
јако
забринут
,
канда
предвиђа
нову
несрећу
.
Јерина
гледи
му
у
очи
,
да
му
пронађе
душе
зрак
,
да
га
поткрепи
.
—
Доћи
ћеду
ти
Мађари
у
помоћ
—
рекне
Јерина
и
чека
одговора
.
—
Доћи
ћеду
,
само
кол’ко
ће
их
и
какви
доћи
.
Мађар
је
храбар
војник
,
ал
’
војник
треба
да
се
начини
за
војника
.
Што
је
набољих
мађарских
војника
,
ти
су
већ
код
мене
у
служби
,
хусари
,
које
је
и
деспот
Стеван
јако
цјенио
.
Добро
их
је
наплаћивао
и
награђивао
.
Ни
на
ме
не
могу
се
потужити
.
Ал
’
шта
је
кад
Мађарска
нема
сад
толико
сталне
војске
као
што
је
било
под
Робертом
и
Лајошом
.
Колико
треба
код
њи
’
саборисања
док
се
сврши
,
хоће
л
’
се
дати
војске
и
колико
ће
бити
.
Ризнице
су
им
увек
празне
,
а
краљ
о
свом
трошку
не
може
војске
држати
,
мораду
да
просе
новац
у
римпапе
,
који
кад
им
да
,
обвеже
их
да
лацманску
вјеру
морају
унаоколо
ширити
.
Ја
,
опет
,
нијесам
рад
да
новац
мој
за
то
ширење
распачам
.
—
Ето
види
се
мађарска
војска
,
гле
како
се
диже
прашина
од
земунске
стране
.
Деспот
погледа
кроз
прозор
.
—
Јест
,
то
је
војска
,
мађарска
војска
,
напред
иду
коњаници
,
тамо
горе
више
на
Дунаву
виде
се
бродови
,
пун
је
Дунав
четокаицима
,
носе
храну
,
заиру
војсци
.
Припреме
за
прелазак
и
пријем
учињене
су
.
И
у
двору
је
све
у
реду
,
могу
доћи
.
Јерино
,
ти
од
твоје
стране
дај
све
уредити
,
јер
у
Мађара
је
велика
госпоштина
,
да
се
не
замеримо
.
Ја
ћу
их
у
великој
дворани
дочекати
.
—
Кантакузена
кћи
и
деспотовица
знаће
Мађаре
дочекати
—
одговори
достојанствено
Јерина
,
дигне
се
,
и
шаком
плећа
му
додирнув
,
лаганим
господственим
кораком
удали
се
.
Деспот
остаде
сам
,
па
ће
се
дићи
да
се
свечано
обуче
,
и
господу
дочека
.
XВИ
Леп
летњи
дан
.
Унаоколо
чист
зреник
,
небо
чисто
плаветно
,
само
над
главом
Београда
вије
се
црн
облак
.
Београд
је
у
сени
,
суначни
зраци
му
кроз
облак
не
продиру
.
Јадни
Београде
,
шта
си
дочекао
.
Деспот
Стеван
те
подиза
,
исти
потписао
ти
предају
,
а
деспот
Ђурађ
сад
ће
те
предати
.
Каке
се
мисли
врзле
у
глави
Високог
Стевана
,
кад
је
тај
уговор
у
Тати
потписан
,
како
ће
деспоту
срце
куцати
кад
будне
кључеве
Београда
предавати
.
У
Београду
не
види
се
весело
лице
,
не
чује
се
весела
песма
,
само
жалосна
звона
чују
се
,
која
ћеду
славу
Београда
са’ранити
.
Покоп
ће
славе
пратити
мађарска
војска
.
На
београдским
кулама
вију
се
црвене
заставе
,
та
боја
значи
да
из
срца
Србије
крв
тече
.
Мађарска
војска
прелази
Саву
,
најпре
коњаници
,
па
пешадија
,
пун
Дунав
бродова
,
у
једном
кајику
види
се
један
велики
топ
,
сви
су
очи
на
њ
упрли
.
Деспотови
војници
спроводе
војску
,
где
ће
се
који
одел
у
ком
крају
станити
.
Један
одел
стане
упарађен
пред
градом
на
пољани
,
коју
су
Турци
доцније
Калимејданом
назвали
,
’
де
су
крволоци
млогу
српску
крв
пролили
.
Ту
је
краљ
Жигмунд
на
коњу
са
својим
војводама
,
својтом
.
Из
града
излази
Облачина
Раде
са
телохранитељи
,
да
краља
дочека
,
и
у
град
пропрати
.
Жигмунд
на
челу
.
На
глави
му
крунисан
шлем
од
злата
,
на
прсима
красан
оклоп
,
каквог
само
францеска
рука
израдити
може
.
До
њега
и
за
њим
војводе
,
све
саме
делије
,
опет
за
овим
глатког
лица
попови
,
владике
,
фратри
.
Труба
затруби
,
капија
се
отвара
,
напред
телохранитељи
деспотови
језде
,
показују
пут
,
за
њима
краљ
и
својта
,
остали
војници
остану
ван
,
разапну
шаторе
,
те
ћеду
ту
и
остати
до
даље
наредбе
,
јер
они
сачињавају
окол
Жигмундове
војске
.
Деспот
у
великој
дворани
чека
госте
.
Свечано
се
обукао
,
како
достоји
деспоту
,
ал
’
није
све
најдрагоценије
на
се
метао
.
Ово
није
за
њ
дан
славе
,
дан
предаје
Београда
жалостан
је
.
Чују
се
трубље
,
од
копита
коњских
земља
се
тресуца
,
ту
су
већ
гости
.
Деспот
са
својом
свитом
чека
пред
двораном
.
На
њему
је
долама
од
црне
кадифе
,
на
прсима
склопљена
велика
златна
пуцета
,
да
изгледа
у
свези
златној
на
прсима
као
златан
оклоп
,
на
глави
му
црн
самур-калпак
са
белом
челенком
,
на
које
ручици
којом
се
са
челенком
спаја
,
трепти
алем-камен
драги
.
Лице
му
ма
већ
и
не
младо
ал
’
дивотно
се
виде
трагови
ванредне
мушке
лепоте
,
а
са
чела
,
из
очију
видиш
си
његову
светску
мудрост
.
Краљ
Жигмунд
са
свитом
дође
.
Деспот
је
још
у
овом
часу
господар
Београда
,
и
прима
краља
као
деспот
,
српски
владар
,
земље
господар
.
Првенство
даје
краљу
као
госту
,
ал
’
не
као
слуга
.
Пред
двораном
деспот
стане
пред
краља
,
положи
руке
унакрст
на
прса
,
и
дубоко
поклони
се
.
Краљ
пређе
к
њему
,
шири
руке
,
и
на
оба
образа
да
му
пољубац
,
на
што
деспот
захвално
се
поклони
,
уведе
краља
у
дворану
,
приведе
га
трону
,
до
ког
је
други
трон
намештен
био
,
и
тако
краљ
Жигмунд
седне
,
телохранитељи
с
обе
стране
ставе
се
,
војводе
и
сви
остали
унаокруг
стану
,
а
деспот
,
скинувши
с
главе
калпак
,
метне
га
на
стол
,
окрене
лице
краљу
,
те
овако
збори
:
—
Величанствени
краљу
,
дико
западних
владара
.
Ступио
си
на
ову
земљу
као
пријатељ
хришћанства
,
да
га
штитиш
против
Агарјана
.
Потоњ
од
Косова
борио
сам
се
са
Турцима
против
Татара
,
са
Турцима
и
против
хришћана
,
и
покаја
’
се
,
јер
увиђо
’
да
у
Турчину
пријатеља
није
.
Зато
пролијевао
сам
посље
турску
крв
,
и
накан
сам
против
Турчина
и
своју
крв
пролијевати
.
Ти
си
,
краљу
,
силан
,
сво
хришћанство
на
западу
и
на
истоку
гледи
на
те
,
да
га
спасеш
,
јер
овђе
наше
руке
су
већ
малаксале
,
толика
је
силесија
турска
.
—
Мој
брат
и
поочим
,
блажен
Стеван
деспот
,
увидио
је
зло
,
па
је
замолио
у
те
пријатељства
и
заштите
.
И
ти
му
то
обрече
,
обвеза
се
.
У
Тати
склописте
уговор
,
одбранбени
уговор
,
да
се
Мађари
и
Срби
међусобно
против
Агарјана
потпомажу
.
Признао
си
ме
као
насљедника
деспота
,
владара
Србије
,
пало
ми
у
насљедство
сво
баштинство
у
Угарској
,
што
даде
у
замену
Стевану
деспоту
за
Мачву
и
градове
.
—
Мачва
ти
је
отворена
,
узми
је
,
треба
ти
Београд
за
наслон
,
ево
ти
предајем
Београд
.
Деспот
на
ове
речи
баци
поглед
у
другу
дворану
,
а
оданде
улази
заповедник
града
,
и
доноси
му
на
јастуку
од
црне
дибе
,
унаоколо
позлаћено
,
са
висећим
на
четир
угља
златним
китицама
кључе
.
Заповедник
града
стане
пред
краљем
.
Деспот
говор
продужи
.
—
Ево
ти
,
краљу
,
кључи
Београда
,
прими
их
,
закључај
градска
врата
да
их
Турчин
отворити
не
може
.
Узми
те
кључе
као
аманет
деспот-Стевана
,
који
је
за
то
дао
,
да
будеш
штит
хришћанства
,
обрана
српског
народа
.
Краљ
прими
кључеве
и
преда
свом
војводи
.
Краљ
устане
и
прозбори
.
—
Витешка
лозо
Немањићах
,
Бранковићах
.
Ја
примам
ове
кључе
као
стражар
хришћанства
против
Агарјана
.
Деспот-Стевану
сам
се
исповједао
,
да
је
моја
тврда
воља
Турке
из
Европе
да
истерамо
.
Заклео
сам
се
на
распетије
да
ћу
моју
силу
,
мој
живот
у
ту
сврху
жртвовати
.
На
то
са
престола
сиће
и
рукује
се
са
деспотом
.
Деспот
метне
самур-калпак
на
главу
,
поклони
се
краљу
,
па
онда
рукује
се
са
војводама
краља
,
са
Розгоњијом
,
Лошонцијом
,
и
с
Пољаком
Црним
Завишом
.
Кад
је
тако
краљ
Жигмунд
примио
кључе
Београда
,
заврши
се
та
жалосна
свечаност
.
Један
лацмански
калуђер
метне
на
стол
у
кожи
везану
књигу
да
је
деспот
потпише
.
У
тој
књизи
је
писано
да
је
деспот
од
своје
воље
предао
Београд
.
Деспот
проучив
књигу
,
узме
перо
што
му
један
калуђер
додаје
и
потписа
име
своје
„
Georgius
Despotes
”
„
Деспот
Георг
“
.
Кад
је
деспот
перо
у
руку
узео
,
рука
му
задркта
,
она
рука
која
се
у
најљућим
бојевима
није
задрктала
кад
је
сабљом
махала
.
Чин
је
звршен
.
Краљ
се
свечано
испрати
у
своју
дворану
и
гости
буду
по
свом
чину
и
реду
понамештани
.
Да
се
гости
задовоље
,
велике
се
чине
припреме
.
У
једној
дворани
намештена
трпеза
,
звоно
зазвони
,
дворјани
оду
краљу
и
својти
му
да
и
’
допрати
.
Деспот
их
пред
двораном
чека
,
уведе
краља
и
понуди
му
место
у
чело
.
С
десне
до
њега
седне
деспот
,
с
лева
Розгоњи
,
опет
до
деспота
Црни
Завиша
,
преко
Лошонци
,
па
тако
помештају
се
војводе
,
свештеници
,
попови
,
калуђери
.
Змај-Облачина
Раде
седи
до
Црнога
Завише
.
Донесу
јестива
и
сваке
ђаконије
,
смедеревска
и
метохијска
вина
,
ту
су
златни
и
сребрни
пехари
,
красни
,
сребром
,
кошћу
искићени
ножеви
.
Прима
се
јело
и
пиће
,
мало
се
говори
,
све
је
озбиљно
,
све
тако
изгледа
канда
је
посмртна
даћа
.
И
кад
деспот
напи
краљу
и
краљ
деспоту
,
тако
изгледа
канда
коме
за
покој
душе
пију
.
Деспотовица
Јерина
,
никог
другог
од
деспотове
обитељи
ту
не
беше
.
Деспотовица
,
мада
је
јака
срца
,
опет
не
може
лахко
да
прегоре
Београд
.
Није
ни
чудо
,
Београд
је
самртну
осуду
добио
.
Обед
није
дуго
трајао
,
дигну
се
и
разиђу
.
Деспот
са
краљем
и
војводама
повуче
се
у
дворану
,
’
де
су
слике
српских
бојева
,
ту
заседну
и
светују
се
.
Краљ
опет
у
челу
,
а
остали
по
чину
разреде
се
.
Красно
је
било
видети
те
јуначке
слике
.
Краљ
достојанствен
,
отворена
лица
,
искрена
ока
,
да
није
краљ
,
рекао
би
да
је
ритар
.
Деспот
царска
и
јуначна
изгледа
.
Да
није
деспот
,
рекао
би
да
је
само
за
бој
створен
.
Розгоњи
,
сува
паметна
лица
,
рекао
би
да
је
јунак
,
ал
још
више
саветник
.
На
врату
му
златни
ланац
посут
драгим
камењем
,
кажу
вреди
сто
села
.
Колико
се
његови
сељани
знојили
,
док
су
свом
властелину
тај
ланац
допринели
.
У
Лошонције
заковрчени
бркови
,
из
очију
му
варнице
скачу
.
Црни
Завиша
,
кнез
од
Грабове
,
из
Пољске
,
од
јуначне
лозе
старе
сарматске
властеле
,
доиста
диван
јунак
.
Канда
је
од
стене
исечен
,
сав
састав
орјашки
,
руке
као
од
челика
,
црно
мрко
лице
,
црна
коса
,
у
дубљини
ока
видиш
му
јуначку
душу
која
тек
за
бој
живи
.
’
Де
се
мејдан
дели
,
било
ма
у
којој
краљевини
,
ма
у
ком
царству
,
против
немачки
’
ритара
,
против
Татара
ил
’
Турака
,
Завиша
је
свуда
.
Сад
је
дошао
да
помогне
Жигмунду
и
деспоту
.
А
какав
је
Змај-Облачина
Раде
?
Кад
седи
,
прса
му
се
над
столом
испупчила
,
рекао
би
,
та
прса
сабља
не
може
просећи
.
Проседи
брци
пали
му
на
рамена
,
па
очи
орловске
,
проседа
пркосно
уковрчена
коса
,
на
великом
челу
зарезане
му
три
ране
,
поглед
мрк
,
да
ти
кроз
душу
прође
,
на
рукама
миш’це
силне
,
испупчене
,
могао
би
их
са
чохе
рисати
.
Тако
су
негда
дивови
изгледали
.
Краљ
гледи
на
деспота
,
деспот
на
Розгоњија
и
Лошонција
.
Змај-Облачина
Раде
мери
Завишу
,
а
Завиша
удивио
се
о
јуначкој
слици
Облачине
.
Да
су
непријатељи
,
њихов
мејдан
би
био
бој
међ
’
дивовима
.
Краљ
прослови
.
—
Београд
је
по
уговору
предат
,
Мачва
је
такођер
заузета
,
још
треба
Голубац
предати
,
и
то
што
пре
да
не
би
се
задоцнили
.
Хоће
л
’
војвода
Јеремија
одмах
предати
град
,
ил
’
ће
у
том
запињати
,
јер
ми
ствар
чудно
изгледа
,
одскора
добио
сам
глас
из
Браничева
да
Јеремија
неће
града
предати
.
Шта
мислиш
,
деспоте
?
—
Добро
би
било
да
нам
је
Голубац
у
рукама
,
ал
’
колико
познајем
Јеремију
,
града
издати
неће
,
затезаће
се
.
Властољубив
је
и
грамзив
,
тражиће
велику
накнаду
—
одговори
деспот
.
—
Е
онда
шта
ћемо
радити
?
—
Како
би
било
да
опремимо
неки
део
војске
на
Голубац
,
да
на
Јеремију
мотри
,
а
са
осталом
војском
да
пођемо
на
Крушевац
,
па
онда
да
ослободимо
Ново
Брдо
.
Ако
имамо
доста
снаге
,
и
ја
имам
нешто
војске
на
својим
местима
спремне
,
па
кад
бисмо
Турке
доле
потукли
,
Голубац
би
сам
по
себи
пао
,
Јеремија
морао
би
се
предати
.
Ал
’
ако
се
не
преда
,
овако
да
га
већом
војском
опколимо
,
можемо
изгубити
мах
,
Турци
горе
навалити
,
па
смо
онда
код
Голупца
и
опкољивач
може
бити
опкољен
—
узврати
деспот
.
—
Паметно
збориш
,
не
би
шкодило
најпре
тамо
доле
Турке
напасти
.
Како
ти
смишљаш
,
Розгоњијо
.
—
Ја
држим
да
пре
свега
морамо
имати
у
рукама
Голубац
.
То
нам
је
најглавнији
посао
и
по
уговору
.
На
то
смо
се
управо
и
спремили
,
да
ако
се
Голубац
не
би
предао
,
силом
да
га
принудимо
.
Кад
би
оставили
на
страну
Голубац
,
кренули
би
се
пут
Крушевца
,
за
то
нам
је
војске
мало
,
шта
је
то
тријест
тисућа
,
а
Турци
су
у
мноштву
тамо
доле
закопани
,
па
у
случају
да
напусте
Ново
Брдо
,
могли
би
се
згодном
приликом
у
нас
ужљебити
,
па
у
случају
да
не
би
било
среће
,
могли
бисмо
проћи
као
код
Никопоља
.
Па
и
то
треба
на
ум
узети
,
кад
бисмо
онде
проиграли
и
вратили
се
насакаћени
кући
,
без
Голупца
,
шта
би
нам
наши
Мађари
рекли
,
да
смо
утрошили
толики
новац
,
а
вратили
смо
се
са
празним
џепом
и
разбијеним
главама
.
Па
шта
би
на
то
сабор
Мађарске
,
дијета
рекла
?
Кад
бисмо
опет
за
рат
поискали
новац
,
не
би
нам
га
дали
,
јер
се
новац
даје
на
срећу
,
а
не
на
погибију
.
Незадовољници
би
расли
као
трава
,
знаш
краљу
,
да
си
посла
имао
са
властелом
која
те
сва
не
љуби
,
јер
вељаше
да
много
трошиш
новца
и
крви
за
алеманско
царство
,
и
против
хусита
,
који
у
Угарску
не
задиру
.
Најпре
нек
се
изда
по
уговору
што
се
издати
има
,
а
после
можемо
даље
,
јер
тако
ћемо
тек
мађарску
властелу
задовољити
.
Ионако
нисмо
за
овај
пар
тако
снажни
да
Турке
у
Азију
пребацимо
.
Ту
треба
и
крстоносне
војске
,
треба
настојавати
код
римпапе
да
подигне
христијанство
,
и
злата
пош’ље
.
На
Розгоњијеве
речи
настаде
почивка
.
Гледи
једно
на
друго
удивљено
,
не
зна
шта
тко
на
те
речи
да
почне
.
Види
се
деспоту
на
лицу
,
да
није
Розгоњијевим
реч’ма
задовољан
.
И
сам
краљ
двоуми
,
и
запита
Лошонција
:
—
Како
мислиш
Лошонција
,
можемо
л
’
Голубац
мимоићи
,
да
даље
[
идемо
]
—
упита
краљ
.
—
Голубац
не
смемо
за
леђи
оставити
,
ми
смо
се
најпре
за
Голубац
припремили
,
пуне
су
шајке
на
Дунаву
са
убојним
спремама
за
Голубац
—
одговори
Лошонци
.
Краљ
слегне
с
рамени
,
обрве
подигне
,
канда
још
није
начисто
.
Сад
запита
деспот
.
—
Шта
мисли
војвода
мој
,
Облачина
Раде
?
—
Велики
краљу
,
господару
мој
деспоте
,
казаћу
вам
из
моје
душе
како
мислим
.
Врло
добро
знам
,
господару
,
да
смо
већ
осједили
бијући
се
с
Турци
од
прве
младости
.
Турци
гину
за
своју
вјеру
,
и
што
код
њих
старији
заповједи
,
млађи
слушати
мора
.
А
њихов
падишах
свима
заповједа
.
Њему
нитко
не
сме
насупрот
,
као
код
вас
Угра
.
Његов
један
миг
све
на
ноге
диже
.
Ми
смо
с
Турци
више
војевали
него
л
’
Угри
;
’
де
смо
ми
остали
,
онде
ви
тек
почињете
.
Угре
Турци
познају
само
као
поражене
,
Срби
су
,
кад
су
међу
собом
сложнији
били
,
Турке
неједаред
премет’ли
.
Србин
је
Турчину
трн
у
оку
.
И
ми
Срби
знали
смо
војевати
,
ал
’
много
штошта
смо
и
од
Турака
попримили
,
и
то
што
је
најбоље
.
Турчин
се
Угра
не
плаши
,
ал
’
кад
чује
да
је
Србин
и
Угрин
на
бојишту
,
онда
је
Турчину
мука
.
Да
је
био
деспот
Стеван
с
вами
код
Никопоља
не
бисте
изгубили
битку
.
Ми
Срби
знамо
најбољма
против
Турака
ратовати
.
Дај
,
краљу
,
твоју
војску
да
и
са
њом
деспот
располаже
,
а
ти
само
гледај
како
се
бијемо
.
Ви
имате
тријест
тисућа
,
и
ми
имамо
толико
,
све
окаљених
војника
,
а
познајемо
и
слабије
стране
Тураках
,
и
они
су
сад
доста
раштркани
,
могли
бисмо
их
најпре
код
Крушевца
разбацити
надаље
.
—
Наш
краљ
не
може
на
то
пристати
да
над
мађарском
војском
други
заповеда
.
Ми
се
са
нашом
силом
засад
само
Голупца
држати
имамо
—
рече
угрејано
Розгоњи
,
који
није
рад
да
стоји
под
деспотом
.
—
Мађарска
је
војска
још
млада
,
половина
јој
још
није
била
у
боју
.
Мора
се
навикнути
на
бој
,
зато
држим
да
идемо
најпре
на
Голубац
.
Тако
нек
буде
закључено
,
један
већи
део
војске
већ
је
на
путу
на
Голубац
,
а
сад
хајд’мс
одавде
да
се
спустимо
и
војску
саставимо
.
То
је
био
Жигмундов
изрек
који
преиначити
није
могао
,
нарочито
код
Розгоњије
и
Лошонције
,
који
нису
за
назоре
деспота
и
Облачине
Раде
.
И
Црни
Завиша
био
би
покрај
деспота
,
волео
би
’
де
на
отвореном
пољу
са
Турци
се
тући
,
него
код
Дунава
и
опкопа
Голупца
,
ал
’
није
на
ино
,
мађарска
је
војска
и
мађарске
војводе
.
Световању
је
крај
,
краљ
се
диже
и
деспот
,
а
за
њима
сви
,
већ
се
наредбе
издају
да
се
војска
на
ноге
дигне
,
па
даље
које
Дунавом
које
сувим
.
За
то
време
док
се
деспот
с
краљем
и
војводама
бавио
,
Јерина
се
повукла
у
своју
дворану
,
и
ту
је
гостопримно
занимала
своје
гошће
,
кћери
ил
’
госпође
које
су
са
војводама
дошле
.
Ту
се
десила
и
госпођица
Цецилија
,
кћи
војводе
Розгоњије
.
У
граду
мађарски
војници
српске
су
изменули
.
Београд
је
сад
мађарски
град
.
На
седам
кулах
Београда
вију
се
мађарске
заставе
.
У
кули
Небојши
што
је
било
заточеника
,
деспот
их
је
отпустио
милошћу
на
слободу
.
Ово
је
по
други
пут
што
је
деспот
кулу
испразнио
,
први
пут
одмах
после
смрти
Стевана
деспота
,
сада
по
други
пут
.
Нема
ту
више
роба
,
ал
’
нема
ни
српског
господара
.
Проћи
ће
ту
столећа
,
док
Београд
допадне
српских
шака
.
Војска
спустила
се
пут
Голупца
,
с
њом
иде
и
деспот
,
и
Облачина
Раде
.
Војску
прате
вране
и
црне
орлушине
.
XВИИ
Град
Голубац
,
глава
богатог
Браничева
,
поносито
гледи
на
Дунаво
,
на
Угарску
.
Сав
окол
пун
вредна
радена
народа
,
што
је
човеку
за
живот
,
све
ту
можеш
наћи
.
Има
’
шеничне
земље
,
виногради
у
изобиљу
,
ту
су
шуме
,
тма
чекињастих
животиња
,
шуме
пуне
жира
,
ту
је
пловидба
,
Дунав
даје
рибу
,
бистри
изворни
истоци
,
сребрну
пастрму
,
шљиве
калуђерске
мученице
.
Па
има
у
Ресави
свету
обитељ
,
манастир
красни
,
’
де
и
добри
и
зли
утеху
налазе
,
у
подвигу
душе
ил
’
покајању
.
У
Голупцу
Јеремија
војвода
влада
.
Он
је
био
после
косовске
битке
још
врло
млад
левента
,
приљубио
се
цар-Лазаревим
синовима
,
био
је
противу
Татара
код
Ангоре
,
свуд
је
Високог
Стевана
пратио
,
делио
је
с
њим
и
добро
и
зло
.
У
борби
међу
Бајазитовим
синовима
за
насљедство
држао
се
оне
стране
које
Стеван
Високи
.
У
братским
размирицама
између
Стевана
,
брата
му
Вука
,
Ђурђа
Бранковића
,
увек
се
држао
уз
Стевана
.
Када
се
Стеван
са
Ђурђом
измирио
,
војевао
је
са
Ђурђом
против
Турака
.
У
великој
битки
код
Искре
,
’
де
је
Ђурађ
Турке
хаметом
потукао
,
показао
се
био
и
Јеремија
као
вођ
и
јунак
.
Ђурађ
је
познавао
његову
моћ
,
па
се
у
многим
стварима
с
њиме
световао
.
Ђурађ
је
био
властољубив
.
У
његовим
жилама
је
текла
крв
Немањина
и
Бранковића
.
Код
куће
у
Србији
не
трпи
господара
над
собом
.
Ако
мора
служити
,
а
он
ће
служити
пре
Турцима
,
Мађарима
,
само
да
је
код
своје
куће
над
својима
господар
.
Јеремија
је
од
старе
лозе
Прибацах
,
који
су
помогли
Немањи
круну
на
главу
метнути
,
који
су
се
под
Душаном
тукли
против
мађарског
Лајоша
,
бугарског
Шишмана
и
Кантакузена
.
Не
држи
се
за
горег
ма
од
каквог
војводе
,
а
његову
снагу
осећа
Браничево
,
Ресава
.
Јеремији
су
биле
познате
све
тајне
сплетке
,
којима
се
српским
народом
после
косовске
битке
владало
,
царица
Милица
,
њене
везе
са
Турцима
,
у
деобеним
размирицама
између
Стевана
,
Вука
,
Ђурђа
,
све
је
Јеремија
упрсте
знао
.
У
српским
земљама
одавна
завладала
је
болест
деобе
.
Владарска
деца
се
међу
собом
деле
,
кад
лепим
речма
деле
се
,
кад
сабљом
,
и
дел
деобе
пошкропи
се
крвљу
народа
.
Мањи
се
угледају
на
веће
,
сватко
гледи
од
другог
што
да
скуца
.
Међусобна
борба
код
Срба
била
је
свакидањи
рад
,
а
у
цркви
свештеник
на
вечерњу
сузним
очима
,
жалосним
гласом
говорио
је
„
našestvыя
inoplemenikovь
,
i
meždusobnaя
branь
”
.
Од
то
доба
Турци
моле
се
„
не
саједини
боже
каурина
“
.
Ђурађ
Бранковић
имао
је
старијег
брата
Гргура
.
Гргур
умре
,
и
остави
после
себе
два
сина
Ђурђа
и
Јована
.
Гргур
после
ангорске
битке
побеже
у
Цариград
,
’
де
и
сконча
.
Његови
синови
ишчекивали
су
неизвесну
судбу
,
’
декоји
великаши
српски
упрли
су
очи
на
њи
’
,
ако
деспот
Стеван
стисне
очи
,
на
њима
веле
,
треба
да
остане
српска
земља
,
јер
деспот
Стеван
нема
деце
,
после
другог
брака
није
ни
изгледа
да
ће
имати
,
а
Гргура
,
Ђурђа
старијег
брата
синови
,
веће
право
имаду
нег
’
Ђурађ
Бранковић
,
њихов
стриц
.
Властољубиви
великаши
могу
их
употребити
у
своју
корист
.
Нема
л
’
Стевана
деспота
,
примиће
деспотство
Ђурађ
,
ал
’
Ђурђа
могу
са
Гргуровим
синовима
заплести
.
Падне
ли
Ђурађ
,
осилити
ћеду
се
ти
пријатељски
великаши
,
покрај
Гргурови
’
синова
они
ћеду
владати
,
завешћеду
браћу
у
деобу
,
тај
обичај
је
већ
заведен
после
Косова
,
и
Вук
Бранковић
се
делио
ба
Стеваном
,
а
овај
опет
морао
се
[
са
]
својим
братом
Вуком
делити
.
Не
би
ли
се
хтели
делити
Гргурови
синови
међу
собом
,
за
то
би
се
већ
ти
великаши
побринули
да
се
заваде
,
па
ћеду
онда
у
деоби
покрај
кнезова
и
они
који
комад
за
се
добити
.
Та
Србија
још
има
доста
земље
.
У
оно
доба
били
су
такови
кнежеви
лопта
у
рукама
властољубивих
великаша
.
Ђурађ
Бранковић
преко
своје
матере
Маре
већ
одавна
измирио
се
са
Стеваном
.
Стеван
без
деце
,
уочио
га
си
за
насљедника
,
а
да
се
једаред
начини
крај
распри
измећу
Бранковића
и
Лазаревића
.
Деспот
је
искрено
мислио
да
Србија
,
српски
народ
,
добије
једног
владара
,
да
се
све
силе
у
једну
снагу
сабију
.
После
толиких
бура
,
деспот
је
сматрао
Ђурђа
за
свог
посинка
и
насљедника
.
А
Ђурађ
је
био
снажан
,
велики
дух
,
и
ако
би
се
српска
држава
сабрати
и
снова
утемељити
могла
,
ту
би
тек
Ђурађ
био
на
свом
месту
.
Гргурови
синови
,
Јован
и
Ђурађ
,
били
су
сметња
,
нећеду
ли
се
опет
они
подићи
против
Ђурђа
?
Преци
,
родбина
им
је
у
том
пут
показала
.
У
оно
доба
био
је
обичај
претенденте
,
ил
’
иначе
који
могу
до
скиптре
доћи
,
ослепити
,
ил
’
им
врело
олово
у
уши
усути
,
а
да
се
начине
за
владавину
неспособни
.
То
је
био
византијски
обичај
,
од
Цариграђана
су
то
Срби
и
Мађари
научили
.
Кнежеви
Јован
и
Ђурађ
дошли
су
у
Крушевац
,
деспот
Стеван
је
онда
већ
из
Београда
владао
.
Деспот
не
би
им
ништ
’
зла
чинио
јер
,
срце
његово
није
кадро
било
ником
зла
желити
,
некмоли
истокрвним
синовцима
.
Кнежевиће
је
срце
вукло
својој
отаџбини
,
а
војвода
Јаблановић
их
је
у
закриље
узео
.
Хтели
су
да
се
упуте
у
Београд
,
да
се
деспоту
поклоне
.
Не
да
Јаблановић
,
Вук-Бранковића
унуци
,
Гргура
синови
,
веле
,
не
треба
да
се
клањају
деспот-Стевану
.
Кнежевић’ма
клања
се
Јаблановић
,
ал
’
су
заробљени
,
не
да
им
никуд
по
вољи
поћи
.
Јаблановић
је
био
побратим
Јеремије
војводе
,
обоје
су
били
од
Стевана
деспота
и
Ђурђа
уважени
.
Јаблановић
да
Јеремији
на
знање
да
су
у
његовим
рукама
кнежевићи
,
Јеремија
тај
глас
поручи
Ђурђу
у
Ново
Брдо
.
Јеремија
пита
Ђурђа
што
да
чини
са
кнежевић’ма
.
То
питање
Ђурђу
велику
бригу
зададе
.
Ђурђу
Бранковићу
доиста
су
сметали
Гргурови
синови
.
Умре
ли
деспот
,
оживиће
у
њима
жудња
за
власт
.
И
кад
не
би
било
те
жудње
у
њих
,
нашло
би
се
војвода
и
властелина
који
би
им
то
у
срце
улили
.
Ђурађ
је
то
сам
по
себи
знао
.
И
он
је
имао
те
жудње
,
и
кад
није
смео
,
војводе
су
га
подбадале
да
не
попушта
од
свог
права
,
и
да
покуша
срећу
.
Тако
ћеду
исто
и
са
Гргура
синовима
чинити
.
Па
шта
ће
онда
бити
,
брат
брата
ће
убијати
,
и
последња
врата
Србије
отворићеду
се
Турцима
,
вера
ће
се
искоренити
,
народ
ћеду
потурчити
ил
’
истребити
.
Шта
му
је
сад
чинити
?
Да
се
младић’ма
подвргне
Ђурађ
Бранковић
,
победитељ
од
Искре
,
како
би
био
слуга
кад
може
и
треба
да
буде
господар
,
своје
право
,
своју
власт
напустити
неће
,
како
би
се
поклонио
свог
брата
синовима
прам
њему
дечацима
.
Па
и
они
ћеду
се
дићи
један
против
другог
.
Ђурађ
држи
да
мора
одржати
своју
власт
,
коју
је
већ
и
сам
Стеван
признао
,
јер
се
тако
с
њим
нагодио
,
ту
дакле
влада
дечаке
трпети
неће
.
Но
шта
ће
бити
онда
са
Гргурови
синови
?
С
њима
,
ако
би
се
баш
и
дало
на
крај
изићи
,
ал
’
подлегли
би
подбадању
српске
властеле
.
Да
их
с
пута
спреми
,
то
Ђурађ
чинити
неће
.
Ако
им
да
што
у
руке
,
ту
је
квасац
злу
.
Ако
их
из
земље
изгони
,
отићи
ћеду
у
Цариград
,
у
Млетке
,
у
Угарску
,
па
ћеду
тек
онда
из
освете
за
леђи
радити
.
А
чинити
се
нешто
мора
.
Ђурађ
пошље
гласника
Јеремији
да
дође
у
Ново
Брдо
одмах
.
Јеремија
како
чу
глас
,
од
стиха
дигне
се
,
и
креће
се
на
пут
.
Јеремију
је
Ђурађ
лепо
примио
и
с
њим
се
светује
.
Запита
Јеремију
Ђурађ
,
шта
би
требало
чинити
и
шта
би
Јеремија
чинио
да
би
био
на
његовом
месту
?
Јеремија
рече
,
да
смаћи
не
треба
кнежевиће
,
јер
деспот-Стевана
би
то
спечалило
,
а
крв
на
освету
позива
;
пустити
их
слободно
,
и
то
је
опасно
,
после
смрти
деспота
пали
би
у
очи
,
а
Гргур
је
имао
пријатеља
;
изгнати
их
,
и
то
је
зло
,
јер
ће
с
Грцима
,
с
лацманима
,
и
ако
треба
и
с
Турцима
шуровати
.
Најбоље
би
било
да
се
затворе
у
манастир
,
да
им
се
оданде
никуд
не
да
.
Ђурађ
промишљајући
да
Јеремији
да
за
право
,
но
ко
ће
их
чувати
.
За
ту
сврху
нема
бољег
од
оца
Харалампија
,
настојатеља
у
Високи
Дечани
.
Јеремија
би
узео
на
се
сву
бригу
,
ал
’
за
то
се
изискује
и
велика
награда
.
Ђурађ
је
знао
вољу
деспот-Стевана
,
знао
је
и
то
да
деспот
сродну
и
невину
крв
пролити
неће
,
ал
’
и
то
добро
зна
да
Гргуровим
синовима
док
се
Ђурђева
власт
не
утемељи
,
станка
нема
;
дакле
,
да
их
треба
под
заптом
у
кустодији
држати
.
Ђурађ
је
унапред
знао
да
ће
се
савет
Јеремијин
примити
и
ступи
с
њим
у
погодбу
.
Ђурађ
ће
израдити
Јеремији
код
деспота
власт
над
Браничевом
и
Ресавом
,
добиће
још
дванаест
хиљада
дуката
и
град
Голубац
,
’
де
ће
он
заповедати
све
донде
док
му
се
то
благо
не
изда
.
Повеља
ће
му
се
за
то
издати
,
и
овлашћење
да
у
име
Ђурђа
,
који
опет
у
име
деспота
власт
на
то
има
,
над
кнежевић’ма
располагати
,
а
уједно
и
Харалампије
добија
налог
да
у
свему
има
се
повиновати
у
име
Ђурђа
Јеремији
.
Јеремија
тако
добија
Голубац
,
а
Јаблановићу
је
обречена
Сребрница
са
силном
баштином
.
Судба
кнежевића
почивала
је
у
рукама
Јеремије
.
Деспот
је
све
то
одобрио
,
послао
Јеремији
повеље
.
Јеремија
грабљив
,
властољубив
,
да
би
се
још
већма
умилио
и
услужан
био
,
Ђурђу
једнако
шаље
гласове
да
неки
властелини
чекају
само
на
смрт
Стевана
,
па
да
кнежевиће
,
за
које
се
већ
зна
’
де
су
,
силом
одведу
,
и
да
кнежевића
Јована
,
старијег
брата
,
за
деспота
извичу
.
Ђурађ
,
неспокојан
,
наручује
Јеремији
,
који
из
Голупца
Харалампији
налоге
даје
,
да
пази
на
кнежевиће
,
и
Јаблановићу
у
Крушевац
то
исто
пише
,
а
Јеремији
још
и
то
дода
,
а
да
се
учини
све
што
је
нужно
и
да
се
његова
власт
и
деспотско
насљедство
не
уштрби
.
То
је
Јеремија
тако
тумачио
,
да
може
у
ту
сврху
све
чинити
.
Мисли
се
,
падне
му
на
памет
да
ће
најбоље
бити
оба
кнежевића
за
владу
неспособнима
учинити
.
Јеремија
пошље
гласоношу
с
писмом
,
и
с
једним
Грком
,
који
је
у
лекарији
био
вешт
,
и
још
са
поуздана
јача
два
човека
Харалампији
,
ком
се
налаже
,
како
писмо
прими
,
да
кнежевиће
да
ослепити
.
Харалампије
није
се
дуго
мислио
,
држао
је
да
је
то
сад
први
пут
да
дође
до
највишег
степена
архијерејства
,
јер
је
већ
сад
Ђурађ
свемогућан
,
па
покрај
старијих
услуга
новом
увенчаће
своје
чело
.
Харалампије
од
стиха
преда
се
тој
задаћи
.
Оцу
Пајсији
наложи
да
кнежеве
забавља
,
да
с
њима
вечера
,
и
донде
код
њих
остане
,
док
их
сан
не
превлада
да
морају
лећи
,
и
кад
легну
да
се
још
код
њих
нађе
.
Кнежевићи
су
после
вечере
задремали
и
легли
.
Још
мало
па
увелико
спавају
.
Пајсије
да
на
знање
да
кнежевићи
спавају
.
Уђе
Грк
врачар
,
са
два
јака
човека
,
покрај
њих
Харалампије
још
неколико
оружника
дода
да
помогну
ако
будне
до
потребе
,
јер
су
кнежевићи
снажни
младићи
.
Кнежевићи
спавају
,
снажни
људи
вежу
им
руке
одостраг
.
Вежу
им
и
ноге
.
Пробуде
се
несретни
младићи
,
отимају
се
,
ал
’
је
већ
доцне
,
сила
их
на
кревету
притисне
,
не
могу
се
маћи
,
снажне
руке
их
држе
.
Врачар
са
усијаним
гвожђем
очи
им
испалио
.
1
Што
се
хтело
,
извршило
се
,
кнежевићи
су
слепи
.
Сад
на
страну
.
Харалампије
се
нада
великој
награди
.
XВИИИ
Јеремија
војвода
,
властелин
,
у
Голупцу
заповеда
над
Браничевом
.
Деспот
Стевану
,
су
већ
руке
прекрштене
,
он
нема
више
посла
у
радњи
живота
и
владе
.
Јеремији
је
познат
био
уговор
деспот-Стевана
са
Жигмундом
,
и
да
се
Мађарима
има
предати
Мачва
,
Београд
и
Голубац
.
Јеремија
је
и
то
знао
,
да
је
у
земљи
због
тога
велико
незадовољство
.
Јеремија
није
накан
предати
град
,
ни
деспоту
нит
’
Жигмунду
.
Голубац
је
јак
град
,
Дунав
му
прса
штити
,
а
покрај
Дунава
с
леђи
тешко
га
је
опасати
кад
има
иоле
војске
у
граду
и
околу
.
Јеремија
чује
да
се
Мачва
предала
,
предаје
се
и
Београд
,
и
да
ће
доћи
ред
на
Голубац
.
Ако
Мађари
заузму
Голубац
,
’
бићеду
господари
Браничева
,
и
његова
госпоштина
онде
престаје
.
Ђурађ
му
поручује
да
преда
града
,
Јеремија
му
одговара
,
да
му
пошље
дванаест
хиљада
дуката
што
се
са
деспот-Стеваном
обвезао
,
и
да
му
са
још
дванаест
хиљада
ујамчи
баштину
у
Браничеву
против
Мађара
.
Деспот
Ђурађ
на
то
не
пристаје
.
Јеремија
баш
хоће
да
се
одупре
.
У
Голупцу
се
налазе
и
ослепљени
кнежевићи
,
Гргура
синови
.
Ту
је
војвода
Јаблановић
и
Харалампије
.
Јеремија
и
Јаблановић
одвели
су
кнежевиће
у
Голубац
,
Јаблановић
нема
Крушевца
.
Турци
су
га
на
јуриш
отели
,
отерали
су
га
са
баштине
,
и
сад
је
гост
и
пустолиз
у
Голупцу
.
Награду
ишчекује
од
деспота
.
Јеремија
,
Јаблановић
и
Харалампије
светују
се
у
дворани
.
Стари
двор
,
стара
дворана
.
Усред
дворане
стол
,
а
на
њему
развијене
повеље
.
У
челу
седи
Јеремија
,
до
њега
с
обе
стране
Јаблановић
и
Харалампије
.
Јеремија
прослови
.
—
Ето
до
чега
смо
дошли
,
да
Мађари
владају
у
Мачви
и
Београду
,
па
сад
још
и
Голубац
да
им
предамо
.
Но
то
бити
неће
,
ја
Голупца
не
предајем
,
док
ми
зајамчено
не
изда
.
Оче
Харалампије
,
ето
ти
књига
повеље
,
чати
шта
ја
имам
добијати
од
деспота
.
Харалампије
лакомо
пружи
руке
повељама
,
наиђе
на
то
што
Јеремија
хоће
,
чита
,
сад
једну
сад
другу
обрву
подигне
,
сад
одобрава
махањем
главе
,
и
погледав
у
Јеремију
рече
:
—
Ту
лежи
велико
право
,
од
тог
нипошто
одступити
.
—
Поручио
сам
деспоту
,
да
ако
хоће
Голупца
,
нек
ми
да
дванаест
хиљада
дуката
,
па
на
то
још
дванаест
,
и
још
дванаест
Јаблановићу
.
Јеремија
почине
,
баци
поглед
на
Јаблановића
и
Харалампију
,
да
чује
шта
ћеду
на
то
рећи
.
—
То
је
мало
,
мени
су
Турци
отели
сву
баштину
,
што
је
још
од
Душанови
’
времена
мог
бабе
било
;
кнежевићи
су
мојих
допали
шака
,
а
ја
никакове
награде
,
у
рукама
никакове
залоге
немам
,
Голубац
треба
и
за
ме
да
буде
залога
—
а
Јеремијо
,
ишти
више
,
ишти
за
се
педесет
хиљада
дуката
,
за
ме
исто
толико
,
и
слободне
баштине
.
Харалампије
упадне
.
—
А
шта
ћу
ја
добити
,
што
сам
по
твом
налогу
кнежевиће
ослепио
и
слепе
толико
чувао
?
—
Не
брини
се
,
оче
,
ако
цела
ствар
за
руком
пође
,
ту
си
и
ти
с
нами
,
твоје
изостати
не
сме
,
израдићемо
да
буднеш
први
у
цркви
,
и
богате
баштине
.
—
А
зар
за
ме
у
деспота
дуката
нема
?
—
Уплешћу
још
и
за
те
десет
хиљада
дуката
.
Јеси
л
’
задовољан
?
Харалампије
мало
промишља
.
—
Јесам
—
рече
.
—
Је
с
’
ли
ти
задовољан
Јеремијо
?
—
Јесам
.
Но
имам
нешто
да
примјетим
.
Ако
деспот
не
усхте
ил
’
не
могне
одма
’
све
то
исплатити
,
шта
ћемо
онда
?
Град
се
на
вересију
не
продаје
,
кад
једаред
предам
град
,
онда
је
деспоту
и
Жигмунду
с
нами
лако
.
—
Голубац
се
на
вересију
неће
предавати
,
—
рече
Јеремија
.
—
Ал
’
ако
деспот
не
би
дао
друкчије
?
—
запита
Харалампије
.
—
Има
у
деспота
доста
новаца
.
—
Деспот
је
богат
,
ал
’
сад
се
у
трошак
бацио
,
купи
војску
у
доњим
крајевима
,
а
и
Жигмунду
узајмљује
,
јер
овај
увек
много
треба
,
па
ако
деспот
баш
сад
не
буде
при
новцу
,
а
Жигмунд
наваљује
да
се
Голубац
преда
,
што
ћеш
онда
чинити
?
—
запита
Јаблановић
.
Јеремија
мисли
се
.
—
Па
знаш
што
се
код
Срба
каже
,
кад
кога
мрзим
и
душман
ми
је
,
волијем
у
Турке
нег
’
душману
служити
,
ма
био
Србин
.
Не
иде
ли
друкчије
,
Турци
ћеду
толико
дати
да
предам
Голубац
.
Јаблановић
од
маха
на
то
пристане
,
само
Харалампији
не
иде
све
у
главу
.
—
Ал
’
ако
Турцима
предамо
град
,
морамо
из
земље
изићи
,
па
куда
ћу
ја
онда
?
—
Не
бој
се
,
оче
,
и
ти
ћеш
с
нами
у
Турке
,
повешћемо
с
нами
и
кнежевиће
,
а
ти
ћеш
опет
бити
њихов
чувар
,
па
како
је
сад
пећка
патријаршија
у
турским
рукама
,
лако
се
можеш
покрај
нас
опатријаршити
,
а
ми
би
после
помоћу
Турака
упадали
у
Србију
,
да
Гргурове
синове
уздигнемо
,
ми
ионако
Ђурђа
не
признајемо
за
деспота
.
—
Ал
’
шта
ће
рећи
народ
,
који
га
је
на
сабору
у
Сребрници
јошт
за
живота
Стевана
за
нашљедника
деспотства
признао
?
—
примети
Харалампије
.
—
Ђе
сабља
влада
,
ту
право
нема
места
.
—
Тако
је
,
сабља
дели
правду
—
дода
Јаблановић
.
—
Сад
сам
начисто
,
сад
можемо
даље
терати
,
сад
треба
Ђурђу
одмах
поручити
шта
има
дати
,
но
само
још
то
,
ако
би
Ђурађ
све
то
исплатио
,
па
заиште
кнежеве
?
—
запита
Харалампије
.
—
Лако
је
с
тим
,
Ђурађ
још
не
зна
да
су
кнежевићи
код
мене
,
недавно
још
питаше
ме
како
су
тамо
у
Дечани
,
а
ја
му
поручим
да
су
здрави
—
и
мирни
,
и
да
не
дамо
к
њима
приступа
противничким
властелин’ма
сребрничког
краја
,
који
нису
њему
пријатељи
.
Ђурађ
држи
да
ти
њих
још
у
Дечанима
чуваш
,
а
што
ти
писа
да
се
ти
отреса
,
и
он
држа
да
су
кнежевићи
под
мојом
руком
,
и
да
ти
ја
заповедам
,
а
да
ти
чинити
имаш
по
мом
налогу
.
Можда
се
већ
и
покаја
што
ти
тако
писа
,
и
можда
ти
сада
и
пише
у
Дечане
,
шта
да
с
њима
радиш
,
ал
’
је
већ
доцне
—
закључи
Јеремија
.
Све
је
углављено
и
сад
на
посао
,
сваки
има
своју
задаћу
.
-
Јеремија
пише
ситну
књигу
’
де
му
разлаже
како
Голубац
сада
предати
се
може
ако
све
то
што
се
иште
изда
,
а
иначе
да
неће
ни
њему
ни
Жигмунду
града
издати
.
Харалампији
је
сад
жао
што
се
са
војводама
наједнако
не
дели
,
’
де
је
он
са
ослепљеним
и
чувањем
кнежевића
најизврсније
дело
вршио
.
Но
сад
друкчије
не
може
.
Добије
ли
тридесет
хиљада
,
и
то
је
добро
,
не
добије
ли
,
он
ће
у
Турке
са
кнежевићи
,
па
ће
се
и
ту
знати
наћи
.
Та
и
онако
Високи
Дечани
од
неко
доба
не
зна
се
под
чију
власт
потпада
[
ју
]
ил
’
турској
ил
