...-
И
да
вас
се
до
гроба
сећам
!
-
допуни
га
Зорка
гласом
који
је
прелазио
у
јеткост
.
То
не
смете
Милоша
.
Он
оста
учтив
до
краја
.
Зорка
се
брзо
покаја
за
своју
јеткост
,
која
није
била
црта
у
њеном
карактеру
.
-
Право
да
вам
кажем
,
-
рече
она
,
-
ја
нисам
научила
у
животу
ни
на
толико
племенитости
колико
ми
ви
указујете
.
Од
мене
су
тражили
само
обавезе
.
Нико
није
помишљао
да
и
ја
имам
неко
право
,
право
да
живим
као
и
други
свет
.
Због
тога
сам
остала
девојка
.
Зар
се
и
ја
нисам
могла
удати
као
што
су
урадиле
многе
друге
,
чак
и
оне
горе
од
мене
?
Кремић
се
трже
и
од
саме
речи
која
је
спомињала
брак
,
и
рече
после
дужег
размишљања
:
-
И
ви
ћете
се
удати
,
Зорка
;
нема
сумње
.
-
Не
,
господин
-
Кремићу
.
Кад
то
нисам
досад
урадила
,
нећу
ни
отсад
кад
ми
је
тридесет
година
,
то
је
сигурно
.
Ја
ћу
остати
поред
мајке
,
да
је
негујем
,
да
јој
заслађујем
старе
дане
,
и
да
једног
дана
заклопим
њене
очи
.
-
А
тада
?
-
Боже
мој
,
има
толико
ствари
на
свету
где
човек
има
утрошити
своје
слободно
време
на
добро
!
-
И
ви
не
допуштате
никако
претпоставку
каквог
догађаја
који
ће
изменити
вашу
судбину
?
-
На
боље
?
...
Не
.
Ту
наста
један
мучна
пауза
.
У
даљини
се
видело
како
се
грле
Љубица
и
Драгутин
.
Једна
патка
брљала
се
у
јарку
крај
пута
.
Кремић
хтеде
нешто
рећи
,
али
све
његово
биће
беше
заузето
изненадним
привиђењем
основне
разлике
између
његовог
и
Зоркиног
бића
.
Док
је
он
у
свом
добру
видео
добро
целог
света
и
говорио
:
"
Нека
се
свако
труди
да
му
буде
добро
,
па
ће
бити
добро
целом
свету
!
"
,
дотле
се
Зорка
одрицала
света
,
давала
другоме
све
,
своје
уживање
,
своје
право
и
младост
,
садашњицу
и
будућност
,
не
питајући
се
како
ће
њој
бити
.
И
да
би
учинио
ма
шта
за
њу
,
да
би
јој
дао
колико
толико
задовољстава
,
да
се
не
би
извукао
тако
кукавички
и
саможиво
,
газећи
преко
срца
једне
слабе
жене
,
Кремић
учини
вечиту
погрешку
која
се
чини
у
његовим
годинама
,
покушавајући
да
између
себе
и
своје
драгане
постави
однос
једног
голог
задовољства
.
Он
је
био
још
у
добу
живота
кад
се
без
великог
предомишљања
одрицало
постојање
Бога
,
дизао
култ
природним
наукама
,
веровало
у
слободну
љубав
и
кад
се
замишљало
да
је
и
код
сваког
другог
бића
сензуална
потреба
прека
и
примамљива
.
-
Ја
не
осећам
никакву
потребу
,
-
одговарала
му
је
Зорка
,
просто
и
кратко
.
-
За
мене
саму
,
спомен
на
мој
пад
је
једна
загонетка
.
Али
,
те
искрене
и
просте
речи
не
убедише
неискусног
песника
,
и
он
је
наваљивао
све
даље
:
-
Па
добро
,
нека
тако
буде
.
Ми
ћемо
заборавити
шта
се
између
нас
десило
...
Али
,
шта
нам
смета
да
се
познајемо
,
да
излазимо
овако
у
шетњу
...
-
Не
,
не
,
Милошу
.
Ове
шетње
су
нас
и
навеле
на
зло
.
Не
водите
ме
више
кривим
путевима
.
Ја
нисам
рођена
за
њих
.
Ја
то
осећам
.
На
њима
се
треба
крити
,
варати
,
лагати
.
Ја
то
не
умем
и
не
могу
.
Већ
сам
неколико
пута
хтела
да
све
признам
мајци
.
-
Али
,
Зорка
,
имајте
милости
и
према
мени
...
Добро
,
ускратите
ми
пољупце
.
Ах
,
ти
дуги
,
дубоки
и
слатки
пољупци
!
...
Ја
их
се
одричем
.
Али
ми
не
забрањујте
да
сам
близу
вас
.
Ја
сам
се
навикао
да
мислим
на
вас
.
Има
неколико
недеља
како
сам
ваш
.
Ви
сте
прва
жена
којој
сам
ја
дао
цело
своје
срце
.
Зорка
уздахну
,
а
Милош
продужи
болно
и
поверљиво
:
-
Ви
ме
уверавате
да
овај
живот
вреди
оних
мука
које
се
за
њега
подносе
.
Без
вас
,
он
ће
бити
пуст
,
очајно
празан
као
што
је
раније
био
.
Ви
ми
откривате
у
свету
оно
што
сам
само
у
својим
стиховима
замишљао
.
Ја
понављам
ваше
име
кад
сам
сам
,
и
говорим
вашем
спектру
кад
се
с
вама
не
могу
да
састанем
.
-
Ох
,
не
говорите
ми
тако
...
Ружите
ме
,
назовите
ме
последњом
женом
,
презирите
ме
и
мрзите
,
али
ми
помогните
да
се
вратим
тамо
где
сам
била
пре
него
што
сте
ме
познали
.
И
њих
двоје
приближише
се
једно
другом
,
једним
светитељским
покретом
,
и
наставише
свој
пут
,
руку
под
руку
,
као
два
рањеника
,
који
се
ослањају
један
на
другог
и
вуку
се
преко
поља
пуног
смрти
,
рана
и
крви
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
.
СТАРИ
ПУТ
.
Између
Зорке
и
Милоша
био
се
утврдио
прећутан
уговор
да
излазе
у
шетњу
,
заједно
с
Драгутином
и
Љубицом
,
али
да
не
иду
на
Дунав
и
не
говоре
о
љубави
.
Од
свега
онога
што
је
било
између
њих
вратило
се
само
нежно
држање
испод
руке
и
тикање
у
говору
кад
су
насамо
.
Милошу
је
то
било
довољно
.
Готово
физичка
пријатност
обузимала
би
га
кад
би
осетио
лаки
додир
њене
блузе
.
Он
се
губио
у
тој
сласти
,
гледајући
тако
изблиза
њене
мирне
и
дубоке
очи
,
и
о
најбаналнијим
стварима
говорио
у
екстази
,
у
пијанству
,
где
се
мисли
не
довршавају
,
а
речи
не
умеју
да
се
нађу
.
Није
био
навикнуо
ни
на
толике
нежности
од
стране
девојака
које
је
познавао
и
волео
.
Одрастао
у
кући
без
сестара
,
у
гимназији
без
другарица
,
на
правном
факултету
такође
без
другарица
,
у
јевтиним
самачким
собицама
где
су
газдарице
маторе
и
ружне
,
без
довољно
новаца
да
се
баци
у
свет
моде
,
цвећа
и
поклона
,
он
је
био
провео
младост
избегавајући
женско
друштво
и
волећи
девојку
која
га
не
познаје
или
је
ван
Београда
.
Окрећући
се
и
гледајући
за
собом
,
њему
је
садашња
срећа
изгледала
врло
велика
,
а
девојка
која
ју
је
чинила
-
она
замишљена
жена
коју
је
тражио
.
Стога
се
он
и
предавао
сав
овој
бледоликој
девојци
,
на
којој
је
већ
време
остављало
свој
траг
,
и
трудио
се
да
је
ничим
не
увреди
.
Једног
априлског
поподнева
,
благог
као
купатило
,
не
знајући
ни
сами
како
,
они
попустише
без
речи
Љубици
и
спустише
се
старим
познатим
путем
који
је
водио
поред
Општинске
Баште
на
Јалију
.
Сниске
јеврејске
куће
,
које
су
с
источне
стране
рубиле
ово
градско
поље
,
изгледале
су
још
ниже
у
светлости
сунца
које
се
клонило
западу
.
Црна
градска
платна
,
која
су
се
,
и
у
рушевинама
,
ругала
тим
становима
ситног
поколења
,
падала
су
у
сенку
,
тупу
и
влажну
.
Три
војника
су
јурила
једног
коња
да
га
утерају
у
град
.
Милош
и
Зорка
били
су
оставили
за
собом
Драгутина
и
Љубицу
,
и
посматрали
како
се
коњ
узинатио
:
таман
дође
до
капије
,
и
војници
се
зауставе
,
срећни
што
могу
да
предахну
,
а
коњ
клисне
пред
њих
и
разигра
се
по
пољани
.
Зорка
се
уплаши
да
коњ
не
удари
на
њих
двоје
те
заста
,
али
овај
оде
далеко
,
начини
један
полукруг
,
као
да
је
у
манежу
,
прескочи
железничку
пругу
,
у
галопу
заобиђе
први
градски
бедем
,
па
онда
удари
све
обалом
и
замаче
у
Доњи
Град
на
сасвим
другу
капију
.
Кад
се
коњ
изгуби
,
ово
двоје
се
погледаше
и
насмејаше
.
Они
су
били
устрчали
на
један
шанац
,
у
коме
се
било
задржало
нешто
воде
од
последње
кише
.
Неколико
водених
буба
јурило
се
изнад
ове
баре
.
Сунчеви
зраци
падали
су
косо
на
воду
,
те
је
претварали
у
велико
,
масивно
огледало
.
На
бари
се
огледало
цело
високо
небо
са
свим
својим
облачићима
,
те
се
чинило
као
да
се
цео
један
свет
крије
испод
воде
.
Зорка
је
посматрала
ове
тајанствене
облаке
који
су
пливали
доле
у
дубини
воде
.
У
том
и
Милош
обрати
пажњу
на
бару
и
угледа
у
њој
Зоркин
лик
.
Њихови
погледи
укрстише
се
,
тако
кроз
воду
,
и
обоје
се
насмешише
детињски
,
гледајући
једно
друго
положено
у
води
.
-
Шта
ти
мислиш
о
себи
,
Милошу
?
-
упита
Зорка
,
посматрајући
га
непрестано
тако
у
води
.
Јеси
ли
леп
?
-
Не
!
-
одговори
Милош
.
-
Лепушкаст
?
-
Не
...
не
,
ни
то
!
-
Мало
си
се
поразмислио
док
си
то
рекао
,
-
заједљиво
му
одврати
Зорка
.
-
А
ружан
?
-
Право
да
ти
кажем
...
то
зависи
...
-
Како
?
-
Истину
ти
кажем
...
Има
тренутака
кад
ми
се
чини
да
сам
врло
ружан
.
Тада
ми
је
донекле
криво
на
себе
,
али
брзо
одмахнем
руком
и
рекнем
:
"
Шта
ја
ту
могу
!
Нисам
жена
!
"
Али
,
понекад
,
кад
је
лепо
време
и
кад
сам
испаван
,
учини
ми
се
у
огледалу
...
кратко
речено
,
ја
се
тада
себи
допадам
!
Зорка
прште
у
смех
,
и
,
још
се
смејући
,
запита
:
-
А
јеси
ли
волео
?
-
То
ти
је
тешко
рећи
...
Строго
узевши
:
нисам
никако
;
иначе
:
много
.
Али
је
све
то
била
само
поезија
,
магла
,
дим
.
И
мени
се
чини
да
први
пут
сад
кад
...
-
Шта
сте
застали
?
...
Хајдете
напред
!
-
чуше
се
гласови
другог
пара
,
и
Драгутин
се
приближи
са
Љубицом
.
Љубица
се
била
сва
зајапурила
,
да
је
ватра
била
из
њених
пуних
образа
као
јабука
,
и
црних
очију
које
су
сијале
.
Драгутин
је
,
напротив
,
био
блед
као
земља
;
ниједне
капи
није
било
у
његовом
лицу
,
а
поглед
му
је
лутао
унезверено
и
уплашено
.
-
Нама
је
добро
и
овде
,
-
одговори
им
Зорка
и
пропусти
их
.
Милош
је
узе
испод
руке
и
несвесно
поведе
за
Љубицом
,
која
је
била
обухватила
Драгутина
око
паса
и
трчала
с
њим
кроз
поље
.
-
А
сад
кад
?
...
упита
Зорка
свога
драгана
,
руменећи
се
од
радозналости
и
нестрпљења
.
-
Драгутин
ме
прекину
,
-
одговори
Кремић
.
-
Био
сам
нашао
један
тачан
израз
...
Хајдемо
на
наш
чамац
,
па
ћу
ти
рећи
.
Изврнути
чамац
трулио
је
на
свом
месту
,
заривен
целим
кљуном
у
песак
.
Они
седоше
једно
до
другог
.
Милош
узе
Зоркину
руку
у
своју
,
и
,
играјући
се
њоме
,
тражио
је
по
мислима
шта
је
хтео
рећи
.
После
оног
тешког
утиска
који
је
Зоркин
пад
оставио
на
њу
,
Кремић
се
био
заклео
да
ничим
не
злоупотреби
њено
поверење
.
Али
је
Милош
био
чиста
словенска
природа
,
код
које
се
утисци
примају
лако
,
и
где
нови
утисак
потискује
старе
.
Он
је
и
сад
понављао
речи
:
-
Не
,
не
,
ја
је
нећу
злоупотребити
.
Али
је
његова
душа
,
умиљата
и
покретљива
,
већ
дрхтала
пред
нечим
новим
и
противила
се
да
се
покори
његовој
вољи
.
Седећи
тако
на
чамцу
и
окренути
западу
,
Милош
и
Зорка
бише
обузети
величанственим
призором
сунца
које
је
,
у
илуминацији
целе
природе
,
театрално
залазило
за
земунско
брдо
.
Исток
је
био
утопљен
у
језеро
плаветне
боје
,
која
се
разливала
ка
западу
и
постајала
све
отворенија
док
се
није
претворила
у
млеко
од
растопљеног
никла
.
Запад
се
био
запалио
на
целој
својој
дужини
и
увис
пуштао
црвено
прамење
,
које
се
разлетало
до
половине
неба
.
Ова
црвена
светлост
сунчевих
зракова
правила
је
у
белини
,
што
је
са
истока
долазила
,
чаробне
обале
,
предгорја
и
острва
.
Блистав
и
снажан
стуб
дијамантске
светлости
спуштао
се
од
сунца
,
које
је
седало
,
у
Дунав
и
брчкао
се
по
зеленој
води
.
Сунце
је
изгледало
као
да
се
за
тренутак
зауставило
у
ходу
и
топлим
поздравом
грлило
целу
земљу
.
И
све
на
земљи
заћутало
је
ослушкујући
овај
поздрав
,
да
се
наједанпут
прене
,
кад
сунце
поново
почне
да
тоне
и
залази
.
Белина
,
која
се
насред
неба
грлила
са
црвеном
ватром
сунчевих
зракова
,
отимала
се
од
ње
и
хитала
западу
.
За
њом
је
хитао
исток
,
пун
плаветнила
и
ноћи
.
Дунав
се
отресао
од
игре
боја
и
,
разбацајући
се
,
гледао
је
чежњиво
за
сунцем
.
Тице
су
поново
певале
,
жабе
крекетале
,
дрвеће
се
кретало
,
и
цела
природа
поздрављала
је
свечан
одлазак
цара
неба
,
земље
и
мора
.
-
А
сад
кад
?
...
-
питала
је
упорно
Зорка
.
Засењених
очију
од
сунца
,
Милош
је
погледа
.
Њено
лице
сијало
је
у
руменилу
последњих
зракова
дневне
светлости
.
Ветар
је
пиркао
с
Дунава
,
играо
се
са
њеном
косом
и
украсима
на
њеној
блузи
.
Њена
нога
прелазила
је
њену
сукњу
,
и
у
плиткој
ципелици
наслоњеној
на
један
камен
,
видело
се
парче
једне
црне
чарапе
.
Кремић
је
узалуд
обраћао
свој
поглед
устрану
и
по
памети
тражио
шта
је
хтео
да
каже
,
али
се
његов
поглед
приковао
за
бледолику
девојку
.
Он
ју
је
видео
,
њу
и
њену
чарапу
од
свиле
,
пред
собом
,
на
Дунаву
,
у
ваздуху
,
у
оним
црвеним
пегама
које
сунце
оставља
када
се
дуго
у
њега
гледа
.
-
Да
,
ја
сам
волео
много
,
-
одговори
Милош
.
-
Али
си
ти
избрисала
све
те
спомене
.
Ја
могу
само
тебе
волети
.
И
сад
ми
се
чини
да
све
што
се
десило
пре
тебе
био
је
само
један
сан
.
Ти
си
убила
све
оне
које
сам
волео
...
Оне
су
биле
само
сунце
које
се
једанпут
појави
,
а
после
зађе
занавек
.
А
ти
си
ово
сунце
...
ево
ово
које
овако
лепо
залази
,
које
ће
се
сутра
родити
и
које
ће
тако
вечито
сијати
...
Млади
песник
хтеде
још
нешто
рећи
,
али
му
мисао
опет
измаче
.
Он
се
,
без
речи
,
наже
на
љубљено
створење
и
притиште
јој
најпре
један
,
па
онда
други
,
и
затим
трећи
и
...
безброј
пољубаца
.
Зорка
се
отимала
и
правила
их
још
слађим
,
те
пољупце
...
тако
прекинуте
,
недовршене
и
помешане
са
мирисом
врба
.
Али
је
њена
чар
превазилазила
њену
снагу
.
Око
ње
је
било
све
лепо
,
те
је
правило
још
лепшом
.
Дунав
је
био
тајанствен
као
њене
очи
,
природа
млака
као
њена
душа
а
таласи
узбуркани
као
њене
груди
.
Милош
је
био
наизменце
снажан
и
мек
,
јуначан
и
нежан
.
Та
тајанствена
природа
прилазила
му
је
у
помоћ
и
правила
га
непобедним
.
-
Милошу
...
остави
ме
,
не
вечерас
,
не
на
овом
месту
...
Сунце
је
било
зашло
за
брдо
.
Још
је
само
,
са
великим
напором
,
истеривало
последње
зраке
,
дајући
небу
,
више
себе
,
коралну
боју
.
У
природи
је
настајао
дубок
мир
.
Силуете
врба
повијале
се
према
ветру
и
расле
све
више
.
Са
истока
је
долазила
ноћ
,
брза
као
киша
,
и
мрак
падао
нагло
као
у
свим
пределима
са
пространим
видиком
.
Два
заљубљена
створа
гледали
су
се
очи
у
очи
.
Њихове
душе
,
које
су
дрхтале
под
једним
дубоким
осећајем
,
и
њихова
срца
,
која
су
куцала
неком
неисказаном
нежношћу
,
зграби
,
ухвати
,
подјарми
ова
величина
ноћи
која
је
наступала
,
овај
дубоки
мир
којима
су
дисале
све
ствари
око
њих
,
на
обали
поред
које
је
текла
огромна
вода
,
црна
као
та
ноћ
,
и
у
хладу
градских
зидина
које
су
виделе
толика
столећа
.
Гледајући
се
очи
у
очи
,
под
утиском
све
ове
лепоте
,
ове
величине
ствари
и
племените
мирноће
у
свој
овој
природи
,
тако
великој
и
тако
видљивој
,
они
осетише
да
се
њихове
душе
ослобођавају
окова
људске
пролазности
;
они
осетише
да
њихова
срца
прекидају
све
вештачке
везе
и
да
се
у
дубини
њихових
бића
развија
,
наваљује
и
осваја
нешто
ново
што
се
измиче
њиховој
власти
;
они
осетише
да
им
је
одсад
немогућно
лагати
и
бранити
се
.
Нека
неодређена
нежност
привлачила
их
је
једно
другом
.
Изненадна
блискост
уклањала
је
између
њих
осећај
стида
.
И
у
њима
је
бујала
тајанствена
сила
,
мрачна
и
немирна
,
налик
на
таласе
ове
простране
реке
који
су
запљускивали
обалу
и
пуцали
као
пољубац
.
Сваки
напор
постајао
је
узалудан
,
свака
реч
излишна
.
Два
уздрхтала
тела
прибише
се
једно
уз
друго
и
онесвестише
се
у
загрљају
.
Када
је
Зорка
отворила
очи
,
више
ње
је
стајало
високо
и
бескрајно
небо
,
по
којем
се
палиле
звезде
,
једна
по
једна
,
и
у
природи
је
шумила
тајанствена
херувика
ноћи
.
ДЕО
ДРУГИ
Љубав
има
златна
пера
.
Златан
је
и
плам
ким
све
ужиже
,
Златним
крилима
она
тјера
и
бјегућа
срца
стиже
.
Златни
пути
,
златна
врата
,
златни
кључи
ње
су
двора
,
платном
веже
она
од
злата
себи
и
другом
очи
озгора
.
ИВАН
ГУНДУЛИЋ
.
ГЛАВА
ПРВА
БАНКРОТИ
Наш
Универзитет
,
широм
отворен
свима
редовима
народа
,
био
је
увек
верна
слика
нашег
друштва
.
У
његовим
уским
скамијама
седео
је
син
простог
сељака
до
сина
државног
саветника
;
на
његовим
катедрама
држао
је
предавање
син
какве
шваље
после
човека
чија
је
породица
заузимала
најугледније
место
у
београдском
друштву
;
жеље
и
идеали
простог
пука
и
намере
обазривих
државника
наилазиле
су
пуног
одјека
у
овој
троспратној
старинској
згради
.
Наша
одушевљења
и
наша
малаксалост
,
љубави
и
мржње
,
великодушности
и
пакости
,
предузимљивост
и
ситничарење
,
све
наше
добре
и
рђаве
стране
огледале
су
се
на
Универзитету
,
у
студентским
друштвима
,
у
њиховом
јавном
и
приватном
раду
.
Генерација
којој
је
припадао
Милош
Кремић
била
је
јака
и
радила
много
.
Поцепани
на
више
клубова
,
млади
чланови
тога
нараштаја
трудили
су
се
да
испадну
што
бољи
,
што
јачи
и
светлији
.
Стога
се
њихови
састанци
у
Побратимству
били
чести
,
дуги
и
бурни
.
Свако
је
хтео
да
одбрани
своје
мишљење
и
натури
га
другом
.
Држане
су
дуге
беседе
,
позивани
су
у
помоћ
Карл
Маркс
и
Кнез
Михаило
,
упадано
је
у
реч
,
протурала
се
сумњичења
,
и
често
пута
правили
се
испади
жучни
,
неоправдани
и
увредљиви
.
Али
,
при
крају
студија
,
ови
младићи
почеше
да
више
отварају
очи
,
да
подвргавају
критици
и
своје
сопствене
идеале
,
да
се
хладе
и
хитају
да
што
пре
сврше
школу
и
добију
своје
парче
хлеба
.
И
пре
него
што
добише
дипломе
,
ови
младићи
,
један
по
један
,
због
овога
или
онога
разлога
,
у
овој
или
оној
прилици
,
одрекоше
се
својих
убеђења
,
извршише
банкротство
својих
идеала
.
Оне
разнолике
групе
ових
људи
,
тако
љуто
завађене
између
себе
,
пропадоше
као
да
нису
ни
постојале
,
а
младићи
који
осташе
у
Београду
после
ових
интимних
катастрофа
тражаху
један
другог
као
бродоломници
.
Ту
,
на
прекрету
,
пре
него
што
су
изгубили
сваку
везу
са
школом
,
а
још
сасвим
не
ступивши
у
колосек
службе
и
грађанског
живота
,
они
су
сви
осећали
један
исти
бол
,
бол
што
су
се
одрекли
онога
за
што
би
јуче
главу
положили
.
Непримећено
,
они
би
добивали
исте
прохтеве
:
за
финију
цигару
,
бољи
ручак
,
и
отменији
лока
.
И
као
људи
који
пате
једну
исту
болест
,
они
су
се
тражили
,
заборављали
на
раније
увреде
и
волели
се
.
Неколико
од
ових
младих
банкрота
,
који
су
се
још
задржавали
у
Београду
и
жудели
за
каквим
удобним
чиновничким
местом
,
долазили
су
стално
у
Москву
после
вечере
.
Њихов
сто
се
налазио
за
самим
вратима
,
како
се
уђе
у
кафану
на
главни
улаз
.
Ово
место
изабрао
је
Стојан
Бурмаз
,
адвокатски
приправник
,
човек
који
је
носио
дугу
браду
и
некад
мислио
за
себе
да
је
други
Робеспјер
.
Кад
је
први
пут
ушао
у
велику
београдску
кафану
,
имао
је
поцепане
ципеле
,
те
је
сео
у
буџак
,
бојећи
се
да
га
келнери
не
избаце
напоље
.
Остало
друштво
седело
је
за
овим
столом
у
почетку
за
љубав
Стојана
,
а
после
што
их
је
мрзело
мењати
и
тражити
шта
друго
.
Они
су
се
навикли
на
келнера
који
их
је
служио
,
а
овај
на
њих
.
Келнер
,
уфитиљених
бркова
и
неиспаваних
очију
,
мешао
се
у
њихов
разговор
,
питао
их
за
објашњење
какве
новости
коју
су
новине
криле
,
био
задовољан
са
мало
бакшиша
и
доносио
им
увек
воде
.
Иако
им
није
било
остало
готово
ништа
од
ранијих
убеђења
,
те
су
тако
били
сви
изједначени
у
погледима
на
свет
,
живот
,
друштво
,
државу
и
народ
,
ови
млади
људи
нису
то
један
другом
признавали
,
те
су
и
даље
остајали
један
за
другог
:
радикал
или
консервативац
,
националац
или
југословен
,
социјалиста
или
анархиста
.
Да
би
се
сложили
,
ретко
су
кад
озбиљно
говорили
о
каквом
предмету
,
већ
су
све
обртали
на
шалу
.
Никоме
се
није
гледало
на
образ
.
Доброј
пошалици
се
опраштало
све
.
Свирепо
се
исмевале
урођене
или
стечене
особине
,
црте
на
лицу
,
телесни
недостаци
,
понашање
,
спрема
,
памет
,
својта
и
љубав
.
Сваки
члан
је
имао
свој
надимак
:
Кремића
су
звали
Витезом
тужна
лица
,
Ранковића
Кренкебилом
према
јунаку
једне
приче
коју
је
овај
превео
,
Васића
Како-Да-Кажем
,
а
Бурмаза
Како-Си-
Госпоја
,
како
је
овај
ословио
једну
високу
београдску
даму
пружајући
јој
своју
руку
разапету
као
рипиду
.
Преко
дана
,
сваки
напосе
лупао
је
главом
да
измисли
шта
ново
чему
би
се
довече
смејали
.
Тако
је
Васић
пронашао
да
вентилатор
у
Москви
личи
на
весла
.
Стојан
Бурмаз
је
изнео
чикарму
напредњаку
,
да
је
куварица
његовог
оца
,
кад
је
прочитала
девизу
анархистовог
листа
:
"
Ни
Бога
,
ни
господара
,
ни
републику
,
ни
монархију
,
"
узвикнула
:
-
Ју
,
однео
га
шинтер
,
и
то
полиција
још
трпи
!
Ови
људи
,
који
су
у
Москви
пили
бечки
меланж
,
силазили
су
око
поноћи
у
маћедонску
улицу
на
бурек
,
а
ако
су
били
при
новцу
,
после
бурека
прелазили
су
у
једну
од
оних
ноћних
кафаница
у
истој
улици
којих
нестаје
све
више
под
немилосрдном
руком
регулације
.
Ту
се
започињало
са
десет
ћевапчића
и
литром
белог
смедеревског
вина
,
па
се
после
завршавало
певањем
цигана
,
разбијањем
чаша
и
вожњом
на
фијакеру
,
како
се
завршују
сва
наша
весеља
.
Кремић
је
био
редован
члан
овог
стола
.
Пио
је
меланже
,
јео
бурек
,
измишљао
свирепе
пошалице
и
заборављао
на
крвава
разочарења
која
је
доживео
у
политици
на
Универзитету
.
Али
,
откако
се
упознао
са
Зорком
,
осећао
је
све
више
празнину
ових
седељки
,
суровост
шала
и
лудо
траћење
времена
.
Већ
су
се
иначе
духови
исцрпљивали
и
постајали
досадни
.
Тако
једне
вечери
нико
није
био
ништа
ново
донео
.
Сви
су
ћутали
очију
упртих
у
унутрашњост
кафане
.
На
високом
плафону
обртало
се
весло
.
За
осталим
столовима
седело
је
разнолико
друштво
:
једна
отмена
београдска
фамилија
цинцарског
порекла
,
неколико
новинара
,
гимназиски
професори
,
два
официра
који
су
имали
страст
да
се
мешају
у
грађанске
ствари
,
и
један
катихета
,
тазе
из
Русије
.
Кривоног
цал-келнер
,
са
завученом
руком
у
јанџик
на
леђима
,
посматрао
се
у
великом
кафанском
огледалу
и
дивио
се
сам
себи
.
-Погледајте
за
овај
сто
до
првог
стуба
,
-
обрати
пажњу
друштва
анархиста
,
дугачак
човек
,
сува
лица
и
са
златним
цвикером
на
челу
,
славан
у
друштву
што
је
једанпут
поставио
тачну
разлику
између
пекмеза
и
сулца
.
Видите
,
мајка
и
ћерка
,
не
зна
се
која
је
од
које
лепше
обучена
,
а
имају
само
једну
џепну
мараму
.
-
Ено
,
-
додаде
други
,
-
мајка
се
убрисала
па
мараму
додаје
ћерци
испод
стола
!
Вицеви
почеше
падати
на
ове
две
жене
,
које
су
биле
из
једне
од
оних
београдских
чиновничких
кућа
где
се
помињу
само
непозната
имена
,
причају
се
безначајни
догађаји
са
важношћу
,
потцењује
се
све
што
је
за
једну
периодску
повишицу
ниже
и
чији
чланови
сматрају
себе
за
центар
света
.
-
Шта
ли
тек
чека
оног
блесана
што
седи
поред
њих
,
ако
га
улове
за
мужа
!
-
прогунђа
Стојан
Бурмаз
у
своју
браду
,
једино
што
му
је
још
остало
од
старе
демагогије
.
-
А
што
?
Можда
је
жена
заборавила
да
понесе
мараму
од
куће
,
-
примети
Ранковић
,
као
увек
пресецајући
својом
примедбом
свако
одушевљење
.
-
Ваљда
они
имају
да
мисле
...
како
да
кажем
...
на
дипломски
испит
,
-
одговори
Васић
Драгутину
.
-
Карактеристично
је
то
додавање
испод
стола
,
то
рачунање
на
превару
.
-
Баш
и
да
је
заборавила
...
шта
мари
извинити
се
и
затражити
мараму
слободно
и
отворено
?
Заборав
се
даје
опростити
,
али
превара
...
-
Само
нека
свет
не
види
,
па
је
онда
слободно
све
.
-
Наше
жене
су
такве
...
-
Не
баш
све
,
-
упаде
опет
Ранковић
.
-
Разуме
се
,
не
све
,
има
изузетака
,
али
је
већина
таква
.
Свет
је
њихов
морал
,
њихова
свест
,
њихов
рај
и
пакао
.
-
Погледајте
само
наше
другарице
!
...
Кажи
има
само
да
хоћеш
да
се
жениш
,
па
ће
скидати
звезде
да
те
увере
у
своју
љубав
.
Разговор
пређе
на
жене
.
Већина
ових
људи
,
тако
младих
,
тек
ступили
у
живот
,
нападали
су
на
жене
,
на
жену
уопште
,
чак
и
на
идеал
жене
,
и
говорили
да
се
никад
неће
оженити
.
Један
мали
број
од
њих
,
махом
песници
,
бранили
су
жену
и
сматрали
живот
вез
вољене
жене
за
узалудан
.
-
Ми
смо
криви
,
-
говорио
је
Богдан
.
-
Ми
немамо
...
како
да
кажем
...
куражи
.
Ми
смо
егоисти
.
Дон
Жуан
је
створио
жалостан
преседан
.
Треба
жену
заслужити
...
како
да
кажем
:
треба
је
усрећити
.
И
ми
смо
кукавице
.
Ми
се
бојимо
да
усрећимо
...
како
да
кажем
,
једну
жену
,
а
није
нас
стид
да
унесрећимо
педесет
...
-
Море
,
каквих
педесет
!
-
подсмехну
се
неко
.
-
Ја
их
толико
и
не
познајем
,
-
прогунђа
Бурмаз
у
своју
браду
.
-
Људи
нашег
света
су
готово
сви
свирепо
сами
.
Кажи
ми
једног
од
нас
,
једног
од
јавних
радника
...
Љубав
,
поверење
,
солидарност
су
привилегије
простог
света
.
Васић
не
смеде
продужити
полемику
са
Стојаном
,
добрим
беседником
и
досетљивим
духом
,
него
га
запита
:
-
Имаш
једну
цигарету
...
како
да
кажем
?
-
Кад
ћеш
ти
то
ш
претворити
у
м
?
-
одговори
му
Бурмаз
и
пружи
му
табакеру
.
-
Васић
није
био
још
добро
ни
извадио
цигарету
,
кад
се
анархиста
пропе
,
чак
са
дугог
краја
:
-
Цигарету
нашу
насушну
дај
нам
днес
,
-
рече
он
својим
промуклим
тенором
и
тако
рећи
истрже
табакеру
из
Васићевих
руку
.
-
Право
да
вам
кажем
,
завлачећи
се
овако
по
хотелима
од
Славије
од
Национала
,
ја
сам
изгубио
свако
осећање
за
поштену
жену
,
-
рече
напредњак
и
засмеја
се
тако
да
му
доња
вилица
испаде
,
а
ћосаво
лице
доби
облик
позоришне
маске
.
-
То
је
цела
истина
што
си
рекао
,
-
умеша
се
Милош
,
који
је
дотле
ћутао
.
-
Оно
што
се
добива
за
новац
и
не
наличи
на
љубав
.
Права
љубав
је
сасвим
нешто
друго
.
То
нису
исти
пољупци
,
то
нису
исти
загрљаји
,
то
није
чак
иста
ни
она
физичка
драж
:
то
је
сасвим
друга
ствар
.
Моје
је
мишљење
да
то
двоје
треба
крстити
различитим
именима
,
не
само
због
морала
,
већ
заиста
што
су
то
два
разна
појма
,
две
разне
ствари
,
као
јести
и
пити
.
Ја
сам
...
Милош
се
изненада
заустави
овде
,
задржан
једном
тамном
унутрашњом
опоменом
,
једним
од
оних
урођених
обзира
за
чување
себе
самог
који
не
варају
никад
.
Млади
песник
се
увери
одмах
да
је
оволико
што
је
рекао
у
корист
чистог
загрљаја
између
човека
и
жене
било
сувише
,
јер
на
њега
почеше
надати
примедбе
као
осице
:
-
Где
ти
нађе
ту
невиност
?
-
Код
које
то
препредене
газдарице
седиш
?
-
Је
ли
удовица
или
распуштеница
?
-
Чувај
се
да
не
добијеш
шта
у
мираз
.
-
Јеси
ли
јој
прегледао
куфер
?
Да
не
испадне
откуд
каква
санитетска
књижица
.
-
Кремић
је
некад
трпео
и
веће
увреде
,
али
сад
није
могао
.
Хтео
им
је
бацити
у
очи
да
су
незналице
,
неосетљиви
,
свирепи
.
Али
се
бојао
од
сваке
речи
,
да
њом
нехотично
не
открије
своју
љубав
.
Он
се
диже
и
пође
кући
.
Са
њим
пође
и
Драгутин
.
Обојица
су
ћутали
,
обузети
мислима
,
и
проговоривши
тек
кад
Драгутин
нађе
један
други
предмет
за
разговор
.
ГЛАВА
ДРУГА
ДОРЋОЛСКА
ЧЕТВОРКА
-
Дуго
сам
те
чекао
,
али
ми
није
било
досадно
,
-
говорио
је
Милош
када
се
састао
са
Зорком
сутрадан
по
оном
разговору
у
Москви
,
где
се
замало
није
изрекао
о
својој
љубави
.
-
Посматрао
сам
ово
дрвеће
по
улици
,
интензивну
боју
његовог
лишћа
што
се
под
зрацима
пролетњег
сунца
претвара
у
мрку
,
и
ово
небо
тако
плаво
и
пространо
.
Уколико
сам
више
гледао
у
ову
небеску
пучину
,
она
ми
се
све
више
откривала
,
постајала
ближа
и
топлија
.
Ја
сам
се
осећао
мање
усамљен
пред
огромношћу
овог
простора
и
светлости
,
него
синоћ
у
друштву
својих
другова
...
-
Ти
си
песник
!
-
Не
,
ја
сам
срећан
...
Овако
када
сам
с
тобом
насамо
,
далеко
од
познатог
света
,
у
природи
,
ја
се
осећам
потпун
и
задовољан
.
Природа
је
гостопримљива
.
Она
је
широка
и
пуна
незаузетих
места
.
Она
нас
матерински
прима
у
своја
широка
недра
,
не
додирујући
чирове
наше
осетљивости
.
Док
у
друштву
,
све
је
већ
заузето
,
треба
се
увек
борити
,
бити
на
опрезу
,
на
мртвој
стражи
:
на
сваком
кораку
човек
среће
завист
,
бојазан
од
конкуренције
,
пакост
,
тесне
мисли
,
оштре
речи
и
супротне
воље
.
-
И
то
говориш
ти
који
си
,
раније
,
целе
ноћи
проводио
у
том
друштву
!
-
Како
си
за
кратко
време
успела
да
ме
промениш
.
Видиш
,
мени
је
требала
једна
жена
,
једна
душа
,
која
ће
ме
волети
,
потпомагати
моју
вољу
и
храбрити
ме
на
путу
живота
и
рада
.
Ја
сам
и
раније
осећао
да
су
они
разговори
досадни
,
пошалице
грубе
,
вино
које
пијемо
љуто
и
буреци
тако
прљави
.
Ја
бих
се
заплакао
за
временом
које
сам
тако
улудо
потрошио
.
Али
,
ја
сам
био
сам
,
страховито
сам
у
овом
великом
Београду
.
-
Милошу
,
ти
си
човек
,
ти
треба
да
изиђеш
покоји
пут
у
друштво
.
-
Ја
бих
волео
највише
да
се
цео
живот
претвори
у
једну
ову
нашу
шетњу
.
Да
се
ништа
не
догађа
него
да
идемо
овако
сами
,
вечито
сами
,
кроз
ову
светлост
и
благ
пролетњи
ваздух
.
Каже
се
да
постоји
један
добар
Бог
за
заљубљене
и
пијанице
.
Ово
двоје
обраћали
су
се
и
сувише
томе
добром
Богу
и
трошили
све
своје
слободно
време
на
љубавне
састанке
.
Прилике
су
им
ишле
на
руку
.
Драгутин
је
био
узео
стан
у
истој
кући
код
једне
удовице
.
Како
је
био
на
истој
групи
са
Љубицом
,
лако
му
је
било
да
своје
састанке
са
њом
сакрије
под
вид
заједничких
лекција
.
Уз
Љубицу
је
пристајала
Зорка
,
као
ћерка
њене
газдарице
,
а
уз
Драгутина
Милош
,
као
његов
друг
.
Кад
год
није
било
згодно
да
се
састану
на
улици
,
Љубица
је
приређивала
ове
заједничке
лекције
,
и
соба
је
одјекивала
од
пољубаца
.
Да
што
не
би
приметила
госпа
Селена
,
Зорка
је
и
сама
позивала
кадгод
ово
своје
друштво
код
себе
на
чај
.
Тих
вечери
,
док
је
стара
жена
дремала
над
новинама
,
Милош
је
седео
близу
Зорке
,
и
нагнут
на
какву
књигу
,
шаптао
јој
је
слатке
љубавне
речи
.
У
црном
реденготу
,
са
белом
краватом
и
прсником
,
једним
каранфилом
крупним
,
црвеним
и
као
свила
у
рупица
од
капута
,
у
новим
лакованим
ципелама
,
по
којим
су
падале
широке
и
сјајне
врвице
,
на
меком
канабету
,
где
је
седео
поред
своје
драгане
и
пред
њеном
мајком
,
Кремић
је
посматрао
свечану
собу
Зоркиног
стана
и
у
главу
му
се
пело
неко
топло
пијанство
које
му
је
давало
осећање
да
је
цео
живот
један
сан
,
једна
песма
.
Салон
је
био
пун
ствари
;
те
ствари
су
мало
наличиле
једна
на
другу
и
показивале
да
су
докупљиване
,
у
згодној
прилици
,
у
почетку
месеца
када
се
прими
пензија
и
уштеди
на
нечему
.
Према
сиротињским
становима
,
на
које
је
Милош
био
навикнуо
је
у
Београду
,
овај
салон
му
је
био
сјајан
,
те
није
примећивао
знаке
селидбе
ни
чиновничког
докупљивања
у
почетку
сваког
месеца
.
Он
се
осећао
задовољан
и
срећан
.
Та
је
срећа
позлаћивала
све
што
његово
око
угледа
.
Своје
задовољство
изражавао
је
стискањем
Зоркине
руке
,
чим
би
спазио
да
госпа
Селена
не
гледа
.
Госпа
Селена
је
била
купила
колача
у
изобиљу
и
старала
се
да
буде
што
услужнија
,
као
што
је
обичај
у
нашим
породицама
средње
класе
,
где
једно
познанство
чини
догађај
,
а
једна
посета
читаву
епоху
.
-
Молим
вас
,
служите
се
као
у
својој
кући
!
-
нудила
је
госпа
Селена
.
Она
је
била
љубазна
,
али
од
оне
љубазности
лаке
и
површне
која
се
изражава
у
лепим
речима
.
Учтива
и
горда
,
она
је
хтела
својом
љубазношћу
да
обрати
пажњу
на
себе
,
да
покаже
како
је
њена
кућа
богата
и
отмена
,
како
је
жена
среског
начелника
,
да
је
госпођа
и
да
уме
о
свему
говорити
лепо
и
разложито
.
Њена
реч
је
била
наук
,
а
њен
живот
срећа
за
земљу
и
друштво
.
Ова
стара
жена
давала
је
утисак
госпе
,
чиновничке
жене
,
аристократије
нашег
друштва
,
где
се
полаже
све
на
церемонију
,
а
не
одмиче
се
даље
од
извештаченог
опхођења
и
плитке
унутрашњости
.
Чај
се
служио
на
дивном
сребрном
послужавнику
из
обичног
квази-порцуланског
чајника
.
То
ипак
није
сметало
младим
људима
да
буду
задовољни
и
при
добром
апетиту
.
Зорка
је
допуњавала
мајчину
церемонијалност
својом
простосрдачношћу
.
Сама
је
бирала
лепше
колаче
и
нудила
их
својим
званицама
.
-
Зини
,
-
говорила
је
она
Љубици
и
метнула
би
јој
цео
индијанер
у
уста
.
Љубица
је
жватала
и
буљила
очи
више
него
што
је
морала
,
правила
обешењачке
гримасе
и
изазивала
луд
смех
код
свију
.
Ова
девојка
,
чије
се
лице
обасјавало
ватром
страсти
и
имало
боју
угарка
и
неугашеног
пепела
,
допала
се
госпа
Селени
утолико
уколико
ју
је
уверавала
како
се
њена
ћерка
разликује
од
ње
.
Љубица
није
имала
више
од
осамнаест
година
,
а
знала
је
од
свега
понешто
.
Она
је
била
од
оних
девојака
које
тајна
љубави
посећује
још
од
раног
детињства
и
обасипа
их
мутним
и
опасним
полусазнањима
.
Дружење
са
школским
друговима
,
ране
лектире
,
двосмислене
фразе
и
немарност
родитеља
били
су
Љубицу
научили
рано
којечему
.
То
се
код
ње
било
скупило
у
једно
образовање
половно
и
страсно
,
опасније
од
потпуне
чедности
и
савршеног
искуства
.
Ћерка
богатог
трговца
из
унутрашњости
,
навикла
је
била
још
измалена
да
јој
свако
годи
,
служи
је
,
ласка
,
да
се
сваком
допада
,
да
овај
живот
сматра
као
гозбу
.
Своју
лепоту
је
сматрала
за
таленат
;
имала
је
високо
мишљење
о
свом
образовању
,
васпитању
и
душевним
способностима
.
Од
живота
је
тражила
све
,
не
осећајући
потребу
да
му
врати
ишта
.
Размажена
приликама
и
околином
,
постајала
је
каприциозна
.
Волела
је
да
неко
пати
од
ње
.
Њеним
живцима
требало
је
увек
једно
занимање
.
У
њој
су
расли
инстинкти
,
ничим
необлагорођавани
.
-
Чувај
хаљину
!
-
викну
јој
Зорка
кад
се
Љубица
засмеја
више
него
што
је
требало
,
и
комади
од
колача
полетеше
из
њених
уста
.
Она
одмахну
руком
као
да
је
мушкарац
и
прогунђа
:
-
До
ђавола
!
Чај
се
по
три
пута
пресипао
.
Колачи
се
поједоше
сви
.
Госпа
Селена
донесе
још
некакве
чоколаде
.
Тек
дуго
после
тога
,
госпа
Селена
узе
да
чита
новине
,
а
младеж
да
се
игра
друштвених
игара
.
Они
су
имали
тако
много
да
саопште
једно
другоме
,
а
нису
смели
прозборити
ни
речце
о
ономе
што
су
осећали
.
Због
тога
одоше
да
се
играју
писама
.
Зорка
узе
своје
старо
име
:
Ужице
,
а
Милош
:
Дорћол
.
Док
су
они
писали
,
трудећи
се
да
кажу
што
више
на
парченцету
хартије
,
госпа
Селена
је
дремала
нагнута
над
четврту
страну
Препорода
.
Разнолики
огласи
,
оштампани
на
рђавој
новинарској
хартији
,
дрхтали
су
у
њеним
рукама
,
сувим
као
ноге
у
патке
.
Њена
глава
,
кошчата
и
жута
,
са
уснама
нешто
увученим
због
пада
предњих
зуба
,
са
косом
седом
као
прашина
,
клонула
би
с
времена
на
време
на
њене
мршаве
груди
.
Наочари
би
јој
спали
на
дно
носа
.
То
би
је
упола
пробудило
.
Она
би
подизала
свој
увео
струк
,
намештала
наочаре
,
исправљала
новине
и
правила
се
поново
да
марљиво
чита
шта
има
на
продају
и
ко
је
умро
.
Али
би
њена
глава
поново
клонула
и
неумитан
сан
играо
се
са
овом
поружњалом
главом
.
Љубица
је
хватала
ове
моменте
и
штипала
Драгутина
тако
чврсто
да
се
овај
превијао
од
мука
,
и
тек
га
се
окане
кад
јој
овај
најозбиљније
рече
на
француски
:
-
Laisse-moi
tranquille
!
Je
vais
crier
!
Милош
погледа
Љубицу
:
овај
перверзни
цвет
се
смешио
заводљиво
и
цинички
,
тресући
своју
црну
косу
,
пуну
таласавих
сенки
из
којих
су
излазили
мириси
.
-
Љубице
!
-
примети
Зорка
.
-
Que
vous
êtes
bêtes
,
tous
les
trois
!
-
одговори
она
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
КРЕМИЋКА
Зорка
и
Љубица
нису
биле
виделе
Римски
Бунар
у
београдском
Граду
,
те
се
реше
да
прве
недеље
изиђе
све
четворо
и
да
га
виде
.
Али
,
уочи
саме
недеље
,
Љубица
измисли
да
има
да
сврши
некакав
хитан
посао
у
семинару
и
рече
да
не
може
с
њима
изићи
.
Милош
је
знао
да
Зорка
у
том
случају
такође
не
може
изићи
,
те
замоли
Љубицу
:
-
Бар
сачекајте
Зорку
док
изиђе
из
куће
,
па
после
идите
куд
вам
драго
.
-
Не
,
не
могу
,
треба
сутра
да
пораним
,
-
одлучно
одговори
Љубица
.
Кремић
разумеде
да
је
то
само
њен
каприс
,
да
хоће
да
их
наљути
и
покаже
им
како
они
обадвоје
зависе
од
ње
.
То
га
наљути
,
те
хтеде
изгрдити
Љубицу
.
Али
га
Зорка
умири
.
-
Ти
немаш
право
да
се
љутиш
на
Љубицу
,
-
рече
му
она
.
-
Девојка
има
да
ради
.
Теби
је
лако
да
излазиш
кад
хоћеш
,
јер
си
свршио
школу
...
Не
љути
се
;
ми
ћемо
ипак
изићи
.
Ја
иначе
треба
да
ових
дана
одем
до
газде
и
платим
му
кирију
.
Па
ћу
то
учинити
сутра
...
Дан
раније
дан
доцније
не
мари
ништа
.
Бићу
готова
око
десет
сати
.
После
можемо
ићи
куд
хоћемо
.
Ако
се
задржимо
,
казаћу
мајци
да
сам
се
нашла
са
Љубицом
.
-
Где
ћеш
да
те
чекам
?
-
Тамо
где
је
жандарм
.
"
Где
је
био
жандарм
"
,
тако
су
њих
двоје
звали
један
угао
до
Дорћолске
основне
школе
,
где
ју
је
Милош
обично
чекао
.
Једанпут
кад
је
Милош
туда
шетао
,
чекајући
своју
драгану
,
спази
га
један
жандарм
,
коме
се
ово
шеткање
младићево
учинило
подозриво
,
те
га
је
мотрио
све
док
Зорка
није
дошла
.
-
Узећемо
трамвај
до
Теразија
.
Тамо
ћу
бити
готова
за
минут
,
па
сам
онда
твоја
све
до
ручка
.
Као
и
сви
младићи
,
Милош
је
дошао
на
место
састанка
нешто
раније
од
уреченог
времена
,
а
Зорка
се
задоцнила
.
Млади
човек
шетао
је
нервозно
од
једног
до
другог
угла
,
загледајући
сваки
час
у
попречну
улицу
која
је
водила
на
Дунав
,
неће
ли
спазити
своју
драгану
.
Време
му
се
чинило
дуго
;
сваки
минут
изгледао
му
је
читава
вечност
.
Кремић
је
знао
да
Зорка
неће
изостати
,
али
му
је
било
тешко
на
срцу
од
тог
очекивања
.
Једно
грозничаво
нестрпљење
га
обузимало
.
У
души
је
осећао
сласт
и
љутњу
.
-
Што
је
нема
...
зашто
се
толико
забавила
?
-
гунђао
је
у
себи
и
загледао
у
часовник
.
Сказаљке
се
нису
мицале
.
Он
је
приносио
часовник
ушима
,
да
види
да
се
није
зауставио
.
Поново
започињао
своју
шетњу
и
тражио
по
улици
да
се
чиме
забави
.
Мислио
је
на
Драгутина
и
Љубицу
.
И
чудно
!
Разумевао
је
ову
препланулу
девојку
,
пуну
крви
и
живаца
,
и
више
се
на
њу
није
љутио
.
Здрава
,
богата
,
размажена
од
људи
и
живота
,
она
је
још
откако
зна
за
себе
научила
да
свет
зависи
од
ње
,
да
се
њена
слуша
,
да
буде
прва
и
да
заповеда
.
Као
што
другима
треба
дувана
,
њеним
живцима
је
требало
зађевица
.
Тукући
служавке
и
момке
,
она
се
научила
да
ужива
у
мукама
своје
околине
.
Милош
се
сети
како
је
она
мучила
Драгутина
,
правила
га
љубоморним
,
потцењивала
га
и
радила
све
обрнуто
што
јој
је
он
говорио
.
И
овај
Драгутин
,
човек
који
је
свачему
стављао
примедбе
и
замерке
,
без
поговора
се
повијао
каприсима
и
радио
оно
што
је
она
хтела
.
Кад
се
познао
са
Кремићем
,
Драгутин
га
је
освојио
одмах
својом
спољашњошћу
,
јер
је
Ранковић
био
од
оних
људи
чије
бело
и
однеговано
лице
,
очешљана
коса
и
пристојно
одело
придобијају
посматраоце
и
одобровољавају
их
.
Томе
се
придруживала
Драгутинова
помирљивост
и
вечити
обзири
,
које
је
Милош
тумачио
крајњом
добротом
.
-
Сећам
се
кад
је
по
највећем
мразу
испратио
у
пола
ноћи
на
железничку
станицу
једног
свог
далеког
рођака
,
који
је
одлазио
у
Маћедонију
за
конзула
,
-
мислио
је
Милош
на
Драгутина
.
-
Ја
сам
његов
најбољи
пријатељ
...
Већ
смо
неколико
година
заједно
.
Што
према
мени
...
или
бар
према
Зорки
нема
ових
обзира
и
заштити
нас
од
каприса
његове
драгане
?
Падоше
му
на
ум
још
неколико
спомена
из
њиховог
заједничког
живота
,
где
овај
човек
кога
је
сматрао
за
најбољег
није
хтео
ни
за
длаку
попустити
у
стварима
које
су
се
тицале
његових
личних
интереса
.
И
млади
песник
виде
колико
има
лицемерног
и
рачунског
у
свој
овој
површној
доброти
,
обзирима
,
помирљивости
и
углађеној
спољашности
.
Срце
му
се
стеже
пред
овом
опаском
,
јер
осети
да
она
доноси
са
собом
смрт
једног
пријатељства
.
У
том
Милош
чу
један
шум
иза
својих
леђа
и
још
у
даљини
.
Он
се
и
не
окрену
а
осети
да
је
то
Зорка
.
Млада
жена
је
долазила
са
дна
улице
.
Ишла
је
брзим
и
ситним
кораком
,
придржавајући
десном
руком
скут
од
хаљине
.
Устурене
главе
,
радосних
очију
,
обасјана
осмехом
и
срећом
,
у
хаљини
циметасте
боје
,
испод
које
су
се
играли
таласи
свиленог
жипона
,
она
је
хитала
усусрет
своме
драгану
.
Кремић
ју
је
посматрао
у
тој
хаљини
,
која
је
за
њега
била
нова
,
и
питао
се
да
ли
је
то
Зорка
.
Жене
мењају
боју
мењајући
тоалету
,
као
што
се
цвеће
мења
према
ономе
што
га
окружава
.
Млада
жена
је
ишла
брзо
.
На
њој
је
све
играло
.
Изгледала
је
лака
као
веверица
,
живља
од
живота
и
опојнија
од
мириса
.
С
краја
улице
појави
се
трамвај
.
-
Брзо
...
Брзо
!
-
повика
Милош
.
-
Оде
нам
трамвај
!
Зорка
готово
паде
на
Милоша
,
и
он
је
тако
рећи
унесе
у
трамвај
.
Кола
су
била
већ
отворена
,
удешена
за
лето
.
Заљубљени
седоше
на
последњу
клупу
,
окренуше
леђа
публици
и
за
тренутак
заборавише
на
страх
да
их
може
спазити
ко
од
познатих
.
Ћутећи
и
дивећи
се
једно
другоме
,
они
су
се
гледали
у
очи
.
-
Јеси
ли
ме
дуго
чекао
,
мој
Мико
?
-
запита
га
Зорка
и
спусти
на
његово
колено
своју
малу
руку
утегнуту
у
кожну
рукавицу
.
-
Журила
сам
се
да
стигнем
на
време
.
Али
се
увек
нешто
деси
.
Сад
се
мајка
случајно
опржила
о
шпархерд
...
-
Озбиљно
?
-
Не
много
!
Мало
по
руци
...
Забавила
сам
се
док
сам
јој
помогла
...
Гле
,
како
си
шик
данас
!
Треба
сваки
дан
да
се
бријеш
.
На
Теразијама
ју
је
Милош
морао
опет
да
чека
.
Овај
минут
му
се
понова
учини
читава
вечност
.
Место
је
било
опасно
што
је
туда
било
највише
Милошевих
познаника
,
те
бојазан
да
га
ко
не
спази
увеличавала
му
је
нестрпљење
.
Свежина
прошле
ноћи
је
била
раширила
по
небу
завесу
сивкастих
облака
,
иза
којих
се
сунце
крило
,
допуштајући
ипак
да
се
погоди
.
Милош
је
нехотимице
прелетао
погледом
овај
центар
престонице
који
је
изгледао
неједнак
и
неизрађен
.
Уз
модерне
четворокатнице
прибијала
се
нека
тесна
кућица
још
из
турског
доба
,
која
се
само
једним
чудом
и
општинском
немарношћу
одржавала
да
се
не
сруши
.
Тамо
где
није
било
таквих
кућица
,
нове
зграде
штрчале
су
једна
изнад
друге
,
као
да
су
се
сопственици
трудили
да
им
кућа
буде
виша
бар
за
пола
метра
од
суседне
.
Старинска
камена
чесма
са
усахлим
лавовским
устима
чудно
је
одударала
од
ситне
гвоздене
ограде
модерних
скверова
.
Одрасло
кестење
ширило
се
без
реда
између
јектичавих
липа
и
неког
зимзеленог
џбуња
.
Изнад
свега
овога
издизала
се
ћелава
зграда
Росије
,
крупна
као
див
који
је
залутао
међу
нас
мирне
и
скромне
грађане
.
Она
се
обзирала
по
пространом
београдском
небу
и
мрзовољно
спуштала
свој
поглед
ниже
себе
,
у
неку
папуџиницу
,
крај
које
је
стајала
натрула
дрвена
пушка
,
већа
од
човека
,
пушка
која
је
опомињала
на
старо
доба
и
старинске
пушкаре
.
Таман
Зорка
приђе
Милошу
,
кад
се
појавише
иза
неког
жилавог
багрена
крај
Балкана
две
ноге
дугачке
и
суве
као
шестар
.
-
Ено
Васића
...
Бежимо
,
-
рече
Милош
и
повуче
Зорку
у
Призренску
улицу
.
-
Не
бих
волео
да
нас
види
.
Он
није
рђав
човек
,
али
би
све
испричао
у
редакцији
.
Они
ударише
на
ниже
,
на
Варош-капију
;
и
кроз
сплет
тесних
и
кривих
улица
овог
старог
Београда
,
они
избише
у
Град
.
Тамо
се
осећала
друга
атмосфера
.
Сунце
је
било
пробило
облаке
и
изливало
на
земљу
своју
благу
светлост
.
Ваздух
је
дрхтао
и
играо
се
по
старинским
бедемима
.
Затворено-зелена
,
ничим
несметана
трава
расла
је
по
рововима
.
Пролетње
пољско
цвеће
мирисало
је
на
све
стране
.
На
Главној
Капији
блистао
је
достојанствено
грб
Краљевине
Србије
.
По
камењу
јурили
су
се
гуштери
.
Човек
би
се
,
овако
у
пролеће
,
пријатно
осећао
у
овој
тврђави
,
где
је
свака
стопа
заливена
човечјом
крвљу
,
да
је
није
ожалошћавао
звекет
ланаца
на
робијашима
који
су
шетали
у
зазиданим
двориштима
.
-
Ти
ниси
никад
била
у
Римском
Бунару
?
-
упита
Милош
Зорку
и
узе
је
испод
руке
.
-
Не
,
никада
.
Ја
уопште
мало
знам
Београд
.
Оно
нешто
што
сам
видела
док
сам
још
била
у
Вишој
Женској
Школи
,
и
ово
сад
са
тобом
...
то
је
готово
све
.
-
А
одрасла
си
у
њему
!
Зорка
не
примети
ово
чуђење
,
него
се
загледа
у
простран
парк
Горњег
Града
,
где
беху
избили
.
Парк
је
био
празан
.
Један
стражар
мирно
је
шетао
пред
касарном
.
Неколико
робијаша
жута
лица
залевали
су
немарно
стазе
и
цвеће
.
Крај
њих
је
стајао
чувар
,
с
пушком
о
рамену
и
бајонетом
у
канијама
.
Пријатна
свежина
дизала
се
из
воде
која
је
плавила
земљу
куљајући
из
дугачке
цеви
.
Даље
,
у
сунцу
,
зујале
су
пробуђене
бубе
око
перунике
и
мрких
бронзаних
топова
.
-
Где
је
бунар
?
-
упита
Зорка
.
-
Ено
,
онамо
...
она
велика
жута
зграда
.
То
је
Главни
Генералштаб
.
Одмах
испод
њега
налази
се
улаз
у
бунар
.
У
једном
сниском
дворишту
које
праве
унутрашњи
бедеми
тврђаве
,
и
где
сунце
с
муком
продире
кроз
сенке
од
зидина
и
лиснате
гране
старог
дуда
,
налази
се
један
велики
свод
,
затворен
филаретама
у
виду
српске
тробојке
.
Ту
је
улаз
у
овај
споменик
римске
културе
.
Један
прост
,
а
отресит
војник
налазио
се
у
служби
при
том
бунару
.
Он
им
притрча
,
откључа
капију
и
учтиво
их
пусти
да
уђу
унутра
.
Из
зидина
је
била
језа
и
зима
.
Војник
запали
два
ручна
фењера
.
Један
задржа
за
себе
,
а
други
додаде
Милошу
и
позва
их
да
дођу
.
-
Мене
је
страх
!
-
шапну
Зорка
и
нерешљиво
застаде
на
степеницама
.
-
Не
бој
се
.
Пут
је
потпуно
сигуран
,
-
охрабри
је
Кремић
.
-
Ја
сам
већ
неколико
пута
овде
био
.
Хајде
ти
за
војском
,
а
ја
ћу
за
тобом
.
-
Ух
,
како
је
страшно
!
-
опет
ће
Зорка
.
-
Хајде
...
хајде
...
само
је
први
корак
тежак
.
Видећеш
,
степенице
су
благе
и
широке
.
Њима
су
некад
ишле
мазге
натоварене
водом
.
Зорка
се
осмели
и
пође
на
ниже
.
За
кратко
време
,
па
се
изгуби
дневна
светлост
која
је
допирала
са
уласка
.
Помрчина
је
бивала
гушћа
,
ваздух
влажнији
,
а
зидови
љигавији
.
-
Подигни
сукњу
,
да
је
не
искаљаш
,
-
и
Милошев
глас
тупо
одјекну
у
дубини
.
У
подземној
тишини
чуо
се
само
бат
њихових
ногу
,
прекидан
с
времена
на
време
ударом
капљица
воде
која
се
цедила
из
зидина
.
Капље
су
пуцале
по
голој
утабаној
земљи
или
изненађивале
голишав
Зоркин
врат
,
истржући
младој
жени
по
један
крик
.
Милош
би
се
нагнуо
нежно
и
притиснуо
би
јој
пољубац
на
исто
место
.
Зорка
би
се
сва
стресла
и
поверљиво
га
прекорила
:
-
Милошу
!
Тај
прекор
још
би
више
заголицао
младог
песника
и
он
се
нагињао
и
љубио
најежене
маље
по
врату
своје
драгане
.
Војник
је
дискретно
измицао
,
не
обзирући
се
.
Његов
фењер
с
напрслим
стаклетом
,
појављивао
се
,
с
часа
на
час
,
на
завојицама
и
мазгалама
као
једна
велика
,
црвена
звезда
.
Око
њих
је
била
ноћ
и
дубока
тишина
.
Били
су
далеко
од
улице
,
где
живот
пролази
у
ситним
бригама
за
свакидашњицу
.
Они
су
били
дубоко
под
земљом
,
окружени
историјом
и
вековима
.
Све
што
је
људско
и
привремено
губило
се
из
њиховог
домашаја
.
Снажан
шум
вечности
допирао
је
из
влажних
зидина
.
И
Милош
је
желео
да
се
ова
подземна
шетња
продужи
што
више
,
бескрајно
.
Осећао
се
сав
срећан
,
ту
дубоко
под
земљом
,
сакривен
од
туђих
очију
и
људске
бесмислице
.
Али
се
војник
заустави
и
рече
:
-
Ту
смо
.
Овде
је
ходник
био
пространији
и
водио
је
у
круг
.
-
Ослушните
!
-
рече
војник
.
У
зидинама
се
јасно
чуо
шум
таласа
.
-
То
је
Сава
,
-
рече
Милош
Зорки
.
-
Она
тече
изнад
наших
глава
.
-
Како
је
овде
и
страшно
и
лепо
,
-
одговори
она
и
задивљено
се
окрете
око
себе
.
Поцрнеле
влажне
зидине
пресијавале
су
се
на
црвеној
светлости
фењера
.
-
Вода
је
још
доле
,
-
рече
војник
,
-
али
се
види
.
Ево
погледајте
!
Он
уђе
у
једно
удубљење
,
начињено
као
прозор
,
и
наднесе
фењер
над
провалију
.
Доле
,
у
дубини
и
мраку
,
беласала
се
црна
,
вечита
вода
.
Нешто
огромно
и
старинско
,
непобедиво
и
вечито
,
зијало
је
из
ње
.
Двоје
заљубљених
обухватише
се
око
паса
и
загледаше
се
у
провалију
.
Ко
зна
докле
би
они
остали
,
гледајући
у
ту
црну
масу
воде
,
вечиту
као
и
осећаји
који
су
довели
њих
двоје
над
овај
амбис
,
да
их
не
трже
војников
глас
.
Видите
,
сад
ћемо
ударити
овим
другим
путем
.
Он
води
с
друге
стране
бунара
.
Али
ћемо
ипак
избити
онде
одакле
смо
пошли
.
То
је
тако
сазидано
да
се
не
би
сретали
они
који
силазе
са
онима
који
се
враћају
.
Паметни
људи
ти
Римљани
,
-
објашњавао
је
војник
.
Кад
избише
на
врх
,
очи
им
се
засенуше
од
дневне
светлости
,
беле
као
млеко
.
Њихове
груди
раширише
се
на
пријатној
свежини
ваздуха
који
је
долазио
споља
.
Војник
их
приведе
једном
дрвеном
столу
,
који
они
у
почетку
нису
били
видели
,
отвори
једну
књигу
,
извади
писаљку
из
копорана
,
опљуну
је
и
рече
им
да
се
запишу
у
споменицу
.
Милош
се
потписа
хитно
,
и
пружи
Зорки
писаљку
да
се
потпише
.
Она
написа
своје
име
,
али
кад
хтеде
потписати
и
презиме
,
она
заста
неодлучно
.
Најзад
одмахну
главом
,
написа
што
је
хтела
и
,
смешећи
се
,
обрати
се
Милошу
:
-
Ти
се
нећеш
љутити
!
Милош
погледа
у
књигу
и
прочита
:
-
Зорка
Кремићка
.
Ма
како
да
је
била
у
шали
,
ова
алузија
на
брак
није
му
се
допадала
.
Али
,
испуњен
још
оном
подземном
влагом
која
се
ругала
свима
људским
обзирима
,
он
се
насмеши
и
лако
удари
Зорку
прстом
по
подваљку
,
као
кад
се
хоће
дете
да
покара
и
помилује
.
Млада
жена
узе
га
несташно
под
руку
и
пође
ка
излазу
.
Војник
је
већ
стајао
на
вратима
,
и
прописно
салутира
кад
њих
двоје
прођоше
,
задовољан
са
добром
напојницом
.
Тек
сад
,
изишавши
испод
земље
,
заљубљени
пар
примети
сав
сјај
пролећа
које
је
владало
око
њих
.
Сунце
је
грејало
благо
.
Његови
зраци
миловали
су
нежно
све
што
додирну
.
С
високог
неба
,
прошараног
још
само
по
неким
облачком
,
изливала
се
милина
и
радост
живота
.
Младо
лишће
треперило
је
на
лаком
пролетњем
ветру
.
Однекле
се
чула
нека
неразговетна
песма
.
На
команди
тврђаве
вила
се
високо
у
ваздуху
тробојна
застава
са
белим
краљевским
орлом
.
Заљубљени
воле
да
седе
увек
напољу
,
где
је
простран
хоризонат
који
подржава
занос
и
улива
велике
наде
.
И
ово
двоје
младих
људи
,
као
очарани
,
упутише
се
без
речи
једном
вењаку
,
који
је
стајао
на
самој
ивици
брега
,
зарастао
у
лањску
пузаћу
ружу
.
Уосталом
,
час
и
време
били
су
погодни
за
очарење
.
Ваздух
је
био
млак
и
гладак
.
Пролетњи
ветар
,
који
је
пиркао
с
времена
на
време
,
узнемиравао
је
човека
изненадно
заголицавши
врат
,
терао
косу
на
чело
,
причињавао
несвестицу
и
стварао
илузију
људског
миловања
.
Испред
очију
се
пружало
бескрајно
море
од
празног
простора
.
У
даљини
се
плавио
Повлен
,
Маљен
,
Цер
и
Видојевица
,
а
преко
Саве
,
која
је
дрхтала
као
капља
живе
,
губили
се
у
недоглед
безимени
ритови
по
Срему
и
Банату
.
Испод
тога
мора
,
као
у
неком
огледалу
,
зеленила
се
Авала
и
Кошутњак
,
белио
се
Београд
,
као
горостасан
полумесец
,
грлиле
се
две
велике
воде
,
изнад
чијег
састава
дизала
се
сура
београдска
тврђава
.
Под
самим
ногама
Милошевим
црнили
су
се
снажни
бедеми
барутане
,
пред
којом
су
стражариле
удвојене
страже
и
цветало
трње
у
ситним
белим
цветићима
.
Раме
уз
раме
са
љубљеном
женом
и
на
догледу
овог
великог
видика
наше
земље
,
Кремић
осети
да
му
једна
снажна
емоција
пуни
срце
.
-
Погледај
,
Зорка
,
све
је
ово
наше
.
Ах
,
како
је
лепа
ова
земља
у
којој
смо
се
родили
,
како
је
слатко
живети
и
умрети
у
њој
,
-
одушевљено
рече
млади
песник
,
и
у
том
тренутку
разумеде
ту
баснословну
храброст
и
уздање
у
себе
оне
гомиле
сељака
што
су
с
трешњевим
топовима
и
голоруки
јуришали
на
оне
зидине
које
су
највећа
царства
подизала
и
бранила
.
И
он
се
осети
тако
јак
као
ти
његови
полудивљаци
преци
које
народна
песма
описује
:
На
глави
му
капа
од
три
вука
,
А
на
леђа
кожа
од
међеда
.
Један
воз
затутња
преко
гвозденог
моста
на
Сави
и
упути
се
ка
Земуну
.
Милош
погледа
за
тим
возом
.
Он
осети
у
души
једно
оштро
нестрпљење
на
путу
своје
судбе
и
журбу
да
што
пре
стигне
своме
циљу
.
-
Једног
дана
сешћу
и
ја
на
тај
воз
и
одвести
се
у
стране
културне
земље
,
-
рече
Милош
и
загледа
се
у
Зоркине
дубоке
и
црне
очи
.
Колико
доброте
у
тим
црним
очима
и
на
том
целом
бледоликом
лицу
читао
је
он
.
Колико
захвалности
осећао
је
он
према
тој
мирној
девојци
,
код
које
су
време
и
живот
већ
почели
да
остављају
свој
траг
.
Његова
затворена
душа
отвори
се
,
и
он
поче
откривати
своје
интимне
снове
и
планове
.
Он
је
говорио
својој
драгани
да
жели
отићи
на
страну
,
видети
све
што
је
добро
код
великих
народа
,
раширити
своје
знање
,
вратити
се
у
своју
земљу
и
предати
се
сав
поезији
,
јавном
раду
,
створити
нова
поколења
,
подићи
нове
идеале
,
објавити
нове
борбе
и
...
Његова
машта
била
је
равна
његовом
одушевљењу
.
Ах
,
како
се
та
будућност
чинила
младом
правнику
,
опијеном
пролећем
и
љубављу
!
Она
је
била
пуна
славе
и
сласти
,
разноликог
рада
и
сјајног
успеха
,
и
несумњиво
га
је
водила
у
врх
света
и
власти
.
Ах
,
како
и
у
двадесетим
годинама
човек
није
далеко
од
детета
које
хоће
да
буде
цар
или
бандист
!
Зорка
је
ћутала
и
посматрала
ретке
пролазнике
који
су
ишли
прашњавим
друмом
поред
Саве
.
Како
је
и
она
желела
да
осети
,
као
и
њен
драган
,
дах
великих
емоција
,
да
јој
се
груди
испуне
пијанством
и
да
се
гурне
у
какав
занос
.
Али
,
из
збуњене
ноћи
њене
прошлости
није
јој
допирао
ниједан
спомен
на
успех
.
Она
је
била
привезана
,
прикована
за
кућу
.
Њу
су
учили
само
дужностима
.
Нико
се
није
питао
да
ли
она
има
и
каквог
права
?
Зашто
њој
нису
дали
да
се
крене
на
пут
,
да
ствара
свој
живот
,
да
тражи
своју
срећу
.
Њу
су
тешили
:
чекај
,
још
није
дошла
судбина
...
чекај
,
чекај
и
вечито
чекај
!
Бљутава
егзистенција
девојке
гадила
јој
се
као
лицемерство
.
А
садашњост
?
Она
јој
није
уливала
никакве
наде
:
овај
млад
човек
,
који
је
искрено
воли
,
црта
свој
живот
за
читаве
године
,
а
нигде
не
помиње
њу
,
њену
помоћ
и
њено
име
.
Ах
,
како
је
желела
отићи
некуд
с
Милошем
,
потпомагати
га
у
остварењу
његових
планова
,
љубити
,
живети
,
дати
се
сва
за
његово
добро
,
али
као
његова
законита
жена
и
ослобођена
овог
скривања
,
ових
лажи
пред
светом
...
И
место
одушевљења
за
којим
је
чезнула
,
Зорка
