ЧЕДОМИР
ИЛИЋ
И
У
суботу
9
јула
1900
године
,
Чедомир
Илић
,
главно
лице
овог
романа
,
корачао
је
лагано
својим
уобичајеним
путем
из
Библиотеке
на
Теразије
,
па
Крунском
улицом
на
Врачар
,
где
је
давао
лекције
једном
гимназисту
.
Било
је
око
пет
сати
пред
вече
.
Дан
је
био
као
сваки
летњи
дан
.
Улице
се
сивиле
од
прашине
.
Из
њих
је
била
још
топлина
јаке
дневне
припеке
.
Ипак
се
осећало
нешто
свежине
од
ветра
који
се
дизао
са
запада
и
наносио
по
који
облак
.
Света
је
било
пред
кафанама
,
по
тротоарима
.
Врапци
се
чули
на
крововима
,
у
олуцима
.
Један
шегрт
је
ишао
средином
улице
,
носио
на
глави
трубу
од
фонографа
и
певао
колико
га
грло
доноси
једну
орфеумску
песму
која
је
тада
била
у
моди
.
—
Овоме
је
све
равно
до
Косова
!
—
насмеја
се
Илић
у
себи
.
Он
је
био
студент
философије
,
врло
висок
,
готово
џигљав
,
али
млад
,
пријатних
,
мушких
црта
,
буљавих
очију
,
које
су
у
тренутцима
живости
изгледале
као
да
хоће
да
искоче
из
главе
,
обучен
нешто
немарно
,
са
краватом
која
се
пела
уз
потиљак
,
руку
завучених
у
џепове
од
панталона
,
сигуран
у
себе
,
у
своју
будућност
,
у
добро
које
ће
чинити
својим
суграђанима
,
Србији
,
можда
целом
човечанству
.
Кућа
у
којој
је
држао
кондицију
налазила
се
при
врху
Крунске
улице
.
То
је
било
код
једног
гимназијског
професора
,
Јована
Матовића
,
познатог
опозиционара
,
који
је
осуђен
као
велеиздајник
и
сад
се
налазио
у
Пожаревцу
,
на
робији
.
Његова
жена
,
кад
се
тако
нашла
изненада
без
мужа
и
прихода
,
повукла
се
у
једну
кућицу
из
дворишта
,
и
ту
,
од
оног
што
јој
је
остало
од
мираза
,
живела
са
децом
,
скромно
,
тешећи
се
да
то
неће
увек
тако
трајати
.
Имала
је
четири
детета
:
најстарију
ћерку
,
Параскеву
,
која
је
имала
шеснаест
година
,
храмала
на
леву
ногу
и
којој
су
њено
необично
име
—
име
професорове
мајке
,
сељанке
—
променили
,
тепајући
јој
:
Бела
.
После
ове
девојке
,
дошао
је
Младен
,
бистар
дечко
,
али
ленштина
,
склон
свима
слабостима
простог
народа
,
као
да
су
у
њему
васкрсавали
претци
његове
мајке
,
ћерке
цинцарина
,
ханџије
на
цариградском
друму
,
који
се
доцније
обогатио
,
и
оца
,
родом
из
једног
златиборског
села
чији
се
отегнути
нагласак
и
говор
кроз
нос
одржавао
још
после
толикогодишњег
аклиматисања
у
Београду
.
Младен
је
био
пао
у
трећем
разреду
из
два
предмета
—
освета
реакције
!
како
је
смело
тврдио
—
те
га
је
Илић
поучавао
за
скромну
награду
.
Ову
платицу
надокнађавала
је
госпа-
Матовићка
у
пажљивом
опхођењу
,
у
слатком
и
кафи
,
комплиментима
и
у
киселој
штрудли
с
маком
сваког
празника
.
Ту
повучену
опозиционарску
породицу
допуњавале
су
још
две
девојчице
,
близнакиње
,
с
црвеним
тракама
у
коси
,
слободне
,
радознале
и
пуне
прича
о
мачки
,
кокошима
и
ђаволу
.
Ту
,
у
Крунској
улици
,
изненади
се
импровизовани
учитељ
кад
пред
једном
приватном
кућом
спази
два
војника
на
стражи
,
с
ножем
на
пушци
.
Иза
њих
се
шарениле
две
покретне
стражаре
од
дасака
,
обојене
у
српску
тробојку
и
с
дрвеном
јабуком
на
врху
.
—
Шта
му
је
то
сад
?
—
упита
се
Чедомир
несвесно
.
Толико
је
пута
пролазио
поред
те
зграде
,
а
никад
није
приметио
да
у
њој
седи
неко
кога
треба
чувати
.
Управо
,
та
му
је
кућа
тек
тада
пала
у
очи
.
То
је
била
нова
грађевина
,
налик
на
извесне
београдске
куће
,
подигнуте
пре
двадестину
година
за
становање
једне
отменије
породице
.
На
углу
,
који
је
правила
Крунска
улица
са
другом
попречном
улицом
,
једноспратан
,
с
доста
високим
сутереном
,
обојен
жућкастом
бојом
која
прелази
у
ружичасту
,
с
мрким
шалонима
што
су
били
дискретно
спуштени
и
с
фигурама
купидона
који
држе
венце
испод
прозора
,
овај
је
дом
чинио
леп
и
отмен
утисак
у
гомили
других
рабатних
кућица
,
које
су
тада
испуњавале
тај
крај
.
Млади
човек
није
волео
да
има
посла
с
војском
те
пређе
на
другу
страну
,
где
се
уздизао
неки
плот
,
накривљен
,
труо
при
земљи
,
побелео
од
кише
и
времена
.
Велики
џбун
јоргована
надвишавао
је
ограду
и
пружао
своје
гране
,
са
широким
лишћем
,
ка
улици
и
сунцу
.
Илић
се
ипак
окрену
и
погледа
у
војнике
,
у
њихове
дрвене
стражаре
,
па
онда
у
кућу
,
али
испод
ока
...
као
да
га
се
то
ништа
не
тиче
.
Редови
,
млади
момци
у
озбиљној
,
плавој
униформи
,
држали
су
пушке
о
рамену
и
бленули
неодређено
у
празнину
улице
.
Кроз
широм
отворена
главна
врата
,
на
средини
куће
,
виделе
се
простране
степенице
,
једна
сивкаста
,
уска
,
луксузна
простирка
,
два
зелена
суда
с
тропским
биљкама
у
врх
степеница
и
најзад
унутрашња
врата
,
чија
су
окна
од
извезена
стакла
спречавале
поглед
да
продре
даље
.
—
Можда
је
какво
посланство
!
—
одговори
младић
самом
себи
.
Тек
на
кондицији
дозна
за
велику
новост
која
се
још
од
подне
шапутала
по
породицама
ближе
Двору
и
министарским
канцеларијама
.
—
Краљ
се
верио
!
—
дочекала
га
је
Бела
у
кујни
,
у
коју
се
прво
ступало
при
улазу
у
велеиздајников
стан
.
И
то
није
било
све
...
Верио
се
са
њиховом
сусетком
,
женом
из
народа
,
удовицом
једног
инжињера
,
бившом
дворском
дамом
своје
мајке
,
старијом
од
себе
десет
година
.
Влада
није
одобрила
краљев
поступак
,
схватила
га
као
скандал
и
поднела
оставку
.
Председник
кабинета
,
који
се
налазио
на
страни
у
бањи
,
придружио
се
телеграфски
одлуци
својих
колега
.
Краљ
Отац
,
који
се
такође
бавио
у
иностранству
,
није
крио
огорчење
на
свог
сина
.
Војсци
је
наређено
да
чува
границу
и
,
под
претњом
смрти
,
да
не
допусти
краљевом
оцу
улазак
у
земљу
.
Реакција
је
пала
.
Њени
главни
стубови
скрхали
се
као
од
стакла
.
Краљ
се
сад
,
природно
,
обраћао
народу
,
чинио
обећања
,
одрицао
се
досадањих
доглавника
који
су
га
изневерили
.
Као
прво
што
се
очекивало
,
била
је
амнестија
политичких
криваца
.
Све
је
то
Бела
испричала
Илићу
брзо
,
без
везе
,
задихано
,
као
да
је
онај
младић
Краљ
Отац
или
неки
активни
политичар
,
какав
фактор
тих
догађаја
којима
ће
он
дати
овакав
или
онакав
ток
.
Она
је
била
врло
весела
,
отварала
јако
своја
нешто
бледа
уста
,
заборављала
на
своју
сакатост
,
храмала
око
студента
,
пљескала
рукама
,
пуцала
прстима
и
нарочито
понављала
:
—
Тата
ће
доћи
...
тата
ће
доћи
...
је
л
’
те
да
ће
доћи
?
...
Госпођа
Матовић
се
такође
придруживала
ћерци
,
говорила
у
глас
,
причала
о
повој
краљици
,
изговарајући
полако
њено
име
из
првог
брака
,
давала
детаље
о
њеној
породици
,
о
њој
самој
,
познанству
у
Бијарицу
,
о
дуговима
и
подужицама
,
помињала
непознате
људе
и
жене
,
нарочито
жене
...
За
скандалозну
страну
тога
догађаја
бринуо
се
Младен
,
који
је
вукао
свог
учитеља
за
рукав
,
шапутао
му
нешто
пропињући
се
на
прсте
,
и
грдио
мајку
и
сестру
:
—
Та
остав’те
човека
!
...
Пробисте
му
уши
вашом
дреком
.
Од
лекције
није
било
наравно
ништа
.
—
Показаћу
ја
сад
реакционарима
коме
се
дају
двојке
!
—
говорио
је
дечко
самоуверено
,
циљајући
на
професоре
који
су
му
дали
слабе
оцене
.
—
Само
док
се
мој
ћаћа
пусти
с
робије
.
И
сви
троје
су
тако
веровали
у
брзо
и
потпуно
помиловање
Јованово
да
се
његово
присуство
готово
осећало
у
кући
.
Млади
човек
не
хте
покварити
ово
присно
весеље
дома
,
који
је
последњих
година
знао
само
за
зле
стране
живота
:
одрицање
старих
пријатеља
,
кињење
од
стране
власти
,
свакојаке
оскудице
и
понижења
,
те
одложи
час
,
и
хтеде
се
вратити
.
Али
га
госпођа
понуди
да
се
одмори
.
—
Напољу
је
још
велика
врућина
—
рече
она
—
а
,
Бога
ми
,
ни
наша
кућа
није
близу
.
—
Не
жур’те
се
,
господин
Илићу
—
прихвати
и
Бела
,
мећући
у
свој
мало
пискав
глас
нешто
природне
женске
жеље
за
допадањем
.
Младен
га
је
позивао
такође
:
—
Хајдете
...
хајдете
.
Да
вам
покажем
бразилијанску
марку
што
сам
је
купио
од
једног
Јеврејчета
.
Они
су
били
још
у
кујни
.
То
је
била
одаја
поплочана
циглама
.
У
једном
крају
се
налазила
гвоздена
пећ
,
несразмерно
велика
према
самој
кујни
.
По
зидовима
су
висиле
изрибане
тепсије
,
тигањи
,
бакрачићи
,
тенџере
,
лонци
старинског
облика
,
које
је
госпа-
Матовић
наследила
од
своје
мајке
.
С
овим
посуђем
од
бакра
мешали
се
модерни
судови
од
земље
или
емаља
.
Из
кујне
се
иде
у
дечју
собу
,
где
је
Чедомир
обично
држао
лекције
.
Она
је
била
испуњена
трима
постељама
,
међу
којима
се
свака
разликовала
:
једна
је
била
гвоздена
,
друга
дрвена
,
трећа
на
ногаре
.
Ту
собу
је
могла
обитавати
породица
једног
мањег
трговца
као
и
једног
бољег
радника
:
ништа
у
њој
није
давало
утисак
раскоши
;
све
је
било
потребно
,
чак
преко
потребно
.
Што
се
тиче
реда
,
он
није
био
за
претерану
похвалу
;
по
патосу
се
повлачио
један
шал
,
на
једној
постељи
познавало
се
још
како
је
неко
спавао
,
по
другој
је
било
просуто
једно
пакло
карата
;
прашина
се
видела
по
раму
од
огледала
.
У
трећој
одаји
,
која
је
замењивала
салон
,
Илић
није
био
никада
.
Госпа-Клеопатра
—
тако
је
било
крштено
име
Матовићки
—
није
у
свему
делила
демократска
убеђења
свога
мужа
;
по
њеном
мишљењу
један
сиромах
ђак
треба
да
је
задовољан
што
улази
и
у
дечју
собу
;
иначе
је
сиротињи
место
у
кујни
.
Али
овог
срећног
дана
,
она
хтеде
показати
томе
ђаку
да
она
није
мачји
кашаљ
,
да
она
има
нешто
више
од
те
три
постеље
и
бакреног
посуђа
.
Стога
она
позва
младића
у
салу
.
То
беше
ниска
,
неизветрена
одаја
,
с
навученим
завесама
.
Чедомиру
,
који
пређе
нагло
из
светлости
у
помрчину
,
требао
је
један
тренутак
,
па
тек
да
види
где
се
налази
.
Ову
приземну
собицу
испуњавао
је
један
округао
сточић
,
застрвен
уским
,
чипканим
застирачем
,
који
је
висио
на
две
стране
.
На
њему
се
усправљало
неколико
фотографија
у
раму
од
сламе
.
Ту
је
лежао
још
један
албум
,
повезан
у
плиш
,
гомила
посетница
и
карата
са
сликама
.
До
зида
се
налазила
једна
постеља
,
од
ораховине
као
и
сточић
,
пространа
супружанска
постеља
,
претворена
у
једну
врсту
дивана
,
тако
распремљена
с
јастуцима
унаоколо
и
широком
простирком
пиротске
израде
.
Према
постељи
,
опет
до
зида
стајала
су
два
скупоцена
ормана
,
изолучена
при
врху
,
оштећена
употребом
на
неколико
места
.
Углове
су
испуњавале
неколике
столице
,
с
високим
правоугаоним
наслоном
,
превучене
кожом
.
Бела
приђе
прозору
и
отвори
их
обадва
.
Чедомир
је
сад
могао
боље
видети
салон
.
Примети
велику
библиотеку
,
пуну
повезаних
књига
.
На
врху
једног
ормана
стајало
је
попрсје
Вука
Караџића
с
фесом
на
глави
.
Десно
од
ормана
,
на
сточићу
уметничке
израде
,
налазила
се
у
златном
оквиру
фотографија
црногорског
кнеза
са
својеручним
потписом
.
Једно
велико
огледало
на
ногарима
попуњавало
је
празнину
између
прозора
.
На
зиду
према
њему
,
више
постеље
,
висио
је
у
природној
величини
портре
Матовићев
,
рад
једног
од
наших
старијих
сликара
.
Кроз
широм
отворене
прозоре
допирао
је
у
собу
весео
шум
Београда
који
се
будио
пред
вече
,
као
одахнувши
после
великих
врућина
.
Прозори
су
гледали
у
врт
,
чије
воћке
,
још
младе
,
пружале
су
мршаву
сенку
по
земљи
.
Сунце
је
залазило
за
један
облак
,
бацало
зраке
и
чаробно
осветљавало
парче
неба
које
се
видело
,
неколико
суседних
кровова
и
заруделе
кајсије
у
башти
.
—
Ви
волите
кајсије
?
—
упита
Бела
младића
,
па
не
сачекавши
одговора
,
окрену
се
нагло
на
здравој
пети
,
дохвати
се
отворених
врата
,
и
,
поклецнувши
само
једанпут
својом
хромом
ногом
,
већ
беше
у
другој
соби
.
—
Што
су
дивне
,
само
да
знате
!
...
чу
се
отуда
њен
глас
,
јасан
сад
као
од
чистог
метала
.
—
Нису
много
родиле
ове
године
,
па
су
крупне
и
врло
лепе
—
допуни
госпа
Клеопатра
своју
ћерку
;
затим
се
обрати
своме
сину
.
—
Сад
ће
отац
да
се
врати
,
па
пази
,
Младене
.
Немој
да
се
мангупираш
.
Него
учи
.
Иначе
,
право
ћемо
те
на
занат
...
Угледај
се
на
господин
-
Чедомира
.
Он
је
сиромах
ђак
...
пардон
,
господине
Илићу
—
поправи
се
госпођа
с
нешто
старинске
грације
и
с
ласкавим
осмехом
,
који
прели
цело
њено
лице
,
чак
до
подвољка
и
широког
врата
,
па
рече
значајно
:
—
У
вашим
годинама
,
сиротиња
није
зазор
,
Чедомир
поцрвене
и
збуњено
одобри
госпођину
изреку
.
У
том
се
Бела
врати
с
пуним
тањиром
румених
кајсија
.
—
А
ножеви
?
—
пребаци
јој
мајка
.
—
Ју
!
—
трже
се
девојка
.
—
Младене
донеси
.
Дечко
устаде
лењо
и
,
клатећи
се
с
ноге
на
ногу
,
упита
с
врата
:
—
А
где
вам
стоје
?
Најзад
их
донесе
:
малене
ножиће
за
воће
,
са
оштрицом
од
месинга
и
дршком
од
порцулана
,
по
којем
су
се
плеле
плаветне
шаре
.
Они
су
седели
тако
,
јели
кајсије
,
говорили
о
професору
Матовићу
,
о
новој
политичкој
ситуацији
,
о
будућности
која
чека
земљу
.
—
Извол'те
,
господин
Илићу
—
нудила
је
Бела
кајсију
коју
је
сама
искрижала
и
прекидала
причу
своје
мајке
о
њеном
животу
с
Матовићем
,
селидбама
с
једног
краја
Србије
на
други
,
отпуштањима
из
службе
,
бежањем
у
иностранство
,
сваковрсним
неправдама
,
хапшењима
и
осудама
на
смрт
.
Млади
човек
погледа
госпођицу
Матовић
.
Она
је
седела
до
њега
и
посматрала
га
весело
,
готово
безазлено
и
у
исти
мах
несташно
.
Бела
је
имала
бело
лице
с
кожом
која
се
чинила
као
постављена
једва
приметним
руменилом
.
Очи
су
јој
биле
мајчине
:
црне
,
живе
,
маслинасте
,
очи
као
у
неке
лепе
животиње
.
Коса
,
још
црња
од
очију
,
окружавала
је
њено
лице
као
талас
.
Њено
данашње
одушевљење
давало
јој
је
израз
пуноће
,
савршенства
.
Са
заокругљеним
раменима
,
која
су
се
погађала
под
лаком
материјом
летње
блузе
,
и
нежним
лицем
девојке
,
чија
хромост
није
допуштала
честе
изласке
на
отворено
поље
и
сунце
,
она
се
учини
младићу
слатка
и
мека
као
та
воћка
коју
му
је
нудила
.
Он
узе
кајсију
и
,
нехотице
,
начини
девојци
један
комплимент
:
—
Госпођице
Бела
,
ви
сте
врло
љубазни
.
Једна
тица
запева
у
башти
.
Чедомир
је
још
раније
наслутио
да
девојка
није
равнодушна
према
њему
.
Јер
нашто
онда
онај
њен
задивљен
поглед
и
нервозно
угризање
усне
,
кад
би
га
слушала
како
објашњава
Младену
какво
правило
из
математике
?
И
нашто
оно
њено
подигравање
којим
је
хтела
да
сакрије
своју
сакатост
пред
младићем
?
Или
је
то
био
само
знак
захвалности
што
је
Илић
имао
стално
по
коју
лепу
реч
за
њу
,
девојку
која
је
своју
ману
осећала
све
дубље
једно
што
је
пристизала
на
снагу
,
те
је
већ
имала
потребу
да
се
допада
људима
,
и
друго
,
што
су
је
другарице
,
ћерке
чиновничких
и
осталих
такозваних
угледних
београдских
кућа
,
зависних
од
владе
,
оставиле
изненадно
,
на
пречац
,
демонстративно
,
што
јој
је
отац
проглашен
као
противник
постојећег
стања
,
антидинастичар
,
јатак
краљоубицâ
и
шта
још
не
,
што
је
један
лични
режим
начинио
од
овог
Ужичанина
,
који
је
,
поред
своје
струке
,
волео
слободу
,
желео
добро
своме
народу
и
имао
стила
у
чланцима
што
их
је
писао
по
опозиционим
листовима
?
Одушевљење
породице
Матовић
пређе
и
на
младог
човека
,
те
кад
изађе
од
њих
,
осети
како
му
се
груди
надимају
од
неког
осећања
непознатог
,
неодређеног
.
Корачао
је
улицом
,
гледао
право
све
што
је
сретао
и
није
видео
ништа
.
Тога
дана
није
се
ништа
нарочито
догодило
лично
њему
,
али
је
његово
срце
уздрхтано
лупало
у
грудима
,
као
да
се
дешавало
нешто
што
ће
изменити
цео
његов
живот
.
Он
је
био
дубоко
заузет
самим
собом
и
видео
у
том
тренутку
цео
свој
дотадањи
живот
као
једну
слику
,
као
једну
представу
.
ИИ
Чедомир
Илић
родио
се
године
1878
у
Ваљеву
,
где
је
његов
отац
био
рачуноиспитач
.
Илићи
су
били
пореклом
из
једног
села
на
граници
ваљевског
и
ужичког
округа
,
на
дивљачној
падини
планине
Повлена
.
Ту
се
населио
његов
прадеда
Илија
,
по
коме
су
и
име
добили
.
Све
што
је
Чедомир
знао
о
овом
свом
претку
,
било
је
да
се
борио
на
Засавици
,
по
свој
прилици
у
чети
Зекиних
голаћа
,
да
је
ту
био
рањен
,
освестио
се
у
неком
потоку
два
дана
после
битке
,
па
како
су
Турци
већ
чували
Саву
,
он
није
могао
пребећи
у
Аустрију
,
него
се
крио
по
околним
гајевима
,
повлачећи
се
дубље
у
земљу
,
док
се
није
задржао
у
Повлену
,
у
намери
да
хајдукује
,
али
се
ту
оженио
и
окућио
.
Илићев
деда
,
који
се
такође
звао
Чедомир
,
научио
је
читати
и
писати
сам
,
за
стоком
;
кметовао
је
дуго
година
,
парничио
се
још
дуже
са
сељацима
из
суседног
села
око
једне
воденице
,
да
је
изгубио
све
што
је
стекао
и
пред
смрт
сачувао
једва
оно
мало
што
му
је
од
оца
остало
.
Чедомиров
отац
,
Стеван
,
изучио
је
сеоску
школу
,
па
је
покушавао
да
продужи
гимназију
,
свршио
два
три
разреда
,
после
ступио
у
трговину
у
Београду
,
па
онда
прешао
у
државну
службу
,
добивши
за
преписача
у
Ваљеву
,
где
је
начинио
целу
своју
каријеру
.
Ту
се
оженио
,
подоцкан
,
кад
му
је
било
тридесет
година
,
ћерком
једног
поштара
.
Баш
одмâх
после
његове
свадбе
удари
нови
државни
друм
преко
његовог
дела
очевине
,
те
са
сумом
коју
је
отуда
добио
и
кредитом
од
Управе
Фондова
сазида
лепу
кућу
у
једној
од
главних
улица
.
Чедомир
је
провео
скучено
детињство
у
тој
кући
где
се
морао
одржавати
известан
ранг
,
а
где
се
грцало
од
дугова
;
рано
је
познао
понижења
,
тако
уз
тог
оца
сурих
,
смерних
очију
,
смеђе
накострешене
браде
,
ниског
раста
и
великог
трбуха
,
чиновничића
с
малим
квалификацијама
који
је
морао
да
крши
леђа
пред
сваким
старијим
,
да
крије
своја
осећања
,
да
се
одриче
својих
мишљења
и
да
се
вечито
повлачи
у
себе
,
те
му
је
ваљада
због
тога
чаршија
дала
надимак
:
Јеж
.
Стеван
се
није
слагао
са
женом
.
Ћерка
једног
бирократе
из
доба
првих
чиновничких
влада
у
Србији
,
она
је
била
вечито
за
одржавање
неке
врсте
племства
,
захтевала
је
скупоцена
одела
,
свечане
ручкове
,
у
кући
се
кувало
двапут
више
него
што
је
требало
,
просипало
се
,
бацало
,
раздавало
суседству
,
и
наравно
плата
није
била
довољна
.
Чедомирова
сестра
,
која
је
од
њега
била
старија
две
године
,
била
је
већ
као
дете
каћиперка
и
,
у
домаћим
свађама
,
стално
на
страни
своје
мајке
.
Рачуноиспитачу
живот
није
био
ружичаст
.
Кад
би
му
се
досадило
све
,
он
је
излазио
изван
вароши
и
лутао
по
околини
дуго
,
до
самог
мрака
.
Понекад
би
повео
са
собом
Чедомира
и
онда
му
објашњавао
многе
ствари
,
показивао
му
непознато
цвеће
,
које
је
звао
биље
,
њихове
крунице
,
прашнике
,
тучкове
;
на
обали
каквог
друма
показивао
му
слојеве
земље
,
излагао
геолошке
теорије
,
упућивао
га
у
живот
природе
,
где
се
дрво
с
дрветом
бори
за
што
више
сунца
.
Понекад
би
се
заборавио
и
жалио
што
није
више
учио
школе
.
У
то
доба
била
се
већ
увелико
развила
борба
између
школованих
и
нешколованих
чиновника
,
те
је
рачуноиспитач
мислио
да
је
цела
његова
несрећа
долазила
од
његове
ниске
школске
спреме
.
Стога
је
и
Чедомир
разумео
да
ће
његова
сопствена
срећа
доћи
ако
буде
што
школованији
,
што
начитанији
.
Шесту
годину
је
навршио
у
јуну
,
а
већ
у
августу
молио
је
оца
да
га
упише
у
школу
.
Дотле
је
сам
научио
читати
и
писати
из
сестриног
буквара
.
Школа
му
је
ишла
лако
,
као
вода
,
како
се
то
каже
у
Ваљеву
,
Кад
би
учитељ
испричао
лекцију
,
о
шљиви
на
пример
,
он
ју
је
већ
умео
поновити
целу
.
Учитељ
,
који
је
за
свој
рачун
учио
немачки
језик
,
називао
га
је
Wunderkind
.
Прву
забавну
књигу
коју
је
прочитао
,
било
је
једно
старинско
издање
посрбљеног
Робинсона
који
се
из
неког
далматинског
пристаништа
укрцава
на
море
.
Као
гимназист
другог
разреда
прочитао
је
Одисеју
,
велику
,
дебелу
књигу
у
зеленим
корицама
,
у
преводу
неког
Грка
,
чије
је
име
,
и
доцније
,
с
муком
изговарао
.
Читао
је
све
што
му
до
руке
дође
:
научна
открића
,
романе
,
извештаје
варошке
штедионице
,
страначке
листове
,
уџбенике
из
старијег
разреда
,
Пелагићева
дела
,
народне
песме
.
У
сваком
разреду
био
је
први
ђак
,
имао
је
саме
петице
.
У
расправи
појединих
питања
могао
му
је
позавидети
многи
старији
друг
;
чак
и
понеки
професор
није
имао
те
ширине
у
образовању
.
Он
је
то
знао
и
није
се
чудио
:
он
је
себе
већ
тада
прогласио
за
великог
човека
.
Кад
је
ступио
на
Велику
Школу
,
он
је
тамо
нашао
два
оделита
типа
међу
својим
новим
друговима
.
Један
је
био
већ
господин
,
циничан
,
наметљив
,
извештачено
безбрижан
,
без
видљивог
интереса
за
политику
.
Он
је
већ
у
двадесетој
години
научио
да
му
живот
доноси
чист
приход
.
Његова
је
девиза
:
уживати
и
успети
.
Понекад
пада
у
севдах
,
и
тада
пева
прилично
.
То
су
они
који
одавно
имају
готов
план
школовања
,
служе
војску
одмах
по
матури
,
уписују
за
то
време
семестре
на
универзитету
,
и
већ
знају
вредност
годинама
службе
.
То
су
они
који
као
ђаци
добијају
места
по
Скупштини
,
разним
министарствима
и
осталим
великим
надлештвима
,
где
је
рад
мањи
,
а
плата
већа
.
Они
оснивају
таншуле
,
састављају
певачка
друштва
,
приређују
концерте
по
отаџбини
,
по
изузетку
се
представљају
као
великошколци
,
праве
слатко
лице
познатијим
госпођама
на
шеталишту
,
знају
за
девојке
с
великим
миразима
.
Њима
је
свеједно
који
режим
влада
,
јер
им
је
сваки
добар
...
у
свакој
партији
,
групи
или
кући
од
утицаја
,
они
имају
својих
људи
и
фамилије
;
ипак
претпостављају
реакцију
.
Савитљиви
,
помирљиви
,
удружљиви
и
безлични
,
ови
млади
људи
су
,
доцније
,
махом
главе
парламентарних
режима
.
Други
тип
је
био
великошколац-политичар
.
Он
не
пази
на
спољашњост
;
па
кад
то
и
чини
,
ради
у
супротном
правцу
:
пушта
браду
,
чупав
је
,
аљкав
,
носи
умашћен
шешир
и
уздигнуту
јаку
.
Он
је
слободоуман
,
бар
у
теорији
.
Он
је
за
сва
права
,
бар
док
не
добије
своје
право
.
Невин
у
ствари
,
он
је
дрзак
у
речима
.
Он
је
радикал
,
демократ
,
социјалист
,
републиканац
,
револуционар
.
Он
се
поноси
што
ствари
схвата
материјалистички
.
Поезија
му
је
празна
сентименталност
шипарица
из
пансионата
.
Идеал
му
је
што
и
свака
комедија
.
За
њега
не
постоје
науке
,
него
Наука
.
Он
је
ватрени
присталица
позитивистичке
философије
.
Он
примењује
њено
материјалистичко
схватање
на
делу
:
њен
гвоздени
закон
конкуренције
оправдава
му
свако
средство
,
те
постаје
једна
врста
модерног
дивљака
.
То
су
људи
обично
са
села
или
,
ређе
,
из
какве
пропале
варошке
куће
.
Они
су
још
у
десетој
години
осетили
наличје
живота
.
Култура
им
је
показала
само
своје
зле
стране
,
извукавши
их
из
куће
која
је
сама
попуњавала
своје
потребе
и
где
је
требало
новца
само
нешто
за
порез
или
молитву
.
Они
нису
рђави
никако
:
они
воле
тај
примитиван
живот
,
они
често
имају
љубави
за
добро
и
изврсних
намера
.
Али
,
њима
је
нови
живот
убризгао
сталешке
мржње
и
понижења
.
Њих
разједа
отров
социјалне
суревњивости
.
Они
су
у
стању
да
омрзну
човека
кад
на
њему
угледају
нову
кравату
.
Тај
тип
се
буни
против
власти
,
не
да
би
је
начинио
бољом
,
него
да
је
дочепа
у
своје
шаке
.
И
он
не
жели
власт
да
учини
добра
себи
или
другом
,
него
тако
...
ради
саме
власти
и
да
је
држи
у
својим
рукама
,
као
тврдица
златнике
,
и
да
се
свети
,
да
руши
,
да
обара
.
Заставници
прогреса
,
они
су
његови
најљући
противници
.
Лично
за
себе
,
они
не
траже
много
.
Највише
,
да
се
,
дошав
на
власт
,
провезу
преко
Теразија
на
фијакеру
,
који
називају
интовом
.
Ови
млади
људи
једу
врло
мало
,
троше
што
год
имају
на
новине
и
брошуре
,
читају
на
дохват
популарне
књиге
,
не
пишу
ништа
,
полажу
много
на
беседништво
,
и
живе
,
скривено
,
по
Палилули
и
Енглезовцу
,
с
каквом
хистеричном
газдарицом
.
Обележени
овим
врелим
гвожђем
суревњивости
,
они
улазе
у
политику
и
губе
своје
илузије
.
Тесногруди
,
амбициозни
,
напрасити
,
ћудљиви
,
ако
се
не
одаду
пићу
,
они
постају
,
на
крају
,
најљући
реакционари
.
Илић
се
није
дружио
с
првом
врстом
својих
вршњака
.
Оскудевали
су
му
за
то
васпитање
и
средства
.
Отац
му
је
умро
још
док
је
био
у
гимназији
,
те
је
од
куће
добијао
врло
скромно
издржавање
.
Ипак
је
имао
нечег
заједничког
с
њима
,
јер
је
имао
приличну
дозу
епикурејства
у
себи
;
он
је
волео
све
што
је
пријатно
,
лако
,
ново
,
лепо
.
У
недостатку
материјалног
уживања
,
он
се
бацао
сав
у
свет
књига
,
мисли
,
снова
.
Место
путовања
у
Врњце
и
Абацију
,
он
је
заједно
с
Фламарионом
посећивао
месец
,
звезде
,
целе
сунчане
системе
,
где
је
откривао
милионе
нових
ствари
,
чуда
,
лепота
,
какве
не
би
нашао
ни
у
најчувенијој
светској
бањи
.
Виктор
Иго
га
је
водио
по
најсјајнијим
и
најтамнијим
крајевима
Париза
,
Толстој
му
је
откривао
бескрајну
Русију
с
њеним
дивљим
кнежевима
,
готово
идиотским
алтруизмом
,
са
сељацима
—
светцима
,
и
непрегледним
површинама
леда
и
снега
.
Живео
је
само
духом
.
Проналазио
је
масу
задовољстава
радећи
дан
и
ноћ
.
Учење
му
је
изгледало
најрадије
,
најсретније
решење
човечјег
живота
.
Понекад
би
га
обузела
нека
идеја
,
којом
би
решио
једно
од
многобројних
питања
што
су
тада
занимали
интелектуалну
младеж
,
мисао
магловита
,
нејасна
,
али
стварна
,
жива
која
га
је
пратила
,
легала
и
дизала
се
с
њим
из
постеље
,
и
са
којом
је
живео
као
са
метресом
.
Претпостављао
је
друштво
оног
другог
типа
својих
колега
,
друштво
студената
политичара
.
Они
су
му
били
ближи
по
њиховом
једностраном
васпитању
,
по
средствима
,
по
темпераменту
.
Он
је
међу
њима
,
међу
тим
радикалима
,
социјалистима
,
републиканцима
,
који
се
у
то
доба
борбе
за
основна
грађанска
права
нису
разликовали
један
од
другог
,
налазио
много
одушевљења
,
воље
де
се
ради
нешто
велико
,
смелости
да
се
кида
са
свиме
што
је
старо
,
штетно
,
устојало
.
Пун
рђавог
искуства
о
правди
великих
према
малим
,
јаких
према
слабим
,
он
је
брзо
постао
убеђен
у
теорије
материјалистичке
философије
;
дивље
мржње
његових
другова
на
постојеће
стање
,
од
кога
му
је
пуцало
срце
и
бридела
леђа
,
звониле
су
му
као
песма
наде
,
утехе
,
буне
;
њихова
вера
у
будућност
и
сопствену
вредност
уносила
му
је
у
крв
пенушаво
одушевљење
као
од
неког
јаког
пића
.
Стога
је
Чедомир
редовно
посећивао
њихова
тајна
удружења
,
учио
на
памет
поједине
фразе
,
зурио
дубоко
у
ноћ
у
неподгрејаном
и
полуосветљеном
ћилеру
какве
сиротињске
кафанице
,
где
је
један
од
њих
држао
агитационо
предавање
.
Он
је
био
верна
гласачка
војска
по
ђачким
зборовима
,
где
се
драо
и
скакао
на
први
знак
вође
.
Потписивао
је
резолуције
,
мрзео
богаташку
класу
више
него
што
је
волео
пук
,
био
горд
са
својих
материјалистичких
убеђења
и
,
на
демонстрацијама
,
фанатички
излагао
леђа
жандармским
кундацима
.
Шта
то
мари
!
Он
је
волео
слободу
,
веровао
у
њену
свемоћ
,
замишљао
ју
је
као
море
,
као
ваздух
,
нешто
пространо
,
благословено
,
опште
,
свачије
.
Он
је
од
ове
крилате
речи
очекивао
све
:
народно
благостање
,
своју
сопствену
срећу
,
социјалну
правду
и
уједињење
Српства
.
Тражио
је
слободу
у
вери
,
књижевности
,
у
науци
.
Све
снаге
је
требало
уложити
у
борбу
за
слободу
.
После
ће
доћи
остало
само
по
себи
,
ако
је
ко
тада
у
опште
мислио
шта
ће
после
доћи
!
У
тим
идејама
свршио
је
прве
две
године
.
О
распусту
га
је
чекало
једно
изненађење
код
куће
.
Мајка
му
рече
да
му
сестру
проси
Вићентије
Симић
,
секретар
суда
.
Била
је
пуна
хвале
за
младог
чиновника
.
Тако
исто
и
сестра
.
Само
,
рекле
су
му
,
тражи
десет
хиљада
динара
мираза
.
—
Ништа
мање
!
—
подсмехнуо
се
Чедомир
.
—
То
није
много
—
дочекала
га
је
сестра
—
млад
је
,
леп
је
,
образован
,
има
плате
две
хиљаде
,
отвориће
адвокатску
канцеларију
...
Илић
је
прекину
—
А
откуд
теби
и
десет
хиљада
пара
?
—
Па
имамо
кућу
,
хвала
Богу
—
умешала
се
мајка
.
Млади
човек
није
хтео
да
чује
о
тој
операцији
која
би
га
лишила
очевине
.
Он
је
знао
колико
је
његов
отац
имао
муке
док
је
ту
кућу
подигнуо
и
очувао
.
Колико
труда
,
колико
брига
,
колико
уздаха
око
плаћања
дуга
код
Управе
Фондова
,
пореза
,
осигурања
од
пожара
,
сталних
оправки
и
поправки
.
И
сад
,
да
се
ту
усели
неки
Нишлија
само
за
то
,
што
господин
саизвољава
узети
његову
сестру
за
жену
.
Мајка
је
покушавала
да
га
умири
,
приволи
.
—
Одреци
се
наследства
—
говорила
је
—
па
ће
ти
се
осигурати
издржавање
све
док
не
свршиш
школу
,
као
и
мени
удовички
ужитак
.
А
кад
свршиш
школу
,
шта
ће
ти
ова
страћара
.
Иди
куд
те
очи
воде
и
ноге
носе
,
па
тражи
себи
девојку
.
А
кад
је
нађеш
,
сети
се
колико
је
Вићентије
узео
,
па
ти
тражи
двоструко
.
Илић
је
одбијао
.
Није
он
водио
рачуна
о
богаству
.
Не
,
изгледало
му
је
то
пазарлук
,
као
да
тргује
са
кожом
свог
рођеног
оца
.
Та
кућа
је
сазидана
да
буде
уточиште
свију
њих
и
да
се
сваком
члану
породице
нађе
на
невољи
.
Али
млади
човек
је
залуд
наводио
разлоге
двема
женама
,
које
су
се
занеле
у
свој
план
до
лудила
.
У
кући
су
настајале
свађе
.
Мајка
га
је
грдила
,
клела
.
Сестра
је
претила
да
се
обеси
.
Кад
му
се
то
једног
дана
досади
,
он
оде
у
суд
,
сврши
све
формалности
око
преноса
наследства
на
своју
сестру
,
не
задржа
никакву
резерву
за
себе
,
и
врати
се
у
Београд
.
Мајка
је
покушала
да
се
измире
.
Он
јој
је
одговорио
једним
увредљивим
писмом
.
Зет
се
умешао
.
И
Чедомир
је
прекинуо
сваку
везу
са
својом
породицом
.
ИИИ
Кад
се
нашао
тако
сâм
,
Илић
се
осетио
нелагодно
.
Ипак
се
брзо
прибрао
.
Имао
је
прилично
кредита
,
јер
је
прошлих
две
године
плаћао
уредно
.
Доцније
нађе
две
три
лекције
и
живљаше
скромно
,
у
маленом
колу
знанаца
,
повлачећи
се
све
више
у
своје
књиге
и
свој
свет
идеја
.
Једнога
дана
,
те
јесени
,
заустави
га
нечији
девојачки
глас
:
—
Чедомире
!
То
је
била
Каја
,
једна
његова
рођака
,
која
је
овде
учила
девојачку
школу
.
—
Море
,
брате
,
где
си
ти
?
Откад
те
нисам
видела
—
рече
му
она
.
—
Пише
ми
тетка
да
јој
се
ти
никако
не
јављаш
.
Не
зна
да
ли
си
жив
или
мртав
.
Младић
се
намршти
.
—
Њена
посла
!
—
одговори
нешто
јетко
.
—
Пиши
јој
,
болан
,
мајка
је
,
а
тетки
треба
мало
,
па
да
је
заболи
глава
.
С
Кајом
је
била
још
једна
девојка
,
која
одступи
неколико
корака
кад
рођаци
пређоше
на
фамилијарне
зачкољице
.
—
Ју
,
за
мало
не
заборавих
...
—
присети
се
рођака
.
—
Да
ти
представим
:
моја
другарица
,
Вишња
Лазаревић
...
Па
како
ми
живиш
,
што
не
дођеш
?
...
Млади
човек
,
с
прилично
вештине
,
а
с
много
поштовања
,
скиде
свој
шешир
који
је
већ
губио
форму
.
Вишњине
дотле
безизразне
очи
запалише
се
од
задовољства
које
се
налази
у
овим
церемонијама
кад
се
има
седамнаест
година
.
—
Хајде
,
испрати
нас
донекле
,
—
чаврљала
је
рођака
.
—
Не
станујем
далеко
.
Да
само
знаш
како
ми
је
леп
стан
,
па
баба
...
што
је
златна
;
прича
ми
како
је
било
кад
је
била
млада
,
описује
ми
омладинске
беседе
код
Златног
Крста
и
тврди
да
ја
личим
на
њеног
сина
који
је
умро
као
питомац
Војне
Академије
.
Вишња
је
ћутала
.
Оне
обе
носиле
су
дугу
црну
кецељу
,
просту
витицу
око
главе
,
сукњу
изнад
чланака
,
притискивале
по
један
свежањ
књига
на
своје
груди
које
су
се
почињале
поверљиво
оцртавати
на
глаткој
материји
кецеље
;
оне
обе
имале
су
у
цртама
на
лицу
онај
израз
невиности
који
је
урођен
првој
младости
.
Каја
је
била
мала
,
мршава
,
жива
девојка
која
је
обећавала
практичну
жену
и
срећну
мајку
.
Њена
другарица
,
напротив
,
била
је
крупна
,
доста
пуна
за
своје
године
,
дубоких
,
угаситих
очију
,
мирних
и
бистрих
као
извор
у
планини
.
Њена
глава
је
била
плава
,
прави
словенски
тип
,
који
се
у
Србији
још
може
наћи
само
по
забаченијим
селима
,
као
неким
чудом
сачуван
од
укрштавања
с
туђинцима
,
претопљеним
у
наш
свет
.
Плава
маст
није
,
као
по
обичају
,
ублажавала
бујицу
здравља
,
којим
је
девојка
била
обдарена
.
Румена
крв
шибала
је
под
њеним
округлим
образима
чак
до
првих
праменова
косе
,
те
је
изгледало
да
се
девојка
стиди
без
икаквог
нарочитог
повода
.
Повучена
у
себе
и
тако
здрава
,
она
је
изгледала
нешто
неспретна
,
али
то
је
само
допуњавало
њену
лепоту
и
говорило
да
је
она
од
оних
простодушних
бића
која
иду
право
и
чија
судбина
не
зависи
од
њих
самих
,
већ
од
оних
које
ће
срести
и
који
ће
их
учинити
срећним
или
несрећним
.
Чедомир
је
одржавао
разговор
,
правио
опаске
,
млатарао
рукама
.
—
Овај
наш
Београд
неће
се
никад
уредити
—
говорио
је
.
—
Ето
,
ја
сам
провинцијалац
,
а
изгледа
ми
да
се
овде
нема
већег
осећања
удобности
,
лепоте
,
културе
једном
речи
.
Кажу
да
је
ова
варош
по
свом
положају
,
после
Цариграда
и
Неапоља
,
најлепша
на
свету
,
а
ја
се
кладим
да
је
она
најружнија
престоница
у
Европи
.
Вишња
заусти
да
нешто
дода
,
али
је
већ
млади
човек
падао
у
ватру
грдећи
реакцију
,
реакционаре
,
цинцарски
свет
,
те
она
продужи
ићи
,
бацајући
по
каткад
кришом
свој
дрхтав
,
девичански
поглед
на
рођака
своје
другарице
.
Зауставише
се
код
Кајине
капије
.
—
Па
кад
ћеш
ми
једанпут
доћи
?
—
пребаци
Каја
своме
рођаку
.
—
Бога
ми
се
љутим
.
Једног
овде
имам
од
својих
,
па
се
и
он
туђи
...
Испрати
Вишњу
до
куће
.
—
Ако
госпођица
нема
ништа
против
?
—
уздржа
се
философ
свечано
.
—
Шта
могу
имати
против
!
—
кликну
девојка
.
Било
је
већ
пало
вече
кад
се
њих
двоје
упутише
Вишњином
стану
.
—
Ви
на
лето
свршавате
школу
?
—
упита
Илић
нову
познаницу
.
—
Да
.
—
Шта
мислите
после
?
—
настави
он
даље
,
затежући
капут
рукама
у
џепу
.
—
У
учитељице
?
—
Не
.
Не
знам
,
Ја
се
нисам
због
тога
уписала
у
школу
.
—
Него
због
чега
?
—
У
Чачку
није
било
више
школе
.
Отац
није
волео
да
седим
докона
.
Знате
,
мој
отац
је
прост
човек
,
али
воли
школу
.
—
Па
зар
ћете
сад
пристати
да
седите
докона
?
—
примети
младић
нешто
ауторитативно
,
грицкајући
цигару
.
Ово
питање
није
се
дотле
постављало
девојци
,
те
она
одмах
не
одговори
.
—
Ред
је
да
помогнем
мајци
.
Наша
је
кућа
велика
.
И
затим
,
доста
сам
потрошила
очевих
новаца
због
школе
.
После
мене
долазе
моја
браћа
.
—
Не
,
не
гледајте
на
те
ситнице
,
на
новац
.
Погрешићете
—
рече
Чедомир
с
поузданошћу
која
је
урођена
његовом
добу
.
—
Девојачка
школа
није
довољна
модерној
жени
.
Она
је
уска
,
непрактична
,
несавремена
;
она
не
даје
позитивна
знања
.
Не
застаните
на
путу
еманципације
!
Ваши
хоризонти
остаће
тесни
,
ваша
схватања
плитка
.
Треба
храбро
поћи
ка
идеалу
нове
жене
,
јер
нама
требају
жене
на
висини
наших
дана
,
жене
ослобођене
свих
предрасуда
,
жена-човек
да
се
тако
изразим
.
Угледајте
се
на
Рускиње
,
које
су
преплавиле
универзитете
по
Европи
,
које
ступају
у
најниже
слојеве
народа
да
би
га
проучиле
,
олакшале
му
беду
,
просветиле
га
.
Оне
се
боре
с
човеком
раме
уз
раме
,
нема
рада
од
кога
се
стиде
,
нема
казне
од
које
би
их
ухватио
страх
.
Студент
је
говорио
искрено
.
Износио
је
нове
погледе
о
породици
,
о
браку
,
о
улози
државе
у
материнству
.
Те
ствари
су
биле
дотле
далеко
од
Вишње
као
и
сибирска
поља
.
Оне
су
је
одмах
заинтересовале
,
одушевиле
је
готово
,
јер
их
је
примала
без
сенке
неповерења
.
Русија
,
велика
,
света
Русија
,
матушка
словенска
,
све
је
у
њој
могуће
,
све
је
у
њој
по
руски
!
Млада
девојка
не
осети
кад
дођоше
до
њене
куће
.
Би
јој
тешко
да
прекине
чар
у
који
су
је
заносиле
те
приче
.
Око
њих
је
било
лепо
јесење
вече
,
сувише
топло
за
то
доба
,
једно
од
оних
чежњивих
вечери
које
саме
позивају
на
дуге
разговоре
.
Месец
је
био
тек
изгрејао
.
По
небу
које
је
дошло
врло
плаво
блудели
су
облаци
час
бели
,
час
жути
,
и
губили
се
лагано
у
помрчини
.
—
Ми
ступамо
посред
гомиле
безбројних
болова
,
а
многи
од
нас
не
чује
ни
једну
жалбу
—
грмио
је
Илић
,
опијајући
се
сопственим
речима
.
—
Наша
интелигенција
се
одвојила
од
народа
који
пати
.
Међутим
,
ми
смо
за
народне
масе
везани
хиљадама
многостручних
задатака
.
Отворимо
очи
,
размахнимо
рукама
,
припаднимо
народу
како
нам
он
припада
.
Иначе
смо
роб
ропства
његова
.
Он
је
био
пун
ових
фраза
.
Девојка
га
је
слушала
погледом
зачуђеним
,
наивним
,
благим
и
жалосним
,
дубоко
уверена
да
је
њен
живот
био
дотле
празан
,
недостојан
ње
као
човека
.
Код
куће
ју
је
чекала
хладна
вечера
и
љута
газдарица
.
—
Није
лепо
да
се
девојке
задржавају
доцно
у
вароши
—
приговори
јој
стара
жена
.
—
Не
знате
ви
те
ствари
—
осече
се
Вишња
за
први
пут
.
—
Ја
сам
еманципована
девојка
.
Газдарица
је
не
разумеде
добро
,
те
је
погледа
изненађено
,
па
по
обичају
наших
жена
да
се
покажу
љубазне
кад
их
неко
нâвикне
,
понуди
се
услужно
:
—
Да
подгрејем
вечеру
?
—
Оставите
.
Имам
вечерас
много
да
учим
.
Газдарица
изађе
из
собе
и
рече
полако
својој
мачки
:
—
Овој
нису
вечерас
све
козе
на
броју
!
Вишња
сврши
школске
задатке
што
је
могла
брже
,
па
се
онда
свуче
и
леже
.
Хладна
постеља
јој
је
пријала
угодно
.
У
њеној
глави
,
брзо
као
у
кинематографу
,
појављивале
су
се
прилике
које
је
видела
те
вечери
.
Обузимала
ју
је
нека
лака
ватра
,
која
се
слатко
гасила
при
додиру
чистог
рубља
.
Раније
чим
би
легла
,
заспала
би
у
исти
мах
.
Сад
се
превртала
са
једног
краја
постеље
на
други
.
Било
јој
је
тешко
и
пријатно
.
Тешко
,
јер
је
осећала
нешто
ново
у
себи
,
нешто
јаче
од
ње
,
непознато
,
дубоко
и
фатално
,
нешто
што
је
наваљивало
на
њу
као
ветар
,
гушило
је
и
дирало
у
дубину
душе
,
да
јој
је
сваки
живац
треперио
.
А
пријатно
,
јер
је
то
све
било
њој
симпатично
,
то
познанство
,
дубоко
поштовање
при
скидању
шешира
пред
њом
,
разговор
у
мирису
дувана
,
бунтовничке
мисли
,
дах
будућности
,
све
оно
нешто
неизвесно
што
очекујемо
од
даљег
живота
,
а
што
би
хтели
да
сазнамо
и
улепшамо
као
у
бајци
.
Јесења
ноћ
ју
је
опијала
,
слике
у
глави
обавијале
се
као
паучина
;
у
крв
улазила
грозница
нестрпљења
;
она
дотле
није
била
никад
осетила
ове
болове
и
ове
сладости
.
Чудила
се
тој
несаници
,
покушавала
да
се
отресе
те
узбуђености
.
Њу
дотле
нису
походили
ти
осећаји
прижељкивања
;
у
њеним
прсима
нису
се
чули
ти
удари
који
звоне
као
жеља
,
као
чежња
.
Усред
Београда
који
је
дотле
познавала
:
смерне
породице
у
којим
је
наставала
,
умерене
забаве
у
школи
,
видела
је
сад
нову
варош
пуну
младих
људи
,
који
се
боре
против
живота
и
за
живот
,
мењају
садашњост
,
ред
ствари
,
жуде
за
нечим
вишим
од
свакодневне
егзистенције
.
Она
се
чудила
како
је
досад
могла
бити
слепа
,
водити
бесциљан
живот
,
читати
бљутаву
литературу
препоручену
за
школску
младеж
,
одушевљавати
се
да
се
појави
у
Чачку
са
бурским
шеширом
,
подгрејавати
бајке
о
миразу
и
излазити
недељом
на
пиво
.
Место
паланке
и
њеног
главног
сокака
,
пред
Вишњом
је
мисао
цртала
будућност
као
неку
широку
реку
са
зеленим
обалама
и
небом
пуним
звезда
.
На
таласима
,
који
се
стално
љушкају
,
плови
њен
чамац
с
разапетим
једрима
и
води
је
непознатим
путем
ка
бујним
предгорјима
неке
нове
земље
.
Мислећи
на
ту
реку
,
која
ју
је
уљуљкивала
,
запљускивала
својом
пенушавом
водом
и
шапутала
јој
недопуштене
приче
,
млада
девојка
заспа
са
једним
ђаволастим
осмехом
који
дотле
није
био
додирнуо
њене
усне
.
Сутрадан
,
Вишња
се
дигла
из
постеље
нешто
доцније
него
обично
.
Журно
се
облачила
,
спремала
књиге
и
доручковала
стојећи
,
а
све
је
мислила
о
једном
:
о
универзитету
на
који
је
позива
Кајин
рођак
.
Покушавала
је
да
се
отресе
те
мисли
,
која
ју
је
опседала
,
али
је
глас
Чедомиров
звонио
у
њеним
ушима
,
облетао
око
главе
,
додиривао
јој
запаљене
образе
и
лепио
њене
усне
као
шећерлема
.
Кад
се
спремила
за
школу
,
видела
је
да
још
има
доста
времена
.
Па
ипак
је
готово
трчала
путем
.
Напољу
је
јесен
приређивала
илузију
пролећа
.
Било
је
много
сунца
.
По
баштама
се
трава
подмладила
.
Са
пијаце
служавке
су
носиле
зелену
салату
.
Роба
се
пресијавала
,
извешана
пред
бакалницама
.
Ласте
су
цвркутале
око
телефонских
жица
.
Под
уличним
дрвећем
простирали
се
дебели
теписи
од
лишћа
црвеног
као
бакар
.
По
који
зрео
кестен
лупио
би
о
калдрму
и
измамио
уплашен
узвик
у
пролазница
.
Београд
се
осмејкивао
у
изненадној
и
пролазној
топлини
као
старац
који
се
напио
добра
вина
.
Вишњу
пак
је
бунио
тај
дан
,
обузимала
ју
је
час
топлина
,
час
зима
,
и
она
се
журила
школи
све
више
,
као
да
ју
је
тамо
чекао
лек
тој
грозници
.
У
школи
је
било
као
сваки
дан
.
Другарице
су
говориле
како
се
нису
спремиле
за
овај
или
онај
час
,
грдиле
своје
наставнице
и
бројале
дане
до
краја
школске
године
.
Каја
,
у
њеној
строгој
сивој
блузи
,
са
ниском
мерџана
око
врата
,
седела
је
у
својој
клупи
и
преслишавала
се
из
методике
.
Вишња
покуша
да
заметне
разговор
с
њом
;
говорила
је
о
тој
методици
,
глас
јој
је
дрхтао
,
бојала
се
да
њена
другарица
не
сазна
шта
о
овом
узбуђењу
које
је
рило
по
њој
,
као
грех
.
Најзад
се
охрабри
и
рече
:
—
Шта
ти
мислиш
пошто
свршиш
школу
?
Каја
подиже
главу
и
погледа
своју
другарицу
расејано
.
Чудила
се
томе
питању
,
јер
је
толико
пута
говорила
Вишњи
о
својим
намерама
.
Најзад
рече
:
—
Ја
ћу
на
село
...
за
учитељицу
.
Ја
немам
мираза
.
Ово
школе
,
то
је
све
.
Сем
тога
,
моји
родитељи
очекују
од
мене
,
од
моје
школе
...
од
новца
,
напослетку
,
који
су
потрошили
на
мене
.
Девојка
је
била
и
сувише
озбиљна
кад
је
ово
говорила
,
те
се
њена
другарица
не
усуди
да
се
успротиви
њеним
разлозима
и
да
наведе
противне
мисли
које
су
јој
од
синоћ
лутале
по
глави
.
Она
заћута
,
и
тек
пошто
се
први
час
сврши
,
упита
другарицу
без
неког
нарочитог
повода
:
—
По
чему
ти
је
рођак
господин
Илић
?
Каја
се
опет
изненади
,
али
се
уздржа
од
сваке
заједљивости
,
и
одговори
мирно
:
—
Његова
мајка
и
моја
рођене
су
сестре
.
—
Врло
лепо
смо
се
занимали
синоћ
—
примети
Вишња
,
па
кад
виде
да
се
Каја
не
подсмехну
,
продужи
пажљиво
—
он
је
врло
учен
човек
,
врло
паметан
...
—
О
чему
сте
говорили
?
—
О
еманципацији
жена
.
—
Чеда
и
еманципација
!
—
прште
Каја
у
смех
.
—
Ко
га
не
познаје
,
скупо
би
га
платио
!
Вишњи
не
би
право
ова
рођачка
оцена
.
Она
посумња
у
искреност
своје
другарице
.
Упита
се
да
Каја
није
суревњива
што
се
она
познаје
са
њеним
сродником
.
Или
може
бити
,
рођака
завиди
рођаку
што
је
великошколац
,
образован
човек
,
виши
од
ње
.
И
млада
девојка
као
да
је
хтела
узети
у
одбрану
свога
новог
познаника
,
подиже
глас
и
рече
изазивачки
својој
другарици
:
—
Он
ме
саветује
да
продужим
школу
и
ступим
на
философију
.
Ја
сам
се
решила
.
Девојачка
школа
не
даје
позитивна
знања
модерној
жени
.
А
ја
хоћу
да
се
образујем
до
краја
.
Хоћу
да
будем
на
висини
времена
у
којем
живим
.
Каја
је
била
девојка
коју
живот
није
мазио
.
Још
од
детињства
је
познала
дане
скомрачења
и
увреде
незадовољених
амбиција
.
Позив
сеоске
учитељице
није
био
ни
њој
крајњи
идеал
.
Можда
је
и
она
имала
жеља
,
и
то
још
раније
него
Вишња
,
да
се
развије
што
више
,
да
оде
до
краја
пута
који
је
водио
преко
девојачке
школе
.
Али
се
она
морала
мирити
са
стањем
ствари
,
како
је
називала
своје
домаће
прилике
и
неприлике
,
и
сагнути
главу
пред
потребама
породице
.
Стога
млада
девојка
не
исмеја
план
своје
другарице
.
Само
,
она
нађе
за
добро
да
је
опомене
:
—
Чувај
се
Чедомира
,
Вишњо
.
Он
није
рђав
човек
,
ја
то
знам
.
Он
је
сјајна
интелигенција
,
природа
врло
симпатична
,
али
карактер
неодређен
,
несталан
,
неодважан
,
слаб
.
—
Ти
не
волиш
свога
рођака
!
—
пребаци
јој
Вишња
.
—
Не
,
Лазаревићева
.
Ја
га
волим
,
он
је
понос
целе
наше
фамилије
,
он
ми
је
тако
рећи
брат
,
ја
немам
другог
брата
...
Најзад
,
шта
ме
се
тиче
.
Он
се
можда
променио
.
Ми
се
сад
тако
ретко
виђамо
.
Кад
су
се
пустиле
из
школе
,
Вишња
хтеде
избећи
да
са
Кајом
иде
кући
.
Али
је
она
не
пусти
испреда
се
,
и
,
између
осталих
ситница
које
се
говоре
међу
девојкама
,
рече
јој
:
—
Синоћ
сам
читала
у
једној
књизи
да
има
створења
која
уђу
у
наш
живот
једног
дана
,
заузму
га
и
помету
;
због
њих
променимо
своје
навике
,
укусе
,
идеје
,
планове
,
потпаднемо
под
њихов
утицај
,
они
постају
наши
саветодавци
,
управљају
нама
и
заповедају
нам
.
Шта
онда
остаје
од
слободне
воље
коју
нам
професори
доказују
толико
?
Вишња
задрхта
инстиктивно
и
не
одговори
ништа
.
Другарице
избише
на
Теразије
.
С
обе
њихове
стране
протезао
се
Београд
,
измешан
од
палата
и
чатрља
.
Једно
јато
сврака
прегонило
се
по
остарелом
кестењу
на
улици
.
ИВ
Те
године
пролеће
је
било
врло
лепо
.
Раштркани
Београд
,
који
се
ломио
преко
три
брда
,
био
је
као
створен
за
поверљиве
састанке
.
Неколико
корака
од
средине
града
,
и
већ
је
човек
улазио
у
споредне
улице
,
непознате
квартове
,
усамљена
места
,
где
се
љубавници
могу
шетати
до
миле
воље
,
а
да
не
буду
изненађени
непријатним
сусретом
,
подозривим
оком
.
Доиста
,
обала
поред
Саве
,
пут
за
Вишњицу
,
самоникле
улице
по
Чубури
,
виделе
су
тада
многи
млади
пар
.
То
су
били
махом
ђаци
са
својим
другарицама
,
радницама
или
газдаричиним
ћеркама
,
млад
свет
који
живи
неопажен
за
школским
клупама
,
а
испуњава
један
велики
део
престонице
.
Њихова
љубав
?
То
је
управо
једна
дуга
шетња
,
испрекидана
часовитим
држањем
под
руку
и
по
којим
пољупцем
...
пољупцем
брзим
,
кратким
,
недовршеним
.
Међу
њима
били
су
и
Вишња
и
Чедомир
.
Преко
зиме
виђали
су
се
овда-онда
код
рођаке
;
кад
су
настали
топли
дани
,
излазили
су
чешће
са
њом
,
па
после
сваког
дана
,
и
најзад
без
ње
.
Како
се
Каја
изгубила
из
њиховог
друштва
?
Откад
су
почели
шетати
сами
?
Нису
знали
рећи
.
То
је
било
свакако
једног
дана
,
кад
је
Чедомир
пратио
,
као
увек
,
Вишњу
од
Кајиног
стана
до
њене
куће
;
он
се
опоменуо
да
је
сутрадан
неки
празник
,
кад
се
нема
школе
,
те
предложио
својој
пријатељици
да
изађу
у
шетњу
негде
даље
него
што
се
то
могло
после
школских
часова
.
Нашли
су
се
у
једној
побочној
улици
у
време
које
су
заказали
.
Од
кућа
су
већ
расле
сенке
,
ипак
је
било
још
рано
,
те
по
улицама
није
било
много
света
.
Кад
је
млада
девојка
угледала
Илића
који
ју
је
већ
чекао
,
наслоњен
на
стуб
једне
лампе
,
пошла
је
брже
и
пријатељски
му
пружила
своју
руку
,
покапану
мастилом
.
Без
речи
,
ударили
су
другим
путем
,
камо
су
их
водили
младост
и
лепо
време
.
Дан
је
био
један
од
оних
жарких
дана
у
сред
пролећа
,
кад
се
око
нас
осећа
оргијање
природе
и
ми
зажелимо
,
с
једним
болним
осећањем
,
да
и
ми
полетимо
безбрижно
као
лептир
,
да
раширимо
своје
срце
као
дрво
своје
олистале
круне
,
да
се
и
ми
страсно
заборавимо
као
чела
на
каквом
цвету
.
Вишња
је
несвесно
пила
миље
из
ваздуха
тога
дана
,
опијала
се
присуством
човека
који
је
ишао
поред
ње
,
слушала
је
радознало
и
жудно
његове
речи
...
речи
школованог
човека
,
које
потсећају
на
књиге
,
одвајају
од
свакидашњих
разговора
и
стварају
романтику
посред
обичности
живота
.
—
Зашто
не
пишете
шта
кад
тако
лепо
говорите
—
рече
му
Вишња
.
—
Ја
бих
то
врло
радо
читала
.
—
Још
је
рано
,
треба
ми
још
рада
,
читања
,
спреме
.
Више
пута
узмем
перо
да
забележим
идеје
које
лутају
кроз
моју
главу
и
изгледају
ми
сјајне
;
кадгод
,
чини
ми
се
,
успем
,
и
тада
осетим
једно
бескрајно
задовољство
које
се
не
да
описати
,
како
каже
чâ
Јанко
Веселиновић
.
У
оваквом
разговору
,
у
дугим
погледима
,
у
нехотичним
додирима
,
били
су
далеко
одмакли
од
града
.
Пред
њима
се
указивао
усамљен
сеоски
друм
,
једна
механа
и
велика
,
пространа
шума
.
Тада
духну
ветар
.
Лишће
у
џбунова
заигра
у
крај
пута
.
Занесени
у
своју
лепоту
,
они
нису
осетили
да
је
нестало
лепог
дана
.
На
земљу
је
била
пала
нека
сенка
,
живот
се
повлачио
,
тице
ћутале
,
а
једноставан
и
таман
облак
ширио
се
све
више
изнад
њихових
глава
.
Па
ипак
,
они
пођоше
напред
.
На
загрејану
руку
или
чело
пала
би
им
која
кишна
капљица
.
Капље
су
биле
чешће
.
На
један
пут
,
ветар
се
претвори
у
вихор
.
Облак
се
провали
.
Из
неба
осу
плаха
киша
,
да
се
за
час
начини
поток
поред
њиних
ногу
.
Они
су
ишли
даље
.
Таман
да
се
спусте
низ
једно
брдо
,
кад
ветар
скиде
Вишњи
шешир
с
главе
и
понесе
га
низа
страну
.
Млади
човек
потрча
за
њим
и
једва
га
ухвати
у
једном
трњаку
.
Кад
се
окренуо
и
пошао
ка
својој
другарици
,
она
је
стајала
сама
у
зраку
пуном
кише
.
Све
је
око
ње
било
сиво
,
тако
сиво
да
се
њена
црвена
блуза
у
тој
прозрачној
сивини
причињавала
као
какав
велики
божур
у
некој
чудној
земљи
гатки
.
Коса
јој
је
падала
заводљиво
преко
лица
.
Ветар
се
играо
са
скутовима
њене
кратке
хаљине
и
откривао
ногу
до
колена
,
ногу
младу
,
а
развијену
,
ногу
танку
,
а
заокругљену
,
извајану
као
од
неког
божанственог
уметника
,
лепу
,
лудо
лепу
,
најлепши
облик
који
је
икад
створен
на
земљи
.
Илић
је
био
спремио
читаво
једно
предавање
о
каузалитету
воље
,
о
спору
између
приврженика
детерминизма
и
присталица
индетерминизма
,
напунио
се
свакојаким
апстракцијама
,
али
,
кад
угледа
своју
другарицу
у
визији
природних
елемената
,
он
се
упита
нехотице
:
„
Нашто
пунити
уши
девојци
тим
страним
речима
кад
је
она
лепа
и
без
њих
,
савршена
без
свега
мога
знања
,
без
појма
да
и
постоје
славни
психолози
?
“
Цело
његово
биће
вукло
га
је
у
том
тренутку
далеко
од
науке
,
тамо
у
ту
сивину
,
ка
његовој
другарици
,
у
њен
заборав
.
Млади
човек
не
поче
свој
говор
о
вољи
,
али
се
не
предаде
ни
привиђењу
који
је
кишни
зрак
правио
од
његове
пријатељице
.
Он
јој
предаде
шешир
врло
учтиво
,
и
рече
хладно
,
готово
опоро
:
—
Хоћемо
ли
да
се
вратимо
?
—
Зашто
?
—
чудила
се
Вишња
.
—
Киша
ће
још
дуго
падати
.
—
Али
и
до
вароши
је
дуго
—
примети
она
.
—
Склонимо
се
негде
,
ако
хоћете
...
под
какво
дрво
,
у
ону
кућу
у
врх
пута
?
---—
Млади
човек
је
и
овде
морао
претрпети
још
једно
расхлађење
.
На
предлог
Вишњин
,
он
се
несвесно
ухвати
за
џеп
.
—
Оно
је
механа
!
—
одговори
полако
.
—
У
толико
боље
.
Још
нисам
никад
била
у
сеоској
механи
.
Илић
није
имао
новаца
;
десило
се
тако
,
глупо
,
остао
је
без
марјаша
,
а
није
мислио
да
ће
му
што
требати
,
па
да
узајми
.
Он
то
призна
,
и
осмејкиваше
се
стидљиво
,
као
да
је
тражио
опроштај
што
је
сиромах
.
Вишња
не
замери
ништа
.
Она
није
знала
за
та
понижења
.
Чак
јој
се
то
свиде
:
изгледало
јој
је
природно
,
младићски
,
ђачки
.
И
доиста
,
ово
их
приближи
.
Она
се
одушевљавала
тој
поверљивости
свога
друга
оним
унутарњим
пламеном
,
који
је
палио
њене
мирне
,
невине
очи
и
који
је
долазио
право
из
срца
.
Тај
пламен
и
срдачност
,
која
је
звонила
у
девојкином
гласу
,
чинили
су
своје
дејство
.
Илић
је
заборављао
незгодни
случај
и
своју
оскудицу
.
И
они
се
вратише
у
варош
још
веселији
него
што
су
пошли
,
трчећи
,
прескачући
баре
,
говорећи
задихано
,
мешајући
у
говору
час
ти
,
час
ви
,
и
,
кад
дођоше
до
њене
куће
,
раставише
се
као
стари
пријатељи
.
Од
тог
доба
звали
су
се
по
имену
,
задржавали
дуже
руку
у
руци
.
Време
им
је
пролазило
у
чекању
једно
другог
,
у
састанцима
по
угловима
од
улица
,
у
претераним
шетњама
и
разговорима
о
овом
или
оном
питању
науке
или
политике
.
Чедомир
је
остајао
слободњак
у
свему
.
С
тим
уверењем
,
које
се
граничило
с
анархизмом
,
решавао
је
сваки
проблем
.
—
Шта
то
мари
нешто
мало
правде
у
друштвеној
конституцији
—
говорио
је
—
пошто
никаква
комбинација
неће
уништити
закон
борбе
који
гноји
земљу
својим
жртвама
?
...
Шта
то
мари
нешто
мало
грешака
у
Науци
,
пошто
ми
стојимо
још
далеко
од
истине
,
пошто
васељенска
загонетка
измиче
нашем
схватању
,
пошто
нико
не
зна
да
нас
ослободи
потреба
наше
природе
?
Вишња
је
слушала
ове
речи
,
које
су
се
чудно
поклапале
с
оним
нечим
новим
што
јој
је
надирало
у
душу
.
Она
их
је
памтила
све
,
и
несвесно
упоређивала
са
оним
што
су
јој
у
школи
предавали
.
Кад
је
била
поред
Чедомира
,
она
му
је
потпуно
одобравала
,
потписивала
свако
његово
мишљење
,
била
присталица
његових
убеђења
без
резерве
.
Тешко
ономе
који
би
се
у
том
часу
бацио
љагом
на
свемоћ
слободе
и
њене
заточнике
.
Она
је
била
кадра
да
скочи
на
дрског
човека
,
као
мачка
.
Али
кад
би
се
растали
,
она
је
претресала
у
мислима
дуго
што
јој
је
Илић
говорио
.
Није
јој
тада
измицало
да
он
оскудева
понекад
у
јаким
аргументима
,
да
су
његови
закључци
често
вештачке
дедукције
,
па
и
софизми
,
а
,
с
времена
на
време
,
упада
у
противуречности
.
Она
се
питала
још
,
што
и
они
који
су
старији
од
њега
,
они
од
којих
зависи
ток
државе
и
друштвеног
живота
,
не
усвоје
Чедино
мишљење
?
У
њој
се
бунио
остатак
старе
душе
,
бунила
се
сва
њена
ранија
наивност
против
извесних
крајности
Илићевог
схватања
ствари
.
—
Докле
иде
та
свемоћна
слобода
?
—
питала
ју
је
савест
,
једна
савест
коју
је
патријархална
кућа
образовала
по
типу
беспрекорне
врлине
,
испунила
поукама
и
забранама
.
—
Је
ли
слобода
допустити
оно
што
је
недопуштено
,
укинути
везе
између
оца
и
сина
,
мајке
и
кћери
,
учитеља
и
ђака
?
Ја
чујем
само
право
...
право
,
а
где
је
реч
дужност
?
Говори
се
само
о
сељаку
.
Али
он
није
све
у
земљи
;
није
само
њему
положај
тежак
;
сваки
сталеж
има
своје
муке
.
И
онда
,
Вишња
није
волела
много
прост
народ
.
У
њему
је
познавала
много
дивљих
,
рђавих
,
лукавих
,
ружних
људи
.
—
Поред
пука
постоји
отаџбина
—
говорило
је
нешто
у
њој
.
—
Зашто
онда
избегавати
ту
реч
која
је
тако
тесно
везана
за
нас
,
везана
везом
најмилијег
човека
на
земљи
,
оца
нашег
?
Вишња
,
лака
словенска
природа
,
давала
се
уверити
и
овом
половином
своје
душе
,
и
обећавала
себи
да
неће
мрзети
девојачку
школу
и
да
ће
пред
Чедомиром
прокритиковати
његове
идеје
.
Прво
је
одржала
.
Нико
у
школи
није
могао
опазити
код
ње
какву
промену
или
ваншколску
мисао
.
Марљиво
је
радила
,
чекала
стрпљиво
крај
школске
године
и
спремала
се
за
последње
испите
.
Али
никад
не
поведе
разговора
пред
Чедомиром
о
својим
сумњама
.
Чим
би
га
видела
,
осећала
се
пред
њим
разоружана
.
Он
је
знао
толико
ствари
,
прочитао
толико
књига
,
сипао
стране
речи
као
лавину
!
Она
није
умела
тако
говорити
,
наћи
у
тренутку
реч
која
јој
је
требала
.
Кад
је
давала
своја
мишљења
,
реченице
су
јој
остајале
недовршене
,
није
се
могла
сетити
