Ђуро,
надлагује
се
свет
—
одговори
Сретен
муцајући
и
бледећи
.
—
Ја
,
вала
,
знаш
сам
,
волим
те
...
како
ћу
рећи
...
’
нако
кâ
...
бр
...
кâ
брата
,
јест
,
баш
кâ
брата
...
А
свет
...
тхе
...
—
А
шта
си
оно
поручио
Јову
и
Станојлу
да
ти
јаве
кад
буду
на
стражи
?
—
Ја
,
вала
,
ништа
.
Кажем
ти
:
свет
...
—
А
јесу
ли
се
сви
ови
заклели
ономад
с
тобом
,
да
ће
ти
помоћи
да
ме
убијеш
?
—
Ко
,
зар
ја
?
—
викну
Пајо
.
—
Не
дао
Бог
!
Ја
још
велим
,
брате
,
да
те
чувамо
кâ
једнога
свога
...
—
Ко
то
изнесе
?
—
викну
трећи
.
—
Шта
их
ту
испитујеш
...
им
њихова
!
—
викну
Пантовац
—
још
им
нађи
адвоката
...
Лези
,
бре
!
—
подвикну
затим
Сретену
,
који
се
очас
пружи
по
откосу
.
У
руци
Пантовчевој
одједном
се
нађе
витак
дреновак
,
који
одједном
фијукну
у
ваздуху
и
стаде
да
пада
по
Сретену
као
град
.
После
првих
удараца
Сретен
се
само
увијаше
,
бледећи
и
мрштећи
се
,
али
на
шестом
ђипи
,
као
иглом
убоден
,
клече
на
колена
и
закука
из
свега
гласа
:
—
Јаој
,
кукавац
,
ђе
погибох
!
Не
,
кумим
те
Богом
...
Пантовац
га
само
гурну
леваком
,
па
опет
продужи
,
не
осврћући
се
на
његово
очајно
запомагање
.
Кад
наврши
тридесет
удараца
,
одујми
,
а
Ђурица
приђе
и
саже
се
над
Сретеном
,
па
му
превуче
оштар
ножић
преко
средине
уха
,
смешећи
се
:
—
Ово
,
знаш
,
да
ме
се
сећаш
...
Нећу
да
ти
кварим
ухо
,
јер
ниси
ожењен
,
али
нек
стоји
резница
,
да
не
дижеш
руку
на
људе
,
који
ти
ништа
не
чине
.
—
А
ви
—
обрте
се
по
том
осталима
,
који
од
страха
једва
стајаху
на
ногама
—
сад
вам
праштам
,
а
други
пут
вам
не
гине
куршум
у
леђа
.
Сад
идите
,
па
причајте
какву
сте
уцену
добили
за
главу
Ђуричину
.
За
овим
се
обртоше
и
он
и
Пантовац
и
полагано
се
удаљише
низ
равне
ливаде
,
а
повезани
косачи
,
не
двоумећи
много
,
разбегоше
се
по
кукурузима
,
бојећи
се
да
се
разбојници
не
присете
и
не
поврате
.
Ђурица
с
Пантовцем
удари
потоком
,
који
протиче
испод
Дикића
кућа
,
где
је
оставио
Станку
на
боравишту
.
Јавили
су
Јову
Дикићу
да
им
спреми
ручак
.
Кад
изиђоше
на
чисто
поље
,
које
пресеца
поток
,
угледаше
коњаника
,
с
којим
су
се
морали
срести
.
Ђурица
познаде
попа
.
—
Поп
!
—
рече
он
,
и
сенка
некога
детињега
стида
прелете
му
преко
лица
,
али
он
брзо
одагна
осећање
,
које
му
не
беше
пријатно
,
па
рече
Пантовцу
:
—
Ако
ја
застанем
са
њим
,
ти
иди
напред
,
па
ме
чекај
у
шибљу
.
—
Шта
ћеш
сад
с
попом
?
—
промрмља
овај
незадовољан
,
јер
беше
гладан
,
па
хиташе
на
ручак
.
—
Ништа
,
море
,
иди
ти
!
—
одговори
Ђурица
збуњено
.
И
поп
их
беше
угледао
поиздаље
,
али
видевши
да
се
морају
срести
,
немаде
куд
,
но
продужи
право
к
њима
.
—
Помози
Бог
,
децо
!
—
рече
он
још
на
корак
два
пред
њима
.
Пантовац
се
још
више
потуљи
,
обори
главу
и
некако
неодређено
махну
руком
поред
уха
,
што
се
могло
узети
као
да
скида
капу
,
а
могло
је
изгледати
и
као
да
се
чеше
иза
уха
.
Ђурица
врло
пристојно
скиде
капу
,
смерно
приђе
руци
свештениковој
и
осети
како
му
опет
малопрешње
црвенило
наилази
на
лице
.
—
Хоћеш
у
село
,
попо
?
—
рече
он
благо
,
као
обичан
сељак
,
који
је
,
идући
с
рада
,
срео
свога
свештеника
.
—
Хоћу
ја
—
одговори
поп
,
осврћући
се
на
Пантовца
,
који
већ
беше
прошао
.
—
Сиромах
Илија
изгуби
детенце
...
А
ко
ти
је
оно
...
ваљад
’
Пантовац
?
—
Ја
—
рече
Ђурица
и
намршти
се
мало
,
али
се
по
његову
изразу
не
могаше
прочитати
да
ли
му
је
непријатно
то
питање
или
му
је
непријатан
сам
Пантовац
.
—
Баш
ја
једнако
мислим
код
куће
,
никако
не
могу
из
главе
да
те
избијем
...
Шта
то
би
с
тобом
,
Ђуро
?
...
Ја
сам
те
крстио
и
једнако
си
ми
пред
очима
растао
,
па
сам
баш
мислио
и
радовао
се
кака
ћеш
бити
ваљан
момак
.
Истина
,
отац
те
,
Бог
до
га
прости
,
није
никаквом
добру
учио
...
то
се
већ
зна
,
немој
да
ти
је
криво
и
ако
ти
је
отац
,
али
,
брате
,
ти
си
ми
изгледао
друкчији
...
—
Е
,
мој
попо
...
шта
ћу
,
таква
ми
је
,
ваљад
’
судбина
...
Мало
од
оца
,
мало
од
других
,
па
...
ето
!
...
—
одговори
он
уздахнувши
.
—
То
је
,
то
је
,
знам
ја
...
ти
други
учитељи
,
то
су
твоји
душмани
...
Ти
си
био
...
ти
си
могао
бити
красан
домаћин
и
радник
,
али
те
они
наведоше
на
клизав
пут
.
Па
сад
мораш
да
им
аргатујеш
,
да
мећеш
главу
у
торбу
ради
њихове
користи
.
Ђурица
,
погнуте
главе
и
бледа
лица
,
слушаше
ове
необичне
речи
,
које
исказиваху
и
неке
његове
најтајније
помисли
.
И
њему
је
долазило
све
то
на
памет
,
али
он
никад
не
беше
у
стању
да
истави
такву
мисао
јасно
и
да
помисли
дубље
о
њој
.
А
сад
,
кад
је
чуо
готову
,
исказану
мисао
,
она
га
уплаши
,
јер
појми
да
је
мисао
истинита
и
правилна
.
»
Јест
,
зацело
,
ја
радим
,
а
они
све
односе
и
живе
од
моје
главе
«
...
—
Ти
отимаш
од
других
—
продужи
поп
,
видевши
да
га
Ђурица
слуша
—
да
би
могао
њима
што
више
дати
.
Убијаш
,
рецимо
,
или
упропашћујеш
поштени
свет
,
па
дајеш
њима
,
који
су
тебе
упропастили
...
А
кад
дође
до
густога
,
онда
ће
им
бити
први
посао
да
те
убију
,
да
би
себе
сачували
,
и
да
узму
уцену
за
твоју
главу
.
Готово
плашљиво
,
раширених
очију
Ђурица
погледа
попа
.
Ова
страшна
мисао
,
која
му
досад
не
дође
на
памет
,
порази
га
као
гром
.
Он
гледаше
у
мирно
и
благо
свештениково
лице
,
очекујући
другу
реч
,
која
би
ублажила
или
преиначила
ту
страшну
мисао
,
али
поп
нарочито
застаде
,
да
би
се
та
мисао
што
боље
и
дубље
укоренила
у
њему
.
—
Како
...
зар
то
може
да
буде
?
...
—
промуца
Ђурица
.
—
Хе
,
мој
синко
...
да
је
то
,
што
ти
радиш
,
какво
добро
,
зар
не
би
и
твој
отац
то
радио
!
...
А
он
је
,
видиш
,
другима
јатаковао
и
од
других
живео
...
Ја
знам
десетину
људи
,
које
су
ти
твоји
пријатељи
измамили
у
гору
,
терали
их
да
отимају
од
народа
за
њихов
рачун
,
па
их
после
поубијали
и
узели
велике
уцене
за
њихове
главе
...
—
Ама
,
попо
,
шта
велиш
ти
?
...
О
ком
ти
говориш
?
Знаш
ли
...
—
Знам
ја
добро
,
не
бој
се
,
синко
.
Знају
и
деца
сеоска
ко
тебе
упропасти
,
а
да
не
знам
ја
,
који
већ
триестак
и
неколико
година
гледам
шта
се
ради
по
овој
околини
...
И
знаш
ли
још
шта
?
За
ове
моје
речи
,
кад
би
их
ма
коме
другоме
казао
,
ја
знам
шта
би
ме
снашло
после
неколико
дана
;
а
видиш
,
ја
их
теби
говорим
слободно
,
не
бојим
се
ничега
...
Видиш
да
те
добро
познајем
...
да
ниси
рђав
човек
...
Одједном
,
као
плаховит
поводањ
,
по
Ђурици
се
разли
нека
нежна
и
слатка
топлина
,
а
уз
груди
му
пође
нешто
врело
и
необично
,
застаде
у
грлу
му
,
па
заголица
му
нос
,
вилице
и
очи
,
и
он
осети
да
му
се
очи
влаже
,
а
вилице
дршћу
...
Нека
стара
и
слатка
,
веома
необична
успомена
из
детињства
сену
му
кроз
главу
,
сети
се
како
је
некада
дететом
плакао
,
и
сад
му
се
учини
да
осећа
оно
исто
,
што
је
и
у
детињству
осећао
;
учини
му
се
да
је
и
он
сам
онакав
исти
,
какав
је
и
у
детињству
био
...
Откада
памти
за
себе
,
никада
му
још
нико
није
тако
отворено
у
душу
загледао
...
И
таква
вера
,
такво
поверење
у
њега
,
разбојника
!
...
Човек
говори
пред
њим
оно
,
за
што
би
могао
изгубити
главу
...
»
али
зна
да
нисам
рђав
човек
!
...
«
—
О
,
попо
,
да
знаш
како
ми
је
то
...
Нико
ми
досад
није
тако
говорио
...
а
ја
сам
све
са
њима
,
од
детињства
...
с
оцем
...
—
Јесте
,
синко
,
знам
ја
.
Камо
среће
да
оца
ниси
ни
видео
ни
запамтио
,
друго
би
сад
било
...
Такво
срце
не
би
се
само
покварило
.
Али
сад
то
на
страну
,
па
ми
реци
шта
мислиш
,
докле
ћеш
тако
?
Знаш
,
ваљада
,
шта
те
чека
напослетку
...
данас
,
сутра
,
кроз
годину
,
две
?
...
—
Ништа
ти
ја
не
знам
,
но
живим
тако
од
дана
до
дана
;
а
шта
ће
бити
и
не
мислим
,
не
смем
да
мислим
...
Само
знам
да
сам
пропао
,
пропао
сасвим
.
—
Па
што
онда
веза
онаку
девојку
за
себе
,
те
и
њу
упропасти
,
болан
брајко
?
—
То
не
знам
,
попо
,
среће
ми
.
Како
се
то
деси
,
ни
сам
не
знам
.
Као
да
нас
неки
ветар
занесе
,
те
се
закрлеписмо
једно
за
друго
,
не
мислећи
ништа
и
не
знајући
шта
радимо
...
А
сад
ми
је
то
велика
,
тешка
брига
на
врату
...
Али
шта
да
радим
,
научи
ме
,
попо
?
—
Само
један
прави
пут
имаш
пред
собом
:
да
се
предаш
власти
,
да
идеш
на
суд
,
те
да
покајеш
старе
грехе
,
а
после
већ
...
лако
је
.
Неће
те
стрељати
,
знај
зацело
,
а
кад
се
покажеш
на
робији
ваљан
,
смањиће
ти
казну
.
Издржи
тамо
пет
шест
година
,
па
кад
се
вратиш
отуд
,
бићеш
човек
,
бићеш
поштен
сељак
и
домаћин
,
живећеш
на
своме
прагу
и
огњишту
.
—
А
она
...
Станка
,
шта
ћу
с
њом
?
—
Хе
,
њој
неће
бити
лако
,
али
напослетку
,
и
она
ће
се
довести
у
ред
,
све
ће
се
довести
у
ред
...
Наћи
ће
,
зар
,
и
она
себи
друга
...
—
А
,
то
не
може
,
то
никако
не
може
.
Ето
,
то
је
оно
!
...
Првога
дана
,
пошто
мене
затворе
,
она
нема
куд
,
а
ја
је
не
могу
оставити
,
па
макар
погинуо
.
Него
кажи
што
друго
:
има
ли
каква
начина
да
се
ми
не
растајемо
,
да
се
склонимо
где
,
или
тако
на
пример
нешто
?
...
—
и
Ђурица
жудно
,
ватреним
очима
погледа
свештеника
,
очекујући
повољна
одговора
.
—
Знам
шта
мислиш
,
синко
.
То
не
може
.
Сваки
је
,
који
је
бивао
на
твом
месту
,
то
покушао
,
па
не
иде
.
После
неколико
месеца
повуче
га
опет
нека
сила
у
гору
,
зажеле
му
се
очи
гомиле
злата
и
банака
и
...
ето
га
!
—
Јест
,
знам
то
—
рече
Ђурица
,
схватајући
положај
хајдука
,
који
се
удаљи
од
свога
посла
.
—
Једини
ти
је
пут
,
синко
,
да
се
вратиш
међу
поштене
људе
—
робија
.
Кроз
њу
се
можеш
вратити
слободан
.
—
Онда
...
ништа
!
...
—
рече
он
уздахнувши
.
—
Тешко
ми
је
,
Ђуро
,
што
ти
не
могох
ни
у
чем
помоћи
...
—
Како
?
...
Хвала
ти
,
попо
,
до
неба
.
Ти
си
ми
отворио
очи
.
Бар
ћу
се
сад
умети
чувати
и
знам
с
ким
имам
посла
.
А
’
вако
,
што
но
кажу
,
биле
су
ми
повезане
очи
.
Свештеник
га
појми
.
Па
,
хотећи
да
га
остави
баш
на
тој
главнијој
мисли
,
поздрави
се
са
њим
и
крете
коња
под
собом
,
а
Ђурица
остаде
замишљен
,
укочена
погледа
накрај
видокруга
,
откуда
се
помаљаху
ретке
паучинасте
кудеље
сивих
и
беличастих
облачака
...
»
Мораш
да
мећеш
главу
у
торбу
,
ради
њихове
користи
«
—
сети
се
он
попових
речи
и
,
идући
полагано
уз
поток
,
стаде
да
мисли
о
томе
.
»
А
ја
досад
нисам
на
то
мислио
,
а
видиш
како
је
то
јасно
!
Због
чега
се
ја
мучим
и
пропадам
,
због
чега
упропашћујем
толики
свет
,
зар
због
себе
?
—
Јок
,
брате
,
није
!
...
Каква
ми
је
вајда
од
тога
.
Него
све
због
њих
...
Донеси
пет
стотина
,
они
све
разграбе
,
и
још
морам
да
молим
њих
за
који
дукат
.
И
тако
једнако
да
радим
за
њих
,
да
упадам
у
све
веће
кривице
док
...
јест
,
док
не
дође
до
густога
,
тако
рече
попа
,
а
после
...
пљус
по
челу
,
па
узми
још
сто
двеста
дуката
уцене
за
моју
главу
!
.
.
Е
нећемо
тако
!
«
—
рече
он
у
себи
,
али
не
беше
у
стању
да
мисли
како
ће
друкчије
,
кад
неће
тако
.
»
Да
ми
је
знати
шта
ли
мисли
овај
Радован
?
Ето
,
и
он
је
учинио
што
и
ја
,
још
и
горе
,
а
чини
ми
се
да
је
паметан
човек
.
Да
ли
он
види
за
кога
се
ми
мучимо
?
Баш
ћу
да
га
питам
,
али
нећу
сад
:
сетиће
се
да
ми
је
то
попа
говорио
.
Само
знам
једно
:
треба
добро
отворити
очи
...
Ча-Вујо
,
повући
ћемо
се
клипка
,
па
или
моја
или
твоја
глава
!
...
«
»
Да
се
предам
,
вели
,
власти
«
—
стаде
опет
мислити
.
—
»
Али
како
?
...
Рецимо
ја
одем
и
кажем
...
тако
,
већ
зна
се
...
они
мене
у
томруке
.
После
испитуј
:
ко
је
још
,
ко
те
чувао
,
с
ким
си
ишао
,
кога
си
напао
?
...
И
тако
све
,
па
мучи
и
питај
...
Добро
.
После
већ
суд
и
,
рецимо
,
робија
.
А
она
?
...
Оцу
не
може
,
јатацима
не
може
,
мојој
кући
...
и
горе
!
...
А-ја
!
...
Опет
је
,
оно
најбоље
:
накупи
пара
,
па
бежи
у
свет
.
Да
ми
је
само
да
накупим
пет
стотина
дуката
...
Али
прво
мора
да
се
плати
јатацима
...
Тамо-амо
,
па
опет
:
удри
,
отимај
!
...
«
XВИ
Нашавши
Пантовца
,
који
већ
постаде
љут
ради
тако
дуга
чекања
,
Ђурица
дође
са
њим
до
уречена
места
(
једнога
трњака
испод
Дикића
кућа
)
,
па
даде
знак
.
Испред
куће
му
одговорише
да
је
све
повољно
,
и
они
се
обојица
пажљиво
провукоше
кроз
шибљак
и
кукуруз
,
те
уђоше
у
кућу
,
где
их
очекиваше
Станка
и
добар
ручак
.
Једна
жена
остаде
напољу
да
пази
неће
ли
ко
изненада
наићи
,
а
гости
се
наместише
са
домаћином
у
соби
и
стадоше
да
ручају
,
причајући
о
догађају
са
Сретеном
.
После
ручка
донесе
Станка
чутуру
вина
,
коју
је
Ђурица
собом
донео
.
Пантовац
засветле
очима
и
маши
се
чутуре
.
—
Ох
,
сејо
рођена
и
мајко
миљена
,
ти
си
ми
још
понајвернија
друга
—
рече
он
гладећи
чутуру
по
боку
и
натеже
је
.
Кад
се
напи
,
пружи
је
Ђурици
.
—
Натегни
,
побратиме
,
па
да
ви’ш
како
односи
све
бриге
у
маглу
—
рече
он
сучући
густе
брке
и
гледајући
једним
оком
Станку
,
која
сеђаше
до
Ђурице
и
невесело
гледаше
на
њега
.
—
А
што
ми
резилиш
пљоску
,
болан
Рако
,
—
рече
Јово
.
—
Зар
она
не
може
да
изврши
тај
посао
!
—
Хе
,
душу
ли
му
,
није
то
...
она
само
проврти
,
а
чутура
удари
клин
.
—
Море
чувај
се
да
не
заклиноше
.
—
Стари
смо
познаници
.
Ха-ха-ха
!
...
—
одговори
Пантовац
и
стаде
да
савија
цигару
.
Наста
кратко
ћутање
.
Јово
два
пут
почињаше
нешто
да
каже
,
па
се
тргне
,
као
да
се
домишља
да
ли
је
баш
сад
најзгодније
време
.
Погледавши
још
једаред
Ђурицу
и
видевши
га
добро
расположена
,
он
се
одлучи
.
—
Ђуро
,
знаш
...
мени
би
требало
пара
.
Баш
ми
је
јака
потреба
.
Окупиле
ове
проклете
дације
...
—
Знам
ја
,
не
бери
Ти
бригу
.
Скоро
ћемо
имати
посла
,
па
ће
бити
свима
.
—
Ама
јест
то
,
него
знаш
,
ја
велим
...
како
ћу
рећи
.
.
кад
свршиш
посао
,
немој
нам
шиљати
преко
Вуја
,
него
нам
ти
сам
подели
...
Ја
,
брате
,
нећу
друкчије
!
—
узвикну
он
одједном
и
устаде
са
столице
,
као
да
се
сад
нечему
присети
.
—
Јест
,
нећу
да
ми
он
дели
ка
слепцу
по
два
дуката
,
а
себи
оставља
стотине
...
—
Колико
ти
је
дао
Вујо
ономад
?
—
запита
Ђурица
.
—
Свега
досад
пет
дуката
.
Ђурица
се
намршти
.
Пантовац
упаде
у
разговор
:
—
Па
шта
ћеш
,
море
,
не
зна
човек
куд
ће
пре
.
Није
вас
мало
.
Само
у
ова
четири
наша
села
имамо
тридесет
таких
људи
,
а
још
двадесет
у
другим
срезовима
...
Хе
,
душу
ли
му
,
није
то
лако
надавати
.
—
Знам
,
Рако
,
али
опет
...
нисте
ни
ви
седели
скрштених
руку
.
Ту
је
пало
,
брате
,
много
више
од
хиљаде
,
па
ту
има
и
за
нас
и
за
њега
,
а
’
вако
нећемо
...
јок
!
...
—
Добро
—
рече
Ђурица
—
ја
ћу
то
казати
Вују
шта
ви
тражите
,
па
сад
видећемо
.
И
мени
је
правије
да
ја
и
побратим
сами
раздајемо
нашим
људима
,
а
богме
и
за
себе
да
остављамо
.
—
Ама
што
ви
,
људи
,
не
удесите
са
њим
,
па
да
се
зна
шта
је
његово
,
а
шта
ваше
.
Нек
се
зна
његов
део
од
стотине
,
па
то
му
је
,
а
ви
се
после
са
нама
кусурајте
—
рече
Јово
.
—
Да
ви’ш
,
море
,
мени
се
то
свиди
—
рече
Пантовац
и
наже
се
к
трпези
.
—
Али
,
душу
му
матору
,
неће
он
на
то
пристати
.
Овако
он
односи
три
дела
,
а
један
дели
свима
нама
,
то
знам
добро
.
А
да
се
погађамо
,
он
зна
да
нам
не
може
тражити
више
од
четвртине
...
Боље
му
је
овако
,
па
неће
ни
пристати
.
—
Па
,
брате
,
кад
му
ви
дајете
,
што
да
не
узме
.
И
ја
тражим
три
дела
,
али
мени
не
дате
...
Је
ли
тако
?
—
Оно
тако
је
...
али
то
је
друго
...
Бадава
,
неће
он
!
...
—
рече
Пантовац
одсечно
,
размисливши
мало
.
—
Не
иде
,
све
је
у
његовим
рукама
...
без
њега
ми
не
можемо
ни
мрднути
.
—
То
је
мука
,
—
рече
Ђурица
,
погледавши
мимогред
Станку
—
али
опет
,
да
покушамо
.
Што
да
нас
двојица
залажемо
главе
за
њега
,
па
отуд
не
видимо
користи
ни
ми
ни
наши
људи
,
но
све
њему
.
Па
,
напослетку
...
зар
ми
баш
не
бисмо
могли
без
њега
?
...
—
Хе
,
побро
!
...
да
није
њега
,
друкчије
би
се
ти
освртао
око
себе
—
одговори
Пантовац
,
смешећи
се
.
—
Што
,
зар
...
—
Зато
,
што
би
онда
и
потајници
,
и
власт
,
све
би
ишло
куд
треба
право
за
нама
,
а
не
би
ишли
онамо
,
где
сами
знају
да
нас
неће
наћи
.
—
Како
,
па
је
ли
мене
хтедоше
ту
пре
убити
они
коњаници
?
...
—
А
ко
ти
је
крив
,
што
ти
сам
идеш
на
пушку
.
Лено
псето
,
док
не
види
зеца
,
неће
да
га
тражи
,
али
кад
га
види
—
Држ
’
се
зече
!
—
Опет
ћу
ја
да
покушам
—
рече
Ђурица
.
—
То
можеш
,
и
ја
ћу
ти
помоћи
,
али
ћеш
видети
да
неће
од
тога
бити
ништа
.
Само
пази
да
га
не
наљутимо
—
одговори
Пантовац
и
диже
се
са
столице
.
—
Јово
,
ја
бих
мало
спавао
—
рече
он
креснувши
оком
на
домаћина
,
који
га
појми
,
па
устаде
и
изиђе
са
њим
.
у
соби
остадоше
Ђурица
и
Станка
.
Погледаше
се
обоје
,
и
док
им
се
погледи
не
састаше
,
мишљаху
да
ће
полетети
једно
к
другом
,
а
кад
сагледаше
своја
уплашена
и
забринута
лица
,
оборише
главе
и
заћуташе
обоје
.
—
Ђуро
,
шта
је
ово
?
Ја
ћу
полудети
!
...
Докле
ће
се
овако
?
—
рече
Станка
и
седе
крај
њега
на
под
.
—
Што
,
Стале
?
—
одговори
он
и
пребаци
своју
руку
преко
њена
рамена
.
—
Не
знам
,
али
ја
овако
не
могу
.
Хоћу
да
будем
једнако
с
тобом
,
па
нека
погинем
,
не
марим
,
само
да
не
седим
’
вако
као
у
тамници
.
—
Па
ја
сам
ти
говорио
да
није
лако
...
—
А
што
сам
ја
остављала
своју
кућу
,
него
да
будем
с
тобом
!
—
одговори
она
,
а
очи
јој
севнуше
оном
врелом
блиставом
ватром
.
—
Па
како
ћемо
,
кад
не
може
друкчије
?
Ето
,
ниси
могла
ићи
са
мном
да
бијемо
Сретена
,
а
не
можеш
сутра
или
прекосутра
на
похару
.
—
Све
једно
,
хоћу
да
идем
,
па
шта
буде
.
Он
је
привуче
к
себи
,
па
јој
стаде
другом
руком
гладити
главу
,
а
у
њему
самом
рађаху
се
чудне
мисли
.
»
Што
ли
је
то
тако
?
«
—
мишљаше
он
.
—
»
Док
је
не
узех
,
чинила
ми
се
већа
од
сунца
и
даља
од
самога
неба
,
а
гле
сад
...
ништа
...
Баш
као
и
они
чворкови
са
бреста
!
«
Ђурица
се
сад
сети
детињства
.
Једаред
опази
да
се
легу
чворци
у
једном
високом
,
окресаном
бресту
.
Месец
и
по
дана
облетао
је
око
тога
бреста
,
гледао
како
су
се
легли
,
хранили
и
расли
мали
чворци
,
и
видео
да
ће
насигурно
одлетети
кад
порасту
.
Дрво
је
било
тако
право
и
високо
,
да
се
није
могло
ни
мислити
о
пењању
.
Али
једнога
дана
свих
пет
младих
чворака
беху
у
његовим
недрима
:
што
је
за
њега
било
немогуће
,
другоме
је
ишло
лако
;
други
се
попео
и
повадио
му
чворке
.
С
најрадоснијим
срцем
отрчао
је
кући
,
однео
своје
лепе
мале
чворке
и
показао
их
оцу
.
»
Пооткидај
им
главе
,
нек
ти
мајка
начини
паприкаш
«
—
рече
му
отац
.
Он
је
учинио
тако
.
И
кад
му
је
после
мајка
донела
куване
чворке
,
он
се
чудио
:
чему
се
досад
толико
надао
и
радовао
?
—
Ничему
...
рекао
је
тада
сам
у
себи
.
И
сад
се
сетио
чворкова
...
Али
је
опет
,
још
јаче
и
страсније
,
пригрлио
Станку
,
па
стаде
да
је
љуби
у
оне
чудне
очи
,
које
некада
ни
погледати
није
смео
.
Заносна
ватра
љубавне
страсти
обузимаше
га
све
више
,
и
он
већ
осећаше
да
му
Станка
није
оно
исто
што
и
чворкови
,
увиђаше
да
му
је
много
више
за
срце
прирасла
.
»
Шта
ћу
да
мислим
?
Видим
да
се
све
више
пропада
у
неку
дубину
,
из
које
нема
излаза
...
Падамо
обоје
и
пропадамо
,
па
бар
нек
се
живи
још
ово
мало
времена
што
нам
остаје
!
...
«
и
он
осећаше
како
га
Станка
грчевито
привлачи
к
себи
,
и
заборави
све
бриге
и
опасности
овога
света
.
XВИИ
Ђурица
и
Пантовац
остадоше
код
Јова
и
на
преноћишту
.
Ђурица
и
Станка
однеше
поњаве
у
кукуруз
испод
куће
,
па
ту
,
под
једном
кржљаком
,
дивљаком
,
наместише
постељу
.
Пантовац
се
завуче
међу
крстине
више
куће
,
а
Јово
са
чељадима
,
као
обично
,
леже
на
дворишту
пред
кућом
.
Иза
Букуље
појави
се
сјајно
црвенило
,
као
од
огромна
пожара
,
па
му
се
зраци
размицаху
све
више
и
све
даље
,
док
иза
горе
не
исплива
пун
сјајан
месец
,
те
просу
бледу
светлост
најпре
по
врховима
дрвећа
и
бреговима
,
а
после
све
ниже
и
шире
,
док
са
висине
не
осветли
сав
видокруг
.
Оштар
хладан
планински
ветар
зањиха
лисје
и
врхове
кукуруза
,
те
над
главама
сакривених
бегунаца
забруја
чудна
ноћна
песма
,
пуна
неке
миле
и
суморне
сете
,
некога
неразумљивога
и
блаженога
душевнога
страха
.
—
Што
није
свакад
овако
?
—
прошапта
Станка
,
грчећи
се
и
прибијајући
се
уз
Ђурицу
,
навлачећи
све
више
танку
оштру
поњаву
.
—
Да
ми
је
овако
да
проживимо
који
месец
дана
заједно
,
па
после
не
марим
,
нек
погинем
.
—
И
све
овако
да
сија
месец
,
да
пирка
ветар
,
а
ми
да
ћутимо
покривени
у
кукурузу
,
је
ли
?
—
одговори
Ђурица
,
пребацивши
руку
преко
ње
.
—
Јест
,
све
тако
.
—
Е
,
Стале
,
нисмо
ми
за
то
рођени
,
за
такво
уживање
и
одмор
,
него
за
невољу
,
за
вечиту
невољу
...
Еј-хај
!
...
—
уздахну
он
после
неке
тешке
и
горке
мисли
.
Сан
стаде
да
их
обузима
обоје
,
и
они
заспаше
.
Пред
зору
,
кад
стадоше
звезде
једна
по
једна
да
се
гасе
и
неко
нејасно
бледило
да
се
навлачи
по
небу
,
Ђурица
се
трже
;
пробуди
га
некакво
шушкање
и
шапутање
,
које
се
чуло
озго
,
од
дворишта
.
Седе
на
постељу
,
дохвати
пушку
,
па
стаде
да
слуша
.
И
Станка
се
прену
,
па
видевши
га
тако
на
опрезу
с
пушком
,
скочи
уплашено
.
—
Шта
је
то
?
—
запита
она
полугласно
,
осврћући
се
око
себе
.
—
Пст
,
не
говори
!
—
прошапта
Ђурица
,
па
се
подиже
на
ноге
.
Перје
кукурузно
зашушта
и
затим
се
чу
тихо
звиждање
,
које
највише
подсећаше
на
пиштање
ухваћена
миша
.
Ђурица
дахну
душом
,
одговори
истим
знаком
и
задовољно
,
после
безузрочна
страха
,
седе
на
постељу
.
—
Што
ли
је
то
Јово
поранио
?
—
рече
он
.
—
А
ја
мишљах
друго
...
—
И
ја
мишљах
...
—
одговори
Станка
,
али
ни
она
не
исказа
своју
мисао
,
која
се
,
без
сумње
,
тицала
жандарма
...
Кроз
кукурузе
приближаваху
се
и
провлачаху
се
три
човека
,
који
необично
изгледаху
у
овој
полутами
.
Ђурицу
нехотице
обузе
језа
;
он
опружи
пушку
и
стаде
да
се
привлачи
крушци
.
—
Јово
,
јеси
ли
ти
?
—
запита
он
полугласно
,
кад
се
они
из
кукуруза
приближише
.
—
Ми
смо
,
наши
смо
...
—
убрза
Јово
с
одговором
,
видевши
пружену
пушку
.
За
њим
иђаше
Пантовац
и
још
један
човек
,
у
коме
после
Ђурица
познаде
Вујова
синовца
,
младића
.
—
Шта
је
?
—
запита
Ђурица
устајући
.
—
Брже
,
побро
,
душу
ли
му
...
данас
ћемо
у
зечеве
—
рече
Радован
смејући
се
и
чешући
потиљак
.
—
Потера
!
...
Вујо
послао
овога
...
—
одговори
Јово
.
—
Казао
ти
чико
да
бегате
на
Корушац
сви
троје
,
чим
вас
нађем
—
проговори
младић
брзо
,
дишући
нагло
после
уморна
и
дуга
пута
.
—
Чим
сване
,
кренуће
се
цео
срез
осим
наших
села
...
још
синоћ
су
сви
скупљени
и
сад
су
ту
негде
близу
.
—
Хоће
ли
сви
право
овамо
?
—
запита
Ђурица
,
тражећи
око
себе
капу
,
осећајући
да
му
ноге
дршћу
од
овога
изненаднога
гласа
.
—
Јок
,
једни
ће
на
Радованово
село
и
Брезовац
,
а
други
ће
овамо
.
Ови
ће
се
скупљати
испод
Букуље
,
али
место
није
одређено
.
Чико
се
боји
да
не
буде
дигнут
и
качерски
срез
,
па
вели
да
добро
пазите
кад
наиђете
на
Качер
...
Казао
вам
да
се
прикријете
на
Корушцу
,
док
не
видите
шта
је
било
са
потером
,
па
онда
идите
право
Штуловићу
.
—
Хоће
ли
нам
он
шиљати
још
кога
?
—
Јавиће
он
све
.
Кад
се
сврши
потера
,
вели
,
биће
најзгодније
да
одмах
почнете
оно
што
сте
уговарали
.
И
то
ће
јавити
.
—
Знам
,
знам
...
добро
!
—
одговори
Ђурица
.
—
Ти
сад
гледај
како
ћеш
се
провући
,
а
ми
одосмо
.
Станка
,
спремај
се
!
—
Шта
ћу
се
спремати
,
но
хајде
да
идемо
—
одговори
она
,
а
у
оку
јој
засја
необична
радост
.
»
То
је
оно
!
Почиње
се
«
—
помисли
она
,
обузета
великим
узбуђењем
због
ових
необичних
прилика
.
Радован
обеси
торбу
,
у
коју
је
још
синоћ
спремљено
све
што
треба
гладним
и
жедним
путницима
,
па
се
онда
сви
троје
окретоше
потоку
и
пожурише
низ
брдо
.
—
Само
да
пређемо
потес
пре
видела
и
да
се
дохватимо
реке
—
прозбори
Пантовац
забринуто
.
—
Не
брини
,
прећи
ћемо
—
одговори
Ђурица
,
па
сви
троје
убрзаше
корак
.
Кад
стигоше
потесу
,
беше
већ
свануло
.
Сад
се
морало
ићи
чистином
,
јер
поток
,
кривудајући
кроз
њиве
и
ливаде
,
не
имађаше
ко
ритом
ни
шибља
ни
дрвећа
,
а
и
корито
му
се
беше
готово
изравнило
са
ливадама
.
—
Овуда
се
мора
трчати
;
нема
шале
—
рече
Пантовац
.
—
Снахо
,
ти
напред
,
па
потрчи
!
—
викну
он
намрштивши
се
и
промрмља
нешто
у
себи
,
што
не
беше
за
Станку
повољно
.
Станка
га
само
погледа
,
па
прође
напред
и
потрча
тако
брзо
,
да
Пантовац
,
који
трчаше
за
њом
,
стаде
изостајати
.
—
Лакше
,
не
мора
баш
тако
брзо
—
проговори
он
.
Не
остаде
им
више
од
стотине
корака
до
реке
.
Наједаред
Пантовац
погледа
у
лево
,
па
,
видевши
оно
,
чега
се
највише
сад
бојао
,
повика
:
—
Лези
!
Лези
!
Станка
не
појми
одмах
на
кога
се
односе
те
речи
,
па
се
у
трчању
осврте
и
виде
да
су
обојица
прилегли
по
самом
потоку
.
Тога
часа
и
Ђурица
јој
махну
руком
,
те
она
брзо
леже
,
па
стаде
да
се
осврће
око
себе
,
чудећи
се
шта
раде
њих
двојица
,
кад
никакве
опасности
нема
.
Видећи
да
они
гледају
све
у
лево
,
погледа
и
она
истим
правцем
и
—
следи
се
...
Тамо
далеко
,
на
крају
потеса
,
издиже
се
велики
го
хум
,
по
коме
су
се
прострле
зелене
Пашине
Ливаде
.
По
врху
хума
виде
се
јасно
гомиле
сељана
,
са
белим
кошуљама
и
црним
гуњевима
и
јелецима
,
како
се
журно
примичу
к
селу
.
Види
се
и
коњаник
,
који
се
спушта
косом
,
идући
пред
њима
.
Пантовац
чекаше
да
потера
сиђе
у
долину
,
да
му
се
изгуби
из
очију
,
те
да
се
они
неопажени
дохвате
реке
.
Тако
су
били
много
поузданији
,
но
да
их
опази
потера
и
да
се
крене
одмах
за
њима
.
Рачун
је
био
добар
.
Чим
потера
сиђе
са
хума
и
западе
у
долину
,
бегунци
поскакаше
и
за
један
тренут
дохватише
се
реке
.
—
Е
,
данас
јевтино
прођосмо
—
рече
Пантовац
,
умеравајући
ход
.
—
Ха
,
снахо
,
душу
ли
му
!
...
Шта
велиш
сад
?
—
Ја
,
вала
,
ништа
;
а
видим
да
се
ти
више
од
мене
плашиш
.
—
Како
то
?
—
Шта
сте
полегали
кâ
зечеви
,
кад
су
људи
далеко
од
нас
.
—
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
хајдук
.
—
Море
ти
си
жешћа
од
мога
побратима
.
Чујеш
,
да
поведемо
и
њу
на
похару
.
Ђурица
се
насмеја
и
погледа
Станку
.
—
Она
то
и
тражи
једнако
—
рече
он
.
—
Па
лепо
,
болан
.
Ето
,
ја
ћу
кидисавати
на
децу
и
укућане
,
а
ти
са
њом
држи
и
нападај
газде
.
—
То
нећу
—
одговори
Станка
.
—
Ја
ћу
вас
само
пратити
,
а
ви
вршите
ваш
посао
без
мене
.
—
Па
шта
ћеш
ти
за
то
време
да
радиш
?
—
Ништа
,
чекаћу
вас
негде
у
потоку
или
у
шуми
.
—
А
,
тако
би
и
моја
баба
,
да
је
жива
,
могла
хајдуковати
...
—
Стој
!
—
викну
Станка
,
осврћући
се
око
себе
,
као
да
тражи
какво
оружје
.
—
Стани
де
,
да
ти
покажем
ко
личи
на
твоју
бабу
—
додаде
она
,
сагињући
се
да
дохвати
камен
са
потока
...
—
Хајде
да
се
измиче
!
—
проговори
Пантовац
сасвим
другим
гласом
,
желећи
да
прекрати
непријатан
спор
у
овакву
времену
,
где
је
драгоцен
сваки
тренутак
.
Сви
троје
пређоше
реку
,
дохватише
се
густе
кленовичке
шуме
,
која
се
пружила
до
близу
Качера
и
пожурише
да
се
што
пре
дохвате
рудничких
огранака
,
који
су
у
другом
округу
,
где
ће
,
без
сумње
,
бити
изван
сваке
опасности
.
Кленовичка
шума
пружила
се
по
једној
дугој
страни
,
која
је
испресецана
јаругама
и
косама
.
Бегунци
су
свакога
часа
морали
да
слазе
у
јаружице
и
опет
да
се
пењу
на
косе
,
које
су
се
отегле
низа
страну
.
Бегање
је
било
тешко
и
уморно
,
али
кад
се
бега
од
велике
опасности
,
онда
се
нема
кад
мислити
о
умору
.
Кад
дођоше
испод
голога
преседластога
превоја
,
којим
се
прелази
отуд
из
Шумадије
у
руднички
крај
,
бегунци
се
зауставише
на
једној
стрмој
коси
,
која
беше
обрасла
густом
гором
и
шибљем
.
Требало
им
је
одморити
се
и
душом
дахнути
,
јер
их
умор
савлада
.
Завукоше
се
у
густ
шибљак
и
поседаше
једно
до
другога
.
Пантовац
одмах
извади
пљоску
и
натеже
.
—
Деде
,
побратиме
;
не
знаш
како
је
ово
добро
за
уморна
човека
—
рече
он
,
пружајући
пљоску
Ђурици
.
—
Море
остави
ме
,
није
ми
сад
до
тога
—
одговори
Ђурица
љутито
,
не
гледајући
ни
у
кога
.
Пантовац
,
као
чудећи
се
и
сажаљевајући
га
,
врати
пљоску
у
торбу
.
Његов
поглед
као
да
говораше
:
»
Ја
не
знам
за
такву
опасност
или
љутњу
,
због
које
не
бих
могао
пробати
овако
лепу
мученицу
«
.
Тада
сви
троје
полегаше
и
ућуташе
.
Ђурица
,
легнувши
на
леђа
,
угледа
зелено
и
густо
лисје
буково
,
које
се
раширило
и
виси
пред
његовим
очима
,
али
му
оно
сад
изгледаше
као
да
је
израсло
из
неба
,
па
виси
над
њим
.
Кроз
лишће
види
један
бео
усамљен
облак
,
који
плови
горе
по
чистом
плаветнилу
,
па
му
изгледа
да
и
он
и
лисје
над
њим
плови
,
и
чисто
осећа
како
промиче
кроз
благу
шумску
хладовину
.
»
Ала
би
лепо
било
,
кад
бих
имао
крила
«
—
помисли
он
у
себи
.
—
»
Их
,
како
би
се
летело
.
Легнеш
’
вако
,
а
оно
иде
,
иде
,
иде
...
а
ти
само
лези
,
маши
крилима
и
уживај
...
Куд
ли
путује
онај
облак
и
шта
ли
је
тамо
куд
он
иде
?
Рај
или
пакао
?
—
Једно
мора
бити
,
јер
знам
,
кад
је
оно
попа
под
записом
говорио
о
рају
и
паклу
,
он
све
погледа
у
небо
.
Шта
ли
је
тамо
,
како
ли
се
живи
?
...
Куд
ли
ћу
ја
...
а
,
истина
јест
:
куд
ли
ћу
ја
?
Јамачно
у
пакао
,
нећу
ваљад
’
у
рај
,
кад
сам
толика
чуда
чинио
.
Ала
ли
ће
да
пеку
,
бре
!
...
Ако
,
вала
,
и
заслужио
сам
,
а
дотле
ћу
бар
да
гледам
да
заслужим
још
више
,
нека
знам
зашто
се
мучим
...
А
Станка
,
где
ли
ће
она
?
И
она
ће
са
мном
...
Истина
,
ко
зна
где
ли
ће
она
?
...
Можда
ће
и
у
рај
?
...
А
јесте
луда
,
пôс
јој
њен
,
у
мало
не
кидиса
на
човека
!
...
Видиш
,
и
то
се
мора
наредити
,
мора
јој
се
нешто
учинити
да
други
пут
то
не
ради
.
И
мене
онда
на
реци
у
мал
’
не
уби
!
...
Чудна
је
!
...
Само
да
је
побратим
не
омрзне
,
да
је
не
може
гледати
.
Но
,
већ
ја
ћу
то
удесити
.
А
шта
оно
друго
беше
,
оно
лепо
што
сам
мислио
?
...
Облак
плива
...
иде
у
рај
,
а
јест
,
о
рају
.
Ко
ли
је
тамо
?
—
Мој
тата
извесно
,
а
и
сви
стари
Дражовићи
...
Истина
јест
,
више
нема
нас
Дражовића
.
Ја
ћу
погинути
,
то
је
већ
извесно
,
а
ја
сам
последњи
,
деце
немам
...
а
оно
«
...
и
,
као
убоден
,
скочи
и
разгледа
око
себе
,
па
се
наже
над
Станком
,
која
га
погледа
као
кривац
покајник
.
—
Стале
,
тако
ти
свега
што
ти
је
најмилије
на
овом
свету
,
је
л
’
истина
што
си
ми
пре
казала
?
—
прошапта
он
над
њом
,
а
у
очима
му
засја
велика
неизмерна
жудња
.
—
Шта
?
—
рече
она
зачуђено
.
—
Знаш
...
да
си
тешка
...
—
одговори
он
и
поцрвене
.
Она
га
погледа
пажљиво
,
као
да
беше
рада
видети
унапред
:
како
он
мисли
о
томе
,
да
ли
се
радује
или
му
је
криво
?
Кад
му
је
пре
месец
дана
саопштила
своје
откриће
,
баш
тада
га
одазваше
некуд
,
а
после
никад
не
започињаху
говор
о
томе
.
Станка
је
мрзела
на
ово
своје
стање
,
и
мислила
је
досада
да
је
и
њему
мрско
,
па
неће
ни
да
говори
о
томе
.
Али
сад
,
ова
блажена
и
срећна
жудња
,
која
се
виђаше
на
лицу
му
,
као
да
не
долази
од
мржње
,
већ
напротив
...
—
Што
ћу
те
лагати
,
зар
је
мени
мило
!
—
одговори
она
и
зачуди
се
,
кад
се
он
намршти
на
њен
одговор
.
—
Што
ти
није
мило
?
—
рече
он
чудећи
се
.
—
Зар
смо
ми
за
то
...
и
нашто
ће
нам
деца
,
куд
ћемо
их
?
—
Како
,
болан
—
прошапта
он
,
бацајући
поглед
на
Пантовца
,
чије
се
груди
одизаху
као
мехови
.
—
Знаш
да
ћемо
да
се
склањамо
,
да
се
негде
настанимо
,
па
да
живимо
...
У
тај
мах
нешто
шушну
више
њихове
главе
.
Они
не
опазише
,
али
Пантовац
лагано
подиже
главу
и
ослушну
,
па
,
кад
се
шуштање
понови
,
он
скочи
и
пружи
пушку
.
И
они
обоје
поустајаше
и
погледаше
уплашено
из
свога
заклона
.
Шуштање
долажаше
озго
,
са
врха
стране
и
са
више
места
,
из
чега
они
закључише
,
да
горе
иду
људи
или
стока
—
Да
се
бежи
са
косе
:
ово
је
нешто
опасно
—
рече
Радован
.
Подизаше
се
и
журно
сиђоше
у
јаружицу
,
која
је
горе
при
врху
имала
два
крака
,
управо
две
провалије
.
Више
саставака
опазише
најпре
једну
,
затим
више
белих
сеоских
кошуља
,
угледаше
и
понеку
пушку
.
Сад
није
било
сумње
да
су
опкољени
потером
.
Остаје
им
још
само
потес
,
где
их
је
,
на
оној
чистини
,
најлакше
погодити
из
пушке
,
и
река
која
кривуда
између
потеса
и
шуме
.
Али
ко
зна
да
није
ланац
од
потере
већ
сишао
до
реке
.
Имали
су
,
дакле
,
још
само
два
начина
:
или
да
опет
ударе
реком
,
где
су
могли
наићи
на
потеру
,
или
да
се
завуку
ту
негде
у
шибљак
и
да
ћуте
,
па
,
ако
их
опази
потера
,
да
скупо
продаду
своје
главе
...
—
Шта
ћемо
сад
?
—
рече
Ђурица
бледећи
,
осврћући
се
плашљиво
око
себе
.
—
Видиш
ли
сад
!
—
викну
љутито
на
Станку
.
—
Ја
ти
лепо
ономад
велим
да
те
водим
у
Војковце
...
—
Остави
то
!
—
прекиде
га
Пантовац
.
—
Зар
не
видиш
да
се
мора
гинути
.
»
Шта
то
вели
он
?
Каква
погибија
?
Ко
ће
да
гине
?
Јест
,
ми
ћемо
да
гинемо
и
...
и
ја
ћу
да
погинем
!
«
...
—
помисли
Ђурица
,
па
стаде
још
пажљивије
да
ослушкује
оно
значајно
шушкање
.
—
Да
бегамо
низ
реку
—
рече
он
готово
нехотично
,
тек
само
да
што
каже
и
да
говором
одагна
страх
,
који
га
обухваташе
.
—
Хајде
,
вала
;
једном
се
мре
!
—
одговори
Пантовац
,
севајући
очима
бесно
.
—
Подај
и
њој
што
у
руку
—
рече
он
загушеним
гласом
,
гледајући
на
појас
Ђуричин
.
Ђурица
извади
револвер
и
даде
га
Станки
,
па
онда
окретоше
јаругом
к
реци
.
Тек
што
корачише
два
три
пута
,
а
озго
више
провалије
неко
повика
из
свега
гласа
:
—
Ено
их
!
Пуцај
!
Одмах
затим
разлеже
се
пуцањ
и
више
њих
прозвижда
куршум
.
Као
да
то
беше
сигнал
усамљеној
и
успаваној
гори
да
оживи
.
Одједном
се
сва
гора
проломи
од
вике
и
пуцања
.
Куршуми
стадоше
да
лете
и
звижде
око
њих
и
више
њих
,
откидајући
гране
,
које
лако
падаху
пред
ноге
им
.
Понегде
куршум
лупи
у
буково
дебло
,
и
ту
се
одједном
забели
влажно
дрво
.
Бегунци
потрчаше
из
све
снаге
,
онако
,
као
што
може
потрчати
човек
,
који
бежи
од
смрти
и
зна
да
му
само
ноге
могу
помоћи
.
Напред
трчаше
Ђурица
,
прескачући
лаким
еластичним
скоковима
све
препоне
,
које
му
беху
на
путу
.
У
десној
,
опруженој
низа
се
руци
,
држаше
положену
пушку
,
а
у
левој
,
стегнувши
револвер
,
прескакаше
рупе
и
камење
низ
јаругу
,
док
не
окрете
реком
дубока
корита
,
која
беше
обрасла
густим
шибљем
и
врбаком
.
За
њим
,
све
у
стопу
,
трчаше
Станка
,
погледајући
чешће
у
лево
,
откуд
се
чуло
викање
и
пуцњава
.
Пантовац
,
тежак
и
тром
,
изостајаше
све
више
од
њих
,
али
и
он
живо
скакаше
,
стајући
делим
стопалом
на
скоковима
.
—
Пуцај
!
Не
дај
!
Уа
!
—
вичу
стотине
грла
.
—
Гру
...
гру
...
гру
...
—
праште
пушке
по
зеленој
густој
гори
.
—
Лево
!
Страном
!
За
њима
!
—
вичу
кметови
.
И
цео
,
дуг
ланац
луди
,
збијајући
се
у
гомиле
,
јури
на
ниже
страном
да
пресече
пут
зликовцима
и
да
их
стигне
.
Али
над
провалијама
застају
сви
и
,
у
оном
узбуђењу
,
не
могући
трчати
даље
,
а
не
знајући
шта
да
се
ради
,
окупише
опет
сви
у
пуцање
и
вику
.
—
Около
!
Заобилази
!
—
вичу
кметови
,
и
гомиле
се
двоје
:
једни
трче
уз
брдо
да
обиђу
провалију
,
па
да
опет
слазе
пред
бегунце
,
а
други
се
враћају
натраг
да
сиђу
к
реци
,
па
да
трче
за
бегунцима
.
И
једни
и
други
вичу
из
гласа
.
Ова
вика
поможе
бегунцима
.
Пантовац
једнако
ослушкиваше
и
одмераваше
ухом
докле
се
потера
растегла
,
па
,
кад
опази
да
сва
вика
све
више
остаје
иза
њих
,
засијаше
му
очи
радосно
,
јер
појми
да
су
искочили
из
ланца
и
да
су
,
према
томе
,
побегли
од
опасности
.
Кроз
четврт
часа
хајдуци
прегазише
Качер
више
гвоздене
бране
и
дохватише
се
густих
рудничких
огранака
.
XВИИИ
—
Наслеђе
,
господа
моја
,
велика
је
и
важна
чињеница
у
,
тако
рећи
...
у
томе
питању
—
говораше
апотекар
пред
Јанковом
пивницом
својим
присним
»
пријатељима
,
партнерима
,
суграђанима
и
осталој
булументи
нашега
града
«
,
како
он
то
вељаше
.
—
Али
су
прилике
и
околности
,
у
којима
човек
егзистира
,
од
пресуднијега
,
тако
рећи
...
утицаја
...
—
Шта
ту
дробиш
—
упаде
му
жучно
у
реч
месни
учитељ
,
који
се
,
док
апотекар
састављаше
своју
научну
фразу
,
иронично
осмехиваше
.
—
Да
је
тебе
твој
отац
боље
васпитао
—
учитељ
јако
нагласи
ову
реч
—
ти
би
уредно
свршио
школу
и
био
би
користан
државни
радник
,
а
не
би
продавао
чивит
и
соду
по
паланкама
.
Васпитање
је
,
ако
хоћеш
да
знаш
...
—
А
гле’те
милорда
!
—
узвикну
апотекар
.
—
А
какво
сте
васпитање
ви
добили
,
ако
се
смемо
усудити
да
запитамо
,
од
свога
ћаће
?
Какву
сте
то
ви
философију
свршили
,
молићемо
,
и
који
је
рад
кориснији
за
народ
,
мој
или
ваш
?
...
—
Зар
се
школе
уче
само
ради
тога
,
да
човек
буде
чиновник
?
—
рече
срески
шумар
,
и
пренесе
поглед
преко
својих
слушалаца
,
да
би
се
уверио
:
деле
ли
и
они
његово
мишљење
.
—
Мој
отац
,
као
сељак
,
дао
ми
је
васпитање
како
је
могао
—
обрте
се
учитељ
апотекару
—
и
ја
сам
учио
онолико
,
колико
је
кадро
било
једно
сељачко
имање
да
ме
издржи
.
Али
ти
,
господски
син
,
богаташ
...
—
Полако-те
,
море
,
ви
одосте
на
друго
,
—
проговори
месни
свештеник
.
—
Ми
смо
почели
о
Ђурици
.
Шта
је
узрок
,
велим
ја
,
те
човек
,
који
може
онако
да
осећа
,
који
може
да
воли
,
који
тражи
свету
цркву
да
благослови
његов
брак
,
те
такав
човек
,
велим
,
чини
онаке
покоре
и
злочинства
и
на
ономадашњој
и
јучерашњој
похари
?
Која
вели
да
су
га
на
то
нагнале
прилике
и
околности
,
а
учитељ
,
као
што
видим
,
налази
да
је
свему
томе
криво
васпитање
.
Али
реците
ви
мени
,
драгановићи
моји
,
са
чега
толики
други
свет
оде
у
гору
?
Зар
не
видите
да
већ
постаје
обичај
:
чим
коме
мало
потесни
око
врата
,
он
домча
шоцу
у
руке
,
па
хајд
’
у
гору
.
То
ви
мени
реците
...
А
ја
,
у
колико
могу
да
мислим
,
рекао
бих
,
да
ће
томе
бити
узрок
наш
крајњи
немар
према
вери
и
цркви
,
рекао
бих
...
—
Пардон
!
—
викну
апотекар
.
—
Ако
сам
био
тако
срећан
,
да
схватим
драгоцене
мисли
уваженога
господина
попе
,
мени
се
чини
...
ја
бих
рекао
да
он
навраћа
воду
на
своју
воденицу
,
исто
онако
,
као
што
то
чини
учитељ
.
Ја
вам
опет
велим
,
господо
:
прилике
и
околности
.
Узмите
ви
ово
:
је
ли
Ђурица
спреман
из
малена
за
хајдука
?
—
Није
.
Је
ли
...
—
Ја
шта
је
радио
,
но
се
спремао
...
—
упаде
му
учитељ
у
реч
.
—
Пардон
,
не
прекидај
ме
.
Је
ли
он
непрестано
,
радећи
своје
сељачке
послове
,
замишљао
себе
као
хајдука
?
—
Није
.
А
да
ли
је
помишљао
на
поштен
живот
,
на
женидбу
,
на
кућење
,
на
рад
?
—
Одреците
му
то
,
ако
можете
!
Дакле
,
случајно
учинио
једну
погрешку
и
био
лоше
среће
,
те
га
власт
ухватила
,
па
,
бојећи
се
ваљда
горих
јада
,
дао
чистац
...
—
Све
су
то
трице
и
кучине
!
умеша
се
Живко
писар
,
стари
полицајац
.
Какве
прилике
и
воспитаније
,
какви
бакрачи
!
Ехе
...
кажем
...
—
ту
се
Живко
мало
искашља
,
да
би
нашао
што
згоднију
реч
за
своју
мисао
.
—
Поп
има
право
,
кажем
ја
...
Али
то
није
све
.
Него
је
пао
углед
власти
,
ја
,
брате
,
углед
власти
је
пао
.
Јест
,
кажем
...
А
ја
бих
њега
на
точак
чим
врдне
,
па
да
ви’ш
онда
би
ли
се
сећао
хајдуковања
!
Ја
—
заврши
он
и
Дубоко
повуче
из
ћилибарске
муштикле
.
—
Варате
се
,
господине
—
одговори
му
апотекар
.
—
Кад
су
беснели
по
овом
крају
Јевђовић
,
Сарић
и
други
,
тада
је
ауторитет
власти
био
на
максималној
висини
,
па
су
опет
они
чинили
покоре
.
А
пре
тога
метали
су
и
на
точак
,
и
тада
је
било
оваких
разбојника
.
Али
шта
је
одвело
у
хајдучију
и
Јевђовића
и
Ђурицу
и
толики
свет
?
...
—
Баш
да
вам
кажем
и
ја
једну
—
рече
Дмитар
књижар
,
пошто
се
искашља
и
протрља
међу
прстима
свој
дебео
златан
ланац
о
врату
.
—
Ви
сви
погађате
,
али
,
простићете
,
с
једне
стране
.
Све
то
јесте
тако
као
што
ви
сви
велите
,
и
сви
имате
право
.
И
то
ће
рећи
,
да
сви
ти
узроци
постоје
:
мало
ово
,
мало
оно
,
тек
изиђе
како
не
ваља
.
А
сад
,
зашто
је
толики
народ
нагрнуо
у
хајдуке
?
—
То
му
је
,
брате
,
у
крви
...
така
му
је
погана
крв
:
чим
што
мало
,
он
у
гору
.
То
је
једно
.
А
за
Ђурицу
рекао
бих
да
ће
учитељ
имати
највише
право
.
Отац
га
је
научио
злу
,
а
он
се
потрудио
да
претекне
оца
.
Што
не
одоше
у
гору
толики
његови
вршњаци
из
села
?
Зато
,
што
их
родитељи
нису
учили
да
краду
и
отимају
,
но
да
раде
и
,
што
но
веле
,
да
живе
поштено
.
Ја
како
,
брате
!
Моје
дете
неће
бити
хајдук
.
А
зашто
?
—
Зато
што
пазим
на
сваки
његов
корак
...
—
Добро
велиш
,
Дмитре
—
одговори
му
свештеник
.
—
То
и
ја
кажем
.
Нека
сваки
води
бригу
о
својој
деци
како
треба
,
па
неће
бити
хајдука
,
или
их
бар
неће
бити
овако
много
.
А
да
ли
нам
је
баш
то
у
крви
—
Бог
ће
га
знати
.
Нешто
не
знам
како
је
сад
по
другим
земљама
,
али
држим
да
свуд
има
тога
зла
.
—
О
,
те
како
!
—
рече
апотекар
.
—
Бандити
су
велико
зло
у
свима
државама
...
—
Бог
с
тобом
,
Коста
,
шта
су
ту
криви
бандисти
?
—
Викну
Лаза
терзија
,
који
је
у
младим
годинама
,
испитујући
своје
подобности
,
носио
добош
у
војној
банди
.
—
Ох-хо-хо-хо
...
—
слатко
се
насмеја
апотекар
.
—
Бандити
,
господар-Лазо
,
то
ће
рећи
разбојници
—
на
страном
језику
.
А
уваженој
господи
бандистима
нека
је
слава
и
част
!
...
А-а
,
господине
капетане
,
част
нам
је
...
и
овом
приликом
,
као
и
сваком
...
—
рече
он
,
дижући
своју
»
шлафкапу
«
и
поздрављајући
капетана
,
који
нешто
туробна
изгледа
дође
међу
друштво
и
седе
.
—
Добро
јутро
!
—
поздрави
се
капетан
,
седајући
за
сто
.
—
Чујем
ја
још
из
собе
,
да
се
овде
претреса
велика
философија
.
—
Не
замерите
скромним
и
мирним
грађанима
—
продужи
апотекар
—
што
се
у
оскудици
здраве
душевне
хране
наслађују
полициским
билетенима
,
којима
их
ваше
господство
тако
ревносно
снабдева
.
Да
није
Ђурице
и
вас
,
не
знамо
шта
бисмо
радили
од
дуга
времена
.
—
А
,
и
тога
ћу
Ђурицу
скоро
скинути
с
врата
.
Не
знам
само
који
ли
је
то
од
његових
долијао
.
—
Шта
,
има
ли
извешћа
од
синоћ
?
—
Ништа
ново
.
Један
је
од
нападача
погинуо
,
а
Никола
је
досад
умро
.
Не
знам
само
шта
ће
бити
с
децом
.
Чекам
извешће
свакога
часа
.
—
Е
њихова
је
дрскост
прешла
сваку
меру
.
За
два
дана
две
разбојничке
похаре
!
—
рече
свештеник
.
—
И
јуче
изјутра
онај
случај
у
Кленовику
!
—
одговори
капетан
.
—
Шта
,
ми
нисмо
чули
?
—
повикаше
радознали
слушаоци
.
—
Једна
сељанка
,
која
је
нешто
оговарала
његову
Станку
,
враћала
се
из
вароши
.
Он
је
ухвати
,
веже
јој
руке
,
па
задигне
сукњу
и
кошуљу
јој
,
те
веже
више
главе
и
пусти
је
тако
у
село
.
Али
је
најгоре
што
је
она
,
по
његовој
наредби
,
морала
тако
проћи
кроз
цело
село
,
и
ником
није
смела
допустити
да
је
одреши
,
док
не
стигне
својој
кући
.
—
Па
је
ли
све
извршила
?
—
Морала
је
,
јадница
.
Чекало
би
је
горе
зло
.
—
Како
ли
је
могла
ићи
завезаних
очију
?
—
Кроз
сукњу
се
види
лепо
.
—
Говорите
,
господо
,
што
хоћете
,
али
ја
опет
велим
:
наслеђе
је
важна
чињеница
...
—
отпоче
апотекар
да
развија
своју
философску
мисао
...
Међутим
догађаји
,
који
су
се
одиграли
дан
раније
и
који
изазваше
овај
разговор
,
беху
веома
страшни
.
Другога
дана
после
потере
,
Ђурица
и
Пантовац
,
с
одабраним
друштвом
,
које
им
је
Вујо
спремио
,
ударише
на
бистричкога
механџију
усред
бела
дана
,
пред
десетином
сељана
,
који
се
случајно
затекоше
у
механи
.
Секоше
,
мучише
и
тукоше
механџију
Цинцарина
и
момка
му
синовца
,
узеше
му
осам
стотина
банака
и
,
зарезавши
му
нос
,
припретише
:
—
Ако
чујемо
да
опет
мучиш
сиротињу
кајишарским
интересом
,
убићемо
те
на
месту
.
Сви
сељани
осташе
као
приковани
на
своме
месту
;
нико
не
смеде
оком
мрднути
,
а
неки
,
из
превелика
усрђа
,
беху
позавлачили
главе
под
клупе
.
Кад
одоше
хајдуци
,
ови
само
мрдаху
ногама
,
на
позив
својих
суседа
да
изиђу
,
показујући
тим
да
се
не
интересују
оним
,
што
је
иза
њихових
леђа
...
Одмах
сутрадан
,
око
заранка
,
исто
друштво
опколи
кућу
Николе
Чолића
,
богата
сељака
из
Грабовца
.
Никола
је
био
на
путу
,
и
разбојници
,
знајући
тачно
кад
ће
се
вратити
,
чекаху
га
свакога
тренутка
.
И
сад
су
ишли
на
поуздану
добит
,
јер
су
знали
да
је
Никола
отишао
да
наплати
облигацију
од
двеста
дуката
.
Знали
су
да
је
Николина
задруга
на
раду
у
пољу
,
а
код
куће
беху
само
ситна
деца
са
женом
редаром
.
На
вратницама
,
куда
ће
Никола
доћи
,
беху
прикривени
Ђурица
,
Пантовац
и
Новица
.
Последња
Двојица
полегали
су
у
корову
,
што
је
израстао
по
ђубрету
близу
вратница
,
а
Ђурица
се
завукао
у
витлове
шиндре
,
коју
је
Никола
спремио
за
нове
стаје
.
Остало
друштво
заузело
је
друге
вратнице
,
па
једни
чекају
уговорени
знак
да
упадну
у
кућу
,
а
други
да
стоје
на
стражи
.
Беше
тихо
летње
вече
.
Сунце
се
претворило
у
пламено
коло
са
хиљадама
дугих
и
сјајних
ватрених
паоца
,
од
којих
се
половина
заклонила
за
високу
гору
,
а
друга
половина
блиста
и
пршти
ватром
уз
небесни
свод
,
преливајући
се
час
у
ватрено
црвенило
,
час
у
љубичасто
пламено
жутило
.
И
она
густа
измаглица
,
која
се
вазда
виђа
око
заласка
сунчева
,
претворила
се
у
ватру
,
па
блиста
и
трепери
,
заклањајући
један
део
сунчаних
зрака
.
И
шума
,
и
поље
,
и
брегови
,
све
доби
неку
нову
,
сјајнију
и
отворенију
боју
...
По
плаву
небу
пролете
јато
задоцнелих
птица
,
журећи
се
на
ноћиште
...
Деца
се
окупила
у
једном
углу
пред
вајатом
,
цепкају
и
забадају
иверје
у
земљу
,
заборављајући
све
друго
што
је
иза
њих
.
Један
малишан
са
врха
брда
,
више
куће
,
довикује
мајку
и
јавља
да
не
може
нигде
да
нађе
јагњад
,
која
су
се
позавлачила
негде
у
папрати
.
Непомузене
овце
блеје
и
,
да
би
се
зар
чиме
забавиле
,
штрбну
мало
угажене
траве
и
опет
подигну
главе
,
очекујући
музару
...
Прве
вратнице
на
огради
од
воћњака
шкрипнуше
,
и
кроз
њих
прође
коњаник
.
То
се
Никола
враћа
с
пута
.
Они
из
заседе
поиздизаше
главе
ослушкујући
,
да
по
гласу
познају
,
враћа
ли
се
сам
Никола
.
»
Е
,
још
ово
,
па
квит
!
«
—
помисли
Ђурица
у
себи
,
спремајући
нож
и
пушку
за
напад
.
»
Само
да
не
буде
крви
!
...
Оно
истина
,
сад
је
све
једно
,
али
тек
лакше
ми
је
,
кад
се
на
миру
сврши
«
.
—
О
,
Мићо
!
—
Викну
Никола
с
пута
,
видевши
синчића
на
брду
.
—
Чујем
—
одговори
дете
осврнувши
се
.
—
Јеси
нашао
јагњад
,
сине
?
—
Нема
их
нигде
,
славе
ми
!
—
рече
малишан
застанувши
и
као
размишљајући
где
ли
су
.
—
Да
потражим
још
горе
у
зобишту
.
—
Потражи
,
моје
дете
,
па
пожури
,
—
викну
Никола
,
сагињући
се
на
коњу
испод
шљива
.
Кад
стиже
пред
вратнице
,
сиђе
с
коња
и
поче
да
га
распрема
.
Погледавши
случајно
у
двориште
,
угледа
тамо
два
човека
,
од
којих
један
утрча
у
кућу
,
а
други
оде
к
оној
гомилици
деце
.
»
Хајдуци
!
...
То
је
оно
страшило
,
од
кога
се
и
дан
и
ноћ
страхује
...
па
,
ето
их
!
...
«
—
помисли
он
,
и
таман
да
се
окрене
и
да
бега
натраг
,
а
неки
страшни
и
необични
људи
притрчаше
му
,
створише
се
уз
њега
,
као
да
изникоше
из
земље
,
и
дочепаше
га
снажним
рукама
.
Коњ
одскочи
у
страну
и
нестаде
га
испред
Николиних
очију
,
а
он
се
осети
усамљен
,
у
власти
ових
страшних
зверова
.
—
Пст
,
да
ниси
писнуо
!
...
Полази
напред
!
—
викну
један
од
нападача
,
и
Никола
осети
јак
ударац
у
леђа
.
—
Не
ударај
се
,
молим
те
,
наредићемо
се
лепо
...
—
рече
он
,
ступајући
напред
плашљиво
и
збуњено
.
Утом
деда
завришташе
,
а
у
кући
закука
жена
.
»
Шта
то
њима
раде
?
...
Откуд
тамо
други
хајдуци
?
«
—
помисли
он
,
заборављајући
да
је
мало
час
сам
видео
двојицу
.
Улазећи
у
кућу
,
Никола
угледа
снаху
како
је
необично
присела
код
завале
испод
прочеља
,
дигла
руке
више
главе
и
преплашено
гледа
зликовца
,
који
стоји
пред
њом
с
голим
ножем
.
—
Паре
дај
!
—
подвикну
Ђурица
и
замахну
ножем
.
—
Хоћу
,
брате
,
хоћу
,
молим
те
...
ево
на
,
ево
сад
...
—
муцаше
он
,
вадећи
рубац
испод
појаса
,
али
му
нешто
сметаше
да
га
одмах
извади
.
Руке
му
тако
дрхтаху
,
да
не
беше
у
стању
владати
њима
.
Дохватио
је
прстима
за
крај
рупца
,
али
никако
не
може
да
га
извуче
,
јер
не
зна
шта
да
чини
с
рукама
.
—
Чек
’
,
чек
’
...
ево
сад
...
—
муцаше
јадник
једнако
,
претурајући
руком
по
појасу
.
Ђурица
приђе
,
истрже
му
рубац
и
развеза
,
па
стаде
да
броји
банкноте
.
За
тренутак
сви
ућуташе
,
посматрајући
како
Ђурица
невештим
прстима
одваја
један
