И
.
Већ
је
два
пута
неко
лупнуо
штапићем
пред
школским
вратима
,
па
и
накашљао
се
,
али
му
се
нико
изнутра
није
одазвао
.
Ватра
је
на
огњишту
горела
,
али
у
кухињи
нигде
никога
.
Тек
кад
се
и
по
трећи
пут
чула
мало
јача
лупа
,
тргне
се
учитељ
Макса
у
својој
малој
собици
,
остави
Плутарха
,
којега
је
дотле
пажљиво
читао
,
метне
залогу
код
Александра
краља
македонског
,
скине
наочари
и
спусти
књигу
,
па
онда
приђе
к
собњим
вратима
и
отвори
их
.
Пред
њим
је
стајао
један
стасит
,
личан
сељак
,
који
држаше
за
руку
свога
синчића
,
који
под
пазухом
имађаше
буквар
.
—
Доведох
ти
дете
,
учитељу
,
да
и
њега
учиш
са
осталом
децом
.
Здраво
је
,
као
јабука
—
гледни
га
само
!
Једва
сам
га
отео
од
Петрије
.
Мати
,
као
мати
,
да
јој
је
непрестано
да
пиљи
у
своју
дечицу
.
—
Хм
!
прихвати
учитељ
Макса
,
а
колико
му
је
година
?
Знаш
,
по
закону
...
.
—
Кад
је
оно
Морава
потопила
село
,
онда
се
родило
,
па
сад
рачунај
.
Ја
бих
рекао
да
му
је
пуних
седам
.
Учитељ
још
једном
одмери
очима
дете
од
главе
до
пете
,
отвори
своју
малу
,
округлу
бурмутицу
,
понуди
неколико
пута
свој
размажени
нос
,
махинално
га
убрише
два
три
пут
плавом
марамом
,
па
онда
позове
оца
и
сина
у
школу
,
седе
за
плави
школски
сто
,
извуче
из
фиоке
уписни
протокол
и
отвори
га
.
—
Како
је
име
детету
?
—
Зовемо
га
Киран
,
а
крштено
му
је
име
Гргур
.
—
Дакле
Гргур
,
забележи
учитељ
,
па
опет
озбиљно
погледа
оца
:
а
презиме
?
—
Хоћеш
ли
по
оцу
или
по
деди
?
—
По
деди
.
—
Здравковић
.
—
Нек
је
жив
и
здрав
,
рече
учитељ
затварајући
књигу
,
сад
је
прворазредац
.
—
У
руку
учитеља
,
окрене
се
отац
пун
збиље
своме
мало
заплашеном
синчићу
.
А
кад
је
с
пуно
поштовања
пољубило
старог
учитеља
у
руку
,
дете
опет
грчевито
стиште
руку
свога
оца
,
обори
очице
,
и
да
му
је
онда
ко
пажљивије
погледао
испод
трепавица
,
опазио
би
две
сузне
капљичице
,
које
се
само
малко
помолише
,
па
опет
уставише
,
јер
је
лепи
малиша
већ
дотле
савладао
страх
и
стегао
своје
узбуђено
срдашце
.
Кад
сви
троје
изађоше
у
школско
двориште
,
опазише
,
да
мали
брдски
коњичак
,
привезан
за
један
проштац
у
школској
огради
,
мирно
стоји
оборене
главе
,
и
жељно
очекује
,
да
га
ослободе
терета
,
што
висаше
с
једне
и
друге
стране
о
дрвеној
самарици
.
И
Гргуров
отац
као
да
знађаше
јаде
и
наде
свога
мученика
,
оде
те
поскида
врећу
и
торбу
,
неколико
дрвених
заструга
и
један
најпростији
сандучић
.
У
врећи
је
брашно
прохино
,
а
у
торби
пшенично
;
у
застругама
сир
и
со
,
а
у
једној
позамашној
кеси
бео
грах
.
У
дрвеном
сандучићу
је
скромна
детиња
преобука
.
Школа
је
б
...
.
ска
у
брду
.
У
брдима
су
села
много
мања
него
по
питомим
равницама
,
па
с
тога
по
више
села
шиљу
ђаке
у
једну
школу
,
која
је
обично
,
исто
као
и
б
...
.
ска
,
баш
уза
саму
цркву
.
У
таким
школама
деца
живе
стално
,
и
само
о
великим
празницима
и
о
школском
одмору
одлазе
својим
кућама
.
Оцеви
доносе
храну
одсеком
,
по
пропису
,
који
је
утврђен
обичајем
.
Кад
је
Гргуров
отац
све
тачно
и
исправно
предао
учитељу
,
пољуби
се
с
њим
,
пољуби
још
једном
озбиљно
своје
лепо
дете
,
погледа
га
мирно
и
спокојно
,
али
погледом
дужим
и
дубљим
,
окрете
се
исто
тако
спокојно
,
уседе
на
коња
,
па
са
свим
обичним
гласом
рече
:
„
збогом
“
!
Окренув
се
још
једанпут
само
,
јаче
опанком
муну
коња
у
ребра
,
и
не
окренувши
се
после
тога
више
ни
један
пут
,
ухвати
стазом
кроз
планину
.
А
кад
је
био
у
најгушћој
гори
,
окрете
се
два
три
пут
,
па
онда
,
не
видевши
никога
осим
којега
пупавца
или
плашљивца
зелембаћа
,
покри
десном
руком
своје
наоблачено
лице
и
груну
у
плач
.
А
зашто
је
плакао
?
Казаћемо
и
то
,
али
само
ради
оних
,
који
не
имађаху
од
срца
порода
.
Онима
,
који
су
га
имали
,
и
само
се
каже
.
Јаше
Иван
Здравковић
своје
слабачко
кљусе
,
које
понајлак
граби
напред
ни
брже
ни
лакше
,
јаше
,
а
он
,
кад
му
мало
лакну
после
неколико
поточића
суза
,
поче
се
све
већма
удубивати
у
своје
мисли
,
у
себе
сама
,
у
свој
мирни
сеоски
живот
тамо
горе
у
горовитој
планини
.
Драге
му
се
слике
појављују
у
успоменама
,
које
,
као
никад
до
сада
,
оживише
у
њему
.
Учини
му
се
као
да
види
своје
беле
и
питоме
вочиће
,
слуша
како
шкрипе
точкови
под
товаром
,
како
се
беле
букове
облице
,
а
међ
њима
храпавокорни
церићи
мало
пре
осечени
тамо
у
бранику
,
он
понајлак
иде
на
колима
,
а
малени
синчић
,
с
прутићем
у
нејакој
ручици
мање
тера
,
више
нуди
и
храбри
мало
посустале
вочиће
,
да
похитају
кући
за
видела
...
Ето
сад
баш
Ивану
изађе
пред
очи
лепа
слика
тихог
,
домаћег
живота
:
он
седи
у
кући
на
клупици
поред
ватре
,
домаћица
спрема
вечеру
,
а
мали
Гргур
,
несташан
и
торокљив
,
игра
се
око
живе
ватрице
,
која
пуцкара
;
час
око
њега
поскакује
и
запиткује
,
час
се
врзе
око
матере
,
која
га
наизменце
љуби
и
кара
,
кара
и
љуби
.
Шта
пута
,
у
први
освитак
,
скочи
да
похита
у
поље
,
у
гору
,
па
се
крадом
,
крадом
да
и
жена
не
види
,
нагне
над
лепом
главицом
својега
синчића
,
гледа
га
и
гледа
,
па
онда
,
на
прстима
,
да
га
не
пробуди
,
оде
из
куће
.
А
сад
шта
ћеш
,
мој
весели
Иване
?
Ту
су
му
се
опет
очи
замаглиле
,
душа
узмутила
,
па
нити
је
шта
чуо
ни
видео
.
Тако
је
прошао
гору
,
па
сеоски
потес
у
реченоме
кључу
,
па
после
долом
дуж
ливада
,
па
опет
косом
уз
брдо
до
својих
кутњих
вратница
.
Ту
га
је
дочекала
брижна
жена
Петрија
.
Он
је
ћутао
,
а
она
питала
.
Питала
је
много
,
питала
је
све
.
А
кад
је
она
престала
са
својим
пунобрижним
питањима
,
онда
је
он
на
махове
испричао
све
,
сваку
и
најмању
ситницу
о
детету
,
о
учитељу
,
о
школи
,
али
само
једно
није
се
усудио
да
превали
преко
својих
усана
,
није
јој
ни
из
далека
смео
наговестити
да
је
—
плакао
.
А
мали
Гргур
—
и
он
је
бризнуо
у
плач
,
кад
је
својим
крупним
очицама
опазио
да
отац
замаче
за
гору
.
У
срце
му
се
спусти
терет
као
највећи
воденични
камен
из
њихове
поточаре
.
Не
сме
ни
да
помисли
у
свом
малом
јаду
,
да
ће
он
вечерас
преноћити
у
школи
,
без
оца
и
мајке
,
да
га
неће
покрити
мајка
својим
рукама
,
да
,
дремајући
под
топлим
губером
,
неће
упрти
поглед
у
бабу
и
слатко
заспати
.
Плакао
је
,
брисао
је
сузе
широким
рукавом
своје
беле
кошуљице
,
а
све
кријући
,
да
не
опази
стари
учитељ
Макса
.
Старом
учитељ
-Макси
није
то
била
првина
;
гледао
је
он
,
пун
саучешћа
,
стотину
таких
тешких
дечјих
и
родитељских
растанака
.
У
своје
млађе
доба
,
првих
година
свога
учитељевања
,
и
сам
је
прво
само
—
сам
,
а
после
са
својом
младом
женом
,
оплакао
сваки
овакав
тешки
растанак
.
Али
после
,
навика
и
старије
године
навукоше
му
на
суморно
лице
збиљу
,
коју
је
ређе
разблаживао
одмерен
смех
,
али
плач
—
готово
никад
.
Кад
је
мислио
,
да
ће
бити
доста
,
рећи
ће
сасвим
мирно
и
полуочински
маленом
Гргуру
:
-
Иди
,
сине
,
доле
у
поточић
,
па
мало
испљускај
очи
и
образе
,
па
онда
дођи
у
кућу
.
Учитељ
Макса
оде
у
собу
да
остави
свога
Плутарха
у
школски
орман
,
а
малени
Гргур
,
једва
корачајући
од
бола
,
сиђе
доле
у
поточић
,
стаде
на
два
бела
заравњена
камена
у
сред
бистре
и
провидне
воде
,
заити
ручицама
свеже
водице
и
умије
се
.
Па
онда
је
стао
на
траву
,
која
се
модраше
дуж
обале
с
једне
и
друге
стране
,
гледаше
у
бистру
планинску
воду
и
слушаше
њезин
ромон
преко
шарених
,
облих
,
а
и
многоугластих
шљунака
.
Гледаше
и
слушаше
:
чињаше
му
се
као
да
у
том
жубору
чује
по
који
слатки
гласак
своје
матере
па
би
чисто
и
он
даље
потоком
,
можда
би
га
добар
и
милостив
одвео
до
самих
ливада
,
што
се
виде
озго
са
њихових
вратница
.
Ту
поче
сунце
сасвим
замицати
за
брдо
на
западној
страни
школе
.
Још
се
изнад
младе
горе
виђаху
полу-светли
врхови
последњих
пера
.
Мало
прође
па
и
њих
нестаде
.
Само
на
највишим
врховима
старих
храстова
,
на
црквеној
кули
и
на
школској
звонарници
,
што
за
тренут
два
блесну
последња
црвен
—
па
и
ње
изненадно
и
безшумно
нестаде
.
Над
поточићем
поче
се
хватати
сутон
и
спуштати
свечани
,
али
и
тајанствено-заплашљиви
мир
.
Мали
Гргур
,
узнемирен
таком
ненавикнутом
самоћом
,
похита
натраг
,
а
кад
беше
већ
близу
школских
врата
,
а
њему
се
откиде
неколико
комада
од
оног
тешког
камена
,
што
притискиваше
младо
срце
његово
:
пред
кућом
,
на
једној
старој
дрвеној
клупи
,
сеђаше
једна
постара
жена
,
благог
лика
као
у
његове
матере
,
а
до
ње
лепушкаста
девојчица
,
ни
млађа
ни
старија
од
њега
.
Мали
Гргур
није
никад
дотле
видео
,
али
му
његово
срце
шапну
,
да
су
то
учитељка
и
њезина
кћи
.
Маши
се
руке
старе
госпође
,
која
,
уморна
,
усили
се
да
се
осмехне
,
а
њезино
дете
,
несташну
и
сувоњаву
девојчицу
,
само
је
погледао
.
Учитељка
га
је
благо
запиткивала
,
а
он
јој
је
,
у
издробљеним
реченицама
,
испричао
свој
мали
кратки
животопис
.
Паде
сутон
да
се
у
дворишту
већ
не
могаху
распознати
дудови
од
липа
.
Поред
школске
ограде
прође
још
по
који
одоцнели
ратар
,
сам
,
умукао
,
журно
грабећи
да
сасвим
не
омркне
изван
свога
крова
.
Далеко
у
шуми
чуо
се
ћук
.
Тамо
кроз
грање
високога
бреста
светлила
је
већ
доста
јасно
звезда
вечерњача
.
Сви
уђоше
у
кућу
.
Учитељка
даде
упаљену
свећу
своме
детету
,
и
посла
је
,
да
добро
притвори
школске
прозоре
,
који
су
,
обично
,
по
цели
дан
били
отворени
.
Мали
Гргур
пође
да
јој
помогне
.
Уђоше
унутра
.
Оставише
свећу
на
једној
од
скамија
.
Док
је
лепушкаста
и
мало
несташна
девојчица
затварала
крила
,
дотле
је
он
пажљиво
разматрао
школу
и
њезин
скромни
намештај
.
Свећа
горијаше
готово
црвеножутим
потмулим
пламеном
;
око
ње
,
у
њезиној
блиској
околини
,
распознаваху
се
сви
предмети
јасно
и
разговетно
,
али
тамо
даље
,
по
угловима
и
зидовима
,
пао
сутон
,
полусумрак
,
да
се
једва
могаше
разазнати
стари
школски
орман
за
књиге
од
оне
велике
пећи
десно
од
врата
,
која
је
цела
састављена
из
зелених
углађених
каљева
.
Мали
Гргур
пажљиво
гледаше
скамије
,
па
учитељев
сто
,
па
црну
велику
таблу
,
па
ону
икону
између
прозора
,
која
се
није
дала
разазнати
.
Учини
му
се
све
то
тако
озбиљно
и
свето
,
да
се
не
усуди
ни
у
што
такнути
својим
простим
,
сеоским
прстићем
.
Ма
да
још
није
умео
много
ни
мислити
ни
осећати
,
ипак
му
некако
чудновато
беше
и
у
глави
и
у
срцу
.
Чисто
се
бојао
и
да
помисли
,
да
ће
већ
сутра
и
он
седети
у
једној
од
тих
чудноватих
клупа
и
слушати
наук
,
о
ком
је
тако
много
слушао
од
свога
оца
и
од
своје
матере
.
Свако
је
дете
радознало
,
али
мали
Гргур
,
још
тако
млад
и
из
тако
забаченог
села
као
што
је
његово
,
не
да
није
био
радознао
,
него
је
умео
своју
радозналост
да
сакрије
,
да
не
поверава
језику
,
али
си
му
је
тим
разговетније
могао
читати
у
очима
.
Али
мала
девојчица
,
која
већ
дотле
позатвара
сва
крила
,
горња
и
доња
,
није
још
била
тако
хладна
и
мирне
природе
,
да
посматра
очи
новога
другара
и
из
њих
се
најпре
увери
,
је
ли
он
радознао
,
или
не
.
Она
је
једва
жива
претурила
велики
школски
одмор
;
њезин
окретни
језичић
,
њезина
немирна
устанца
навикла
су
цвркутати
и
торокати
по
цео
дан
,
а
душа
јој
беше
запиткивати
,
описивати
и
приповедати
све
што
је
знала
,
чула
и
видела
.
Узе
свећу
у
своју
сухоњаву
ручицу
и
оштро
погледа
свога
пратиоца
:
—
Како
ти
име
?
—
Гргур
,
протепа
он
доста
непоузданим
гласом
.
—
А
мени
Даница
,
а
зову
ме
и
„
дивљим
пилетом
“
.
Имаш
ли
буквар
?
—
Имам
.
—
А
читанку
?
—
А
шта
је
то
?
—
А
„
прву
знању
"
?
—
Немам
ни
то
.
—
А
рачуницу
?
—
Јок
!
—
А
ја
имам
пуно
пунцато
књига
;
већ
сам
подерала
четири
буквара
и
две
читанчице
.
Ја
знам
написати
цело
твоје
име
.
Само
да
видиш
.
Ту
га
ухвати
за
рукав
и
повуче
к
табли
.
Узев
креду
,
поче
се
усиљавати
да
напише
велико
глагољ
,
па
мало
рци
,
па
мало
глагољ
,
али
упорна
мала
ручица
,
па
кредом
ни
маћи
!
Љутито
баци
креду
на
школско
тле
,
која
прште
у
мале
комадиће
по
свима
крајевима
собе
.
—
Ја
знам
и
рачунати
,
а
знаш
ли
ти
?
—
Ја
не
знам
,
одговори
Гргур
,
мислећи
да
тога
има
само
у
школи
.
—
Видиш
,
овако
се
пише
један
,
овако
два
,
овако
три
...
.
Говорећи
то
,
доиста
је
написала
све
те
бројеве
,
али
сваки
у
другој
величини
и
у
другоме
правцу
.
Гргур
гледаше
,
али
се
толико
не
чуђаше
;
не
виђаше
му
се
да
ће
то
бити
Бог
зна
шта
.
—
А
јеси
ли
видео
кадгод
нулу
?
—
Лулу
?
И
мој
баба
...
.
—
Није
лулу
,
него
нулу
.
Погле
само
,
како
је
умем
лепо
написати
.
—
А
шта
је
то
нула
?
—
упитаће
на
то
Гргур
,
погледавши
је
мало
озбиљније
.
—
Нула
је
ништа
,
она
значи
стотину
и
хиљаду
.
Кад
их
је
много
,
можеш
коју
и
побрисати
.
Махну
главицом
Гргур
па
гледа
,
пун
чуда
,
у
то
учено
чегртало
.
—
А
каква
је
ово
икона
?
упита
је
Гргур
.
—
То
је
Свети
Сава
,
што
је
сазидао
ову
школу
.
Њега
славимо
,
јер
он
пази
на
нас
;
по
цео
дан
гледа
и
слуша
,
како
се
учимо
и
владамо
.
Видиш
,
како
прети
оним
великим
прстом
што
га
је
подигао
.
Ту
она
подигну
свећу
ближе
икони
,
а
мали
је
Гргур
дуго
и
пажљиво
гледаше
и
гледаше
,
па
онда
скиде
свој
нови
фесић
и
прекрсти
се
.
—
Па
ти
се
већ
знаш
прекрстити
!
Поче
се
томе
чудити
изненађена
девојчица
.
—
Знам
.
—
А
ко
те
је
учио
?
—
Баба
.
—
А
знаш
ли
Оче
наш
?
—
Не
знам
.
—
А
Богородице
дјево
?
—
Не
знам
ни
шта
је
то
.
—
А
ја
знам
и
Оче
наш
и
Богородице
дјево
и
десет
заповести
божјих
...
.
Изговоривши
то
,
поче
обичним
школским
тоном
и
ритмом
да
одчегртава
своме
занимљивом
и
једином
слушаоцу
све
своје
теолошко
знање
,
док
ти
се
из
кухиње
заори
материн
глас
:
—
Данице
!
Мали
Гргур
је
био
први
од
ђака
из
даљих
села
.
Тек
ће
кроз
који
дан
по
недељи
стизати
и
остала
деца
.
Ђаци
из
села
у
ком
је
школа
сутра
ће
почети
долазити
.
Учитељка
не
даде
маломе
новаку
да
сам
ноћи
у
ђачкој
спаваћој
соби
;
још
је
дете
нејако
,
може
се
престравити
.
Намести
му
на
кревету
ниже
својих
ногу
,
и
по
вечери
позову
га
у
собу
.
Изује
своје
нове
опанчиће
у
кући
,
па
бојажљиво
уђе
унутра
.
Учитељ
Макса
већ
се
спремаше
да
легне
,
стајаше
пред
иконом
над
столићем
до
кревета
,
држаше
у
рукама
бројанице
и
на
глас
читаше
псалам
:
и
дажд
нам
,
владико
,
на
сон
грјадушчи
...
Мала
Даница
већ
је
заузела
своје
место
до
зида
у
материном
кревету
,
покрила
се
,
а
чупавом
главицом
врти
то
на
једну
то
на
другу
страну
по
беломе
јастуку
,
а
сувоњавим
ручицама
загрлила
мачку
,
која
се
стрпљиво
предала
својој
судбини
,
чекаше
да
ту
малу
вижљу
ухвати
први
сан
па
да
умакне
.
А
кад
је
мали
Гргур
пришао
да
заузме
своје
место
на
кревету
,
мала
Даница
погледа
га
с
пуно
радости
,
згрчи
већма
уморне
ножице
под
јорганом
,
климну
мало
главицом
,
већма
притиште
цицу
к
својим
прсима
,
па
онда
,
у
име
лаке
ноћи
,
исплази
своме
милом
госту
вршчић
од
оног
немирног
,
а
опет
тако
милог
језичића
.
Мали
Гргур
и
не
опази
све
те
покрете
и
поздраве
своје
нове
пријатељице
,
али
,
кад
је
већ
био
под
губером
,
замакоше
му
очи
за
онај
велики
сахат
на
дувару
.
Никад
свога
века
није
видео
сат
,
гледао
је
у
шеталицу
,
у
сказаљку
,
у
незнане
бројеве
,
и
у
оне
тегове
,
који
му
тим
већма
завртише
главу
,
кад
им
учитељка
,
пре
него
што
ће
лећи
,
приђе
,
једне
подигну
горе
,
а
друге
повуче
доле
.
Гледао
је
и
гледао
,
а
кад
поче
избијати
девет
и
тегови
сами
потегоше
једни
на
ниже
други
на
више
,
просто
није
могао
да
заклопи
очи
од
чуда
,
мислио
је
о
томе
и
мислио
,
па
тако
,
као
уморно
јагњешце
,
и
заспао
.
А
први
санак
под
школским
кровом
беше
тако
драг
:
сневао
је
своју
мајку
Петрију
и
свога
оца
Ивана
,
па
чак
и
ону
немирницу
што
већ
у
велике
сања
на
топлим
недрима
своје
мајке
,
што
јој
се
лукава
маца
већ
измигољила
из
ручица
и
нечујним
ходом
сишла
у
своју
ноћну
стражару
,
на
широку
пречагу
под
вишњевим
столом
.
ИИ
.
Не
прође
неколико
дана
а
школа
б
...
ска
забруја
као
кошница
.
Искупише
се
ђаци
из
свију
села
,
и
стари
и
нови
.
Једва
их
је
учитељ
Макса
сместио
у
скамије
:
напред
млађи
назад
старији
.
У
клупи
првој
до
учитељева
стола
седело
је
неколико
њих
најмањих
и
нејачких
:
међу
њима
Гргур
и
Даница
.
Нови
ђаци
,
а
особито
Гргур
,
сеђеху
мирно
као
бубице
,
а
они
старији
већ
су
више
давали
себи
слободе
,
особито
кад
учитељ
није
у
соби
.
А
мала
Даница
,
она
као
на
иглицама
окретала
се
час
на
лево
,
десно
и
назад
;
све
је
желела
чути
,
све
видети
својим
маленим
живим
очицама
.
Учитељ
Макса
озбиљно
седи
за
својим
столом
,
с
наочарима
на
носу
,
а
позамашнијим
прутићем
у
руци
.
Прочита
чланак
два
из
читанке
јасно
и
достојанствено
онако
као
паримеје
о
великој
вечерњи
,
удари
прутом
о
сухи
звучни
сто
,
да
улије
страх
,
а
са
страхом
бадру
и
опрезну
пажњу
,
па
онда
оне
старије
редом
преслишава
.
Малени
новаци
седе
само
и
слушају
положивши
малене
ручице
на
горњу
даску
од
скамије
,
слушају
и
гледају
и
зебу
у
плашљивим
срцима
:
шта
ли
ће
бити
кад
учитељ
Макса
навали
на
њих
.
Ћуте
,
не
мичу
се
као
слике
мраморне
,
не
смеју
ни
да
помисле
на
тај
ужасни
час
,
—
ни
живи
се
не
чују
.
Кад
је
било
при
крају
школских
часова
,
онда
су
старији
ђаци
,
по
заповести
учитељевој
,
сви
у
глас
,
више
певали
него
говорили
:
„
један
пут
један
јест
један
"
,
па
све
док
год
нису
прешли
целе
таблице
множења
и
дељења
.
Затим
се
појали
:
тро
пари
,
кондаци
,
јектенија
и
друге
пригодне
песме
црквене
,
па
онда
молитве
.
Пре
него
што
се
пође
,
устану
сви
,
ућуте
,
учитељ
у
њих
дуго
и
оштро
погледа
,
они
се
ућуткавају
све
тише
и
тише
,
док
год
се
не
умири
и
онај
последњи
жагорић
у
оној
последњој
скамији
до
дувара
.
А
онда
учитељ
Макса
јасно
објави
свима
и
свакоме
прве
темеље
његова
„
воспитанија
“
.
—
Ко
се
усуди
из
школске
авлије
,
без
мога
знања
,
наглашује
учитељ
Макса
,
биће
ухапшен
!
Сви
претрну
.
—
Ко
не
скине
капу
старијему
,
и
у
руку
га
не
пољуби
,
први
пут
хапс
,
други
пут
четири
прута
!
Сви
још
јаче
задршћу
.
—
Ко
не
буде
знао
лекцију
,
сви
да
знате
,
—
ја
ћу
му
судити
!
Сви
се
скаменише
.
—
А
ко
буде
дирао
у
туђе
,
или
другога
ударио
,
нека
ми
и
не
излази
пред
очи
!
Јесте
ли
ме
разумели
?
Свима
се
срца
следише
,
а
језик
завеза
.
—
Јесте
ли
разумели
?
викну
учитељ
Макса
још
јачим
гласом
.
Неколико
њих
из
најстаријега
разреда
промуцаше
,
али
више
кроз
зубе
„
јесмо
“
,
учитељ
се
затим
удали
,
а
ђаци
,
полако
,
један
по
један
,
оставише
своја
места
и
изиђоше
који
у
кућу
,
који
у
пространо
школско
двориште
.
Они
најмлађи
,
мало
попрестрављени
,
једва
се
сетише
да
је
настао
час
слободе
,
а
мали
Гргур
,
позван
малом
Даницом
,
изађе
заједно
с
њом
из
тог
загушљивог
школског
ваздуха
.
А
кад
су
били
код
баштенских
врата
,
Даница
позове
унутра
свога
новог
друга
.
Беше
тек
почетак
јесени
.
Поред
стаза
и
овде
и
онде
између
леха
беше
још
шареног
и
свежег
цвећа
.
—
Ала
у
вас
има
много
цвећа
!
примети
мали
Гргур
,
пошто
је
мало
одахнуо
од
мучних
утисака
прве
школске
поуке
.
—
Хоћеш
да
ти
узберем
?
—
Не
.
То
је
туђе
,
а
учитељ
рече
:
ко
у
туђе
дарне
...
—
Ово
није
туђе
,
прекиде
му
говор
мала
Даница
;
ово
је
наше
,
ово
је
моја
мати
садила
.
Ту
се
саже
и
узабра
неколико
стручака
.
—
Ево
ово
је
каранфил
,
ово
лепи
човек
,
а
ово
жуто
не
знам
како
се
зове
.
Гле
како
овај
бели
каранфилић
лепо
мирише
.
Рекавши
то
,
пружи
узабране
цветиће
.
Гргур
се
једва
осмели
да
их
се
дотакне
.
А
кад
се
она
саже
да
откине
још
један
бокорић
црвеножутог
цвећа
,
а
он
их
врло
хитро
спусти
у
недра
,
бојећи
се
ипак
да
то
учитељ
не
види
.
—
Ево
ово
је
зевалица
,
а
ово
попина
капица
,
настави
мала
вртарка
,
пошто
се
усправила
и
пружила
своме
другару
оба
поменута
цветка
.
Он
се
устезаше
да
их
дотакне
.
—
Шта
,
ти
не
волиш
цвет
?
—
Волим
.
—
Па
што
их
не
узмеш
?
...
Рекав
то
,
опази
мала
Даница
да
и
оних
цветића
нема
у
његовим
рукама
.
—
А
где
су
ти
?
Он
се
мало
збуни
па
тихо
шапну
:
—
Ево
их
.
Једва
изустив
то
,
покаже
јој
недро
своје
беле
кошуљице
.
—
Таки
да
си
их
извадио
!
викне
мала
вртарка
мало
оштријим
гласом
.
—
Не
смем
;
устезаше
се
плашљиво
Гргур
,
не
смем
.
—
Кажем
ти
да
их
извадиш
!
—
Не
смем
.
—
Не
смеш
?
—
Не
смем
.
—
Не
смеш
ни
кад
ти
ја
кажем
?
—
Не
смем
.
Она
га
погледа
још
један
пут
мало
љутито
,
баци
оба
цветка
што
их
држаше
у
ручици
,
напрћи
танке
своје
усничице
,
„
иди
!
“
рече
му
полуподругљиво
,
па
окрете
леђа
и
одскакута
из
баштице
,
преко
школског
дворишта
,
право
у
кућу
.
И
Гргур
,
стидан
,
изађе
из
баште
.
А
кад
беше
сунце
искочило
на
подне
,
сети
се
и
он
глади
и
глад
њега
снужденога
,
па
уђе
у
собицу
где
су
ђачки
сандучићи
,
те
на
дну
свога
сандучића
,
под
други
пар
својих
кошуљица
,
сакрије
сва
три
цветка
,
што
их
дотле
ношаше
у
недрима
.
У
тај
мах
удари
најстарији
ђак
у
гвоздену
„
звечку
"
,
што
висаше
о
једном
дрвеном
стубу
школскога
ходника
.
Знак
да
је
на
учитељевом
сату
куцнуло
дванаест
и
да
ваља
сести
за
обедни
сто
.
Сви
,
па
и
мали
Гргур
,
одоше
у
собу
где
је
била
дугачка
проста
софра
,
коју
су
обично
звали
трапезарија
.
Поседају
око
стола
прво
старији
,
па
млађи
,
па
онда
најмлађи
.
Фамулус
,
који
је
у
исто
време
и
кухар
,
изнесе
неколико
пуних
чинија
пасуља
кухана
са
сланиницом
,
а
затим
раздели
свима
позамашне
кришке
прохе
,
која
мало
пре
извађена
из
пећи
,
пушаше
се
и
мирисаше
.
После
онаких
строгих
опомена
одрасли
младићи
дуго
се
не
би
сетили
ни
јела
ни
пића
,
али
у
малене
деце
и
жалост
и
радост
краткога
су
века
.
Кад
их
гледате
како
живо
веслају
оним
дрвеним
кашичицама
и
час
пооткидају
замашније
залогаје
оне
топле
проје
,
и
сами
бисте
,
ма
да
сте
таман
од
стола
,
добили
вољу
да
седнете
поред
њих
,
па
да
се
сити
накусате
њиховог
простог
,
али
тако
укусног
ручка
за
гладне
дечје
стомачиће
.
По
јелу
сви
одоше
доле
на
поточић
,
опраше
умашћене
ручице
,
испљускаше
уста
и
умише
се
.
То
је
стара
учитељева
заповест
,
коју
,
као
најсветије
предање
,
предају
стари
нараштаји
млађим
коленима
ученичким
.
После
умивања
настаје
кратак
одмор
,
па
одмах
затим
сваки
своју
књижицу
:
који
под
орах
,
који
под
брест
,
који
тамо
код
кошева
,
док
не
огласи
звечка
школски
час
.
Кад
су
се
враћали
с
потока
,
мали
Гргур
поизоста
мало
од
својих
другова
,
стаде
онде
на
ливадици
и
дуго
,
дуго
гледаше
тамо
низ
воду
:
вода
струјаше
већ
оним
тајанствено-тужним
јесењим
жубором
,
а
ти
звуци
дотакоше
се
његовог
разнеженог
срца
,
пробудише
у
њему
и
оца
,
и
мајку
,
и
кућу
,
и
вочиће
,
и
оне
питоме
овце
што
пландују
у
оном
брснатом
шумарку
изнад
куће
њихове
.
Види
их
све
,
већ
да
пружи
руке
да
их
дотакне
,
али
у
тај
исти
мах
чу
где
га
неки
шумски
дух
викну
по
имену
.
Трже
се
,
и
погледа
изнад
себе
.
На
брдашцу
,
преко
којега
се
бељаше
утапкана
стазица
,
којом
се
слази
на
поток
,
стајаше
мала
Даница
.
—
Ја
те
,
ја
те
зовем
,
Гргуре
!
викну
она
још
јачим
гласом
,
не
мичући
се
с
камена
,
на
ком
се
готово
врћаше
на
једној
ножици
.
Гргур
пође
кораком
лаганим
,
неодлучним
,
још
пун
оне
чисте
анђеоске
срамежљивости
,
коју
је
собом
донео
из
своје
планине
.
—
Брзо
,
брзо
!
викаше
поново
.
Видиш
како
ја
!
То
рекав
,
па
као
тица
летну
низ
брдо
,
и
за
тренутак
два
већ
беше
стрчала
пред
њега
.
—
Ево
сам
ти
донела
,
рече
,
а
руку
,
у
којој
беше
дар
,
држаше
назад
...
Погоди
шта
!
Он
је
само
благо
погледа
,
па
опет
спусти
очи
преда
се
,
и
стидно
прошапута
:
не
знам
,
—
Донела
сам
ти
уштипак
.
Погле
колики
је
!
Највећи
сам
уграбила
из
чиније
,
кад
сам
сама
остала
код
стола
.
Загризни
само
,
пун
је
пекмеза
.
Волеш
ли
пекмеза
?
—
Ја
не
знам
шта
је
то
.
—
Зар
твоја
мати
не
кува
пекмез
?
—
Не
кува
.
—
А
у
нас
има
још
пун
пунцат
оволики
ћуп
.
Ту
она
показа
ручицама
ширину
и
висину
тога
тако
важнога
и
омиљенога
суда
,
а
он
је
морао
у
два
маха
покушавати
,
док
се
најпосле
одважио
,
те
принео
к
устима
и
појео
уграбљени
уштипак
.
—
Хтела
сам
ти
донети
и
једно
криланце
од
пилета
,
али
ја
не
марим
.
.
.
.
а
волиш
ли
ти
живину
?
—
Волим
,
рече
Гргур
доста
нагло
,
и
,
можда
у
тај
мах
први
пут
,
насмехну
се
с
пуно
задовољства
.
—
Ал
’
да
видиш
наше
кокице
,
па
нашег
маторог
петла
са
оволиком
(
показујући
ручицама
)
крестом
,
па
наше
патке
,
па
патка
кад
потрчи
за
нама
!
...
Имате
ли
ви
патака
?
—
Ми
немамо
патака
,
али
кокошију
пуну
авлију
.
Да
није
лисица
,
имали
бисмо
и
више
.
—
Ја
имам
моје
кокице
,
обе
беле
,
па
питоме
.
Зовнем
их
само
:
трцава
,
гарава
!
а
оне
обе
у
крило
,
па
их
милујем
.
Кадгод
их
храним
,
ја
само
пружим
руке
,
а
оне
саме
са
длана
кљуцају
.
Кокице
моје
,
кокице
моје
!
викнем
кад
јутром
стрчим
у
ходник
,
а
а
оне
око
мене
:
какоко
,
какококо
!
Сад
су
све
тамо
испод
кошева
,
али
сутра
кад
прну
са
седала
,
изађи
у
трем
,
па
ћу
ти
показати
обе
моје
кокице
.
Још
су
се
неколико
тренутака
позабавили
на
том
малом
чоту
;
она
је
причала
,
торокала
,
а
он
је
само
озбиљно
гледаше
и
слушаше
.
Међутим
звечка
огласи
школске
часове
,
и
обоје
се
журно
упутише
школи
.
Даница
је
напред
скакутала
.
Кад
је
било
на
заход
сунца
,
звоно
с
дрвене
црквене
звонаре
огласи
вечерњу
,
јер
беше
субота
.
Пошто
се
на
глас
звона
сви
прекрстише
,
узвикнуше
заједнички
:
„
Свјат
Господ
Бог
наш
“
,
кренуше
се
,
све
два
и
два
,
преко
школског
дворишта
у
пространу
порту
,
а
из
порте
у
цркву
.
Гргур
је
само
једанпут
с
родитељима
долазио
цркви
на
причест
.
Онда
је
био
мален
;
што
је
видео
,
готово
је
мање
више
и
поборавио
.
Кад
је
ушао
у
храм
,
учини
му
се
,
да
је
све
другчије
него
што
беше
тамо
пре
две
године
.
Кад
је
с
осталим
друговима
стао
око
певнице
и
очитао
„
Оче
наш
“
,
није
се
могао
сит
да
нагледа
оних
лепих
дрвених
сводова
од
клиса
,
онога
чистога
патоса
од
великих
четвороугаоних
цигаља
,
оних
високих
столова
од
белога
дрвета
,
па
оног
иконостаса
,
са
многим
иконама
и
коситерним
кандилима
,
у
којима
баш
у
тај
мах
црквењак
Стеван
припаљиваше
витиљце
у
руменим
чашицама
.
Гледао
је
и
гледао
,
а
у
малој
главици
поче
му
свитати
,
разгаљивати
се
маглица
,
која
ју
је
дотле
обузимала
.
На
безазлено
срдашце
навалише
утисци
,
који
га
у
онај
мах
не
раздрагаше
,
али
га
мало
по
мало
испунише
светим
страхом
,
дивљењем
,
нечим
што
кроз
свега
њега
прелазаше
,
нечим
што
је
мирно
и
свечано
као
онај
лик
Спаситељев
,
с
којега
дуго
очи
не
скидаше
,
а
тако
пријатно
и
миомирно
,
као
кад
од
измирне
и
задах
светлога
босиока
,
којим
још
прошле
недеље
сеоске
бабе
окитише
целиваће
иконе
.
Међ
мушком
децом
беше
и
Даница
,
али
час
гледаше
у
ђаке
тамо
с
друге
стране
код
леве
певнице
,
час
се
осврташе
у
старије
ђаке
,
руке
прекрстила
,
али
врховима
својих
прстића
непрестано
чупкаше
своју
шарену
кецељицу
.
А
кад
поче
вечерња
,
мали
Гргур
не
могаше
да
се
наслуша
читања
и
певања
.
Чудио
се
попу
,
који
пред
дверима
на
глас
,
не
гледећи
у
књигу
коју
држаше
,
изговори
толику
дугу
јектенију
.
Поп
кади
по
цркви
,
а
он
очима
за
њим
,
догод
се
опет
не
врну
у
олтар
.
А
кад
се
отпева
и
она
последња
песма
Упованије
моје
отац
и
пођоше
напоље
,
он
још
једном
погледа
на
све
четири
стране
цркве
.
Кад
беше
у
порти
,
дуго
не
могаше
да
се
прибере
.
У
души
му
и
свечано
и
слатко
,
и
ведро
и
светло
,
и
опет
некако
превучено
ружичним
,
тајанствено-прозрачним
маглицама
.
Рађаше
се
у
њему
осећање
,
оно
готово
целога
века
на
чисто
неизведено
,
и
разумљиво
и
опет
колико
би
хтели
непојамно
,
осећање
страха
божјега
,
осећање
који
многи
крију
,
многи
га
угуше
и
постану
демони
,
а
многима
као
добар
вођ
светли
кроз
све
дане
превртљива
живота
.
Учитељ
је
с
попом
отишао
школи
,
а
ђаци
се
расуше
по
порти
.
Гргур
,
како
је
стао
подаље
од
црквених
врата
,
ту
Је
и
остао
.
С
пажњом
је
пратио
игру
својих
другова
,
међу
којима
је
,
као
буба
,
скакала
и
трчала
мала
Даница
.
Још
није
почео
сутон
отимати
мах
,
а
звечка
већ
огласи
време
вечери
.
За
неколико
тренутака
ни
једнога
не
беше
у
порти
.
Мали
Гргур
изађе
последњи
,
али
много
пуније
душе
него
што
беше
пре
уласка
у
порту
и
цркву
.
Ћутећи
сео
је
за
сто
,
али
те
вечери
није
знао
шта
је
вечерао
.
Толико
се
занимао
сликама
своје
пријемљиве
душе
.
ИИИ
Мало
по
мало
,
па
већ
и
дубока
јесен
настаде
.
Са
липе
и
бреста
час
мање
час
више
опадаше
лист
,
а
хладни
ветри
учесташе
отуд
с
планине
.
Већ
много
пријатније
у
заветрини
школској
,
а
у
школској
соби
тако
утушкано
и
угодно
,
да
чисто
милина
беше
седети
у
скамији
и
слушати
кад
учитељ
говори
о
Светом
Јовану
,
о
Христу
,
о
Немањи
,
о
Светом
Сави
,
о
Цару
Душану
.
Дође
и
божићни
пост
.
У
школској
трапезарији
укиде
се
мрс
.
Али
зато
,
место
прохе
,
наста
хлебац
пшенични
.
У
школи
,
пре
и
после
подне
,
пева
се
:
Тјело
Христово
примите
.
Дође
и
шести
дан
по
подне
поста
без
зејтина
;
сутра
је
причест
и
почетак
поста
са
уљем
.
Кад
би
око
вечерња
звона
,
отворише
се
школска
врата
и
уђе
поп
,
с
књигом
и
епитрахиљом
под
пазухом
.
Сви
усташе
,
и
као
из
једнога
грла
заори
се
:
„
поздрављајем
!
“
Свештеник
баци
на
се
епитрахиљ
,
па
онда
,
ракнувши
мало
по
свом
обичају
,
поче
опширну
придику
о
важности
светог
„
причашченија
“
,
о
светој
тајни
„
покајанија
"
,
о
„
очишченију
грјехова
"
,
о
грешницима
које
чека
страшни
час
„
смерти
“
,
и
о
праведницима
,
који
ће
,
у
слави
небеској
,
седети
с
десне
стране
Бога
оца
.
Затим
је
казао
да
сагну
главе
и
очитао
им
покајну
молитву
.
Сви
га
пажљиво
слушаху
,
гледајући
у
његову
дугу
мало
разбарушену
косу
,
у
црно
џубе
до
колена
,
или
у
ону
антерију
од
вишњеве
ђезије
.
Кад
оде
поп
,
одмах
затим
удари
звоно
на
вечерњу
.
Међу
ђацима
настала
свечана
тишина
,
а
особито
мали
Гргур
дуго
не
могаше
да
размрси
нова
укрштена
осећања
,
која
навалише
на
његову
топлу
,
радозналу
душу
.
Говор
свештеников
није
разумео
ни
он
,
ни
његови
другови
,
а
најмање
она
мала
Даница
;
али
му
се
ипак
учини
,
да
иза
тих
магловитих
речи
има
нешто
озбиљно
,
нешто
велико
.
Ћутао
је
,
а
млада
душа
његова
богатила
се
,
једрала
је
тим
новим
утисцима
.
Сутрадан
,
на
крају
литургије
,
причестише
се
сви
.
Чисто
му
се
скратише
ноге
,
кад
их
учитељ
упути
да
редом
,
један
по
један
,
прилазе
к
„
царским
"
дверима
.
Једва
је
смео
да
подигне
очи
,
кад
је
био
пред
светим
путиром
.
Сав
се
променио
у
лицу
,
кад
је
примио
у
се
причест
.
Дуго
после
није
могао
отворити
уста
да
узме
нафору
,
коју
је
по
причешћу
добио
.
Осећао
је
опет
нешто
ново
и
велико
у
својој
души
,
нешто
,
чему
не
знађаше
похватати
крајеве
својим
недовијарним
,
тако
мало
докучљивим
мислима
.
Замишљен
изашао
је
из
порте
,
не
гледаше
око
себе
,
чини
вам
се
зажмирио
,
па
сања
,
сања
сне
,
који
би
зацело
били
снови
,
да
га
час
по
не
увери
остали
живот
око
њега
,
да
је
све
то
јава
,
никаква
варљива
опсена
,
него
исто
тако
истински
живот
као
и
онај
горе
у
његовом
селу
.
—
Гргуре
,
Гргуре
!
пробуди
га
неки
мио
глас
из
тога
заноса
,
баш
кад
је
ступио
у
школско
двориште
.
Диже
своју
замишљену
главицу
и
виде
Даницу
,
која
му
трчаше
у
сусрет
.
Кад
је
стигла
до
њега
,
даде
му
половину
лепињице
,
у
којој
беше
сира
.
Устезаше
се
,
али
је
ипак
примио
.
—
Данас
нема
школе
,
Грго
;
хајдмо
тамо
на
брдо
да
трчимо
горе
и
доле
...
Рекав
то
Даница
,
залети
се
и
претрча
једну
дуж
.
А
кад
виде
да
за
њом
нема
њезиног
дивљашног
другара
,
стаде
,
намршти
се
,
узе
кецељицу
међ
прсте
и
сву
је
изгужва
.
Не
обрћући
своју
лепо
очешљану
главицу
,
оде
лаганим
корацима
у
школу
.
Гргур
није
ни
гледао
за
њом
.
Занимао
се
својим
мислима
,
својом
новом
душевном
тековином
.
Отишао
је
у
школу
,
сео
сам
у
скамију
,
отворио
пред
собом
букварић
,
задубио
се
у
своју
лекцију
,
вежбао
се
у
читању
,
затим
,
загледавши
се
у
мапу
Европе
,
на
којој
ништа
није
могао
прочитати
,
ћутао
је
и
мислио
.
Смешно
је
рећи
:
мислио
,
али
је
,
ма
како
нејасно
и
изукрштано
,
ипак
мислио
.
Из
малих
,
бледих
,
магловитих
мисли
ничу
сјајне
и
велике
.
Поступно
расте
тело
,
поступно
јача
дух
.
Тако
је
растао
и
напредовао
мали
Гргур
.
И
он
чињаше
све
што
и
остала
деца
,
али
је
ипак
био
неко
особито
дете
.
Ма
колико
да
је
оно
у
школи
било
тамно
и
коштуњаво
,
опет
је
он
то
брижљиво
проучавао
,
непрестано
се
занимао
оним
што
је
учитељ
Макса
говорио
и
препоручивао
.
Сваки
појав
у
школи
,
и
онај
најмањи
,
најобичнији
,
њему
је
био
читав
мали
свет
,
код
којега
је
вредно
зауставити
се
,
испитати
га
.
А
највећма
вољаше
у
слободним
часовима
бити
сам
,
седети
у
празној
школи
,
или
се
попети
на
она
дрва
на
дрвљанику
с
књижицом
на
коленима
,
или
сићи
доле
у
поток
,
па
шврљати
горе-доле
по
оној
самоћи
.
Кад
је
зима
настала
,
после
два
три
месеца
,
Гргур
је
већ
седео
на
првом
месту
међу
својим
друговима
,
а
читао
и
писао
као
онај
најбољи
другоразредац
.
А
те
зиме
била
је
зима
оштра
и
снегопадна
.
Још
у
првој
половини
децембра
снег
навејао
читаве
таване
по
висовима
и
доловима
.
Многи
су
путови
били
завејани
или
непроходљиви
са
многих
сметова
,
што
се
отискиваху
са
околних
брда
.
И
курјаци
се
појавише
око
торова
,
раније
и
жешће
него
обично
;
свет
се
збио
у
села
;
нико
живи
не
слажаше
амо
цркви
и
школи
;
у
сеоској
механи
никога
осим
викача
и
кмета
,
а
често
ни
кмета
,
него
само
викач
с
крчмаром
претреса
сеоске
политике
:
до
подне
се
греју
код
оне
велике
ластрене
пећи
насред
собе
,
а
по
подне
спавају
сваки
на
својој
клупи
.
А
учитељ
Макса
затворио
се
у
свој
педагогијум
,
па
по
два
дана
не
обува
ципела
,
него
тамо
амо
у
дубоким
папучама
,
као
какав
старозаветни
првосвештеник
.
Кад
доврши
дневне
часове
,
он
се
врати
у
своју
,
обично
прегрејану
собу
,
прегледа
прописе
,
писаљком
напише
велико
добро
или
нулу
,
или
друго
које
дотично
слово
према
изврсности
рукописа
,
па
онда
узме
Плутарха
или
Доситеја
или
Чокеове
Часове
благоговјенија
,
намакне
великоокнасте
наочари
на
мало
заседласт
нос
,
скупи
појаче
смежуране
усне
,
уздигне
навише
велике
некако
вунасте
обрве
,
пребаци
ноге
,
збаци
с
горње
ноге
папучу
,
и
—
чита
.
Сат
тиктаче
,
мачка
под
столом
преде
,
у
великој
пећи
овда-онда
прасне
разгорели
ћутак
,
а
ветар
на
махове
тресне
у
оба
прозора
,
па
опет
се
замаје
тамо
низ
брдо
преко
снегова
,
у
бестраг
.
Из
кухиње
чује
се
учитељкин
глас
,
која
спрема
ручак
,
а
још
више
онај
танки
гласић
Даничин
,
која
,
као
пиленце
поред
квочке
,
скакуће
поред
матере
,
забагљива
своје
прљаве
прстиће
свуда
где
не
треба
,
тороче
све
што
не
зна
,
или
пева
оним
танким
гласићем
почетак
или
свршетак
какве
сеоске
песме
,
или
изопачен
одломак
каквога
тропара
,
који
је
чула
у
школи
и
цркви
.
А
ђаци
у
школи
седе
на
својим
местима
и
уче
.
Од
њихових
гласића
бруји
школска
соба
као
кошница
.
Из
тога
жубора
,
сложенога
из
разних
ситнијих
и
крупнијих
дечјих
гласова
,
дремљивом
фамулусу
у
трему
непрестано
зуји
у
ушима
:
„
Докоље
,
господи
,
забудеши
мја
?
До
конца
“
,
или
„
Вид
,
слух
,
вкус
,
мирис
и
осећање
“
,
или
„
Број
којим
се
множи
,
зове
се
множитељ
“
,
или
„
Стеван
Немања
имао
је
три
сина
:
Стевана
,
Вукана
и
Растка
“
,
или
„
Прво
гладног
нахранити
,
второ
жедног
напојити
“
,
или
који
трећоразредац
баш
немирно
виче
да
све
надвиче
:
„
Све
ствари
које
је
Бог
створио
,
а
људи
нису
предругојачили
,
зову
се
природне
ствари
“
.
А
кад
по
који
несташко
удари
још
у
јачу
декламацију
:
„
Најздравије
пиће
јесте
добра
хладна
вода
“
,
или
онај
до
њега
:
„
Пета
заповест
гласи
:
шти
оца
твојего
и
матер
твоју
“
итд
.
,
онда
се
дигне
у
школи
толика
граја
,
тако
велегласан
и
досадан
концерат
,
да
се
фамулус
Степан
сасвим
расани
,
а
и
учитељ
Макса
у
својој
соби
постане
нестрпљив
,
буни
се
у
своме
читању
,
чисто
види
онога
,
што
је
ототањио
у
оне
несносне
танке
пискове
,
или
онога
Глишића
,
што
увек
креше
ону
„
Прву
знању
“
као
да
се
с
неким
препире
,
или
онога
Дабишу
,
Бошњинога
унука
,
што
је
одрастао
у
гори
,
па
док
не
заувине
целом
гласином
—
не
иде
.
Па
кад
учитељу
Макси
већ
до
грла
дође
тај
корални
речитатив
,
а
он
за
тренутак
остави
књигу
,
полако
,
као
стари
мачор
,
приближи
се
школским
вратима
,
застане
мало
,
застане
још
малко
,
па
онда
изненада
отвори
врата
и
стане
на
праг
,
својим
заповедничким
оком
пресече
све
чланове
кора
,
а
они
,
неми
и
мирни
као
бубице
,
ни
лево
ни
десно
,
већ
сви
,
као
слике
од
воска
,
забоду
носиће
у
књижице
,
не
мичу
се
,
не
дишу
.
Само
по
гдекоји
из
најстаријега
разреда
,
преко
ивице
од
оне
отворене
књижице
пред
собом
,
крадом
баци
по
који
поглед
,
па
опет
брже
боље
у
књигу
.
Зна
,
као
човек
од
искуства
,
да
у
учитеља
Максе
нема
циле-миле
,
већ
,
као
познат
добар
дисциплинатор
,
одмах
:
„
положи
!
“
Кад
би
Макса
тако
васпоставио
мир
међу
својим
питомцима
,
свратио
би
се
у
кухињу
,
те
би
према
стању
онога
што
је
у
шерпењи
и
лонцу
одлучио
:
да
ли
ће
до
ручка
моћи
бити
готов
са
започетом
главом
у
књизи
,
или
ће
је
морати
довршити
тамо
по
вечери
.
Па
онда
би
узео
с
познатог
места
на
полици
стакло
с
комовицом
и
однео
у
собу
:
једна
од
највећих
карактеристика
овога
васпитатеља
младежи
беше
та
:
шљивовицу
никад
свога
века
није
окусио
.
Зашто
,
то
никад
није
докучио
ни
један
од
његових
биографа
,
по
којима
га
и
ми
данас
приказујемо
.
Тај
дан
беше
четвртак
,
сретан
дан
,
кад
цело
по
подне
„
влада
слобода
"
.
Учитељ
је
Макса
спавао
по
ручку
дуже
него
обично
.
Ђаци
су
,
док
је
он
спавао
,
седели
и
ћутали
онде
,
где
се
који
затекао
,
а
после
су
се
разишли
по
кући
и
око
куће
.
Гргур
је
био
у
школи
и
с
Даницом
разгледао
дотле
невиђену
књигу
,
у
којој
,
усред
слова
,
беше
и
по
која
сличица
:
квочка
с
пилићима
;
или
гусак
који
је
вијао
некаквог
несташка
који
дираше
гушчиће
;
или
дерлад
што
су
крала
јабуке
,
па
једно
газда
ухватио
и
праши
му
тур
;
или
двоје
сирочади
,
озебли
и
гладни
,
како
седе
поред
гроба
материна
.
Гргур
гледа
слике
,
гледа
и
чуди
се
,
а
мала
Даница
хвали
му
се
,
како
и
она
уме
намоловати
лутку
и
коња
,
узе
креду
,
па
шарај
по
табли
.
Те
вечери
беше
се
необично
рано
смркло
.
Кад
се
упалила
свећа
у
учитељевој
соби
,
опазише
ђаци
кроз
прозор
да
је
још
једна
свећа
запаљена
на
столу
школском
.
Зачудише
се
,
јер
обично
школска
соба
,
како
се
пред
мрак
почисти
и
притвори
,
више
је
до
сутра
нико
не
отвара
.
Премишљају
ђаци
,
шта
то
може
бити
,
кад
ето
ти
међу
њих
учитеља
:
„
Паун
Милетић
,
Крста
Влајић
,
Јанићије
Пешић
и
Гргур
Обрадовић
!
"
На
овај
прозив
свој
четворици
задрхта
срце
испод
кошуљице
,
па
се
одвојише
од
осталих
својих
другара
.
Учитељ
напред
,
а
они
за
њим
,
право
у
школу
.
Учитељ
стаде
код
стола
,
на
ком
је
свећа
горела
.
Ђаци
стоје
мало
поиздаље
па
радознало
гледају
.
На
столу
неколико
табака
хартије
,
али
не
онаке
беле
,
по
којој
се
,
од
како
је
виргаза
и
ђака
,
пишу
прописи
.
Не
верују
деца
својим
очима
:
хартија
плава
,
хартија
црвена
!
А
шта
је
оно
тамо
,
тако
,
одвојено
?
Готово
би
хтели
да
протару
очи
,
да
боље
виде
,
да
их
како
не
варају
.
Гледају
један
пут
,
гледају
два
пут
,
гледају
још
један
пут
,
и
још
два
пут
:
што
злато
—
злато
,
што
сребро
—
сребро
.
Питали
би
учитеља
:
је
ли
то
доиста
сребрна
,
и
златна
хартија
,
али
јест
,
синко
,
зуцни
ако
смеш
!
Само
се
малко
помичу
,
испружају
вратове
,
издижу
се
на
врх
опанчића
да
боље
виде
,
гледају
,
ћуте
и
чуде
се
...
Осим
шарене
хартије
,
било
је
на
столу
дугачких
липових
цепљика
,
савитљивих
танких
врбових
прутића
,
чанчић
укухане
штирке
,
и
гомила
ексерчића
,
мали
чекић
,
мало
сврдло
и
кљештанце
.
Учитељ
седе
на
своје
обично
место
за
столом
,
до
њега
је
стајала
и
мала
Даница
.
Он
се
окрете
својим
ученицима
:
—
Кажи
нам
ти
,
Гргуре
,
како
се
зове
велики
празник
који
нам
долази
?
—
Велики
празник
који
нам
долази
зове
се
Божић
!
—
Кажи
ти
,
Јанићије
,
продужи
учитељ
:
ко
се
родио
на
Божић
?
—
На
Божић
се
родио
Господ
наш
,
Исус
Христос
,
откреше
Јанићије
.
'
—
Тако
је
.
А
ко
је
била
мати
Христу
Спаситељу
,
кажи
нам
ти
Крста
!
—
Мати
Христу
Спаситељу
била
је
преблагословена
дјева
Марија
,
осоколи
Крста
као
из
топа
.
—
На
ком
се
месту
родио
Господ
наш
Исус
Христос
,
нека
нам
каже
Паун
!
—
Господ
наш
Исус
Христос
родио
се
у
Витлејему
Јудејском
,
исповрти
Паун
своју
богословију
.
—
А
где
се
родио
Христос
Спаситељ
?
—
Христос
Спаситељ
родио
се
у
јаслама
,
рекоше
сви
у
један
мах
,
осим
Гргура
,
који
је
о
томе
само
мало
слушао
,
али
још
ништа
није
учио
.
—
У
јаслама
,
понови
учитељ
задовољно
;
а
знате
ли
како
се
звало
оно
место
где
су
биле
јасле
?
Ђаци
у
први
мах
не
одговорише
,
али
Даница
дигла
два
прста
десне
ручице
,
па
палаца
ли
,
палаца
.
—
Добро
,
реци
нам
ти
!
—
То
место
звало
се
:
Вертеп
!
Отац
је
пољуби
.
—
Дакле
,
звало
се
Вертеп
.
А
знате
ли
,
децо
,
шта
значи
Вертеп
?
Вертеп
је
сувота
,
у
којој
говеда
ноћују
.
Сад
ћу
ја
ево
од
ове
хартије
и
ових
дрва
да
направим
Вертеп
.
Ви
ћете
ми
помагати
,
јер
ћете
га
вас
четворица
и
носити
...
Ти
ћеш
,
Пауне
,
бити
чобанин
,
ти
,
Јанићије
,
Ирод
,
а
ти
,
Крста
,
цар
Валтазар
,
а
ти
,
Гргуре
,
мали
цар
Петар
.
—
А
шта
ћу
бити
ја
,
отац
?
упита
нестрпљива
Даница
.
—
Ти
си
била
и
остајеш
моје
дивље
пиле
.
Ту
је
,
расрђену
,
учитељ
Макса
,
противно
својим
педагошким
начелима
,
мало
помилује
.
Она
,
незадовољна
,
поче
плакати
,
обори
своју
лепу
главицу
и
пође
.
Отац
је
задржа
,
па
опет
помилова
.
—
Гргур
ће
бити
мали
цар
Петар
,
а
ти
ћеш
бити
моја
мала
царица
.
Даница
се
насмеја
,
па
поче
наново
савијати
главу
,
испод
ока
гледати
,
смешкати
се
и
мазити
.
Али
се
у
Макси
опет
пробуди
учитељ
,
озбиљан
,
следствен
,
строг
.
Сави
Даница
своју
мазу
,
ђачићи
у
фронт
,
а
Максо
ти
узе
своје
наочари
,
па
с
њима
на
нос
.
—
Дакле
,
децо
,
на
посао
.
Ходите
ближе
.
Ја
ћу
сећи
,
кројити
и
прикивати
,
а
ви
ћете
лепити
и
како
треба
придржавати
.
Данас
и
сутра
правићемо
Вертеп
,
а
у
суботу
круне
и
царске
жезлове
.
Кад
је
био
рад
у
највећем
јеку
,
отворише
се
врата
и
уђе
поп
.
Пошто
је
,
с
јаком
лупом
(
а
био
је
у
оним
рибарским
чизмама
)
,
стресао
снег
с
џубета
и
обуће
,
узе
своју
читакињу
за
дугме
и
скиде
.
Поздрави
се
и
седе
до
учитеља
.
—
Почео
си
у
име
Бога
?
упитаће
поп
.
—
А
шта
знам
.
—
Ако
,
ако
.
Ваљана
хартија
.
Само
клобуке
мало
повеће
—
бар
два
прста
више
него
ономлани
.
А
круне
—
крунама
ти
,
вала
,
ни
цар
не
би
замерио
.
Као
смишљене
.
Чиј
си
ти
,
мали
?
запита
поп
Гргура
.
Гргур
се
застиде
.
—
Но
,
но
,
но
.
Не
бој
се
,
чедо
,
није
,
не
бој
;
попа
пита
само
...
знаш
,
у
цркви
си
свагда
миран
...
А
шта
ћеш
ти
бити
?
—
Он
ће
бити
мали
цар
Петар
,
а
ја
мала
царица
,
одговори
Даница
полумазно
,
која
се
некако
једва
виђаше
иза
попова
џубета
.
—
Ехе
,
све
сами
цареви
и
царице
,
наставиће
попа
шаљиво
,
издижући
обрве
...
Како
ћемо
ми
уз
вас
овако
у
чизмама
.
Добро
,
добро
,
само
пре
свега
лекцију
!
Попина
су
деца
само
добри
ђаци
...
Ко
ништа
не
зна
...
—
Ништа
и
не
вреди
,
дода
Даница
.
—
Стоји
у
буквару
,
примети
попа
,
смешећи
се
,
а
у
Светом
Писму
стоји
:
дрво
,
које
рода
не
носи
,
сече
се
и
„
во
огањ
вержет
сја
!
“
Ђак
без
науке
,
дрво
без
рода
.
—
Е
да
црквењака
с
новинама
?
упашће
учитељ
попу
у
реч
.
—
Добро
те
ме
подсети
.
Ево
обадва
последња
броја
Српских
Новина
.
Дакле
ја
,
учитељу
,
имам
право
.
Учитељ
Макса
погледа
га
радознало
,
држећи
маказе
међу
палцем
и
прстом
кажипутом
.
—
Севастопољ
пао
.
Макса
испусти
маказе
и
паде
на
столицу
.
Деца
притрчаше
и
подигоше
маказе
на
сто
.
—
То
није
истина
!
викну
учитељ
сасвим
одлучно
.
—
Шта
није
истина
,
ево
новина
...
—
Новине
лажу
!
—
Ама
на
што
да
лажу
?
—
Ја
кажем
да
лажу
!
—
Да
лажу
...
хајде
нека
лажу
,
само
чуј
...
—
Нећу
да
чујем
.
—
Ама
...
—
Никакво
:
ама
!
—
Ал
’
кад
цео
свет
пише
...
—
Цео
свет
лаже
...
—
А
зашто
да
цео
свет
лаже
?
осече
се
поп
,
у
коме
је
стрпљење
већ
превршило
меру
.
—
Зашто
цео
свет
лаже
...
зато
што
лаже
.
—
Што
лаже
!
Није
то
доста
само
рећи
;
што
лаже
.
Докажи
да
лаже
,
докажи
,
де
!
Ту
се
учитељ
Макса
доиста
мало
збуни
,
па
онда
,
дошав
себи
,
погледа
најозбиљније
своје
помагаче
,
и
сам
настави
маказама
сећи
шарену
хартију
.
Попа
оде
к
великој
мапи
Европе
,
шара
прстом
по
Русији
,
па
га
заустави
на
Криму
.
Замера
школској
власти
,
што
није
назначила
место
Севастопољ
:
—
Кад
се
иште
школски
прирез
—
нај
!
а
кад
пишу
мапе
,
као
да
ће
им
рука
отпасти
...
Знаш
ли
ти
,
учитељу
,
где
лежи
Севастопољ
?
пита
поп
.
Сви
су
га
тражили
по
мапи
,
али
га
не
нађоше
.
—
Е
видиш
,
говори
учитељ
Макса
и
реже
црвену
хартију
,
ето
видиш
,
да
је
све
онако
као
што
сам
ја
казао
.
—
А
шта
си
ти
казао
?
упита
га
поп
,
упрвши
у
њега
радознао
поглед
.
—
Казао
сам
да
су
Швабе
ниткови
.
—
То
зна
и
Бог
и
људи
.
—
Казао
сам
,
да
су
заклети
непријатељи
православија
.
—
Били
и
остају
.
—
Казао
сам
,
да
Аустрији
не
треба
веровати
.
—
Зар
си
ти
то
казао
,
зар
то
нисам
казао
ја
?
запита
поп
.
—
Не
,
ја
сам
казао
,
а
,
ја
,
говори
учитељ
с
највећом
брзином
режући
хартију
.
Ја
сам
казао
и
казаћу
,
ако
хоћеш
,
и
пред
самим
Књазем
...
А
кога
се
ја
бојим
?
Јеси
ли
ме
чуо
,
попе
!
Бога
ми
се
не
бојим
ни
Књаза
,
никога
,
баш
никога
,
па
ако
ћеш
баш
ни
самог
директора
...
шта
ми
може
директор
?
—
Та
није
ни
директор
митрополит
,
упаде
му
у
реч
поп
.
—
Па
шта
би
било
и
да
је
митрополит
!
—
Знаш
митрополит
је
митрополит
...
понавља
попа
мало
као
незадовољан
.
—
Митрополит
је
поп
,
к’о
и
ти
...
—
Јес
’
чуо
,
учитељу
,
оканимо
се
митрополита
.
—
А
што
да
га
се
оканем
,
као
шта
ми
је
он
већи
него
други
људи
...
—
Море
,
учитељу
,
ја
ти
опет
велим
:
архијереј
је
архијереј
...
—
Па
и
ја
не
кажем
да
је
попечитељ
...
—
Ако
није
попечитељ
,
он
је
душепопечитељ
.
—
За
моју
душу
не
треба
нико
да
се
пече
,
говори
мало
јаче
учитељ
Макса
.
—
Зато
ће
је
много
пећи
и
жећи
на
ономе
свету
...
Али
се
ту
попа
умери
,
па
окрете
дечици
:
хајдете
,
децо
,
мало
у
трем
,
протеглите
ноге
.
Изађоше
деца
,
изађе
и
мали
Гргур
.
Попа
и
учитељ
Макса
упустише
се
дубље
у
политику
.
—
Море
учитељу
,
учитељу
,
баш
си
покаткад
гори
од
детета
.
—
Нисам
гори
од
тебе
,
обрецну
се
Макса
.
—
Учитељу
!
—
Попе
!
—
С
тобом
се
баш
не
да
данас
говорити
.
—
Ни
с
тобом
.
—
Па
шта
велим
ја
?
—
А
шта
велим
ја
?
—
Ти
вређаш
моју
власт
,
а
власт
је
власт
!
—
Сит
сам
ја
свију
власти
и
мојих
и
твојих
,
на
част
ти
све
!
—
А
што
ће
мени
све
белосветске
власти
?
опире
се
поп
.
—
Да
те
веселе
,
кад
су
ти
тако
од
срца
отпале
.
—
Ти
си
,
учитељу
,
махнит
.
—
Ти
си
дивљи
поп
!
—
Швабо
остаје
Швабо
!
'
—
А
гејак
гејак
!
—
Пи
!
ракну
поп
.
—
Пи
!
пљуну
учитељ
на
школско
тле
.
Устаде
учитељ
,
устаде
поп
.
Погледа
поп
учитеља
,
погледа
учитељ
попа
.
Намрштио
се
један
,
намрштио
се
други
.
На
једанпут
прсну
поп
у
смех
,
прсну
у
смех
и
учитељ
.
Ходи
сваки
на
другу
страну
,
ухватили
се
за
трбухе
,
и
тресу
се
од
смеха
,
Учитељка
отворила
школска
врата
,
гледа
их
и
крсти
се
.
Иза
њених
леђа
надвирује
се
фамулус
Степан
и
чуди
се
.
А
они
обадвојица
право
један
другом
,
стадоше
,
погледаше
се
,
насмејаше
се
.
—
Учитељу
!
—
Попе
!
Па
се
загрлише
и
пољубише
.
Одоше
у
учитељеву
собу
и
седоше
за
готову
софру
.
Тако
је
врло
често
постајао
,
развијао
се
и
свршавао
њихов
политички
дишпут
!
Таман
поп
узе
чашицу
комовице
,
подигну
је
према
себи
,
прекрсти
се
и
рече
:
помози
Боже
!
а
врата
се
отворише
и
уђе
црквењак
.
Црквењак
Васо
беше
стасита
људина
,
Херцеговац
,
из
околине
манастира
Житомишљића
,
служи
цркву
и
попа
,
чува
државни
магацин
,
прима
плату
од
српскога
Књаза
,
а
недељом
пред
механом
хвали
свога
Књаза
са
Цетиња
,
прича
о
боју
на
Грахову
,
и
плаче
.
Кад
је
Васо
пружио
„
писму
“
учитељу
и
попио
чашу
,
коју
учитељка
пружи
,
удалио
се
,
по
старом
добром
обичају
,
све
назатке
ходећи
.
А
учитељ
Макса
устаде
,
узе
наочаре
са
оног
столића
,
распечати
писмо
,
разви
га
,
узе
га
и
левом
и
десном
,
па
,
скупивши
обрве
,
поче
га
стојећки
пажљиво
читати
.
Попа
и
учитељка
ћуте
и
гледају
га
.
Уједанпут
учитељу
Макси
задрхта
лева
страна
доње
усне
,
боре
на
челу
већма
се
набраше
према
намрштеним
обрвама
,
грчевито
стиште
хартију
рукама
,
које
су
почеле
све
јаче
и
јаче
дрхтати
,
па
онда
мало
,
побледео
,
клону
на
столицу
.
Попа
и
учитељка
скочише
са
својих
места
и
притрчаше
му
.
Он
,
дошавши
мало
к
себи
после
првога
узбуђења
,
хукну
из
најдубље
дубине
и
гласно
повика
:
—
Пропаст
!
—
Шта
је
,
ако
Бога
знаш
?
виче
учитељка
.
—
Не
бој
се
,
учитељу
!
храбри
га
поп
.
—
Збогом
Српство
!
Збогом
православије
!
уздахну
учитељ
Макса
из
дубине
своје
измучене
душе
и
пружи
попу
ово
злокобно
и
злогласно
писмо
.
—
Почем
се
,
чита
узбуђени
свештеник
,
почем
се
у
нашем
отечеству
при
ношењу
Вертепа
показала
разна
злоупотребленија
,
и
пошто
тај
обичај
никаквом
добру
не
води
,
то
се
ношење
Вертепа
у
будуће
строго
и
безусловно
забрањује
!
...
Забрањује
,
понови
поп
,
па
и
он
паде
на
столицу
.
Обојица
се
скаменили
,
седе
један
према
другом
,
и
чудом
чудећи
се
гледају
се
,
па
им
се
чини
да
већ
чују
како
падају
брвна
с
клисом
с
црвенога
крова
,
звона
сама
звоне
и
заједно
са
посрнулом
звонаром
руше
се
доле
на
одграђену
порту
,
по
којој
сеоска
марва
шврља
,
а
на
једном
изваљеном
камену
седи
антихрист
и
кези
се
.
Те
вечери
ни
једно
више
нити
сркну
нити
кусну
.
Само
су
деца
у
спаваћој
соби
џакала
,
а
мали
Гргур
,
под
својом
поњавом
,
удубио
се
у
своје
паучинасте
мисли
,
размишљао
о
Вертепу
,
о
себи
као
цару
Петру
,
и
о
Даници
као
својој
царици
.
ИВ
.
Сутрадан
је
освануло
ведро
небо
по
мало
и
студенога
зимског
сунца
,
али
је
учитељ
Макса
устао
мутнији
и
од
оног
најоблачнијег
и
најмочарнијег
дана
из
дубоке
јесени
.
На
забрану
„
попечитељства
просвјештенија
"
није
смео
ни
помислити
,
али
је
прошло
много
кратких
дана
и
дугих
ноћи
,
док
је
кроз
ту
маглу
просинула
једна
јасна
мисао
,
као
оно
усамљена
звезда
,
кад
се
о
вечери
