испричати.
На
послетку
дође
опет
оно
време
,
у
које
он
изјахиваше
,
и
он
се
за
час
нађе
близу
ружичњака
.
Сад
није
јурио
по
пољу
што
је
пукло
да
му
краја
догледати
не
можеш
,
што
се
отегло
као
вечност
,
већ
је
на
мах
ишао
оном
месту
,
с
кога
је
јуче
угледао
да
промаче
лепо
вилинско
чедо
.
Тако
је
бар
он
мислио
.
Кочу
не
превари
његова
слутња
.
Насред
Драгомирова
ружичњака
стајаше
младо
црнооко
девојче
држећи
у
руци
један
пупољак
од
руже
,
што
се
тек
развио
беше
,
и
на
коме
трепћаху
бисерне
капљице
од
ране
зоре
,
а
поглед
јој
тако
смерно
,
тако
љупко
а
уједно
и
с
неком
жудњом
управљен
беше
на
онај
крај
неба
,
одакле
се
разлеваше
зора
.
Коча
је
само
погледа
,
па
му
се
на
мах
учини
да
му
срце
оним
силним
клопарањем
,
да
му
рука
у
којој
дизгине
држаше
оном
дрхтњавом
,
да
му
коњиц
рзањем
,
да
му
тице
што
цвркутаху
у
ружичњаку
старога
јунака
својим
цвркутом
,
да
му
небо
трептањем
свога
кристал-плаветнила
,
да
му
све
то
бурно
казиваше
:
—
То
је
она
!
...
она
!
...
она
!
...
Заиста
лепо
беше
то
дете
,
много
лепше
него
што
бака
приповедаше
,
много
лепше
него
што
га
жарко
Кочино
уображење
у
најватренијем
сну
створи
;
или
можда
много
приношаше
онај
узвишени
полет
,
што
јој
с
толико
чара
иа
лицу
нацртан
трепћаше
.
-
Али
на
један
пут
трже
се
лепа
сневалица
,
осмехну
се
сама
себи
,
зар
што
се
толико
занела
,
па
одскакута
од
џбуна
до
џбуна
да
покупи
све
најлепше
цвеће
те
да
њиме
искити
своју
дугу
црну
косу
;
а
Кочино
срце
мину
страшна
стрела
кад
угледа
онај
божански
осмех
на
оним
лепим
усташцима
.
Случајно
угледа
и
она
Кочу
,
који
на
једном
брдашцу
са
својим
дичним
вранцем
стајаше
непомично
,
гледећи
дивно
вилино
дете
.
Одиста
човек
не
би
могао
на
њему
никака
живота
опазити
,
тако
ју
је
непомично
гледао
.
Један
њен
поглед
беше
кадар
да
угуши
у
њему
све
оне
бесне
страсти
и
ону
бујност
.
Он
је
тихо
сматраше
,
тихо
се
наслађаваше
гледајући
лепоту
њену
.
Беше
му
тако
мило
око
срца
,
као
да
гледа
како
дивно
румено
вече
,
а
то
је
њега
често
усрећавало
.
И
она
гледаше
млада
витеза
с
особитом
милином
и
детињском
безазленошћу
,
која
јој
се
јасно
на
лицу
читати
могла
.
Да
л
’
томе
беше
узрок
његова
мушка
лепота
,
и
оно
јуначко
држање
,
или
то
што
он
беше
први
људски
лик
,
који
је
она
осим
оца
свога
угледала
?
Све
више
се
ширио
осмејак
с
оних
ружичастих
усница
по
целом
лицу
,
који
му
кажеваше
како
јој
је
мило
што
га
је
видела
.
У
том
тренутку
поче
се
сунце
рађати
,
и
она
се
трже
па
побледи
као
да
је
Бог
зна
како
страшно
погрешила
,
па
одмах
одскакута
кроз
ружичњак
кући
.
Само
се
један
пут
осврнула
те
слатко
смешећи
се
погледала
Кочу
,
па
је
онда
нестаде
;
а
њему
се
учини
да
је
чуо
неко
тихо
божанско
и
„
С
Богом
!
...
“
ИВ
.
Не
само
Кочини
укућани
,
него
и
цело
село
не
могаше
се
начудити
великој
промени
,
која
се
учини
с
Кочом
.
Она
жива
ватра
,
онај
младић
,
коме
се
на
далеко
не
могаше
наћи
друг
,
који
је
први
био
сваком
јуначком
послу
,
онај
весељак
,
у
којега
досеткама
и
шалама
не
беше
краја
,
поста
замишљена
ћуталица
,
који
није
никуд
из
куће
излазио
,
само
што
је
по
који
пут
сам
изјахао
,
ал
’
и
за
то
нико
не
знађаше
куд
је
ишао
и
кад
се
враћао
.
Нико
се
није
могао
томе
довити
.
Јадна
мајка
много
је
ноћи
провела
не
могући
заспати
премишљајући
каква
то
туга
мори
њеног
Кочу
,
каква
је
то
бољка
што
му
попи
оно
красио
руменило
с
његових
млађаних
образа
,
али
се
није
могла
присетити
.
И
Мргуд
се
чудио
,
што
му
се
брат
промени
,
али
са
свим
с
друге
стране
.
Он
је
с
радошћу
гледао
како
слаби
онај
коме
он
завиђаше
,
страшно
завиђаше
,
и
чије
свако
и
најмање
дело
беше
узрок
да
га
још
већма
мрзи
.
Али
је
Мргуд
вешто
умео
сакрити
своју
мрзост
.
Нико
никад
на
то
ни
помислио
не
би
.
Беше
света
недеља
,
леп
дан
у
пролеће
.
Подне
превалило
а
липе
испред
куће
бациле
далеко
по
мекој
трави
своје
густе
сенке
.
На
трави
сеђаше
брижна
кнегиња
па
тужно
погледаше
свог
јединца
,
који
мало
даље
од
ње
лежећи
на
трави
,
беше
се
загледао
у
кебо
,
па
чисто
не
могаше
да
одвоји
очију
.
У
то
дође
Мргуд
.
Лице
му
беше
тамно
,
глава
оборена
к
земљи
:
тако
дође
и
стаде
чело
главе
брата
свога
па
га
с
изразом
дубоке
боље
гледаше
.
Баци
очи
и
на
матер
а
њој
грунуше
сузе
.
—
Кочо
,
брате
мој
!
—
једва
на
послетку
промуца
Мргуд
клекнувши
крај
њега
.
Коча
се
трже
:
—
Ти
си
Мргуде
?
седи
!
.
.
,
па
онда
се
мало
придиже
,
и
наслонивши
се
на
леву
руку
,
гледаше
брата
свог
с
љупким
осмехом
.
За
тим
узе
његову
,
руку
у
своју
па
је
миловаше
.
Мргуд
се
учили
да
јеца
.
—
За
што
брате
,
за
што
тако
радиш
?
Што
не
кажеш
шта
те
боли
,
па
да
ти
помогнем
ако
знаднем
,
или
да
барем
и
ја
с
тобом
делим
бољку
твоју
,
само
нек
ти
је
лакша
!
...
Кнегиња
све
ово
гледаше
и
слушаше
,
па
колико
јој
је
јада
задавало
Кочино
стање
,
толико
ју
је
тешила
помисао
да
јој
после
ње
не
ће
Коча
сам
остати
на
овом
свету
,
већ
да
ће
имати
верна
пријатеља
,
да
ће
имати
брата
,
који
га
љуби
свом
душом
.
Од
срца
благосиљајући
Мргуда
прикри
се
она
тако
да
је
могла
чути
све
ако
би
се
Коча
брату
исповедио
,
а
да
њу
и
не
спази
.
Кочу
јако
дирнуше
ове
Мргудове
речи
.
Његово
и
онако
разнежено
срце
јако
к
себи
прими
то
да
има
на
свету
неко
који
га
тако
жарко
љуби
.
—
Мили
Мргуде
,
ни
ја
не
знам
шта
је
,
а
да
ишта
има
ја
бих
теби
казао
.
Мене
ништа
не
боли
,
ја
сам
онако
исто
здрав
ко
што
сам
и
пре
био
,
па
не
могу
да
се
начудим
шта
је
вама
те
мислите
да
сам
болан
?
Али
Мргуд
пе
одустајаше
од
онога
,
што
је
намислио
,
па
највештијим
начином
,
што
само
најгори
притворници
знају
,
дотле
је
Кочу
дотерао
,
да
је
хтео
свиснути
од
бурних
осећања
.
Она
слатка
братска
љубав
занесе
га
,
па
није
сиромах
ни
могао
помислити
да
је
то
само
у
речима
,
већ
загрли
Мргуда
па
га
братски
притиште
на
груди
...
али
...
он
се
и
у
том
часу
највећег
узбуђења
,
кад
се
човечијем
срцу
чини
да
ће
мало
одахнути
ако
ма
коме
повери
оно
што
у
себи
крије
,
и
у
том
узбуђењу
Коча
није
ни
речце
казао
,
није
казао
;
јер
Србин
љуби
,
жестоко
љуби
,
али
ћути
.
.
Коча
се
истрже
из
братског
загрљаја
,
који
мајци
његовој
толико
блаженства
у
ојађено
срце
улеваше
,
па
похити
свом
вранцу
,
за
часак
опреми
га
,
па
га
узјаха
.
—
Шта
је
то
Мргуде
,
од
кад
се
и
ти
приволи
да
јашеш
?
—
насмехну
се
Коча
кад
виде
како
му
и
брат
брзо
опрема
коња
да
с
њим
изјаше
.
—
Ја
знам
да
ти
волиш
кад
и
ја
уз
тебе
јашем
па
хоћу
да
ти
учиним
по
вољи
,
јер
нема
тога
труда
,
који
ја
не
бих
поднео
за
те
!
—
тако
одговори
Мргуд
па
и
он
ускочи
на
коња
.
Мати
изађе
пред
њих
да
запита
куд
су
наумили
,
а
они
се
сагоше
преко
својих
коња
те
је
целиваше
у
руку
казавши
јој
да
хоће
мало
у
шетњу
.
Они
су
дуго
јахали
,
разговарали
се
и
шалили
се
,
па
и
ако
је
Мргуд
све
те
разговоре
и
шале
наводио
онако
како
је
мислио
дознати
што
је
хтео
;
али
се
заман
трудно
.
Кад
су
се
пред
вече
кући
вратили
Мргуд
ни
словца
није
више
знао
него
кад
су
пошли
од
куће
.
Од
јахања
,
те
најмилије
његове
забаве
,
беше
се
Кочи
повратила
његова
румен
у
лицу
,
његове
црне
очи
букћаху
опет
оним
необичним
пламом
,
који
толико
узноса
даваше
његову
мушким
лицу
,
и
он
беше
опет
онако
леп
,
онако
дичан
као
и
пре
.
Мајци
задрхта
срце
од
радости
кад
виде
Кочу
опет
весела
,
па
за
то
хиљаду
пута
у
себи
благосиљаше
Мргуда
.
А
он
ипак
није
клонуо
од
своје
намере
.
Кад
би
дознао
шта
је
то
,
што
Коча
крије
,
њему
би
много
лакше
било
да
ради
оно
што
је
намислио
,
за
то
како
дође
а
он
смишљаше
начине
како
да
га
искуша
.
Он
је
најпосле
из
свега
опхођења
Кочина
видео
да
је
овај
неку
цуру
замиловао
,
и
сад
је
само
гледао
да
докучи
која
је
то
.
У
то
му
мајка
каза
нешто
,
што
овај
једва
дочека
па
хајде
Кочи
.
—
Знаш
шта
је
Кочо
?
Да
идемо
до
вече
на
село
.
—
Коча
га
зачуђено
погледа
.
—
На
село
?
А
од
кад
ти
поче
ићи
иа
села
?
...
.
запита
га
смешећи
се
.
—
Та
знаш
не
бих
ни
вечерас
ишао
,
али
вечерас
ће
,
кажу
,
бити
код
кума
Милована
неко
особито
село
.
Кажу
да
ће
овај
наш
особењачки
сусед
Драгомир
да
доведе
своју
ћерку
,
која
никад
није
до
сад
излазила
међу
свет
,
и
за
коју
светина
толико
булазни
,
да
кад
би
човек
и
пола
веровао
било
би
много
!
...
Како
је
било
младоме
кнежевићу
кад
му
брат
ове
речи
изговори
,
не
може
се
исказати
.
Њему
се
на
један
пут
окрену
кућа
наопако
,
а
у
души
беше
тако
потресен
,
да
чисто
хтеде
полудети
за
оно
неколико
тренутака
.
Дакле
да
је
опет
види
?
да
се
с
њоме
разговара
?
!
...
Али
код
свега
тога
унутрашњег
потреса
,
да
је
ко
други
на
место
Мргуда
покрај
њега
био
не
би
ништа
опазио
.
Само
Мргуд
кадар
беше
разумети
онај
плам
,
којим
сенуше
соколове
очи
,
само
његово
лукаво
око
беше
кадро
да
разуме
за
што
од
један
пут
онако
задрхташе
усне
у
младића
.
—
Дакле
то
је
?
—
премишљаше
лукави
Мргуд
—
добро
кад
сам
дознао
,
сад
знам
шта
ваља
чинити
!
...
Па
онда
навали
опет
на
Кочу
да
оду
на
село
;
и
овај
пошто
се
још
мало
противљаше
,
на
послетку
пристаде
.
Смрче
се
.
Ноћ
је
била
тиха
и
лепа
,
а
цела
природа
пупа
лепоте
.
Онај
мирис
,
који
ветрић
доношаше
с
пространих
и
цвећем
изобила
окићених
левачких
ливада
,
оживљаваше
све
неком
особитом
милином
.
По
овакој
ноћи
пођу
браћа
на
село
са
својом
старом
мајком
,
па
како
је
Милованова
кућа
била
скоро
на
другом
крају
села
,
то
се
Коча
могао
доста
науживати
ове
лепе
ноћи
.
Нада
,
то
једино
осећање
,
које
чини
те
човек
у
овим
небројеним
бедама
живота
не
свисне
од
очајања
,
које
и
најнесрећнијег
човека
може
по
кадкад
толико
занети
да
мисли
е
је
са
свим
срећан
,
то
свето
осећање
владало
је
у
прсима
младога
Коче
,
и
он
тако
расположен
гледаше
небо
,
гледаше
небројене
звезде
,
премишљаше
чудне
,
лепе
мисли
.
Он
се
није
могао
да
начуди
тој
највећој
сили
која
створи
те
небројене
светове
,
па
сваки
упути
куда
је
она
хтела
,
није
мотао
да
схвати
зашто
је
то
све
тако
.
Часом
би
зажелео
да
се
вијне
у
та
бескрајња
небеса
да
види
шта
казује
то
вечно
сијање
и
трептање
,
да
види
то
највише
величанство
па
да
се
у
тој
светињи
изгуби
,
да
га
нестане
!
И
још
многе
,
многе
таке
чудне
мисли
заносише
његову
велику
душу
,
која
беше
за
велика
дела
створена
,
којој
овај
живот
беше
мален
,
ово
делање
ниско
,
и
која
кад
не
имађаше
прилике
да
се
покаже
у
каким
великим
делима
,
где
би
засијала
са
свом
својом
сјајношћу
,
а
она
се
узвијаше
у
небо
,
излеваше
се
у
великим
огромним
мислима
.
И
Мргуд
је
мислио
,
много
је
мислио
,
само
што
његове
мисли
беху
црне
,
као
што
му
и
ниска
душа
беше
,
па
за
то
је
он
полако
ишао
упрвши
свој
поглед
у
црну
земљу
.
Али
камо
срећа
да
је
погледао
у
небо
,
да
је
видео
пун
сјајни
месец
,
да
је
видео
оне
мрке
пеге
по
њему
,
па
би
се
онда
сетио
што
је
слушао
од
старих
мудрих
људи
за
што
је
Бог
на
месецу
насликао
Кајиново
убијство
.
Ох
,
камо
срећа
даје
к
небу
погледао
!
...
-
-
А
стара
мајка
премишљаше
како
ће
развеселити
свог
Кочу
,
како
ће
га
излечити
од
оног
црног
сета
,
па
после
мишљаше
како
ће
то
срећан
живот
,
какви
ће
то
блажени
последњи
њени
дани
бити
кад
удоми
оба
своја
сина
...
Хеј
надо
,
варљива
надо
!
...
У
то
стигоше
своме
пријатељу
,
који
их
прими
што
може
бити
боље
;
и
уведе
их
у
своју
собу
која
већ
беше
скоро
пуна
гостију
.
Соба
беше
истина
мала
,
али
скромно
,
лепо
опремљена
.
Пошто
се
кнегиња
и
синови
њени
поздравише
с
укућанима
и
гостима
,
уђе
у
собу
лепушкато
поличарче
,
па
их
послужи
медљаном
ракијом
.
Кочина
мајка
погледа
у
девојче
па
у
свог
сина
,
и
пријатно
се
насмеши
,
а
девојка
обори
стидљиво
очи
к
земљи
.
Гости
се
почеше
смејати
а
она
побеже
на
поље
.
Само
Коча
то
ништа
није
опазио
.
Он
је
јако
занет
био
;
али
ипак
да
се
не
би
опазило
он
приђе
неким
младићима
,
с
којима
се
познавао
и
који
једва
дочекаше
да
с
њим
говоре
.
На
један
пут
се
пронесе
кроз
госте
:
—
Ето
старца
Драгомира
!
...
Лако
се
може
помислити
с
каким
су
нестрпљењем
и
радозналошћу
сви
чекали
да
виде
тог
чудног
старца
,
о
коме
се
толике
бајке
разношаху
као
о
каком
виленику
.
И
заиста
улеваше
у
сваког
поштовање
оно
озбиљно
лице
старога
витеза
.
Његове
црне
очи
сипаху
јоште
жестоку
ватру
,
а
све
на
њему
беше
тако
значајно
,
тако
тајанствено
...
У
његовом
ходу
и
држању
беше
толико
поноса
да
сви
гости
,
кад
он
у
собу
уђе
,
можда
и
нехотице
устадоше
да
му
се
с
поштовањем
поклоне
.
А
млада
Лепосава
?
...
Њено
појављење
превазиђе
свако
надање
,
све
гатке
,
које
се
беху
разнеле
.
Она
безазленост
не
беше
као
у
других
девојчица
,
беше
нешто
више
но
што
сељани
умедоше
и
помислити
,
или
можда
им
се
то
чинило
само
.
-
Уз
Драгомира
с
његовим
јединчетом
иђаше
и
стара
нека
тета
,
коју
је
старац
као
најближу
сродницу
за
то
к
себи
узео
,
да
му
ћерку
упозна
,
уведе
у
свет
,
о
коме
она
ништа
скоро
не
знађаше
.
Ја
не
ћу
да
досађујем
онима
,
који
ово
ушчитају
,
само
тим
па
тим
,
како
се
сваки
који
је
угледао
Лепосаву
чудио
и
крстио
,
како
је
био
занесен
и
опијен
том
божанском
лепотом
,
па
за
то
не
ћу
ни
да
причам
како
је
сваког
тренутка
,
у
коме
гости
беху
у
једној
соби
с
тим
анђеоком
,
све
више
расло
њино
чуђење
,
јер
ако
кажем
да
им
се
учинио
ваздух
у
соби
много
мириснији
и
слађи
од
како
она
у
собу
дође
,
да
им
се
учинило
да
би
њене
очи
у
највећој
тамници
лепше
светлиле
од
хиљаду
свећа
,
ако
то
речем
,
не
ће
ми
веровати
,
за
то
ћу
да
причам
шта
се
даље
учини
,
шта
би
с
Кочом
.
Коча
је
једва
к
себи
дошао
кад
ју
је
угледао
,
јер
он
познаде
оно
лице
,
а
и
како
га
не
би
познао
,
та
оно
беше
једино
на
овоме
свету
,
он
је
познао
онај
слатки
осмејак
што
јој
се
вечно
на
лицу
блистао
.
Тек
што
се
мало
од
чуда
повратио
,
а
то
је
већ
било
прошло
пола
весеља
,
повика
ђаволаста
момчадија
:
—
Ех
како
ми
је
то
село
,
кад
се
ни
јастучић
није
играо
!
...
-
—
Јастучић
,
јастучић
!
...
прихватише
и
старији
,
који
хтедоше
да
се
мало
смеше
и
да
се
сете
својих
ђаволија
у
младости
.
Девојке
сакриваху
једна
другој
главу
у
недра
,
као
да
су
мрзиле
на
ту
игру
,
али
ипак
игра
се
поче
.
Коча
,
који
је
другдаш
доста
радо
играо
,
сад
се
не
би
ухватио
да
није
био
занесен
и
да
је
могао
мислити
шта
ради
.
Он
виде
да
се
сви
његови
другари
ухватише
па
му
се
учини
да
то
тако
мора
бити
,
па
за
то
и
устаде
;
а
свирац
као
да
је
знао
како
та
игра
у
срце
дира
младе
момке
и
девојке
,
извијаше
што
боље
знађаше
.
И
Лепосава
беше
у
колу
,
јер
и
ако
је
она
вечерас
први
пут
изашла
у
друштво
,
опет
је
њу
брзо
тетка
научила
свему
што
јој
ту
у
друштву
требаше
,
а
ништа
није
лакше
него
женско
чељаде
томе
научити
.
Њој
се
то
чудно
учинило
,
што
свак
живи
у
њу
гледи
,
па
се
окрену
првоме
момку
што
се
до
ње
ухватио
беше
,
те
га
запита
:
—
Бога
ти
брате
,
за
што
ме
сви
гледате
?
.
.
Међу
тим
дође
јастучић
њој
у
руке
.
Свако
с
највећом
радозналошћу
очекиваше
да
види
,
пред
кога
ће
клекнути
Лепосава
,
то
јагњенце
које
не
зна
ни
какве
враголије
,
сваки
је
мислио
да
ће
је
њено
чисто
анђеоско
срце
научити
.
И
несу
се
преварили
.
Лепосава
узе
јастучић
па
ни
мало
не
премишљајући
,
само
погледа
по
колу
,
па
са
свим
весело
притрча
Кочи
,
спусти
предањ
јастучић
и
клече
с
једне
стране
на
њега
,
а
Коча
ни
сам
не
знаде
како
се
спусти
на
другу
полу
јастучића
,
а
још
мање
шта
се
учини
с
њим
кад
пољуби
она
румена
усташца
,
из
којих
га
задахну
неки
божански
дах
,
нека
милота
,
за
коју
речи
нема
...
Ох
јастучићу
!
...
.
Како
је
страшна
твоја
сила
!
...
Гости
се
зачуђено
погледаше
кад
су
видели
како
место
веселог
кикота
,
који
обично
крунисаваше
сваки
пољубац
на
јастучићу
,
место
тога
кикота
и
задиркивања
сада
беше
глуха
свечана
тишина
.
Као
да
свакоме
заповедаше
нека
вишња
сила
да
поштују
најсветије
осећање
људско
.
А
Драгомир
?
Кад
он
виде
шта
му
учини
шћерца
,
сену
му
пламенита
љутња
у
оку
,
и
прошану
полако
шкргутнувши
зубима
:
—
Та
зар
ни
један
момак
није
лепши
од
њега
?
...
Зар
је
морало
бити
да
први
пут
пољуби
сина
мог
највећег
крвника
!
...
Један
ђаволан
,
коме
се
ни
мало
не
допаде
ово
ћутање
и
замишљеност
,
и
коме
више
беше
до
весеља
него
до
анђеоске
лепоте
,
поче
тихо
али
тако
смешно
певати
„
Свети
Боже
!
...
“
да
сви
прснуше
у
смех
заборавивши
оно
,
што
их
тако
тронуло
беше
.
Драгомир
је
хтео
свиснути
од
муке
кад
угледа
да
му
шћерца
то
вече
и
у
другим
играма
и
шалама
показиваше
колико
ју
је
занела
лепота
Кочина
.
Он
је
страшно
мрзио
на
покојнога
кнеза
,
па
та
страшна
мржња
пређе
и
на
сина
,
зато
му
се
учини
да
је
грдно
погрешио
што
је
младо
своје
јединче
на
село
довео
.
Али
опет
он
је
био
тако
стари
лисац
,
да
је
ту
љутњу
сакрио
од
свију
гостију
,
само
није
могао
од
Мргуда
,
који
је
нарочито
на
то
оштро
мотрио
,
јер
је
одмах
у
почетку
села
опазио
шта
бива
у
Кочину
срцу
.
Мало
доцније
пошто
одиграше
мачванку
,
певао
је
слепи
гуслар
красну
песму
од
цара
Лазара
,
певаше
је
тако
слатко
и
од
срца
,
а
гусле
тако
тужно
јечаху
,
да
му
се
свака
реч
свакоме
морала
учинити
горком
сузом
...
Драгомир
уграби
ову
прилику
да
оде
,
па
се
учини
да
му
тужна
песма
зададе
толико
јада
,
да
није
могао
више
да
слуша
,
већ
се
диже
па
на
кратко
опростивши
се
оде
,
и
одведе
своју
красну
шћерку
.
В
.
Кочи
нигде
више
не
беше
станка
после
оног
пољупца
на
дивном
јастучићу
.
Нигде
,
нигде
чињаше
му
се
немаде
зањ
станка
,
нигде
мира
.
Једно
јутро
не
затекоше
га
у
соби
,
и
ако
синоћ
легао
беше
,
и
на
мах
су
се
сетили
да
га
је
лов
тако
рано
измамио
.
Да
л
’
је
заиста
кнежевић
у
лов
изјахао
,
то
ни
он
сам
не
знађаше
,
јер
он
сад
ни
за
што
није
знао
осим
за
неко
младо
божанско
девојче
,
у
кога
беху
тако
црне
очи
,
тако
румена
усташца
,
и
тако
лепо
дице
!
...
-
Он
је
само
бесно
јурио
свога
вранца
као
да
хоће
измаклу
срећу
да
стигне
.
Он
је
био
толико
занесен
,
да
ни
опазио
није
како
васцели
божији
дан
пројаха
,
како
је
дошао
до
под
Јастребацпланину
;
он
беше
толико
заборавио
на
овај
свет
,
да
не
осећаше
ни
глади
ни
умора
.
Њега
је
засићавала
помисао
да
је
Лепосава
,
да
је
тај
анђео
,
та
најлепша
девојка
на
свету
његова
.
А
зној
од
умора
,
који
му
капаше
с
поносита
чела
,
утирало
је
сећање
на
божанске
тренутке
,
које
му
скоро
донесе
једно
вече
,
које
га
расхлађиваше
као
какав
најслађи
ветрић
у
пролеће
.
А
да
је
и
најмање
знао
шта
око
њега
бива
,
он
би
видео
скромну
црквицу
варваринску
,
видео
би
колико
је
далеко
отишао
,
па
би
се
вратио
кући
.
За
то
он
иђаше
све
даље
ни
на
што
не
осврћући
се
,
не
гледајући
што
неуморни
вранац
сад
се
једва
мицаше
...
Ади
није
ни
чудо
.
Ни
броја
не
беше
од
неко
доба
данима
,
што
их
Коча
тако
проведе
.
Кочу
јако
у
срце
дираше
лепо
тихо
пролетње
вече
.
Оно
једино
беше
кадро
да
га
тргне
из
ове
велике
занесености
,
која
га
обузела
беше
.
Кад
стиже
кули
Тодора
од
Сталаћа
,
о
којој
ће
ти
сваки
гуслар
из
Поморавља
чуда
испевати
,
онда
опази
Коча
да
се
и
на
високу
планину
пред
њим
и
на
пространа
поља
иза
њега
спушта
најлепше
вече
како
само
у
пролеће
и
у
јесен
бити
може
.
Кнежевић
одмах
сјаха
,
пусти
вранца
на
траву
,
па
стрча
да
се
напије
бистре
хладне
воде
из
слатког
сестринског
загрљаја
српске
и
бугар-
Мораве
,
које
тако
дивно
ромораху
испод
старе
срушене
куле
,
као
да
причаху
коју
од
оних
чудних
прича
што
се
о
њој
разносе
...
После
се
попе
преко
силног
нагомиланог
камења
на
највишу
стену
што
још
остаде
од
дворова
чувенога
војводе
,
седе
на
мекану
зелену
траву
,
која
беше
по
њој
израсла
,
па
тако
уживаше
,
одатле
се
услађаваше
красним
вечером
.
Пространа
,
недогледна
китнаста
поља
како
сте
лепа
!
Како
сте
кадра
и
најнесрећнију
душу
поутешити
својим
цвећем
,
својим
жутим
класјем
,
својим
накитом
од
сребрних
поточића
,
својим
небројним
питомим
стадима
што
по
вама
пасу
!
Како
ли
сте
дивна
кад
вас
обавије
тај
сјајни
танахни
вео
од
румених
сунчевих
потоњих
зрака
!
...
Полако
се
спушташе
тиха
црна
ноћ
,
полако
неосетно
обгрљаваше
поља
као
како
тихо
тужно
сећање
кад
стане
да
обузима
срце
човечије
...
Што
тиша
беше
природа
,
то
лакше
могаху
допрети
до
Кочиних
ушију
оне
лепе
песме
што
се
разлегаху
по
околини
.
Ох
,
красна
српска
земљо
,
та
ти
си
врело
од
најслађих
песама
,
ти
си
шумица
,
у
којој
су
сами
најмилотнији
славуји
!
...
Из
далека
се
чујаше
како
по
друму
шкрипе
натоварена
кола
,
а
тамо
опет
чујеш
лајање
сеоских
паса
...
Мало
час
кад
попрестану
песме
чујаше
се
какав
леп
женски
глас
где
довикује
брацу
свога
из
поља
,
а
одзивљу
јој
се
бели
јагањци
својим
срећним
блејањем
и
својим
звонцима
.
А
кад
се
и
то
све
утиша
чујаше
се
из
даљине
потмуло
клопарање
каке
воденице
,
или
се
наш
Коча
загледа
у
каку
румену
ватрицу
што
се
тамо
далеко
светлуцала
као
каква
звезда
...
Кроз
мрак
промицаху
тихе
реке
,
красне
Мораве
,
оне
непрестано
шуштаху
,
вазда
причаху
и
никако
не
могу
да
испричају
ту
дугу
красну
причу
...
И
Коча
ју
је
слушао
,
па
му
се
тако
лепа
чињаше
да
би
је
до
века
слушао
,
само
кад
би
крај
њега
била
мала
вила
,
красна
Лепосава
...
Сад
,
кад
му
млађано
срце
беше
препуњено
милином
,
кад
беше
опијено
лепотом
природном
,
па
кад
се
овако
опоменуло
Лепосаве
...
онда
је
тек
осећало
како
су
слатка
уста
њена
,
онда
му
се
она
у
памети
учини
хиљаду
пута
лепша
.
Ако
би
случајно
погледао
над
собом
,
морао
би
се
мало
тргнути
...
Иза
њега
се
уздизаше
планина
чак
до
неба
...
Стара
ћуталица
тако
страшно
у
ноћи
изгледаше
са
својом
густом
тамном
шумом
да
би
сваки
слутити
могао
како
она
у
себи
страховиту
тајну
крије
...
Намах
му
падоше
на
ум
оне
силне
бајке
што
их
као
дете
слушаше
од
мајке
своје
о
страшноме
Јастрепцу
.
Али
он
не
хтеде
да
мисли
о
тим
причама
,
у
које
ни
мало
не
вероваше
,
не
хтеде
њима
да
квари
оно
сретно
стање
,
у
ком
беше
због
уживања
тако
дивна
вечера
,
па
зато
сиђе
с
развалине
,
намири
свога
вранца
,
који
га
оним
чисто
брижним
рзањем
тражаше
,
па
пошто
га
веза
за
једно
дрво
,
простре
своју
кабаницу
на
густо
мирисаво
биље
и
леже
да
отпочине
.
Али
он
прилично
дуго
не
могаше
заспати
.
Пред
њим
се
уздизаху
развалине
од
кула
и
дворова
Тодора
од
Сталаћа
што
тако
чудно
изгледаху
обасјане
бледом
месечином
,
и
њему
се
не
могаше
да
не
мисли
о
том
несретном
војводи
...
Он
се
сети
оне
песме
што
пева
како
је
жалосно
погинуо
војвода
Тодор
,
па
се
даде
на
жао
младоме
кнежевићу
,
жао
му
беше
злосретна
јунака
.
Али
мало
по
мало
мењаше
он
те
сетне
мисли
,
па
премишљаше
о
себи
,
о
своме
злату
...
Да
л
’
знате
како
је
то
слатко
кад
се
човек
успављује
најмилијим
надама
,
најмилијим
осећајима
,
сећајући
се
најмилијих
својих
?
...
Тако
је
заспао
Коча
.
Тишина
је
све
већа
постајала
.
Осим
шуштања
горе
,
и
осим
ромора
Моравиног
ништа
се
више
чути
не
могаше
...
Беше
као
што
бива
у
по
ноћи
.
Коча
је
снивао
,
страшно
,
чудно
снивао
...
Учини
му
се
као
да
још
гледа
у
развалине
,
па
као
да
на
један
пут
кроз
гомиле
од
сурваног
са
зидова
камења
угледа
где
се
нешто
црни
.
Погледа
боље
кад
оно
угледа
нека
црна
гвоздена
врата
.
Таман
он
мисли
и
чуди
се
од
чега
би
то
врата
бити
могла
кад
се
врата
страховитим
шкрипањем
отворише
и
из
њих
изађе
неки
црн
створ
налик
на
човека
,
па
пође
к
њену
.
Кад
изађе
из
сенке
од
зидова
,
и
кад
паде
нањ
бледа
сенка
месечине
,
угледа
Коча
црна
стара
калуђера
где
му
се
кашљуцајући
и
поштапљући
се
приближаваше
.
У
њега
беше
бледо
испосничко
лице
и
оштар
поглед
...
У
сувоњавој
леваци
бројаше
бројанице
,
а
бела
коса
посребрњена
месечином
дивно
му
се
спушташе
по
црној
мантији
до
појаса
.
Кад
дође
до
Коче
он
стаде
,
па
промуклим
гласом
рече
му
:
—
Не
бој
се
сине
!
Устани
па
ме
чуј
!
...
Коча
се
покораваше
.
Он
устаде
и
смерно
чекаше
даље
заповести
.
—
Немој
се
ни
мало
чудити
—
говораше
стари
слуга
божији
—
што
ме
овде
видиш
,
још
мање
ономе
одакле
изађох
.
Ја
у
једној
црквици
под
земљом
станујем
вршећи
заповести
силних
заповедница
над
Јастребом
...
Овде
ућута
,
па
прокашљавши
се
мало
настави
:
—
Чуј
ме
синко
!
Ти
си
најсрећнији
од
свију
смртних
,
ти
си
постао
љубимац
мојих
моћних
господара
,
који
су
ми
и
заповедили
да
ово
сад
к
теби
дођем
па
да
ти
то
кажем
,
и
да
те
к
њима
упутим
.
Синко
,
послушај
моје
речи
.
Мало
даље
од
овог
смиљаника
,
на
ком
се
разговарамо
,
има
у
трави
заметена
стазица
која
води
у
планину
,
и
која
ће
те
врло
брзо
одвести
тамо
где
треба
,
и
где
ће
се
сав
благосов
божији
на
тебе
излити
,
као
што
ти
га
и
ја
недостојни
слуга
његов
дајем
...
и
пошто
је
благословио
младића
,
нестаде
црног
калуђера
.
Коча
се
трже
иза
сна
па
се
кршћаше
и
чуђаше
како
је
то
чудан
сан
био
.
Још
таког
не
бејаше
уснио
.
Погледа
око
себе
свуда
мирно
.
Вранац
бејаше
онде
где
га
је
везао
,
и
нигде
не
може
никака
трага
опазити
.
Погледа
у
небо
,
и
учини
му
се
по
звездама
да
је
по
ноћи
давно
прошло
.
Више
му
се
не
спаваше
,
а
овамо
га
је
непрестано
копкало
оно
што
је
чуо
од
калуђера
у
сну
,
па
пошто
се
мало
размислио
скочи
с
кабанице
,
огрну
се
њоме
,
јер
му
беше
прилично
хладно
,
па
пође
као
од
шале
да
тражи
ону
стазу
,
за
коју
му
калуђер
рече
да
води
у
Јастребац
,
и
—
на
највеће
своје
чудо
нађе
је
...
Он
стаде
неколико
тренутака
да
промисли
хоће
ли
не
ће
ли
поћи
стазом
.
Кад
је
видео
да
му
се
ништа
рђаво
догодити
не
може
,
и
после
ако
угледа
каку
опасност
он
се
лако
може
вратити
,
а
на
послетку
и
онако
не
ће
далеко
већ
мало
да
прогледа
па
да
се
врати
,
јер
са
зором
треба
поћи
кући
;
јер
је
знао
како
се
његова
мајка
сад
зањ
брине
.
Промисливши
дакле
добро
све
то
он
се
пригрну
још
боље
кабаницом
па
пође
стазом
...
Путем
виђао
је
Коча
много
лепих
положаја
,
којих
је
тако
пуна
српска
земља
,
које
она
показује
жељном
оку
и
у
питомим
драгама
и
у
каменитим
бреговима
.
Али
све
то
,
и
те
страховите
стене
што
ти
се
чине
е
су
стубови
на
којима
небо
стоји
,
и
те
дољице
окићене
цвећем
и
травом
што
у
оним
суморним
стрменима
изгледају
као
осмејак
блаженог
девојчета
у
сред
туробних
лица
озбиљних
старица
,
и
ти
непрегледни
амбизи
,
којима
нигде
страховита
краја
нема
,
све
то
беше
Кочи
врло
обично
.
Он
је
скоро
и
одрастао
лутајући
по
таким
околинама
,
па
за
то
га
то
толико
и
не
заношаше
,
и
за
то
ни
мало
не
застајкиваше
код
њих
,
већ
се
све
већма
пењаше
у
гору
.
За
мало
,
и
он
се
попе
на
један
вис
.
Случајно
омаче
му
се
поглед
низ
планину
,
и
како
га
дарну
у
срце
оно
што
угледа
испод
ње
!
Сјајном
месечином
осветљен
,
а
тихом
ноћи
уљуљкан
,
спаваше
у
дољи
питоми
Крушевац
,
красно
место
,
у
коме
је
свети
кнез
живео
и
владао
...
Као
што
пламен
за
час
обузме
све
докле
се
прострети
може
,
тако
на
један
мах
обузе
нежно
Кочино
срце
црна
туга
...
Како
беше
погледати
ту
варошицу
,
која
је
ретко
и
у
сну
срећна
,
у
којој
сад
зверје
господари
,
и
своју
зверску
ћуд
врши
!
...
А
ту
на
том
истом
месту
,
за
времена
српске
среће
,
кад
Србин
слободан
беше
,
ту
је
цветала
свака
срећа
и
задовољство
;
ту
цароваше
цар
српски
,
ту
шетаху
по
царском
двору
,
коме
сад
ни
трага
Турци
не
оставише
,
славни
јунаци
српски
,
честите
војводе
и
остала
господа
српска
...
На
место
свега
тога
сад
се
ту
шири
бесни
муселим
са
још
бешњим
јањичарима
...
Ту
на
том
истом
месту
живљаху
слободна
браћа
српска
,
срећна
и
задовољна
,
а
сад
на
том
истом
месту
пишти
кукавно
српско
робље
у
тешким
томруцима
...
На
послетку
,
по
оним
пољима
вијале
су
се
онда
свете
заставе
,
злаћани
крсташи
страховите
српске
војске
,
од
које
је
зазирао
сваки
крвник
слободе
и
хришћанске
лепе
вере
,
а
сад
,
ох
,
сад
је
свуда
пусто
...
пусто
...
Таке
мисли
преламаху
се
у
Кочи
кад
му
поглед
паде
на
Крушевац
...
Њему
беше
тешко
око
срца
,
учини
му
се
хоће
издахнути
...
Тако
му
је
тешко
било
.
За
то
скиде
калпак
,
клече
на
стену
да
у
смерној
молитви
одлане
срцу
своме
,
али
осим
побожне
молитве
,
он
се
у
души
страховито
Богу
заклињаше
,
да
ће
само
за
то
живети
да
ради
да
се
избаве
браћа
његова
,
да
се
избави
србадија
од
црна
робовања
,
заклињаше
се
да
ће
за
то
погинути
...
Тек
што
заврши
ову
најсветију
заклетву
,
а
иза
њега
зачу
се
дивно
божанско
појање
...
Песма
беше
дивна
,
али
оно
што
више
заношаше
Кочу
од
песме
,
то
беху
гласови
,
који
је
певаше
,
ти
гласи
беху
исти
Лепосавини
.
Коча
се
осврте
,
али
ништа
није
спазити
могао
,
само
је
песму
све
лепше
и
лепше
чуо
,
и
то
однекле
с
више
...
Можда
певаху
анђели
на
небу
славећи
Бога
?
...
На
послетку
сети
се
младић
да
то
мора
бити
на
оној
вишој
стени
,
која
се
више
ове
,
на
којој
је
стајао
,
подизаше
,
па
за
то
се
брзо
попе
на
њу
да
би
видео
шта
је
.
Али
кад
се
по
стрмој
стази
попео
горе
,
укочи
се
као
да
се
скаменио
.
Тамо
беше
простран
леп
равањ
,
окићен
најлепшим
зеленилом
,
и
на
њему
таласаше
се
коло
од
девојака
,
таласаше
се
тако
дивно
као
и
песма
коју
играчице
певаху
.
На
први
поглед
познаде
Коча
да
то
не
беху
обичне
девојке
,
које
му
не
даваше
мислити
необично
доба
и
место
,
не
могаше
мислити
рад
оне
чудне
игре
,
коју
играху
и
каку
он
до
сада
ни
чуо
ни
видео
није
,
не
могаше
мислити
рад
оног
необичног
одела
од
неког
белог
платна
сјајног
као
ватра
а
бељег
и
од
снега
.
Он
не
зна
да
је
игда
видео
у
цуре
или
жене
онаку
косу
,
која
се
лелујаше
до
земље
,
онаке
венце
од
цвећа
,
које
чисто
згорева
у
руменој
боји
својој
,
који
им
се
преко
прсију
прелевају
као
дуге
преко
неба
...
На
послетку
не
могаше
мислити
да
то
обичне
цуре
или
каке
сељанке
беху
рад
...
рад
оне
зрачне
лепоте
,
која
им
се
сија
на
лицима
,
и
која
беше
тако
необична
и
чудновата
,
да
кад
им
се
коло
тако
обрташе
,
да
је
Коча
разговетно
више
таких
лепота
видети
могао
,
онда
је
он
узалуд
гледао
,
јер
ништа
од
силног
сјаја
разазнати
не
могаше
,
само
што
му
се
учини
да
свако
то
божанско
створење
има
суште
лице
његове
дивне
Лепосаве
...
Оволика
лепота
тих
необичних
играчица
,
коју
он
не
могаше
у
себе
да
схвати
,
коју
не
могаше
да
разуме
,
и
нехотице
подсети
га
на
оно
,
о
чему
он
синоћ
силом
не
хоћаше
мислити
,
о
чему
је
много
слушао
од
своје
мајке
,
која
му
често
причаше
о
чудесима
у
Јастрепцу
,
сети
се
и
задрхта
...
Он
беше
нагазио
на
вилистан
,
на
вилинско
коло
!
...
.
Тек
што
је
ова
муња
сенула
преко
мутног
неба
његове
душе
,
а
виле
опазише
да
је
грешни
смртник
гледао
њихову
божанску
игру
...
У
тренутку
би
заповеђено
једној
да
накаже
грешника
за
дрскост
његову
,
а
оне
све
зачас
развише
своја
сјајна
зрачна
крила
,
која
им
под
дугом
косом
сакривена
беху
,
па
неке
прнуше
сјајном
небу
,
на
коме
се
баш
онда
дан
од
ноћи
дељаше
,
а
друге
одлетеше
,
к
својим
горским
потоцима
,
где
ником
не
беше
приступно
и
где
оне
становаху
.
Све
се
ово
у
часу
згоди
и
Коча
само
спази
како
једна
вила
што
остаде
извади
из
недара
неко
сунце
—
шта
ли
—
он
само
опази
где
нешто
сену
,
и
—
он
више
ништа
не
виде
.
-
Млади
кнежевић
беше
мртав
...
.
Страховита
вилинска
стрела
згоди
му
честито
срце
његово
...
Тако
страховите
беху
лепе
виле
,
јер
оне
не
хоћаху
да
и
један
смртник
може
казати
како
је
видео
вилинско
коло
,
како
је
видео
њихова
лица
...
Сиромах
младић
није
се
ни
тренутка
мучио
,
као
треском
згођен
пао
је
одмах
на
истоме
месту
.
Глава
му
се
завали
с
онако
још
отвореним
очима
,
које
као
да
се
и
у
смрти
не
могаху
начудити
чуду
од
лепоте
,
што
им
својом
сјајношћу
смрт
зададе
...
Јуначке
руке
његове
,
којима
мнидијаше
јадник
убијати
крвнике
своје
и
слободе
браће
своје
,
без
икакве
снаге
лежаху
сад
разбацане
по
росној
трави
...
А
из
срца
,
које
тако
жарко
одушевљаваху
најсветији
људски
осећаји
,
из
тог
чистог
српског
срца
тецијаше
бистра
и
румена
крв
његова
као
црвен
поточић
преко
мртва
и
непомична
његова
тела
,
као
преко
хладне
стене
.
Он
беше
мртав
...
мртав
...
Јадни
младићу
,
шта
ти
донесе
твоја
налетна
нерасудност
!
...
Сад
вила
распусти
своја
сјајна
крила
да
се
узвије
у
ваздушни
свет
сејама
својим
,
које
се
још
као
звездице
бељаху
у
зраку
,
али
у
тренутку
кад
полете
,
погледа
још
једном
бледо
мртвачево
лице
,
које
у
оној
бледоћи
,
и
онако
лепо
много
лепше
изгледаше
,
и
учини
јој
се
да
је
на
њему
нешто
опазила
што
јој
се
учини
страшно
сродно
.
То
беше
Кочино
осећање
спрам
лепе
Драгомирове
јединице
,
које
му
на
лицу
јасно
изречено
беше
,
и
које
не
би
кадра
ни
смрт
да
истре
...
Вила
полако
опет
се
спусти
над
мртво
момче
,
убриса
му
младо
лице
мирисавом
косом
својом
,
па
га
дуго
гледаше
...
Да
је
Коча
још
жив
био
,
он
би
чуо
ове
речи
што
их
тихо
шапуташе
вила
:
—
То
су
оне
велике
црне
очи
,
оне
јуначке
веђе
и
мали
гарави
брчићи
,
то
су
они
исти
пламени
образи
,
она
слатка
уста
,
то
је
оно
лице
,
о
коме
ми
моја
мала
Лепосава
толико
прича
...
.
Јадно
момче
...
.
Тако
збораше
вила
,
па
је
на
један
мах
нестаде
,
као
што
нестаје
оних
звезда
што
прелете
преко
неба
па
се
угасе
.
Али
не
потраја
дуго
,
а
вила
се
опет
врати
носећи
у
руци
лековито
вилинско
биље
.
Одмах
клече
крај
лепе
жртве
,
покри
му
оним
биљем
рану
на
прсима
,
из
које
још
истицаше
крв
,
и
коју
беше
начинила
отровна
вилинска
стрела
,
и
она
се
наже
нањ
па
му
лако
љубљаше
побледеле
усне
...
Што
више
обасипаху
ови
вилински
пољупци
хладна
мртвачка
уста
,
што
се
више
простираше
по
укоченом
мртвом
Кочином
телу
божански
дах
од
тих
пољубаца
,
све
се
више
повраћаше
живот
у
њега
.
И
док
рана
на
срдашцу
под
чудотворним
биљем
зарасте
,
дотле
синуше
оне
црне
очи
опет
оном
младићском
ватром
,
дотле
се
поврати
у
пуне
Кочине
образе
њино
руменило
,
а
његове
уснице
под
вилинским
пољупцима
задрхташе
...
—
Он
је
извидан
!
—
радосно
се
пљесну
рукама
бела
вила
.
Коча
устаде
као
после
кака
тешка
спавања
,
протре
очи
,
па
кад
пред
собом
угледа
вилу
,
а
он
као
да
се
сети
шта
је
с
њим
било
,
за
то
паде
пред
њу
на
колена
и
склопивши
руке
хтеде
да
јој
благодари
,
али
му
она
не
даде
да
говори
:
—
Младићу
—
рече
—
ти
си
спасен
од
очевидне
смрти
,
а
то
за
то
што
ми
те
беше
жао
млада
и
зелена
,
па
си
зашао
.
Али
пази
од
сад
,
јер
у
свету
можда
не
ће
у
свакога
бити
сажаљења
.
А
сад
за
ово
захвали
Богу
великоме
!
Коча
само
подиже
очи
к
небу
,
али
ни
једну
реч
није
умео
да
изговори
.
—
Чуј
ме
даље
Кочо
!
...
продужи
вила
,
а
Кочу
прође
језа
кад
чу
да
му
вила
име
зна
—
ја
сам
те
веома
омиловала
.
Би
л
’
ти
мене
примио
за
своју
помајку
,
као
што
бах
ја
желела
да
ми
такав
срчан
јунак
буде
посинак
?
...
Кочи
се
чисто
учини
да
ће
од
радости
да
занеми
.
Он
брзо
прихвати
њену
белу
нежну
руку
коју
му
она
пружила
беше
,
пољуби
је
жарко
,
а
она
њега
у
чело
па
рече
:
-
—
Да
си
ми
срећан
,
дуговечан
и
благосовен
сине
мој
!
...
Коча
је
опет
пољуби
у
руку
,
и
тим
се
сврши
света
српска
тајна
.
Помајка
Кочина
саветоваше
га
како
треба
као
поштен
човек
да
живи
,
казиваше
му
да
не
жали
јурнути
и
у
највећу
страхоту
за
добро
браће
своје
,
јер
у
највећој
невољи
она
га
не
ће
оставити
.
-
После
тога
раздрагана
вила
још
га
је
нешто
запитала
.
—
Сине
Кочо
,
кажи
ми
најватренију
жељу
своју
да
ти
је
испуним
,
да
ти
покажем
колико
те
милујем
!
...
-
У
овом
одсудном
тренутку
други
би
се
мислио
да
л
’
би
славе
,
да
л
’
би
небројена
блага
искао
,
или
друго
како
благо
,
које
му
је
срцу
тако
исто
мило
;
али
Коча
није
ни
мало
размишљао
.
Истина
он
се
сетио
дивне
среће
,
коју
би
уживао
кад
би
красна
Лепосава
била
његова
љуба
,
а
овако
не
имађаше
за
то
никаке
наде
,
јер
га
је
стари
Драгомир
страшно
мрзио
:
али
он
није
то
захтевао
.
—
Мајко
—
смерно
склопљеним
рукама
мољаше
млади
јунак
—
слатка
мајко
,
ја
само
то
од
тебе
просим
,
да
ме
укрепиш
те
да
не
клонем
у
страшном
послу
,
који
сам
намислио
радити
,
укрепи
ме
да
не
клонем
кад
станем
ослобођавати
србадију
из
ропства
!
...
.
Младићева
глава
клону
на
прси
а
на
вилином
лицу
засја
небеска
радост
.
Она
се
не
могаше
задржати
да
га
силно
не
загрли
и
на
своје
груди
притисне
.
—
Сине
—
у
највећем
заносу
од
радости
шапуташе
вила
—
ти
си
достојан
унук
Марков
.
—
Па
онда
клече
вила
те
склопивши
руке
као
да
ће
се
Богу
молити
,
шапуташе
:
—
Побратиме
Марко
радуј
се
!
Завет
што
си
ми
га
на
самрти
дао
ево
хоће
да
се
испуни
.
Радуј
се
,
Србадија
ће
опет
да
буде
слободна
!
...
—
Па
онда
опет
загрли
Кочу
.
—
Јуначки
ради
,
слушај
свагда
честито
срце
своје
,
па
се
не
бој
,
света
ће
се
намера
твоја
испунити
.
А
за
толику
твоју
племенитост
,
коју
сад
показа
,
ево
ти
се
заричем
:
Диван
један
јунак
,
који
је
у
свему
вредан
тебе
,
биће
ти
побратим
;
а
најлепше
девојче
на
свету
биће
ти
вереница
!
...
Сад
и
теби
треба
да
се
одмориш
после
оволиких
чуда
и
мука
.
Спавај
,
и
немој
се
чудити
ако
се
пробудиш
на
истом
месту
где
си
оставио
пламена
вранца
!
...
—
Зора
још
не
беше
зарудела
,
али
је
на
небу
већ
трептила
она
његова
јасно
љубичаста
хаљина
,
у
којој
дочекује
зору
,
кад
се
Коча
пробудио
на
својој
кабаници
,
која
сва
беше
мокра
од
росе
као
и
његове
хаљине
.
Он
се
побожно
прекрсти
,
устане
и
погледа
око
себе
.
Вранац
га
поздрави
веселим
рзањем
,
а
по
шуми
се
орила
славујева
песма
.
Каква
беху
та
чуда
?
Да
то
све
не
беше
сан
?
...
Коча
није
смео
више
да
о
томе
мисли
,
ту
му
се
чињаше
вртоглавица
,
у
којој
се
бојаше
да
ће
памећу
преврнути
,
па
зато
се
ману
свега
,
и
слушаше
како
лепо
звони
кроз
рану
тишину
мало
звоно
сеоске
црквице
на
јутрењу
...
ВИ
.
Још
оне
ноћи
кад
се
Мргуд
вратио
са
села
није
имао
мира
да
спава
.
Једва
је
чекао
да
сване
па
да
одмах
почне
вршити
што
се
у
пакленом
срцу
његову
тако
дуго
кувало
.
У
јутру
тек
што
је
устао
,
дође
му
мајка
врло
брижна
.
—
Синко
Мргуде
,
Коча
опет
тера
своје
!
...
Мргуд
је
то
једва
дочекао
,
па
за
то
као
уплашено
прихвати
.
—
Шта
рече
мајко
?
...
—
Кочи
није
добро
сине
.
Јутрос
је
опет
некуд
одјахао
...
Мргуд
се
начини
веома
замишљен
,
па
после
се
на
један
пут
трже
.
—
Не
мајко
,
то
ни
по
што
више
несме
бити
.
Ако
још
мало
тако
устраје
,
доћи
ће
сам
себи
главе
—
А
сад
морам
похитати
да
га
што
пре
нађем
и
вратим
...
јер
—
и
овде
се
потруди
да
се
начини
као
човек
,
који
Бог
зна
каку
тајну
познаје
—
да
ти
знаш
куда
он
иде
!
...
Таман
хтеде
кнегиња
да
га
пита
кака
је
то
тајна
,
а
он
брже
боље
стаде
се
спремати
и
говорити
.
—
Махни
се
тога
нано
,
овде
је
сваки
тренут
страшно
скуп
.
Он
је
можда
већ
...
ох
Кочо
једини
брате
мој
!
Тужно
уздисаше
притворник
,
па
брзо
узјаха
свог
коња
и
откаса
путем
,
који
вођаше
скели
,
а
остави
јадну
кнегињу
у
страшним
бригама
.
Мргуд
је
брзо
стигао
Морави
,
још
брже
се
превезао
у
Ћуприју
,
па
се
упутио
светој
Раваници
.
За
то
време
мућаху
се
по
његовој
глави
многе
мучне
мисли
.
—
Мирко
мрзи
Кочу
—
премишљаше
он
—
ја
сам
видео
својим
очима
оно
,
рад
чега
ће
он
нањ
страшно
мрзити
док
је
год
жив
,
а
...
а
и
ја
нешто
тако
имам
...
Зашто
је
бајаги
он
бољи
од
мене
?
Зар
што
је
луђи
па
не
жали
живот
ни
колико
две
паре
?
Такав
јунак
могао
би
ја
бити
само
да
ми
Бог
није
дао
памети
...
Или
зар
што
је
личнији
на
оку
?
Ех
чудна
ми
посла
!
Да
и
мене
не
мрзи
онако
детињасто
китити
се
,
баш
бисмо
се
могли
мерити
.
Та
ни
у
чем
,
ни
у
чем
није
бољи
од
мене
,
и
ако
сваки
каже
да
јесте
.
Та
он
је
само
угурсуз
,
кукавица
...
Па
како
је
бенаст
...
Та
ја
морам
да
га
мрзим
...
Тако
премишљајући
беше
Мргуд
већ
стигао
до
Сења
,
па
кад
то
угледа
он
поче
лакше
ићи
,
и
добро
гледаше
да
не
ће
гдегод
опазити
свога
пријана
Мирка
.
Кад
беше
на
сред
села
,
а
он
га
угледа
где
пред
кућом
оправља
кола
,
па
се
у
то
беше
тако
задубио
да
не
би
ни
опазио
Мргуда
.
Али
овај
сад
разигра
коња
па
кад
стаде
звекетати
сребрни
такум
на
коњу
,
Мирко
подиже
главу
да
види
какав
је
то
бињеџија
.
Кад
га
угледа
претвараше
се
да
му
је
неверица
:
—
Бог
и
душа
мој
прико
!
—
Здраво
Мргуде
љубазно
га
поздрави
Мирко
,
па
пође
ближе
к
њему
.
—
Здраво
,
како
ти
Степановићу
!
—
одпоздрави
му
онај
исто
тако
,
па
се
саже
с
коња
те
се
братски
пољуби
с
њиме
,
као
да
се
нимало
не
сећа
како
га
је
у
Црном
Врху
осрамотио
.
Ту
се
после
разведе
пријатељски
разговор
,
из
кога
Сењанин
дознаде
да
Мргуд
бајаги
намерава
у
Раваницу
,
па
га
свакако
одвраћаше
од
тога
бар
за
сад
,
него
да
остане
који
дан
код
њега
да
се
мало
прочасте
,
па
могу
после
заједно
у
Раваницу
,
а
до
ње
нема
више
него
сахат
.
Мргуд
се
из
прва
нећкао
,
али
кад
пристаде
видело
се
да
је
то
једва
дочекао
.
И
тако
остане
он
код
Мирка
,
где
су
се
ваљано
веселили
.
Између
осталих
пријатељских
разговора
започе
од
један
пут
Мирко
:
—
Збиља
и
не
питах
те
пријатељу
.
Шта
ти
ради
брат
?
...
—
Мргуду
се
учини
е
му
грану
сунце
кад
овај
сам
поче
о
ономе
,
што
је
он
најволео
.
На
ово
питање
он
се
намргоди
,
и
учини
се
да
га
је
то
страшно
увредило
:
—
Не
знам
.
Ја
за
таке
људе
не
разбирам
.
—
Чудо
што
се
мисли
ова
два
младића
тако
подудараху
,
да
је
реч
једнога
била
читава
срећа
другоме
.
—
Управо
да
ти
кажем
—
поче
опет
Мирко
—
мени
се
онај
твој
брат
не
допада
!
...
—
—
Шта
не
допада
,
прихвати
живо
брат
Кочин
—
шта
не
допада
?
Треба
да
га
мрзиш
,
да
га
презиреш
као
сваког
угурсуза
и
будалу
.
Молим
те
помисли
,
сети
се
,
како
си
хтео
главу
да
изгубиш
у
Црноме
Врху
рад
његове
лудости
и
пакости
!
...
—
Степановић
поћута
малко
,
па
онда
пружи
Мргуду
руку
,
коју
овај
једва
дочека
,
те
се
срдачно
руковаше
.
-
—
Мргуде
,
ми
треба
да
будемо
побратими
.
Ми
смо
рођени
да
један
другоме
будемо
верни
пријатељи
.
Што
један
помисли
;
то
и
други
већ
зна
,
што
један
осећа
,
то
други
већ
исказује
једно
исто
љубе
обојица
а
што
један
мрзи
то
и
други
мрзи
од
свег
срца
!
—
И
заиста
тако
беше
,
они
се
побратише
.
После
опет
продуже
своје
разговоре
,
који
им
тако
мили
беху
.
—
А
баш
је
штета
—
рећи
ће
Мирко
—
што
ће
код
онако
лудога
Коче
пропасти
све
имање
и
богаство
што
остаде
од
покојнога
кнеза
!
...
—
Бога
ми
право
велиш
,
и
би
одавна
он
све
то
прошћердао
,
да
ја
несам
скљанао
и
чувао
!
...
одговори
му
побратим
.
—
Опет
,
опет
,
куда
ћеш
ти
сам
на
све
стране
.
Већ
знаш
шта
побро
,
треба
га
уклонити
да
не
убија
срећу
многима
.
Он
ће
на
послетку
дотерати
да
честита
кнегиња
проси
па
да
се
хлебом
храни
!
...
—
Ох
,
ти
си
благодат
божја
!
Ми
бисмо
велики
севап
учинили
,
кад
бисмо
га
смакли
с
овога
света
да
не
срамоти
славну
кнежевску
родбину
,
и
да
је
не
упропашћује
!
...
Сад
мало
ућуташе
,
док
тек
Сењанин
:
—
Јест
,
ал
’
како
ћемо
?
...
—
Убити
га
не
смемо
,
јер
овај
везир
прави
је
угурсуз
баш
као
да
му
је
брат
.
Би
нас
обојицу
утукао
.
Већ
ми
треба
штогод
да
измислимо
,
како
ћемо
га
се
отарасити
а
да
нико
и
не
сања
да
смо
ми
ту
помешани
.
—
Већ
лако
ћемо
,
само
кад
се
знамо
.
Од
сад
треба
обојица
да
пазимо
на
што
он
ради
,
па
један
другоме
да
јављамо
!
...
Пошто
су
се
сити
наразговарали
,
и
пошто
је
Мирко
свога
побратима
добро
угостио
,
опрости
се
овај
да
се
кући
врати
оставивши
се
пута
у
Раваницу
.
Баш
кад
једном
ногом
стаде
на
бињакташ
сети
се
да
нешто
не
каза
свом
побру
,
—
Збиља
,
ово
сам
заборавио
да
ти
кажем
,
а
не
ће
бити
сгорег
да
знаш
,
Прочачкао
сам
да
је
Коча
веома
заволео
неко
девојче
Лепосаву
!
Мирко
се
чисто
изгуби
од
радости
.
—
Истину
ли
велиш
?
—
А
што
,
зар
је
то
тако
важно
?
—
запита
Мргуд
бајаги
не
увиђајући
у
томе
каке
важности
.
—
Та
кажи
ми
само
чије
је
то
девојче
?
—
—
Неког
наџак-чиче
Драгомира
из
нашег
села
.
—
Је
ли
доиста
лепа
?
—
—
Као
уписана
...
—
—
Е
—
са
свим
задовољно
усукиваше
Мирко
оно
неколико
чекињастих
длака
што
му
беху
на
место
јуначких
бркова
—
е
сад
буди_без
бриге
.
Само
мотри
шта
ћу
ја
из
тога
да
исплетем
.
Само
гледај
!
...
Побре
се
још
једном
ижљубише
па
се
растадоше
.
ВИИ
.
Ледно
јутро
освану
београдски
везир
мртав
пред
вратима
градске
барутане
Ружице
.
Ово
је
пукло
као
гром
по
срцима
несретне
Србадије
,
која
тек
што
беше
мало
главу
подигла
,
мало
живахнула
у
слободнијем
зраку
,
под
управом
овог
првог
човечног
Турчина
...
Ал
’
ко
зна
да
л
’
је
и
то
Турчин
био
!
...
Јер
ево
шта
се
збораше
по
димним
каванама
турским
,
кад
се
зачуло
да
је
везир
убијен
.
—
Алах
ил
’
Алах
!
Нека
је
благосовен
Бог
,
и
нека
се
вечно
слави
име
јединог
пророка
његовог
!
—
благосиљаху
седе
хоџе
и
дервиши
срчући
арапску
каву
.
—
Правда
се
опет
навршила
!
...
—
И
зликовац
је
ухваћен
!
—
додаваше
други
поред
другог
ког
стиха
из
корана
.
Мало
по
мало
прелажаху
они
из
бунцања
на
саму
ствар
.
И
многи
,
који
још
не
знађаху
на
чему
је
ствар
,
мољаху
да
им
се
приповеди
,
док
ће
један
имам
започети
причу
,
али
да
би
већу
важност
својој
приповетци
дао
окрену
турски
као
што
је
он
мислио
:
—
Валах
и
билах
кардаш
ево
како
се
десило
.
Саали
Бег
-
Мујагић
,
што
но
је
родом
из
Зворника
,
не
може
више
бива
оћима
да
гледа
покор
што
се
ућини
од
дина
и
имана
.
„
Е
бива
—
реће
ми
једноћ
—
овај
везир
бацио
је
и
сарук
и
рз
(
образ
)
под
ноге
.
Нити
слуша
цара
ни
муфтије
.
“
—
Овде
имам
прекиде
причање
па
повуче
два
жестока
дима
из
свог
као
песница
ћилибара
,
и
два
гутљаја
каве
,
па
онда
на
тенани
продужи
своју
причу
:
—
Ефендум
бенум
брате
ми
си
мој
!
реће
ми
Саали
Бег-Мујагић
бива
ово
се
ћудо
и
паћариз
не
море
дуље
трпљети
.
“
Е
бива
рећи
ћу
му
ја
на
то
,
а
шта
ћеш
му
?
ЕФендум
бенум
сила
Бога
не
моли
бива
,
па
шта
ћеш
му
де
?
„
Валах
и
билах
ја
ћу
му
доћи
хака
“
.
реће
он
бива
.
Турци
изјављиваху
своје
чуђење
мумлајући
неке
неразговетне
речи
,
из
којих
се
само
чути
могло
по
које
„
Алах
!
“
,
и
вртећи
главом
,
или
гладећи
своје
браде
.
—
Ама
зар
то
рекао
Саали
Бен-Мујагић
?
.
.
не
вероваше
једна
јуначина
,
која
тако
што
не
би
веровао
за
другога
осим
за
себе
.
—
Јест
бива
то
рекао
исти
Саали
Бен-Мујагић
из
Зворника
ље
!
Ене
га
бива
жива
...
хм
!
—
срдито
увераваше
стари
имам
,
који
беше
ражљућен
,
што
се
његовој
причи
не
верује
.
—
Батали
Ибро
де
!
—
утишкиваху
Турци
прзницу
,
који
је
баш
имао
вољу
да
се
вечерас
с
ким
год
свади
;
па
се
онда
обрнуше
старцу
—
Шта
би
даље
ефендум
?
—
Е
бива
,
шта
ћу
вам
више
дуљит
лакрдију
—
настави
он
достојанствено
—
брате
ми
си
мој
драги
,
што
рекао
Саали-
ага
то
је
ућинио
бива
.
Он
се
пришуња
покрај
везира
бива
те
уђе
за
њим
у
они
безистен
што
ли
је
,
ђе
но
је
бива
,
брате
ми
си
мој
,
сад
ђебана
,
а
он
га
ни
опазио
није
бива
.
Кад
тамо
кардаш
бенум
,
а
оно
везир
ђаурски
клања
бива
,
јере
је
та
ђебана
ефендум
бенум
некада
ђаурска
Ружица
била
...
Обично
имам
тако
по
мало
застајкиваше
у
својој
причи
да
би
дао
времена
онима
што
га
слушаху
,
не
би
ли
се
они
дивили
његовој
речитости
,
и
заиста
после
сваког
тог
почивања
није
изостало
по
које
„
Алах
ил
’
Алах
!
...
“
—
Кад
бива
он
то
угледа
,
он
бактише
и
кидише
те
примлати
ђаурског
пса
!
...
Чича
смешећи
се
засукиваше
свој
брк
гледајући
какве
силе
имаше
његова
прича
.
И
заиста
зачуђено
шапћући
мудре
коралске
изреке
разилажаху
се
обично
Турци
из
својих
кава
после
сваке
овако
чудне
за
њих
приче
.
—
Исто
онако
као
што
се
при
наступању
овог
убијеног
везира
скупљаше
раја
да
се
заједно
обрадују
и
развеселе
,
тако
се
и
сад
ноћу
при
јасној
месечини
могаху
угледати
многе
гомилице
,
само
што
им
се
на
лицима
могао
познати
највећи
страх
и
сумња
место
пређашње
радости
.
Неки
се
договараху
где
ће
да
испосакривају
своје
сјајно
оружје
,
за
које
су
знали
да
ће
им
га
до
који
дан
поотимати
,
како
би
га
у
невољи
сви
скупа
зграбити
могли
да
се
бране
.
Други
опет
стараху
се
да
остале
драгоцености
које
је
за
ово
неколико
година
свак
слободно
носио
склоне
,
а
трећи
се
разговараху
о
јадима
и
страхотама
које
тек
што
се
несу
просуле
по
кукавној
српској
земљи
...
Неки
опет
:
—
Бог
да
му
душу
прости
јаднику
,
он
је
био
анђео
по
Србе
и
по
сваког
поштеног
човека
!
...
захвално
се
сећаху
свог
доброг
везира
,
кога
тако
кукавички
смакоше
.
—
Ала
народе
чудна
удеса
!
...
Он
Србин
,
па
се
потурчио
само
да
својима
добро
чини
,
постаде
везир
,
па
и
опет
,
опет
му
дођоше
главе
!
...
—
Боже
благи
што
ти
је
суђен
часак
!
...
—
А
Бога
ми
браћо
,
да
сам
се
тамо
десио
,
имена
ми
божјега
не
бих
жалио
подметнути
своје
прси
да
онај
крвников
нож
не
дође
до
оног
најпоштенијег
срца
!
...
—
Е
мој
брале
,
па
да
је
вас
двадесет
стало
предањ
,
и
да
је
стрела
оли
зрно
из
пушке
пролетело
кроз
све
вас
;
никоме
не
би
ништа
било
до
ономе
коме
је
дошао
суђен
часак
!
...
—
Божанство
је
то
брате
,
није
шала
!
...
—
Јест
богме
божанство
,
ја
!
...
И
сељаци
кад
изговараху
на
своја
уста
ову
свету
реч
,
свагда
се
скромно
кршћаху
.
Друге
опет
гомилице
овако
зборише
:
—
Тешко
нама
браћо
,
Сали
Бен
-
Мујагић
,
убица
нашег
доброг
везира
стао
је
на
место
њега
!
...
—
Ох
покора
,
што
ће
се
од
нас
да
чини
!
...
—
Ама
је
л
’
то
истина
човече
?
...
—
Кажу
људи
брате
.
Турци
не
могу
да
га
се
нахвале
што
им
је
скинуо
с
врата
халку
,
које
их
је
притезала
па
несу
могли
живети
како
су
они
хтели
,
и
за
то
га
начинише
везиром
,
а
цар
,
веле
,
мора
му
послати
берат
на
везирство
па
још
и
три
туга
,
што
је
тако
јунаштво
учинио
!
...
—
Ама
не
ће
бити
тако
—
сумњаше
други
—
мени
казиваху
људи
да
се
он
не
смеде
примити
везирства
,
већ
да
је
постао
ћаја-
паша
уз
новог
везира
!
...
—
Е
веруј
!
...
—
Тек
свакако
по
нас
наопако
,
јер
и
тај
везир
чији
је
он
ћаја
,
ље
није
бољи
од
њега
,
а
ако
и
јесте
мора
све
онако
радити
као
што
му
ћаја
хоће
,
јер
за
час
може
проћи
као
наш
добри
везир
,
Бог
му
дао
у
рају
насеље
!
...
А
шта
мислите
како
изгледаху
лепа
и
питома
села
српска
,
што
у
потоње
време
тако
живахнула
беху
?
Пуста
,
страховито
пуста
.
Нигде
живе
душе
неси
могао
видети
осим
по
ког
рајетина
,
који
с
обореном
главом
—
као
да
се
стиди
имена
свога
—
промицаше
кроз
пусто
село
у
поље
да
на
њему
као
мрав
ради
,
па
да
с
чемерним
знојем
једва
толико
за
се
заради
колико
да
исхрани
сиротињу
своју
.
Нигде
,
нигде
више
неси
могао
видети
срећна
осмејка
да
благује
на
лепушкастим
обрашчићима
веселих
девојчица
и
невестица
,
јер
неси
могао
ни
њих
видети
.
Оне
сакрише
своје
лепоте
у
мрачне
кућице
,
у
најмрачније
кутове
,
где
нигда
не
ће
видети
сјајнога
сунца
,
нигда
оног
божанства
што
се
зора
зове
,
што
га
лепо
