седипоред
мене
,
овде
на
траву
,
да
се
мало
разговарамо
.
Уморио
сам
се
,
док
сам
те
стигао
.
Она
га
послуша
,
и
обоје
седоше
.
—
Ти
не
треба
да
слушаш
шта
слушкиња
и
таке
луде
булазне
—
поче
он
,
узевши
је
опет
на
око
.
—
И
мати
грди
слушкињу
примети
на
то
Даринка
.
Али
тетка
се
онда
смеје
,
па
каже
:
Грди
ти
,
Ирина
,
колико
хоћеш
;
за
Даринку
мораш
више
хиљада
спремити
.
Друкчије
неће
ићи
.
Кад
је
то
изрекла
,
поркила
је
лице
рукама
,
да
сакрије
сузе
,
но
он
их
је
опет
опазио
,
те
је
стане
тешити
:
—
Не
плачи
,
душице
!
Ти
си
још
мала
.
А
кад
одрастеш
,
не
мораш
се
баш
удати
.
—
Е
,
онда
ће
викати
деца
и
за
мном
,
као
и
за
оном
бабом
у
нашем
селу
.
—
Шта
вичу
деца
?
смешио
се
странац
.
—
Баба
-
фрајла
нема
зуба
!
—
јау
!
јау
!
—
нема
зуба
.
—
рече
дете
па
се
засмеја
и
само
.
—
Ништа
не
чини
,
што
нема
зуба
;
само
ако
је
добра
—
рече
озбиљно
странац
.
—
Е
,
ал
’
она
је
још
девојка
а
већ
седа
;
то
кажу
да
је
велика
срамота
.
—
Е
,
онда
сестрице
,
—
рече
у
шали
странац
—
не
остаје
друго
,
него
да
се
и
ти
за
времена
удаш
.
—
Ја
се
не
ћу
удати
,
ма
и
за
мном
викали
,
ко
за
баба-
фрајлом
!
—
викну
дете
одлучно
.
Странац
за
часак
заћути
,
а
за
тим
рече
:
—
Ти
си
,
сестрице
,
још
мала
,
да
о
томе
размишљаш
.
Али
,
кад
једном
одрастеш
,
па
будеш
велика
и
добра
девојка
,
треба
да
се
удаш
;
и
твоја
се
мати
удала
за
твога
оца
.
—
Нећу
!
—
викну
дете
одважно
,
па
кроз
плач
настави
:
Мати
је
била
лепа
,
као
и
друга
деца
.
За
њу
деда
није
оцу
платио
:
а
за
мене
би
отац
морао
дати
много
,
много
хиљада
.
Не
ћу
,
нећу
да
се
удам
!
—
Па
нека
да
!
—
шалио
се
странац
.
Дете
га
некако
чудно
погледа
,
па
онда
обори
очи
и
пола
тужно
и
пола
стидљиво
рече
:
—
Ја
не
ћу
да
мене
ко
за
новац
узме
.
Кад
добије
новац
:
онда
знам
да
ме
је
силом
узео
!
а
ја
нећу
да
ме
ко
за
новац
воле
.
Странац
је
зачуђено
и
чисто
не
верујући
слушао
њене
речи
.
А
она
,
мислећи
,
да
јој
он
не
верује
,
уверавајући
настави
:
—
Мислиш
да
није
тако
?
Јесте
,
веруј
ми
!
Ја
то
добро
знам
.
И
наша
слушкиња
волела
ме
само
дотле
,
док
јој
нисам
поклонила
моје
новце
,
што
сам
добила
од
оца
,
а
после
је
опет
већма
волела
моје
сестре
.
Јесте
,
браца
,
ја
не
волем
да
ме
ко
за
плаћу
воле
.
—
Боље
да
ме
онда
и
не
воле
,
—
дода
за
тим
замишљено
.
И
странац
се
замислио
.
„
Чудно
дете
!
“
мишљаше
он
.
„
Од
ње
би
се
дало
што
ваљно
дотерати
;
само
кад
би
јој
васпитање
према
природи
примерено
било
.
Овако
,
ко
зна
шта
ће
од
ње
бити
.
Клица
је
до
душе
ту
,
но
хоће
ли
се
развити
и
одржати
,
велико
је
питање
.
Данас
и
васпитање
и
околности
силе
и
гоне
женскиње
да
своју
руку
продаје
без
љубави
и
срца
.
“
Тако
је
мислио
,
а
за
тим
као
да
се
не
чем
важном
досетио
,
трже
се
и
обрте
Даринци
:
—
Хоћеш
ли
ми
,
сестрице
,
испунити
једну
молбу
?
Немој
да
ми
одречеш
.
Видиш
,
душице
,
ја
те
тако
волим
,
као
и
самог
себе
и
своју
рођену
сестру
.
Дете
га
погледа
некако
поврељиво
и
својски
,
па
му
наслони
главу
на
раме
и
рече
:
—
Хоћу
,
браца
,
само
говори
.
—
Пази
,
сестро
!
—
поче
он
,
гладећи
јој
косу
.
—
Речи
,
што
ћу
да
те
молим
да
их
упамтиш
,
ти
сада
не
ћеш
разумети
,
ма
да
ћеш
их
лако
упамтити
,
а
кад
их
будеш
разумела
,
можда
ћеш
их
заборавити
...
—
Само
их
реци
;
нећу
их
ја
заборавити
,
прекиде
га
у
речи
она
.
—
Нису
тешке
.
Лако
ћеш
их
упматити
,
али
,
тешко
одржати
.
А
баш
од
тога
зависи
...
—
Кажи
једанпут
!
Журила
га
Даринка
.
—
Умри
,
али
недај
пољупца
без
љубави
!
—
рече
странац
свечано
.
У
том
тренутку
изгледао
је
као
старац
,
кад
светује
млађе
,
а
овамо
је
био
и
сам
пола
дете
.
—
Видиш
да
их
знам
!
—
рече
Даринка
весело
,
поновивши
његове
речи
.
Но
у
исти
мах
нестаде
јој
осмех
са
лица
;
сетила
се
да
јој
је
мати
болна
,
па
скочи
и
рече
:
—
Збогом
браца
!
морам
кући
.
—
Остани
још
мало
!
—
молио
је
он
.
—
Још
те
нисам
све
ни
питао
.
—
Не
могу
!
Не
могу
!
рече
она
,
па
журно
отрча
кући
.
—
А
ти
дођи
бар
сутра
—
викао
је
за
њом
странац
.
—
Доћи
ћу
.
Чуо
се
из
далека
Дринчин
глас
.
Кад
је
Даринка
дома
приспела
,
беше
јој
матери
много
боље
.
Њу
је
то
веома
обрадовало
;
па
целу
ноћ
није
могла
од
радости
заспати
,
једва
је
чекала
да
сване
,
да
ту
радосну
вест
и
своме
„
браци
“
каже
.
„
Он
је
добар
човек
“
мишљаше
она
;
„
за
цело
ће
се
радовати
док
то
чује
.
“
Сутра
дан
устаде
Даринка
врло
рано
и
оде
у
шуму
,
да
свога
„
брацу
“
тамо
дочека
.
Али
момче
је
пре
ње
тамо
било
па
јој
пође
на
срет
.
Даринка
и
сама
убрза
кораке
радосно
вичући
:
—
Браца
!
Браца
!
мојој
матери
је
много
боље
.
Је
л
’
да
се
и
ти
радујеш
?
—
Радујем
се
,
душице
,
рече
он
пољубивши
је
у
чело
.
—
Немој
ме
у
чело
љубити
!
То
не
ваља
.
—
Зашто
,
сестрице
?
—
Не
знам
.
Али
наша
слушкиња
каже
:
Она
деца
,
коју
љубе
у
чело
,
биће
несрећна
или
ће
у
младости
умрети
.
А
ти
си
мене
већ
два
пута
пољубио
.
—
Нисам
мислио
,
да
моја
сестрица
у
таке
глупости
верује
,
рече
странац
,
корећи
дете
.
Но
ма
да
није
у
празноверице
веровао
,
опет
уздахну
;
чудно
га
беше
ганула
ова
њезина
примедба
.
—
Ја
не
верујем
.
Ал
тако
сам
чула
,
рече
она
,
па
потрча
за
лептиром
,
што
га
је
у
том
тренутку
спазила
.
—
Гле
,
браца
,
како
је
леп
!
—
викала
је
враћајући
се
.
Неваљалац
!
—
рече
,
седајући
уз
странца
,
који
се
међу
тим
спустио
на
траву
.
—
Једва
сам
га
утхватила
,
тако
је
...
Ту
умукну
.
Поглед
јој
беше
упрт
у
даљину
а
,
малени
прстићи
,
који
беху
лептиру
раширили
криоца
и
нехотице
пустише
свој
плен
.
—
Лети
!
лети
!
—
шапуташе
за
тим
.
—
О
,
кад
бих
и
ја
могла
летити
!
—
Кад
би
нешто
могла
,
куда
би
полетила
?
смешио
се
странац
.
—
Далеко
.
Горе
под
облаке
—
да
видим
где
стоји
:
сунце
,
месец
,
звезде
,
киша
и
снег
.
Па
би
онда
опет
долетела
да
свима
кажем
.
Је
л
’
да
би
се
и
ти
радовао
?
Па
онда
још
тихо
—
као
да
би
се
стидила
свог
поверење
према
њему
—
додаде
:
Теби
бих
прво
казала
.
„
Чудна
жеља
за
њене
године
!
“
—
помисли
странац
,
а
гласно
рече
:
—
То
је
већ
знадем
.
Но
опет
бих
се
радовао
,
кад
би
ми
ти
долетила
.
—
Знаш
?
!
Зар
си
ти
био
на
небу
?
—
чудила
се
Даринка
.
—
Нисам
,
сестрице
.
Али
сам
учио
па
знадем
.
—
Учио
?
!
Од
куда
си
ти
то
научио
?
—
Из
књига
и
у
школи
.
—
И
ја
сам
ишла
у
школу
,
све
док
није
дошла
наша
госпођа
,
што
нас
учи
француски
.
Али
то
нисам
учила
.
—
Зар
ти
учиш
и
француски
?
Па
ко
вам
је
та
госпођа
?
—
Она
је
удовица
,
рече
дете
:
учи
нас
и
свирци
,
а
седи
код
свога
стрица
у
нашем
месту
.
—
Ти
дакле
у
школи
виси
никада
чула
говорити
о
сунцу
,
месецу
,
киши
и
снегу
?
Питаше
странац
,
не
пазећи
на
њено
разлагање
о
госпођи
што
учи
на
селу
француски
језик
.
“
—
Нисам
.
Учитељ
то
ваљда
и
не
зна
.
А
баш
и
да
зна
—
рече
,
насмешивши
се
—
ваљда
је
луд
да
нас
учи
и
то
,
кад
му
општина
ни
толико
не
плаћа
,
да
може
купити
својој
Даници
ципеле
,
него
сирота
још
пре
ускрса
мора
ићи
боса
.
—
Јадно
учитељство
!
—
уздахну
странац
у
мислима
—
већ
и
деца
виде
твоју
невољу
,
а
они
,
којих
се
тиче
,
за
то
и
не
хају
.
И
за
тим
гласно
рече
:
—
Кад
ниси
у
школи
о
томе
слушала
,
што
ниси
питала
твоје
родитеље
?
они
би
ти
казали
.
—
Е
,
они
немају
каде
да
мене
уче
;
увек
су
у
дућану
,
а
у
приповеткама
нигде
нисам
то
нашла
.
—
Читаш
ли
радо
?
—
питаше
он
радознало
.
Дабоме
.
Али
...
Прекинула
је
и
поруменила
.
—
Кажи
све
,
храбрио
је
он
,
гладећи
јој
косицу
са
чела
.
—
Кад
читам
,
рече
она
поруменивши
још
већма
,
морам
да
се
сакријем
.
А
за
што
?
—
Чељад
ме
исмејава
,
а
мајка
ме
кара
кад
ме
види
недељом
и
свецем
да
читам
.
Каже
:
боље
се
играј
с
децом
или
свирај
што
,
него
што
ту
седиш
,
као
„
калуђерица
.
“
—
То
је
свецем
,
а
шта
ти
вели
у
раден
дан
?
—
смејао
се
он
.
—
Каже
ми
:
Нема
памети
ни
отац
ни
мати
,
кад
ми
те
књижурине
купују
,
и
назива
ме
ленштином
.
—
Шо
се
твоја
мајка
срди
на
оца
и
на
мтер
,
у
томе
нема
право
.
Али
да
си
ти
мала
ленштина
,
кад
не
ћеш
да
радиш
,
слажем
се
с
твојом
мајком
и
ја
,
рече
он
оштро
јој
гледећи
у
очи
.
Даринка
обори
главу
.
За
тим
устаде
па
јецајући
пође
од
њега
.
—
Сестро
!
Душице
!
Шта
ти
је
?
—
викну
он
,
па
је
стиже
и
загрли
.
—
Боље
да
умрем
.
И
ти
ме
не
волеш
,
—
јецало
је
дете
.
—
Воле
тебе
,
сестрице
,
сви
,
а
ја
највећма
,
—
тешио
је
он
.
—
Мене
не
можеш
преварити
.
Ја
то
боље
знам
—
јецала
је
она
и
даље
.
—
И
моје
сестре
не
раде
увек
,
па
их
опет
нико
не
грди
.
Њих
сви
воле
,
а
мене
нико
!
Нико
!
...
.
Странац
већ
не
знаде
,
како
да
је
утиша
.
На
послетку
узе
је
на
руке
,
па
јој
тепаше
,
као
мајка
своме
чеду
,
разне
речи
од
милоште
.
—
Чија
си
ти
?
запита
је
,
кад
се
мало
умирила
.
—
Отац
ми
је
трговац
.
Зову
га
газда
Рада
,
—
јецало
је
дете
,
бришући
сузе
.
—
Знам
га
.
Видио
сам
га
прошле
недеље
у
цркви
.
—
Зар
си
ти
одавде
?
—
Нисам
.
Само
сам
у
гостима
код
свога
чике
.
Ти
ћеш
га
знати
,
Владана
Босанчића
.
То
је
брат
од
стрица
мом
оцу
.
—
Знам
га
,
рече
дете
;
а
ко
ти
је
отац
?
—
Име
му
је
било
,
као
и
мени
,
Ненад
Босанчић
.
Ти
га
не
можеш
знати
;
давно
је
умро
а
ретко
је
овамо
и
долазио
.
Док
је
живио
,
био
је
поштен
човек
и
учитељ
.
С
тога
га
и
нису
звали
газдом
,
рече
Ненад
с
горком
иронијом
,
више
за
себе
,
него
њојзи
.
Даринка
,
једнако
узрујана
,
није
пазила
на
његове
речи
,
те
не
виде
и
не
разумеде
горчину
,
што
се
огледала
у
њима
,
те
питаше
:
—
Па
код
кога
живиш
,
кад
оца
немаш
?
~
Имам
једну
тетку
у
Д
.
Она
је
удовица
без
деце
,
те
ме
потпомаже
.
Ферије
обично
проводим
код
ње
.
Сад
сам
дошао
чика-
Владану
у
госте
.
Иначе
сам
увек
у
школи
,
у
туђем
далеком
свету
,
у
вароши
,
што
се
зове
Грац
.
Свога
никог
немам
.
—
О
знам
,
где
то
лежи
.
Земљопис
сам
учила
.
Учитељ
каже
,
да
је
лепа
варош
.
—
Лепа
али
ледена
,
за
свакога
,
ко
мора
у
њој
да
живи
од
свога
труда
и
туђе
милости
.
—
Заврши
тужно
Ненад
.
—
Па
хоћеш
ли
још
дуго
овде
остати
?
—
Сутра
морам
већ
одлазити
.
До
који
дан
почињу
се
школе
.
—
Сутра
!
понови
дете
,
тужно
га
гледећи
.
—
Јесте
,
душице
.
Сутра
опет
одлазим
у
туђину
,
да
учим
и
да
се
мучим
.
Кад
свршим
науке
,
опет
ћу
доћи
,
да
видим
тебе
и
свој
народ
,
па
да
помажем
где
помоћи
треба
.
Дуго
се
,
сестрице
,
не
ћемо
видети
.
Али
добро
упамти
речи
,
што
сам
ти
јуче
казао
,
уз
то
буди
вредна
и
према
сиротињи
милостива
,
па
ћеш
онда
,
душице
моја
,
бити
сретна
и
задовољна
.
Тако
говораше
он
,
нежно
гледећи
снуждено
дете
.
Ненад
не
беше
иначе
момче
сањалачке
природе
ни
осетљива
срца
.
Али
понашање
и
оданост
овога
детета
,
које
га
тек
од
јуче
познавало
,
чудно
га
је
сад
,
при
растанку
из
своје
постојбине
,
гануло
и
узрујало
,
те
је
и
не
пазећи
на
њене
године
,
говорио
њој
,
као
да
се
растаје
с
каквим
милим
другом
.
Још
јуче
се
љутио
због
те
слабости
,
која
га
изненада
снађе
.
Али
и
опет
је
целу
ноћ
мислио
тек
о
том
детету
,
што
побуди
у
њему
неку
чудновату
смесу
осећаја
,
смесу
из
сажаљења
и
љубави
.
Но
да
ли
је
то
осећао
према
томе
детету
или
другом
каквом
замишљеном
створу
—
то
није
размишљао
.
Осећао
је
само
,
да
ће
то
дете
временом
бити
у
мислима
њему
сродно
,
и
да
је
поред
околности
,
у
којима
се
налази
,
и
оно
усамљено
,
као
што
је
и
он
,
као
сироче
,
у
туђини
усамљен
и
незадовољан
био
.
За
то
је
мало
пре
онако
одушевљено
саветовао
;
за
то
му
је
глас
при
говору
дрхтао
и
за
то
се
на
послетку
на
Даринчино
кроз
плач
питање
„
Ко
ће
браца
,
мене
волети
,
кад
ти
одеш
?
“
и
заплакао
и
рекао
:
—
Сви
добри
људи
и
твоји
родитељи
,
душице
моја
.
Сва
плачна
дошла
је
Даринка
кући
.
Кад
је
чељад
питала
,
што
плаче
,
рекла
је
:
Не
плачем
,
ал
сузе
иду
саме
.
Сви
се
на
ово
слатко
смејали
,
а
како
је
госпођа
Ирина
баш
спавала
,
ником
не
паде
на
ум
,
да
је
и
даље
испитује
;
а
она
опет
сретна
,
што
је
нису
карали
,
оде
у
башту
,
да
потражи
сестре
и
да
им
приповеда
о
лепој
књизи
свога
браце
.
ВИ
.
„
Река
времена
“
уништава
и
носи
све
у
„
море
заборава
“
,
само
успомену
никад
не
може
да
однесе
.
Она
ако
се
привидно
изглади
из
памети
,
треба
само
један
сличан
догађај
па
ето
је
опет
.
Даринци
је
било
петнаест
година
.
Догађај
у
шуми
и
странца
,
кога
је
брацом
звала
,
давно
је
заборавила
.
Али
разговор
с
девојчетом
о
удадби
живо
је
сети
на
Ненада
,
и
то
баш
онда
,
кад
је
у
својој
машти
тражила
повољна
мужа
.
Од
то
доба
имала
је
и
она
идејал
.
Но
да
јој
је
ко
казао
,
да
љуби
,
не
би
веровала
.
Она
је
љубила
у
незнању
.
Но
мати
је
то
назрела
,
па
је
тим
више
настојала
,
да
мужевљи
налог
изврши
.
Прошло
је
опет
две
године
.
Од
Даринке
,
некадашњег
суморног
детета
,
постало
је
живо
,
окретно
и
умиљато
девојче
;
а
била
је
и
прилично
лепа
;
било
јој
је
седамнаест
година
,
а
у
том
добу
свака
је
девојка
лепа
.
Ненада
се
чешће
сећала
,
и
ако
се
није
надала
,
да
ће
га
кадкод
видети
;
стриц
му
беше
умро
а
стрина
се
је
одселила
некој
својој
родбини
.
Бивало
је
тренутака
,
кад
јој
се
чинило
,
да
мора
доћи
.
Тада
би
јој
и
нехотице
на
ум
пало
,
да
јој
је
—
побратим
.
—
Побратим
је
као
и
рођени
брат
,
—
мислила
је
,
а
срце
би
јој
се
стегло
.
—
Та
не
може
он
бити
мој
брат
,
тешила
се
за
тим
;
сестрицом
ме
је
назвао
само
за
то
,
што
нисам
хтела
да
ми
каже
:
„
лепа
“
.
Па
шта
марим
баш
и
да
ми
је
род
,
баш
и
да
дође
!
Он
је
давно
на
мене
заборавио
...
А
ја
га
и
не
волим
...
Шта
ме
се
он
тиче
!
Но
опет
се
врло
често
сећала
њега
,
свога
незнанога
„
браце
“
.
Мајка
јој
беше
умрла
,
те
изузевши
ту
тугу
господар
Рада
беше
пресрећан
човек
.
Радња
му
је
ишла
све
боље
,
а
три
кћери
његове
,
Даринка
,
Босиљка
и
Ружица
,
напредовале
су
као
дивни
цветићи
.
Са
свога
богатства
био
је
уз
то
далеко
чувен
,
те
је
ретко
било
дана
,
да
се
није
нашао
по
неки
провођаџија
за
његову
ћерку
,
којој
је
било
тек
седамнаст
лета
.
—
Намирисали
су
хиљаде
,
говорио
би
он
својој
жени
.
Ал
и
Даринка
је
красно
дете
.
Нисам
мислио
,
да
ће
се
тако
дотерати
.
Сад
је
окретна
и
весела
као
тичица
.
—
Било
је
посла
,
док
сам
је
до
тога
довела
,
рекла
му
је
на
то
жена
поносито
,
а
уживала
је
што
је
могла
реч
одржати
.
—
Знао
сам
ја
,
да
су
свему
биле
узрок
те
проклете
књижурине
.
Али
ти
нећеш
да
верујеш
,
док
се
ниси
уверила
и
сама
,
—
одвратио
је
муж
,
ваљда
тек
с
тога
,
да
покаже
,
да
заслуга
у
свакој
домаћој
ствари
припада
мужу
.
Жена
је
обично
ћутала
,
те
се
прешло
на
другу
тему
.
А
да
ли
се
Даринка
заиста
тако
променила
?
Њено
понашње
бар
показује
да
је
тако
.
Тужни
и
озбиљни
израз
лица
њезина
заменуо
је
сада
осмех
,
који
је
тек
онда
нестајао
,
кад
је
сама
самцита
била
.
Иначе
је
била
увек
весела
.
Најтеже
јој
беше
забрана
,
да
не
сме
читати
.
Остала
средства
,
која
се
употребљаваху
,
да
је
од
њезиних
назора
одврате
,
не
беху
таква
,
да
би
младој
девојци
несносна
била
.
Тако
,
кад
јој
мати
рече
,
да
је
одрасла
девојка
те
да
мора
дугачке
хаљине
носити
,
радосно
их
је
шила
.
Била
је
једном
у
позоришту
,
па
видела
вилу
у
дугој
хаљини
.
А
која
се
девојка
не
би
угледала
на
вилу
!
...
У
француском
језику
и
свирци
нису
је
морали
пооштравати
;
учила
је
увек
радо
,
а
накити
и
лепо
одело
нису
ником
баш
несносни
...
У
почетку
јој
било
то
кинђурење
мало
смешно
,
но
кад
је
први
пут
одведоше
у
варош
на
игранку
,
па
виде
,
како
свако
око
,
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
застаје
на
њојзи
,
и
како
по
неки
и
шапућу
:
Да
красне
девојке
!
Да
укусна
одела
!
“
нађе
она
,
да
су
накити
и
лепо
одело
,
ако
не
баш
корисне
,
оно
по
некад
потребне
ствари
.
Тако
постаде
и
од
ње
,
ако
не
баш
права
лутка
,
која
,
мисли
само
на
кинђурење
,
оно
бар
женскиња
,
у
које
је
сујета
почела
хватати
корена
...
Родитељи
се
радоваху
томе
.
Та
зар
није
јасно
,
да
би
им
дете
без
тога
пропало
!
Коме
треба
изузетак
?
!
Па
онда
,
зар
би
ко
веровао
,
да
она
то
не
воле
?
Не
!
сви
би
—
да
је
остала
онаква
—
рекли
:
Не
уме
ни
да
се
дотера
!
Нема
укуса
!
Простакиња
!
и
још
тако
што
.
Тако
су
мислили
родитељи
,
но
опет
нису
били
са
свим
без
бриге
.
Даринка
се
није
противила
,
д
иде
на
игранке
и
забаве
;
била
је
шта
више
и
добра
играчица
,
али
је
тамо
очевидно
била
расејана
и
замишљена
;
неприродно
кривљење
и
мажење
женског
света
јој
је
смешно
,
а
неискрено
,
кад
кад
глупо
ласкање
играча
било
јој
је
смешно
и
несносно
,
те
је
и
нехотице
размишљала
:
је
ли
тај
штетни
и
смешни
обичај
неопходно
потребан
?
Сред
таквих
мисли
прелетео
је
преко
њезина
замишљена
лица
но
кад
кад
и
несташан
или
сатиричан
осмејак
те
је
многима
била
загонетна
;
некима
је
изгледала
хладна
и
охола
,
а
некима
свакојака
,
само
не
онаква
,
каква
је
у
истини
била
.
То
Даринчино
„
загонетно
“
понашање
био
је
повод
,
да
је
многа
мамица
„
гардедама
“
шанула
својој
сусетци
:
—
Ви’те
,
молим
вас
,
како
се
чудно
смешка
;
фумигира
све
нас
.
И
то
ми
је
васпитање
!
—
Можда
дете
и
не
мисли
зло
.
Ко
зна
,
шта
јој
се
смешно
учинило
.
Ето
ја
,
овако
стара
,
па
тако
гледећи
кад
кад
се
слатко
насмејем
томе
вртењу
или
утегнутом
понашању
,
што
је
данас
у
моди
.
Глете
само
на
прилику
оног
преко
.
О
часни
го
потрьо
!
Да
искочи
из
коже
удварајући
се
чивуткињи
оној
и
свима
редом
.
А
све
тек
не
може
волети
!
отшалила
јој
је
сусетка
,
случајно
најбоља
друга
госпође
Ирине
.
—
Наравно
да
све
не
воле
.
Али
то
је
билдунг
,
то
је
резон
;
све
треба
једнако
да
се
забављају
.
Кад
човек
ступи
у
друштво
,
он
треба
да
се
држи
реда
.
—
Ђаволски
ми
је
то
ред
,
смејала
се
простодушна
госпа
,
кад
никад
не
знаш
,
на
чему
си
.
Гледи
те
и
ласка
ти
,
мислиш
:
сад
ће
изгорети
,
сад
ће
се
растопити
од
љубави
према
теби
,
а
док
се
окренуо
,
он
тако
и
другој
.
Па
онда
кога
да
заволе
,
коме
да
верује
младо
искрено
и
нежно
девојачко
срце
?
—
Ономе
,
ко
је
запроси
.
—
Наравно
;
особито
,
ако
чује
,
да
јој
будући
пита
бабајка
:
изволите
се
изјаснити
,
колики
је
госпођичин
мираз
?
...
—
Ви
све
оно
старо-препотопско
!
—
Шта
ћу
?
Стара
сам
.
Него
,
молим
вас
,
какву
сад
боју
имате
за
косу
?
Црни
се
као
зифт
.
Ил
је
можда
парока
?
Па
се
безазлено
приже
„
кофири
“
„
сувремене
гардедаме
.
“
—
И’те
до
ђавола
!
Па
се
опет
обе
дадоше
у
посматрање
„
тоалета
“
,
свака
на
свој
рачун
.
Друге
две
госпође
диванисале
су
од
прилике
овако
:
—
Јел
,
то
Драгићева
старија
ћерка
?
—
Она
је
.
Зар
је
не
познајете
?
—
Нисам
је
одмах
познала
.
Него
баш
лепо
девојче
.
Па
како
је
тек
укусно
одевена
!
Лепо
модерн
а
опет
не
одвише
скупо
.
Цела
хаљина
не
кошта
ни
десет
форината
.
Код
њиховог
богатства
то
је
баш
просто
.
—
То
јесте
Ал
’
опет
—
—
Шта
то
?
Преда
мном
можете
бити
искрена
.
—
Та
глете
само
,
како
слободно
посматра
свет
!
Па
онда
,
како
немарно
,
чисто
с
иронијом
,
говори
с
мушкима
.
Или
исмејава
,
или
не
налази
за
вредно
ни
да
се
исмеши
.
Глете
само
,
како
се
баш
сад
,
у
четворци
,
загледала
у
даљину
.
Онако
без
цељи
и
свакога
циља
;
а
мој
Бранко
баш
је
ваљан
и
солидан
младић
...
—
То
јесте
,
па
опет
,
као
да
и
не
игра
с
њиме
.
А
гле
ваша
Катица
много
је
лепша
,
па
опет
како
се
на
свакога
умиљато
смеши
.
Сушта
љубазност
!
—
Да
,
да
,
моје
дете
није
ружно
,
ал
’
шта
вреди
,
кад
није
богата
,
као
газда
Радине
кћери
?
Сваки
се
ђаво
отима
тек
за
њих
!
—
уздахнула
би
мати
„
умиљате
играчице
“
а
боме
и
с
правом
,
јер
не
беше
момка
,
који
није
циљао
на
Даринку
,
то
јест
газда
-Радин
буђелар
...
Кад
је
Даринка
случајно
тако
неправедну
пресуду
о
себи
чула
,
само
се
горко
насмешила
.
Али
кад
је
госпођи
Ирини
„
шушнула
“
каква
„
искрена
прија
“
,
шта
госпође
о
њеној
ћерци
говоре
,
морала
је
Даринка
по
више
дана
слушати
мајчине
савете
и
очина
разлагања
.
—
Па
какав
ми
је
то
живот
кад
ни
мислити
не
смем
по
вољи
?
!
—
рекла
је
сиротица
,
бранећи
своје
понашње
—
зар
сам
ја
крива
,
што
ми
је
њихово
понашање
смешно
и
досадно
?
Ја
то
никоме
не
кажем
.
Нико
не
може
казати
да
сам
кога
исмејала
,
увредила
или
оговорила
.
Па
нека
и
они
мене
оставе
с
миром
.
По
највише
ћутим
.
Па
шта
тај
свет
има
са
мном
?
Шта
хоће
од
мене
?
Кад
говорим
,
говорим
тек
истину
и
пазим
да
ни
муву
не
увредим
.
А
богме
,
ко
хоће
мене
да
вређа
,
да
ми
лаже
,
и
да
ми
се
претвара
,
зар
да
примам
за
готов
новац
?
Зар
ни
изразом
да
не
покажем
,
да
ми
је
то
глупо
,
да
прозирем
шта
ће
,
или
да
ме
вређа
?
—
Не
смеш
,
чедо
моје
,
не
смеш
!
—
рекла
је
на
то
госпођа
Ирина
.
Дакле
да
се
претварам
?
Мати
јој
није
рекла
,
да
то
чини
,
али
је
,
уздахнувши
,
на
широко
ћерци
разложила
,
да
јој
је
као
девојци
,
као
женскињи
,
прва
дужност
да
уме
себе
савладати
.
„
Ретки
су
људи
,
који
воле
истину
.
Свако
мисли
,
да
је
најбољи
,
а
девојци
је
најбоље
,
кад
је
свакоме
мила
,
учила
је
она
.
За
то
,
дете
моје
,
пази
шта
радиш
.
Знаш
,
како
се
вели
:
У
каквом
си
колу
,
онако
играј
.
Не
можеш
се
ти
од
света
изолирати
,
нити
га
раменом
исправити
;
женска
је
врлина
стрпљивост
,
благост
,
умиљатост
и
савлађивање
саме
себе
.
С
тим
врлинама
свака
је
женска
сретна
.
“
—
Зар
сам
ја
,
мајко
,
напрасита
или
груба
,
кад
тако
говориш
?
—
Ниси
,
душо
,
али
ти
си
разборита
,
па
ћеш
знати
,
шта
сам
управо
хтела
рећи
.
А
сад
нека
је
доста
!
—
свршила
је
обично
мајка
своју
опомену
.
—
Ох
,
што
нисам
мушко
!
уздахнула
је
замишљено
Даринка
,
но
мајчине
је
речи
добро
упамтила
,
те
је
од
сада
била
онаква
,
како
су
родитељи
само
зажелити
могли
.
Но
како
јој
је
било
у
срцу
,
то
наравно
нико
није
видио
;
у
њему
је
једна
врлина
више
на
силу
успавана
.
Даринка
се
почела
учити
глумачком
претварању
,
ономе
,
што
иначе
ни
родитељи
ни
педагогија
не
жели
.
Но
шта
ћемо
,
кад
то
траже
правила
пристојности
,
то
иште
образовање
,
практично
схваћање
и
—
девојачки
„
добар
глас
“
и
положај
...
Даринка
је
сад
била
по
спољашности
са
свим
обична
весела
девојка
,
но
у
души
њезиној
не
беше
тако
.
Сад
је
била
незадовољна
и
са
собом
и
са
целим
светом
и
то
јој
је
срећу
мутило
.
Неко
је
рекао
:
„
И
најмања
патња
боље
чисти
душу
,
него
најпотпунија
срећа
“
.
С
тога
је
и
Даринчина
душа
и
уз
незадовољство
бивала
све
чистија
.
Навикнута
од
детињства
,
да
све
строго
оцењује
,
оцењивала
је
тако
и
свој
положај
,
а
како
је
живела
у
средини
проста
занемарена
и
од
свуда
угњетена
народа
,
нађе
,
да
је
оно
тек
права
патња
,
те
беше
са
својом
судбом
измирена
.
Често
,
кад
је
чула
јаук
несретних
жена
,
које
су
они
исти
мужеви
сад
били
,
који
су
их
пре
неколико
година
„
из
љубави
“
узели
,
премишљала
је
,
од
куда
та
промена
?
Премишљајући
о
томе
често
је
у
себи
уздахнула
:
—
Браца
,
браца
,
сад
разумем
,
за
што
си
ми
оно
рекао
!
Но
и
ти
ниси
имао
право
.
Требао
си
рећи
:
Умри
,
али
не
дај
пољупца
без
праве
љубави
!
т
.
ј
.
без
љубави
и
поштовања
.
Закључак
овај
изводила
је
,
што
је
видела
,
да
се
љубав
онде
мења
,
где
се
можда
свим
срцем
љуби
,
али
свом
душом
не
поштује
.
У
таким
тренуцима
питала
се
:
Има
ли
људи
,
које
можемо
потпуно
љубити
и
поштовати
?
Срце
јој
је
одговорило
:
„
Има
,
али
не
за
тебе
.
“
„
Ако
не
нађем
таквог
човека
,
нећу
се
удати
!
“
изрекле
су
,
као
у
пркос
срцу
,
њене
усне
.
„
Честитам
намеру
,
будућа
баба-девојко
!
“
рекло
је
на
то
узрујано
срце
.
Но
душа
кроз
усне
,
које
су
задрхтале
,
поносито
прошапута
:
„
И
најпогрдније
име
,
ако
је
чисто
и
невино
—
свето
је
!
“
ВИИ
.
На
неколико
дана
по
Даринчиној
петој
а
Босиљчиној
другој
игранци
уђе
Босиљка
журно
Даринци
у
собу
.
—
Тако
ћемо
,
сестро
,
—
рече
враголасто
,
—
право
веле
:
иза
мире
...
—
Немој
се
лудити
—
прекиде
је
Даринка
,
већ
боље
види
,
шта
ми
тетка
пише
.
Па
јој
пружи
писмо
,
што
га
је
баш
прочитала
.
—
Само
заговарај
!
Али
се
заклела
земља
рају
,
да
се
сваке
тајне
знају
.
—
Шта
булазниш
?
Ко
заговара
?
Какве
тајне
?
—
насмеши
се
Даринка
.
—
Смеј
се
,
смеј
се
!
Тек
што
нису
дошли
!
—
Не
гледај
ме
тако
,
враже
мали
,
па
се
не
ћу
смејати
,
рече
Даринка
загрливши
је
.
—
Дабогме
.
Ја
сам
враг
!
Мој
је
поглед
враголаст
,
ма
да
још
није
,
као
твој
,
домамио
—
младожењу
.
—
Шта
велиш
?
рече
Даринка
сва
бледа
.
—
Ту
смо
.
Боја
издаје
.
Мислиш
да
сам
тако
проста
,
да
се
не
ћу
сетити
,
да
младожења
тек
онда
долази
,
да
проси
,
кад
зна
,
да
га
девојка
не
ће
одбити
.
—
Боже
!
Ако
се
оцу
допадне
!
—
прошапута
устрашено
Даринка
.
—
А
теби
зар
се
не
допада
?
упита
озбиљно
Босиљка
.
Сестрин
изглед
одузе
јој
вољу
за
шалу
.
—
Реци
ми
најпре
,
о
коме
говориш
?
—
Па
што
дрхћеш
,
кад
га
још
и
не
знаш
?
Не
бој
се
,
чула
сам
,
да
је
леп
и
богат
.
—
Тешко
мени
!
узвикну
Даринка
па
покривши
лице
рукама
тихо
зајеца
.
—
Што
плачеш
?
Није
још
свршено
,
—
тешила
је
Босиљка
.
—
Није
.
Али
ће
се
брзо
свршити
.
Богатство
је
довољан
услов
за
то
—
рече
Даринка
,
па
се
тужно
опусти
на
столицу
.
Босиљци
беше
сестрина
туга
непојмљива
,
те
неко
време
ћутаху
обадве
.
После
неколико
тренутака
прену
се
Даринка
из
мисли
те
енергично
прослови
:
—
Лудорија
.
Што
сам
се
узела
бринути
?
Ма
да
сам
женскиња
,
у
тој
се
ствари
и
моје
мишљење
мора
узети
у
обзир
.
А
ја
ћу
пре
умрети
,
но
што
ћу
себи
мужа
купити
или
своју
љубав
продати
.
Упрепашћено
је
Босиљка
гледала
своју
сестру
.
Никада
јој
не
виде
толико
жара
у
очима
нити
чу
толико
енергије
у
гласу
њезину
.
Изгледало
јој
,
као
да
не
говори
слаба
девојка
,
већ
дах
самога
створитеља
,
који
се
љути
,
што
му
се
украћује
човечанско
право
,
тек
за
то
,
што
оживљава
женско
тело
...
—
Реци
ми
,
сестро
,
од
куда
знадеш
,
да
ће
доћи
младожења
?
рече
Даринка
,
кад
се
умирила
.
У
том
се
зачуше
кораци
.
—
Ја
одох
!
Ево
матере
.
Она
ће
ти
најбоље
разјаснити
.
За
децу
нису
такве
ствари
,
рече
несташно
Босиљка
па
одскакута
у
другу
собу
.
Мало
после
заори
се
у
побочној
соби
диван
девојачки
глас
у
песми
:
„
Одби
се
бисер
грана
,
“
а
за
тим
звуци
гласовира
.
—
Благо
њој
!
—
уздахну
Даринка
.
—
Дете
моје
,
поче
госпођа
Ирина
седајући
.
Ходи
амо
.
Имам
важне
ствари
да
ти
кажем
.
Обореним
очима
седе
Даринка
уз
матер
.
—
Што
си
тако
бледа
,
голубице
моја
?
Да
ти
није
зло
?
—
рече
мати
,
мотрећи
своју
ћерку
.
—
Није
,
мајко
.
—
Ти
ниси
више
дете
—
поче
мати
свечано
.
Али
пре
но
што
је
свршила
бризну
Даринка
у
плач
.
—
Шта
је
,
чедо
моје
?
—
питаше
брижна
мати
.
—
Мати
!
мати
!
чула
сам
већ
—
јецала
је
кћи
,
наслонивши
главу
на
мајчине
груди
.
—
Не
плачи
,
душице
!
—
љубила
је
мати
,
тешећи
је
.
Ти
си
у
тим
годинама
,
кад
се
на
будућност
мора
мислити
.
За
то
,
кад
се
добра
прилика
јави
,
не
треба
је
одбити
.
—
Мајко
!
Мајко
!
Зар
нема
времена
?
Мени
је
тек
седамнаест
година
.
—
Тако
је
,
дете
моје
.
Али
ружа
се
најрадије
у
пупољку
бере
.
Касније
се
за
њу
нико
не
граби
.
—
Ружа
и
девојка
није
једно
исто
.
Па
и
при
брању
руже
ко
пита
,
да
ли
она
услед
тога
пре
свене
!
—
рече
Даринка
,
па
страсно
загрливши
матер
стане
шапутати
:
—
Је
ли
,
мајко
,
ти
ме
не
ћеш
удати
?
Ил
бар
не
за
оног
,
кога
ја
не
волим
?
!
—
Боже
сачувај
!
Далеко
је
од
нас
мисао
,
да
те
присиљавамо
.
Бирај
ти
по
вољи
:
само
треба
да
знаш
,
да
деци
нико
толико
добро
не
жели
,
колико
родитељи
њихови
.
Упамти
дакле
,
да
те
ми
нећемо
на
зло
наговорити
.
—
Боже
,
боже
!
Никада
вас
,
мајко
,
хотимице
увредила
нисам
—
јецаше
Даринка
—
па
ако
сад
узморам
.
Ох
,
то
је
страшно
!
—
Лудице
мала
!
Не
ћеш
ти
имати
узрока
да
нас
вређаш
.
Момак
је
леп
,
ваљан
и
богат
.
Па
што
плачеш
,
кад
га
и
не
познајеш
?
—
То
и
јесте
зло
,
што
га
не
познајем
.
Па
како
да
пођем
за
непозната
човека
?
!
—
Детињарија
!
Познаћеш
га
.
За
то
је
дошао
.
—
Познати
?
Не
,
мајко
,
то
није
могуће
!
Да
човека
познамо
,
треба
много
више
времена
,
а
ја
њега
за
то
кратко
време
тек
могу
видети
.
—
Хвала
на
поуци
,
ћерко
!
Нисам
мислила
да
ће
ме
кћи
учити
.
Даринка
се
трже
.
—
Мајко
,
мајко
,
опрости
!
—
рече
молећи
.
Ја
сам
казала
само
своје
мишљење
.
—
Лепо
мишљење
!
уздахну
мати
.
Можеш
се
дичити
њиме
.
Ћерка
је
зачуђено
погледа
.
Није
знала
,
шта
ће
да
мисли
.
Глас
и
уздах
материн
чудновато
је
одударао
од
оних
укорних
речи
;
у
обојима
беше
неке
туге
и
нежности
.
Сирота
жена
!
Тежак
беше
њен
положај
.
Здрав
разум
,
особито
осетљиво
срце
њезино
,
потпуно
се
слагало
са
ћериним
мишљењем
.
Но
она
беше
жена
и
то
мирољубива
жена
,
која
уз
то
својство
још
и
љубљаше
свога
мужа
,
те
се
тако
навикла
да
без
размишљања
усваја
назоре
његове
.
Па
и
овом
приликом
и
ако
није
могла
сувише
строга
бити
према
ћерци
,
опет
беше
спремна
,
да
своју
,
мужу
задату
реч
одржи
.
Мислила
је
:
Он
је
муж
и
искуснији
од
мене
па
се
није
на
друго
обзирала
.
Муж
јој
је
рекао
:
—
Ђокин
син
ваљан
је
младић
;
здраво
ми
се
допада
.
Гледај
дакле
да
Даринку
спремиш
.
Данас
ће
он
с
родитељи
доћи
;
од
ње
се
опет
надам
да
ће
бити
паметна
.
После
мале
почивке
додао
је
:
—
Ђока
обећао
је
своме
сину
двојином
онолико
колико
ја
ћери
будем
дао
.
—
То
је
лепо
.
Ал
’
деца
се
још
не
познају
—
рекла
је
на
то
жена
.
—
Видели
су
је
једанпут
у
К
.
допада
им
се
Даринка
.
—
Од
видети
до
познати
треба
велик
скок
.
Није
то
једно
исто
.
—
Него
,
шта
би
ти
хтела
,
ваљда
да
ми
најпре
праг
обија
?
Лепа
мати
!
—
Жена
се
на
то
застидила
и
отишла
,
да
изврши
мужевљу
вољу
,
и
као
што
је
она
мислила
,
своју
дужност
.
Како
је
отпочела
,
видели
смо
.
После
неколико
тренутак
рече
Даринка
:
—
Ја
те
,
мати
,
не
разумем
.
Зашто
да
се
свога
мишљења
стидим
?
или
зар
није
истина
,
да
видети
и
познати
није
исто
?
Поверење
госпође
Ирине
према
своме
мужу
,
а
уз
то
навика
и
предрасуда
—
тај
моћни
непријатељ
напретку
и
истини
—
беше
код
госпође
Ирине
мало
пре
покренути
глас
срца
и
сопственог
мишљења
угушио
.
Она
дакле
,
вођена
туђим
мишљењем
и
предрасудом
—
по
којој
је
тек
она
девојка
невина
и
чиста
,
која
се
стиди
отворено
разговарати
о
браку
и
стварима
,
што
најдубље
засецају
у
њену
будућност
—
готово
опоро
рече
:
—
Питаш
зашто
,
а
не
видиш
,
да
поштена
женскиња
никад
неће
ближа
познанства
имати
са
мушкима
.
—
Мати
!
—
рече
Даринка
тихим
,
но
постојаним
гласом
—
можда
не
знам
,
шта
ти
под
„
ближим
познанством
“
разумеш
.
Али
по
моме
схватању
држим
,
да
се
и
Бог
мора
срдити
на
људе
,
који
пред
његовим
светим
лицем
једно
другом
верност
задају
,
а
још
се
и
не
познају
.
—
Ко
те
тако
научи
мислити
?
—
питаше
мати
гласом
,
у
којем
против
њене
воље
место
ироније
звучаше
чуђење
.
Даринка
ћуташе
.
—
Свему
томе
криве
су
—
настави
госпођа
—
оне
проклете
књижурине
.
—
Никад
нисам
заповести
ваше
преступила
—
рече
озбиљно
кћи
—
две
године
прошле
су
,
одкад
друге
књиге
у
рукама
не
имадох
,
ван
наших
трговачких
књига
,
речника
и
молитвеника
.
Јесте
мајко
,
веруј
ми
!
—
додаде
за
тим
с
горким
осмехом
.
—
Нисам
се
ја
мртвим
књигама
бавила
него
свет
—
то
је
та
књига
,
што
нам
нико
забранити
не
може
!
—
Мати
!
отац
те
зове
—
рече
мала
Ружица
,
промоливши
своју
главицу
кроз
отворена
врата
.
—
Буди
паметна
,
дете
моје
,
—
рече
госпођа
полазећи
.
—
Па
лепо
очешљај
косу
и
удеси
одело
.
Није
лепо
да
дочекаш
госте
којекако
,
и
у
тој
домаћој
одећи
.
Дуго
је
Даринка
по
одласку
материном
плакала
.
На
послетку
умиривши
се
стаде
пред
огледало
да
по
налогу
материном
косу
дотера
.
Но
на
мах
се
исто
тако
грохотом
засмеја
,
као
што
је
мало
пре
грозно
плакала
.
На
тај
смех
дотрча
Босиљка
,
радознало
питајући
:
Шта
је
?
Што
се
смејеш
?
Даринка
се
и
даље
смејала
—
Шта
се
толико
церекаш
а
не
одговараш
?
—
љутила
се
напослетку
сестра
.
—
Морам
—
рече
кроз
смех
Даринка
.
Зар
то
није
да
пукнеш
од
смеха
,
кад
ће
кроз
који
час
доћи
,
човек
,
који
ме
никад
није
видео
.
—
—
Видео
те
је
једанпут
—
прекиде
је
Босиљка
.
—
Хајде
нек
је
и
тако
:
видео
ме
једанпут
,
ал
се
са
мном
није
разговарао
.
Сад
ће
се
он
удесити
као
лутак
,
ја
опет
као
лутка
.
Обоје
ћемо
пазити
,
шта
ћемо
рећи
и
разговарати
.
Разуме
се
,
да
ћемо
разговарати
о
игранкама
,
позоришту
,
свирци
,
и
о
свему
,
што
мужа
и
жену
у
брачном
животу
најмање
интересује
.
Ал
опет
за
то
ми
ћемо
се
пазити
и
верни
другови
бити
.
То
рекав
засмеја
се
поново
.
—
Жури
се
!
Тек
што
нису
дошли
—
опомошњаше
млада
сестра
смејући
се
и
сама
.
Даринка
се
на
мах
престаде
смејати
,
па
озбиљно
у
огледалу
мерећи
своју
слику
,
запита
:
—
Је
ли
,
Босиљка
,
јесам
ли
ја
лепша
,
кад
се
дотерам
и
накитим
?
—
То
се
разуме
?
—
Онда
се
не
ћу
чешљати
ни
друкчије
обући
.
Нека
ме
види
,
као
што
сам
у
истини
.
Па
оде
од
огледала
.
—
Шта
ти
је
сад
опет
на
ум
пало
?
До
сад
си
говорила
,
да
је
девојчина
дужност
,
да
је
чисто
и
уредно
одевена
.
—
То
сам
и
сад
,
рече
Даринка
показујући
чисту
јачицу
,
коју
је
међу
тим
на
врат
метнула
.
—
До
сада
си
странце
накићена
дочекивала
.
Зашто
баш
сад
изузетак
?
—
До
сада
сам
пред
странце
излазила
.
Сад
излазим
можда
пред
свога
будућег
мужа
.
Цео
свет
мене
на
исти
начин
вара
.
Мирном
савешћу
могу
дакле
ја
и
свет
варати
.
Но
свог
мужа
не
ћу
и
не
смем
варати
,
ако
не
ћу
себе
да
унесрећим
.
Та
муж
,
сејо
,
има
осим
жене
још
цео
свет
,
а
жена
само
—
мужа
!
То
рекавши
изиђе
сталним
кроком
из
собе
.
Сад
се
није
обзирала
,
шта
ће
јој
родитељи
рећи
.
Мислила
је
:
„
Кад
сам
за
брак
дорасла
,
дорасла
сам
и
за
самостално
расуђивање
.
Кад
ћу
се
целог
свог
брачног
живота
морати
по
својој
увиђавности
и
разуму
управљати
,
за
што
се
при
главном
чину
по
своме
разуму
не
бих
управљала
?
!
Није
она
тада
помишљала
,
да
већина
мужева
тражи
себи
лутку
за
уживање
или
роба
за
вршење
домаћих
послова
;
или
на
послетку
средство
,
које
ће
његово
потресено
материјално
стање
од
пропасти
сачувати
или
у
боље
стање
довести
,
а
не
жену
,
која
ће
му
бити
веран
друг
и
искрен
саветник
.
То
она
сиротица
није
знала
,
па
је
ваљда
за
то
тако
мислила
.
Али
родитељи
су
у
томе
практичнији
!
...
Знају
они
добро
,
шта
се
за
брак
тражи
.
С
тога
дакле
не
уче
своју
женску
децу
на
самостално
размишљање
.
А
и
нашто
учити
их
,
кад
ни
један
родитељ
не
удаје
своје
кћери
из
уверења
,
да
му
оне
паметно
и
самостално
мислити
знају
,
па
да
без
туђег
упутства
и
туторисања
живети
могу
.
Њих
они
удају
само
,
што
је
срамота
имати
матору
девојку
.
А
матора
је
,
чим
је
ушла
у
двадесету
годину
.
За
бога
!
У
тим
гадинама
већ
нема
женскиња
оне
детињске
невиности
,
која
већини
тако
годи
...
.
Па
чиме
ће
онда
мужу
бригу
да
разгони
?
Њени
савети
и
љубав
и
онако
ништа
не
вреде
.
Па
ако
још
нема
наивности
и
детињастих
жеља
,
на
што
се
и
женити
?
!
...
То
је
узрок
,
што
се
већина
родитеља
труди
,
да
ћери
што
пре
с
врата
скине
.
Где
то
није
,
ту
се
опет
јавила
„
добра
партија
“
па
би
био
„
вапијући
грех
“
да
је
пропусте
...
Мати
,
готова
сам
!
—
рече
Даринка
,
ступивши
у
кујну
—
ако
имаш
посла
,
могу
ти
помоћи
.
—
Што
је
то
?
Што
се
ниси
лепо
обукла
и
наместила
?
—
Ја
сам
и
овако
лепа
—
смејала
се
усиљено
Даринка
.
—
Право
имаш
,
ћерко
—
умеша
се
сад
отац
,
који
је
у
соби
кроз
отворена
врата
њихов
разговор
чуо
па
у
кујну
изашавши
задовољно
посматрао
своју
кћер
.
За
тим
рече
:
—
Тако
!
тако
!
дете
моје
,
није
срећа
у
оделу
.
Гости
ће
с
тобом
бити
потпуно
задовољни
.
Твоје
скромно
одело
показује
штедљивост
.
„
Далеко
је
од
мене
спекулација
да
се
коме
допаднем
“
—
беше
Даринци
на
језику
,
али
се
задржа
и
ништа
не
рече
.
После
једног
сата
стигоше
и
гости
.
Било
их
је
троје
:
мати
,
отац
и
син
.
Дочекаше
их
врло
својски
,
јер
то
беше
господар
-
Радин
стари
пријатељ
,
Ђока
Стајић
.
После
првог
поздрава
оде
мати
и
син
у
гостинску
собу
,
да
се
мало
дотерају
а
стари
Стајић
оста
са
господар
-
Радом
.
—
Како
ти
се
свиди
девојка
?
питаше
мати
сина
.
—
Лепа
је
.
Обе
су
лепе
.
Мени
је
све
једно
,
коју
ми
даду
.
Нисам
таки
занешењак
,
да
у
браку
тражим
само
љубав
.
За
нас
мушке
то
је
детињарија
.
Главно
је
,
као
:
што
сам
вам
рекао
,
добар
мираз
.
—
Стојиш
код
отворена
прозора
,
а
не
видиш
да
је
ту
врт
,
па
ако
те
ко
чује
!
—
опомињала
га
је
мати
,
но
касно
.
—
Њена
опомена
била
је
оправдана
.
—
А
,
голубе
мој
,
почекај
мало
!
шапутала
је
Даринка
Босиљки
,
не
далеко
од
прозора
воће
берући
.
—
Теби
је
главно
мираз
,
а
не
помишљаш
,
да
је
мени
главно
муж
,
а
не
сметењак
,
као
што
си
ти
.
—
Крајњи
безобразлук
!
Нечувено
!
—
љутила
се
Босиљка
.
—
Узео
би
ма
коју
!
Како
то
изгледа
?
Ко
је
још
то
чуо
!
—
Зар
су
други
у
том
погледу
бољи
?
Такви
су
они
сви
!
Ја
се
томе
ни
мало
не
чудим
,
ма
да
имадем
воље
,
да
овог
грчу
са
његове
претераности
изиграм
.
Но
за
то
није
он
највећи
грешник
.
Већина
је
таква
.
А
има
их
и
горих
.
—
Куд
ћеш
горе
?
Зар
ниси
чула
,
да
је
њему
све
једно
,
ма
коју
од
нас
?
рече
Босиљка
још
у
већој
ватри
.
—
По
томе
,
дакле
,
ма
која
женскиња
!
—
Наравно
!
Од
оног
,
ко
проси
непознату
женскињу
,
па
још
која
мираза
имаде
,
не
треба
друго
ни
очекивати
.
Но
то
још
није
највеће
зло
.
Свака
паметна
може
претпоставити
,
да
је
такав
мушки
не
узима
из
љубави
.
Ако
дакле
љубав
тражи
,
не
мора
поћи
.
Но
шта
би
ти
рекла
за
човека
,
који
би
као
и
овај
мислио
,
а
мене
би
уверавао
,
да
ме
љуби
?
—
То
није
могуће
!
Онда
би
човек
био
права
животиња
.
—
Животиња
не
спекулира
,
него
људи
—
рече
старија
сестра
покривајући
воће
зеленим
лишћем
.
—
Ала
имате
,
дечице
,
красан
врт
—
зачу
се
сада
глас
.
—
Мој
Душан
не
може
да
се
надиви
цвећу
.
—
Ево
нам
старе
лије
.
Но
ја
одох
!
—
рече
Босиљка
—
па
као
да
није
глас
чула
,
упути
се
журно
другом
стазом
у
кућу
.
—
Господин
дакле
воли
цвеће
?
—
рече
Даринка
,
тек
да
не
ћути
.
—
Ето
нека
вам
и
сам
каже
.
—
Баш
да
га
у
опште
мрзим
,
ово
бих
морао
волети
.
—
Особито
кад
помислиш
,
какве
су
га
ручице
неговале
—
допуни
још
његова
мати
.
Даринку
обли
румен
,
али
не
румен
стида
,
јер
у
исти
мах
погледа
ласкавца
погледом
,
од
кога
је
задрхтао
.
У
том
погледу
беше
исписан
прекор
,
туга
,
понос
и
сажаљење
.
Је
ли
дакле
чудо
,
што
је
задрхтао
?
Њему
се
чињаше
,
да
га
то
девојче
,
које
му
сад
дивотно
изгледаше
,
више
жали
,
но
презире
,
па
је
осећао
,
да
је
кривац
и
да
је
неће
добити
.
—
Сумњам
,
да
се
наше
цвеће
господину
са
„
ручица
“
допало
,
рече
Даринка
;
но
што
као
прави
трговац
зацело
знаде
,
да
нежним
ручицама
треба
више
времена
за
неговање
,
а
са
временом
се
губи
и
новац
,
који
је
идеал
и
цељ
сваког
младог
трговца
.
—
Хтела
је
рећи
:
младог
човека
,
али
је
замени
са
„
младог
трговца
“
.
—
Сувише
сте
строги
госпођице
—
рече
момак
скоро
молећивим
погледом
.
—
Зар
трговац
не
сме
имати
лепших
осећаја
?
!
А
госпођа
мати
само
грискаше
усне
.
—
Даринка
!
мати
те
зове
—
викала
је
сад
мала
Ружица
.
—
Извините
!
—
рече
Даринка
,
лако
се
пред
госпођом
поклонивши
,
—
Или
је
можда
по
вољи
са
мном
унутра
?
—
У
другом
делу
врта
још
нисам
била
,
а
рада
сам
,
да
га
видим
—
рече
госпођа
,
много
нежнијим
гласом
,
но
што
је
осећала
.
—
Изволите
.
Надам
се
,
да
ће
вам
се
допасти
.
—
Ваша
нада
неће
вас
преварити
—
рече
млади
Стајић
,
бацивши
ватрен
поглед
за
Даринком
.
Човек
тај
није
био
сувише
подла
карактера
али
непостојан
и
лако
запаљива
срца
.
—
Узећу
је
без
новчића
—
примети
матери
,
кад
сами
остадоше
.
—
То
би
тек
било
паметно
!
викну
престрашена
госпођа
—
зар
ти
,
не
знаш
,
да
половина
нашег
добра
твојој
сестри
припада
а
друго
,
т
.
ј
.
твоја
половина
треба
са
жениним
новцем
на
чисто
да
се
изведе
!
—
Знам
ја
све
.
Но
знам
и
то
,
да
ово
девојче
волим
из
свег
срца
.
—
Ти
?
!
—
Јест
,
ја
!
Или
зар
ви
мислите
,
да
ја
не
могу
истински
волети
?
—
То
не
.
Већ
не
могу
да
верујем
да
си
ту
лукаву
змију
заволео
—
рече
мати
.
—
Та
,
њена
сестра
много
је
лепше
и
боље
девојче
!
—
Своје
мане
најрадије
другоме
придевамо
—
примети
скоро
иронички
син
.
—
Зар
ми
нисмо
лукави
?
Дошли
смо
да
је
просимо
ради
новца
...
—
А
сад
хоћеш
да
је
узмеш
без
новчића
!
—
Шта
ћу
!
Срце
се
не
обзире
на
спекулацију
.
—
Срце
у
мушких
мора
да
је
врло
растегљиво
,
кад
тако
силну
љубав
у
њ
могу
да
сместе
.
Није
ни
два
месеца
,
од
кад
си
и
Јелену
видео
,
а
још
јуче
је
можда
и
обожавао
...
.
примети
на
то
јетко
госпожа
.
—
Ону
је
љубав
Јелена
сама
изазвала
,
но
ова
је
сталнија
—
сама
је
поникла
.
—
Знам
!
знам
!
стара
је
то
песма
.
Чим
вам
љубав
са
вашег
непостојаног
карактера
„
излапи
“
;
онда
:
нисте
ви
криви
—
женскиња
је
сама
љубав
изазивала
!
...
У
осталом
нек
ти
је
срећно
!
Знам
,
да
ће
бити
и
новца
.
У
својој
љутини
била
је
заборавила
да
и
Даринка
,
као
и
Босиљка
,
мираза
имати
мора
.
За
вечером
,
на
жељу
свекрвину
седела
је
Даринка
измећу
ње
и
сина
јој
.
У
почетку
није
се
Даринци
то
место
допадало
,
но
касније
виде
,
да
је
баш
ту
безопаснија
од
младожењиних
нежних
и
страсних
погледа
.
Поводом
тих
погледа
беше
Даринком
овладао
несташлук
и
веселост
,
што
је
тако
рећи
прирођен
младим
девојкама
њенога
доба
.
„
Ха
!
—
ха
!
—
мишљаше
она
;
откравио
се
грча
—
сад
му
зацело
мираз
није
главно
...
“
По
вечери
,
на
молбу
гостију
,
седе
она
за
гласовир
.
Није
била
вешта
свирачица
а
ретко
је
свирала
.
Но
опет
је
неколико
комађа
изврсно
умела
да
одсвира
.
Њих
је
научила
;
то
беху
одјеци
њене
душе
и
срца
.
Таки
један
комад
баш
је
замолише
да
свира
.
Кад
је
почела
,
заборавила
је
да
уз
њу
стоји
млади
„
грча
“
,
коме
је
хтела
да
врати
жао
за
срамоту
и
да
јој
он
преврће
нотне
листове
.
Душа
и
срце
беху
јој
се
увукли
у
прсте
,
па
је
њима
свирала
...
У
том
заносу
приже
се
да
преврне
ноте
.
Руку
јој
дотаче
врела
рука
.
Необична
ватра
обузе
Даринку
,
јер
кад
је
погледала
горе
,
срете
је
ватренији
поглед
њихова
госта
,
ватренији
него
што
му
беше
усијана
рука
његова
.
Даринка
не
могаше
издржати
тог
погледа
те
обори
очи
.
„
Чудно
!
“
—
мишљаше
она
—
да
ли
ме
он
љуби
?
“
И
ту
задрхта
.
„
Ох
,
не
!
од
овога
погледа
се
грозим
.
А
поглед
праве
љубави
мора
бити
благ
—
мора
бити
мио
!
...
Овај
,
и
ако
је
можда
излив
љубави
,
онда
је
љубави
тренутне
—
животињске
.
“
Оснажана
том
мишљу
подиже
опет
своје
очи
.
—
Ја
вас
љубим
!
—
шану
јој
он
,
пригнув
се
да
преврне
нотни
лист
.
—
Зар
се
у
овој
прилици
о
томе
сме
сумњати
?
Ви
дођосте
да
ме
просите
...
рече
Даринка
гласом
и
погледом
,
који
је
за
збиљу
сувише
ироничан
,
а
за
шалу
сувише
озбиљан
био
.
Па
спустивши
поглед
на
додирке
,
више
га
не
дизаше
,
док
није
комад
довршила
.
—
Одсвирај
нам
још
што
—
рече
јој
отац
,
кад
се
звуци
гласовира
изгубише
.
—
Будите
тако
добри
,
ваша
свирка
заноси
!
—
мољаше
и
свекрва
нагласивши
речи
:
„
ваша
“
и
„
заноси
“
,
а
при
том
оштро
гледаше
свога
сина
.
—
Радо
бих
,
али
не
могу
;
—
рече
Даринка
,
затворивши
ноте
—
боли
ме
глава
.
Како
је
била
побледила
,
могло
јој
се
и
веровати
.
—
То
је
од
врћине
,
—
примети
јој
отац
.
Наредићу
,
да
се
у
врту
запале
лампе
,
па
ћемо
изићи
на
свеж
ваздух
.
Међу
тим
беху
дошле
још
неке
пријатељице
госпође
Ирине
заједно
са
своји
синови
и
са
ћерима
.
Разуме
се
„
у
незнању
“
,
да
је
у
кући
„
младожења
“
или
да
и
у
опште
у
селу
има
гостију
...
Оне
сиротице
то
„
нису
знале
“
,
али
и
опет
у
том
свом
„
незнању
“
брижљиво
се
стараху
,
да
им
кћери
и
синови
што
боље
накићени
и
удешени
буду
.
„
Језичан
“
свет
рећи
ће
:
да
се
ћерке
за
то
удешавале
,
да
потамне
лепоту
газда
-Радине
ћери
а
синови
опет
,
да
газда
Рада
не
може
увидети
,
да
и
њихови
синови
нису
лоши
.
То
би
„
језичан
свет
“
рекао
.
Али
шта
знамо
?
Свету
се
не
може
намесити
колача
!
.
.
После
четврт
часа
старији
су
седели
у
сеници
около
стола
а
млађи
се
шетали
по
врту
.
—
Ала
дивно
трепте
звезде
—
рече
једна
од
другарица
Даринчиних
.
—
Да
сам
песник
,
ја
бих
то
трептање
споредила
са
дрхтањем
срца
,
кад
се
први
пут
на
игранку
полази
—
примети
шаљиво
Босиљка
.
—
А
ја
,
госпођице
,
—
рече
млади
гост
,
пришавши
Даринци
—
рекао
бих
,
да
звезде
исто
тако
трепере
,
као
моје
срце
од
страха
и
неизвесности
.
—
Смем
ли
знати
,
шта
вам
је
тај
страх
нанело
?
—
питаше
Даринка
леденим
погледом
.
—
Баш
добро
!
Ено
клупе
!
—
рече
једна
од
гошћа
.
—
Ја
сам
се
већ
ходајући
уморила
.
Па
брзо
пође
клупи
,
а
остало
друштво
за
њом
.
—
Преклињем
вас
,
немојте
се
журити
!
—
рече
гост
,
тако
тихо
,
да
га
је
само
Даринка
,
која
је
с
њим
ишла
,
могла
разумети
.
—
Зар
сте
уморни
?
рече
она
па
умери
кораке
.
—
То
не
.
Али
морам
имати
одговора
.
Јесте
,
госпођице
,
морам
знати
,
хоће
ли
моја
љубав
бар
мало
одзива
наћи
?
—
Ваша
љубав
!
узвикну
Даринка
,
а
тише
додаде
:
Да
немам
мираза
,
можда
бих
вам
и
веровала
!
...
И
за
тим
с
осмејком
настави
:
Видите
,
господине
,
ја
сам
искрена
,
а
то
је
и
сувишна
награда
за
љубав
што
је
ви
осећате
према
мени
...
—
Госпођице
!
Та
искреност
боли
.
Но
ја
вас
и
опет
љубим
,
јер
сам
ваљда
осуђен
на
то
.
—
Не
брините
се
,
господине
!
Та
осуда
и
пресуда
донесена
је
тек
пре
неколико
тренутака
,
па
будите
уверени
,
после
једног
дана
биће
и
одречена
.
Тако
га
је
тешила
она
,
смејући
се
од
срца
.
—
Смејте
се
,
госпођице
!
у
таласу
вашег
смеха
тоне
можда
моја
срећа
.
Но
ја
хоћу
да
се
надам
...
„
Овај
као
да
је
на
ту
цељ
научио
све
те
фразе
из
каквог
романа
.
Види
се
,
да
му
није
првина
“
,
мишљаше
Даринка
,
а
гласно
рече
:
—
Свака
је
милостиња
горка
,
а
милостиња
срца
двојином
.
Она
је
,
мој
господине
,
што
капља
воде
патнику
,
који
умире
од
жеђи
;
служи
само
на
то
,
да
му
се
муке
увеличају
.
Кад
је
то
изговорила
,
сама
се
засмејала
са
песничкога
тона
,
којим
је
говорила
.
—
Ја
?
!
—
Варате
се
,
господине
.
Онај
је
немилостив
,
ко
ту
милостињу
даје
.
А
ја
ћу
,
верујте
,
пре
умрети
,
него
то
чинити
;
сама
је
опет
никада
тражити
не
ћу
.
—
О
,
Боже
,
шта
да
чиним
?
...
—
Да
у
будуће
будете
искрени
,
па
ћете
постати
срећни
,
а
не
ћете
ни
друге
унесрећити
.
—
Зар
ја
не
бејах
искрен
?
Даринка
поносито
диже
главу
,
па
оштро
га
мерећи
рече
:
—
Да
сте
искрени
,
рекли
би
:
„
за
нас
мушке
љубав
је
детињарија
“
или
„
мираз
је
главна
а
жена
узгредна
ствар
.
“
Али
ви
ме
место
тога
уверавате
,
да
вас
је
обузела
љубав
—
грешна
љубав
!
—
Не
,
чиста
и
права
љубав
!
викну
он
,
па
се
пред
њу
спусти
на
колена
,
не
гледећи
на
то
,
да
се
друштво
још
није
тако
удалило
,
да
га
не
би
могло
видети
.
—
Даринка
!
Цоспођице
!
шапутао
је
.
—
То
су
,
истина
,
моје
речи
,
но
тада
вас
још
нисам
познавао
.
Јесте
,
тада
још
нисам
знао
,
какву
моћ
има
љубав
!
—
Ја
сам
дакле
ваша
прва
љубав
?
—
ругала
се
она
.
—
Прва
и
последња
,
анђелу
и
душице
моја
!
—
кликну
страсно
он
.
Даринка
није
спазила
поглед
,
од
кога
се
грозила
,
само
је
чула
реч
:
„
душице
,
“
коју
је
некад
чула
од
оног
странца
у
шуми
,
па
је
задрхтала
.
Механичко
пружила
је
руку
Стајићу
.
Тек
кад
јој
он
страсно
стиште
руку
,
трже
се
,
као
да
је
на
гују
стала
,
па
нагло
извивши
своју
из
његове
