Јованка.
Метнула
му
руку
на
чело
и
пита
:
„
О
чему
промишљаш
,
друже
?
“
„
Промишљам
о
придици
“
,
вели
он
.
„
Нисам
се
још
решио
,
о
чему
да
говорим
.
“
Наста
ћутање
.
Он
гледа
у
св
.
писмо
и
не
чита
.
Јованка
гледа
и
чита
...
Од
једном
јој
мали
прстићи
пређоше
по
редовима
и
зауставише
се
на
једном
месту
.
Он
поче
да
чита
.
„
И
ходаше
Исус
у
цркви
по
трему
Соломонову
...
“
Па
онда
:
„
А
Јевреји
и
опет
узеше
камење
,
да
га
убију
.
Исус
им
одговори
:
Многа
вам
добра
дела
јавих
од
оца
својега
,
за
које
од
добрих
дела
бацате
камење
на
ме
.
»
Светозар
застаде
за
часак
,
па
онда
устаде
са
столице
и
топло
загрли
жену
.
„
Разумем
те
“
,
каже
,
„
то
је
била
придика
мени
,
кратка
,
апи
језгровита
.
Имаш
право
Јованка
.
Исус
је
проповедао
божју
науку
,
његова
дела
беху
ненадмашна
и
свет
је
на
њега
дизао
камење
,
да
га
убије
.
Па
шта
хоћу
ја
,
црвак
ништави
?
Хвала
ти
Јованка
.
“
И
онда
оде
,
да
се
мало
прошета
по
врту
и
кад
би
време
цркви
,
он
је
о
тој
теми
изговорио
придику
,
која
беше
најдивнија
од
свију
његових
дотадашњих
придика
.
Он
је
храбрио
свет
,
челичио
га
је
на
истрајност
,
а
нико
осим
Јованке
и
не
сањаше
,
да
поп
Светозар
са
амвона
највећма
храбри
—
себе
самога
.
По
литургији
ето
ти
доктора
.
Светли
му
лице
,
па
још
с
прага
довикује
Светозару
:
„
Победили
смо
!
Ону
моју
препелицу
дирнуо
си
данас
својом
речју
и
ја
сам
је
ухватио
...
Одустала
је
од
накита
и
—
тај
предлог
сад
неће
ни
излазити
пред
друшво
.
“
Светозар
се
силно
зарадова
.
„
Но
,
само
кад
си
успео
,
“
рече
.
„
Е
мој
брајко
,
али
није
ни
било
лако
.
Да
сам
ја
ма
колико
говорио
,
да
се
мане
—
не
би
послушала
,
него
ме
је
она
сама
шиљала
учитељу
Јовићу
,
да
не
износи
предлога
о
накиту
.
“
„
Она
сама
?
“
пита
Светозар
.
Доктор
се
смејао
.
„
Поверићу
ти
друже
,
али
никоме
ни
речи
.
Кад
је
дошла
из
цркве
,
ја
се
направио
необично
весео
,
звиждућем
по
соби
и
пуцкам
прстима
.
Тако
сам
чинио
отпре
обично
онда
,
кад
сам
се
спремао
на
теревенку
.
Она
ме
је
пажљиво
посматрала
и
ја
сам
то
опазио
.
На
једаред
јој
рекох
:
„
Знаш
шта
,
данас
ми
није
нешто
добро
,
(
а
ту
је
одма
приметила
,
да
не
говорим
истине
)
и
ја
нећу
ићи
у
друштво
.
С
тим
ћете
ви
лакше
продрети
с
вашим
предлогом
.
“
Она
ме
је
зачуђено
гледала
.
„
А
ако
после
тога
прснемо
и
распадне
се
друштво
?
“
питаше
ме
.
Ја
сам
слегао
раменима
,
као
да
ме
се
то
врло
слабо
тиче
.
„
Ако
се
друштво
распадне
,
онда
га
неће
бити
,
па
крај
“
,
рекох
,
и
почех
по
ново
звиждукати
.
Моја
ти
препелица
обори
главу
и
ја
јој
видех
по
лицу
,
какве
се
мисли
обрћу
у
њој
.
Она
је
мислила
,
да
ја
и
сам
хоћу
,
да
прсне
друштво
,
догрдило
ми
овако
,
те
хоћу
стари
ред
,
старе
теревенке
,
стару
неумереност
.
Кад
је
мало
после
тешко
и
дубоко
уздахнула
,
онда
сам
знао
,
да
се
у
својој
души
опрашта
с
адиђарима
.
И
нисам
се
преварио
.
На
скоро
ми
приђе
и
поглади
ме
по
челу
.
„
Али
ваљда
ниси
толико
болестан
“
,
каже
,
„
да
не
можеш
отићи
до
учитеља
Јовића
.
“
„
А
шта
ћу
тамо
?
“
питам
ја
.
„
Не
бој
се
ништа
,
запражиће
он
добро
Светозару
чорбу
.
“
„
И
ти
ћеш
Светозара
да
напустиш
?
“
пита
ме
она
љутито
.
„
Зар
је
то
лепо
?
Заједно
сте
почели
и
чим
дође
до
прве
мале
незгоде
,
ти
га
остављаш
,
бежиш
као
пацов
из
куће
,
која
хоће
да
се
сруши
,
у
место
да
будеш
човек
,
па
да
подупиреш
.
“
И
да
си
само
чуо
,
како
те
је
бранила
,
а
како
сам
те
ја
нападао
.
Звао
сам
те
и
претераним
и
сањалицом
и
занешењаком
.
На
послетку
сам
омекшао
.
Али
ме
је
и
љубила
и
молила
и
улагивала
се
као
мачка
,
док
нисам
обрекао
,
да
ћу
ићи
по
подне
у
друштво
и
бранити
стара
правила
,
а
да
ћу
још
пред
ручак
изјавити
учитељу
Јовићу
,
да
Меланија
и
њене
друге
одустају
од
свог
предлога
.
Меланија
је
у
овом
тренутку
весела
,
што
ме
је
придобила
и
отишла
је
Протићки
,
да
и
њу
придобије
.
А
кад
оне
одустану
,
оне
остале
немају
смелости
,
да
започињу
што
саме
...
“
„
Па
јеси
ли
био
код
Јовића
?
“
пита
га
Светозар
.
„
Био
сам
.
“
„
Па
?
“
„
Та
,
њему
није
стало
до
накита
.
Он
не
може
да
се
остави
дувана
—
то
ти
је
.
А
помагао
је
онај
предлог
о
накиту
за
то
,
да
женскиње
њега
помажу
.
Сад
неће
имати
већине
ни
за
дуван
.
“
Светозар
уздахну
.
„
Шта
нам
вреди
већина
,
ако
нестане
међу
нама
споразума
.
“
„
И
ја
то
мислим
“
,
вели
доктор
,
„
па
мислим
и
то
,
да
допустимо
умерено
пушење
.
У
нашим
правилима
пише
,
да
је
допуштено
свако
уживање
,
само
ако
није
шкодљиво
и
ако
се
умерено
чини
.
А
пушење
није
баш
шкодљиво
по
здрава
човека
,
само
ако
се
умерено
чини
.
“
„
То
је
за
мене
нешто
ново
“
,
вели
му
Светозар
.
„
Неки
лекари
у
новије
доба
мењају
мишљење
о
дувану
.
Дуван
после
јела
помаже
варењу
,
али
његова
добра
страна
је
та
,
што
је
он
разбибрига
;
крај
њега
заборави
човек
бол
и
беду
;
крај
њега
човек
лако
прикупи
мисли
и
лакше
се
умири
,
кад
је
раздражен
.
Многог
је
лула
задржала
од
крчме
;
многог
,
кад
наиђе
на
њега
сумор
,
задржала
је
,
да
не
тражи
лека
у
вину
и
ракији
.
Ја
дакле
држим
,
да
ми
по
подне
изјавимо
,
да
друштво
у
начелу
не
одобрава
пушења
,
али
и
не
забрањује
пушења
оним
својим
члановима
,
који
ће
га
умерено
уживати
.
“
Светозар
је
тешко
пристао
на
овај
докторов
предлог
,
али
је
ипак
пристао
и
по
подне
се
свршила
ствар
глатко
и
мирно
,
без
икакве
препирке
и
гласања
.
Не
велим
,
да
у
друштву
није
било
још
и
других
трзавица
и
неприлика
,
али
ово
беху
најкрупније
.
И
мало
по
мало
,
па
се
стишало
врење
и
потреси
,
и
друштво
је
стало
на
чвршће
ноге
.
Промена
,
па
ма
каква
била
,
ма
била
она
с
горег
на
боље
,
у
прво
време
изазива
у
човеку
незгодне
осећаје
.
То
је
,
док
се
стара
навика
сатре
.
Тако
је
било
и
овде
.
Тек
после
скоро
годину
дана
осетише
чланови
друштва
,
како
су
промењеним
животом
очврсли
телом
и
духом
,
осетише
чак
и
материјалне
користи
од
умереног
и
паметног
живота
и
било
им
је
,
као
да
су
се
препородили
.
У
то
доба
почеше
и
чланови
да
се
множе
.
Дошли
су
они
,
који
у
све
сумњају
,
који
чекају
најпре
утрвен
пут
,
чекају
успех
,
па
тек
онда
да
се
придруже
каквој
ствари
.
А
сад
се
и
јавно
мишљење
окренуло
.
Јер
чак
и
они
,
који
не
беху
чланови
друштва
,
мало
су
попустили
од
стара
живота
.
А
на
место
оне
песме
:
„
Три
анђела
жалило
“
,
хориле
су
се
по
селу
друге
.
Да
наведемо
само
ове
:
„
Турнир
има
жутицу
,
А
туника
грозницу
,
Чак
и
карнер
сузе
лије
,
Моде
више
није
.
“
Па
онда
:
„
Други
извор
извире
,
Баба
мода
умире
.
Поп
Светозар
наш
за
цело
Спрема
јој
опело
.
Њојзи
не
да
нигде
станка
Попина
Јованка
.
“
Кад
је
лекар
донео
Светозару
ове
песме
,
обоје
се
добро
осећали
.
„
Признајем
“
,
рече
Светозар
,
„
да
сам
и
од
више
често
очајавао
.
Но
све
је
бадава
.
Сад
видим
,
да
се
с
првом
цигљом
не
подиже
кућа
,
и
да
семе
не
ниче
одмах
,
чим
га
бациш
у
земљу
.
Кад
посејасмо
семе
,
ја
сам
хтео
да
му
видим
растење
и
оно
се
подизало
и
расло
је
,
само
је
расло
невидно
у
земљи
,
под
земљом
.
Да
онда
малаксасмо
и
не
залевасмо
га
—
угину
.
“
Лекар
му
одобраваше
.
„
А
знаш
ли
“
,
вели
,
„
како
си
први
дан
,
после
првог
састанка
добрих
људи
усхићено
рекао
:
„
Хвала
Богу
,
добро
је
!
Оно
најтеже
је
прекужено
!
“
„
Сећам
се
“
,
вели
Светозар
.
„
Од
то
доба
прође
година
.
Данас
велим
само
толико
:
Мало
је
боље
но
пре
.
“
Назарени
и
смрт
.
За
то
време
ишло
је
код
Назарена
по
старом
.
И
они
су
се
множили
,
те
је
изгледало
,
да
у
свему
напредују
.
Јесте
,
изгледало
је
.
На
површини
се
још
не
виђаше
ништа
,
али
да
је
ко
завирио
дубље
,
промотрио
жиле
,
видео
би
,
да
онде
већ
трули
.
Ако
је
Светозар
дошао
био
до
уверења
,
да
се
од
прве
цигље
не
долази
до
готове
зграде
,
уверили
су
се
доцније
и
Назарени
,
да
се
од
првог
удара
не
руши
.
Али
ова
истина
беше
код
Назарена
за
сад
још
—
под
земљом
.
У
овај
мах
чак
и
Милевина
свекрва
,
баба
Стака
повери
.
Она
је
опазила
,
да
код
њих
није
све
у
реду
,
запиње
негде
,
али
није
могла
да
сазна
где
.
На
послетку
јој
дође
на
памет
мисао
,
да
они
,
који
један
хлебац
једу
,
не
треба
две
вере
да
верују
и
она
—
повери
.
Повери
,
да
изведе
у
кући
јединство
,
повери
,
да
угоди
Милеви
и
то
баш
онда
,
кад
Милева
то
од
ње
није
тражила
и
кад
се
у
души
својој
и
сама
љуљала
.
Па
,
шта
је
било
за
тим
?
Та
старица
се
у
друштву
оних
осталих
старица
назаренских
занела
до
крајности
.
Поче
да
мисли
на
смрт
,
на
страшни
суд
,
који
је
брат
Тома
у
скупштини
тако
потанко
и
с
таком
страхотом
описивао
,
као
да
је
сто
пута
гледао
то
суђење
својим
рођеним
очима
.
И
она
до
сад
онако
трезвена
жена
поче
да
кука
,
плаче
и
јадикује
.
Налазила
је
мира
само
у
скупштини
,
а
и
код
куће
по
ваздан
капа
над
св
.
писмом
и
мучи
се
да
разуме
откровење
Јованово
,
којега
још
нико
до
сад
није
разумео
,
а
по
свој
прилици
и
од
сад
неће
нико
разумети
.
То
је
био
узрок
,
што
је
Милева
у
овим
данима
тако
често
тражила
мајчино
крило
.
Њојзи
је
било
лакше
,
кад
се
онде
исплаче
и
то
ју
је
увек
умиривало
.
Она
страст
,
која
је
буктила
у
њојзи
и
коју
пре
никако
није
могла
угушити
,
полако
се
стишавала
.
Она
је
гледала
Јованку
и
видела
на
њој
,
каква
треба
да
је
ваљана
жена
,
па
се
згрози
од
себе
и
свог
успаљивања
за
Боривојем
.
И
пламен
у
њојзи
се
полако
угасио
.
Не
гори
више
,
али
је
та
ватра
оставила
нека
трага
за
собом
,
остао
је
пепео
негдашњег
жара
,
остало
неки
немили
тајанствени
осећај
;
остало
је
нешто
,
што
ју
је
увек
подсећало
на
ону
негдашњу
страст
,
а
зебла
је
у
души
,
неће
ли
испод
тог
пепела
кад
год
засијати
нов
пламен
.
Гига
ју
је
волео
свом
душом
својом
,
мал
’
се
не
би
могло
рећи
,
да
се
чак
и
успаљивао
за
њом
и
није
могло
бити
,
а
да
толика
његова
љубав
не
поможе
Милеви
,
да
дође
к
себи
.
Па
тек
кад
је
осетила
,
да
јој
заигра
и
чедо
под
појасом
,
онда
је
већ
имала
снаге
,
да
гледа
Боривоју
у
очи
,
па
да
остане
хладна
и
да
јој
не
јурне
крв
у
лице
и
не
осети
нож
у
срцу
.
Но
опет
,
опет
за
то
га
се
чувала
,
избегавала
га
...
У
оно
време
наиђе
и
опет
редња
на
децу
.
Гушобоља
,
дифтерија
,
поче
немилице
да
их
тамани
.
То
беше
доба
,
кад
у
многим
нашим
селима
читаве
улице
осташе
пусте
од
деце
.
Не
видиш
малише
да
се
играју
по
прашини
или
да
се
хватају
мајкама
за
хаљине
,
те
им
тепају
неразумљиве
,
али
најслађе
речи
...
Но
то
беше
и
време
,
кад
је
лекарска
наука
ликовала
,
време
,
кад
се
пронађе
лек
противу
те
редње
—
серум
.
У
оно
време
био
је
,
до
душе
,
серум
скуп
,
врло
скуп
лек
,
али
опет
лек
.
Та
који
је
новац
матери
скуп
,
да
поврати
живот
детету
?
!
Никакав
!
Али
има
нешто
,
што
је
још
јаче
од
материне
љубави
,
а
то
је
невоља
,
немаштина
.
Светозар
и
лекар
учинили
су
у
оне
дане
све
,
што
су
могли
.
Лекар
је
у
друштву
добрих
људи
разјаснио
важност
тог
лека
,
показао
им
је
,
да
ако
нам
деца
умиру
,
умире
снага
наша
,
потпора
наших
доцнијих
дана
,
будућност
наша
.
Треба
учинити
све
,
да
се
помогне
.
И
друштво
добрих
људи
даде
300
форината
из
своје
благајнице
на
ту
цел
,
а
Светозар
је
од
чланова
друштва
и
од
осталих
људи
покупио
скоро
исто
толико
.
Он
је
са
амвона
говорио
о
хришћанској
љубави
;
он
је
позвао
оне
,
који
хоће
у
част
крсном
имену
,
у
помен
родитељу
своме
,
деце
своје
,
да
учине
што
,
нека
сад
учине
.
Сад
је
време
да
децу
своју
спасемо
.
И
успео
је
.
Неко
је
уписао
новаца
,
неко
жита
,
и
искупио
се
леп
новац
.
Лекар
је
набавио
серума
и
лечио
је
не
само
у
свом
селу
,
но
колико
је
стигао
и
у
околини
.
Много
и
много
дете
спасено
је
онда
у
оном
крају
од
извесне
смрти
.
Али
на
жалост
,
много
и
много
невинашце
пропаде
,
пропаде
без
лекарске
помоћи
и
то
баш
у
назаренским
породицама
.
Они
су
у
оној
зарази
видели
божју
казну
,
божју
вољу
,
да
се
свет
из
невоље
научи
памети
,
те
су
стојали
већином
скрштених
руку
.
„
Како
Бог
хоће
,
онако
ће
бити
“
,
говорили
су
испрва
,
а
после
кад
дође
смрт
на
праг
њихов
,
рекоше
само
:
„
Бог
дао
,
Бог
узео
.
“
Тако
су
говорили
,
али
све
је
бадава
,
људи
су
.
Ако
и
не
плачу
јавно
,
плачу
у
срцу
.
Извлаче
своју
децу
на
гробље
,
извлаче
их
без
крста
и
опела
,
без
сузе
и
јаука
,
али
им
је
у
души
тим
теже
.
По
њиховим
упалим
очима
и
тешкој
суморности
видело
се
јасно
,
да
су
скрушени
,
готово
сломијени
оним
страшним
искушењем
.
Заборавили
су
ону
народну
реч
:
„
Помози
себи
сам
,
па
ће
ти
и
Бог
помоћи
“
;
заборавили
је
и
осветила
им
се
.
И
баш
у
оним
тако
тешким
данима
,
догоди
се
,
да
роди
Милева
мушко
чедо
.
Она
је
у
постељи
,
а
дете
јој
се
поболи
,
па
и
умре
.
Болест
га
је
стегла
с
вечера
,
па
онако
слаба
утаманила
до
зоре
.
Прочула
се
по
Лазаревцу
и
та
смрт
—
прочула
,
ма
да
је
не
огласише
звона
и
у
јутру
се
већ
искупиле
жене
,
Нововерке
,
да
се
нађу
болесној
Милеви
на
помоћи
.
Дете
су
старије
жене
са
свекрвом
унеле
у
комору
,
оставиле
га
тамо
,
док
не
дође
прегледач
и
забравиле
врата
.
Милева
је
у
постељи
,
окренула
је
главу
зиду
и
не
миче
се
.
Не
спава
,
а
то
се
види
по
томе
,
што
час
по
час
иште
мало
воде
.
Пуна
је
соба
жена
,
читају
св
.
писмо
или
шапућу
,
а
ту
је
и
Гига
.
Седи
непомично
на
столици
,
седи
као
окамењен
,
само
му
кад
кад
прелети
преко
усана
дрхтавица
као
муња
,
па
опет
нестане
.
Отворише
се
врата
и
уђе
Светозар
с
Јованком
.
Жене
се
нешто
узнемириле
,
неке
поустајале
,
неке
седе
.
Јованка
је
пришла
Милеви
,
љубила
је
и
плакала
;
тешила
је
,
како
је
могла
и
знала
,
али
тихо
,
шапатом
.
Кад
је
пришао
Светозар
,
он
је
метнуо
обе
руке
сестри
на
чело
,
нагнуо
се
над
њом
и
гледао
јој
је
дуго
у
очи
.
Њено
је
лице
увело
—
боно
,
помодрило
,
очи
су
јој
наводњене
као
небо
,
из
кога
хоће
да
пљусне
киша
,
ади
још
не
пада
.
Осећа
,
да
се
тамо
по
очима
јој
гоне
сузе
,
али
не
плаче
.
„
Сестро
“
,
каже
јој
он
,
а
глас
му
је
пун
љубави
и
нежности
,
„
велики
те
удар
задесио
,
Бог
нека
те
утеши
“
.
Она
лагано
крену
главом
.
„
Боли
те
?
“
пита
он
.
Она
не
одговара
.
„
За
што
се
мучиш
,
сестро
?
Бог
је
дао
човеку
мелема
против
бола
и
туге
,
за
што
тај
мелем
одбијаш
?
Пусти
ојађеном
срцу
на
вољу
,
не
угушуј
сузе
,
исплачи
се
,
биће
ти
лакше
“
.
Она
се
полако
мицала
.
Главу
је
још
дубље
заронила
у
јастуке
,
а
лице
јој
се
још
мање
видело
но
пре
.
Онда
се
Светозар
окрене
столу
,
на
ком
је
лежало
св
.
писмо
.
Узе
га
у
руке
и
изгледаше
као
да
нехотице
прелистава
по
њему
.
Онда
на
једном
седе
уз
постељу
болеснице
.
Каже
:
„
Видим
овде
је
св
.
писмо
,
хоћеш
да
ти
прочитам
једну
главу
из
њега
.
И
он
читаше
из
Јованова
еванђеља
главу
XИ
.
стих
32
.
—35
.
„
А
Марија
како
дође
,
где
беше
Исус
и
виде
га
,
паде
на
ноге
његове
,
говорећи
му
:
Господе
,
да
си
ти
био
овде
,
не
би
умро
мој
брат
.
Онда
Исус
кад
је
видео
где
плаче
и
где
плачу
Јудеји
,
који
дођоше
с
њом
,
згрози
се
у
духу
и
сам
постаде
жалостан
.
И
рече
:
Где
сте
га
метнули
?
Рекоше
му
:
Господе
,
хајде
да
видиш
.
„
Ударише
сузе
Исусу
.
Онда
говораху
Јудејци
:
Гледај
,
како
га
љубљаше
...
.
“
„
Дакле
и
Христос
је
жалио
“
,
каже
Светозар
,
„
плакао
је
за
својим
познаником
,
па
хоће
ли
бити
за
тебе
грехота
,
ако
зажалиш
и
заплачеш
се
за
сином
својим
?
“
Заклопи
св
.
писмо
и
остави
га
на
сто
.
„
Где
је
самртник
?
“
питаше
Гигу
лагано
.
„
У
комори
“
.
Светозар
пође
,
погледа
у
Јованку
и
она
устаде
да
иде
за
њим
...
„
Забрављена
је
комора
“
,
каже
Гига
збуњено
.
„
Где
је
кључ
?
“
_
„
Онде
је
само
тело
,
прах
,
дух
је
код
Бога
“
,
рече
свекрва
место
сина
.
„
Бог
га
је
одазвао
к
себи
и
ми
треба
да
се
мирно
покоравамо
вољи
његовој
“
.
„
Нећете
ли
ми
дати
кључа
?
“
пита
Светозар
поново
Гигу
.
Гига
је
мало
застао
,
али
како
нико
не
прозбори
више
,
скиде
кључ
од
коморе
,
што
је
висио
о
клину
и
даде
га
Светозару
.
Кад
је
Светозар
с
Јованком
изишао
,
наста
тишина
у
соби
.
Милевина
глава
као
да
се
покрену
у
јастуцима
.
„
Не
иде
нико
за
њим
“
,
мислила
је
,
„
он
ће
за
цело
над
дететом
направити
знак
крста
“
.
Тако
је
мислила
и
би
јој
сад
лакше
.
Но
тако
је
мислила
и
свекрва
њена
и
изиђе
на
поље
.
Жене
,
које
осташе
у
соби
,
вртиле
су
главом
.
Свака
је
у
себи
мислила
:
„
Ух
,
да
незгодна
и
насртљива
Фарисеја
“
,
али
изустити
није
смела
ни
једна
...
Кад
је
Светозар
отишао
с
Јованком
,
дошла
је
Милеви
и
њена
мати
у
походе
,
(
чича
Срдан
није
могао
,
јер
му
се
болест
повратила
јаче
но
игда
)
,
па
је
опет
било
плача
.
Те
посете
скрхаше
Милеву
скоро
са
свим
.
Њезин
закон
јој
забрањује
да
плаче
,
бајаги
,
ропта
против
божје
воље
,
а
тешко
је
у
онаком
стању
угушити
сузе
.
Соба
је
пуна
Назаренака
,
које
прате
сваки
покрет
њен
.
Они
јастуци
су
већ
мекши
,
примише
многу
сузу
из
ока
Милевина
,
а
не
одадоше
је
.
Кад
дође
вече
,
би
Милеви
још
теже
...
Како
је
грозна
та
свећа
слабоме
,
невољноме
и
болесноме
.
Док
је
сунца
на
небу
,
лакше
је
,
али
кад
и
сунца
једном
нестане
испред
очију
му
,
онда
му
се
чини
,
да
је
са
свим
изгубљен
и
напуштен
.
Милева
је
наговестила
свекрви
,
да
би
још
једном
волела
да
види
дете
своје
—
али
ју
је
свекрва
одговарала
од
тога
.
„
Болесна
си
,
ћерко
“
,
каже
,
„
болесна
телом
,
па
нећеш
имати
снаге
,
да
одржиш
крепак
дух
.
Моли
се
Богу
,
видећеш
га
за
цело
на
оном
свету
.
“
Милева
је
наговестила
само
,
није
имала
снаге
да
иште
.
Кад
дође
Гига
,
те
је
тако
тужно
гледа
,
дође
јој
у
неки
мах
,
да
се
њему
замоли
,
али
не
имаде
снаге
.
Стојала
је
на
раскршћу
,
ни
тамо
ни
амо
.
Нити
да
каже
:
Не
могу
овамо
даље
с
вама
,
нити
да
се
преда
оном
у
чему
се
затекла
.
Мучи
је
болест
телесна
,
а
мучи
је
и
душевна
борба
.
Кад
би
мркла
ноћ
,
она
је
сва
у
грозници
.
Подиже
се
у
постељи
и
хоће
да
иште
воде
,
али
сви
спавају
,
а
глас
јој
је
слаб
,
не
чује
се
.
Покуша
,
да
се
послужи
сама
.
На
столу
је
боца
,
лагано
се
диже
,
придржава
се
уз
зид
и
домили
донде
.
Напије
се
.
То
јој
мало
утоли
ону
грдну
ватруштину
и
осети
,
да
јој
је
лакше
.
Пође
постељи
,
а
још
се
увек
наслања
на
зид
.
Зид
!
Та
на
том
зиду
је
кључ
од
коморе
,
у
којој
је
њезино
дете
.
Боже
мој
,
како
јој
дође
та
мисао
у
главу
,
као
да
ју
је
ко
однео
тамо
.
Шта
се
догађа
у
њеној
глави
,
то
не
зна
извесно
;
не
може
да
похвата
краја
мислима
својим
,
тек
она
узима
кључ
с
склина
и
одлази
у
комору
...
Ноћ
је
хладна
,
а
она
у
грозници
и
у
кошуљи
.
Иде
лагано
напред
и
рукама
се
све
једнако
опире
о
зид
.
Нечујно
је
отворила
собња
врата
и
изишла
у
кујну
.
Сад
јој
је
лакше
...
Како
ли
јој
само
те
хладне
цигље
расхлађују
босе
ноге
,
које
горе
као
да
су
усијане
.
Дуго
се
мучила
,
док
је
отворила
комору
,
јер
јој
дрхћу
руке
као
прут
.
Но
отвори
је
...
У
комори
је
мрачно
,
али
је
на
пољу
месечина
.
Њојзи
се
учини
,
као
да
месечеви
зраци
лагано
,
постепено
,
један
по
један
,
продиру
у
комору
...
Све
је
видније
...
Сад
опази
,
где
се
нешто
бели
...
Очи
јој
се
све
боље
навикавају
на
онај
полумрак
.
Оно
бело
,
то
је
платно
,
шта
ли
...
У
томе
је
замотано
њено
дете
...
Лежи
на
некаквом
старом
долапу
—
попреко
.
Она
полети
онамо
...
то
је
крв
њезине
крви
...
Пола
сата
доцније
пробудио
се
Гига
и
тражио
ју
је
очима
.
Кад
виде
празну
постељу
,
скочи
и
отрча
право
у
комору
.
Прва
мисао
није
га
преварила
,
она
је
била
тамо
.
Била
је
тамо
,
али
није
знала
ништа
о
себи
,
лежала
је
обнезнањена
на
поду
.
Он
је
подиже
и
однесе
на
постељу
.
Онда
је
тек
пробудио
матер
.
Кад
је
носио
у
наручју
у
собу
,
осетио
је
,
да
ће
је
изгубити
,
те
јој
учини
последњу
љубав
.
Не
изусти
ником
,
чак
ни
матери
,
где
ју
је
нашао
,
да
не
рекну
:
„
Била
је
слаба
.
“
Очувао
јој
је
светао
спомен
:
међу
—
вернима
.
Милева
пак
није
преживела
прексутрашњег
дана
,
а
од
оне
ноћи
није
никако
више
долазила
к
себи
.
Пред
смрт
јој
се
предсказивала
све
нека
ватра
,
дим
,
крв
...
Пред
њу
излази
Илија
пророк
,
где
се
натиче
с
валовим
пророцима
око
жртвеника
.
Она
види
,
како
с
неба
пада
огањ
.
И
спали
жртву
паљеницу
,
и
дрва
и
камен
и
прах
и
воду
у
опкопу
попи
.
Чује
,
како
рече
пророк
Илија
народу
:
„
Похватајте
те
пророке
валове
,
да
ни
један
не
утече
“
,
а
има
их
450
.
И
похваташе
их
и
Илија
их
одведе
на
поток
Кисон
и
покла
их
онде
.
Но
та
крвава
сцена
из
св
.
писма
продужује
се
у
машти
болесне
жене
.
Она
види
пророка
Илију
,
где
се
не
задовољава
са
450
поклатих
пророка
валових
,
но
на
потоку
Кисону
коље
и
српску
децу
...
„
То
није
гушобоља
,
то
нам
пророк
Илија
коље
децу
,
јер
су
некрштена
...
“
То
су
биле
последње
речи
несретне
жене
.
Кад
је
лекар
дошао
да
прегледа
умрлу
жену
,
нашао
је
онде
Светозара
,
по
чијим
се
очима
гониле
сузе
.
„
Друже
“
,
рече
му
лекар
,
„
најбољу
ћеш
утеху
наћи
у
раду
своме
.
Кад
и
не
би
било
других
узрока
,
због
којих
нам
се
ваља
борити
против
Назаренства
,
онда
треба
да
се
боримо
с
тога
,
што
они
несретни
људи
,
који
ту
веру
верују
,
убијају
сами
себе
.
Од
кад
сам
почео
да
водим
бригу
о
њима
и
да
их
боље
посматрам
,
уверио
сам
се
,
да
Назарени
сразмерно
више
умиру
,
но
људи
ма
које
друге
вероисповести
.
То
није
само
за
то
,
што
нерадо
траже
лекарске
помоћи
.
Јако
умирање
код
њих
долази
понајвише
из
њихова
болесног
,
грозничавог
,
потресеног
душевног
стања
.
Они
то
болесно
душевно
стање
створе
сами
у
себи
,
без
икакве
невоље
.
Муче
ум
свој
свакојаким
тамним
мислима
,
киње
душу
своју
,
јадикују
над
поквареношћу
својом
,
над
поквареношћу
света
,
плачу
и
очајавају
годинама
.
У
том
добу
свога
мучења
и
кињења
толико
су
ровити
,
да
врло
лако
ухвате
клицу
болести
,
а
кад
је
ухвате
,
онда
немају
довољно
отпорне
снаге
,
но
подлегну
.
Назаренство
пуни
наша
гробља
и
пуниће
их
увек
,
нарочито
у
добу
заразних
болести
...
“
Намигуша
тумачи
св
.
писмо
.
И
Лазара
је
до
дна
душе
потресла
смрт
Милевина
.
То
су
опазили
сви
,
а
највише
Назарени
.
Он
се
сад
још
мање
бринуо
око
њихових
ствари
,
а
занемарио
је
и
своје
.
Мал
’
да
не
речеш
,
човек
се
упустио
.
Чича
Тома
га
је
пажљиво
мотрио
.
Каже
у
себи
:
„
Ако
је
Лазар
допустио
жалости
,
да
га
толико
савлада
,
онда
је
зло
,
али
ја
се
бојим
,
да
ће
бити
још
и
што
горе
.
Хајд
,
видећемо
и
то
.
“
Прође
неколико
месеци
,
а
Лазар
се
не
мења
.
Њему
је
постало
све
равно
до
Косова
,
равне
су
му
чак
планине
и
брда
,
а
право
му
је
и
оно
,
што
је
криво
.
„
Или
ћемо
га
оженити
с
каквом
нашом
добром
женом
,
“
мисли
Тома
,
„
или
ће
пропасти
.
Он
се
успалио
за
Цветом
.
Треба
журити
“
.
И
он
то
већ
и
по
стоти
пут
предочи
Рахили
,
која
је
од
удаје
Варварине
становала
у
његовој
кући
.
Каже
јој
и
по
стоти
пут
:
„
Сестро
,
ти
треба
да
се
жртвујеш
за
нашу
ствар
,
треба
да
се
усилиш
и
освојиш
Лазара
.
Ако
га
не
одвратиш
од
Цвете
,
пропашће
нам
,
а
то
би
било
велико
зло
.
“
Рахила
само
уздахну
:
Па
шта
она
већ
није
радила
,
да
придобије
Лазара
?
!
Тома
каже
:
„
До
сад
је
било
како
тако
,
сад
је
крајње
време
“
.
„
Па
,
шта
да
радим
?
“
пита
она
.
Тома
је
погледа
,
као
да
хтеде
рећи
:
И
ти
то
мене
питаш
?
„
Бог
ће
те
умудрити
“
,
рече
на
послетку
и
изиђе
.
Рахила
је
премишљала
.
Бог
?
!
Та
њојзи
се
чини
,
да
за
то
не
може
ништа
ни
бити
од
тог
дрвењака
,
што
с
њиме
увек
и
увек
разговара
само
о
Богу
.
Хеј
,
само
да
није
Назаренка
!
Онда
би
се
могла
мало
и
оправити
,
нагиздати
,
мало
нашалити
,
та
већ
знала
би
,
како
треба
.
Али
где
ће
да
се
разговара
о
св
.
писму
,
а
да
заврне
момку
памет
.
То
не
може
ни
једна
жена
,
па
ма
била
одмах
Францускиња
,
а
Францускиње
су
,
кажу
,
баш
веште
у
том
послу
.
Па
опет
,
дође
јој
нешто
на
памет
.
Има
у
св
.
писму
једно
место
,
неколико
листи
,
које
је
она
тако
радо
читала
,
зна
га
скоро
на
памет
.
А
опет
за
то
не
чу
никада
у
скупштини
,
да
чита
ко
та
места
или
да
говори
о
њима
.
Та
да
и
како
ће
.
И
она
се
задуби
у
мисли
...
Кад
се
вратио
Тома
,
она
га
дочека
некако
збуњено
.
Каже
:
„
Мислим
,
да
ме
је
умудрио
Бог
...
“
„
Ето
ти
га
на
“
,
вели
он
и
таре
руке
.
Држао
је
као
у
воску
,
да
је
ствар
добивена
,
та
ако
се
Рахила
неће
наћи
у
том
послу
,
која
ће
.
„
Него
“
,
каже
она
,
„
волела
би
,
да
он
овамо
дође
,
тако
вечерас
...
На
дану
су
човеку
више
мисли
за
послом
.
“
„
Хм
,
а
како
ћу
га
довести
?
“
„
Ја
мислим
“
,
каже
она
,
„
поручи
ти
по
њега
у
каквом
вашем
послу
.
Ти
ћеш
се
после
мало
задоцнити
и
ја
ћу
говорити
с
њиме
“
.
„
Добро
је
!
“
Кад
би
у
вече
,
дође
и
Лазар
.
На
столу
гори
жижак
,
а
Рахила
се
нагла
на
св
.
писмо
и
чита
.
Вече
је
,
па
се
никоме
више
не
нада
,
за
то
ваљда
није
ни
обучена
за
стран
свет
.
Дуга
коса
пала
јој
расплетена
по
лепим
раменима
...
а
од
одела
је
на
њој
само
оно
,
што
је
најпотребније
.
Мислила
је
у
себи
,
кад
не
може
да
се
опреми
љуцки
,
онда
је
најбоље
—
никако
.
Чим
уђе
Лазар
,
хтеде
да
и
изиђе
.
„
Опростите
“
,
каже
,
„
ја
тражим
брат-Тому
,
поручио
је
,
да
му
дођем
у
ово
доба
“
.
Рахила
скочи
са
столице
као
поплашена
срна
и
као
што
се
већ
у
таким
приликама
дешава
;
што
већма
хоће
да
се
покрије
,
тим
се
већма
показује
.
Румен
као
крв
јури
јој
по
лицу
са
ове
невештине
.
Брзо
се
заогрнула
марамом
,
па
понуди
Лазара
,
да
седне
.
„
Нисам
знала
“
,
каже
.
„
Но
останите
само
.
Ако
вам
је
Тома
поручио
,
онда
ће
и
доћи
.
Чудим
се
само
да
је
изостао
...
“
Седе
Лазар
,
а
седе
и
она
.
У
први
мах
обоје
ћуте
.
Она
се
као
стиди
,
он
се
озбиљно
збунио
.
На
послетку
ће
он
први
почети
.
„
Које
место
читате
у
св
.
писму
?
“
„
Скоро
да
вам
и
не
кажем
“
,
вели
она
и
обори
главу
.
„
Али
опет
,
за
што
да
не
?
“
Поћути
мало
,
па
му
се
онда
примаче
ближе
.
„
О
,
тај
премудри
Соломон
,
баш
је
враг
.
Читам
његову
песму
над
песмама
.
Тамо
напред
све
говори
о
премудрости
и
целомудрију
,
али
маните
га
с
Богом
,
право
кажу
наши
,
да
испод
мире
,
сто
ђавола
вире
.
Све
пише
,
да
се
чувају
људи
жена
,
а
он
је
под
старост
имао
око
четири
стотине
њих
.
“
И
код
тих
речи
погледа
на
Лазара
тако
враголасто
,
као
да
никад
није
ни
видела
Назаренке
у
свом
веку
.
„
Шта
?
Зар
ви
нисте
наишли
у
светом
писму
на
ту
песму
?
“
пита
га
мало
после
.
„
Почиње
речма
:
„
О
,
да
ме
хоће
пољубити
пољупцем
уста
својих
.
Јер
је
твоја
љубав
боља
и
од
вина
“
,
а
свршава
се
:
„
Брже
,
брже
,
драги
мој
,
буди
као
срна
или
као
јеленче
на
горама
мирисним
...
“
Али
опет
за
то
мени
се
најбоље
допадају
ова
два
места
.
“
И
приђе
му
са
свим
близу
,
тако
,
да
он
већ
осећаше
дах
њезин
,
те
читаше
из
св
.
писма
:
„
О
,
да
би
ми
брат
био
,
да
би
сисао
сисе
матере
моје
!
Нашавши
те
на
пољу
,
пољубила
бих
те
,
и
не
бих
била
прекорна
.
Повела
бих
те
и
довела
бих
те
у
кућу
матере
своје
,
ти
би
ме
учио
,
а
ја
бих
те
појила
вином
мирисавим
,
соком
од
шипака
.
Лева
је
рука
његова
мени
под
грлом
,
а
десном
ме
грли
.
Заклињем
вас
кћери
јерусалимске
,
не
будите
љубави
моје
,
не
будите
је
,
док
јој
не
буде
воља
.
Многа
вода
не
може
угасити
љубави
,
нити
је
реке
потопити
.
Да
ко
даје
све
имање
своје
за
ту
љубав
,
осрамотио
би
се
.
“
Има
и
напред
места
нека
,
која
су
врло
дивна
!
Слушајте
само
.
„
Отела
си
ми
срце
,
сестро
моја
невесто
,
отела
си
ми
срце
једним
оком
својим
и
једним
ланчићем
с
грла
својега
.
Лепа
ли
је
љубав
твоја
,
сестро
невесто
,
боља
је
од
вина
љубав
и
мирис
уља
твојих
од
свих
мирисних
ствари
.
С
усана
твојих
капље
сат
,
невесто
,
под
језиком
ти
је
мед
и
млеко
,
и
мирис
је
хаљина
твојих
као
мирис
ливански
.
Ти
си
врт
затворен
,
сестро
моја
невесто
,
извор
затворен
,
студенац
запечаћен
.
Устани
севере
и
ходи
јуже
,
и
дуни
по
врту
мом
,
да
капљу
мириси
његови
,
нека
дође
драги
мој
у
врт
свој
и
једе
красно
воће
своје
.
“
Читала
је
лепо
и
са
нагласком
,
а
није
дизала
ни
једном
очију
са
књиге
.
Била
је
сигурна
,
да
ће
успети
.
Кад
је
свршила
,
дисала
је
брзо
и
тако
тешко
,
да
у
мало
не
угаси
жишка
на
столу
својим
дисањем
.
Очекиваше
ако
ништа
друго
,
а
оно
,
да
је
Лазар
бар
по
назаренском
обичају
запита
:
„
Па
какве
вас
мисли
обузимају
при
читању
?
“
Она
би
му
онда
већ
пала
око
врата
.
Али
он
ћуташе
.
Тек
у
неки
час
Рахила
подиже
очи
.
Лазар
је
миран
,
непомичан
као
камен
.
Није
се
успалио
,
него
се
згадио
.
Љубав
,
коју
је
осећао
према
Цвети
,
очувала
га
је
.
Цвета
му
дође
тако
велика
,
тако
светла
према
овој
поквареној
намигуши
,
као
што
је
велико
и
светло
сунце
према
оном
жишку
на
столу
,
који
под
оним
тешким
дисањем
Рахилиним
сваки
час
хоће
да
се
угаси
.
Рахила
је
видела
,
да
је
изгубила
.
Устала
је
са
столице
и
прешла
к
прозору
.
Отклонила
је
завесе
и
гледала
на
улицу
,
ма
да
није
могла
ништа
разабрати
.
„
Нема
још
никако
Томе
“
,
каже
,
„
а
мора
доћи
,
кад
је
обећао
.
“
Мало
после
га
пита
:
„
Шта
ви
мислите
,
Лазаре
,
о
„
друштву
добрих
људи
“
?
“
„
Није
згорег
“
,
каже
он
.
„
А
ви
би
,
Рахила
,
ваљда
тамо
хтели
да
одете
.
Мислим
,
да
се
не
би
кајали
.
“
То
рече
,
подиже
се
и
оде
.
Није
могао
даље
да
дише
исти
ваздух
с
њоме
...
Човек
ретко
,
врло
ретко
провиди
вигове
,
које
му
подмеће
женска
;
али
кад
их
једном
прозре
,
он
је
онда
скоро
тако
исто
паметан
као
и
врабац
;
клони
их
се
,
што
боље
може
.
Тома
дуго
није
дошао
кући
.
Што
дуже
,
то
боље
,
мислио
је
у
себи
.
А
Рахила
је
у
онај
мах
мислила
,
да
је
читава
њена
комедија
с
Назаренима
глупост
.
Не
сме
се
ни
обући
ни
провести
ни
запевати
.
Отићи
ће
она
својој
кући
,
доста
јој
је
комедије
.
Само
још
једно
,
једно
ће
само
да
покуша
.
И
поче
да
спрема
своје
ствари
,
па
да
се
прекосутра
сели
из
овог
назаренског
манастира
.
Једила
се
,
што
јој
Лазар
умаче
,
али
се
као
и
свака
лакомислена
женска
,
брзо
утеши
.
И
она
запева
:
„
Зелен
орах
,
деб’о
лад
,
Благо
оном
,
ко
је
млад
,
Благо
оном
,
ко
се
воле
,
Од
тог
нема
боље
.
“
У
тај
мах
дошао
је
Тома
.
У
ходнику
је
застао
на
глас
песме
,
чуо
је
речи
и
разумео
је
...
Та
он
је
тако
добро
познавао
своју
Рахилу
и
провидео
ју
је
.
Кад
уђе
у
собу
,
она
је
још
певала
,
а
виде
је
где
купи
ствари
.
Не
запита
је
за
што
,
не
рече
јој
да
не
пева
,
само
толико
изусти
:
„
Море
лакше
мало
“
,
па
оде
у
своју
собу
.
Оне
ноћи
није
могао
дуго
да
заспи
и
више
пута
рече
у
себи
:
„
Није
добро
.
“
Шта
може
мртвац
?
Од
оног
дана
,
када
виде
Лазар
онолику
поквареност
,
све
га
је
јаче
и
јаче
вукло
Цвети
.
Но
с
шоме
је
сад
бивао
још
ређе
,
но
пре
.
Последњи
пут
је
говорио
с
њоме
на
погребу
Милевину
,
јер
је
Цвета
дошла
да
испрати
своју
негдашњу
сусетку
,
да
је
испрати
,
па
и
оплаче
...
Сад
је
не
виђа
доколну
код
куће
,
јер
недељом
по
подне
је
у
друштву
добрих
људи
.
Па
једном
је
ипак
опази
.
„
Нисте
отишли
у
друштво
?
“
пита
је
преко
ограде
.
„
Није
ми
добро
“
,
каже
она
,
„
управо
,
нисам
данас
за
друштво
.
“
„
Бежите
од
људи
“
,
каже
он
,
„
а
ето
вам
ја
дошао
на
ограду
.
“
„
Ништа
то
...
“
„
Па
како
је
у
друштву
добрих
људи
?
“
пита
је
мало
после
.
„
Врло
добро
.
Сви
су
добри
људи
тамо
.
Лазаре
,
неће
проћи
дуго
,
па
ћете
и
ви
бити
тамо
.
“
„
А
зар
ви
мене
држите
за
добра
човека
?
“
пита
је
он
нагло
.
Она
обори
очи
.
После
рече
:
„
Гле
,
ви
би
баш
да
вас
хвалим
.
Назарен
не
сме
бити
сујетан
.
“
Тако
прође
још
неко
кратко
време
и
дође
доба
,
када
Назарени
почеше
да
осећају
,
е
им
се
темељ
баш
озбиљно
љуља
под
ногама
.
Што
је
Рахила
отпала
од
њих
,
била
би
срећа
,
али
изгледа
,
да
је
и
Мати
Вајуну
читала
ону
Соломонову
песму
над
песмама
,
јер
он
,
човек
ожењен
и
у
година
,
остави
кућу
,
жену
и
децу
,
покупи
све
новце
и
оде
с
њом
у
свет
...
А
тај
Вајун
је
био
баш
угледан
њихов
човек
и
много
им
је
шкодило
ово
његово
успаљивање
.
Истина
,
долазили
су
други
на
Матино
место
,
али
боље
да
нису
.
Ови
нови
беху
много
лакши
,
но
они
први
.
То
се
бар
види
по
томе
,
што
се
међу
њима
множе
зађевице
,
а
не
смеш
да
их
опоменеш
,
јер
су
готови
да
отпадну
,
мораш
да
их
држиш
као
јаје
на
длану
,
да
их
не
разбијеш
.
Ту
се
не
може
држати
запт
.
Па
онда
дође
и
оно
,
чега
су
се
многи
тако
љуто
бојали
;
назаренска
вероисповест
би
призната
за
равноправну
.
Сад
није
више
забрањена
,
нико
је
не
сме
дирати
,
нико
гонити
.
Али
јест
.
С
тим
је
баш
изгубила
драж
,
изгубила
ону
тајанственост
,
која
привлачи
.
Из
полутаме
,
која
многима
тако
годи
,
изиђе
и
Назаренство
на
сунце
и
тамо
већ
много
боље
падају
у
очи
и
мане
његове
.
И
што
је
најгоре
,
баш
у
том
часу
Лазар
охладнео
,
није
ни
сенка
оног
ватреног
,
занесеног
Назарена
као
што
беше
пре
.
„
Личи
“
.
као
што
Тома
рече
,
„
на
—
неокречен
гроб
,
гори
је
и
од
Фарисеја
,
који
су
бар
—
окречени
гробови
.
“
Па
и
Боривоје
упушта
;
бар
да
је
он
онај
стари
,
бар
да
он
оправдава
наде
.
Из
затвора
је
сто
пута
већма
користио
назаренској
ствари
,
но
на
слободи
.
Чекали
су
га
као
Месију
,
сад
видеше
,
да
се
у
њему
преварише
.
Мирко
је
клонуо
,
а
и
поболевао
је
;
једини
Тома
је
био
ревностан
,
вредан
,
дурашан
,
али
баш
он
није
умео
да
задобије
љубави
,
баш
он
није
могао
да
стече
поверења
.
У
то
доба
уверише
се
Назарени
,
како
је
истинита
она
народна
изрека
,
да
несрећа
не
долази
никад
сама
.
Врло
природно
.
Кад
се
труло
почне
рушити
,
неће
се
зауставити
лако
,
све
док
не
дође
до
тамана
.
А
тако
је
и
с
добрим
.
Кад
је
све
уређено
и
на
чврстим
основима
,
онда
не
може
лако
натраг
,
мора
напред
,
за
то
и
вели
народ
:
„
Коме
Бог
,
томе
и
сви
свеци
.
“
Било
баш
у
петак
пред
вече
,
кад
дође
коњаник
Лазару
на
њиву
и
још
му
с
коња
довикује
:
„
Хајде
,
жури
,
умире
чича
Срдан
.
“
Лазару
није
изненада
дошао
тај
глас
,
јер
Срдану
биваше
одавна
све
горе
и
горе
,
али
га
тај
глас
опет
за
то
није
мање
заболео
.
Срдан
је
осетио
крај
,
распоредио
је
имање
и
послао
по
Лазара
.
Хоће
да
се
опрости
с
њиме
и
то
на
само
.
Кад
Лазар
уђе
,
сви
изиђоше
из
собе
,
али
Срдан
изгубио
говор
.
Покуша
,
да
даје
знаке
,
не
може
,
заиска
онда
знацима
оловку
и
хартију
,
па
учини
потез-два
...
То
што
је
написао
личи
по
мало
на
гуску
кад
опружи
врат
,
па
му
оловка
испаде
из
руке
и
он
издахну
.
Лазар
је
сузним
очима
изишао
из
собе
очине
и
питаше
матер
:
„
Шта
је
хтео
баба
да
ми
каже
?
“
„
Не
знам
,
сине
“
,
јецала
је
старица
.
„
Оно
,
што
је
хтео
,
хтео
је
да
ти
рекне
на
само
.
“
Лазар
погледа
у
Светозара
.
„
Промисли
се
“
,
каже
му
Светозар
,
„
промисли
,
шта
је
могао
од
тебе
отац
захтевати
,
ваљда
ћеш
се
сетити
.
Ја
ћу
се
молити
Богу
да
се
сетиш
,
јер
ако
се
ти
не
сетиш
,
ја
бих
ти
бадава
говорио
...
“
Лазар
је
провео
будан
ту
ноћ
,
сутра
дан
не
изиђе
из
куће
.
Већ
је
и
по
подне
,
већ
ударају
звона
на
погреб
,
а
Лазар
се
не
миче
.
Спровод
је
скроман
.
Срдан
је
одредио
друштву
добрих
људи
200
форината
,
тим
је
искупио
сјај
и
изјавио
у
последњој
својој
вољи
,
да
га
сахране
најпростије
.
И
нема
скупоцена
сандука
,
нема
много
рипида
ни
дуплира
,
али
се
искупио
силан
свет
,
дођоше
три
свештеника
из
околине
,
да
замену
Светозара
.
Време
је
,
да
се
крећу
.
Само
Светозар
нешто
отеже
,
моли
:
„
Још
мало
,
још
часак-два
“
.
На
послетку
му
паде
глава
на
прса
,
као
човеку
коме
умре
каква
мила
нада
и
прошапута
:
„
Хајдемо
!
.
.
“
Дођоше
у
цркву
.
Читају
се
јектенија
,
па
онда
забруја
и
она
дивна
Дамаскинова
песма
о
последњем
„
цјелованију
“
:
„
Придите
ви
,
који
сте
ме
волели
...
итд
.
“
Целивају
...
Целива
породица
,
свршише
већ
и
покојникови
другови
,
носачи
понеше
сандук
...
већ
излазе
из
порте
...
Иде
неко
!
Иде
средином
пута
,
право
к
спроводу
,
гологлав
,
брзим
корацима
,
само
што
не
трчи
...
То
је
Лазар
...
Носачи
га
познаше
,
застадоше
и
метнуше
сандук
доле
.
Престаде
песма
,
преста
дисање
;
да
не
ударају
звона
,
чуо
би
потмуло
јецање
Лазарево
...
Паде
пред
сандуком
на
колена
,
паде
и
целива
га
...
Кад
је
устао
,
стојао
је
Светозар
пред
њим
раширеним
рукама
.
Браћа
су
се
нашла
,
нашла
над
гробом
очевим
и
међу
оним
сузама
бола
,
помешаше
се
и
сузе
—
радости
...
Чича
Срдан
није
могао
да
их
са
свим
доближи
жив
,
он
их
је
доближио
—
мртав
.
Како
жене
истерују
„
сотону
“
?
Сутра
дан
седели
су
Назарени
у
својој
скупштини
скрушени
као
погорелци
над
згариштем
.
Тома
је
био
једини
,
који
их
је
тешио
.
Он
се
позивао
на
речи
апостола
Павла
,
који
рече
у
својој
првој
посланици
Коринћанима
,
глава
XИ
.
стих
19
.
„
Јер
треба
и
јереси
да
буде
међу
вама
,
да
се
покаже
,
који
су
поштени
међу
вама
.
“
Врло
лепа
реч
,
али
врло
слаба
утеха
.
Па
бар
да
је
ма
ко
други
изрече
,
али
баш
Тома
.
Кад
се
скупштина
свршила
и
верни
се
разиђоше
,
застадоше
Тома
,
Мирко
,
Боривоје
и
још
два
три
човека
у
соби
.
Сви
су
други
Назарени
мислили
,
да
хоће
да
се
договоре
о
нечем
.
Али
није
било
због
тога
.
Него
се
лагано
,
чисто
кријући
одвукоше
у
предње
собе
,
где
им
је
стојао
„
црквењак
“
.
Нађоше
га
у
постељи
;
жена
његова
Стана
обвија
га
хладним
облозима
.
Она
их
дочека
запевајући
:
„
Јао
,
леле
мене
,
браћо
и
пријатељи
слатки
,
шта
ћу
сад
!
“
Тома
погледа
у
болесника
,
па
пита
:
„
Је
ли
баш
врло
зло
?
“
„
Јао
,
леле
мене
,
не
знам
.
Свуда
је
надувен
,
па
помодрио
,
позеленио
,
пожутео
.
Јао
,
једини
мој
мужу
,
само
се
сад
предигни
,
никад
више
нећу
...
“
Мирко
гледа
болесника
и
вели
:
„
Ох
,
жено
,
жено
,
гле
,
како
су
му
конопци
засекли
зглавкове
.
Да
су
га
и
жандари
везивали
,
не
би
учинили
горе
.
“
Жена
је
хукала
:
„
Еј
,
Боже
мој
,
Боже
,
смилуј
се
на
њега
!
Та
он
је
праведник
,
ти
не
смеш
праведника
напустити
.
“
„
Ћути
“
,
веди
јој
Тома
,
„
немој
још
и
Бога
хулити
.
Зар
није
доста
твога
?
За
што
га
уби
,
кад
га
сад
тако
жалиш
?
Ниси
зар
могла
напред
промислити
шта
чиниш
?
“
„
Јао
,
слатки
брате
и
пријатељу
,
не
би
ја
и
где
би
ја
.
Него
је
Савета
Ивина
свему
крива
,
Христос
јој
судио
,
вештици
проклетој
.
“
Каже
:
„
Шта
би
ти
дуго
трпела
,
да
он
тебе
гњечи
;
може
ти
изгњечити
ропац
на
уста
,
па
си
онда
свршила
.
Није
сотона
у
теби
,
него
је
у
њему
.
Кад
легне
спавати
,
каже
,
и
буде
у
првом
сну
,
вежи
га
за
постељу
,
завежи
три
преслице
у
један
сноп
,
очитај
оченаш
и
удри
по
њему
све
дотле
,
док
сотона
не
изиђе
из
њега
.
Ајај
и
мени
и
њему
кукавку
!
Волијем
,
да
нисам
ни
истерала
сотоне
,
но
да
га
овако
унаказим
.
“
„
Шта
си
ти
истерала
?
“
пита
је
Тома
.
„
Сотону
...
Ето
га
нека
каже
,
изишао
је
из
њега
.
Док
сам
ударала
једном
руком
и
питала
:
Одричеш
ли
се
сотоне
?
он
је
само
говорио
.
„
Мани
жено
и
види
Бог
“
,
ади
кад
почех
ударати
обема
рукама
и
питати
:
Одричеш
ди
се
сад
сотоне
,
орјатине
проклети
?
није
се
дуго
држао
у
противности
,
но
три
пут
узастопце
рече
.
„
Одричем
се
!
“
Па
и
кад
сам
га
одрешила
,
каже
:
„
Тако
ми
је
и
требало
...
„
Јеси
ди
тако
казао
,
голубе
мој
,
животе
мој
,
све
моје
овога
света
...
“
Болесник
само
преврће
очима
и
креће
нешто
главом
...
„
Тако
је
казао
,
да
богме
да
је
тако
казао
.
Ади
нека
он
мени
само
оздрави
,
раница
моја
,
ни
голубови
неће
тако
живети
као
нас
двоје
,
видећете
драга
и
лепа
моја
браћо
и
пријатељи
...
Него
ето
,
као
да
сплашњавају
отоци
.
Ох
,
та
неговаћу
ија
њега
и
оздравиће
он
мени
,
премили
друг
мој
...
“
Мирко
се
ухватио
за
главу
,
а
неко
рече
:
„
Ово
се
мора
предати
суду
.
“
Но
сви
су
вртили
главом
.
Наопако
ако
се
и
суд
умеша
у
то
.
Та
он
је
први
почео
да
истерује
сотону
,
а
они
су
и
хтели
да
му
то
забране
и
нису
хтели
;
и
тражили
су
пута
,
па
нису
нашли
.
„
Ох
,
да
ће
само
спласнути
отоци
!
“
мислили
су
у
себи
...
Кад
изиђоше
,
рече
Тома
:
„
Зла
жена
је
казна
од
Бога
.
Жене
су
криве
свему
овом
злу
,
које
је
међу
нама
.
Право
нас
је
учио
апостол
Павле
:
„
Жену
не
примајте
млађу
од
шездесет
година
.
“
Па
и
тај
рок
је
кратак
.
Ето
га
,
Шандор
ковач
само
за
то
није
дошао
у
наше
јато
нити
хоће
да
иде
у
друштво
добрих
људи
,
што
има
и
овде
и
тамо
жена
.
И
од
пре
ми
је
говорио
:
„
Истерајте
жене
из
скупштине
или
дајте
мени
,
да
их
ја
истерам
,
па
ћу
тога
часа
остати
међу
вама
...
“
Но
баш
у
тај
мах
,
кад
је
Тома
ово
говорио
,
те
занесен
неприликама
стављао
Шандора
ковача
чак
и
над
апостолом
Павлом
—
Шандор
ковач
седео
је
на
коли
поред
жене
.
Он
се
оног
јутра
,
после
јутрење
,
у
највећој
тајности
венчао
у
Новом
Саду
.
Узео
је
неко
сироче
,
девојку
од
седамнаест
година
,
а
њему
беше
четрдесет
и
пет
.
Сад
је
на
путу
.
Враћа
се
у
село
,
али
удешава
,
да
не
стигне
пре
,
но
што
се
смркне
.
„
Лагано
!
“
,
виче
на
кочијаша
,
„
лагано
!
“
,
а
за
тим
се
окреће
жени
и
вели
:
„
Пиле
моје
,
хоће
душицу
да
ти
иструцка
по
овим
џомбама
.
“
Кад
су
сутра
дан
питали
људи
:
„
Шта
је
то
,
Шандоре
?
“
он
се
по
мало
смеје
,
а
по
мало
црвени
и
вели
:
„
Ето
,
шта
је
:
Куд
сви
,
туд
и
ја
.
Али
кад
већ
узех
ђавола
,
нисам
бар
узео
маторог
ђавола
,
него
само
—
пиле
од
ђавола
.
“
То
пиле
од
ђавола
(
наопако
да
је
смео
ту
реч
изустити
пред
његовом
„
Ленчицом
“
,
већ
је
зове
само
:
„
Пиле
моје
“
)
,
дакле
то
пиле
,
кад
му
се
што
не
допада
,
уме
тако
јогунасто
да
кљуцка
оном
ситном
песничицом
по
наковњу
и
да
каже
:
„
Ја
нећу
друкчије
“
,
да
Шандор
нема
куд
,
но
само
вели
:
„
Немој
да
се
љутиш
,
молим
те
,
пиленце
моје
,
немој
!
Опет
ће
да
ти
отекне
ручица
и
да
те
глава
боли
,
као
пре
,
па
шта
ћу
онда
ја
?
“
После
три
недеље
уписало
је
то
пиле
Шандора
ковача
у
друштво
добрих
људи
и
он
је
сад
тако
миран
и
кротак
.
Јованка
се
врло
радо
забавља
с
њим
,
јер
је
иначе
разборит
човек
;
обишао
је
и
Банат
и
Бачку
и
Срем
,
много
је
видео
и
много
искусио
.
Једном
речи
,
био
је
диван
човек
,
од
кад
је
Ленчица
погледом
својим
истерала
из
њега
сотону
.
На
кратко
после
овога
вратио
се
и
Мата
Вајун
из
Босне
.
Вратио
се
болестан
,
жут
,
без
Рахиле
.
Она
је
утукла
његове
новце
,
па
је
онда
отишла
неком
бегу
у
харем
и
како
се
чује
,
потурчила
се
.
Жена
и
породица
примише
га
и
опростише
му
,
али
Назарени
нису
хтели
да
га
приме
,
јер
је
он
онда
згрешио
,
кад
је
већ
био
крштен
Назарен
.
Они
неће
да
знају
за
оно
Христово
учење
:
„
И
седам
пута
на
дан
да
ти
згреши
брат
твој
и
покаје
се
,
треба
и
седам
пута
да
му
опростиш
“
,
но
се
позивају
на
речи
апостола
Павла
у
његовој
посланици
Јеврејима
глава
ВИ
.
стих
1
.
-8
.
,
где
вели
:
„
Да
се
дамо
на
савршенство
“
,
а
не
да
постављамо
опет
темеља
покајања
од
мртвих
дела
.
Јер
који
су
се
једном
просветили
и
окусили
добре
речи
божје
,
па
отпали
,
није
могуће
обновити
на
покајање
.
Јер
земља
,
која
износи
трње
и
чичак
,
непотребна
је
,
која
се
најпосле
сажеже
...
“
Развиђава
се
.
Но
у
колико
су
се
Назарени
дали
на
савршенство
и
били
савршени
,
то
је
избило
на
јавност
мало
доцније
и
у
самој
њиховој
скупштини
.
Боривоја
је
гризло
много
што-шта
и
он
се
тако
рећи
јогунасто
повукао
од
свега
.
По
лицу
му
се
видело
,
да
је
врло
незадовољан
.
Лазар
га
је
потражио
једном
—
имали
су
неких
својих
рачуна
—
и
Боривоје
га
је
врло
лепо
примио
без
икакве
срдње
и
пребацивања
.
А
кад
је
запитао
Боривоја
:
„
Како
си
,
брате
?
“
Боривоје
му
само
толико
рече
:
„
Тешко
је
то
по
сто
пута
на
дан
рећи
:
„
Види
Бог
.
“
Боривојево
највеће
зло
беше
на
дому
.
Гушобоља
свали
у
гроб
млађе
дете
његово
и
ако
икад
,
он
онда
виде
срце
Варварино
.
Према
том
детету
испунила
је
најстрожије
све
прописе
назаренске
.
Она
је
примила
ту
божју
вољу
мирно
,
не
само
без
бола
и
жаљења
,
но
тако
рећи
радосно
.
И
кад
закопаше
дете
,
никад
ни
речи
више
о
њему
.
А
имали
су
краву
,
деца
су
ту
краву
звала
:
Джуџа
,
па
је
у
оно
време
некако
и
та
крава
угинула
.
А
како
ли
се
Варвара
кидала
због
тог
несретног
случаја
и
читаве
недеље
није
могла
да
заборави
Джуџу
,
но
ју
је
увек
спомињала
:
„
Сирота
Джуџа
,
шта
ли
јој
само
би
,
да
тако
напрасно
сврши
“
.
Оно
друго
дете
Боривојево
венуло
је
под
Варварином
руком
,
као
што
вене
зими
цвет
у
лонцу
.
Негују
га
,
не
може
се
рећи
,
да
га
не
негују
и
не
залевају
,
али
опет
за
то
бледи
и
вене
,
недостаје
му
онога
,
што
је
најглавније
,
недостаје
му
врела
пољупца
—
сунчева
.
А
ето
,
приближио
се
час
,
да
и
Варвара
постане
савршена
,
дође
време
,
кад
треба
да
је
крсте
.
Боривоје
требао
је
да
се
радује
томе
,
али
он
се
није
радовао
.
Кад
год
је
мислио
на
њу
,
њему
падаше
на
ум
друга
,
коју
с
њом
успоређиваше
,
али
та
је
друга
већ
у
гробу
...
Но
ако
Боривоје
није
био
задовољан
с
Варваром
ни
с
Томом
нити
ичим
,
није
богме
ни
Варвара
била
задовољна
с
њим
.
Она
је
знала
,
где
га
боли
,
та
,
он
јој
се
у
слабом
часу
исповедио
.
Тома
се
жалио
на
Боривојеву
малаксалост
са
свим
из
другог
узрока
.
Лазар
отпао
,
Мирко
остарео
,
малаксао
,
па
ако
ће
и
Боривоје
да
буде
само
на
броју
,
онда
је
Тома
сам
.
А
он
не
може
све
.
Већ
од
дужег
времена
примио
је
од
Мирка
општу
благајницу
,
а
ту
има
много
и
много
брига
.
Па
зар
он
да
се
брине
и
о
томе
,
о
чему
ће
да
говори
у
скупштини
и
како
ће
да
тумачи
разна
места
у
св
.
писму
?
То
је
много
за
њега
и
у
томе
би
га
могао
Боривоје
изменити
,
али
Боривоје
се
непрестано
изговара
.
Сад
се
не
осећа
способан
,
сад
је
слаб
,
увек
и
увек
—
други
пут
.
На
послетку
догрди
Томи
и
он
се
реши
да
јавно
,
у
скупштини
укори
Боривоја
.
Али
неће
га
именовати
,
тако
далеко
није
смео
ићи
,
но
ће
га
опоменути
и
изобличити
онако
из
далека
.
Дуго
је
прелиставао
по
св
.
писму
,
на
послетку
нађе
:
„
Умудрио
ме
је
дух
свети
“
,
рече
у
себи
.
У
недељу
,
која
је
ишла
,
читао
је
еванђеље
по
Луци
,
глава
XИX
.
стих
12—27
.
Тамо
је
реч
о
слугама
,
којима
је
господар
поверио
новац
,
да
тргују
с
њим
.
Христос
у
тој
причи
изобличава
оног
слугу
,
који
је
своју
кесу
с
новци
„
завезао
у
убрус
и
чувао
...
“
Тома
је
надовезао
на
то
и
напао
на
тврдице
,
али
не
на
оне
,
који
су
тврди
на
новцу
,
но
оне
,
који
су
дар
божји
,
знање
своје
завезали
у
убрус
и
чувају
га
и
не
распростиру
га
и
не
тргују
с
њим
.
Он
је
навео
и
оне
речи
из
св
.
писма
,
да
се
свећа
не
меће
под
суд
,
да
тамо
светли
,
где
је
нико
не
види
,
но
треба
да
светли
на
столу
.
Његове
речи
су
право
циљале
на
Боривоја
и
сви
су
и
разумели
тако
.
Боривоје
је
за
све
то
време
био
црвен
као
куван
рак
и
више
пута
је
изгледало
,
да
ће
да
рекне
нешто
,
но
уздржа
се
.
А
кад
би
после
четрнаест
дана
,
он
уста
да
чита
еванђеље
.
Многи
су
мислили
у
први
мах
,
да
су
речи
Томине
биле
од
користи
и
да
су
пробудиле
Боривоја
из
дремежа
.
Но
на
скоро
се
уверише
,
да
речи
нису
са
свим
погодиле
.
Боривоје
је
устао
да
врати
тасту
жао
за
срамоту
,
али
не
отворено
,
но
онако
по
назаренски
,
сакривен
иза
св
.
писма
.
Боривоје
је
читао
еванђеље
по
Јовану
,
XИИ
.
глава
.
Христос
6
дана
пред
смрт
долази
у
Витанију
,
у
дом
Лазарев
.
Марта
служаше
за
вечером
,
а
Марија
узевши
литру
правога
нардова
многоцењеног
мира
,
помаза
ноге
Исусове
и
отре
косом
својом
ноге
његове
...
