тајанственасветлост
све
шира
и
шира
бива
.
Сад
већ
изгледа
као
низ
ватара
логорских
које
се
из
далека
виде
спојене
те
изгледају
као
ватрена
змија
која
је
полегла
по
коси
једнога
узвишења
које
се
,
осветљено
,
издваја
из
оне
тамне
масе
.
—
Да
ли
је
то
Пећ
?
—
Шта
може
бити
друго
?
Има
већ
четири
сата
како
пешачимо
од
Дечана
,
мора
да
смо
близо
!
—
Ал
те
ватре
?
—
То
су
логори
око
вароши
,
шта
може
бити
друго
него
логори
.
—
Много
ватра
,
мора
да
је
силна
војска
тамо
.
—
И
војска
и
народ
!
Кад
смо
претурили
још
неколико
стотина
метара
,
већ
је
све
друкче
изгледало
.
Јасно
се
видело
да
је
то
некакав
пожар
који
се
ширио
и
у
ширину
и
у
висину
,
те
је
изгледао
као
ватрена
шума
.
—
Оно
је
пожар
!
—
узвикну
неко
међу
нама
гласно
и
проломи
тишину
коју
смо
до
сад
шапатом
сви
штедели
.
Устављамо
се
!
Пред
нама
се
указује
чудан
призор
.
Страшан
и
величанствен
сјај
распростире
далеко
око
себе
светлост
и
језу
.
Неколико
пламених
стубова
,
као
колоне
класичних
храмова
,
носе
на
себи
кров
од
густога
дима
те
у
тамној
ноћи
,
која
као
црни
декор
чини
стране
и
залеђе
слици
,
пожар
овај
изгледа
као
чаробни
дворац
из
источњачких
бајака
.
Под
тамним
кубетом
небеским
ваљају
се
црни
клобуци
дима
па
се
затим
расплињавају
,
претапају
једно
у
друго
и
образују
тешке
масе
које
затим
лагано
плове
као
велике
океанске
лађе
.
—
То
гори
варош
!
—
узвикујемо
престрављено
сви
и
заустављамо
сваки
покрет
,
те
се
сабирамо
у
гомилу
осећајући
потребу
да
се
зберемо
и
здружимо
.
Излазе
из
кола
жене
с
децом
,
која
су
до
сад
,
увијена
у
ћебад
преко
главе
,
лежала
у
колима
предајући
своју
судбину
нашој
заштити
.
Нас
је
свега
десетак
,
од
којих
пет
или
шест
оружаних
.
Били
смо
непознати
један
другоме
али
нас
је
она
тамна
ноћ
и
заједница
невоље
здружила
.
Изједначени
тамом
изгледали
смо
као
сенке
,
као
неке
утвари
сишле
из
тајанствених
прашума
ових
великих
планина
које
се
уздижу
над
нама
и
сабрале
овде
на
сатански
збор
.
Забринуто
смо
и
немо
посматрали
пламену
страхобу
која
је
буктала
пред
нама
и
сви
смо
у
томе
тренутку
једно
исто
мислили
и
једно
исто
слутили
.
—
Непријатељ
је
упалио
варош
!
—
одважи
се
један
међу
нама
да
гласно
каже
слутњу
свију
нас
.
—
Или
смо
је
ми
упалили
при
евакуисању
!
—
додаје
други
.
—
Или
је
можда
бомбардовањем
упаљена
!
—
То
може
!
—
додаје
онај
први
—
и
то
ће
најпре
бити
!
—
Шта
је
да
је
,
тек
добро
није
!
Ми
не
смемо
ни
корака
даље
!
И
на
један
мах
сви
претрнусмо
пред
том
помишљу
и
ако
нам
је
свима
лебдила
пред
очима
.
—
Зашто
?
—
упитаће
ипак
један
и
ако
је
исвесно
,
као
и
сви
остали
,
знао
зашто
.
—
Пећ
је
у
непријатељским
рукама
или
је
у
пламену
.
—
А
они
који
су
измакли
испред
нас
?
—
Они
су
већ
заробљени
!
Сви
поражено
ућуташе
и
ако
је
свима
на
уснама
лебдело
питање
:
па
шта
сад
?
—
Натраг
у
Ђаковицу
не
можемо
наставља
да
размишља
гласно
једна
сенка
—
Онај
коњаник
што
нас
предвече
сустиже
,
рече
да
и
тамо
већ
прашти
пушка
.
По
нашем
изласку
из
вароши
дошло
је
до
крви
измеђ
Арнаута
мештана
и
наше
војске
,
те
има
већ
мртвих
и
официра
и
војника
.
—
И
да
није
дошло
до
крви
,
у
Ђаковицу
се
више
не
би
могло
!
—
додаје
друга
сенка
—
Призрен
је
пао
и
Бугари
напредују
ка
Дриму
,
сутра
већ
могу
бити
у
Ђаковици
.
—
Па
куда
ћемо
?
—
престрављено
прошапуташе
готово
сви
,
поражени
тежином
ситуације
.
Пред
нама
је
била
варош
у
пламену
коју
је
непријатељ
ватром
ништио
,
за
нама
крв
која
се
лије
ђаковичким
улицама
и
непријатељ
који
се
том
месту
већ
примиче
а
око
нас
горостасне
масе
неприступачних
планина
.
Осетисмо
се
као
уловљена
тица
и
сваки
покушај
био
би
само
лупање
крила
о
зидове
клопке
која
нити
се
може
пробити
нити
из
ње
побећи
.
Настадоше
тешки
тренутци
;
свако
је
са
ужасом
погледао
на
своју
породицу
коју
је
повукао
отуда
чак
са
обала
Дунава
,
Мораве
или
Вардара
,
претурио
преко
главе
хиљаду
брига
и
невоља
,
подносио
глад
и
студ
,
борио
се
са
опасностима
и
тешкоћама
и
све
то
за
то
да
једне
мрачне
ноћи
,
на
сред
пустога
друма
,
овде
у
чељустима
дивљих
Арнаута
буде
заробљен
,
преклан
,
пушкаран
или
обешен
.
—
Ја
ћу
своје
све
побити
овде
,
пред
вама
,
браћо
,
па
ћу
онда
себе
!
—
хукну
један
родитељ
очајно
.
Мајка
дечја
затресе
се
целим
телом
и
зацвокота
зубима
па
грчевито
стиште
пород
на
груди
.
—
Ја
ћу
у
планину
,
ево
право
овако
!
—
показа
један
на
оне
тамне
масе
спојене
са
небом
.
—
Сам
сам
,
кога
сам
имао
ожалио
сам
га
већ
а
мени
како
Бог
да
.
Волем
вуци
нека
ме
растргну
,
него
...
—
Људи
,
да
потражимо
које
арнаутско
село
па
да
се
предамо
Арнаутима
на
милост
и
немилост
.
Биће
ваљда
и
у
њих
срца
кад
виде
ову
чељад
.
Нико
не
одговори
и
нико
не
предложи
ништа
друго
и
настаде
мучна
тишина
за
време
које
је
можда
свако
премишљао
о
себи
и
о
својим
најближима
.
У
гомилици
која
је
на
овој
мразној
ноћи
,
на
пустоме
друму
,
увијена
густом
помрчином
,
водила
језовите
разговоре
,
било
их
је
који
су
склоњени
у
страну
ћутали
као
заливени
и
чак
не
дизали
главе
да
чују
разговор
.
Да
ли
су
то
били
они
који
су
већ
донели
одлуку
о
себи
те
не
желе
да
их
ма
чије
мишљење
поколеба
или
су
то
они
који
занеме
и
изгубе
моћ
размишљања
пред
великим
опасностима
и
предају
се
судбини
или
вољи
других
?
Један
од
тих
најзад
пресећи
ће
ипак
дугу
паузу
размишљања
и
тишине
.
—
Решавајте
,
људи
,
што
ћемо
!
Не
може
се
стојати
у
месту
,
промрзосмо
!
Сви
се
пренуше
и
сетише
да
треба
одиста
нешто
учинити
,
да
се
треба
на
нешто
одлучити
.
Како
би
било
да
крећемо
напред
па
шта
нам
Бог
да
!
Где
су
толики
што
су
пред
нама
измакли
нек
будемо
и
ми
,
што
је
њима
нек
буде
и
нама
!
—
предложи
онај
што
мало
час
рече
да
ће
у
планину
.
—
Не
тако
!
—
рећи
ће
друга
сенка
—
Боље
ће
бити
да
вас
пет
шест
који
имате
оружје
,
пођете
још
једно
пет
шест
стотина
метара
напред
да
видите
како
је
тамо
,
је
ли
непријатељ
већ
у
вароши
или
је
само
бомбардовањем
уништио
.
Можда
можемо
још
ноћас
проћи
кроз
варош
,
те
поћи
даље
,
...
—
Зар
да
ми
останемо
овде
на
сред
друма
са
женама
и
децом
а
без
оружја
?
Не
бива
то
,
него
сви
да
кренемо
;
сви
овако
како
смо
,
па
шта
нам
да
Бог
!
И
жене
пристадоше
уз
тај
предлог
бојећи
се
да
остану
на
друму
без
оружане
заштите
.
Присташе
и
сви
остали
и
кретосмо
полако
,
обазриво
и
са
грозничавом
зебњом
у
души
.
Пламен
,
онај
помамни
пламен
тамо
у
даљини
,
који
је
у
првоме
тренутку
био
наше
поуздање
,
светиљка
која
нам
је
бродоломницима
означавала
обалу
спасења
,
сад
постаде
ватра
пакла
која
је
лизала
из
крвожедних
чељусти
које
су
очекивале
да
нас
прождеру
.
Прозебли
,
што
смо
ближе
ишли
тој
огромној
ватри
,
све
смо
већу
студ
осећали
и
у
души
и
у
телу
.
Свако
је
од
нас
корачао
ћутећи
као
што
се
у
смрт
корача
.
Свако
је
извесно
ваљао
у
памети
тешке
мисли
о
ономе
,
што
њега
и
његове
чека
за
који
час
и
за
који
тренут
можда
.
—
Не
мора
ме
убити
,
—
размишљао
је
у
себи
забринути
родитељ
—
али
ме
може
одвојити
од
породице
и
потерати
,
као
што
све
грађане
тера
,
тамо
негде
у
непозната
мађарска
села
.
И
где
ће
ми
остати
породица
,
у
Пећи
;
тамо
где
ни
у
редовним
приликама
није
човеку
обезбеђен
живот
?
И
зашто
сам
онда
кретао
,
зашто
сам
напустио
кућу
,
зашто
се
ломио
и
зебао
и
гладовао
и
страховао
и
злопатио
се
и
мучио
?
—
Ако
сам
већ
требао
мрети
—
размишљао
је
други
—
онда
је
боље
било
да
сам
остао
у
својој
кући
,
да
умрем
на
своме
прагу
.
Овде
ми
се
гроб
неће
знати
,
растргнуће
ме
звери
.
Један
је
јецао
.
Одвојио
се
у
страну
и
вероватно
под
навалом
тешких
мисли
,
под
теретом
бриге
за
незбринутом
породицом
,
јецао
је
.
—
И
зашто
све
то
?
—
уздану
један
гласно
настављајући
вероватно
ред
мисли
које
је
дотле
у
себи
претурао
.
—
За
то
да
патиш
!
Тако
ти
је
суђено
па
ето
ти
!
—
одговара
други
који
је
потпуно
разумео
предње
питање
јер
га
је
и
сам
себи
постављао
.
—
Море
људи
—
рећи
ће
трећи
—
да
побацамо
пушке
.
Ако
нас
Аустријанци
овако
с
пушкама
похватају
,
стрељаће
нас
!
—
Не
још
!
—
одговара
четврти
.
—
Бацићемо
их
,
мораћемо
их
бацити
ал
кад
се
приближимо
.
—
А
ако
нас
похватају
изненада
,
овако
с
оружјем
.
—
А
куд
смем
опет
без
оружја
,
овде
у
сред
планине
?
Опет
настаде
ћутање
,
дубоко
ћутање
и
тешке
мисли
са
којима
се
свако
борио
.
Из
тих
мисли
пробуди
нас
глас
једнога
који
је
био
измакао
нешто
напред
:
—
Ама
погледајте
,
људи
,
видите
ли
ви
?
—
Шта
?
—
упиташе
сви
престрављено
,
мислећи
да
је
ту
већ
оно
што
је
свако
слутио
,
од
чега
се
свако
плашио
и
стрепио
.
Покрет
се
заустави
.
—
Ја
бих
рекао
...
погледајте
,
погледајте
мало
боље
...
не
гори
варош
.
Погледасмо
сви
тамо
.
Пожар
је
сад
изгледао
још
силнији
,
као
гора
у
пламену
од
којег
се
и
небо
запалило
.
Под
светлошћу
,
коју
је
пожар
расипао
далеко
око
себе
,
указивала
се
у
једној
долини
гомила
кровова
.
—
Да
ли
?
—
запитасмо
се
ипак
сви
.
—
Да
пођемо
још
који
корак
,
ено
тамо
се
пење
друм
,
отуд
ћемо
боље
видети
!
Пођосмо
и
успесмо
се
нешто
мало
.
Отуда
још
јасније
сагледасмо
масу
тамних
кровова
измеђ
којих
се
износе
минарета
и
оголела
дрва
.
Пожар
који
је
буктао
изнад
вароши
,
на
једном
узвишењу
,
осветљавао
је
ону
мрку
гомилу
кровова
под
собом
неком
топлом
и
лаком
светлошћу
,
као
оно
месец
у
зимске
ноћи
.
Док
су
кровови
у
први
мах
изгледали
као
једноставна
модра
маса
,
као
гомила
црнога
камена
сручена
у
долину
,
што
смо
се
више
ближили
све
су
се
више
оцртавали
,
одвајајући
се
један
од
другога
те
се
све
јасније
и
јасније
изражавала
контура
вароши
која
мирно
почива
у
долини
.
Сви
данусмо
душом
.
Сад
нам
је
већ
јасно
било
да
варош
не
гори
а
оно
што
пламти
над
њом
нисмо
више
ни
бринули
шта
је
.
За
нас
је
довољно
утехе
у
томе
било
да
ће
нас
варош
моћи
да
прими
ноћас
под
своје
кровове
колико
да
се
огрејемо
,
колико
да
се
одморимо
,
колико
да
се
приберемо
,
па
ако
онај
пожар
изнад
вароши
казује
близину
непријатељеву
,
ако
су
то
његови
метци
који
донде
стижу
те
ниште
и
пале
—
кренућемо
сутра
даље
.
У
нама
се
прибраше
последњи
остатци
снаге
и
кренусмо
живље
даље
,
ма
да
нас
извесна
зебња
није
напуштала
све
док
се
не
спустисмо
у
пусте
улице
мртве
али
пожаром
осветљене
вароши
,
над
којом
већ
почива
поноћ
.
И
ако
је
пламен
у
овоме
тренутку
био
нешто
малаксао
,
оно
море
жара
као
из
огромне
зажарене
пећи
сипало
је
толико
светлости
да
су
улице
бљештале
и
камен
у
калдрми
се
беласао
као
под
пуним
подневним
сунцем
а
куће
су
бацале
преко
улица
јасно
оцртане
сенке
изнад
којих
су
се
истицале
сенке
јабланова
и
минарета
.
Оно
страховито
ватрено
огњиште
,
које
смо
сад
из
близине
посматрали
,
изгледало
је
као
нека
огромна
ломача
припремљена
да
на
њој
буде
спаљен
читав
један
народ
због
јереси
вере
у
слободу
.
Рекао
би
човек
да
се
земља
упалила
или
још
пре
,
као
да
је
од
силнога
пламена
који
јој
је
буктао
у
утроби
,
напрсла
па
из
тога
ждрела
сад
извире
жар
и
пламен
.
Из
тога
жара
,
као
да
га
неко
циновским
жарачем
потстиче
,
расипају
се
по
где
кад
читави
усијани
снопови
и
безбројни
ројеви
варница
,
као
најраскошнији
ватромет
,
узносе
се
у
мрачне
облаке
дима
којима
је
застрто
небо
те
се
отуда
враћају
као
ватрена
киша
.
И
ако
нас
је
умор
сломио
,
нисмо
могли
не
застати
у
месту
приковани
посматрајући
са
запрепашћењем
овај
необичан
призор
који
је
за
нас
још
био
загонетка
.
Трго
нас
је
бат
коња
на
коме
је
јахао
официр
пред
патролом
.
Срећом
млади
официр
био
је
мој
познаник
,
један
од
оних
младих
и
интелигентних
људи
који
је
за
време
мира
покушавао
и
пером
да
се
послужи
.
Рекох
му
своју
и
нас
свију
невољу
и
он
посла
два
војника
из
патроле
да
закуцају
на
разна
врата
те
припитају
не
би
ли
нас
ко
под
кров
примио
.
—
А
шта
је
оно
тамо
?
—
запитах
га
показујући
на
пожар
изнад
вароши
.
—
Крематоријум
српске
државе
!
—
одговори
официр
гласом
кроз
који
је
звонио
дубок
бол
.
—
Оно
смо
ми
упалили
?
—
Да
ми
,
да
би
сагорели
све
што
нам
је
још
остало
.
И
узе
ми
казивати
шта
је
све
пождерао
тај
пламен
.
Кола
коморска
и
топовске
каре
,
лафете
,
аутомобиле
,
шаторе
,
алате
,
болничке
опреме
,
архиве
,
рачунске
књиге
и
акта
разних
канцеларија
и
многе
,
многе
друге
скупоцене
предмете
које
смо
мучно
и
годинама
текли
.
—
И
видите
ли
—
додаде
официр
—
каква
је
то
игра
судбине
,
како
је
то
фатално
,
да
се
баш
ово
место
где
сагоревамо
последње
остатке
српске
државе
,
зове
Пећ
.
—
Зашто
је
и
доношено
довде
,
што
то
није
свршено
у
Призрену
где
се
и
отпочело
?
У
Призрену
је
сагорело
све
што
је
требало
да
крене
за
Љум-Кулу
.
Знало
се
да
се
може
понети
само
још
сат
ода
од
Призрена
па
онда
бацити
.
Део
који
је
намењен
да
се
понесе
овим
путем
имао
је
пред
собом
два
дана
друма
,
па
се
понело
.
—
Зар
није
боље
било
тамо
?
—
понових
ја
.
—
Покојник
је
у
ствари
још
у
Призрену
преминуо
а
од
Призрена
довде
био
је
само
пренос
мртва
тела
да
би
се
сахранио
овде
,
у
породичној
гробници
!
Ове
је
речи
официр
изговорио
очевидно
потресеним
гласом
а
затим
је
брзо
прешао
на
нека
обична
питања
,
желећи
да
избегне
даљи
разговор
о
томе
.
Малочас
дођоше
и
они
војници
што
су
зашли
да
нам
нађу
стан
.
Мени
и
мојој
породици
припаде
мало
крова
у
једној
ниској
,
бедној
уџерици
.
Уступиће
нам
домаћин
један
крај
своје
одаје
али
нема
ватре
да
се
огрејемо
.
Но
ко
би
и
пожелео
што
боље
,
сад
,
после
поноћи
.
Попадаћемо
овако
обучени
по
поду
,
збићемо
се
као
змије
у
клупче
,
грејаћемо
се
сопственим
дахом
а
тежак
умор
,
који
нас
је
већ
претукао
,
помоћи
ће
да
савладамо
и
заборавимо
сваку
неугодност
.
Па
и
под
тим
околностима
ја
нисам
могао
дуго
и
дуго
да
заспим
.
Звониле
су
ми
једнако
у
ушима
речи
официреве
:
„
Покојник
је
у
ствари
још
у
Призрену
преминуо
а
од
Призрена
довде
био
је
само
пренос
мртва
тела
да
би
се
сахранило
овде
,
у
породичној
гробници
!
“
...
XXXИИИ
Ропац
У
Пећ
се
није
добегло
као
у
прибежиште
где
би
се
могло
склонити
и
које
би
могло
дати
заштите
;
кроз
Пећ
се
само
пролазило
и
задржавало
пре
но
што
се
крене
у
непроходне
планине
.
С
тога
је
оно
,
што
још
није
уништено
у
Призрену
,
предато
овде
пламену
.
Од
Призрена
до
Пећи
још
је
и
било
друма
и
,
ма
да
је
свако
своју
имовину
још
у
Призрену
растурио
,
држава
је
још
покушала
,
војска
је
још
покушала
,
да
понесе
бар
оно
што
је
најпотребније
,
што
је
најважније
,
што
би
се
по
сваку
цену
морало
спасти
.
Али
,
иза
Пећи
уздизао
се
већ
висок
и
непроходан
планински
зид
,
где
се
колима
није
могло
,
где
су
и
коњи
посртали
и
крхали
се
у
амбисе
,
где
се
по
уским
и
усеченим
стазама
и
пешице
тешко
одило
,
те
се
пред
овим
изгледима
морало
и
са
последњим
остацима
спасенога
рашчистити
.
Огроман
пожар
,
који
је
ноћас
буктао
изнад
Пећи
,
гутао
је
државне
архиве
,
новчане
књиге
,
судска
документа
па
онда
кола
,
аутомобиле
,
топовске
каре
,
муницију
,
болничке
кревете
,
пољске
апотеке
и
санитетски
материјал
,
шаторе
,
алате
,
све
,
све
,
све
што
се
није
могло
понети
,
гутао
је
пождрвљиво
ноћашњи
пламен
и
све
је
прогутао
.
Легао
сам
синоћ
под
утиском
оних
речи
да
је
покојник
још
у
Призрену
умро
а
само
је
пренет
овде
да
се
у
породичну
гробницу
сахрани
;
и
пробудио
сам
се
јутрос
под
утиском
тих
речи
.
И
кад
сам
изашао
на
улицу
тога
јутра
,
по
ономе
што
сам
видео
и
срео
,
није
се
тај
утисак
изменио
.
Пећ
је
у
истини
личила
на
једну
велику
гробницу
,
кроз
коју
су
лутале
сенке
бивших
људи
.
То
су
били
или
војници
испијени
глађу
,
угашена
погледа
,
лица
обрасла
у
длаку
,
подивљали
или
рањеници
у
траљама
,
поднадула
лица
,
без
израза
,
стаклених
очију
као
у
смрти
,
облесавели
.
И
међу
њима
и
око
њих
бегунци
,
бивши
људи
,
изнурени
,
изгладнели
,
подрпани
и
избрљани
,
збуњена
или
животињски
апатична
погледа
;
без
човечанскога
изгледа
,
без
воље
,
без
намере
и
без
израза
.
Не
можеш
познати
дојучерашњега
пријатеља
док
ти
се
не
каже
.
Срео
сам
једнога
таквога
познаника
,
којега
сам
још
у
Приштини
виђао
и
нисам
га
познао
—
оседео
је
.
За
месец
дана
од
кад
се
нисмо
видели
,
оседео
је
и
остарио
.
На
његовоме
,
готово
старачки
избразданоме
лицу
,
видело
се
да
је
за
то
време
преживео
најсвирепије
душевне
патње
.
Гледао
је
растројено
,
питања
сам
му
по
неколико
пута
понављао
док
их
је
схватио
,
а
и
кад
их
је
схватио
,
одговарао
је
на
њих
непоуздано
и
неодређено
.
—
Мислиш
ли
да
крећеш
?
—
Куда
?
—
Па
даље
.
—
Даље
?
Шта
ћу
даље
?
—
Мислиш
ваљда
да
останеш
овде
,
у
Пећи
?
—
Овде
?
Шта
ћу
овде
?
Тек
кад
сам
га
запитао
за
породицу
њему
грунуше
сузе
,
окрете
главу
од
мене
и
оде
даље
,
оде
у
ону
гомилу
живих
лешева
што
лутају
по
улицама
пећским
или
стоје
прибрани
у
гомилице
не
говорећи
међу
собом
,
не
интересујући
се
ни
зашто
,
не
распитујући
се
ни
о
чему
.
Пођи
,
где
хоћеш
,
зађи
у
који
хоћеш
сокачић
па
ћеш
увек
срести
исту
слику
:
људе
дроњаве
и
у
ритама
,
умазане
блатом
које
се
сасушило
на
оделу
,
прљавих
руку
,
прљава
лица
,
неумивене
и
изгладнеле
.
И
све
то
лута
кроз
улице
и
тражи
хлеб
.
Иде
од
дућана
до
дућана
и
лупа
и
моли
да
му
се
отвори
или
прети
да
ће
разбити
врата
али
нема
снаге
да
то
учини
.
А
дућани
затворени
и
дебели
капци
спуштени
.
Једва
по
који
дућан
држи
отворен
прозор
и
отуд
,
иза
гвоздених
шипака
,
продаје
ужад
и
колане
,
што
се
у
великој
количини
купује
због
товара
на
коњиће
,
који
се
на
пијаци
продају
по
баснословно
високој
цени
.
Али
нису
дућани
једини
у
којима
се
купује
и
продаје
.
Продаје
се
на
све
стране
,
у
свима
улицама
и
на
свима
ћошковима
.
Продају
војници
и
продају
избеглице
све
што
стигну
,
све
што
им
је
излишно
или
до
чега
су
од
некуд
дошли
.
Продаје
се
све
и
своје
и
државно
и
кошуља
,
коју
је
војник
са
себе
скинуо
па
обуко
блузу
на
голо
тело
и
државни
во
,
којега
је
војник
из
запреге
какве
колоне
извукао
.
По
улицама
ватре
,
логори
и
вашар
.
Онде
видиш
прашти
сикира
и
сече
фијакер
те
подлаже
ватру
,
која
на
сред
калдрме
букће
и
око
које
се
промрзли
греју
;
у
другој
улици
скупила
се
гомила
мештана
и
расточава
државна
мунициона
кола
,
носећи
свако
по
један
део
својој
кући
;
у
трећој
улици
видиш
изручен
у
јарку
,
кроз
који
тече
поток
,
санитетски
материјал
огромне
вредности
а
цигани
се
скудили
и
пробирају
;
у
четвртој
улици
полегали
гладни
државни
волови
и
закрчили
улицу
.
Овамо
војник
продаје
шаторско
крило
,
чизме
,
ћебе
;
други
опет
тамо
заклао
државнога
вола
,
рашчеречио
га
,
стао
на
један
ћошак
и
сече
секиром
и
продаје
на
оку
,
коју
руком
одмерава
;
трећи
вуче
за
узицу
државнога
коња
и
продаје
га
,
четврти
конзерве
,
пети
седло
,
шести
нуди
читава
кола
.
И
кроз
сву
ту
гомилу
продаваца
промичу
генерали
,
народни
посланици
,
војници
,
рањеници
,
избеглице
,
стране
мисије
,
црногорски
жандарми
и
Арнаути
,
који
као
купци
залазе
од
гомиле
до
гомиле
и
за
ситне
паре
носе
својим
кућама
драгоцене
ствари
.
Уз
беду
,
невољу
и
расуло
,
јавља
се
и
најрођенија
сестра
обест
.
Нарави
у
овако
тешким
катастрофама
или
клону
и
утону
у
апатију
или
подивљају
.
Ено
отуд
вуку
,
ужетом
чврсто
везаног
војника
,
осам
његових
другова
са
пушкама
на
руци
.
Он
је
сав
крвав
,
исцепан
,
гологлав
,
исколачених
очију
,
опире
се
и
сад
још
и
ако
му
је
уже
засекло
у
месо
и
ако
је
,
види
се
,
после
очајне
борбе
савладан
а
пушчане
му
цеви
упрте
у
груди
.
Ко
зна
какав
је
злочин
учинио
,
извесно
је
убио
кога
!
Па
онда
,
ено
на
сред
пијаце
капетан
пуца
из
револвера
на
потпуковника
,
јер
му
је
овај
казао
безочну
реч
,
па
ено
...
Нико
више
не
цени
ни
свој
ни
туђ
живот
ни
за
шта
!
А
ово
је
тек
половина
пута
а
како
је
тек
дуга
и
како
тешка
она
друга
половина
невоља
,
које
нас
очекују
?
И
како
ће
ти
људи
слабе
душе
поднети
те
веће
невоље
,
којима
ћемо
поћи
у
сусрет
?
О
томе
сам
се
питао
,
гледајући
ове
ружне
слике
у
Пећи
,
о
томе
је
свако
себе
забринуто
питао
.
Та
брига
се
врзла
сваком
у
памети
и
свако
се
бринуо
шта
ће
и
где
ће
?
Из
Пећи
воде
два
пута
за
Андријевицу
,
један
преко
Чакора
а
други
преко
Рожаја
.
Први
много
тежи
,
кроз
саму
стену
,
камен
,
кланце
и
преко
великих
висина
али
краћи
;
други
нешто
блажији
али
дужи
.
И
један
и
други
пусти
и
један
и
други
непроходни
,
опасни
,
сурови
.
Постоји
и
трећи
пут
,
на
Плав
и
Гусиње
па
право
на
Скадар
али
би
се
ретко
ко
одважио
да
тим
путем
пође
.
Свет
се
забринуто
ломио
,
распитивао
се
код
мештана
,
распитивао
се
код
власти
,
трчао
од
једног
до
другог
и
саветовао
се
,
куповао
коње
,
куповао
самаре
,
ужад
,
ћебад
и
набављао
све
друге
потребе
.
Ваљало
је
кренути
на
пут
на
коме
ће
се
усред
планина
спавати
на
снегу
,
ваљало
је
кренути
на
пут
,
којим
се
жива
душа
неће
срести
,
где
се
неће
ништа
моћи
набавити
,
ништа
добити
и
где
ће
патње
захтевати
много
и
много
и
физичке
и
моралне
снаге
те
да
се
могу
поднети
.
Отуда
видиш
на
свима
лицима
дубоку
бригу
,
видиш
преплашеност
,
узневереност
.
Један
пита
арнаутина
:
—
Био
си
,
пролазио
си
ага
Чакором
?
Онај
нећка
главом
у
знак
одобравања
.
—
Може
ли
се
проћи
?
—
Па
...
може
...
—
Је
л
’
и
зими
може
?
—
Јок
!
—
одмахује
онај
.
—
Не
оди
се
зими
туда
.
Други
ухватио
црногорског
жандарма
,
који
се
хвали
да
је
све
путеве
и
све
стазе
прошао
па
би
знао
усред
ноћи
ко
усред
дана
ићи
.
—
А
како
је
преко
Чакора
?
—
Е
ту
не
знам
,
туда
нисам
одио
.
—
А
шта
мислиш
,
кад
бих
ударио
на
Плав
и
Гусиње
?
—
Нисам
ни
туда
одио
али
веле
не
ваља
.
Зли
су
они
Арнаути
а
не
ваља
ни
пут
.
—
Па
јеси
ли
одио
на
Рожај
?
—
Туда
јесам
!
—
Па
како
је
тим
путем
,
може
ли
се
?
—
Не
ваља
—
вели
—
тежак
пут
али
ако
се
мора
онда
што
ћеш
.
И
онај
што
је
питао
Арнаутина
и
онај
што
је
питао
жандарма
,
одвајају
се
од
њих
нерешени
,
неодлучни
као
и
раније
што
су
били
,
и
иду
другом
,
иду
трећем
.
—
Ја
идем
,
у
име
божје
,
колико
сутра
!
—
вели
један
.
—
Е
,
решио
си
се
,
којим
путем
?
—
пита
га
други
.
—
Идем
на
Чакор
.
Теже
је
ал
краћи
пут
.
А
треба
грабити
дане
,
шта
знам
каква
ме
мећава
може
захватити
негде
у
планини
.
А
ти
?
—
Ја
се
нисам
још
решио
—
вели
онај
други
.
—
Пођи
,
брате
,
и
ти
на
Чакор
,
распитао
сам
се
,
опет
је
боље
.
Сутра
дан
,
сретају
се
иста
двојица
:
—
Па
зар
ти
не
оде
данас
?
—
Не
боме
!
—
одговара
онај
први
.
—
Што
?
—
Тако
.
Хтео
сам
поћи
па
ме
одвратише
.
Оно
је
,
брате
,
несрећа
онај
Чакор
.
Ни
вуци
не
иду
тамо
,
а
где
ћу
ја
.
Предомислио
сам
се
.
Други
је
опет
тако
одлучио
да
иде
на
Рожај
па
у
последњем
тренутку
остао
,
предомислио
се
,
казали
му
,
одвратили
га
.
А
док
смо
се
ми
тако
неодлучно
решавали
,
ломили
и
одуговлачили
са
поласком
,
дотле
су
се
догађаји
око
нас
немилостиво
ваљали
.
У
Ђаковици
,
која
је
остала
за
нама
,
дошло
је
до
пушкарања
измеђ
становника
и
наше
војске
;
на
Колашину
се
већ
воде
последње
борбе
и
Аустријанци
прете
да
сиђу
у
Беране
и
Андријевицу
те
да
нам
пресеку
све
путеве
.
Треба
журити
,
треба
већ
сутра
кренути
јер
прекосутра
може
бити
доцкан
.
Те
зле
вести
о
приликама
за
нама
и
пред
нама
,
удвајале
су
нам
бригу
и
убијале
у
нама
и
последње
остатке
воље
и
снаге
.
Сутра
би
зором
ипак
загушили
друмови
ка
Беранима
и
Чакору
али
,
вечерас
,
кад
већ
паде
први
сутон
,
на
један
мах
,
нити
знаш
од
куд
је
дошао
,
ни
ко
га
донесе
,
просу
се
по
Пећи
чудан
и
изненадан
глас
,
који
нам
освежи
замрчене
душе
и
разведри
дубоким
браздама
преорана
чела
.
Као
у
сред
тешке
оморине
кад
малакше
и
душа
и
тело
,
а
пухне
свеж
планински
ветрић
те
ти
расхлади
чело
и
отвориш
сане
и
малаксале
очи
или
,
као
иза
буре
и
непогоде
кад
се
разнобојна
дуга
обележи
небом
те
свако
дигне
главу
верујући
у
знак
божји
,
који
обећава
светлост
сунца
.
Та
вест
,
која
се
шапутала
и
гласно
казивала
,
која
је
пролетала
и
дерала
кроз
варош
и
кроз
редове
избеглица
,
као
бујица
,
као
поплава
,
казивала
нам
је
да
ће
остатак
српске
војске
,
која
још
није
стигла
у
Пећ
,
обуставити
своје
одступање
,
прибраће
се
још
и
сви
остали
делови
војске
,
који
су
се
расули
,
образоваће
се
један
јачи
одред
,
евентуално
армија
и
поновиће
се
славни
новембар
1914
године
.
Отпочеће
офанзива
,
којој
се
,
сад
већ
растројени
Аустријанци
ни
овом
приликом
неће
моћи
да
одупру
;
српска
ће
војска
једним
очајним
налетом
повратити
Косово
те
натерати
и
Бугаре
да
напусте
Призрен
.
Ако
је
још
француско-енглеска
помоћ
стигла
до
сад
у
већем
броју
на
јужноме
фронту
,
ова
се
акција
може
и
даље
прострети
и
,
ко
зна
какве
значајне
и
судбоносне
последице
донети
.
Као
оно
у
старој
источњачкој
бајци
што
вила
чуварица
једном
чудотворном
речју
пробуди
окамењене
витезе
,
те
се
домалочашњи
камен
почне
да
креће
и
живи
;
тако
и
ова
чудотворна
реч
пробуди
нас
,
који
смо
до
мало
час
били
окамењени
.
Ускомеша
се
светина
и
пође
на
све
стране
да
распитује
,
да
се
обавештава
,
да
верује
или
не
верује
и
—
да
се
нада
.
Нада
је
био
последњи
међу
осећајима
,
који
је
на
овоме
тешкоме
путу
напустио
несретне
бегунце
и
ево
,
први
је
међу
осећајима
,
који
се
опет
јавља
.
И
сад
се
већ
не
шапће
више
погружено
кад
се
састану
гомилице
,
већ
се
говори
гласно
и
не
иде
се
сломљено
као
мало
час
,
већ
дигнуте
главе
.
Људи
се
поздрављају
међу
собом
,
рукују
се
,
питају
се
и
сабирају
се
у
гомилице
,
али
су
те
гомилице
сад
већ
живе
а
не
као
јуче
и
данас
мртве
и
неме
.
—
Ама
,
је
л
’
то
истина
?
—
пита
пријатељ
пријатеља
и
ако
је
већ
десеторицу
до
сад
питао
и
сви
му
одговорили
да
је
истина
.
—
Истина
је
!
—
тврди
му
и
једанаести
.
—
Ко
каже
,
од
кога
си
чуо
?
—
пита
онај
не
би
ли
сазнао
што
више
но
што
је
сазнао
од
прве
десеторице
с
којима
је
разговарао
.
—
Чуо
сам
од
човека
који
поуздано
зна
.
—
Ама
баш
решено
?
—
наваљује
онај
.
—
Решено
!
—
одговара
одлучно
једанаести
.
—
А
где
је
решено
?
—
Тамо
...
у
штабу
!
У
другој
гомилици
неко
други
опет
даје
обавештење
о
изворима
,
из
којих
је
чуо
ову
важну
вест
.
Поједине
гомилице
чак
се
упутиле
арнаутским
махалама
да
прођу
крај
куће
,
у
којој
је
смештена
прва
армија
,
не
би
ли
приметиле
тамо
какав
покрет
;
не
би
ли
запазиле
да
су
канцеларије
више
осветљене
но
обично
,
не
би
ли
ма
шта
виделе
што
би
им
потврдило
сазнање
и
поткрепило
још
више
наду
.
Штаб
прве
армије
био
је
смештен
у
кући
некога
бега
,
у
једној
од
кривудавих
и
тесних
улица
пећских
.
То
је
велика
зграда
саграђена
од
камена
,
као
и
већина
беговских
кућа
и
кула
у
овим
крајевима
.
У
зграду
се
улази
на
велику
дрвену
капију
,
на
коју
се
с
обе
стране
наслањају
високи
камени
зидови
,
који
ограђују
двориште
.
На
зиду
,
крај
капије
,
пише
крупним
штампаним
словима
:
„
Штаб
прве
армије
“
.
Пред
том
кућом
,
у
узаном
сокаку
,
стоје
неколико
аутомобила
,
међу
којима
су
шофери
наложили
ватру
коју
распаљују
сипајући
на
њу
,
с
времена
на
време
,
машински
зејтин
.
Око
ватре
,
на
празном
бензинском
сандуку
,
на
доваљаном
камену
,
на
празној
петролејској
канти
,
поседали
шофери
,
подофицири
из
штаба
и
жандарми
и
воде
дуге
и
живе
разговоре
.
По
неко
од
њих
сецка
оштрим
ножићем
танке
корице
тврдога
хлеба
и
грицка
;
други
турио
у
ватру
џезвицу
да
му
узаври
вода
за
кафу
или
шербет
а
трећи
пресвлачи
кошуљу
.
У
дворишту
,
кад
се
уђе
у
капију
,
лицем
окренута
улазу
,
саграђена
је
мала
,
спреда
отворена
шупа
,
од
које
две
стране
чине
дрвени
зидови
а
као
трећа
служи
камени
зид
суседнога
дворишта
.
На
средини
те
шупе
гори
ватра
,
око
које
седе
штабовски
жандарми
и
разговарају
са
заробљеницима
,
који
су
у
очи
тога
дана
похватани
од
наших
извидница
.
Заробљеника
има
десетина
,
а
међу
њима
и
Немаца
.
Сви
су
промрзли
,
поцепани
,
модри
и
поднадули
.
Они
седе
мирно
око
ватре
,
одговарају
понизно
на
свако
питање
и
залажу
се
парчадима
бундеве
,
коју
пеку
на
ватри
и
једу
је
.
Из
дворишта
улази
се
,
на
левој
страни
,
у
зграду
на
једна
велика
врата
,
у
мрачну
и
велику
просторију
,
која
заузима
цело
приземље
а
служи
као
штала
за
коње
.
Од
врата
с
десне
стране
штале
,
изведене
су
узане
степенице
,
које
воде
на
први
и
други
спрат
.
Степенице
за
први
спрат
узлазе
у
један
дугачак
ходник
претрпан
сандуцима
и
шаторским
крилима
.
На
тим
сандуцима
војници
кувају
чај
и
сваки
час
уносе
у
канцеларије
,
којих
на
овоме
спрату
има
три
:
једна
мала
где
је
штабни
телефон
,
друга
такође
мала
за
војнике
и
трећа
,
највећа
,
где
спавају
официри
и
ађутант
штаба
.
На
спрату
изнад
овога
,
у
соби
која
је
управо
над
овом
,
станује
командант
Прве
Армије
војвода
Мишић
,
са
својим
начелником
штаба
.
У
ту
зграду
и
у
ту
собу
команданта
Прве
Армије
,
сабрале
су
се
,
шеснаестога
новембра
пред
подне
,
војводе
и
ђенерали
команданти
,
који
су
се
затекли
у
Пећи
да
,
на
основу
наредбе
Врховне
Команде
,
којом
је
првој
,
другој
и
трећој
армији
и
Одбрани
Београда
одређен
правац
повлачења
Пећ—Андријевица—Подгорица—Скадар
,
утврде
детаљни
распоред
повлачења
.
Команданти
су
на
тој
седници
утврдили
да
се
одмах
,
једним
делом
већ
сутра
,
седамнаестога
новембра
,
отпочне
повлачење
ка
Андријевици
,
и
то
овим
редом
!
Друга
Армија
путем
на
Чакор
а
Прва
Армија
и
Одбрана
Београда
преко
Жлеба
на
Рожај
.
Трећа
Армија
,
која
ће
се
затим
и
сама
повући
преко
Рожаја
,
остаће
последња
као
заштита
армија
које
се
повлаче
пред
њом
.
Цело
то
по
подне
,
после
ових
заједничких
одлука
,
команданти
и
њихови
помоћници
,
свако
у
својој
канцеларији
,
разрађивали
су
ове
одлуке
као
наредбе
за
сваку
јединицу
и
са
тога
посла
,
који
нису
завршили
чак
ни
кад
је
пао
мрак
,
диже
их
понован
и
хитан
позив
војводе
Мишића
да
се
,
пре
но
што
би
својим
трупама
издали
дефинитивне
наредбе
за
одступање
,
још
једном
састану
у
штабу
Прве
Армије
.
Извесна
обавештења
,
доставе
,
извештаји
,
телеграми
и
друге
појединости
,
до
којих
је
војвода
од
подне
до
пред
вече
тога
дана
дошао
,
чинили
су
сасвим
другачом
ситуацију
но
што
је
била
данас
до
подне
,
када
су
ђенерали
решавали
о
повлачењу
,
и
то
је
нагнало
војводу
Мишића
да
понова
сазове
команданте
на
састанак
.
Цело
то
по
подне
,
после
првога
састанка
ђенерала
,
начелник
штаба
Прве
Армије
,
испитивао
је
сваког
понаособ
и
све
заједно
оне
заробљенике
што
седе
са
жандармима
под
шупом
,
грејући
се
око
ватре
.
Испитивао
их
је
дуго
и
свестрано
,
записивао
је
одговоре
и
допуњавао
их
,
враћао
се
на
питања
која
је
већ
једном
био
поставио
и
уопште
,
чинио
је
све
да
што
тачније
и
што
поузданије
сазна
стање
непријатељске
војске
која
наступа
за
нама
.
Заробљенички
искази
били
су
мање
више
једнаки
;
сви
су
они
тврдили
да
су
непријатељске
снаге
које
слазе
са
Косова
,
врло
мале
јер
су
утрошиле
велики
број
војске
на
образовање
гарнизона
по
освојеним
местима
,
не
осећајући
се
безбеднима
у
освојеној
Србији
.
И
те
слабе
силе
,
које
наступају
с
Косова
,
не
представљају
војску
бољега
квалитета
а
сем
тога
,
прати
их
глад
јер
нису
затекли
плен
који
су
очекивали
а
зашли
су
у
крајеве
где
је
врло
отежано
снабдевање
из
северних
,
богатијих
крајева
.
Арнаутски
елеменат
,
на
који
су
Аустријанци
тако
много
рачунали
,
није
их
дочекао
ни
одушевљено
ни
пријатељски
,
на
против
,
индиферентан
је
и
лукаво
се
понаша
,
рачунајући
поуздано
на
привременост
аустријске
владавине
,
те
се
не
може
рачунати
ни
на
исхрану
војске
од
становништва
.
Ни
о
моралу
трупа
аустријских
нису
заробљенички
искази
били
повољнији
а
са
овим
су
се
слагали
и
извештаји
Арнаута
са
наших
предстража
.
Малобројност
непријатељске
војске
потврђивали
су
и
неки
пећани
,
арнаути
,
који
су
јутрос
стигли
из
Митровице
и
који
веле
да
на
путу
нису
видели
никакву
војску
већ
само
неке
патроле
.
Сав
тај
материјал
и
још
неке
извештаје
појединих
команданата
,
проучавао
је
све
до
мрака
војвода
Мишић
,
бавећи
се
једнако
над
ђенералштабном
картом
ове
и
суседних
области
и
бележећи
по
њима
непријатељске
положаје
и
правце
којима
се
он
креће
.
Пре
годину
дана
,
када
су
Аустријанци
под
Поћореком
поплавили
западну
Србију
,
овако
је
исто
,
истога
месеца
и
истога
дана
у
месецу
,
Војвода
Мишић
у
једној
кући
у
Горњем
Милановцу
,
седео
за
столом
студирајући
исказе
заробљеника
и
положаје
непријатељске
и
тада
се
,
у
часу
кад
нико
више
није
веровао
у
спас
Србијин
,
родила
у
њему
мисао
о
славној
новембарској
офанзиви
,
која
је
Аустрију
стала
жртава
и
срама
а
нама
донела
славу
војничкога
народа
.
Да
ли
војводи
у
овоме
часу
није
пао
на
памет
чудан
стицај
прилика
:
исти
дан
,
исти
месец
,
исте
околности
:
једна
војска
која
верује
да
је
победилац
и
предаје
се
победничком
заносу
и
немару
и
једна
војска
,
за
коју
сви
већ
мисле
да
је
побеђена
,
прибира
последњу
своју
снагу
и
сатире
свога
победиоца
.
Није
ли
то
миг
историје
који
га
одводи
на
оне
исте
мисли
које
су
пре
годину
дана
,
у
часу
кад
их
је
исказао
,
изгледале
немогуће
,
па
ипак
постале
славно
дело
?
У
тим
мислима
,
наднесена
над
ђенералштабном
картом
,
затекли
су
војводу
ђенерали
,
праћени
својим
помоћницима
штабова
,
када
су
се
почели
пред
вече
,
на
његов
позив
,
збирати
у
војводину
канцеларију
.
Та
канцеларија
представља
једну
пространу
,
правоугаону
одају
,
претрпану
креветима
и
официрским
сандуцима
.
На
сред
одаје
налазе
се
два
уздуж
састављена
стола
око
којих
су
поређане
столице
.
Седи
се
и
на
креветима
и
на
сандуцима
јер
нема
довољно
столица
око
стола
.
Разговори
се
најпре
воде
о
последњим
вестима
,
о
одласку
Краљевом
,
Врховне
Команде
и
Владином
из
Призрена
и
о
борбама
француске
војске
на
југу
Србије
.
У
току
тога
разговора
,
војвода
Мишић
изложи
опширно
своје
сазнање
о
стању
у
аустријској
војсци
,
иснесе
све
податке
,
све
исказе
заробљеника
,
грађана
,
извештаје
са
предстража
,
предочи
положаје
на
којима
се
непријатељ
налази
,
његов
морал
и
његову
бројност
.
Иснесе
затим
депешу
,
коју
је
по
подне
примио
са
Цетиња
,
од
нашега
војног
делегата
,
по
којој
немачки
званични
коминике
објављује
да
Немачка
сматра
свој
циљ
постигнутим
,
те
прекида
даље
операције
против
Србије
и
други
телеграм
,
истога
делегата
,
у
коме
саопштава
радиотелеграм
из
Лијона
,
по
коме
Немачка
већ
повлачи
војску
из
унутрашњости
Србије
.
Овај
је
телеграм
допуњавао
и
поткрепљавао
и
извештај
Команданта
Дунавске
Дивизије
,
који
војводу
извештава
да
избеглице
које
долазе
са
непријатељске
стране
причају
,
да
су
им
аустријски
војници
,
босанци
,
рекли
да
неће
остати
у
Србији
већ
морају
да
се
враћају
јер
Руси
силно
надиру
.
Изложивши
све
те
околности
,
војвода
предложи
да
се
обустави
наредба
о
одступању
,
да
се
војска
прибере
и
предузме
офанзива
.
Сви
се
сабрани
команданти
изненадише
овоме
неочекиваноме
предлогу
.
Мислили
су
,
војвода
их
је
Мишић
позвао
јер
је
прибрао
неке
нове
податке
који
би
имали
везе
са
распоредом
одступања
и
захтевали
можда
измене
у
томе
распореду
.
Место
тога
,
војвода
Мишић
пред
само
извршење
одступања
,
за
које
су
већ
издате
наредбе
,
предлаже
офанзиву
.
У
првоме
тренутку
изненађени
ђенерали
изменише
погледе
међу
собом
и
упреше
их
затим
сви
у
војводу
Степу
Степановића
који
је
,
ослоњене
главе
на
руку
,
седео
за
столом
крај
самога
војводе
Мишића
.
Војвода
Степа
осети
и
сам
да
је
позван
први
да
узме
реч
и
он
диже
главу
:
—
Не
говорећи
о
томе
—
рече
војвода
—
да
ли
смо
у
могућности
да
предузимамо
офанзиву
и
поред
свих
прилика
које
нам
је
војвода
Мишић
изнео
о
стању
аустријске
војске
,
ја
се
претходно
питам
и
питам
војводу
:
налази
ли
он
да
би
било
опортуно
,
у
моменту
кад
Краљ
и
Врховна
Команда
напуштају
земљу
,
уверени
да
се
више
ништа
не
може
учинити
,
предузимати
једну
тако
неочекивану
акцију
?
—
Врховна
је
Команда
наредбом
од
12
.
новембра
оставила
слободну
иницијативу
нама
командантима
—
узе
да
брани
своје
мишљење
војвода
Мишић
и
диже
са
стола
наредбу
која
је
лежала
међу
хартијама
и
у
којој
је
он
дебелом
црвеном
писаљком
подвукао
место
на
које
се
позива
.
—
Колико
је
мени
позната
наредба
—
додаде
војвода
Степа
—
та
се
слобода
иницијативе
односи
искључиво
на
повлачење
и
не
може
се
тумачити
овако
како
је
војвода
Мишић
тумачи
.
Али
,
и
кад
би
прешли
преко
те
наредбе
и
њенога
значења
,
ја
ипак
не
видим
крајњу
корист
такве
офанзиве
?
—
Крајња
корист
?
—
упаде
плаховито
у
реч
војвода
Мишић
—
Крајња
корист
је
очигледна
:
ваља
се
дочепати
главне
комуникације
са
Солуном
те
,
ако
се
и
мора
одступати
,
одступати
путем
којим
се
може
спасти
државна
имовина
и
оволики
народ
који
је
кренуо
у
бежанију
.
Већ
од
првих
речи
видело
се
да
ће
двобој
у
овој
дискусији
водити
војвода
Степа
и
Мишић
,
ђенерали
Јуришић
и
Живковић
мало
су
узимали
реч
постављајући
само
по
где
која
питања
.
—
Добро
,
примам
те
разлоге
као
оправдање
крајње
користи
—
настави
војвода
Степа
после
извесне
паузе
.
—
Примам
и
верујем
и
да
је
стање
аустријске
војске
такво
какво
је
изложио
војвода
Мишић
али
,
не
верујем
и
да
је
стање
бугарске
војске
такво
.
И
ако
су
их
борбе
на
Тимоку
и
на
Гиљанскоме
фронту
довољно
изломиле
,
ипак
су
они
тек
месец
дана
у
рату
и
,
како
других
фронтова
немају
,
целокупна
је
њихова
снага
према
нама
.
Кад
будемо
избили
на
Косово
,
јер
војвода
Мишић
предлаже
офанзиву
према
Митровици
,
срешћемо
њих
и
онда
ћемо
се
опет
скрхати
а
питање
је
хоћемо
ли
тада
имати
слободан
и
овај
једини
пут
за
одступање
,
јер
Бугари
се
вероватно
неће
задржати
у
Призрену
већ
ће
поћи
овамо
.
И
онда
на
што
цео
тај
покушај
?
Војвода
Мишић
задржа
право
да
о
томе
говори
кад
се
буде
прешло
на
решавање
о
могућности
и
условима
за
офанзиву
,
он
за
сад
моли
да
се
реши
питање
:
имају
ли
команданти
право
да
реше
офанзиву
кад
је
врховна
команда
напустила
земљу
?
Ђенерал
Јуришић
стаде
уз
гледиште
да
команданти
имају
право
на
ову
иницијативу
под
промењеним
околностима
.
Ђенерал
Живковић
није
исказивао
своје
мишљење
али
се
видело
да
је
и
он
уз
то
гледиште
.
—
Могу
имати
права
примајући
на
себе
и
сву
одговорност
!
—
додаде
и
војвода
Степа
.
—
Какве
би
ту
одговорности
могло
бити
?
Ако
се
успе
нема
је
а
ако
се
не
успе
,
шта
је
то
што
ћемо
изгубити
кад
је
већ
све
изгубљено
?
—
рећи
ће
војвода
Мишић
.
—
Има
је
има
!
—
шапће
војвода
Степа
више
себи
.
Сви
га
погледаше
очекујући
да
настави
.
—
Има
је
,
велим
!
—
понови
војвода
гласно
—
Како
да
нема
одговорности
?
Зар
повести
људе
на
кланицу
кад
услова
за
офанзиву
нема
и
то
људе
десетковане
,
преморене
и
без
хране
;
зар
се
за
то
ником
не
одговара
?
Друго
је
,
ако
збиља
услова
има
,
у
том
случају
ево
ја
сам
први
који
пристаје
да
прими
сву
одговорност
.
—
Још
једно
питање
—
упаде
ђенерал
Јуришић
—
У
случају
такве
акције
ми
би
се
сви
вратили
својим
командама
.
Акција
би
била
заједничка
,
свих
јединица
,
у
колико
их
имамо
.
Шта
је
то
што
би
обезбедило
јединство
акције
?
Ако
се
свако
од
нас
може
слободно
и
по
своме
нахођењу
кретати
при
повлачењу
,
не
може
свако
на
своју
руку
чинити
покрете
при
наступању
,
Врховна
Команда
је
ван
земље
,
с
њом
смо
без
икакве
везе
.
—
Образоваћемо
нову
Врховну
Команду
!
—
пресече
војвода
Мишић
спреман
на
то
питање
.
Затим
узе
реч
и
поче
у
детаљима
да
разлаже
могућност
офанзиве
,
погледајући
увек
при
томе
на
војводу
Степу
којега
је
желео
убедити
.
Он
изнесе
план
коме
би
крајњи
циљ
био
ослобођење
саобраћаја
са
Солуном
,
што
би
нам
у
случају
даљих
неуспеха
,
дало
бар
могућности
за
једно
правилно
одступање
и
спасење
огромног
ратног
материјала
који
би
се
иначе
морао
сав
уништити
,
ако
се
настави
одступање
у
овоме
правцу
којим
се
пошло
.
Да
потврди
могућност
таквога
резултата
,
војвода
се
позва
и
на
последње
извештаје
Врховне
Команде
из
Призрена
,
по
којима
,
су
извесна
француска
одељења
примила
борбу
на
српској
територији
,
на
Моглену
.
Значи
да
у
Солуну
већ
има
довољно
савезничких
трупа
које
би
могле
ступити
у
акцију
,
ако
би
та
акција
била
прихваћена
са
севера
.
Војвода
Мишић
говорио
је
речито
и
са
непоколебљивим
убеђењем
које
је
освајало
.
На
лицима
присутних
,
који
су
предлог
у
први
мах
дочекали
са
неповерењем
,
са
чега
се
дискусија
често
пута
и
заоштравала
до
сукоба
,
поче
да
се
исписује
неко
поуздање
и
вера
у
оно
што
је
војвода
предлагао
.
Војвода
је
наставио
,
он
је
изнео
у
детаљима
и
начин
како
би
се
наша
офанзива
извела
и
правац
којим
би
се
кретала
.
Узели
су
учешћа
у
томе
и
сви
остали
,
претресали
су
све
могућности
,
разматрана
је
и
карта
,
испитивани
су
понова
извештаји
наших
предстража
,
о
положајима
на
фронтовима
нашим
и
страним
и
најзад
,
дошло
се
до
заједничке
начелне
одлуке
,
да
се
приступи
офанзиви
.
Војвода
Степа
,
који
је
и
сам
пристао
уз
ову
одлуку
,
али
још
увек
остао
недовољно
загрејан
поверењем
према
предлогу
војводе
Мишића
,
додаде
после
донете
одлуке
:
—
Али
,
пре
но
што
донесемо
и
дефинитивну
одлуку
,
ми
морамо
бити
тачно
обавештени
са
коликим
бројем
војске
разполажемо
,
јер
то
у
овоме
часу
нико
од
нас
не
зна
поуздано
;
даље
,
морамо
знати
какво
је
стање
и
расположење
у
војсци
,
нарочито
после
напуштања
земље
од
стране
Краља
,
Владе
и
Врховне
Команде
;
па
онда
,
морамо
знати
са
колико
и
какве
муниције
располажемо
и
најзад
,
имамо
ли
услова
за
исхрану
кад
их
и
непријатељ
нема
?
Сви
усвојише
ове
напомене
војводе
Степе
и
свако
прими
на
себе
да
до
сутра
прибере
све
ове
податке
.
За
тим
је
састављен
и
протокол
седнице
команданата
армија
,
по
коме
је
имало
:
да
се
обустави
јутрошње
решење
команданата
о
одступању
и
саопшти
одмах
командантима
дивизија
да
припреме
трупе
за
офанзиву
и
предузму
припреме
за
преформирање
пешадијских
јединица
према
њиховом
бројном
стању
.
Седница
се
свршила
доцкан
увече
,
око
девет
часова
.
Млађи
официри
и
друго
особље
из
штаба
Прве
Армије
,
које
се
у
соби
под
војводином
нарочито
искупило
и
чекало
на
одлуку
,
знајући
о
чему
се
у
седници
решава
,
радознало
је
и
са
нестрпљењем
погледало
на
излазак
ђенерала
и
њихових
помоћника
,
не
би
ли
са
лица
њихових
прочитало
одлуку
.
И
са
лица
њихових
се
одиста
могло
прочитати
оно
што
су
у
доњој
соби
тако
жудно
очекивали
.
Расположење-
,
управо
одушевљење
,
завлада
од
једном
међу
свима
и
нађе
се
однекуд
и
пива
и
вина
и
шампања
да
се
то
одушевљење
поткрепи
.
Док
се
у
доњој
соби
одушевљавало
дотле
се
горе
,
у
војводиној
соби
,
израђивале
хитне
наредбе
свима
командантима
да
не
дозволе
даље
уништавање
материјала
,
да
јаве
бројно
стање
и
расположење
војске
,
количину
муниције
и
да
учине
све
припреме
за
евентуалну
офанзиву
.
Као
и
у
првој
,
те
се
исте
наредбе
израђивале
те
ноћи
и
у
свима
осталим
армијама
и
командама
а
осим
тога
,
предузета
су
још
исте
ноћи
на
свима
фронтовима
даљна
коњичка
извиђања
.
Командант
Друге
Армије
предузео
је
још
и
мере
да
што
пре
ухвати
везу
са
командом
трупа
нових
области
и
да
сазна
што
ближе
о
догађајима
код
Ђаковице
,
одакле
су
били
стигли
узнемирујући
гласови
.
Још
те
ноћи
глас
је
прохујао
кроз
Пећ
а
сутрадан
зором
,
већ
се
ведра
лица
буде
они
што
су
легли
клонули
и
изнемогли
;
дижу
се
са
вером
они
који
нису
ни
у
шта
више
веровали
;
устају
са
надом
они
који
су
сваку
наду
напустили
.
Лица
,
која
си
јуче
сретао
безизразна
,
тупа
и
блесава
,
данас
видиш
свежа
;
чела
која
си
сретао
изборана
и
забринута
,
данас
видиш
ведра
а
у
очима
,
које
си
сретао
угашене
,
видиш
сад
како
се
уждио
зрак
.
Као
да
су
се
мртви
пробудили
.
Вера
,
силна
вера
обузела
је
људе
;
другаче
се
срећу
,
другаче
поздрављају
,
другаче
разговарају
.
Један
виши
чиновник
,
који
је
јуче
говорио
да
смо
толико
претучени
да
сто
година
нећемо
дићи
главе
,
вели
данас
:
—
Знао
сам
ја
,
такви
смо
ми
...
Претуци
нас
колико
хоћеш
,
остави
у
нама
само
један
живац
па
ћемо
из
њега
опет
да
израстемо
!
Други
један
,
који
је
зајаукао
кад
је
чуо
да
му
је
кућа
опљачкана
и
тврдио
онда
да
је
Србија
за
навек
пропала
,
вели
данас
:
—
Не
пропадамо
ми
лако
;
ко
хоће
да
нас
прогута
треба
да
има
гвозден
стомак
.
Платиће
нам
они
то
,
све
ће
нам
платити
,
све
до
последње
чивије
!
—
Идем
и
ја
да
се
борим
!
—
речи
ми
један
кога
је
већ
пре
пет
година
минула
свака
обавеза
али
у
коме
се
од
јутрос
разбуктало
младићско
одушевљење
.
—
Није
то
за
вас
!
—
велим
му
.
—
Зашто
да
није
.
Предстојало
ми
је
да
гинем
у
овим
планинама
,
губећи
отаџбину
,
па
зашто
не
би
гинуо
ослобађајући
је
!
Срео
сам
и
онога
младога
официра
који
ми
рече
да
је
покојник
још
у
Призрену
преминуо
а
ово
довде
,
до
Пећи
,
да
је
био
само
пренос
мртва
тела
ради
сахране
у
породичној
гробници
.
—
Видите
ли
шта
се
учини
од
покојника
,
диже
се
из
мртвих
?
Он
слеже
задовољно
раменима
па
додаде
:
—
Шта
ћете
,
има
и
привидних
смрти
!
-
Нико
више
није
ни
мислио
на
даље
повлачење
из
Пећи
,
за
које
се
дотле
све
грозничаво
спремало
.
Развезали
су
се
дењкови
,
одрешиле
се
торбе
и
почело
се
јести
оно
,
што
се
муком
набавило
и
чувало
за
највећу
невољу
,
која
нас
је
чекала
у
планинама
.
Било
их
је
чак
који
су
скупо
плаћене
коњиће
нудили
да
продаду
по
мале
паре
.
У
штабовима
армијским
наставило
се
сутра
дан
до
подне
журно
прибирање
извештаја
,
који
су
стизали
са
разних
страна
.
Ти
извештаји
,
ма
да
нису
били
потпуни
и
исцрпни
,
давали
су
укупно
овакво
обележје
стања
у
војсци
:
војска
преморена
,
малаксала
и
растројена
,
али
би
се
офанзивом
подигао
у
њој
дух
;
муниције
нема
,
хране
нема
.
Из
извештаја
се
видело
још
да
је
недовољан
број
војске
као
и
да
нема
више
ни
коморе
ни
профијантских
одељења
.
Осим
тога
,
стигао
је
извештај
команданта
Моравске
Дивизије
ИИ
.
позива
,
да
још
у
току
данашњега
дана
мора
напустити
Ђаковицу
и
извештај
Команданта
Шумадијске
Дивизије
И
.
позива
,
којим
јавља
да
је
непријатељ
напао
Тимочку
Дивизију
ИИ
.
позива
и
да
се
XИИИ
.
пук
повлачи
у
нереду
.
Када
су
се
тога
дана
по
подне
опет
састали
команданти
у
штабу
Прве
Армије
,
већ
је
на
лицу
свакога
од
њих
било
исписано
другаче
расположење
но
што
је
било
оно
које
су
синоћ
понели
полазећи
одавде
.
Војвода
Мишић
остао
је
и
даље
упорно
при
своме
предлогу
за
офанзиву
,
захтевао
је
да
се
још
не
доноси
противна
одлука
,
да
се
најпре
извештаји
допуне
и
приберу
извесни
податци
,
који
су
недостајали
.
Војвода
Степа
,
уз
којега
су
сад
већ
и
сви
остали
пристајали
,
заузео
је
данас
одлучнији
став
,
јер
одлагање
одступања
могло
је
бити
од
несретних
последица
.
Он
је
чак
,
бранећи
своје
гледиште
,
бацио
у
очи
војводи
Мишићу
неколико
грубих
речи
,
те
је
сукоб
у
једноме
тренутку
претио
чак
да
пређе
у
разрачунавање
.
Најзад
,
војвода
Мишић
,
кад
се
осетио
потпуно
сам
,
а
разлоге
којима
је
још
увек
бранио
свој
предлог
није
могао
,
као
јуче
,
да
поткрепи
поузданим
податцима
,
морао
је
клонути
.
Тако
је
донета
и
потписана
одлука
да
се
одустаје
од
сваког
покушаја
офанзиве
и
да
се
враћа
у
важност
решење
команданата
од
16
.
новембра
пре
подне
а
то
је
значило
,
да
се
одмах
приступи
повлачењу
по
реду
утврђеном
на
тој
првој
седници
.
Када
је
после
те
одлуке
поведена
реч
и
о
артиљерији
,
која
не
може
даље
из
Пећи
,
већ
се
мора
ту
уништити
,
војвода
Мишић
је
болно
узвикнуо
:
—
Кад
већ
не
може
бити
офанзиве
онда
,
пре
но
што
је
уништите
,
дајте
ми
сву
муницију
,
колико
је
има
,
да
је
испуцам
,
да
огласим
смрт
Србије
!
Пре
но
што
ће
се
још
генерали
растати
са
ове
последње
седнице
,
сетили
су
се
да
су
ова
њихова
решавања
унела
толико
вере
,
толико
поуздања
у
грађанство
,
да
је
оно
одустало
од
својих
одлука
да
се
склања
.
Када
би
сад
војска
од
једном
почела
да
се
повлачи
то
би
унело
велику
пометњу
.
С
тога
је
нађено
за
сходно
да
један
од
команданата
—
војвода
Степановић
—
изда
наредбу
и
нађе
начина
како
ће
с
њом
и
грађанство
упознати
а
којом
ће
наредбом
позвати
избеглице
да
одмах
крећу
на
пут
,
како
би
олакшале
одступање
војсци
.
Наредба
се
ова
брзо
рашчула
и
тако
се
и
последња
нада
убрзо
претворила
у
последње
разочарење
.
Више
се
није
могло
ничим
заваравати
,
ваљало
је
кретати
у
планине
.
И
на
један
мах
,
као
да
си
магичким
штапићем
завитлао
преко
гомиле
и
изговорио
чаролијске
речи
,
све
се
опет
скамени
;
све
се
измени
и
све
се
врати
своме
пређашњем
расположењу
.
На
свима
се
лицима
исписа
,
понова
се
дубоко
исписа
беда
и
невоља
,
с
том
разликом
само
,
што
је
утученост
била
сад
још
већа
и
још
тежа
.
—
Верујте
ми
,
пријатељу
—
вели
ми
један
познаник
—
имам
гвоздене
живце
.
Претурио
сам
тешке
бриге
и
невоље
у
животу
и
тамо
где
би
свако
други
поклецнуо
,
ја
сам
чак
имао
снаге
друге
да
тешим
.
Сад
већ
више
немам
ни
ја
снаге
и
,
ево
признајем
вам
,
данас
ми
је
први
пут
у
животу
дошла
на
памет
мисао
о
самоубиству
.
Други
један
,
о
коме
сам
се
негда
ја
лично
уверио
да
је
човек
челичне
воље
и
огромне
душевне
енергије
,
речи
ми
са
сузама
у
очима
:
—
Чујем
хоће
да
униште
сву
муницију
.
Ама
где
су
ти
ђенерали
?
Хоћу
да
их
нађем
и
да
их
замолим
,
сутра
у
зору
нек
изведу
топове
тамо
на
ону
чистину
испод
Патријаршије
,
па
да
се
искупимо
сви
ми
бегунци
,
нек
саспу
у
нас
сву
муницију
,
нек
нас
сахране
па
нек
крећу
даље
!
Бога
ми
,
то
ћу
да
их
замолим
!
Срео
сам
и
једнога
познатога
професора
,
за
којега
знам
да
никад
није
обиловао
религијским
чуствима
.
Враћао
се
отуд
из
Патријаршије
.
—
Био
сам
тамо
—
показа
ми
руком
цркву
—
помолио
сам
се
Богу
,
припалио
сам
свећу
...
—
За
мртве
?
—
запитах
га
са
саучешћем
.
—
Не
!
—
вели
професор
.
—
Они
су
се
већ
удостојили
божје
милости
.
За
нас
живе
,
према
којима
је
Бог
тако
немилостив
!
Ућутао
сам
да
не
узнемирим
дубоки
осећај
побожности
који
се
у
часу
ове
тешке
невоље
враћао
у
душу
из
које
је
био
изагнан
.
И
професор
је
ћутао
извесно
време
па
онда
додаде
,
више
као
размишљајући
,
више
себи
и
полугласно
:
—
Идем
путем
,
отуд
,
и
мислим
о
несретној
судбини
овога
народа
.
Одатле
,
из
те
исте
Патријаршије
,
кренуо
је
наш
народ
пре
три
стотине
година
у
збег
,
у
туђину
;
па
ево
сад
се
опет
понавља
то
и
са
истога
места
.
—
Да
!
—
одговорих
му
.
—
Само
пре
три
стотине
година
српски
је
народ
одавде
,
од
Патријаршије
,
кренуо
у
бегство
испред
арнаутских
насиља
,
тражећи
заштите
у
хришћанске
Аустрије
а
сад
,
после
три
стотине
година
,
одавде
од
Патријаршије
,
креће
опет
у
бегство
испред
аустријских
насиља
,
тражећи
заштите
у
Арнаута
.
Професор
се
замисли
,
тешко
уздану
и
зањиха
брижно
главом
;
—
Зар
се
точак
историје
унатраг
окреће
?
!
...
Срео
сам
и
њу
—
Госпу
у
црнини
.
Са
њенога
сам
лица
најјасније
прочитао
колико
је
тешкога
бола
задало
душама
свију
нас
ово
последње
разочарење
.
Када
сам
је
упитао
шта
мисли
,
шта
ће
;
она
ми
ни
речи
није
одговорила
,
бацила
је
само
поглед
на
снежне
планине
које
су
биле
пред
нама
.
То
је
било
моје
последње
виђење
с
њом
!
Када
је
пала
ноћ
,
последња
ноћ
пре
но
што
ћемо
кренути
у
планине
,
настала
је
једна
тужна
свечаност
.
Под
светлошћу
огромнога
пожара
изнад
Пећи
,
који
је
прождирао
каре
,
лафете
и
сву
осталу
опрему
српске
артиљерије
,
тамо
иза
пећскога
гробља
,
недалеко
од
Патријаршије
,
војници
су
копали
дубоке
раке
.
Ту
,
у
тишини
,
под
строгим
стражама
да
се
ко
не
би
приближио
и
видео
,
вршена
је
сахрана
топовских
цеви
,
сахрањивани
су
топови
окићени
славом
са
Куманова
и
Облакова
,
са
Једрена
и
Брегалнице
,
са
Цера
и
Јагодње
.
То
је
био
дубоко
тужан
обред
.
Војници
су
се
,
спуштајући
топове
у
раку
,
праштали
са
њима
као
са
својим
најрођенијим
,
као
са
другом
,
као
са
родитељем
,
као
са
дететом
.
Миловали
су
их
,
грлили
и
љубили
их
и
плакали
су
за
својим
друговима
са
којима
се
нису
растајали
за
све
време
тешких
дана
борбе
и
славе
.
Само
ко
зна
колико
је
топ
поуздање
српскоме
војнику
и
само
ко
зна
колико
се
српски
војник
сроди
и
ороди
са
оружјем
својим
,
тај
може
појмити
жалост
његову
када
се
мора
са
тим
оружјем
и
на
овај
начин
растати
.
—
Зар
ја
да
ти
својом
руком
ископам
раку
—
вели
артиљерац
своме
топу
—
Милошу
мој
!
Тепали
су
им
,
називали
их
милосним
именима
и
плакали
су
,
горко
су
плакали
.
Официри
су
окретали
главу
да
сакрију
сузе
које
су
и
њима
врцале
на
очи
.
Поноћ
је
дубоко
превалила
а
посао
још
није
био
свршен
.
Простране
су
раке
,
велики
је
број
топова
.
Треба
затим
земљу
угазити
,
треба
је
изравнати
да
се
траг
не
позна
,
да
непријатељ
не
нађе
српске
топове
.
Поноћ
је
одавно
већ
превалила
,
ватра
која
је
горе
у
брду
ждерала
каре
,
лафете
и
сву
осталу
опрему
српске
артиљерије
,
догоревала
је
већ
;
мрак
је
све
дубље
освајао
и
једино
доле
,
под
друмом
,
што
су
се
догледали
,
као
догореле
звездице
,
слабо
осветљени
прозори
цркве
Патријаршије
.
Ниска
кубета
те
српске
светиње
оцртала
су
се
у
ноћи
и
догледала
се
из
даљине
.
Патријаршија
из
које
је
некада
,
у
далекој
прошлости
,
никла
српска
вера
,
једини
је
ноћас
неми
сведок
тужнога
чина
сахрањивања
српске
вере
.
И
сахрањена
је
већ
!
Пуковник
који
је
руководио
сахраном
српских
топова
пошто
је
прегледао
довршене
радове
и
бацио
још
последњи
поглед
на
гробље
српске
артиљерије
,
рече
потресеним
гласом
и
са
дубоким
болом
У
души
:
—
Свршено
је
,
све
је
свршено
!
...
Свршено
је
,
