ПРИПОВЕТКЕ
ДРАГУТИНА
Ј
.
РАНКОВИЋА
СЛАВКО
-
НЕЗНАНА
СРЕЋА
-
У
САМОЋИ
ПРВО
КОЛО
БЕОГРАД
.
Штампарија
Браће
Давидовића
Маћедонска
16
.
,
Дечанска
6
.
1902
.
Цена
1
.
20
дин
.
И
.
Благо
зимско
,
управо
пролећње
сунце
обасјава
улицу
,
живу
,
пуну
света
,
који
иде
својим
послом
тамо
амо
.
Топлина
така
која
се
осећа
само
у
априлу
,
а
не
у
хладном
и
магловитом
децембру
задахњава
свежином
и
полетом
сваку
душу
.
Па
ипак
,
кад
се
погледа
боље
око
себе
,
има
кућа
,
које
изгледају
суморне
и
тамне
,
јер
их
сунце
не
додирује
.
А
по
тој
улици
корача
полако
младић
од
својих
25
година
,
хладан
,
натмурен
,
с
уздигнутим
шеширом
на
глави
.
Немарно
гледа
свет
око
себе
,
т
.
ј
.
никог
и
не
гледа
.
Нешто
размишља
дубоко
у
себи
,
ал
’
шта
—
ко
би
знао
рећи
?
Лаки
поветарац
му
лепрша
капут
,
но
он
се
на
то
и
не
осврће
но
иде
даље
,
даље
,
можда
и
сам
није
знао
куда
?
Кад
граја
на
улици
постане
већа
,
дигне
полако
главу
;
осмејак
му
прелети
преко
лица
,
ал
’
осмејак
тужан
и
пун
досаде
и
опет
продужава
пут
.
—
Здраво
Славко
!
прекиде
му
размишљање
неки
глас
с
друге
стране
!
Он
се
трже
,
погледа
тамо
,
одкуд
глас
долажаше
,
намести
шешир
и
приђе
тамо
.
—
Здраво
Момчило
!
рече
—
како
иде
?
—
Врло
добро
,
драги
мој
филозофе
!
А
шта
си
се
ти
замислио
?
Буди
весео
као
ја
!
Ах
!
морам
ти
испричати
једну
моју
аферу
,
која
ми
се
данас
догодила
,
па
да
ми
даш
свој
суд
,
ал
’
слушај
добро
!
—
Слушаћу
!
Само
ме
немој
дуго
гњавити
!
—
Небој
се
!
Ти
мене
некад
гњавиш
2
сата
,
право
ја
,
да
је
тебе
пола
.
Дакле
,
видиш
,
како
год
узмеш
,
ја
сам
са
сваке
стране
срећан
,
а
ништа
сам
не
радим
иа
њој
.
Стекао
сам
две
жене
.
Она
се
вратила
из
Крагујевца
и
био
сам
код
ње
до
сада
.
Седели
смо
,
ја
сам
држао
њену
руку
у
својој
,
све
ме
је
нешто
копкало
и
гурало
,
да
је
загрлим
и
учинио
сам
.
Сад
осећам
као
неки
терет
;
једнако
ми
је
нешто
у
наручјима
,
као
да
њу
држим
,
а
бојим
се
,
да
руку
отворим
,
да
не
бих
испустио
њену
.
Ето
ти
сад
!
Две
девојке
лажем
.
Шта
мислиш
ти
?
а
?
Славко
се
трже
к’о
из
сна
.
—
То
је
лепо
од
тебе
!
—
Шта
лепо
?
Што
лажем
девојке
,
а
не
знам
дал
’
их
љубим
.
—
Ти
канда
ниси
слушао
мој
говор
.
—
Па
и
нисам
.
Данас
нисам
ни
за
шта
расположен
и
чудим
се
себи
,
какав
сам
ја
човек
...
но
...
манимо
то
да
ти
кажем
свој
суд
:
ти
,
брате
,
не
љубиш
ниједну
и
ако
коју
љубиш
,
љубиш
ону
прву
а
ова
друга
ти
је
само
из
сажаљења
или
сујете
.
Ја
не
бих
никако
волео
,
да
сам
у
твојој
кожи
.
То
је
забавно
,
ал
’
за
таке
,
као
што
си
ти
,
а
за
мене
...
.
па
можда
и
за
мене
—
ко
зна
?
—
Знао
сам
ја
то
и
без
тебе
,
драги
мој
,
но
хајде
да
шетамо
!
Наићићемо
на
нешто
лепо
.
Ено
,
гле
...
она
тамо
!
Ху
!
бре
!
хајд’мо
брже
!
Чини
ми
се
,
да
је
моја
некадашња
.
Брже
бре
!
брже
!
—
У
здрављу
Момчило
!
Ти
знаш
да
од
свега
највише
мрзим
шетњу
.
—
Та
хајде
само
мало
!
до
ћошка
,
па
ја
ћу
те
после
испратити
до
куће
.
Он
пође
!
Дуго
су
тако
ишли
.
Момчило
је
ћеретао
о
свачему
,
а
Славко
му
одобравао
и
ако
ништа
није
чуо
од
његова
говора
.
Он
је
размишљао
сам
,
у
себи
и
изгледало
му
је
досадно
,
да
износи
језиком
оно
,
што
осећа
.
Наједном
прекиде
Момчила
питањем
;
„
имаш
ли
новаца
!
“
—
Немам
сада
,
ал
’
после
подне
ћу
ти
донети
.
-
А
,
знаш
шта
?
Пред
вече
ћемо
ићи
на
једно
место
.
Одвешћу
те
једном
адвокату
.
Тамо
има
увек
лепа
друштва
.
Хоћеш
ли
?
—
Хоћу
!
а
лице
му
се
разведри
и
пође
брже
.
Видиш
ли
,
сад
сам
на
мах
постао
расположенији
,
а
зашто
—
не
знам
.
То
ме
друштво
подсећа
на
Љубу
.
Их
!
шта
ти
ја
нисам
чинио
због
ње
!
Сећаш
ли
се
,
како
сам
је
сваки
дан
дочекивао
при
поласку
у
школу
:
како
ми
је
дала
корпу
и
заранила
то
преко
других
и
напослетку
се
растадосмо
без
речи
.
Сад
,
кад
ме
види
окрене
главу
!
ал
’
свеједно
ми
је
.
Не
волем
је
више
...
не
волем
збиља
!
да
идемо
тамо
.
—
Па
ја
сам
ти
већ
казао
.
Нећеш
се
имати
зашта
љутити
.
Видићеш
,
друштво
је
доста
разборито
и
можеш
га
освојити
часком
за
себе
.
Хеј
,
да
ми
не
смета
говор
,
био
бих
ја
баш
сам
сметењак
!
и
растадоше
се
.
У
дивној
и
величанственој
кући
г
.
Саве
,
једнога
од
првих
адвоката
београдских
скупило
се
лепо
друштво
.
У
сали
,
на
канабету
седи
госпођа
,
домаћица
;
немарно
се
извалила
у
својој
Фотељи
,
а
до
њених
ногу
стоји
мало
псетанце
,
које
чим
неко
уђе
или
јаче
проговори
,
залаје
.
У
страни
,
при
клавиру
седи
јој
ћерка
а
даље
неколико
гостију
—
мушких
и
женских
.
Разговор
се
води
хладно
и
усиљено
.
Некад
се
неко
и
насмеје
досеткама
једнога
старог
пензионара
,
с
већ
проседом
косом
и
млитавим
очима
.
О
г
.
Сави
не
треба
говорити
.
Он
је
и
сувише
заузет
својим
послом
у
канцеларији
,
у
клубу
и
кафани
.
Поред
свег
гласа
,
који
је
уживао
у
престоници
,
ипак
стварног
.
Фактичког
знања
није
имао
толико
.
Није
то
била
душа
,
која
би
вас
могла
задобити
каквим
вишим
идејама
о
свету
,
о
друштву
.
Не
!
то
он
није
имао
;
он
је
био
практичан
човек
,
практичан
до
крајности
.
Из
руку
му
није
измакла
ниједна
већа
парница
и
сваки
је
био
задовољан
њиме
,
који
је
имао
посла
у
суду
,
али
опет
консерватизам
из
њега
је
вејао
.
За
њега
се
није
лепила
сјајна
наука
нових
људи
,
слободоумних
и
пуних
идеала
.
Према
њима
је
био
уздржљив
и
ако
се
није
Отворено
препирао
,
није
никоме
ни
сметао
.
Жена
његова
,
—
Надежда
којој
је
било
преко
35
,
удала
се
за
Саву
врло
млада
у
17
год
.
из
љубави
.
Познали
су
се
на
страни
,
у
Берлину
,
где
су
обоје
били
својим
пословима
.
Он
,
као
ђак
на
универзитету
;
она
као
радознала
,
да
види
свет
људе
,
о
којима
се
и
сувише
начитала
.
Тамо
се
упознају
и
узму
.
Ступању
њиховом
у
брак
није
нико
сметао
,
јер
пред
њим
се
отварао
свет
,
пун
идеала
;
а
пред
њом
не
баш
тако
примамљив
и
она
управо
ни
сама
није
била
начисто
,
шта
би
од
њега
тражила
.
Била
је
образована
,
начитана
,
лепа
и
то
је
све
давало
извесних
дражи
њеној
појави
за
коју
је
и
сама
знала
да
је
лепа
и
тим
се
прилично
поносила
.
Старала
се
,
да
сјаји
у
друштву
,
као
учена
жена
,
као
заштитница
свег
научног
и
лепог
.
До
душе
,
те
њене
способности
нико
није
одрицао
и
сваки
се
трудио
,
да
јој
се
приближи
.
О
осталој
господи
мало
би
се
шта
имало
рећи
.
Онај
стари
пензионер
,
био
јој
је
неки
подалеки
рођак
и
код
ње
је
долазио
из
дуга
времена
,
које
је
својствено
свима
пезионарима
.
Некада
је
и
он
био
нешто
саветник
државни
!
али
у
том
положају
показао
се
исто
толико
назадан
,
као
год
и
у
домаћем
животу
.
Док
му
је
била
жена
жива
,
он
је
чеврљао
од
јутра
до
мрака
и
кратио
тиме
живота
својој
жени
,
која
је
иначе
била
добра
,
примерна
,
и
њежна
супруга
,
прилично
образована
и
вредна
.
После
ње
му
одоше
и
деца
:
син
од
20
и
кћи
од
15
година
.
Њих
је
волео
њежно
,
премда
је
у
њиховом
васпитању
имао
настраних
идеја
и
непрактичних
начина
.
Желео
је
а
тако
је
и
чинио
,
да
му
се
деца
не
мешају
с
осталом
„
грађанском
,
простачком
децом
а
и
поступао
је
с
њима
онако
,
како
ниједан
не
би
чинио
и
дочекао
је
да
му
син
у
17
и
кћи
у
14
год
.
играју
лутке
.
Други
господин
,
онај
што
седи
спрам
домаћице
официр
је
у
оставци
.
До
њега
му
је
жена
,
омалена
,
пуначка
,
с
лепим
витицама
и
ко
би
погледао
на
њих
двоје
,
морао
би
се
чудити
контрасту
,
који
је
међу
њима
.
Он
прешао
40
,
ал
’
изгледа
да
има
више
од
50
,
згурен
,
нос
му
кукаст
,
а
она
тек
30ту
напунила
и
у
пуном
јеку
своје
лепоте
,
која
пре
одбија
но
што
привлачи
својом
некако
хладном
позитуром
.
Деце
нису
имали
,
а
то
је
давало
повода
многобројним
свађама
у
кући
и
сумњичењима
.
Човек
је
пак
имао
својих
начела
,
којих
се
држао
слепо
и
предано
и
никоме
не
би
допуштао
,
да
се
у
његовом
присуству
та
начела
нападају
.
Ако
би
ко
год
то
учинио
,
он
би
само
жмиркао
очима
,
млатао
рукама
и
тако
га
гледао
неким
погледом
,
који
као
да
би
значио
:
„
е
,
мој
брајане
,
штета
што
си
тако
жутокљун
!
и
ватрено
би
говорио
,
не
пазећи
ништа
при
томе
и
тако
се
десило
,
да
је
једном
приликом
оборио
ноте
с
клавира
.
Сав
се
једног
унезверио
и
мислио
да
ће
бог
зна
шта
бити
,
али
оно
ништа
,
само
су
се
смејали
а
Милица
се
наљутила
,
што
јој
је
најновије
ноте
,
које
је
тих
дана
добила
—
поцепао
.
Сад
је
седео
,
као
што
рекосмо
спрам
домаћице
,
гледао
чисто
шупље
преда
се
и
нешто
мислио
о
најновијим
пушкама
,
које
су
стигле
за
српску
војску
,
.
—
Ето
,
видите
,
господо
—
рече
он
—
да
смо
ми
добили
те
пушке
пре
4
—
5
год
.
ми
бисмо
отерали
Турке
далеко
од
Косова
!
Хеј
,
хеј
—
стаде
се
вајкати
—
ништа
ми
Срби
нисмо
,
свуд
смо
немарни
—
т
.
ј
.
наши
управљачи
.
Ал
’
да
сам
ја
министар
,
знате
шта
бих
учинио
?
хоћете
ли
погодити
баш
?
—
Ја
ћу
да
погодим
Мишо
!
рече
Милан
(
пензионар
)
—
Да
чујем
!
и
зачкиљи
очима
у
њега
а
помисли
:
„
шта
ли
ће
сад
овај
рећи
?
“
Ти
би
лепо
,
рече
Милан
—
направио
велики
зајам
код
Ратшилда
и
купио
топове
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
смејаше
се
Миша
—
није
рђаво
,
ал
’
то
нисам
мислио
.
—
Заложили
бисте
све
наките
за
војску
!
упаде
живо
у
реч
госпођа
.
—
Није
,
није
!
Дакле
не
знате
!
е
да
вам
кажем
!
Укинуо
бих
адвокате
—
Адвокате
!
викну
Надежда
—
па
ви
се
шалите
!
Зашто
баш
њих
?
—
Зато
;
што
би
кој
’
грош
више
остао
народу
,
који
би
он
дао
војсци
.
Даље
,
укинуо
бих
све
саветнике
,
јер
они
не
раде
ништа
и
напослетку
све
гимназије
—
Саветнике
!
гимназије
!
скочише
сви
пренеражени
—
то
није
могуће
.
—
Сасвим
:
Гимназије
нам
стварају
пролетаријат
будући
,
мноштво
чиновника
,
који
се
неће
моћи
где
сместити
.
Кад
наше
буду
све
српске
земље
онда
их
можемо
поново
отворити
.
За
сад
нам
не
требају
!
Шта
ће
радити
ти
људи
?
Па
нек
’
раде
,
што
сви
други
раде
!
умеша
се
Милица
.
То
би
био
велики
грех
према
просвети
,
према
науци
!
И
зар
бисте
ви
жртвовали
те
најдрагоценије
плодове
човековог
ума
?
—
Шта
ли
је
овој
сад
?
и
предвиђајући
буру
,
која
ће
наступити
чим
Миша
отвори
уста
рече
:
—
Милице
,
одсвирај
нам
ону
Фантазију
Шубертову
!
Она
послуша
,
седе
за
гласовир
,
преврну
ноте
и
отпоче
испрва
тихо
,
па
после
све
јаче
и
јаче
.
Звуци
се
разлегаху
по
дворници
,
сви
ћутаху
а
она
гледа
у
жице
и
пресече
на
мах
једним
брзим
акордом
...
сви
се
згледаше
.
Приђе
после
прозору
и
одгурну
завесу
.
Јасна
месечина
се
видила
на
небу
,
звезде
лебдијаху
по
огромној
васијони
.
Једна
звезда
прелети
преко
њега
,
а
она
је
погледа
и
опет
се
врати
гласовиру
,
ал
’
из
њега
сад
избијаху
неки
весели
и
хитри
звуци
:
њежни
прстићи
прелетаху
по
жицама
,
друштво
се
расположи
и
поче
смејати
а
она
оде
збуњено
на
своје
место
до
мајке
.
—
Шта
ти
је
?
упита
је
—
што
си
тако
невесела
?
—
Нисам
ништа
.
Глава
ме
мало
боле
и
то
је
све
.
Пољуби
ме
,
мама
,
па
ће
брзо
проћи
.
Надежда
је
пољуби
у
чело
и
приђе
ближе
гостима
.
Миша
је
баш
причао
,
како
је
у
рату
пресекао
једнога
турског
коњаника
до
седла
,
како
је
изгубио
своју
капу
,
па
метнуо
фес
а
његови
га
ухватили
и
мислили
да
је
Турчин
и
одлежао
је
од
батина
10
дана
.
Сви
се
почеше
у
глас
смејати
.
—
То
вам
није
баш
било
пријатно
,
јелте
?
упита
Милица
.
Па
није
да
боме
!
Није
шала
добити
онолике
батине
.
Од
тог
доба
никад
не
бих
тако
штогод
чинио
.
Послужитељ
у
том
уђе
у
салу
:
„
господин
Момчило
с
једним
другом
—
рече
.
Надежда
скочи
—
нареди
да
одмах
уђу
.
Видело
се
,
да
је
он
добро
познат
ту
,
јер
га
примише
усрдно
и
просто
.
—
Ово
је
мој
друг
Славко
Петровић
,
свршени
„
филозоф
!
представи
га
он
.
Миша
нешто
промрља
и
погледа
на
новајлију
мало
с
висока
а
Милан
га
предусрете
с
хладном
учтивошћу
.
Даринка
жена
Мишина
се
грацијозно
поклони
а
Мицан
пошто
се
поздрави
,
врати
се
на
старо
место
.
—
Ево
,
кумо
,
довео
сам
вам
овог
опасног
прогресисту
о
коме
сам
вам
пређе
говорио
.
—
Шта
,
господине
,
ви
сте
прогресиста
?
упита
пренеражено
Миша
,
а
Милица
се
насмеја
његовом
страху
.
—
О
,
та
није
то
тако
опасно
,
као
што
ви
мислите
!
Бити
прогресиста
данас
сасвим
је
обична
ствар
.
Време
је
већ
да
пренемо
из
дубоког
сна
,
да
и
ми
нешто
учинимо
на
бољитку
наших
прилика
и
одношаја
у
друштву
...
—
У
које
спадају
и
жене
,
прекида
га
Надежда
.
—
Та
молим
вас
госпођо
,
—
узвикну
Миша
—
ви
се
само
тим
женама
бавите
,
к’о
да
ми
немамо
преча
посла
?
—
То
је
сасвим
добро
—
настави
Славко
—
егоизам
је
човеку
урођен
и
сваки
гледа
да
извуче
што
више
користи
за
себе
.
У
осталом
то
је
сасвим
и
оправдано
.
Жене
су
код
нас
у
потиштеном
положају
и
дати
им
права
,
која
траже
,
ништа
лепше
!
Добили
бисмо
више
умних
снага
,
које
су
нама
тако
потребне
.
У
друштву
треба
да
има
слоге
и
љубави
,
јер
на
томе
се
све
оснива
,
па
може
ли
бити
тога
:
кад
је
једна
половина
осуђена
на
ропство
?
„
На
што
тол’ке
међе
међу
народима
?
узвикује
Ламартин
,
а
ја
бих
узвикнуо
,
на
што
тол’ке
међе
међу
људима
?
И
зар
има
некога
од
нас
,
да
је
већи
од
другога
?
Једнакост
,
то
је
главно
начело
свију
људи
,
који
теже
слободи
и
то
ће
начела
једног
дана
освојити
све
сталеже
.
Миша
гурну
Милана
и
шапну
му
!
„
ово
је
социјалност
!
“
ал
’
изгледа
ми
,
да
није
празна
глава
одврати
му
овај
.
Славко
часком
освоји
цело
друштво
и
сви
га
слушаху
с
’
пажњом
.
Његов
звонски
глас
је
одјекивао
по
сали
,
а
главу
је
мало
нагао
и
погледао
је
импозантан
.
Милица
седи
до
мајке
па
ћути
;
и
њу
је
дирнуо
разговор
овога
младића
,
који
јој
се
чињаше
образован
,
много
образован
.
А
Славко
поче
говорити
о
друштву
,
о
његовом
уређењу
;
брзо
пређе
на
културу
,
филозофију
,
а
она
два
ока
до
Надежде
,
као
да
му
даваше
потстрека
за
што
живље
говорење
.
Наједном
се
ућута
,
погледа
преда
се
и
као
да
се
замислио
,
а
сви
чекиваху
нешто
ново
.
—
Дати
права
једном
сељаку
,
као
и
образованом
човеку
—
узе
Милан
—
не
разумем
.
Свуда
морају
бити
класе
:
једна
која
господари
,
а
друга
,
која
слуша
.
Не
мора
све
знати
онај
сељак
,
шта
се
овде
ради
:
јер
кад
би
то
знао
,
напустио
би
свој
плуг
и
тада
шта
би
било
?
Нама
је
сад
добро
ослободили
смо
државу
.
—
Требали
сте
рећи
:
ваши
дедови
!
утаче
се
Милица
.
—
Па
свеједно
и
наши
дедови
!
Како
њима
није
сметало
ништа
ово
данашње
наше
уређење
па
су
живели
боље
но
ми
сада
?
—
Друго
смо
ми
,
а
друго
они
,
рече
Надежда
,
данас
се
је
свет
променуо
и
ја
мислим
,
да
ми
треба
нешто
више
да
знамо
од
њих
.
—
Господо
,
то
је
оно
детињасто
обожавање
старине
,
узвикну
Славко
.
Ми
смо
им
заиста
дужни
за
своје
ослобођење
,
ал
’
зар
зато
да
их
наградимо
ценом
своје
среће
?
Не
!
никако
!
Свака
хвала
и
част
њима
,
ал
’
ми
несмемо
бити
назадни
и
као
што
је
врло
лепо
госпођа
казала
,
времена
нису
једнака
.
Оно
,
што
је
њима
било
добро
,
нама
није
.
Дух
њихов
је
био
патријахалан
,
али
назадан
;
садави
дух
је
модеран
и
немогуће
би
било
увести
наново
ту
патријахалност
.
Нас
срећа
чека
,
слобода
и
без
ње
нема
ништа
.
—
Ништа
вам
то
не
вреди
!
узвикну
жестоко
Милан
,
људи
,
који
су
на
управи
никад
то
неће
допустити
!
—
Али
они
неће
вечито
живети
и
кад
помру
долази
ново
коло
људи
млађег
нараштаја
,
с
новијим
идејама
.
—
Хе
,
господине
,
уплете
се
Момчило
—
али
ми
знамо
мало
и
нашки
.
Када
реакција
преврши
меру
,
ми
онда
демонстрацију
па
готова
посла
.
—
Ух
,
Момчило
,
рече
Милица
,
ти
би
само
батином
?
—
Такав
вам
је
он
,
госпођице
!
Док
смо
били
у
гимназији
,
био
је
права
убојица
.
—
А
ти
ћуталица
!
Но
обоје
су
нас
ценили
Задатак
из
књижевности
,
сећаш
ли
се
,
да
смо
најбоље
радили
?
Но
нисам
ја
тако
одушевљен
као
Славко
Данас
волим
ово
,
сутра
оно
;
данас
ову
девојку
сутра
ону
,
ћуд
мењам
сваког
дана
.
Ја
сам
човек
за
себе
.
Не
џапам
се
толико
и
прво
гледам
,
да
себе
подмирим
,
па
за
друго
шта
остане
.
Ипак
нисам
егоиста
,
као
што
би
се
могло
мислити
.
Дам
сваком
,
узмем
од
свакога
.
И
сад
ко
је
крив
свему
томе
!
Нико
други
до
васпитање
?
Променио
сам
сто
кућа
до
12
.
године
,
после
сам
скитао
и
богме
у
тој
скитњи
и
сам
и
стекао
,
што
имам
.
Верујте
ви
мени
,
да
само
у
скитњи
човек
се
може
чему
научити
.
Испитује
разне
карактере
,
упоређује
их
са
својим
и
тако
зна
.
—
Главна
основа
свему
лежи
у
васпитању
,
прекиде
га
Славко
.
Како
упутите
дете
,
тако
ће
и
бити
.
Све
његове
мисли
морате
да
изнађете
,
да
га
пуштате
у
свет
и
добар
и
рђав
,
ал
’
тако
да
добар
преовлађује
.
Кад
кажем
рђав
,
нисам
мислио
онај
злочиначки
већ
мало
несташан
и
разуздан
јер
добро
лечи
зло
,
а
зло
добро
.
Иначе
једнострано
васпитање
ништа
не
вреди
,
јер
ћете
тим
дочекати
:
или
да
вам
деца
буду
размажена
или
покварена
.
—
Браво
!
браво
!
ускликну
Надежда
—
ви
врло
лепо
судите
!
Славко
се
лако
поклонв
,
а
Милан
се
намршти
.
—
Децу
треба
васпитавати
у
строгости
—
рече
Миша
.
—
Тим
бисте
их
учинили
туњавом
и
та
деца
никад
неби
имала
своје
воље
,
одговори
Славко
поче
разлагати
разне
методе
о
васпитању
.
Изнесе
,
како
педагогија
мало
помаже
како
она
и
није
наука
,
како
поред
све
пажње
,
родитељи
мало
имају
од
ње
користи
и
да
је
најглавније
познавање
дечије
душе
и
сузбијање
свих
рђавих
навика
,
ал
’
не
никаквим
правилима
Надежда
се
дивила
његовом
ванредном
знању
,
радовала
се
што
је
таког
човека
привукла
у
своју
кућу
а
Милица
се
дивила
његовом
гласу
,
који
је
звучао
као
музика
.
Једино
Дара
од
целога
друштва
за
све
време
ћуташе
.
Надежда
је
упита
.
—
Шта
си
се
ти
Даро
,
ућутала
?
Прослови
и
ти
коју
!
—
А
шта
бих
рекла
?
одврати
ова
немарно
.
Цео
свет
је
данас
глуп
.
Јуче
ми
дође
неки
рођак
и
чим
се
поздрави
потрчи
за
новине
па
још
у
собу
,
коју
сам
ономад
спремила
.
Не
пази
тај
што
ми
наноси
блата
,
што
ми
каља
ћилимове
већ
поред
свега
задимани
цигаром
.
Пожутеше
ми
зидови
и
завесе
...
.
—
Тај
много
мари
за
етикецију
!
насмеја
се
Надежда
.
—
Да
,
да
!
мука
је
то
са
светом
,
рече
Милан
пролази
поред
мене
и
скида
ми
шешир
као
да
смо
другови
,
а
овамо
сам
много
старији
од
њега
и
положајем
и
годинама
.
Но
на
то
бати
и
не
гледам
толико
...
.
—
Право
имате
—
одобри
Милица
—
право
образовање
не
састоји
се
у
етикецији
већ
у
нечем
другом
.
—
Врло
лепо
судите
,
госпођице
!
Кам
’
среће
да
тако
сви
мисле
!
Она
се
застиди
,
порумени
и
нешто
промуца
.
—
„
Ова
ми
се
девојка
већ
свиди
“
помисли
у
себи
Славко
.
Ово
није
од
обичних
девојака
,
види
се
да
је
начитана
.
—
Дал
’
пишете
,
госп
.
Славко
?
упита
га
Надежда
.
Човек
,
кад
има
знања
,
треба
да
га
и
другима
преда
.
Тим
ради
и
на
своју
славу
и
на
корист
ближњега
.
—
Не
!
ја
не
пишем
ништа
,
премда
сам
толико
мислио
о
томе
.
Да
тежим
за
славом
,
не
поричем
,
јер
нема
човека
који
не
тежи
за
њом
,
ал
’
ја
сам
невешт
у
том
послу
.
—
Невешти
сте
!
повикаше
сви
сем
Даре
—
није
могуће
.
—
Шали
се
само
он
,
шали
,
одговори
Момчило
.
Писао
је
нешто
мало
и
штампао
.
—
А
то
врло
мало
вреди
,
прекиде
га
Славко
.
—
Ипак
вреди
,
дакле
,
нешто
?
—
то
и
сами
признајете
—
рећиће
Надежда
.
Пишите
ви
,
пишите
—
ја
вам
желим
од
срца
среће
у
писању
.
Треба
створити
дела
,
дела
...
—
Хвала
!
—
Ви
се
бавите
филозофијом
,
рече
Милан
-
ал
’
ја
се
с
њом
ни
мало
не
слажем
.
Ништа
у
њој
није
стално
.
До
сада
су
се
толике
теорије
променуле
и
тако
ће
се
вечито
мењати
и
ни
за
једну
се
не
може
рећи
:
не
,
ова
је
тачна
.
“
Ко
би
знао
рећи
,
шта
покреће
човека
на
мишљење
.
Прво
су
мислили
нека
виша
сила
,
после
осећање
а
сад
околности
.
Прва
ми
изгледа
најјаснија
а
с
другим
двема
се
немогу
никако
сложити
.
—
Ту
се
варате
.
Чим
сте
сагласни
с
првом
теоријом
,
значи
да
нападате
на
свест
човекову
.
Ма
да
нас
свест
може
варати
,
она
је
тачна
,
кад
јој
се
додаду
друге
две
.
Све
,
што
је
у
свету
влада
се
по
извесном
закону
и
то
закону
морања
.
Ништа
ми
не
чинимо
по
својој
вољи
,
већ
по
вољи
тога
закона
.
Но
покрај
свега
тога
ја
мислим
да
иста
тако
и
осећање
делује
на
човека
и
да
скуп
од
осећања
коме
је
узрок
ипак
на
пољу
и
околности
чине
тај
закон
морања
.
И
сад
ако
размислимо
,
зашто
све
то
чинимо
,
нашто
нам
мишљење
,
не
бисмо
могли
одговорити
и
отишли
бисмо
одмах
у
песимизам
...
—
У
песимизам
!
То
је
и
најбоље
,
рече
Момчило
.
Само
кад
се
дубље
упусти
у
ствар
,
човек
мора
доћи
до
тог
(
сазнања
,
нарочито
кад
знамо
,
шта
нас
на
крају
чека
.
—
Имаш
право
?
одговори
Славко
—
сам
сам
много
пута
долазио
до
тог
закључка
и
увек
сам
се
отргао
од
њега
,
ал
’
признајем
с
тешком
муком
.
Човек
треба
да
живи
,
да
ради
па
ма
само
из
дуга
времена
.
—
Да
ради
?
узвикну
Дара
—
а
шта
?
_
Да
угађам
овом
свету
и
да
се
бринем
о
њему
!
Шта
си
ти
добио
,
Мишо
,
што
си
се
борио
?
—
пензију
а
толики
други
се
сладе
!
Живим
ја
за
себе
,
проводим
се
...
ха
!
баш
се
сад
сетих
!
Јуче
сам
видела
ђенерала
Тихомира
.
Јавио
ми
се
.
То
је
красан
човек
па
каваљер
,
да
му
нема
равна
.
Стар
а
онакав
!
Чујем
,
да
ће
скоро
правити
игранку
у
кући
ала
ће
бити
лепо
!
Биће
велика
интелегенција
.
—
Момчило
—
шапну
Славко
,
гле
ове
уображене
будале
.
—
Хе
,
ти
незнаш
још
ништа
,
што
ја
знам
.
Она
мисли
,
да
је
најпаметнија
.
Чим
види
у
кога
већег
од
себе
нешто
,
одмах
би
и
она
то
;
с
том
разликом
,
што
све
схаћа
буквално
.
Иначе
то
је
тиква
једна
;
само
зна
за
Калимегдан
и
изопачену
етикецију
!
Ја
је
сажаљевам
!
—
Шта
си
радила
јуче
,
Даро
—
упита
је
Надежда
.
—
Тресла
сам
собе
.
Мој
Миша
никако
неће
да
узме
слушкињу
,
но
све
морам
сама
.
Мислила
сам
даћу
као
жена
провести
мало
мирније
,
а
оно
наопако
.
Штета
,
бога
ми
,
штета
!
Не
мегу
никуд
изаћи
од
посла
.
Сав
свет
иде
у
Топчидер
на
овако
лепом
времену
,
а
ја
седим
код
куће
...
—
Ко
ти
брани
да
шеташ
?
рече
јој
Миша
.
Прођи
се
,
кад
те
тако
вуче
срце
за
шетњом
!
о
њој
само
и
мислиш
.
Иди
!
—
Није
те
срамота
да
тако
говориш
!
Сад
иди
,
а
код
куће
навалиш
на
мене
к’о
на
белу
врану
.
Тешко
мени
с
таким
мужем
!
За
камен
да
сам
се
венчала
,
боље
би
било
.
—
Даро
,
Даро
—
теши
је
Надежда
—
зар
ти
мораш
све
да
примиш
срцу
,
што
ти
муж
каже
?
Мани
се
,
бога
ти
!
—
Ја
,
јест
,
али
чујеш
ли
ти
мужу
?
Нећеш
ме
више
мучити
,
то
знај
!
—
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
он
.
Иди
будало
,
иди
!
Само
што
овде
то
причаш
?
—
Хоћу
,
да
причам
!
Нек
’
цео
свет
зна
,
какав
си
!
Доста
сам
ћутала
,
доста
сам
била
робиња
.
Више
нећу
!
нећу
!
Госпођа
је
поче
стишавати
а
Славко
узе
брзо
да
прича
о
улози
жене
у
породици
.
Навео
је
,
како
жена
треба
да
буде
слободна
,
али
тако
исто
да
се
мора
обазрети
и
на
кућу
.
У
кући
треба
она
да
мотри
на
све
,
а
не
да
се
сва
ослони
на
млађе
.
Њена
рука
треба
свуда
да
се
види
,
јер
она
је
стуб
кућни
.
„
Што
се
тиче
мене
—
продужи
—
ја
налазим
да
је
највећа
срећа
у
кући
.
Имате
кога
да
вас
дочека
,
испрати
,
да
вас
разведри
у
часовима
туге
...
.
—
Али
има
много
и
горчине
!
рече
Надежда
.
Шта
мислите
,
кад
су
деца
болесна
!
Ух
!
мант’е
се
!
Истина
,
деца
то
све
заглађују
,
али
где
су
деца
размажена
,
ту
је
права
мука
!
С
овом
,
показујући
на
Милицу
,
нисам
имала
муке
скоро
никакве
.
Она
ми
је
прави
анђео
,
само
хоће
да
мало
мудрује
.
И
Надежда
је
њежно
поглади
по
бујној
коси
,
а
Славко
боље
погледа
у
ту
малу
мудрицу
,
у
њене
крупне
и
црне
очи
и
говораше
даље
,
ал
’
скоро
искључиво
за
њу
.
Наскоро
се
друштво
поче
разилазити
.
Миша
рече
да
треба
све
жене
пустити
као
тичице
у
слободу
па
ће
кад
огладне
саме
доћи
;
а
Милан
:
да
жене
треба
држати
строго
и
не
дати
им
никад
,
да
раде
по
својој
вољи
.
Надежда
и
Славко
се
ватрено
препираху
а
Момчило
изјави
,
да
би
он
гледао
,
да
увек
има
по
неколико
жена
.
При
растанку
,
-
Надежда
позва
најљубазније
Славка
,
да
их
походи
.
Кад
се
руковао
с
Мицом
,
учинило
му
се
,
да
јој
је
рука
много
врела
и
да
дрхти
,
што
је
он
приписивао
случају
.
Кад
је
отишао
кући
,
био
је
збуњен
,
нерасположен
.
Милица
никако
да
сиђе
с
памети
и
час
је
замишља
,
како
седи
до
мајке
а
час
,
како
гута
његове
речи
.
После
помисли
у
себи
,
што
није
,
кад
су
га
питали
,
казао
ди
је
штампао
доста
својих
приповедака
,
да
су
се
сви
повољно
изразили
о
њима
и
мислима
.
Но
то
било
хваљење
—
присети
се
опет
—
зато
је
боље
овако
.
Лепа
је
бадава
!
мора
се
признати
.
Па
још
и
образована
.
И
тако
се
једнако
претура
по
кревету
,
мисли
како
ће
јој
задобити
наклоност
.
Петли
други
почеше
певати
,
а
он
још
не
спава
,
а
у
исто
време
и
Милици
бучи
глава
од
синоћњег
разговора
.
Размишља
о
речима
његовим
и
присећа
се
реда
,
којим
је
говорио
.
Шта
је
мислила
тада
?
Мислила
је
,
како
је
он
уман
човек
,
како
га
сви
узносе
и
ова
зажели
и
сама
,
да
може
један
део
његове
славе
носити
.
Брзо
се
отргне
од
тих
мисли
.
Покаје
се
,
што
је
зажелела
да
се
туђом
славом
поноси
и
горко
поче
себи
пребацивати
.
У
мах
јој
паде
тешко
и
криво
.
Зар
она
да
кога
оштете
!
„
Ах
!
то
је
била
детињска
жеља
!
тешаше
саму
себе
.
Ја
нисам
мислила
озбиљно
.
Хтела
сам
,
да
се
пред
њим
покажем
као
учена
,
а
он
,
ко
зна
шта
мисли
о
мени
!
Мисао
за
мишљу
иде
,
кревет
је
тесан
постао
,
а
глава
никако
да
се
намести
на
јастуку
и
све
пада
доле
.
Сети
се
комплимента
,
који
јој
је
дао
и
то
је
охрабри
.
„
Ал
’
што
ја
мислим
о
томе
?
Зашто
ће
ми
слава
и
знање
?
и
решавајући
тај
тешки
проблем
и
заспи
,
а
месечина
кроз
шкрипуте
завесе
обасја
бело
и
дивно
лице
Миличино
.
ИИ
Сутрадан
Момчило
дође
Надежди
сам
и
она
га
врло
лепо
прими
.
„
А
где
је
г
.
Славко
?
—
упита
—
што
га
ниси
довео
?
—
Па
зар
он
не
зна
где
је
ваша
кућа
,
но
морам
ја
да
га
водим
?
У
осталом
нисам
га
ни
видео
;
скитао
сам
по
Београду
и
хватао
појединце
за
студирање
карактера
.
—
Вас
двоје
сте
добри
другови
?
—
Јесмо
!
Само
он
је
мало
ћутљив
,
мрзи
да
шета
а
ја
баш
у
том
уживам
.
Манем
све
па
јури
по
улицама
!
а
он
се
завуче
у
собу
па
само
ради
и
пише
.
Зар
није
то
лудо
?
Овако
лепо
време
,
а
он
седи
у
соби
!
То
не
би
ни
ђаво
поднео
!
—
Добро
!
добро
!
Знам
те
,
да
си
скитница
,
само
ми
причај
штогод
о
њему
и
његовом
животу
.
—
Шта
да
вам
причам
?
Ја
сам
дошао
за
часак
,
па
одмах
идем
.
Моје
је
време
скупоцено
.
Треба
много
шетати
,
да
бих
се
развио
.
Знате
оно
:
у
здравом
телу
здрава
је
и
душа
.
Кад
сам
слаб
,
како
ћу
испитивати
разне
карактере
?
...
О
њему
мало
знам
и
што
знам
то
је
из
његова
причања
.
Родитељи
су
му
били
богати
.
Отац
му
је
био
трговац
.
Из
ране
младости
показивао
је
наклоност
усамљености
и
размишљању
.
Доцније
отац
му
пропаде
а
он
неко
време
напусти
школу
—
читаве
2
год
.
Некако
се
деси
да
му
умре
мајка
а
осташе
деца
и
он
је
био
најстарији
међу
њом
.
Несрећа
поче
терати
са
свих
страна
ту
породицу
,
коју
су
неки
завидљивци
сумњичили
.
Једва
продужи
школу
помоћу
с
једне
стране
,
а
та
је
помоћ
била
толика
,
да
не
умре
од
глади
.
Он
настави
школу
а
његови
му
се
растурише
.
Од
њих
четворо
остало
је
двоје
само
:
он
и
брат
један
,
а
жив
му
је
још
и
отац
:
Он
их
све
издржава
.
Сестре
му
је
нестало
а
тако
исто
брата
недавно
.
То
му
је
много
нашкодило
и
због
тога
се
страшно
једи
.
Постао
је
још
замишљенији
и
ако
по
неки
пут
веселост
избије
из
њега
,
то
је
тренутно
и
као
да
је
израз
усиљавања
,
да
би
се
отресао
туге
.
Ако
је
весео
,
то
је
разуздано
весео
и
после
тога
обично
настаје
туга
,
кајање
што
је
такав
био
.
То
је
све
што
знам
о
њему
и
његовом
животу
а
иначе
је
спреман
човек
,
одушевљен
за
истину
и
идеале
и
славољубив
.
Само
што
та
славољубивост
није
гола
жеља
са
славом
,
већ
жеља
да
помогне
,
нешто
општој
ствари
,
општем
развитку
.
Што
се
мене
тиче
,
ја
се
не
слажем
с
њим
у
том
погледу
.
Ја
сам
човек
за
себе
и
ако
сам
некада
мислио
као
он
;
сад
сам
се
мануо
тих
трица
.
Живим
на
свој
начин
и
што
и
урадим
корисно
то
је
случајно
.
Сву
своју
науку
за
живот
црпим
из
шетње
,
из
мешања
с
људима
и
ако
што
отуд
сазнам
,
добро
;
ако
не
—
опет
—
добро
.
Код
њега
већ
није
тако
.
Он
би
хтео
да
му
други
дође
на
ноге
а
он
да
их
испитује
.
Мало
излази
у
друштво
,
мало
се
меша
али
много
зна
,
много
је
даровит
и
имаће
сјајну
будућност
.
Има
ипак
нешто
,
од
чега
он
пати
и
све
ми
се
чини
,
да
неће
бити
срећан
у
животу
.
Зашта
је
то
не
знам
—
извесно
;
али
мислим
да
би
тога
нестало
,
кад
би
му
се
прилике
побољшале
.
.
Је
л
’
вам
доста
,
кумо
?
Ја
морам
ићи
,
да
не
бих
дангубио
!
—
Стани
мало
!
стани
!
а
мислиш
,
да
би
се
променио
с
променом
околности
?
—
Мислим
ал
’
не
извесно
.
Можда
ће
тада
бити
несрећнији
!
Шта
му
знам
?
Нисам
у
његовој
кожи
.
Он
тежи
за
нечим
,
а
за
чим
—
тешко
би
било
рећи
.
Док
жели
славе
,
док
жели
да
се
загњури
у
рад
,
дотле
му
је
ипак
нешто
празно
,
ипак
му
нешто
недостаје
.
У
том
неко
куцну
на
врата
—
„
Напред
!
викну
Надежда
.
Уђе
Милица
,
рукова
се
с
Момчилом
и
одмах
загрли
мајку
некако
сметено
.
—
Но
шта
ти
је
?
—
упита
је
мајка
—
да
ти
није
зло
?
—
Није
ми
ништа
.
.
ништа
а
сузе
јој
пођоше
и
она
се
силом
слобођаше
.
—
Та
лудо
,
што
не
кажеш
мајци
?
Шта
ти
је
?
Ваљда
треба
да
знам
и
ја
!
—
Треба
да
знаш
...
—
Отац
хоће
да
ме
уда
за
г
.
Перу
секретара
и
чим
то
изрече
,
опет
сакри
главу
на
грудима
мајчиним
.
—
Иди
,
лудо
,
ала
си
ме
уплашила
!
Отац
те
не
даје
силом
,
но
ако
ти
хоћеш
.
Ми
смо
разговарали
о
томе
.
—
Ја
нећу
!
не
волем
га
!
—
Их
баш
си
ти
будала
!
Момчило
ће
јој
рећи
—
ја
да
сам
на
твом
месту
,
одмах
бих
се
удао
.
Чудна
ми
чуда
!
Човек
је
леп
,
поштен
,
добар
.
—
и
празан
—
доде
она
.
—
Па
ако
!
Но
збогом
!
Ви
ме
задржасте
и
сувише
.
Сад
је
прошло
време
.
Никад
не
треба
имати
са
женама
посла
.
—
Слушај
,
Мицо
—
Надежда
ће
,
чим
Момчило
оде
—
морам
ти
рећи
оно
,
што
мало
пре
нисам
могла
:
г
.
Пера
ја
заиста
лепа
партија
и
премда
нећу
да
ти
намећем
своју
вољу
,
ипак
бих
волела
да
стекнем
таког
зета
.
Свршио
је
лисанс
у
Паризу
,
од
добре
је
породице
,
има
леп
положај
,
па
зар
није
то
довољно
једној
девојци
.
?
—
Ал
’
мама
,
ти
ниси
никад
тако
говорила
мени
!
Увек
си
говорила
,
да
је
најбоље
да
срце
ради
у
тим
питањима
и
ја
ћу
тако
да
чиним
.
Ја
са
њим
не
бих
била
срећна
,
јер
га
не
волим
.
Несносан
ми
је
тај
извештачени
свет
,
у
коме
је
све
натегнуто
и
пусто
.
Ако
ме
волиш
,
мама
,
нећеш
тако
чинити
!
Је
ди
,
мајчице
,
да
нећеш
.
Ја
знам
добро
,
колико
ме
волиш
—
Но
добро
,
добро
!
Ја
те
нећу
наморавати
,
само
сад
све
зависи
од
оца
.
Ти
знаш
,
да
он
не
трпи
поговора
у
млађега
.
—
Неће
ни
он
,
мама
,
кад
ти
не
пристајеш
на
то
.
Он
ће
се
одрећи
те
намере
,
чим
ти
кажеш
,
и
поче
је
грлити
и
љубити
а
она
се
стаде
смешити
и
на
том
се
сврши
.
Надежда
оде
оставивши
је
саму
.
Седе
и
поче
читати
неку
књигу
,
али
и
то
је
очевидно
мрзело
.
Претураше
лишће
редом
и
као
да
нешто
тражаше
.
Па
онда
баци
књигу
и
узе
другу
.
Случајно
наиђе
на
једно
место
у
њој
,
у
коме
се
говори
о
женама
и
еманципацији
њиховој
.
Писац
жели
,
да
жене
само
гледају
своја
посла
и
да
за
њих
није
никакво
умовање
.
„
Е
,
гле
ти
сад
?
—
помисли
у
себи
—
то
значи
да
ја
будем
глупа
и
да
целог
века
ништа
не
сазнам
више
о
овом
свету
Да
л
’
је
то
право
?
Оно
заиста
не
треба
претеривати
,
но
се
мало
обазирати
и
на
своју
кућу
...
Гле
!
па
то
је
говорио
синоћ
и
г
.
Славко
!
Лепо
је
излагао
!
Уман
човек
!
А
ја
!
Зашто
и
ја
не
знам
толико
као
он
?
Волела
бих
,
да
ми
је
он
учитељ
и
да
ми
показује
све
,
што
не
знам
.
Но
он
можда
не
би
хтео
?
“
Устаде
и
поче
се
шетати
по
соби
а
у
ушима
јој
звоне
последње
речи
,
које
је
изговорила
.
„
Не
би
хтео
,
а
нога
за
потврду
тога
јаче
лупи
о
патос
.
„
Ал
’
можда
би
и
хтео
?
Што
?
Нисам
луда
!
Могу
све
разумети
,
јер
сам
читала
доста
.
Ах
!
шта
ми
је
сад
?
и
стаде
се
смејати
сама
својој
лудости
и
изађе
напоље
.
На
пољу
је
топло
,
као
ретко
кад
у
зимско
доба
и
док
је
све
изашло
да
се
наужива
на
чистом
и
лепом
зраку
,
Славко
седи
у
својој
соби
за
столом
.
Пише
неки
нов
спис
а
цигара
му
стоји
пред
њим
.
Врпољи
се
Нешто
у
столици
.
„
Ама
шта
ли
је
то
данас
,
да
не
могу
ништа
да
мислим
?
Тако
просте
ствари
да
ми
не
иду
у
главу
!
Извали
се
у
столици
а
густи
праменови
дима
вију
се
по
соби
,
а
он
их
гледа
и
теши
се
тим
,
да
ће
му
мисли
доћи
,
чим
сврши
с
пушењем
.
Опет
не
иде
.
Пише
и
на
једном
из
пера
искочи
једна
глава
женска
,
па
друга
;
он
се
запрепасти
,
ал
’
брзо
се
трже
и
стаде
решавати
,
чије
су
.
Гле
!
радосно
поскочи
—
ово
је
,
ако
се
не
варам
Миличина
глава
,
но
шта
ће
ова
?
Хтеде
је
прецртати
,
а
она
као
да
се
поче
смешити
на
њега
.
„
Јесам
ли
луд
?
Шта
се
млатим
,
но
мислим
још
и
о
тим
ситницама
!
И
баш
чврсто
одлучи
да
ради
а
слика
опет
искочи
пред
очи
—
слика
Љубина
.
Он
се
сети
једног
догађаја
,
који
се
одавно
догодио
.
Био
једном
негде
на
ручку
а
и
она
била
ту
.
Кад
она
изађе
,
неко
рече
да
ће
је
ангажовати
за
игру
.
Он
скочи
:
а
извин’те
,
господине
!
Она
је
моја
и
ја
се
ту
питам
.
А
кад
су
јој
то
доцније
казали
,
она
се
наљутила
:
„
шта
се
млати
око
мене
?
—
рече
—
ја
нисам
његова
прилика
и
стаде
га
избегавати
.
Горко
му
би
,
кад
се
сети
тога
,
замишља
целу
ствар
како
је
текла
и
гледа
да
нађе
ма
какве
олакшавујуће
околности
,
која
би
загладила
тај
немили
утисак
.
Тражи
,
тражи
и
нађе
га
:
она
му
је
сама
тражила
књиге
за
читање
и
он
је
одмах
одјурио
кући
да
јој
донесе
,
ал
*
опет
се
растужи
.
То
је
било
пре
оног
догађаја
а
после
кад
год
ју
је
срео
,
она
је
окретала
главе
од
њега
.
Трудио
се
тада
,
да
изгледа
што
импозантнији
,
натакну
цвикер
ал
’
она
окренула
главу
а
он
да
пукне
од
једа
и
чисто
човек
да
заплаче
.
—
Но
осветићу
се
ја
њој
!
Док
постанем
и
ја
нешто
у
Србији
,
одмах
ће
окретати
главе
на
мене
.
Ако
постанем
књижевник
,
филозоф
па
нађем
неку
другу
и
идем
испод
руке
.
Ха
!
ха
Славко
трља
руке
—
ала
ће
то
бити
славно
!
Неће
јој
тада
ништа
помоћи
...
Но
ја
се
и
сувише
бавим
тим
мислима
а
ништа
нерадим
.
Хајд
сад
Љубице
!
Иди
!
С
тобом
немам
посла
!
Поче
писати
и
наједном
баци
перо
.
„
Е
није
вајде
,
не
може
се
.
Идем
сад
,
ал
’
где
?
Ха
!
хајдмо
тамо
.
Лепо
сам
се
занимао
прошле
недеље
.
Уведе
шешир
и
пође
журним
корацима
адвокатовој
кући
,
која
није
била
баш
далеко
од
његове
.
Радосно
неко
чувство
га
обузе
и
он
иде
даље
.
Час
+
/
по
по
па
му
осмејак
залепрша
на
уснама
,
али
наједном
стаде
па
опет
пође
.
Љубица
му
је
ишла
у
сусрет
.
Он
затрепета
сав
,
срце
му
бурно
узлупа
и
са
страхом
очекује
,
да
ли
ће
подићи
главу
.
Већ
поче
решавати
—
своје
—
близу
су
.
Она
га
погледа
и
то
добро
—
а
он
?
Сметењак
,
не
јави
јој
се
.
Стаде
себе
грдити
и
називати
свакојаким
именима
.
Сузе
му
се
завртеше
у
очима
и
да
ко
не
би
приметио
његову
забуну
савлада
се
силом
и
полако
поче
свирати
и
окретати
се
за
њом
.
Што
је
она
више
одмицала
,
и
он
је
јаче
звиждао
.
„
Шта
ћу
сад
?
“
—
мишљаше
.
„
Толико
сам
очекивао
тај
час
да
ме
погледа
,
и
сад
?
—
нисам
се
јавио
.
Ах
!
безумниче
!
викну
себи
—
што
се
ниси
јавио
?
Јеси
ли
се
бојао
,
да
ти
неће
одговорити
,
или
...
тако
ми
и
треба
!
Их
!
шта
сам
урадио
?
вајкаше
се
Славко
и
погледа
опет
за
њом
,
ал
’
ње
је
било
већ
нестало
.
„
Ха
!
доћићеш
ти
опет
!
Чекај
само
,
док
се
моје
име
прочује
!
и
појури
кући
да
пише
спис
,
но
се
сети
нечег
.
„
Куда
сам
ја
пошао
?
Сад
сам
изишао
из
куће
а
сад
се
у
њу
враћам
.
Ја
сам
пошао
тамо
,
а
ова
ми
омела
пут
.
“
Дође
близу
куће
,
ал
’
не
уђе
у
њу
и
шеташе
се
тамо
амо
.
Погледа
кроз
прозоре
,
да
види
има
ли
кога
;
ал
’
сутон
му
не
даде
да
види
Мишљаше
:
дал
’
да
иде
и
таман
се
реши
да
иде
и
рука
се
дохвати
браве
;
он
се
тргне
и
сасвим
равнодушно
оде
чак
до
ћошка
,
у
намери
кући
—
па
опет
се
врати
.
Дуго
је
тако
премишљао
и
једва
се
накани
да
уђе
.
„
Само
да
не
буде
оних
досадника
!
“
помисли
,
кад
отвори
врата
.
Није
се
имао
чега
плашити
.
У
кући
је
била
сама
Надежда
с
Мицом
и
обе
се
изненадише
његовом
доласку
.
—
Ви
од
онда
баш
никако
да
дођете
к
нами
?
Надежда
ће
ласкаво
—
извесно
вам
се
није
допало
.
—
О
молим
!
молим
!
Да
ми
се
није
допало
,
не
бих
ни
сада
дошао
.
На
против
...
.
збуни
се
и
дохвати
једну
књигу
са
стола
.
Био
је
то
Дим
Тургењевљев
.
Преврташе
листове
и
наједном
запита
Милицу
.
—
Јесте
ли
читали
,
Госпођице
,
ово
?
—
Дим
,
од
Тургењева
.
—
Јесам
,
и
кад
изрече
то
,
низ
белих
зуба
се
видео
.
—
Па
како
вам
се
свидео
;
ако
смем
питати
?
—
Врло
лепо
!
Само
ми
се
чини
да
Литвинов
Татијану
није
Љубио
и
да
је
несталан
.
—
Да
је
несталан
може
се
рећи
,
ал
’
да
је
није
љубио
не
може
.
Ирена
је
била
прва
љубав
а
Татијана
друга
.
У
њу
се
заљубио
,
кад
је
нестало
Ирене
и
сад
чим
се
она
опет
појавила
,
и
стара
се
жица
пробудила
.
Он
фактички
воле
обе
?
али
само
једну
види
пред
собом
.
—
Тако
је
!
Сад
ми
је
све
јасно
.
Тако
сам
некако
и
сама
мислила
.
Ја
јако
волим
да
се
бавим
књижевношћу
,
само
ми
се
данашња
српска
не
свиди
много
.
Изгледа
ми
,
да
је
доста
штура
а
писаца
да
је
мало
.
А
ово
млађих
писаца
што
има
,
они
ми
се
боље
допадају
.
—
Имате
право
,
госпођице
!
Млађи
су
ударили
савременијим
путем
;
они
износе
живот
с
мотивима
живот
онакав
какав
је
.
—
Ви
имате
,
сигурно
и
лепу
библиотеку
?
рече
Надежда
.
—
Па
имам
приличну
.
Нема
много
у
њој
,
ал
’
је
све
одабрано
.
За
њу
никада
не
жалим
новаца
и
не
бих
се
књига
растао
.
—
То
је
лепо
!
прихвати
Надежда
—
ви
ће
те
бити
тако
добри
да
ме
услужите
којом
књигом
!
—
Драге
воље
!
драге
воље
!
госпођо
!
Оне
зато
и
јесу
,
да
се
шири
знање
.
Сутра
ћу
вам
донети
.
—
Хвала
!
Мицо
,
постарај
се
.
—
Она
устаде
,
а
он
остаде
сам
с
Надеждом
.
Она
га
испитиваше
о
домаћим
околностима
,
али
он
је
одговарио
сметено
.
Није
му
било
пријатно
,
да
на
пазар
износи
своје
јаде
и
она
окрене
говор
на
оно
,
што
је
читала
.
Тражаше
његов
суд
а
он
јој
је
давао
.
У
том
уђе
и
Милица
с
послужавником
.
Тек
сад
је
могао
боље
видети
њено
лице
,
плаве
и
крупне
очи
,
косу
као
свилу
и
диван
стас
.
Он
се
стаде
дивити
и
толико
се
збуни
,
да
у
мало
није
просуо
воду
из
чаше
.
Учини
му
се
да
га
она
гледа
,
да
га
њен
поглед
сажиже
и
он
хоће
да
погледа
у
њу
,
ал
’
не
сме
.
Нешто
га
зауставља
од
тога
;
сидом
себе
јуначи
и
кад
је
погледа
,
она
упрли
очи
у
пећ
и
он
се
до
миле
воље
могао
|
нагледати
дивних
облика
девојачког
тела
.
Тишина
завлада
у
соби
;
он
је
мислио
,
зашто
га
та
девојка
интересује
,
коју
је
дваред
видео
и
какве
има
власти
она
над
њима
.
Прекине
те
мисли
о
њој
и
размишљаше
о
будућности
и
т
,
д
,
али
она
свуда
га
гледа
благо
и
умиљато
.
„
Дај
баш
да
видим
добро
,
кака
је
та
девојка
,
о
којој
морам
без
воље
мислити
и
упре
очи
у
њу
!
Мисли
у
себи
.
Ништа
.
Чудна
ми
чуда
!
Девојака
има
на
све
стране
зар
мора
баш
ова
да
ме
мучи
?
Али
кад
је
то
помислио
,
слика
Миличина
опет
искочи
пред
очи
и
прекорно
га
гледа
.
„
Што
ме
лажеш
?
рече
Лажеш
и
себе
и
мене
-
Ти
ме
волиш
,
знам
ја
добро
!
као
да
га
неко
опече
трже
руку
.
То
је
био
Момчило
.
Ах
!
шта
сам
ја
мислио
!
прошапута
у
себи
.
—
Шта
радиш
,
Славко
?
Ја
сам
ти
до
сад
скитао
и
у
скитњи
сам
се
се
врло
лепо
провео
.
Штета
;
што
ниси
и
ти
био
!
—
Е
да
!
Боље
је
овде
седети
код
куће
.
Ми
смо
овде
претресали
разна
питања
.
—
Остави
питања
!
Није
спао
свет
на
нас
да
му
решавамо
питања
.
Ако
станеш
решавати
свету
питања
лепо
ћеш
се
провести
!
Терај
,
брате
,
овако
ко
’
ја
!
Шта
мени
Фали
?
—
Ништа
!
...
Е
морам
мало
да
се
провредним
.
Не
вреди
бити
овако
лењ
,
к’о
што
сам
ја
!
—
Добро
,
те
си
се
на
то
решио
!
Ја
ти
честитам
на
одлуци
,
ал
’
мислим
,
да
то
нећеш
моћи
учинити
.
А
и
шта
би
ти
требало
?
—
Живот
,
наука
уче
се
у
свету
,
који
је
цео
једна
велика
школа
,
у
којој
можеш
све
видети
ал
’
не
све
примати
.
У
том
мрак
се
спуштао
све
више
;
дрвеће
пред
кућом
загрну
се
плаштом
лењивости
,
грање
под
утицајем
вечерњег
поветарца
шушташе
чаробном
музиком
,
која
се
преносила
редом
,
дуж
целе
улице
.
То
мрачно
шуштање
је
јако
пријало
Славковој
души
.
Он
је
седео
близу
пећи
,
лампа
још
није
упаљена
,
а
месец
пустио
своје
зраке
у
собу
,
по
чијим
се
зидовима
играју
најфантастичније
фигуре
од
оголелих
грана
.
Тишина
је
у
соби
;
нико
не
говори
и
као
да
се
стара
да
не
наруши
ту
свету
мирноћу
,
тај
прекрасни
мир
.
Дуго
прође
а
сви
ћуте
,
као
да
нигде
никога
нема
,
као
да
је
гробница
;
ал
’
та
је
гробница
тако
мила
и
пријатна
,
да
би
сваки
радо
седео
у
њој
.
Момчило
први
прекиде
ћутање
.
Шта
сте
се
ућутали
море
?
Као
бабе
покрај
ватре
с
плетивом
у
руци
,
или
неком
романчином
из
ритерског
доба
!
Пих
!
Та
ја
бих
полудео
од
досаде
!
Хајд’мо
у
шетњу
!
Видите
,
како
је
лепо
вече
!
—
Право
велиш
,
Момчило
!
трже
се
Надежда
као
из
сна
каквог
.
—
Вече
је
баш
дивно
!
Могли
бисмо
ићи
!
Господин
Славко
ће
нам
правити
друштво
!
Јелте
?
—
Драге
воље
и
устаде
са
столице
,
а
Надежда
и
Милица
одоше
у
другу
собу
да
се
облаче
.
Славко
погледа
за
Милицом
,
дивио
се
њеном
красном
и
бујном
стасу
,
њеним
ножицама
које
су
се
виделе
из
папуча
.
Чу
како
се
облаче
,
и
паде
му
на
памет
:
како
би
било
,
да
је
и
он
тамо
,
да
види
младалачку
свежину
лепог
девојчета
из
близа
.
Скоро
се
уплаши
од
таквих
мисли
,
превуче
руком
преко
чела
и
загледа
се
у
једну
тачку
на
дувару
.
Дуго
је
гледао
у
њу
и
наједанпут
,
магла
му
нека
паде
пред
очи
,
а
из
оне
тачке
поче
се
помаљати
неразговетно
и
увијено
.
Напреже
вид
да
прозре
ту
прилику
,
која
му
се
поче
приближавати
све
ближе
и
ближе
и
наскоро
приступи
к
њему
.
Она
га
посаматра
црним
очима
,
ал
’
он
не
може
да
разреши
чије
су
.
Ах
!
—
помисли
у
себи
—
то
је
она
!
—
Љубица
!
А
она
се
враголасто
и
опет
некако
тужно
смеши
и
загрли
га
.
Топал
дах
из
њених
уста
заноси
га
,
а
груди
њене
почивају
на
његовим
;
он
чује
како
му
срце
бије
и
чисто
претрну
,
да
ко
не
чује
,
а
Љубица
га
све
и
више
стеже
,
све
јаче
се
приљубљује
к
њему
и
глади
му
косу
на
глави
.
Уста
њена
су
до
његових
—
румена
и
мала
усташца
,
таман
удешена
за
љубљење
,
но
он
се
страши
да
их
пољуби
и
мисли
,
да
ће
с
пољупцем
и
ње
нестати
.
Стаде
је
и
он
јаче
обавијати
око
стаса
,
и
њена
глава
сва
почива
на
његовом
рамену
,
а
он
је
милује
.
Диже
јој
главу
и
метну
на
своју
;
уста
се
сама
нађоше
и
врео
пољубац
одјекну
у
ноћној
тишини
.
Он
скочи
,
ал
’
ње
је
нестало
.
—
Шта
је
море
?
упита
га
Момчило
,
ад
’
он
не
стиже
да
одговори
,
јер
се
у
исто
време
појави
Надежда
с
Милицом
.
Мирис
испуни
целу
собу
,
која
је
још
била
мрачна
и
само
је
месец
осветљавао
.
—
Шта
!
зачуди
се
Надежда
—
зар
нисте
имали
лампе
?
Извините
,
ја
сам
потпуно
заборавила
.
—
Не
мари
ништа
!
рече
Момчило
—
у
мраку
се
много
лепше
мисли
.
.
—
И
спава
—
дода
Милица
,
смешећи
се
и
удари
лако
Момчила
по
образу
.
—
Еј
!
ти
мислиш
ваљда
,
да
су
моји
образи
створени
за
тучење
!
Чекај
,
да
видиш
само
,
како
ја
тучем
!
—
Ти
би
ме
и
убио
,
какав
си
!
Јелте
,
г
.
Славко
,
какав
је
иначе
?
—
Ето
такав
,
каквог
га
сад
видите
!
Још
гори
мало
!
.
—
Хајдмо
!
повика
Надежда
,
навлачећи
рукавице
,
да
видимо
,
шта
,
има
у
Београду
.
—
Има
свашта
!
девојака
лепих
и
ружних
,
баба
,
стараца
,
свашта
баш
!
одговори
Момчило
.
Кад
су
изашли
из
куће
на
улицу
,
свет
се
у
највећем
јеку
шетао
.
Славко
је
ишао
с
Милицом
,
а
Момчило
с
Надеждом
.
Тиска
,
навала
велика
.
Славко
је
испрва
ћутао
,
а
после
прекиде
ћутање
питањем
:
—
Госпођице
!
шта
мислите
зашто
је
оволики
свет
изашао
у
шетњу
?
—
Па
зашто
друго
,
но
да
покаже
своју
лепоту
и
свој
блесак
.
—
Тако
је
!
и
ја
не
бих
имао
ништа
против
тога
,
да
тај
свет
има
каквог
стварног
знања
поред
те
етикеције
.
Мени
је
жао
,
кад
погледам
,
у
шта
се
троши
драгоцено
време
и
понижава
човечији
понос
.
—
Ха
!
ха
!
то
и
ја
спадам
онда
у
те
,
које
ви
сажаљевате
?
осмехну
се
Милица
и
погледа
радознало
у
њега
.
—
Не
!
никако
!
Ви
сте
се
издвојили
од
овог
света
,
колико
сам
ја
могао
испитати
и
чак
и
сами
га
жалите
То
вам
служи
на
част
.
—
Хвала
господине
прошапута
и
стидљиво
обори
главу
,
ал
’
ја
то
незаслужујем
.
Ја
сама
врло
мало
знам
и
то
ми
је
жао
.
—
Не
!
не
!
—
ви
се
варате
!
Претпоставимо
да
и
не
знате
,
па
би
било
довољно
,
што
сте
увидели
где
је
прави
циљ
човеков
и
што
имате
воље
за
рад
.
—
Видите
,
продужи
даље
показујући
на
Грађ
.
Касину
,
овде
се
утро
пут
напретку
једном
новином
,
која
ће
бити
спасоносна
за
нас
,
за
друштво
.
—
Знам
!
Друштво
противу
алкохола
.
Врло
похвална
идеја
,
само
кад
би
било
још
друштво
против
луксуза
и
против
моде
...
.
ах
!
—
Шта
вам
је
госпођице
?
упита
је
поплашено
,
да
вам
није
зло
?
—
Није
!
Но
ја
говорим
против
моде
,
а
сама
купујем
"
мирисе
и
друго
.
Когод
говори
против
нечега
,
треба
сам
прво
да
да
пример
!
Није
ли
тако
?
—
Тако
је
,
али
је
вас
не
кривим
,
јер
ви
то
радите
зато
,
што
сами
не
можете
преобразити
одмах
цео
свет
.
Треба
га
прво
спремити
,
образовати
и
кад
буде
образован
он
ће
моћи
многе
истине
примити
и
разумети
.
Говорити
данас
против
обичаја
,
нема
смисла
у
необразованом
друштву
.
Ми
треба
да
ону
децу
,
тај
подмладак
наш
,
који
ће
нас
наследити
да
образујемо
тиме
,
што
ћемо
му
уливати
само
племенито
и
добро
и
тиме
ће
он
примити
многе
ствари
пре
,
но
што
би
их
иначе
примио
.
Заиста
,
ја
се
ужасно
узбуђујем
,
кад
видим
начин
,
на
који
се
деца
,
на
који
се
и
сама
зрелија
омладина
васпитава
.
Место
да
школа
да
ђаку
све
племените
и
добре
особине
она
га
учи
подлости
,
нискости
и
затупљивању
.
То
је
жалосно
,
али
нека
нам
служи
за
утеху
то
,
што
такав
развој
ствари
неће
дуго
трајати
и
што
развитак
друштва
не
зависи
од
воље
појединаца
већ
од
извесног
закона
.
Јасан
доказ
видимо
из
тога
,
кад
сравнимо
метод
наставе
пре
50
год
.
с
данашњим
.
Нема
више
оне
деспотије
и
ако
је
има
,
то
је
изузетак
кога
чине
људи
старог
кова
,
мрачњаци
,
који
су
преживели
за
ово
време
.
Још
постоје
предрасуде
,
још
се
сматрају
класични
језици
за
једино
образовање
човечије
душе
,
што
кад
би
се
укинуло
консервативци
би
повикали
;
држ’те
људи
!
пропаде
свет
!
Данашње
друштво
труло
је
,
али
ће
из
те
трулине
понићи
здраво
стабло
,
као
год
што
из
труле
и
ђубревите
земље
усев
здравији
и
бујнији
постаје
.
—
Потпуно
се
слажем
с
вама
и
како
бих
желела
да
и
ја
штогод
могу
помоћи
тој
племенитој
идеји
просвећењу
народа
!
Ја
сам
доста
размишљала
о
томе
,
но
немојте
се
само
смејати
и
ако
сам
ја
тек
у
18
години
,
јер
од
малена
сам
волела
да
се
занимам
књигом
и
да
мислим
;
али
држим
да
не
треба
ничије
убеђење
нападати
,
но
га
пустити
да
иде
својим
током
.
—
Но
не
потпуно
,
сваком
човеку
објаснимо
његов
позив
,
његову
задаћу
,
ал
’
не
чините
то
с
једном
глупом
бабом
или
старцем
,
који
не
могу
ништа
од
тога
разумети
.
Обратимо
се
ми
другом
месту
,
оној
интелигенцији
,
која
проводи
свој
век
по
кафанама
,
која
се
влада
по
свима
правилима
круте
етикеције
и
њу
обавештавајмо
,
њој
уливајмо
у
главу
савремене
мисли
и
тежње
па
ћемо
имати
користи
.
Шта
ће
нама
старци
и
бабе
,
од
којих
нико
не
види
користи
и
који
су
већ
једном
ногом
у
гробу
...
—
Јеси
ли
се
,
Славко
,
бога
ти
напричао
?
прекиде
му
разлагање
Момчило
а
кресну
оком
на
страну
,
куда
пролазаше
једна
млада
и
красна
девојка
.
Шта
сте
то
расправљали
?
—
Готово
ништа
!
одговори
Славко
—
