очимасузе
осећати
.
Но
у
том
ми
поглед
паде
на
Љубицу
,
наши
се
погледи
сусретоше
,
и
моје
се
очи
опет
разведрише
.
Ах
,
Љубице
!
Љубице
!
Ти
си
заиста
анђео
хранитељ
живота
мога
!
.
.
—
3
/
9
Како
Паје
сада
нема
код
куће
,
то
ћу
имати
увек
прилике
,
да
с
Љубицом
будем
на
само
.
Решио
сам
се
,
да
јој
отворим
срце
своје
,
јер
живети
овако
—
не
могу
више
,
та
ја
немам
мира
ни
дању
ни
ноћу
,
немам
мира
ни
у
соби
ни
у
гори
!
.
.
И
смислио
сам
и
начин
,
како
ћу
јој
отворити
срце
своје
;
па
онда
,
буде
ли
среће
,
ах
,
Боже
!
да
дивне
ли
среће
!
.
.
—
5
/
9
Једва
дочеках
,
да
прође
подне
,
да
се
кренем
у
К—
сунцу
своме
.
Дошавши
тамо
забављах
се
неко
време
с
Љубицом
у
соби
,
а
око
четир
сата
изиђосмо
у
башту
и
седосмо
под
онај
исти
орах
,
где
сам
,
дошав
,
први
пут
овамо
,
причао
живот
свој
,
и
ту
сада
разговор
наш
настависмо
даље
.
Кад
би
Љубица
штогод
говорила
,
то
би
знала
тако
лепо
рећи
,
да
ми
беше
милина
слушати
је
;
а
при
том
њене
црне
очи
гледале
би
тако
дивно
,
тако
мило
,
да
не
могах
очи
своје
скидати
с
очију
њених
...
Ах
!
очи
су
њене
тако
лепе
,
тако
миле
,
да
бих
радо
провео
цео
век
свој
поред
ње
,
па
да
јој
тако
непрестано
у
очи
гледам
...
„
Госпојице
!
“
—
рекох
јој
узбуђен
гледајући
је
таким
погледом
,
који
већ
напред
одаваше
мисли
моје
:
„
Знам
једну
гатку
,
која
нема
свршетка
.
Покушајте
ви
,
да
је
завршите
,
па
бисмо
је
онда
имали
у
целини
обоје
.
“
Љубица
се
на
ове
речи
чисто
трже
и
тако
ме
погледа
,
као
да
би
хтела
погледом
својим
да
загледа
у
душу
моју
.
—
А
ви
ми
приповедајте
то
,
што
знате
,
па
ћемо
свршетак
скупа
саставити
!
—
рече
,
па
се
безазлено
насмеши
.
„
Лакше
ми
је
,
да
вам
ту
гатку
читам
,
него
да
вам
је
приповедам
.
“
И
тек
што
сам
узео
рукопис
у
руке
,
закуца
ми
срце
тако
јако
,
сва
крв
поче
у
мени
врити
,
и
да
сам
могао
,
бих
од
тог
читања
тако
радо
одустао
.
Но
Љубица
већ
стајаше
као
запета
пушка
и
једва
чекаше
,
да
почнем
.
Ја
почех
читати
:
„
Беше
једном
голуб
и
голубица
и
они
живљаху
неко
време
мирно
и
срећно
и
имађаху
још
два
голупчета
,
младог
голуба
и
младу
голубицу
.
Но
једног
дана
дочује
мати
голубица
,
да
је
убијен
друг
њен
,
па
тужно
гучући
загрли
крилима
голубиће
своје
,
па
умре
и
она
.
Сиротани
голубићи
пиштаху
дуго
,
но
њихово
пиштање
не
хтеде
нико
чути
.
Једва
мало
кашње
смилује
се
један
голуб
на
њих
и
он
их
нарани
и
пољуби
место
њихових
родитеља
.
Од
тога
дана
овај
голуб
неговаше
ове
голубиће
и
голубићи
беху
већ
прилично
велики
,
али
се
још
не
могаху
ослонити
на
своја
сопствена
крила
.
Али
кад
кога
почне
несрећа
да
гони
,
она
не
зна
,
шта
је
доста
.
И
овај
добри
голуб
умре
и
голубићи
полетив
у
свет
изгубе
се
једно
од
другога
.
Голуб
би
за
голубицом
навек
тужно
гукао
,
али
је
не
могаше
никако
наћи
.
И
тако
тужан
летећи
даље
по
своту
наиђе
на
једну
белу
прелепу
голубицу
,
и
он
њу
заволи
свим
срцем
својим
.
И
тако
је
волећи
често
би
летео
к
њој
,
да
је
може
само
да
види
и
,
да
је
гледа
,
па
да
буде
срећан
.
Па
кад
би
се
од
те
миле
му
голубице
вратио
у
гњездо
своје
,
он
би
целу
ноћ
сањао
лепе
снове
,
како
се
с
њоме
љуби
и
како
се
грле
крилима
својим
.
Често
помишљаше
и
на
изгубљену
голубицу
своју
,
и
онда
би
био
,
опет
сетан
и
жалостан
;
но
како
би
се
састао
с
овом
другом
голубицом
,
он
би
био
опет
срећан
и
весео
.
Но
једном
паде
њему
на
ум
кобна
мисао
,
шта
ће
радити
,
ако
му
ова
голубица
одлети
за
другим
голубом
?
Његово
је
срце
и
онако
пуно
рана
,
па
како
би
могао
још
и
ту
рану
преболети
?
Па
за
то
науми
,
да
пита
голубицу
,
да
ли
ће
она
бити
његова
или
ће
одлетети
за
другим
голубом
?
Но
кадгод
је
хтеде
упитати
,
навек
би
се
уздржао
,
јер
голубица
беше
спрам
њега
навек
тако
добра
и
навек
гледаше
у
њега
и
њене
очи
беху
навек
пуне
љубави
.
“
Док
сам
ја
ово
читао
,
Љубица
ме
је
с
највећом
пажњом
слушала
.
Мене
је
стало
труда
,
док
сам
с
овом
гатком
готов
био
,
јер
још
одма
у
почетку
поче
ми
лице
горети
и
штогод
бејах
ближе
крају
,
то
ми
образе
обузимаше
све
већи
жар
,
да
најпосле
почех
мало
и
муцати
.
Но
тек
што
сам
ућутао
,
наши
се
погледи
сусретоше
и
ми
погледасмо
једно
другом
оштро
у
очи
,
и
за
тим
настаде
нема
тишина
за
неколико
тренутака
.
То
беше
чудна
тишина
!
У
мојим
грудима
куцаше
срце
тако
јако
,
да
сам
могао
сваки
удар
чути
,
и
моје
расположење
беше
тако
пријатно
и
опет
тако
неугодно
:
мени
беше
,
као
да
ме
свега
нестаје
...
„
Да
чујем
,
шта
је
даље
било
?
“
рече
Љубица
збуњено
и
устаде
с
места
свога
.
Ја
видех
,
да
је
сасвим
узбуђена
,
па
за
то
јој
одма
ватрено
одговорим
:
„
Нема
даље
ништа
!
Ја
бар
не
знам
свршетка
;
а
ви
,
ако
га
знате
,
а
ви
га
реците
!
Реците
,
Љубице
!
Љубице
,
сунце
моје
!
.
.
“
Овако
говорећи
скочим
и
ја
с
места
свога
,
приђем
к
њој
и
ухватим
је
страсно
за
руку
.
Мени
беше
,
као
да
сам
с
груди
својих
скинуо
какву
стену
,
испод
које
беше
читав
вулкан
,
те
који
добив
сада
одушке
поче
дивље
да
куља
!
„
Љубице
,
сунце
моје
!
Реци
бар
једну
реч
!
.
.
Ти
си
та
бела
голубица
,
коју
је
голуб
тако
заволео
,
а
тај
сам
голуб
ја
!
Љубице
,
ја
те
волим
,
ја
те
обожавам
!
.
.
Реци
и
ти
мени
бар
једну
реч
,
реци
,
Љубице
!
Заклињем
те
свим
на
свету
!
.
.
“
Док
сам
је
ја
овако
преклињао
,
да
ми
рекне
бар
једну
реч
,
она
сва
узбуђена
стајаше
као
нема
гледајући
у
земљу
,
а
рука
јој
у
мојој
руци
непрестано
дрхташе
,
као
да
је
грозница
тресе
.
На
једаред
подиже
очи
своје
и
хтеде
ми
нешто
рећи
,
али
јој
усне
задрхташе
и
она
окрете
главу
,
отрже
се
из
моје
руке
и
хтеде
поћи
.
Но
ја
кад
видех
,
да
она
оће
од
мене
да
иде
,
мени
би
,
као
да
се
небо
на
мене
руши
,
као
да
се
земља
пода
мном
проваљује
,
и
ја
јој
полако
,
но
очајно
викнем
:
„
Госпојице
!
Ваљда
ме
не
ћете
овде
самог
оставити
!
“
Љубица
се
на
ове
речи
трже
,
окрете
се
к
мени
,
погледа
ме
својим
црним
оком
,
и
тај
поглед
беже
тако
збуњен
и
нејасан
и
опет
тако
диван
и
сладак
:
„
Ах
,
Миливоје
!
Може
ми
мати
сваки
час
из
собе
изићи
,
па
шта
ће
нам
рећи
,
ако
нас
види
овако
узбуђене
!
“
—
Ја
сам
миран
,
Љубице
!
—
рекох
јој
тихо
,
силећи
себе
,
да
будем
миран
—
Но
ипак
реците
ми
бар
једну
реч
!
—
„
А
шта
бих
вам
рекла
?
“
—
прошапће
оборивши
своје
црне
очи
,
а
образи
јој
беху
тако
румени
,
као
да
јој
се
сва
крв
у
лице
слегла
:
„
Дођите
сутра
,
па
ћемо
се
о
том
још
разговарати
.
“
Чим
Љубица
ове
речи
изрече
,
мени
би
,
као
да
ме
из
пакла
на
једаред
у
рај
пренесоше
,
и
моје
цело
биће
не
беше
у
том
тренутку
ништа
друго
,
до
ли
једна
мала
—
лирска
песма
!
.
.
Од
радости
и
милине
пођоше
ми
сузе
на
очи
,
и
ја
јој
срећан
весело
рекох
:
„
Љубице
,
ти
си
моја
!
“
—
Ох
,
Миливоје
!
Ман
’
те
ме
сада
!
Сутра
је
недеља
,
мати
ће
ми
ићи
у
цркву
,
а
ја
ћу
остати
овде
сама
,
па
дођите
сутра
!
„
Добро
,
Љубице
!
Доћи
ћу
за
цело
,
а
сада
идем
,
“
—
рекох
јој
као
ван
себе
од
силне
узбуђености
.
За
неколико
тренутака
после
овог
разговора
ступисмо
обоје
у
собу
и
ја
пољубим
стару
госпу
у
руку
,
да
се
вратим
у
своју
тамницу
.
Она
ме
гледаше
необичним
оком
,
ваљда
је
опазила
какве
промене
на
лицу
моме
...
—
Поноћ
је
већ
давно
превалила
,
а
ја
још
не
могу
да
склопим
очи
своје
!
О
Љубице
!
Љубице
!
Сакри
те
твоје
црне
очи
!
.
.
Твоје
црне
очи
!
Ала
су
пуне
милина
за
моје
јадно
срце
!
.
.
Твоје
црне
очи
!
Ала
су
живе
жеравице
за
моје
јадно
срце
!
Ах
,
очи
твоје
!
Твоје
лепе
црне
очи
!
.
.
—
6
/
9
Тек
што
изиђох
из
собе
,
а
к
мени
приђе
један
човек
и
рече
ми
,
да
је
из
К—
и
да
га
је
послала
госпа
докторка
,
да
ми
преда
писмо
.
Ја
узех
од
њега
писмо
,
а
руке
ми
тако
задрхташе
,
да
сам
га
једва
отпечатио
.
„
Шта
ће
сад
то
да
значи
?
“
мишљах
у
себи
,
па
се
опет
вратим
у
собу
,
где
стадох
читати
:
„
Поштовани
г
.
Миливоје
!
—
Мислим
,
да
се
нећете
наћи
увређени
,
ако
будем
сасвим
искрена
,
те
вам
кажем
,
да
би
сада
,
када
Паје
мога
нема
више
овде
,
ваше
честе
посете
биле
сасвим
неумесне
.
За
вас
би
боље
било
,
кад
бисте
време
посветили
на
озбиљније
и
вама
нужније
ствари
,
особито
ви
,
који
се
морате
старати
осим
за
себе
још
и
за
сестру
своју
.
—
Што
вам
ово
пишем
,
мислим
да
је
боље
,
него
да
вам
усмено
кажем
,
јер
овако
ћете
се
моћи
боље
предомислити
,
па
ћете
ми
морати
за
право
дати
,
а
да
при
том
опет
останемо
стари
пријатељи
.
“
—
Читајући
ово
писмо
удараше
ме
свака
реч
као
стрела
у
срце
и
при
свакој
речи
беше
ми
пред
очима
све
мрачније
,
да
најпосле
посумњах
,
да
ли
је
ово
јава
или
је
само
сан
?
!
Но
што
дуже
мишљах
,
то
ми
крв
све
већма
удараше
у
главу
и
ја
бејах
као
махнит
!
Место
суза
беху
сада
варнице
у
очима
мојим
:
„
Касно
!
касно
!
Сад
нема
те
силе
,
која
би
ме
од
Љубице
задржала
!
Ја
идем
к
њој
,
идем
одма
!
Љубица
не
може
бити
с
матером
својом
споразумна
,
моја
добра
Љубица
,
која
ми
јуче
рече
,
да
је
данас
опет
посетим
!
То
је
урадила
њена
мати
сама
,
а
Љубица
не
зна
за
то
ништа
!
Не
зна
,
моје
ми
срце
вели
,
да
не
зна
!
Идем
к
њој
,
идем
одма
!
“
...
И
не
премишљајући
дуго
упутим
се
одма
у
К—
.
Целим
путем
бејах
као
у
љутој
грозници
,
и
када
стигох
тамо
,
сав
усплахирен
уђем
у
кућу
,
где
на
срећу
своју
затечем
Љубицу
саму
,
јер
мати
јој
беше
већ
у
цркви
.
„
Госпојице
!
Извините
ми
смелост
,
што
вас
опет
посећујем
!
“
рекох
јој
таквим
гласом
,
који
на
мах
одаваше
усколебану
душу
моју
.
Хтедох
јој
и
даље
говорити
,
али
ми
језик
поста
на
једаред
као
олово
тежак
.
И
Љубици
мора
да
у
том
тренутку
беше
чудно
око
срца
,
јер
беше
у
исти
мах
скоро
бледа
и
црвена
,
тако
нагло
мењаше
боју
.
На
једаред
као
да
ми
ноге
саме
пођоше
к
њој
,
дођем
до
ње
,
па
је
ухватим
за
руку
:
„
Да
л
’
и
ви
знате
за
писмо
,
што
ми
данас
посла
мати
ваша
.
“
—
Знам
,
—
рече
тако
мирно
да
у
мени
као
муња
сену
мисао
,
да
је
она
можда
наговорила
на
то
матер
своју
,
те
јој
одма
пустим
руку
,
а
сва
крв
у
мени
као
да
се
поче
заледити
.
Но
пре
,
него
што
сам
јој
могао
на
то
одговорити
,
погледа
ме
чудним
,
некако
очајним
погледом
,
па
се
спусти
на
столицу
,
покри
руком
очи
,
па
као
кроз
плач
поче
говорити
:
„
Ја
не
знам
,
шта
ће
бити
са
мном
!
Мени
је
тако
,
као
да
сам
оболела
!
.
.
Ноћас
сам
се
у
постељи
заплакала
,
мати
ми
чула
плач
,
па
сам
јој
онда
рекла
све
...
Она
је
послала
оно
писмо
без
моје
воље
“
...
Чим
ово
Љубица
рече
,
мени
тако
би
,
као
да
ми
срце
поче
да
грца
у
мору
среће
...
Мени
није
требало
више
ништа
,
сад
сам
све
знао
.
Почех
дрхтати
од
радости
,
од
милине
,
сузе
среће
пођоше
ми
на
очи
,
и
за
тренут
ока
моје
се
руке
обавише
око
ње
,
лепа
јој
глава
клону
на
моје
груди
:
ми
се
загрлисмо
...
Око
мене
као
да
се
окреташе
цео
свет
.
О
боже
среће
!
Хвала
ти
на
овом
часу
!
.
.
У
блаженству
овом
подигнем
јој
милу
главу
с
груди
својих
,
погледам
јој
у
лепе
црне
очи
,
и
—
,
о
рајске
среће
!
пољубим
те
црне
очи
...
Дуго
их
љубљах
,
љубљах
и
уста
,
љубљах
и
чело
,
ал
’
највише
очи
...
„
Љубице
!
Реци
,
да
ме
волиш
!
“
—
Волим
!
—
рече
Љубица
тихо
стиснувши
главу
своју
на
немирно
,
али
срећно
срце
моје
.
„
Љубице
,
сунце
моје
!
Чисто
ми
је
тешко
веровати
,
да
љубим
очи
твоје
,
те
миле
лепе
очи
,
које
ме
навек
прате
и
у
сну
и
на
јави
!
...
Те
очи
сад
су
моје
,
смем
у
њих
да
гледам
,
смем
да
их
љубим
,
јер
ти
ме
волиш
!
“
Ја
бејах
у
загрљају
Љубице
своје
заборавио
на
свет
и
све
што
је
око
мене
...
„
Миливоје
!
Може
ми
мати
из
цркве
доћи
!
“
—
рече
ми
тако
љубазно
и
погледа
ме
тако
умиљато
,
да
постах
на
мах
као
јагње
миран
:
„
Не
срдите
се
што
вас
молим
да
одете
,
док
она
није
дошла
!
“
—
Зар
ме
твоја
мати
мрзи
?
—
„
Не
мрзи
,
не
!
Али
она
увиђа
,
да
вама
треба
још
доста
времена
,
док
дођете
дотле
,
да
се
можете
удомити
;
па
ви
имате
још
сироту
сестру
,
која
осим
вас
никог
нема
,
те
се
морате
и
за
њу
старати
,
морате
и
њу
удомити
,
а
за
све
то
треба
много
времена
.
Моја
вас
мати
не
мрзи
.
Верујте
мени
,
она
вас
уважава
,
увек
вас
фали
,
али
—
—
“
У
љубичиним
лепим
очима
заблисташе
се
сузе
као
роса
на
цвећу
,
те
с
тога
дирнут
у
срце
рекох
јој
тужним
гласом
:
„
О
Љубице
што
ми
сестру
спомињеш
,
то
је
истина
тако
,
ал
’
ипак
кад
бих
ја
срећан
био
,
не
би
ни
она
несрећна
била
!
Моје
је
срце
пуно
љубави
,
пуно
вреле
и
искрене
љубави
,
а
то
је
ипак
неко
благо
!
...
О
Љубице
;
Како
бих
ја
срећан
био
,
како
би
ми
био
живот
сладак
,
кад
би
ти
моја
била
!
Тада
би
био
цео
свет
мој
,
јер
би
цео
свет
носио
у
грудима
својим
!
.
.
Но
ти
ме
волиш
,
и
мени
је
то
доста
!
Ја
ћу
молити
мајку
твоју
;
па
ако
мора
бити
,
ја
ћу
пркосити
и
небу
и
земљи
,
али
ми
те
отети
нико
не
ће
!
“
—
Што
се
моје
мајке
тиче
,
то
оставите
мени
,
јер
на
мене
се
можете
ослонити
,
а
ја
ћу
вас
после
известити
,
шта
је
и
како
је
.
А
сад
идите
,
молим
вас
!
—
„
Оћу
Љубице
,
душо
моја
!
“
—
Ми
се
загрлисмо
,
пољубисмо
и
—
растадосмо
...
За
неколико
тренутака
бејах
на
улици
,
где
видех
,
да
људи
већ
излазе
из
цркве
,
те
зато
убрзам
кораке
и
за
тили
часак
бејах
у
гори
,
која
води
у
манастир
.
Да
ми
усне
непрестано
тако
страсно
не
дрхтаху
и
да
ми
срце
не
осећаше
те
дивне
милине
које
тако
жедно
срках
са
лепих
извора
,
ја
бих
морао
посумњати
у
истину
овог
дана
,
можда
и
у
своје
душевно
здравље
,
јер
мени
беше
тешко
сам
себи
да
верујем
,
да
на
њеним
лепим
црним
очима
беху
збиља
усне
моје
!
...
„
Она
ме
воли
!
мишљах
непрестано
,
и
опет
сва
ова
срећа
срца
мога
као
да
не
беше
потпуна
;
не
знам
да
ли
за
то
,
што
мишљах
уједно
и
на
матер
њену
или
,
што
ми
срце
ваљда
слућаше
,
да
ће
му
се
опет
штогод
ванредно
десити
...
Тек
што
дођох
у
манастирски
ходник
чух
с
друге
стране
ходника
неки
женски
глас
,
који
се
са
оцем
намесником
разговараше
и
мене
спомињаше
.
Мени
беше
глас
као
познат
и
непознат
,
и
чим
сам
неколико
пута
коракнуо
,
спазим
са
оцем
намесником
једну
девојку
,
сиромашки
обучену
,
која
тужним
погледом
својих
плавих
очију
гледаше
на
ову
страну
,
с
које
им
на
сусрет
пођох
.
У
мојој
глави
као
да
севнуше
муње
и
ја
стадох
као
укочен
!
Да
л
’
да
верујем
очима
својим
?
Та
то
је
сестра
моја
,
моја
Данка
!
...
„
Сестро
!
“
—
повиках
гласно
и
притрчах
к
њој
—
„
Сестро
мила
!
.
.
Ах
,
благи
Боже
!
ово
је
много
све
за
један
дан
!
“
И
ја
је
загрлим
оберучке
,
пољубим
је
у
чело
и
уста
,
а
она
спусти
милу
главу
своју
на
узбуђене
груди
моје
и
поче
тихо
плакати
.
.
Ја
погледах
преко
њене
главе
кроз
отворени
ходник
у
ведро
плаво
небо
,
а
из
ока
мога
тецијаше
једна
суза
за
другом
...
У
моме
срцу
поче
се
гложити
милина
и
туга
,
и
моја
прва
мисао
беху
наши
родитељи
:
„
Где
си
оче
?
Где
си
мајко
?
Да
видите
овако
загрљену
децу
своју
,
загрљена
два
бедна
сирочета
?
“
.
.
Неколико
тренутака
трајаше
ова
нема
појава
и
моје
мисли
за
то
кратко
време
прелетеше
сву
прошлост
моју
и
моје
се
груди
стадоше
силно
надимати
и
ја
бејах
опијен
силом
осећаја
својих
.
Она
непрестано
плакаше
и
држећи
главу
на
грудима
мојим
све
је
јаче
притискиваше
,
као
да
ми
тиме
хтеде
рећи
:
„
Ја
немам
нигде
никог
,
ја
немам
нигде
ништа
;
све
,
што
још
имам
,
то
је
у
овим
грудима
!
.
.
“
Но
када
подиже
главу
своју
с
груди
мојих
,
стаде
ме
гледати
својим
плавим
оком
,
у
којем
се
још
сузе
блистаху
и
које
беше
тако
нежно
и
дивно
:
„
Слатки
брате
!
једва
те
нађох
!
“
—
Од
куд
дође
?
Како
дође
?
—
„
Побегла
сам
од
стрине
своје
.
Још
јуче
сам
пошла
из
М—
,
но
не
могох
пре
стићи
.
“
У
том
дође
возач
,
који
је
Данку
амо
довезао
и
донесе
мали
завежљај
,
у
којем
беху
све
данкине
ствари
.
За
тим
уђосмо
у
моју
собу
,
где
ми
Данка
приповедаше
,
шта
је
и
како
је
с
њоме
било
.
Приповедаше
ми
,
како
су
стрица
саранили
,
како
ми
стрина
не
хтеде
одма
јавити
за
његову
смрт
,
ваљда
бојећи
се
,
да
јој
не
дођем
и
ја
на
врат
.
Па
како
је
стрина
с
њоме
зло
поступала
још
за
живота
стричева
,
но
после
смрти
његове
скоро
је
сваки
дан
злоставила
;
нарочито
од
како
се
преселише
у
варошицу
М—
,
додија
јој
невоља
тако
,
да
је
већ
била
наумила
,
побећи
у
свет
ма
куда
.
У
том
чује
срећом
од
мог
доброг
друга
Мите
Р—
,
да
сам
се
у
новинама
за
њу
распитао
,
те
помоћу
његовом
побегне
од
стрине
и
дође
овамо
к
мени
.
Сирота
Данка
!
Ја
се
нисам
ничем
бољем
ни
надао
и
знао
сам
,
да
ће
пролити
много
суза
,
јер
ће
јој
живот
бити
горак
.
Приповедајући
јаде
своје
држаше
непрестано
на
мени
сузне
очи
своје
,
које
мени
више
говораху
него
речи
њене
.
Ах
!
Давно
то
беше
,
када
је
видех
последњи
пут
и
она
времена
беху
још
лепа
времена
;
тада
беше
још
мало
,
несташно
девојче
,
а
сада
је
скоро
велика
девојка
.
Радовах
се
,
што
је
опет
видим
,
и
дуго
је
гледах
,
тако
ми
изгледаше
мила
и
дивна
...
Доласком
њеним
изненађен
и
обрадован
и
не
мишљах
одма
,
што
ћу
и
како
ћу
с
њоме
;
но
када
се
први
таласи
радосног
узбуђења
мало
утишаше
и
срце
мирније
поста
,
тад
поче
и
разум
своје
да
ради
.
Ах
,
благи
Боже
!
да
тешке
ли
борбе
!
Читав
дан
мишљах
,
куда
ћу
с
њоме
?
Овде
у
манастиру
не
може
остати
,
а
друге
куће
немам
.
Да
је
Љубичина
мати
од
куд
другчија
,
могла
би
тамо
бити
.
Али
она
кад
би
видела
ову
сиротицу
,
би
спрам
мене
била
још
гора
,
јер
бих
у
очима
њеним
био
још
мањи
,
него
што
бејах
до
сад
.
Да
ми
није
Љубице
,
било
би
ми
лако
.
Узео
бих
своју
народну
помоћ
,
па
бих
отишао
с
Данком
у
Г—
,
тамо
бих
нашао
неколику
децу
,
да
их
поучавам
,
па
бих
живео
,
и
ако
још
сиромашније
него
до
сад
,
оно
ипак
мирно
и
задовољно
,
јер
моје
срце
било
би
навек
умирено
и
утешено
,
кад
год
бих
у
њу
погледао
.
Но
Љубицу
ипак
не
могу
оставити
,
па
још
сада
,
када
тек
почех
да
живим
!
.
.
У
таким
мислима
дочеках
и
ноћ
.
Данка
уморена
путовањем
одма
леже
и
за
неколико
тренутака
мирно
заспа
.
Ја
приђем
к
прозору
,
наслоним
се
на
гвоздене
шипке
,
те
гледах
дуго
у
плаво
ведро
небо
,
по
којем
небројене
звезде
дивно
светлуцаху
.
Свуда
беше
тихо
и
све
беше
мирно
,
све
,
осим
мојих
груди
.
.
Морадох
увидети
,
да
немам
много
да
бирам
,
да
се
морам
решити
или
за
Данку
или
за
Љубицу
,
оставити
једну
или
другу
!
.
.
Данки
треба
брзе
помоћи
,
но
да
њој
помогнем
,
да
л
’
бих
могао
оставити
Љубицу
,
поред
које
бејах
толико
пута
срећан
и
блажен
,
но
никад
као
данас
?
Зар
бих
могао
прегорети
очи
њене
?
Њене
лепе
очи
,
које
сам
данас
тако
страсно
љубио
и
које
бих
могао
још
много
пута
да
љубим
?
И
опет
—
зар
бих
се
могао
Данке
одрећи
?
Једине
сестре
своје
за
којом
сам
толико
пута
сузе
пролио
?
Да
се
одречем
ње
,
у
којој
та
иста
крв
тече
,
која
и
у
мени
тече
,
и
која
на
целом
свету
осим
мене
нема
никог
свога
?
Не
,
то
не
могу
!
И
опет
—
бар
кад
бих
знао
,
да
је
Љубица
кадра
принети
све
жртве
,
које
би
принети
морала
,
само
да
остане
моја
,
тад
бих
могао
мирном
душом
живети
за
Данку
;
а
овако
,
што
ћу
,
кад
би
ми
без
ње
био
сав
свет
увек
празан
и
мртав
!
.
.
На
једарад
се
као
из
сна
тргох
,
јер
на
манастирској
кули
поче
избијати
поноћ
.
Треба
да
легнем
,
—
рекох
у
себи
—
поноћ
је
,
а
ја
сам
и
онако
уморан
,
јер
прошле
ноћи
не
могах
спавати
,
па
треба
сад
да
спавам
!
Но
ипак
како
да
спавам
?
Могу
ли
спавати
?
Одрећи
се
Данке
не
могу
,
а
с
Љубицом
не
могу
се
растати
!
.
.
О
Љубице
!
Љубице
!
Ти
ваљда
на
меком
крилу
бајнога
санка
сада
мирно
спавам
,
око
твојих
румених
љубљених
усана
ваљда
се
нежни
осмејак
весело
вије
,
док
мене
јадног
не
може
ни
поноћ
да
успава
!
.
.
„
Благи
Боже
!
Теби
се
молим
и
судбу
своју
полажем
у
твоје
руке
!
“
Те
речи
беху
сада
моја
молитва
.
Обучен
се
спустим
на
постељу
и
склопим
очи
.
Но
тек
кад
сам
очи
склопио
,
тад
сам
тек
јасно
видео
и
Љубицу
и
Данку
!
.
.
Лежах
неко
време
,
па
опет
устадох
.
Ходах
мало
по
соби
,
па
онда
изиђох
на
поље
у
гору
,
да
тамо
чело
разладим
,
да
тамо
груди
ублажим
.
Небо
беше
сасвим
ведро
и
пуно
звезда
,
око
мене
шушташе
зелено
лишће
,
с
неба
падаше
роса
на
мене
,
и
све
то
чињаше
ми
се
тако
тајанствено
и
тако
тужно
,
као
да
би
хтела
ова
природа
са
мном
да
плаче
.
Дуго
и
дуго
гледах
на
ону
страну
где
почиваше
Љубица
моја
...
У
том
се
већ
поче
и
зора
да
се
јавља
и
ја
се
опет
вратим
у
собу
,
где
Данка
још
слатко
спаваше
.
„
Сирота
Данко
!
Ти
си
опет
срећна
!
Ти
нађе
брата
свога
и
твоје
се
жеље
испунише
све
!
Твоје
су
груди
сада
мирне
,
твоје
је
срце
задовољно
!
Ти
сањаш
красне
снове
,
летиш
по
лепом
свету
невине
и
безбрижне
маште
своје
!
Слатка
Данко
!
“
И
ја
седох
на
њену
постељу
и
пољубим
је
у
бело
,
ведро
чело
.
Она
се
из
сна
трже
,
отвори
своје
сетне
плаве
очи
и
погледа
ме
нежно
и
задовољно
,
као
да
би
ми
хтела
рећи
:
„
Брате
!
Ја
сам
сад
срећна
!
“
Поглед
овај
очију
њених
потресе
ми
на
једаред
сву
душу
моју
и
мене
обузе
на
мах
тако
чудно
осећање
,
као
да
ми
се
срце
помирило
само
собом
...
„
Би
л
’
хтела
Данко
,
да
идемо
на
гроб
оца
свога
?
“
—
рекох
јој
уздрхталим
гласом
,
усиљавајући
се
,
да
се
како
не
заплачем
.
У
данкином
се
оку
сузе
заблисташе
и
она
ми
тихо
рече
:
„
Оћу
!
“
„
Добро
,
Данко
!
Ми
морамо
одма
данас
одавде
даље
!
Гроб
оца
нашег
и
онако
ће
нам
уз
пут
бити
!
“
—
У
Г—
.
14
/
9
Јесам
ли
могао
другчије
и
боље
урадити
,
него
што
сам
урадио
,
не
знам
;
тек
ја
одох
,
а
не
рекох
Љубици
ни
„
збогом
!
“
Читав
дан
путовасмо
и
једва
ноћу
стигосмо
у
Т—
,
где
одседосмо
код
учитеља
Бранка
,
који
је
дошао
на
место
оца
мога
.
Ах
!
Како
ми
беше
,
када
ступих
у
овај
дом
,
у
којем
сам
провео
златно
детињство
своје
!
Толико
лепих
и
светих
успомена
вежу
ме
за
овај
дом
,
и
мени
тако
би
,
као
да
у
овом
тренутку
постадох
опет
дете
;
но
не
више
безбрижно
,
весело
дете
,
већ
дете
с
тужним
срцем
и
сузним
оком
!
.
.
Чињаше
ми
се
,
као
да
ћу
сад
у
ходнику
наићи
на
оца
свога
и
мајку
своју
,
да
ће
ме
радосно
стиснути
на
груди
овоје
,
а
ја
ћу
им
рећи
,
да
сам
нашао
Данку
!
.
.
Учитељ
нас
радосно
прими
и
рече
,
да
му
је
мило
,
што
може
да
угости
сирочад
врлог
претходника
свога
.
Од
дугог
путовања
као
и
од
неспавања
прошлих
ноћи
бејах
тако
уморен
и
слаб
,
да
се
једва
држах
на
ногама
,
те
с
тога
на
скоро
смести
ме
добра
домаћица
у
тако
звану
„
гостинску
собу
,
“
где
ме
бела
постеља
прими
на
своје
меке
груди
и
скиде
тешки
терет
с
уморених
крила
душе
моје
.
Бејах
жељан
санка
,
те
сад
га
добих
и
тај
ми
санак
беше
сладак
,
као
што
је
дојенчету
мајчино
млеко
слатко
.
—
Кад
сутра
дан
устадох
и
с
Данком
изиђох
у
двориште
,
оживе
ми
на
једаред
све
детињство
моје
!
Ту
још
сија
оно
исто
сунце
,
још
се
плави
оно
исто
небо
!
Све
је
оно
исто
и
свега
се
сећам
,
свега
!
Ту
сам
пред
школом
са
својом
другарицом
Марином
седео
толико
пута
рано
у
јутру
и
сунчао
се
на
пријатним
зрацима
топлога
сунца
;
мајка
би
дошла
к
нама
,
па
би
се
на
нас
насмејала
и
обоје
нас
пољубила
,
одвела
би
нас
у
башту
и
тамо
нам
цвеће
брала
...
А
на
овом
месту
,
ту
на
крају
ходника
,
кад
сунце
залажаше
,
сеђаше
нам
отац
толико
пута
удубљен
у
бриге
своје
,
а
к
њему
би
мајка
дошла
и
поред
њега
села
.
Ја
бих
тад
отрчао
у
порту
,
да
се
с
децом
играм
,
ето
те
исте
порте
,
но
гле
какав
је
звоник
сада
!
Такав
не
беше
пре
!
Сад
је
са
свим
низак
и
жалостан
,
не
изгледа
ни
најмање
тако
поносит
као
што
изгледаше
пре
кад
се
дизаше
чак
у
облаке
!
О
мој
Боже
!
он
изгори
у
оно
кобно
доба
!
.
.
Одох
с
Данком
у
цркву
и
стадох
јој
све
редом
приповедати
јер
она
се
ничега
не
сећаше
.
Она
сузним
оком
гледаше
у
мене
и
светим
страхом
ходаше
по
цркви
,
по
гробљу
среће
своје
...
Кад
прегледасмо
све
ове
споменике
детињства
свога
,
а
ми
се
полако
упутисмо
на
гроб
оца
свога
.
Силна
туга
паде
на
груди
моје
,
а
Данка
покри
рукама
лице
своје
и
заплака
се
као
мало
дете
,
кад
ступисмо
гробу
оца
свога
.
Она
клече
крај
каменог
крста
,
лепог
и
великог
споменика
страшне
битке
и
умрлих
јунака
,
наслони
на
њега
главу
своју
и
плакаше
све
јаче
и
јаче
.
.
Ја
стајах
неколико
тренутака
мирно
и
боним
срцем
и
сузним
оком
гледах
то
велико
гробље
.
Кобно
гробље
,
на
теби
паде
отац
мој
!
Свето
гробље
,
у
теби
леже
кости
оца
мога
!
Ах
,
крваво
гробље
,
Србин
те
таквих
много
има
!
...
О
слатки
оче
!
Ти
паде
за
народ
свој
и
твоја
деца
осташе
сирочад
бедна
!
Давно
је
од
како
сносе
тешке
јаде
,
од
како
лију
горке
сузе
!
Тада
беху
још
мала
деца
,
а
сада
су
велика
нарасла
и
дођоше
,
да
тебе
посете
.
Твоја
деца
плачу
на
твом
гробу
,
чујеш
ли
њихов
плач
?
...
И
што
дуже
стајах
на
гробу
,
то
ми
туга
биваше
све
тежа
,
срце
ми
беше
пуно
бола
,
око
ми
беше
пуно
суза
...
Света
земљо
!
Како
ме
чудном
,
тајном
силом
к
себи
привлачиш
!
Морам
крај
тебе
да
клекнем
,
морам
да
наслоним
на
крст
главу
своју
.
Сећах
се
последње
ноћи
у
манастиру
,
сећах
се
последњег
састанка
с
Љубицом
,
сећах
се
целе
прошлости
своје
,
и
то
све
тако
силно
утицаше
на
моје
боно
срце
,
да
се
и
ја
на
једаред
заплаках
горко
...
Кад
се
тако
наплакасмо
,
умирени
и
утешени
вратисмо
се
у
село
.
Сутра
дан
рано
зором
кренусмо
се
даље
на
пут
.
Данка
хтеде
да
идемо
и
на
мајчин
гроб
,
јер
она
сирота
и
не
знађаше
,
где
нам
је
мајка
сарањена
,
а
хтедох
и
ја
,
и
ако
нам
не
беше
сасвим
уз
пут
.
Ах
!
Место
да
весело
с
њима
дане
проводимо
,
ми
тражимо
утехе
на
њиховим
гробовима
!
...
С
мајчиног
гроба
настависмо
пут
даље
и
сад
смо
ево
опет
у
месту
,
у
којем
сам
провео
већ
неколике
године
.
Сад
је
Данка
код
мене
,
сад
ће
ми
бити
лакше
.
Ах
!
Лакше
?
Још
има
других
рана
срце
моје
,
но
шта
ћу
?
Ваљда
ће
и
време
узети
штогод
на
себе
,
да
и
оно
лечи
,
да
не
лечим
све
сам
!
...
—
17
/
9
У
колико
ми
је
жао
,
што
сам
манастир
тако
брзо
оставио
,
у
толико
ми
је
опет
мило
,
јер
дођох
овамо
први
од
свију
ђака
,
те
тако
бејах
у
стању
за
ово
неколико
дана
наћи
већ
четворо
деце
,
коју
ћу
целе
године
поучавати
;
а
тим
сам
и
себи
и
сестри
опстанак
осигурао
.
Истина
,
да
сам
узео
на
себе
велики
терет
,
то
ипак
мили
ми
се
,
што
могу
остале
бриге
своје
да
растерам
овим
озбиљним
радом
,
који
ће
уједно
бити
мелем
мојим
душевним
ранама
.
И
моја
Данка
отпоче
такође
свој
рад
,
те
ради
по
цео
дан
,
и
што
преко
недеље
сврши
,
то
ће
гледати
да
гдегод
прода
,
да
својим
трудом
себи
бар
одело
набавља
.
И
тако
ћемо
нас
двоје
мирно
дан
по
дан
проводити
,
сносећи
све
,
што
сносити
морамо
и
надајући
се
бољој
будућности
,
која
ће
нам
накнадити
све
оно
,
што
нам
садањост
не
да
уживати
.
—
18
/
9
Данас
сам
добио
од
оца
намесника
из
манастира
више
писама
,
која
су
ми
са
разних
страна
послата
у
манастир
,
и
међу
њима
,
која
ми
писаше
другови
моји
,
беше
једно
и
од
моје
Љибице
.
Она
ми
пише
;
Драги
Миливоје
!
Срце
ме
боли
мислећи
на
наш
последњи
састанак
,
али
ја
нисам
крива
ни
у
чем
.
Ја
још
не
знам
,
за
што
моја
мати
тако
слабе
наде
полаже
на
вас
,
и
узалуд
оста
све
моје
мољакање
,
узалуд
осташе
све
моје
сузе
,
она
остаје
при
своме
,
да
наше
даље
дружење
не
ће
имати
добрих
последица
ни
по
мене
ни
по
вас
.
Но
немојте
примити
ово
сасвим
к
срцу
и
немојте
губити
сву
наду
,
већ
се
ослоните
на
мене
,
ослоните
се
на
вашу
Љубицу
.
Благи
Боже
!
Да
л
’
да
певам
ил
’
да
плачем
?
.
.
Сви
осећаји
моји
као
да
се
на
једаред
из
сна
пробудише
и
ја
стискох
писмо
на
срце
своје
,
стискох
га
на
усне
своје
и
све
моје
мисли
прелетеше
као
муња
простор
између
мене
и
ње
и
све
падоше
на
њене
црне
очи
,
на
њено
добро
срце
.
Мислећи
на
њу
и
гледајући
у
писмо
њено
заплаках
се
и
од
тешке
туге
и
од
велике
милине
,
јер
у
колико
ме
сада
срце
заболело
,
што
сам
је
онако
оставио
и
што
више
нисам
поред
ње
,
у
толико
ми
опет
певаше
од
радости
,
јер
она
ме
заиста
искрено
воли
...
„
Ослоните
се
на
вашу
Љубицу
!
“
На
вашу
Љубицу
!
Ти
сама
велиш
,
да
си
моја
!
У
твојим
очима
нисам
дакле
нико
и
ништа
,
твоје
срце
оће
и
може
да
полаже
наде
на
мене
,
и
ако
твоја
мати
не
ће
и
не
може
!
...
Много
горких
часова
имађах
до
сад
у
животу
своме
и
тад
бих
навек
сам
себе
утешити
знао
и
то
својим
лепим
надама
,
које
ми
биваху
живље
и
бујније
,
штогод
ми
јади
беху
тежи
;
па
тако
беше
и
сад
,
и
моје
груди
беху
на
скоро
опет
умирене
и
очи
ми
посташе
опет
ведре
.
Љубица
ме
воли
,
—
мишљах
—
а
то
ми
је
најбоље
јемство
,
да
је
не
ћу
изгубити
.
Гледаћу
да
што
више
новаца
заштедим
,
па
кад
наступе
опет
ферије
,
даћу
Данку
у
који
женски
завод
,
да
се
за
то
време
тамо
поучава
,
а
ја
ћу
отићи
опет
у
манастир
,
где
ћу
стари
живот
на
ново
продужити
,
а
дотле
ћу
настојати
у
споразуму
с
Љубицом
,
да
и
мати
њена
о
мени
боље
мисли
.
20
/
9
Беше
лепо
топло
вече
.
Плаво
ведро
небо
беше
пуно
звезда
као
и
шеталиште
што
беше
пуно
света
.
Ја
и
Данка
ходали
смо
полако
слушајући
музику
и
бавећи
се
својим
мислима
.
Ах
!
колико
имађах
тако
лепих
вечери
у
немој
манастирској
пустињи
!
Тамо
не
имах
Данке
своје
,
тамо
не
беше
толико
света
,
и
опет
могах
тако
дивно
проводити
дане
своје
и
опет
тако
срећан
бити
!
.
.
Све
мисли
моје
одлетеше
одавде
у
красно
место
дивне
среће
моје
...
На
једаред
ме
музика
трже
.
„
Знаш
ли
,
Данко
,
каква
је
то
песма
,
што
је
сада
свирају
?
“
—
Знам
.
То
је
:
„
Ја
сам
млада
Српкиња
“
.
—
„
А
од
куд
знаш
?
“
—
Зар
ме
ти
за
такву
Српкињу
држиш
,
да
не
знам
ни
химну
српских
девојака
?
—
„
А
знаш
ли
ти
да
певаш
?
“
—
Кад
хоћу
,
знам
.
—
Штета
за
ову
сиротицу
,
—
мишљах
—
што
не
беше
у
бољим
рукама
.
Но
ипак
још
није
касно
,
све
још
може
добро
да
буде
.
—
21
/
9
Данас
сам
купио
Данки
„
Српске
народне
песме
“
и
беше
ми
веома
мило
,
што
се
томе
дару
јако
обрадова
.
Обећала
ми
је
,
да
ће
их
сваки
дан
читати
и
да
ће
некоје
и
на
памет
учити
.
—
Уједно
је
почех
поучавати
у
главним
појмовима
природне
науке
,
а
тако
исто
у
повесници
и
науци
о
души
.
Схватање
и
памћење
има
добро
и
надам
се
,
да
ћу
је
за
кратко
време
моћи
извести
на
прави
пут
посматрања
себе
и
околине
своје
.
—
22
/
9
Данас
добих
писмо
од
Паје
,
писано
у
К—
,
где
ће
се
неко
време
због
свадбе
задржавати
,
па
ми
међу
осталим
вели
:
„
Миливоје
!
Миливоје
!
Ниси
требао
тако
урадити
,
јер
ти
беше
у
нашем
дому
навек
добро
дошао
,
па
те
незнатне
ситнарије
ниси
требао
одма
к
срцу
тако
примити
,
да
од
нас
—
тако
рећи
—
побеже
!
“
Незнане
ситнарије
нисам
требао
тако
к
срцу
примити
!
Нисам
требао
побећи
!
Ах
!
Он
ваљда
не
зна
,
да
је
само
Данка
узрок
тако
наглог
одласка
мога
?
Па
ваљда
не
зна
ни
Љубица
?
Они
ваљда
мисле
,
да
сам
ја
због
тога
отишао
,
што
ме
стара
госпа
увредила
?
У
осталом
ово
ми
је
згодна
прилика
,
да
им
пишем
,
те
кад
чују
,
за
што
сам
отишао
,
не
ће
се
на
мене
жалити
.
—
1
/
10
Већ
се
почеше
ђаци
скупљати
и
данас
дође
Мита
,
мој
друг
и
добар
пријатељ
,
који
ми
је
Данку
од
стрине
избавио
.
И
ја
и
Мита
јако
се
обрадовасмо
,
кад
се
видесмо
,
но
ипак
не
као
Данка
,
која
беше
од
радости
тако
дирнута
,
да
јој
сузе
потекоше
.
„
То
је
лепо
,
Миливоје
,
што
си
се
тако
заузео
за
сестру
своју
!
“
рече
Мита
гледајући
у
Данку
,
која
беше
као
мало
дете
весела
.
—
И
опет
има
Данка
прво
теби
да
захвали
,
па
онда
мени
!
—
одговорим
Мити
.
Данка
беше
при
овим
речима
оборила
очи
и
гледаше
мирно
преда
се
,
али
не
хтеде
ништа
одговорити
.
А
и
за
што
би
говорила
,
кад
јој
лице
и
онако
тумачи
срце
њено
?
„
Имаш
и
један
леп
поздрав
,
Миливоје
!
“
—
рече
ми
сада
прекинувши
ову
озбиљну
тишину
.
—
Од
кога
то
?
—
„
Од
Љубице
!
“
рече
и
поче
се
смешити
.
—
Од
Љубице
?
—
запитах
га
мало
зачуђен
.
—
А
од
куд
ти
да
доспеш
тамо
?
„
Неки
смо
родови
,
али
какви
,
ја
управо
ни
сам
не
знам
;
но
ипак
ја
их
сваких
ферија
посећујем
,
па
и
сада
при
поласку
бављах
се
тамо
два
дана
.
“
—
Хајдемо
мало
да
се
проходамо
,
јер
ја
цели
дан
седим
,
па
ми
је
чисто
мука
!
—
рекох
Мити
једино
због
тога
,
да
га
не
испитујем
пред
Данком
.
Чим
изиђосмо
на
улицу
,
а
Мита
ми
рече
:
„
Читао
сам
и
твоје
писмо
,
што
си
га
Паји
писао
и
сви
рекосмо
,
да
си
збиља
племенита
срца
;
но
нико
те
тако
не
уздизаше
,
као
Љубица
.
Ја
управо
не
знам
,
али
мени
се
чини
,
да
сте
се
вас
двоје
једно
у
друго
јако
загледали
?
“
—
А
шта
јој
мати
рече
за
мене
?
—
упитах
га
,
који
ми
управо
у
очи
гледаше
тражећи
у
њима
одговор
на
питање
своје
.
„
И
она
о
теби
лепо
мисли
,
сирома
си
вели
,
но
си
поштен
и
вредан
.
“
Ове
ме
речи
јако
обрадоваше
,
јер
ми
поткрепише
наде
,
да
ће
љубичина
мати
с
временом
све
лепше
мнење
имати
о
мени
.
„
Је
ли
Паја
још
тамо
?
“
—
Заједно
се
кренусмо
из
К—
,
ја
овамо
,
а
он
у
Б—
,
где
ће
му
скоро
и
сватови
бити
.
Но
како
ти
се
Љубица
допада
?
О
том
ми
ништа
и
не
рече
!
—
„
Лепа
девојка
!
Добра
девојка
!
“
—
одговорим
и
почнем
се
премишљати
,
да
ли
да
му
се
поверим
или
не
?
Но
за
што
бих
од
њега
тајао
?
Та
он
је
једини
,
којег
својим
правим
другом
назвати
могу
,
па
таком
треба
и
хоћу
да
се
поверим
.
И
одма
оним
првим
речима
додадох
још
даље
:
„
Мени
се
јако
допада
!
Искрено
да
ти
кажем
,
ја
је
волим
!
“
—
Па
то
је
лепо
!
У
осталом
ја
сам
већ
мислио
,
да
се
вас
двоје
волите
,
јер
што
сам
опазио
на
Љубици
,
то
сам
опазио
ето
и
на
теби
.
—
„
А
шта
си
опазио
на
мени
?
“
—
Да
си
поцрвенио
,
чим
сам
ти
Љубицу
споменуо
,
а
то
сам
и
код
ње
опазио
,
кадгод
бих
јој
тебе
споменуо
!
—
Мени
беше
повољно
све
,
штогод
сам
од
Мите
чуо
.
После
још
краћег
разговора
растанем
се
с
њиме
и
дођем
дома
.
Но
чим
ступих
у
собу
,
притрчи
Данка
к
мени
,
загрли
ме
и
заплака
се
на
мојим
грудима
.
„
Шта
је
теби
сад
?
“
упитах
је
зачуђен
.
„
Ах
,
слатки
брате
!
Ја
сам
поред
тебе
сасвим
срећна
!
Кад
видех
Миту
,
мени
паде
одма
стрина
на
памет
и
ја
се
сетих
,
како
ме
је
немилице
тукла
,
како
пред
њом
нисам
смела
никад
да
будем
весела
,
а
никад
нисам
смела
ни
да
плачем
,
како
ми
тада
беше
горко
живети
,
а
сада
ми
је
живот
тако
сладак
!
“
—
Бог
ти
свако
добро
дао
!
—
рекох
јој
од
срца
разнежен
срећом
данашњег
дана
,
а
на
очи
и
мени
ударише
сузе
...
—
15
/
10
При
свем
том
,
што
сам
послом
јако
оптерећен
,
ипак
су
ми
дани
пријатни
,
као
што
бих
само
пожелети
могао
!
Данка
ме
скоро
сваки
дан
певајући
испрати
и
певајући
дочека
,
а
при
том
моје
лепе
наде
сладе
ово
задовољство
у
такој
мери
,
да
могу
живот
свој
назвати
идилично
—
срећним
.
У
књизи
имам
темељ
будућности
своје
;
у
Данки
свети
аманет
од
оца
и
мајке
,
да
према
њој
покажем
захвалност
своју
,
дужну
својим
врлим
родитељима
;
у
Мити
доброг
и
искреног
друга
;
а
у
Љубици
,
—-
у
њој
све
и
сва
!
Кад
се
дању
послом
уморим
,
па
се
спустим
на
меку
постељу
,
тад
ми
се
навек
појаве
њене
лепе
црне
очи
,
које
ме
теше
и
на
рад
ободравају
и
које
ме
навек
слатко
успавају
велећи
ми
,
да
ће
сва
патња
и
невоља
једном
престати
и
да
ће
наступити
красније
и
слађе
доба
,
кад
се
не
ћу
више
са
сиромаштвом
борити
и
своје
најлепше
време
другима
буд
’
за
што
продавати
,
и
кад
не
ћу
имати
више
ни
за
чим
уздизати
,
већ
срећан
посветити
живот
и
рад
свој
једино
општој
ствари
народа
свога
...
Лисно
дрво
мојих
лепих
нада
хоће
процветати
,
јер
ће
у
мом
животу
наступити
пролетно
доба
.
Да
!
Пролетно
доба
,
јер
ће
Љубица
бити
моја
и
њене
очи
биће
ми
пролетно
сунце
,
а
пролетна
зора
биће
ми
усне
њене
,
пролетно
небо
лице
њено
,
пролетно
цвеће
коса
њена
,
пролетне
тице
њене
слатке
речи
,
а
њене
меке
груди
биће
ми
пролетна
лисна
гора
,
где
се
санак
најслађе
спава
!
.
.
—
ИИ
9
/
3
1861
.
Тако
ми
дани
брзо
пролазе
,
да
чисто
не
знам
,
кад
сване
,
кад
ли
се
смркне
.
Чисто
се
зачудих
,
кад
ми
Данка
рече
,
да
је
данас
први
дан
пролећа
.
Чини
ми
се
,
као
да
сам
ову
зиму
преспавао
,
и
не
знам
,
да
сам
осим
детињства
свога
имао
у
животу
своме
доба
,
које
ми
тако
брзо
прође
.
Но
није
најпосле
ни
чудо
,
јер
навек
имам
да
радим
;
а
кад
не
радим
,
онда
опет
мислим
на
Љубицу
,
и
у
тим
слатким
мислима
лети
ми
време
,
као
муња
што
лети
.
Па
и
оно
неколико
тренутака
ноћу
,
кад
угасим
свећу
,
да
легнем
,
па
док
не
заспим
,
нису
ми
празни
,
већ
пуни
као
што
је
пуно
срце
моје
.
Наравно
,
кад
помислим
чак
на
ферије
,
то
ми
се
ипак
чини
,
као
да
имам
још
читаву
вечност
да
преживим
,
док
дође
то
срећно
рајско
доба
,
да
опет
Љубицу
видим
;
али
кад
на
ову
зиму
погледам
,
у
којој
не
могу
дан
од
дана
да
оделим
,
јер
као
да
се
цела
зима
слила
у
један
дан
,
то
се
тешим
,
да
ће
и
ови
дани
као
и
они
тако
исто
брзо
проћи
.
И
Данка
ми
је
увек
задовољна
и
весела
,
па
и
она
вели
,
да
не
осећа
,
како
јој
време
брзо
пролази
,
што
је
сасвим
природно
,
јер
и
она
не
престано
ил
’
учи
ил
’
ради
,
а
ово
последње
навек
певајући
.
Наше
народне
песме
већ
је
све
прочитала
,
а
неке
је
и
на
памет
научила
,
па
њих
од
свију
песама
најрадије
и
пева
.
—
18
/
3
Јуче
чух
од
Мите
,
да
ће
данас
кући
да
иде
,
да
тамо
ускрс
проведе
.
На
моју
молбу
склони
се
и
обећа
ми
,
да
ће
ићи
у
К
—
,
да
посети
Љубицу
и
да
види
и
чује
,
шта
је
и
како
је
.
Кад
ми
данас
дође
,
да
узме
„
збогом
“
од
^
мене
и
Данке
,
седох
,
те
написах
Љубици
писмо
,
док
ми
се
он
са
сејом
забављаше
.
По
том
одосмо
нас
двојица
на
колодвор
.
„
Срећни
Мито
,
“
—
рекох
му
при
поласку
—
„
Ти
идеш
сада
оцу
и
матери
,
тамо
те
чека
радост
и
весеље
!
Ићи
ћеш
Љубици
,
па
ћеш
и
њу
видети
;
а
ја
јадан
при
свој
жељи
и
чежњи
својој
,
да
к
’
њој
одем
,
ипак
не
могу
!
“
Ми
се
загрлисмо
и
пољубисмо
,
он
седе
и
оде
,
а
ја
остах
гледајући
за
влаком
,
догод
га
догледати
могах
.
—
28
/
3
Већ
од
неко
доба
осећах
,
да
ми
је
тело
изнемогло
,
али
никад
ми
не
беше
тако
као
данас
.
Целе
прошле
ноћи
не
могах
мирно
спавати
,
јер
сањах
непрестано
неке
страшне
чудновате
снове
;
но
кад
зора
сину
,
поче
ми
нека
тешка
,
непоњатна
туга
срце
да
стеже
.
Изиђох
рано
из
собе
и
пођох
мало
из
вароши
,
при
свем
том
,
што
промицаше
ситна
киша
,
и
што
дуваше
хладан
ветар
,
лудо
мислећи
,
да
бих
како
ублажио
груди
своје
!
Но
што
дуже
ходах
,
то
ме
груди
стадоше
све
јаче
болети
,
ноге
ми
стадоше
клецати
,
сва
ме
снага
поче
остављати
,
и
ја
видех
,
да
сам
клонуо
и
да
даље
не
могу
.
Покајах
се
,
што
одох
од
куће
,
но
кајање
беше
већ
касно
,
и
ја
се
морадох
спустити
на
један
хладни
,
мокри
камен
.
Глава
ми
клону
,
а
чело
ми
проби
ледени
зној
;
закашљах
се
,
а
крв
ми
удари
на
нос
и
на
уста
;
на
очи
ми
паде
мрак
,
и
мени
тако
би
,
као
да
ме
несвест
хвата
.
Но
то
стање
не
трајаше
дуго
и
крв
ми
брзо
преста
,
те
с
тога
се
дигнем
и
полако
одем
до
прве
чесме
,
где
лице
оперем
од
крви
,
па
онда
се
као
претучен
вратим
кући
.
Ушавши
у
собу
бејах
тако
изнемогао
,
да
се
не
могох
на
ногама
држати
,
а
при
том
ме
љута
грозница
затресе
,
да
мишљах
,
раздробиће
ме
.
Данка
видевши
ме
бледог
и
жалосног
притрчи
уплашена
к
мени
,
па
ме
поче
испитивати
,
шта
је
и
како
је
;
а
очи
јој
се
као
и
моје
на
мах
напунише
суза
.
Одмах
се
свучем
и
легнем
у
постељу
,
а
Данку
замолим
,
да
отрчи
по
лечника
.
Но
док
се
она
вратила
,
ја
већ
више
не
знађах
за
себе
.
Тек
пред
вече
дођох
опет
к
себи
и
кад
отворих
очи
,
сеђаше
Данка
поред
мене
,
лице
јој
беше
бледо
,
а
очи
јој
беху
црвене
и
пуне
суза
.
Чим
виде
да
сам
к
себи
дошао
,
утре
сузе
своје
,
пружи
руку
преко
мојих
груди
,
па
се
на
мене
сетно
насмеши
.
Из
мојих
груди
отрже
се
тешки
уздах
и
ја
јој
обвијем
обе
руке
око
врата
,
па
дуго
укоченим
оком
гледах
у
њу
.
„
Сиротицо
!
“
—
рекох
јој
тужним
гласом
—
„
Шта
ћемо
радити
,
ако
ова
болест
устраје
дуже
времена
,
па
да
морам
прећи
у
болницу
?
“
—
Не
ћеш
у
болницу
!
—
тихо
ми
рече
—
Не
ћеш
,
Миливоје
!
Ја
ћу
те
неговати
,
ја
морам
навек
поред
тебе
бити
,
навек
,
ма
никад
не
спавала
,
али
ти
не
ћеш
у
болницу
!
Ја
сам
већ
и
лечнику
казала
,
да
ћеш
ти
остати
овде
,
јер
и
он
ми
рече
да
треба
тамо
да
одеш
.
„
А
зар
је
био
лечник
код
мене
?
“
—
упитах
је
мало
зачуђен
.
—
Био
је
;
одма
је
са
мном
дошао
.
И
он
вели
,
да
ће
све
добро
бити
.
„
Али
ако
не
буде
тако
,
као
што
он
вели
шта
ћемо
онда
?
Па
и
ако
одма
оздравим
,
шта
ћу
опет
с
ђацима
својим
?
Ја
сам
клонуо
,
па
се
више
толико
не
могу
напрезати
;
а
они
су
ми
једино
уздање
моје
!
“
—
Ја
имам
готових
радова
,
па
ћу
то
продати
;
а
при
том
ћу
од
сада
двоструким
трудом
даље
да
радим
,
ма
било
и
дању
и
ноћу
,
па
ћемо
опет
моћи
живети
!
—
„
Од
тога
нема
ништа
!
Ја
за
то
сада
и
болујем
,
што
сам
радио
дању
и
ноћу
;
што
сам
се
напрезао
више
,
него
што
ми
допушташе
снага
моја
.
Видиш
,
Данко
,
то
су
ти
тајни
нам
природни
закони
,
које
називамо
„
божијом
вољом
“
,
о
које
се
сиромах
тако
лако
може
и
скоро
мора
да
огреши
,
па
да
после
невино
страда
на
строгим
неизмењивим
последицама
њиховим
.
Ах
!
Од
како
остасмо
без
оца
и
мајке
,
ја
сам
се
више
пута
о
њих
огрешио
.
Али
они
хоће
каткад
дуго
и
да
ћуте
,
али
не
ће
никад
ништа
да
прећуте
.
Моје
здравље
не
беше
онако
темељно
,
као
што
би
при
бољим
приликама
могло
да
буде
;
но
ипак
ја
бејах
толико
снажан
;
да
сам
могао
умерени
труд
навек
издржати
;
али
од
како
сам
морао
при
истој
снази
труд
знатно
да
увећам
,
само
да
бисмо
подмирили
животне
потребе
своје
:
пореметио
сам
равнотежу
и
сад
сам
ето
сасвим
клонуо
...
За
то
,
Данко
,
пази
бар
ти
на
своје
здравље
.
“
—
Не
бој
се
,
Миливоје
,
за
мене
!
Пазићу
ја
и
на
тебе
и
на
себе
!
—
Ова
дубока
љубав
,
која
беше
у
данкином
погледу
и
говору
,
пријаше
ми
као
најслађи
мелем
растуженом
срцу
моме
.
Бог
ће
дати
,
на
ће
опет
све
добро
бити
!
—
9
/
4
Бејах
се
одао
нади
,
да
ћу
што
пре
оздравити
,
но
ме
нада
љуто
вара
!
Ах
!
Кад
зора
засвити
,
ја
мутним
оком
погледам
на
светле
прозоре
;
гледам
дан
,
који
свима
нове
наде
у
срце
улева
,
а
мени
јато
црних
брига
и
очајаних
мисли
спушта
на
ум
и
на
срце
,
да
њима
бавећи
се
вече
очекујем
.
И
опет
бих
дан
још
како
тако
провео
,
само
да
ми
ноћи
није
!
Кад
се
почне
сумрак
да
хвата
и
у
зиду
попци
зацврче
:
тад
ми
машта
ствара
свакојаке
слике
,
и
преда
ме
излази
отац
и
мајка
,
излази
Љубица
,
мој
покојни
друг
Марко
и
другарица
Марина
,
а
с
њима
још
много
њих
живих
и
мртвих
,
милих
и
немилих
,
преживела
прошлост
и
створена
будућност
,
па
свако
ме
друкчије
гледа
,
свако
ми
друкчије
збори
;
а
ја
их
гледам
и
слушам
,
док
ми
се
у
очима
суза
не
засија
и
док
их
бони
уздах
мој
од
мене
све
не
растера
!
И
те
појаве
почну
се
опет
понављати
,
а
муке
настају
све
веће
,
које
ме
немилице
море
!
.
.
Па
још
кад
у
Данку
погледам
,
то
ми
срце
пуца
,
из
ока
ми
полете
сузе
,
које
морам
навек
да
скријем
,
јер
моја
једна
суза
изазове
десет
њених
...
Сиротица
!
По
целе
ноћи
се
склапа
сањивог
ока
свога
,
већ
навек
седи
поред
мене
и
навек
ради
,
тешећи
ме
,
да
се
немам
за
што
бринути
,
јер
она
ће
сада
за
мене
да
ради
,
као
што
сам
до
сад
ја
за
њу
радио
.
11
/
4
Где
је
сада
оно
доба
,
кад
не
бејах
у
стању
ни
дане
да
бројим
?
Сада
бројим
сваки
тренутак
лежећи
у
постељи
још
увек
болан
.
Па
и
бриге
ме
море
,
јер
ето
данас
ми
дође
један
ђак
мој
,
син
једнога
званичника
,
да
ми
се
захвали
на
труду
моме
и
да
се
са
мном
опрости
,
јер
му
се
отац
с
породицом
одавде
сели
.
Истина
,
да
бих
морао
и
сам
којег
ђака
напустити
,
јер
све
их
не
ћу
моћи
више
држати
,
то
ми
је
ипак
жао
,
што
морам
баш
овог
изгубити
,
јер
беше
најбољи
од
свију
осталих
.
Једног
се
морадох
и
сам
одрећи
,
јер
ми
је
попио
пуно
крви
и
доста
допринео
болести
мојој
.
Код
остале
двојице
замењује
ме
један
друг
мој
,
али
ако
ова
болест
и
даље
овако
устраје
,
бојим
се
и
за
њих
,
па
како
ћемо
онда
живети
ја
и
моја
добра
Данка
?
—
14
/
4
Непрестано
лежим
и
опет
једва
кад
и
кад
могу
да
заспим
,
јер
ми
бриге
не
дају
спавати
.
Данас
по
подне
малаксаше
бриге
пред
тешким
сном
,
који
ме
однесе
на
својим
лаким
крилима
у
овоје
безбрижно
царство
.
Но
кад
сам
очи
опет
отворио
,
поче
се
већ
помало
сумрачити
и
први
поглед
мој
паде
ми
на
Данку
.
Ах
!
Сиротица
!
И
њу
је
санак
савладао
,
јер
сеђаше
на
столици
поред
моје
постеље
,
а
лепу
главу
своју
држаше
на
мојем
узглављу
и
мирно
спаваше
.
На
крилу
јој
беше
платно
,
које
је
шити
почела
,
па
шијући
тако
и
заспала
...
О
Данко
!
Данко
!
Ако
већ
умрети
морам
,
коме
ћу
тебе
да
оставим
?
Ово
кратко
време
бесмо
заједно
,
два
сирочета
,
уживајући
једно
као
и
друго
даре
дана
својих
и
надајући
се
лепшем
,
срећнијем
животу
.
Но
ако
се
растанемо
,
за
мене
ће
престати
нада
и
радост
,
али
ће
уједно
престати
и
туга
и
жалост
,
и
суза
и
уздисај
...
За
мене
ће
све
престати
,
јер
ког
једаред
земља
загрли
у
своја
хладна
недра
,
тај
се
више
никад
не
смеје
,
али
никад
и
не
плаче
...
Но
док
ја
одем
под
земљу
,
ти
ћеш
остати
на
земљи
,
остаћеш
сама
без
брата
свога
.
Ко
ти
може
добар
стајати
,
да
ћеш
бити
срећна
?
А
до
твоје
среће
много
ми
је
стало
!
Као
сироче
,
знам
,
да
не
ћеш
од
глади
умрети
,
јер
добра
рука
ако
коме
штогод
даје
,
она
прво
сирочету
даје
,
а
добрих
руку
има
још
у
народу
нашом
.
Но
ипак
бојим
се
,
да
би
много
плакала
,
јер
си
још
млада
и
неука
,
а
пут
живота
је
многобројан
,
но
сваки
је
мрачан
и
сваки
је
клизав
...
Док
се
ја
бављах
таким
мислима
,
Данка
се
трже
из
сна
свога
и
поче
се
на
мене
смешити
;
но
то
смешење
не
беше
онако
слатко
и
умиљато
,
као
што
је
у
ње
обично
.
„
Иди
,
Данко
,
лези
!
“
—
тихо
јој
рекох
—
„
јер
ти
си
ноћас
мало
спавала
.
“
Она
ми
не
рече
ништа
,
већ
скупи
ствари
своје
,
па
оде
у
своју
собу
.
Сиротица
!
И
она
је
већ
сасвим
изнемогла
,
јер
оком
једва
гледа
и
ногом
једва
корача
...
—
20
/
4
Предигох
се
мало
са
своје
несносне
постеље
и
наслонив
слабо
тело
своје
на
данкино
раме
дођох
до
прозора
и
седох
,
да
се
сунчам
на
пријатним
зрацима
топлог
пролетњег
сунца
и
да
гледам
људе
,
који
улицом
пролазе
.
Срећни
људи
,
који
могу
да
уживају
дане
своје
!
Право
вели
наша
пословица
;
„
Док
ме
имаш
,
ти
ме
не
знаш
.
“
И
збиља
,
док
бејах
здрав
,
никад
не
осећах
тако
живо
лепоту
света
и
сладост
живота
,
као
што
сада
осећам
!
—
25
/
4
Тек
што
Данка
оде
у
град
,
да
своје
радове
гдегод
прода
,
а
оно
ми
закуца
неко
на
врата
и
на
моје
„
слободно
“
ступи
Мита
веселим
лицем
у
моју
тужну
собу
.
„
Еј
јадниче
!
Гле
,
једва
би
те
могао
познати
!
“
рече
ми
одма
после
краћег
поздрава
.
—
Збиља
сам
јадник
!
—
рекох
обрадован
доласком
његовим
.
—
Пливам
међу
животом
и
смрти
;
не
знам
,
на
коју
ће
ме
страну
вртлог
времена
бацити
?
Да
још
Данке
немам
,
можда
бих
до
сад
већ
у
гробу
био
!
Сам
себи
већ
постао
несносан
,
а
њој
још
нисам
!
—
Но
реци
,
како
си
се
провео
?
Мора
да
ти
је
добро
било
,
кад
си
се
толико
задржао
!
Јеси
ли
био
код
Љубице
?
—
—
„
Био
сам
.
“
—
рече
и
седе
на
столицу
поред
постеље
моје
—
„
Она
те
лепо
поздравља
;
ево
ти
писмо
њено
,
нек
оно
место
мене
говори
!
“
—
Гле
!
Дакле
ме
није
заборавила
!
—
рекох
радосно
изненађен
и
руком
дршћући
