мачбуде
оружје
,
али
,
као
што
видите
,
постаде
борац
ипак
:
место
мача
изабра
перо
,
да
га
оно
храни
и
брани
—
перо
,
које
ни
за
које
новце
не
продаје
!
И
сад
се
,
као
што
већ
рекосмо
,
кренуо
у
нади
да
ће
можда
бити
штофа
чак
и
за
један
пикантан
и
сензациони
подлистак
.
Решио
се
да
походи
три
места
:
да
интервјуише
Замфирове
,
Манулаћеве
и
Ману
.
Само
на
та
три
места
.
Наравно
да
и
то
није
било
лако
.
Није
било
без
неких
тешкоћа
,
нарочито
код
нашега
света
,
који
је
,
на
жалост
,
изостао
иза
Швајцараца
и
Американаца
(
северних
,
наравно
)
,
па
још
никако
неће
да
увиди
и
да
призна
да
је
ипак
јавност
и
журналистика
и
јавна
критика
једини
најбољи
и
најрадикалнији
лек
сваком
уопште
друштвеном
злу
и
мани
.
И
он
је
био
спреман
на
сваку
евентуалност
и
непријатност
,
јер
,
није
му
то
првина
била
да
тако
негде
пође
за
податке
и
факта
,
а
врати
се
са
чворугама
по
глави
и
масницама
по
леђима
;
али
се
тешио
да
је
такав
журналистички
хлебац
и
да
служиоци
истине
у
свету
редовно
најгоре
пролазе
.
Отишао
је
најпре
Замфировима
.
Кад
скочише
на
њ
све
тетке
,
ујне
и
стрине
—
све
Ураније
и
Калиопе
,
Таске
и
Ташане
,
сва
та
женскадија
,
—
па
заџакаше
на
њ
на
сва
три
језика
,
српском
,
грчком
и
циганском
,
г
.
Ратомир
је
,
такорећи
,
пре
излетео
одатле
него
што
је
ушао
...
Али
га
то
није
много
заплашило
:
тешио
се
што
се
само
на
речима
свршило
,
а
није
добио
,
као
што
је
могао
,
ниједну
столицу
у
главу
или
саксију
у
леђа
.
Одатле
је
г
.
Ратомир
кренуо
Манулаћевој
кући
,
јер
је
било
једно
,
доста
јако
и
прилично
распрострто
и
подржавано
мишљење
да
је
Манулаћ
,
и
нико
други
,
одвео
девојку
.
Причало
се
да
га
је
у
том
,
сем
његове
,
чак
и
девојачка
мајка
,
Ташана
,
помагала
,
пошто
Замфир
није
хтео
ни
да
чује
за
Манулаћа
,
називајући
га
с
багателисањем
„
Зевзек-Ибраимом
”
.
Кад
је
дошао
,
казао
је
„
Помози
,
Боже
!
”
,
јер
је
био
лепо
дочекан
,
слатким
послужен
и
кафа
поручена
,
али
кад
је
отпочео
једним
подужим
уводом
—
који
укућани
ништа
нису
разумели
,
—
и
прешао
на
ствар
и
разговетније
рекао
зашто
је
дошао
,
тражећи
чак
и
Зону
,
да
с
њом
проговори
,
укућани
се
просто
згрануше
,
показаше
му
врата
,
и
тако
оде
и
без
кафе
,
задовољан
што
нису
,
како
су
му
припретили
,
пустили
с
ланца
чувеног
њиховог
зељова
.
Излазећи
,
мислио
је
у
себи
:
Боже
мој
,
много
ли
смо
још
иза
срећних
,
цивилизованих
народа
!
Много
ли
ће
још
воде
Нишавом
протећи
докле
наш
свет
не
осети
благотворну
моћ
штампе
,
те
осме
светске
силе
!
...
Остаде
му
још
Мане
.
Он
је
човек
млађи
,
светски
,
сувремен
,
иако
носи
фес
и
траболос
пас
,
—
па
ваљда
ће
од
њега
што
сазнати
моћи
.
Њега
ће
бар
моћи
онако
лепо
интервјуисати
,
мишљаше
г
.
Ратомир
.
Срећом
,
затекне
у
дућану
Ману
.
Одмах
пређе
на
ствар
.
Постављао
му
је
питања
,
али
се
,
на
велико
изненађење
своје
,
ни
овде
није
користио
.
Мане
нешто
није
био
најбоље
расположен
па
није
хтео
ништа
да
одговора
ни
одмах
,
а
кад
је
још
разабрао
да
г
.
Ратомир
хоће
да
га
метне
у
новине
,
онда
му
је
и
сувише
разговетно
казао
шта
га
чека
ако
то
учини
,
јер
га
је
само
запитао
кратко
и
хладно
:
Задржава
ли
се
он
подуже
увече
,
зна
ли
шта
су
то
ћутеци
,
и
носи
ли
фењер
кад
се
враћа
кроз
сокаке
и
буџаке
кући
?
А
кад
га
је
овај
зачуђено
запитао
:
Нашто
све
то
,
и
откуд
сад
тај
разговор
,
откуд
фењери
и
сокаци
,
ћутеци
и
буџаци
?
Мане
му
је
одговорио
хладно
и
мрачна
лица
:
—
За
писување
да
баталиш
ти
тој
,
тол’ко
ти
зборим
!
Зашто
ја
сам
си
еснаф
човек
,
прос
’
,
и
несам
писмен
;
несам
чиновник
ни
учовњак
,
ни
приседник
ни
па
посланик
,
та
да
си
ћутим
како
порена
риба
мрена
,
кад
ме
туре
у
новине
,
та
како
кучку
резиле
!
...
А
за
оно
па
што
те
питујем
,
демек
,
за
доцна
кући
идење
...
знајеш
,
има
тесни
сокаци
,
буџаци
,
ћутеци
а
т’мнина
је
,
—
па
може
ласно
без
фенер
да
се
соплетеш
прико
ники
диреци
што
су
покрај
зид
,
та
да
се
строшиш
!
...
ГЛАВА
ШЕСНАЕСТА
У
њој
је
изнето
шта
је
у
хаџи-Замфировој
кући
породични
савет
или
камарила
,
састављена
из
тетака
,
стрина
и
ујни
,
решила
односно
пронесених
гласова
;
како
,
то
јест
,
да
се
најзгодније
демантују
сви
ти
лажни
гласови
,
који
су
се
појавили
или
ће
се
појавити
,
и
они
по
чаршији
и
они
по
штампи
,
ако
их
буде
било
.
Наравно
да
хаџи-Замфир
није
смео
ништа
чути
од
свега
тога
и
стога
га
је
са
зебњом
очекивала
Ташана
кад
се
вратио
од
господина
начелника
,
и
кришом
га
посматрала
неће
ли
прочитати
што
на
лицу
његовом
:
зна
ли
или
не
зна
за
све
те
гласове
,
од
којих
је
њој
бучила
глава
не
само
од
тетка
Таскиних
реферата
,
него
и
од
свију
других
стрина
,
ујни
и
тетака
,
које
се
после
Таскине
походе
изређаше
и
напунише
јој
главу
,
да
већ
више
ни
једна
јота
ваљда
не
би
могла
стати
.
Посматрала
га
је
и
дахнула
је
душом
,
јер
јој
се
учинило
да
јој
домаћин
још
ништа
не
зна
.
Био
је
,
истина
,
љут
,
али
он
је
обично
увек
љут
и
кад
иде
на
чифлук
и
кад
се
с
чифлука
враћа
.
(
За
ово
друго
су
му
комшиске
жене
веровале
,
али
за
оно
прво
нису
,
него
су
тврдиле
да
се
стари
лисац
само
претвара
,
само
да
би
се
показао
пред
Ташаном
како
нерадо
оставља
кућу
.
А
тако
исто
му
нису
веровале
ни
за
оно
да
ће
продати
чифлук
.
)
Та
ноћ
је
,
дакле
,
мирно
прошла
,
али
је
Ташанина
радост
ипак
краткога
века
била
.
Јер
сутра
на
подне
,
кад
је
стари
Замфир
дошао
из
чаршије
,
био
је
љут
као
рис
.
Чуо
је
све
.
Како
је
грмио
по
кући
,
како
се
све
разбегло
од
праске
и
гнева
његова
!
Сви
су
повукли
,
а
Ташана
и
Зона
највише
.
Да
је
то
само
пуст
глас
и
лажна
клевета
била
,
није
Замфир
ни
сумњао
;
али
зашто
и
толико
да
се
појави
,
—
то
га
је
бесомучним
правило
!
...
И
Замфир
показа
Зони
ону
липу
пред
капијом
у
авлији
.
Само
дотле
,
рече
јој
,
сме
ићи
;
ни
на
авлиска
врата
не
сме
више
сама
,
без
неког
од
старијих
,
изићи
!
Свима
је
пресео
ручак
;
Замфир
није
ни
сео
,
а
други
нико
није
онда
ни
смео
.
Све
је
враћено
натраг
у
кујну
,
недирнуто
,
онако
као
што
је
и
донесено
.
И
покућар
Коце
,
шта
ће
,
него
задржи
на
ручак
и
пудара
Провира
,
да
буде
тога
дана
његов
гост
.
Присели
су
за
богату
софру
,
за
оне
многе
господске
ђаконије
на
оној
великој
синији
,
и
као
давно
што
нису
,
јели
су
и
слагали
у
се
полако
и
натенане
читав
подруг
сахата
.
Нукали
један
другог
,
престајали
,
па
се
опет
наклапали
,
отирали
своје
дебеле
сељачке
брке
,
пили
и
наздрављали
један
другом
,
баш
као
да
се
ништа
у
тој
кући
није
ни
десило
...
Тако
се
није
смело
више
трпети
,
нити
је
могло
остати
,
мишљаше
Ташана
.
Гласови
су
се
бестрага
раширили
,
захватали
све
веће
размере
и
постајали
све
вероватнији
,
—
тако
су
је
извештавале
силне
рођаке
,
које
су
јој
непрестано
долазиле
и
реферисале
,
и
одлазиле
,
да
се
опет
скорим
,
с
новим
гласовима
врате
.
Тога
другога
дана
увече
скупио
се
читаоцима
познати
породични
савет
,
да
претресе
све
,
да
се
посаветује
и
да
реши
шта
да
се
ради
.
Престале
су
да
истражују
ко
је
протурио
тај
глас
,
а
више
их
је
занимало
од
куда
да
толики
тако
упорно
тврде
,
да
су
све
то
видели
што
се
сад
прича
.
Од
куд
готове
приповетке
,
кад
ни
трунке
истине
нема
!
?
То
им
никако
није
ишло
у
главу
и
било
им
је
загонетно
.
Ето
,
и
сам
Манча
се
одриче
тога
:
каже
да
је
у
то
време
играо
томбула
у
Трговачкој
касини
,
и
позива
се
на
сведоке
који
су
га
видели
.
И
он
сам
каже
да
је
то
лаж
и
клевета
;
ако
је
ко
крив
,
—
крив
ће
бити
Манулаћ
:
ако
је
где
одведена
,
то
је
,
вели
,
одведена
Манулаћевој
кући
,
па
и
ако
је
лаж
,
али
бар
изгледа
,
вели
,
вероватнија
,
јер
је
и
прилика
да
чорбаџиска
ћерка
бежи
у
чорбаџиску
кућу
.
И
тако
се
понегде
и
тумачило
.
Али
тиме
је
само
још
већа
забуна
начињена
и
унета
у
јавно
мнење
,
које
се
тиме
поделило
,
па
једни
тврдили
да
је
Мане
,
а
други
да
је
Манулаћ
одвео
Зону
,
а
то
ниједно
не
ваља
!
Стога
је
породични
савет
решио
,
на
предлог
тетка-Таске
,
да
ће
најбоље
бити
,
и
најлакше
ће
се
запушити
уста
лажи
и
клевети
,
ако
се
девојка
проведе
,
и
свет
је
тако
види
у
кругу
њених
толиких
анђела
хранитеља
,
међу
којима
,
доиста
,
не
може
поклизнути
и
врднути
са
стазе
врлина
ни
сам
црни
ђаво
,
акамоли
једна
чедна
и
безазлена
девојчица
у
пупољку
свога
млађана
жића
!
...
Уговорише
да
сутра
пре
подне
цела
родбина
иде
у
амам
,
где
и
тако
нису
одавно
били
.
И
Зона
ће
моћи
,
јер
јој
је
данас
већ
много
лакше
.
Ту
утврдише
тачно
и
поименце
којим
ће
је
све
улицама
одвести
у
амам
,
а
којим
ће
је
,
другим
улицама
,
вратити
из
амама
.
Тако
ће
се
,
говораху
,
једаред
за
свагда
запушити
уста
свакој
лажи
и
клевети
...
Тада
се
све
разиђоше
задовољне
,
само
Зона
остаде
тужна
и
не
могаше
задуго
ока
склопити
.
Оплакала
је
дан
,
лила
сузе
,
клела
свет
,
али
и
себе
,
јер
је
у
души
осећала
да
је
сама
дала
повода
оним
својим
држањем
и
увредљивим
речима
,
којима
је
увредила
једну
искрену
и
њој
тако
предану
душу
човека
који
јој
сада
опет
у
машти
изиђе
пред
њене
умне
очи
и
мио
,
дивнији
и
милији
него
икада
дотле
...
Што
су
решиле
,
то
су
учиниле
.
Сутрадан
се
искупила
сва
многобројна
родбина
и
кренула
се
,
са
Зоном
у
средини
,
у
амам
.
Једним
су
је
улицама
одвели
,
а
другим
су
се
улицама
после
сви
вратили
.
Тако
је
свету
јављено
било
да
Зона
није
никуд
била
одведена
,
него
да
је
код
родитеља
,
и
тако
да
ништа
од
свега
онога
што
се
којегде
прича
није
било
.
Свет
се
окретао
и
бленуо
за
њима
,
извиривао
кроз
прозоре
,
истрчавао
на
авлиска
врата
и
радознало
их
гледао
,
и
кад
су
ишли
тамо
и
кад
су
се
враћали
амо
;
кад
су
ишли
у
амам
,
он
се
чудио
,
а
кад
су
се
враћали
из
амама
-
он
се
смешио
.
Са
ћепенака
и
лево
и
десно
чаршијом
испружили
мајстори
и
трговци
шије
,
па
гледају
за
њима
.
—
Мичо
,
мори
,
—
запишта
својим
танким
гласом
,
удевајући
конац
у
иглу
,
терзијица
Ваче
Шаторче
,
и
запита
свога
првог
комшију
,
Миче
Шебинче
,
кубеџију
-
ћу
те
,
ете
,
питујем
за
ништо
!
-
па
подиже
глас
,
да
би
га
чула
тетка
Таска
,
која
је
баш
у
тај
пар
са
Зоном
и
осталима
пролазила
туда
.
—
Ћу
те
питујем
,
ако
,
демек
,
знаш
да
ми
кажеш
ништо
...
Ели
се
,
Мичо
,
девојке
воде
преди
свадбу
у
амам
,
—
ели
после
свадбу
?
...
-
Пре
свадбу
,
—
одговара
Миче
Шебинче
,
-
ја
си
тол’ко
знам
и
пантим
...
У
наш
варош
,
—
тај
си
је
адет
...
—
Питујем
,
—
вели
Ваче
Шаторче
,
—
зашто
знаш
...
Ето
,
заб’равија
сам
зар
онај
стари
адет
,
па
искам
да
знам
.
Зашто
саг
искочија
ники
нов
адет
,
па
ники
саг
воде
и
после
...
ГЛАВА
СЕДАМНАЕСТА
Мишљење
неког
Милисава
Јекономије
о
тој
,
тако
да
кажем
,
„
крађи
и
прекрађи
“
Зоне
,
које
је
,
управо
,
било
мишљење
интелигентнијег
и
слободоумнијег
дела
публике
;
или
краће
:
како
је
тетка-Таскин
план
и
рачун
с
оном
корпоративном
шетњом
тотално
пропао
.
Сутрадан
је
тетка
Таска
хтела
да
види
ефекат
који
је
произвела
она
јучерашња
шетња
кроз
онолики
свет
и
улице
,
и
зато
је
и
сама
заредила
по
многим
познатим
кућама
,
навијала
разговор
на
ону
ствар
,
али
се
покајала
и
ратосиљала
,
јер
је
увидела
да
је
пропала
као
никад
дотле
.
Није
ништа
помогло
:
глас
,
који
је
једаред
пукао
,
није
се
могао
задржати
,
и
створен
једаред
суд
и
мишљење
није
се
могло
потрти
.
Остао
је
глас
и
надаље
и
мишљење
оно
старо
,
само
обогаћено
и
накићено
новим
досеткама
и
заједањима
.
Јер
са
свију
страна
је
обасуше
питањима
,
којима
се
—
после
онако
еклатантног
доказа
да
је
све
лаж
и
клевета
—
ни
најмање
није
надала
.
Једна
је
запитала
:
„
Код
кога
гу
нађосте
;
код
Манулаћа
,
ели
код
Манчу
?
”
;
друга
:
„
Кад
гу
врнусте
дом
?
”
;
трећа
:
„
У
лојзе
ли
гу
уфатисте
?
”
а
четврта
баш
загрди
питањем
:
„
Ели
гу
сас
џандари
врнусте
?
Што
рече
господин
начелник
?
”
и
све
таква
нека
,
луђе
од
луђега
,
питања
,
тако
да
је
тетка
Таска
савила
шипке
и
побегла
чак
у
лојзе
.
Тамо
је
припалила
кандило
,
тамјаном
окадила
одају
,
и
клекла
пред
икону
и
на
грчком
језику
бацила
анатему
на
све
,
а
највише
на
Мана
,
који
је
,
како
је
она
уверена
била
,
све
то
ујдурисао
!
Глас
,
једаред
раширен
,
остао
је
,
и
нико
га
више
није
могао
демантовати
и
повратити
натраг
у
уста
клеветницима
.
Зони
остаде
име
„
побегуља
”
,
иако
је
враћена
;
јер
то
што
је
враћена
није
још
значило
да
јој
је
повраћен
и
стари
добар
глас
њен
.
—
Сви
су
тумачили
да
је
то
лако
било
:
ништа
лакше
од
тога
.
Управо
,
друкчије
није
могло
ни
бити
,
кад
стари
богати
Замфир
и
господин
начелник
живе
лепо
.
А
то
је
најлепше
објаснио
неки
господин
Милисав
Јекономија
,
који
се
потписивао
„
овдешњи
”
,
а
називали
га
Јекономијом
,
јер
то
му
је
била
некако
струка
,
најмилија
тема
за
разговор
,
о
којој
је
најрадије
у
кафани
,
за
столом
,
с
разумевањем
разговарао
.
Учио
је
нешто
земљоделско-шумарске
школе
,
али
,
како
сам
није
имао
земље
да
је
рационално
обрађује
,
није
је
хтео
обрађивати
ни
код
великих
газда
,
да
не
би
припомогао
још
већем
пропадању
малих
газда
и
постајању
латифундија
или
великих
газдинстава
или
велепоседа
,
који
ће
тада
неминовно
гутати
оне
мале
поседе
.
Зато
,
а
и
стога
што
је
мислио
да
народу
треба
прво
извојевати
политичке
слободе
,
бацио
се
на
правну
струку
.
Адвоцирао
је
,
слао
дописе
,
постављао
по
новинама
питања
овоме
или
ономе
министру
под
потписом
„
Небојша
”
;
ишао
у
депутације
,
бивао
претставник
листе
,
примао
пред
судом
на
себе
да
је
он
писац
оштријих
уводних
чланака
,
и
све
такве
крупније
народне
бриге
и
послове
отаљавао
.
Мрзио
је
неправду
и
неједнакост
,
и
економску
и
политичку
и
социјалну
,
и
смело
се
изражавао
у
кругу
свом
,
у
кафаници
„
Код
препеченице
”
,
где
је
редовно
седео
и
говорио
о
берићету
лањском
и
овогодишњем
,
о
општинским
кошевима
,
о
киши
и
суши
,
и
желео
сељаку
кишу
.
И
кад
се
спусти
тако
давно
жељена
и
очекивана
киша
,
он
је
онда
задовољан
и
нуди
дуваном
оне
око
стола
:
—
Прави
,
Бога
ти
љубим
!
Нема
што
ти
данас
,
кад
овако
пљушти
овај
Божји
благослов
,
не
би
’
дао
—
вели
,
па
прича
расположен
даље
.
Да
му
,
вели
,
неко
каже
:
„
Шта
би
волео
,
Милисаве
,
душе
ти
,
право
кажи
:
ил
’
да
ти
дам
један
милион
,
или
једну
добру
кишу
за
нашег
сељака
?
”
...
—
Части
ми
моје
,
куне
се
Милисав
(
стара
земљоделско-шумарска
крв
!
)
,
части
ми
моје
и
ове
ми
причести
,
—
то
јест
,
куд
ја
одох
—
ово
није
вино
,
—
него
ове
ми
ракијице
и
овога
благослова
што
пљушти
,
части
ми
,
не
би
’
,
—
вели
Милисав
,
—
ни
погледао
на
милион
,
него
би
’
рекао
:
Аман
,
брате
,
шта
ће
ми
милион
?
Дај
ти
,
брате
слатки
,
мени
кишице
;
па
кад
има
наш
‘
ранитељ
,
наш
геџо
,
—
имаћу
и
ја
.
Дај
једну
кишицу
,
дај
Божји
благослов
оном
веселом
гејаку
...
Ето
,
тако
је
објективан
,
правичан
и
несебичан
човек
био
тај
Милисав
Јекономија
,
чије
ћемо
мишљење
изнети
опширно
и
тачно
,
као
да
је
из
стенографских
бележака
вађено
.
А
које
мишљење
мислимо
да
неће
бити
на
одмет
,
кад
од
једне
такве
особе
долази
.
И
онда
,
није
никакво
чудо
што
је
његово
субјективно
мишљење
и
освојило
и
брзо
постало
објективно
и
опште
мишљење
целога
града
...
—
Море
,
знао
сам
ја
то
,
—
говорио
је
Милисав
,
опет
у
кругу
својих
,
у
кафаници
„
Код
препеченице
”
,
—
да
ће
то
бити
оно
штоно
наши
стари
рекли
:
„
Појео
вук
магарца
”
,
чим
се
то
тиче
богаташке
куће
.
Јер
,
ево
,
брате
слатки
,
сасвим
проста
ствар
!
Чорбаџи-Замфир
има
куће
,
дућане
,
чифлуке
и
винограде
,
а
господин
начелник
,
јопета
,
није
с
раскида
за
какав
добар
крканлук
,
па
још
кад
је
и
муфталук
,
—
па
се
то
некако
сложи
,
ујдурише
му
се
то
некако
...
Врана
врани
очи
не
вади
...
Тешко
сиротињи
!
Лако
је
њему
,
него
мука
је
нама
—
мени
и
теби
,
и
ономе
тамо
брату
—
и
показа
на
зајмодавца
Љубисава
—
мука
је
поштеним
људима
!
...
—
Море
,
знам
ја
све
то
,
—
наставља
Милисав
,
држећи
на
доњој
усни
цигарицу
,
а
у
исто
време
правећи
нову
,
—
па
зато
и
лајем
толико
.
Зар
је
мене
мило
да
се
повлачим
од
света
?
!
...
Чудите
се
што
ћутим
,
што
се
туђим
,
што
се
понеки
пут
,
па
Бога
ми
,
и
нашљемам
ове
ракијчине
!
...
(
Уосталом
,
знаће
се
и
то
у
своје
време
...
)
Од
муке
је
све
то
,
брате
...
Не
могу
...
не
могу
да
гледам
шта
се
ово
ради
—
па
то
ти
је
!
Ено
,
гледам
само
...
Узми
само
по
нашим
новинама
!
...
Новине
,
новинари
,
бре
брате
,
ако
ко
Бога
зна
,
ко
једни
најчеститији
и
једни
,
заиста
,
најсвеснији
синови
ове
земље
,
па
,
ено
,
и
они
профанисани
...
Ено
,
узми
по
новинама
!
Споречкају
се
двојица
,
два
сиромашка
,
реци
,
погурају
се
мало
,
а
по
новинама
се
распричају
надугачко
и
нашироко
:
„
Јуче
су
се
споречкала
двојица
,
и
после
краће
амалске
и
аласке
свађе
и
грдње
,
и
потукли
и
узнемирили
читав
овај
крај
,
као
да
смо
у
централној
Африци
а
не
у
цивилизованој
Јевропи
...
Шта
ће
странци
рећи
на
то
?
!
А
наше
будне
полиције
ниоткуда
,
да
нас
,
веле
,
поштеди
од
свега
тога
!
...
”
Ето
,
тако
кажу
,
кад
је
о
сиротињи
реч
.
А
кад
се
господа
потуку
с
амбрелима
,
да
све
пршти
—
а
они
само
укратко
пишу
:
„
Били
смо
”
,
веле
,
„
очевици
једне
непријатне
сцене
;
жалити
је
и
желети
је
да
се
таково
што
више
нигда
не
понови
”
...
Или
,
још
боље
,
узми
ово
на
прилику
:
живе
невенчано
господа
,
и
нико
неће
да
каже
и
назове
то
правим
његовим
именом
.
Ама
,
кресни
му
,
брате
,
реци
:
попу
поп
,
бобу
боб
!
...
Него
умотавају
то
,
крију
у
кучине
,
те
:
симпатишу
једно
другом
,
те
брак
на
леву
руку
,
те
морганатички
,
те
дивљи
,
те
неки
недозвољени
и
недопуштени
односи
—
и
све
тако
нешто
.
А
кад
сиротиња
,
што
не
може
да
се
формално
узме
због
трошка
,
почне
као
господа
—
да
ви’ш
како
онда
нађу
израз
и
погоде
право
име
,
онда
просто
веле
:
спанђали
се
...
Онда
пише
у
новинама
:
—
„
Таљигаш
”
,
реци
Прока
,
„
и
вешерка
Соса
живе
на
очиглед
света
и
полиције
невјенчано
.
Живе
на
саблазан
свету
,
а
највише
на
саблазан
оним
честитим
и
мирним
суседима
.
Чудимо
се
,
”
веле
,
„
како
наша
вредна
полиција
,
која
је
тако
ревносна
и
брза
кад
кога
треба
казнити
за
непочупану
зубачу
пред
кућом
,
и
за
ђубре
у
кући
—
како
је
сада
тако
индиферентна
и
спора
према
овом
,
и
то
моралном
,
ђубрету
!
...
”
—
Море
,
—
заврши
Милисав
,
—
мрзи
ме
и
да
причам-—
само
се
наљутим
,
па
онда
не
ваљам
и
нисам
цео
дан
ни
за
какав
посао
...
Сви
му
одобравају
,
веле
да
је
све
тако
као
што
он
каже
,
поручују
чокањчиће
линцуре
,
а
он
опет
наставља
:
—
Па
тако
је
и
с
овим
сад
.
Она
је
одбегла
,
или
отета
—
то
не
мења
много
ствар
;
главно
је
да
је
то
факат
,
непобитан
факат
,
који
се
више
ничим
не
може
оборити
!
Е
,
али
је
то
чорбаџиска
,
богаташка
ћерка
,
њен
отац
и
начелник
овако
—
и
ту
метну
један
кажипрст
крај
другога
,
да
покаже
како
се
Замфир
и
начелник
слажу
—
и
онда
то
не
сме
тако
остати
!
Не
сме
нико
преко
јавних
гласила
ни
речи
зуцнути
о
томе
,
иако
штампа
постоји
,
иако
смо
се
ми
крвавили
и
по
апсанама
трунули
,
и
коске
наше
остављали
—
само
да
је
добијемо
.
И
што
ће
нам
онда
све
то
?
!
...
И
пошто
је
она
чорбаџи-Замфирова
,
—
онда
дај
полицију
и
жандаре
,
трчи
по
кућама
и
виноградима
,
враћај
је
кући
,
замажи
очи
свету
,
да
не
види
бруку
,
и
запуши
му
уши
,
да
не
чује
истину
!
...
Ама
неће
се
офајдити
тиме
!
Остаде
то
—
беше
му
!
Ни
за
милион
мираза
не
бих
је
ја
—
ја
,
овако
како
ме
сад
видиш
,
који
сем
части
и
интелигенције
ништа
под
овим
небом
немам
,
—
ја
је
,
ев
’
видиш
,
не
би
уз’о
,
па
ни
за
све
оне
куће
,
дућане
,
чифлуке
,
воденице
и
винограде
!
...
Части
ми
моје
,
—
не
бих
!
А
није
мало
кад
се
човек
у
своју
част
закуне
...
Она
је
,
видиш
,
сад
у
мојим
очима
,
—
заврши
Милисав
подигнутим
гласом
,
лупајући
на
сваку
реч
шаком
о
сто
,
да
су
се
све
тресли
и
звечали
они
силни
чокањчићи
—
она
је
сад
просто
као
једна
књига
из
антикварнице
...
Ама
,
веле
,
нова
књига
,
неисечена
—
јок
,
јок
!
Је
ли
она
доспела
у
антикварницу
—
она
је
стара
!
Она
је
сад
,
иста
Зона
,
никако
друкше
,
него
као
једна
поништена
таксена
марка
!
...
ГЛАВА
ОСАМНАЕСТА
На
шта
су
се
све
решили
чорбаџи-Замфирови
,
само
да
би
ућуткали
гласове
.
Кроз
уста
истога
тога
Милисава
говорио
је
већи
део
грађанства
,
и
то
је
остало
,
и
такорећи
стереотиписало
се
.
И
само
утолико
уколико
је
код
нас
„
свако
чудо
за
три
дана
”
,
само
утолико
се
мање
и
ређе
говорило
—
говорило
се
и
тумачило
само
онако
као
у
први
мах
.
Замфирови
су
се
тешили
да
ће
то
ипак
проћи
,
али
кад
после
кратког
времена
постаде
и
песма
,
и
кад
је
чуше
,
—
сви
су
били
као
утучени
.
А
песма
је
гласила
:
На
порту
сеђаше
то
Зоне
Замфирче
.
Туд
се
спацирује
Манулаћ
банкирче
.
—
„
Здраво-живо
,
Зоне
!
Што
ти
раде
дома
?
”
—
„
Здраво
су
ми
дома
,
сербез
си
живују
,
Сербез
к
ноћи
лежу
,
спију
,
урањују
,
Теке
у
собу
ми
често
нагвирују
:
Дома
ли
си
,
Зоне
?
ваздан
ме
питују
!
...
”
Више
се
није
могло
трпети
.
Морао
се
тражити
неки
начин
и
лек
злу
.
Зато
су
одмах
и
нашли
да
ће
бити
најбоље
да
брзо
сврше
ствар
.
Што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
.
А
ваљда
је
и
суђено
и
писано
да
то
тако
буде
.
Зато
се
прве
недеље
поподне
крену
тетка
Ураније
(
јер
је
од
тетка-Таске
,
која
је
иначе
свршавала
такве
ствари
,
одузето
свако
пуномоћије
,
пошто
је
била
оглашена
за
баксуза
)
,
да
она
покуша
да
раскрави
и
ослободи
Манулаћеве
старије
и
да
им
сама
понуди
и
опомене
их
и
да
им
миг
за
прошевину
.
Ако
што
мисле
,
нека
се
,
—
да
им
каже
—
и
пожуре
,
јер
Зони
се
јављају
многе
прилике
—
траже
је
неки
официри
,
три
фронтовна
и
два
академска
,
а
они
опет
нису
баш
ради
да
им
дете
иде
у
гурбетлук
,
него
би
волели
да
им
је
ту
на
очима
,
и
радије
би
је
дали
у
какву
честиту
овдашњу
трговачку
кућу
,
—
тако
,
отприлике
,
нека
каже
.
Тетка
Уранија
оде
,
али
се
не
врати
.
Нема
је
ни
у
понедељак
ни
у
уторак
целога
дана
.
Код
Замфирових
одмах
осетише
да
није
добро
,
кад
не
сме
да
дође
,
зато
се
у
четвртак
крену
сама
Ташана
до
Ураније
,
да
види
шта
је
било
.
Зла
слутња
се
обистинила
.
Тетка
Уранија
јој
је
све
испричала
.
Кад
им
је
,
вели
,
она
разговетније
наговестила
зашто
је
дошла
,
они
,
Јорданови
,
су
се
учтиво
извињавали
:
да
им
дете
није
још
за
женидбу
,
да
није
отслужило
војску
,
да
ће
га
можда
послати
горе
у
Грац
,
на
више
трговачке
науке
(
на
што
се
тетка
Уранија
грохотом
насмејала
и
рекла
:
„
Лелее
,
старо
магаре
,
та
му
се
саг
топрв
сетисте
за
самарицу
!
”
)
и
све
су
такве
неке
ствари
наводили
,
да
је
очевидно
било
да
се
на
фини
начин
извлаче
и
одбијају
.
Јасно
је
било
да
неће
,
и
да
верују
чаршиским
гласовима
,
јер
је
Уранија
одмах
сутрадан
чула
—
достављено
јој
је
—
да
се
Перса
,
Манулаћева
мајка
,
јасно
и
разговетно
изразила
на
једном
месту
код
жена
да
зато
неће
Зону
за
сина
што
из
њихове
породице
још
досада
,
хвала
Богу
,
нико
није
„
скочидевојку
”
узео
,
па
неће
ни
Манулаћ
,
макар
се
никада
не
оженио
,
макар
отишао
у
калуђере
,
у
свету
Богородицу
Габровачку
.
А
сем
тога
,
—
причала
је
Уранија
—
и
то
је
имало
нешто
да
значи
,
и
није
тек
онако
што
је
Јордановица
необично
стала
хвалити
Ману
Кујунџију
,
баш
сада
(
е
,
што
то
баш
она
и
баш
њега
да
хвали
?
)
како
је
момак
наочит
,
добар
,
„
кротак
како
девојка
”
,
рече
,
како
је
сем
тога
чула
да
су
се
некад
Мане
и
Зона
пазили
и
севдисали
,
и
како
им
је
зар
писано
да
се
и
узму
.
А
да
то
не
би
био
први
случај
,
нити
какво
чудо
да
се
ороде
чорбаџиска
и
занатлиска
кућа
,
споменула
је
неке
давнашње
случајеве
,
које
је
још
као
дете
слушала
,
где
се
чорбаџиски
син
оженио
пударском
ћерком
,
и
обратно
,
где
се
пољак
,
што
је
чувао
близу
гробља
,
оженио
неком
трговачком
удовицом
и
ушао
у
пуну
кућу
;
а
Мане
је
,
вели
,
тек
нешто
више
:
растапа
злато
,
окива
иконе
,
кује
минђуше
и
белензуке
,
па
и
ово
сад
са
Зоном
,
заврши
Перса
Јордановица
,
може
да
испадне
по
оном
народном
:
„
Злату
ће
се
кујунџија
наћи
”
...
Јасно
је
као
дан
било
да
је
Јордановица
циљала
на
Ману
,
да
је
другим
речима
хтела
рећи
:
Како
сте
дробили
,
тако
и
кусајте
.
Она
сумња
на
Мана
.
А
Мане
,
опет
,
како
су
чули
,
не
да
се
ни
опепелити
да
је
он
штогод
у
то
умешан
.
—
Ено
,
ономад
је
истук’о
једног
што
га
је
запитао
шта
је
он
сад
:
момак
,
удовац
,
или
шта
ли
?
Брани
се
да
није
ни
сневао
оно
што
му
се
пришива
:
нит
’
је
одвео
,
нити
је
покушавао
,
нити
пак
изнео
тај
глас
за
девојку
;
ако
је
ко
то
урадио
,
то
није
нико
други
него
Манулаћ
.
Међутим
,
и
они
који
су
и
мислили
да
је
Манулаћево
масло
све
то
,
баталили
су
ту
помисао
кад
су
га
видели
и
боље
загледали
,
јер
су
нашли
да
тај
не
би
могао
повести
за
собом
ни
једну
јуницу
на
улару
,
акамоли
најлепшу
девојку
,
као
што
је
Зона
!
...
.
Мане
,
Мане
је
мајстор
за
тако
нешто
.
Чапкун-Мане
,
Ђорђијин
син
,
кријумчарска
стара
крв
,
—
он
је
и
нико
други
пустио
тај
проклети
глас
,
који
Замфировима
не
да
спавати
.
Да
је
старо
турско
време
,
чорбаџиско
време
,
уздисаху
Замфирови
,
било
би
лако
:
дегенеци
(
а
можда
и
сургун
)
му
не
би
фалили
,
али
је
Србија
,
за
фукару
,
слободија
,
па
мука
!
...
Зато
нађу
да
ће
још
најбоље
бити
ако
пошљу
на
месец
дана
Зону
у
госте
којој
од
сестара
.
А
имала
је
три
зета
у
околини
.
Спреме
је
у
П
*
,
па
тамо
нека
поседи
код
сестре
—
може
јој
се
каква
срећа
јавити
тамо
.
И
тамо
има
богатих
трговачких
кућа
,
а
лепотицама
се
баш
не
може
богзна
како
похвалити
то
место
.
А
најпосле
,
ако
јој
се
баш
и
не
јави
срећа
,
а
оно
је
и
то
нека
фајда
што
ће
се
неко
време
уклонити
испред
очију
света
;
свет
ће
је
заборавити
,
па
ће
и
гласа
оног
тако
полако
нестати
.
Тако
и
ураде
.
Дође
зет
Гопе
по
Зону
и
одведе
је
.
Али
је
несрећа
била
то
што
је
она
песма
о
Зони
стигла
пре
ње
у
П
*
,
и
Зона
је
само
интересантна
била
тамо
,
и
ништа
друго
.
И
место
да
остане
тамо
три-четири
месеца
,
или
дваред
дуже
него
што
су
мислили
,
—
вратила
се
оданде
после
шест
недеља
,
тужна
и
зловољна
,
тужећи
се
на
дуго
време
,
проведено
тамо
.
После
две-три
недеље
,
дође
по
њу
други
зет
,
зет
Тошке
,
и
одведе
је
собом
у
Л
*
,
другој
њеној
сестри
.
А
боље
да
није
ни
долазила
,
јер
и
овде
је
она
проклета
песма
пре
ње
стигла
,
па
је
било
као
и
у
П
*
.
И
још
горе
од
онога
.
Тамо
су
је
тек
калфе
почеле
певати
,
и
то
тек
соло
,
—
а
овде
је
већ
и
шегрти
певаху
,
и
то
у
хору
:
у
дуету
,
терцету
,
квартету
,
квинтету
и
тако
даље
.
Певали
је
и
шегрти
и
тамбураши
!
—
Ту
се
још
мање
скрасила
него
у
П
*
.
Овде
ни
три
недеље
није
остала
.
Ужасно
јој
тешко
,
дуго
и
досадно
било
,
и
она
се
вратила
зловољнија
и
тужнија
него
икада
што
је
била
.
Трећем
зету
у
Л
*
нису
је
ни
слали
,
јер
су
им
одатле
писали
да
је
не
доводе
сад
,
бар
још
за
неко
време
,
док
се
ућути
с
неком
проклетом
песмом
,
која
се
тамо
сад
највише
и
најрадије
пева
,
а
почиње
са
:
„
На
порту
сеђаше
”
.
Зона
је
била
—
што
лепо
рекао
тада
поштар
и
телеграфиста
Пајица
,
Едисон
названи
—
била
је
судбине
једног
рђаво
адресованог
писма
,
које
лута
из
места
у
место
,
па
се
,
црно
од
силних
жигова
,
враћа
пошиљаоцу
с
оним
хладним
,
званичним
и
немилосрдним
натписом
:
„
Ретур
!
Адресант
се
не
налази
у
месту
!
...
”
ГЛАВА
ДЕВЕТНАЕСТА
У
њој
су
описани
очајни
кораци
учињени
од
стране
Замфирових
на
све
стране
,
а
највише
око
Мана
,
коме
су
у
последње
време
акције
почеле
нагло
скакати
.
Прошла
читава
година
од
оног
кобног
вечера
,
а
ствар
још
једнако
стоји
да
не
може
бити
горе
.
Мање
се
,
истина
,
говори
,
али
кад
се
већ
говори
о
том
,
само
се
онако
говори
како
се
првих
дана
говорило
.
Говори
се
двојако
,
и
овако
обично
,
а
и
у
стиховима
.
На
оно
прво
могли
су
вешто
и
одговорити
,
али
на
ово
у
песми
ништа
:
морали
су
слушати
и
оћутати
.
А
мало
које
вече
да
им
не
прође
поред
куће
гомила
калфица
,
трговчића
или
писара
из
дивизије
и
из
разних
војних
слагалишта
,
и
не
запевају
баш
пред
кућом
:
Тешко
дољи
куд
се
вода
слива
И
девојци
која
сама
дође
!
И
тако
прошла
читава
година
—
век
читав
за
Зону
,
на
коју
сва
родбина
попреко
гледаше
,
чак
и
они
даљи
,
који
давно
већ
ни
приступа
не
имађаху
у
хаџи-Замфирову
кућу
,
—
и
они
је
нападаху
и
одрицаху
се
сродства
с
њом
.
А
тек
како
је
било
Зони
и
онима
што
долажаху
!
Шта
је
савета
и
карања
прогутала
за
ту
годину
—
то
само
она
зна
!
Отац
Замфир
је
с
њом
врло
мало
говорио
,
а
тетке
и
стрине
боље
и
да
нису
,
јер
чим
зину
и
отворе
уста
,
оне
јој
само
позлеђују
ране
својим
хукањем
и
кукањем
:
како
су
и
оне
девовале
и
ашиковале
,
али
тога
чуда
није
било
;
како
ће
ко
никоја
остати
уседелица
на
срамоту
Замфирових
,
из
чије
су
се
куће
у
срећно
време
већ
у
петнаестој
години
удавале
!
Или
је
кришом
погледају
,
мере
је
очима
од
главе
до
пете
,
врте
главом
забринуто
,
сажаљевају
у
себи
,
шапћући
:
„
Лелее
”
,
или
пуштајући
звуке
„
ццц
!
”
а
то
све
Зона
,
наравно
,
да
и
чује
и
види
,
па
јој
тешко
,
и
плаче
поваздан
...
Једина
мајка
Ташана
што
је
била
нежнија
према
њој
:
тешила
је
да
то
није
ништа
,
али
је
и
она
кришом
погледала
и
тајом
плакала
.
Ужасно
је
проводила
и
дане
и
ноћи
;
дању
црне
мисли
,
а
ноћу
страшни
снови
низаху
све
црње
и
црње
слике
из
будућности
Зонине
.
Често
ноћу
мисли
Ташана
,
и
дуго
не
може
ока
да
склопи
мислећи
о
Зони
,
па
ваљда
под
утиском
тих
црних
мисли
и
заспи
,
па
често
снева
немиле
снове
.
Снева
Ташана
,
а
ко
њена
Зона
учена
,
није
више
онако
умиљата
,
али
је
учена
—
врло
учена
,
све
на
свету
зна
,
носи
чак
и
наочаре
.
Чуди
се
Ташана
откуд
све
то
зна
,
и
где
је
научила
Зона
све
то
?
!
Говори
француски
,
немачки
,
грчки
зна
.
Иде
по
господским
кућама
,
курдисује
клавире
,
свира
из
неке
велике
књиге
и
печали
паре
,
и
учи
господску
децу
да
говоре
француски
и
одасвуд
доноси
силне
паре
и
меће
их
на
гомилу
.
Ујутру
оде
,
а
увече
дође
.
Нема
више
оне
раскошно
бујне
косе
,
оног
дугог
лепог
курјука
—
отрцао
се
и
крзао
једнако
,
док
није
дошао
танак
и
кратак
,
мало
дужи
од
мачјег
репа
,
а
после
нестаде
и
њега
.
Отсекла
га
Зона
,
ошишала
се
,
а
на
тршавој
глави
јој
мушки
шешир
неки
(
па
дошла
иста
позната
мадмазељ
Д’Ангулем
,
што
учи
децу
француски
)
.
Крсти
се
Ташана
,
брише
сузе
и
пита
је
:
„
Што
се
напраји
,
дете
,
резил
?
Што
искубе
,
мори
,
курјуци
?
Кој
ће
те
такву
,
без
курјуци
,
узне
?
!
”
—
А
Зона
јој
одговара
:
„
Мори
,
глај
си
посла
,
нане
,
—
ја
ли
ћу
се
зар
удам
?
!
Ба
!
Мени
ми
стига
и
овакој
!
”
—
„
Леле
”
,
плаче
Ташана
,
„
истин
’
ли
зар
искаш
девојка
да
останеш
?
!
”
—
„
Ама
,
па
може
да
се
и
удам
”
,
одговара
Зона
,
„
теке
неје
зорт
!
Има
време
,
нане
!
Зашто
си
ја
печалим
и
збирам
онол’ке
паре
?
За
мираз
,
нане
!
Па
може
и
да
се
удам
за
никога
...
да
се
удам
за
онога
ћелеш-ефендију
Исидора
,
агент
што
је
осигуравајућога
друства
...
а
може
ласно
да
си
останем
и
девојка
...
А
,
једна
ли
ћу
сам
ја
таква
!
?
”
...
Никад
тужнија
и
утученија
није
Ташана
била
него
после
тога
сна
.
Целога
дана
јој
није
избијала
из
главе
слика
мадмазељ
Д’Ангулем
,
познате
у
месту
учитељице
(
са
особитом
методом
за
лако
и
перфектно
учење
француског
језика
)
,
која
се
са
Лафонтеновим
Баснама
често
виђала
по
главнијим
улицама
.
Сутрадан
је
позвала
Уранију
и
Калиопу
,
решена
да
учини
још
једаред
,
последњи
пут
,
кораке
у
обе
куће
—
у
Манину
и
Манулаћеву
.
Замолила
их
да
оду
—
Уранија
до
Манине
,
а
Калиопа
до
Манулаћеве
куће
,
и
да
их
запитају
и
затраже
да
отворено
кажу
шта
мисле
с
девојком
—
па
куд
пукло
да
пукло
!
Ове
одоше
и
вратише
се
с
невеселим
гласима
,
јер
Уранији
рекоше
да
сумњају
у
Манулаћеве
,
а
Калиопи
опет
одговорише
да
сумњају
у
Манине
...
Све
ово
рађено
је
,
ако
не
баш
с
одобравањем
,
а
оно
са
знањем
хаџи-Замфировим
.
Ах
,
да
је
оно
старо
турско
време
,
уздисаше
стари
Замфир
,
када
је
он
после
паше
и
владике
био
прва
сила
,
—
све
би
то
друкчије
било
.
Али
овако
није
остало
хаџи-Замфиру
ништа
,
него
да
дува
на
нос
,
па
да
сам
потруди
своје
чудо
и
господство
и
да
и
сам
тражи
лека
томе
злу
и
невољи
.
Док
је
малодушна
женскадија
очајавала
,
мислећи
да
је
све
пропало
,
он
је
,
као
човек
,
био
јачи
и
сталоженији
и
,
као
искуснији
,
држао
је
да
још
није
све
пропало
.
А
надао
се
успеху
,
јер
је
спремио
терен
.
О
Мани
се
лепо
изражавао
.
У
једном
друштву
хвалио
је
Ману
као
једног
доброг
занатлију
и
причао
им
како
је
лепо
живео
с
оцем
његовим
,
покојним
Ђорђијем
,
како
су
један
другом
у
помоћи
били
—
он
Ђорђији
,
кад
је
због
неког
кријумчарења
могао
да
повуче
,
а
Ђорђија
опет
њега
одбранио
од
неких
пијаних
аскера
.
Тако
је
говорио
већ
од
дужег
времена
и
пустио
да
се
то
чује
и
даље
,
да
допре
до
Мана
.
Па
не
само
да
се
задржао
на
хвали
речима
,
него
је
и
делом
доказао
да
га
цени
:
поручио
је
преко
свога
човека
једну
Богородичину
икону
да
је
Мане
окује
у
сребро
,
—
и
поручио
и
богато
му
исплатио
.
И
кад
је
тачно
извештен
био
да
је
Мане
све
то
чуо
,
и
кад
му
се
Мане
почео
већ
и
јављати
,
—
крене
се
једнога
дана
сам
главом
чорбаџи-Замфир
,
не
казујући
,
наравно
,
никоме
ништа
.
Али
то
што
је
обукао
панталоне
гугуткине
боје
и
понео
скупоцени
штап
од
абоноса
давало
му
је
свечан
изглед
,
и
укућани
су
однекуд
слутили
да
се
домаћин
кренуо
на
врло
важан
посао
.
Тако
је
хаџи-Замфир
пошао
чаршијом
,
идући
полако
и
достојанствено
,
бирајући
,
као
голуб
,
где
ће
да
стане
.
Ход
му
је
био
као
ход
човека
који
се
кренуо
да
се
онако
мало
прошета
једног
лепог
септембарског
дана
,
да
се
нагледа
лепоте
и
шаренила
на
пијаци
,
где
сељанке
продају
грожђе
и
брескве
.
Успут
се
задржавао
мало
крај
група
сељанчица
,
заустављао
их
и
питао
их
како
су
задовољне
с
берићетом
и
кад
ће
бити
берба
у
њиховом
селу
.
—
Из
које
си
село
,
дете
—
застаде
Замфир
и
запита
једну
сељанчицу
.
—
Из
Вртиште
.
—
Татко
—
кој
ти
беше
?
—
Стојанча
...
Топал-Стојанча
...
—
Стојанча
...
Стојанча
?
—
присећа
се
хаџи-Замфир
,
па
не
може
никако
да
се
сети
.
—
А
,
мајка
...
како
ти
се
зваше
?
—
Бела
!
—
одговори
девојче
.
—
Бела
?
Не
ли
Бела
Стојанчина
?
Па
ти
ли
си
гу
керка
?
—
рече
зачуђено
,
и
маши
се
за
грозд
и
пипну
зрно-два
.
—
Бре
,
бре
!
Зар
тол’ко
голему
керку
има
Бела
?
!
Знав’ам
Белу
Стојанчину
...
Познавам
ти
мајку
!
—
вели
Замфир
и
гледа
лице
девојчетово
,
ваљда
у
памети
сравњује
црте
кћерина
лица
са
мајчиним
.
—
Познавам
гу
,
познавам
!
—
понавља
Замфир
.
—
И
Топал-Стојанчу
,
татка
ти
,
познавам
убаво
!
Кротка
жена
,
убава
домакица
беше
!
Е
ли
јоште
онаква
добра
ткаља
,
како
у
оној
време
што
беше
?
...
Беше
добра
ткаља
—
и
ти
си
таква
да
биднеш
,
како
,
како
ете
,
мајка
ти
!
рече
и
тихо
уздахну
при
помисли
да
ће
све
бити
што
је
било
,
само
он
неће
више
бити
онај
негдашњи
!
...
—
Хе
,
’
ај
’
иди
си
,
—
вели
јој
,
—
па
се
поздрави
на
мајку
...
Рекни
гу
:
поздравија
ти
се
хаџи-Замфир
...
Познавам
гу
,
како
да
гу
не
познавам
!
...
Беше
добра
аргатка
...
работила
ми
је
,
у
лојзе
...
Беше
ватра
за
работу
...
вредна
...
ради
и
све
поје
...
Волешем
гу
,
кад
потрчи
!
Па
да
гу
поздравиш
,
дете
!
Рекни
:
чорбаџи-Замфир
...
што
имаше
лојзе
у
Ћурлине
...
Тако
је
још
неке
зауставио
и
питао
за
берићет
,
па
у
том
стиже
и
до
Манина
дућана
.
Мане
му
се
јави
,
а
он
га
отпоздрави
онако
у
ходу
.
Прође
дућан
за
неколико
корака
,
а
после
застаде
,
као
да
се
сетио
нечега
,
и
врати
се
и
уђе
у
дућан
на
велико
запрепашћење
Манино
,
који
скиде
брзо
фес
и
скочи
са
седишта
,
али
га
Замфир
поврати
,
узев
сам
столицу
.
—
Остани
си
,
остани
!
...
Седи
си
!
...
Ти
си
работи
,
а
ја
ће
си
седнем
малко
.
Мана
покри
главу
—
збунио
се
,
искашљује
се
и
маша
за
табакеру
.
—
Па
,
Манчо
,
како
си
?
...
Како
пазар
,
алиш-вериш
како
?
—
—
—
запита
га
Замфир
после
кратке
паузе
,
правећи
и
сам
цигару
.
—
Тхе
,
спрама
године
!
—
вели
Манча
,
распремајући
испред
себе
онако
у
чуду
и
забуни
једнако
.
—
Саг
,
види
чудо
?
—
отпоче
хаџи-Замфир
.
—
Има
си
човек
сијасвет
деца
,
па
све
здрава
и
цврста
и
убава
,
а
једно
...
оно
најмалецно
што
је
,
оно
жуто
,
слабо
и
никакво
,
—
и
татко
га
па
побоље
воли
оди
сва
друга
деца
!
Е
,
зашто
је
тој
саг
тако
у
свет
—
кој
ће
да
зна
!
...
Е
,
тој
ти
је
саг
алис
и
сас
мен
’
...
А
саг
ће
убаво
и
видиш
и
разбереш
зашто
ти
,
демек
,
тој
тол’ко
дуго
зборим
!
Имам
си
дом
тесте
мушљике
,
и
све
побоље
и
поскупе
,
а
на
овуја
ми
кеиф
да
пијем
тутун
,
а
оне
си
седе
дом
,
па
ако
су
поубаве
и
побоље
оди
овуја
!
Ти
си
еснаф
човек
,
мајстор
на
мушљике
...
разбираш
се
у
теј
ствари
...
Е
,
кажи
ми
,
зашто
је
тој
?
—
Хе
,
снебива
се
Мане
,
а
утањио
гласом
још
више
.
—
Има
си
човек
кеиф
и
на
ништо
што
је
полоше
...
научија
се
...
—
Ха
!
—
одобрава
Замфир
.
—
Ашкољс’н
за
тај
реч
!
...
Овуја
мушљику
имам
си
...
знаш
од
које
време
гу
имам
?
!
Море
,
и
не
пантим
веће
!
...
Од
татка
ми
остаде
,
а
он
гу
добија
у
дамно
време
оди
владику
Мелентија
,
онога
што
га
у
грчку
буну
обеси
пшешка
вера
туј
на
нишавску
ћуприју
...
Па
зар
за
тој
ми
може
да
је
кеиф
да
чурим
на
њума
.
Ако
гу
неки
пут
заб’равим
дом
,
а
мен’-ми
се
не
чури
,
кеиф
немам
!
...
А
имам
си
дом
тесте
бре
,
ем
повеће
и
поубаве
и
поскупе
.
Да
гу
изгубим
,
баталија
би
и
дуван
и
чурење
!
...
—
Табијат
ти
такав
,
хаџијо
!
—
...
Па
ете
ми
се
—
наставља
хаџи-Замфир
разгледајући
цигарлук
о
коме
је
реч
,
—
ништо
саг
батисала
:
спаде
гу
прстен
,
и
срма
се
покидала
,
па
и
не
прилега
веће
на
мушљику
.
„
Прати
гу
,
—
збори
ми
господин
начелник
,
—
по
Мамут-агу
(
он
си
иде
саг
у
Турско
,
а
скоро
ће
се
врне
оданде
)
,
па
да
гу
,
рече
,
однесе
у
Призрен
,
ели
у
Пећ
;
там
’
су
,
рече
,
мајстори
за
такве
работе
!
”
—
Море
,
што
ће
ми
и
Пећ
и
Призрен
и
Стамбол
—
овден
си
је
Стамбол
и
све
!
зборим
гу
па
ја
.
Имамо
си
ми
овден
,
викам
ја
,
господин
начелниче
,
кујунџију
,
ама
антику-кујунџију
!
Побољи
што
ће
ми
,
и
куде
да
га
тражимо
...
што
ни
треба
други
,
викам
ја
,
при
,
ете
,
нашога
Манчу
?
Наше
си
је
дете
...
Сам
ћу
гу
ако
се
,
кад
минем
кроз
чаршију
,
сетим
—
сам
ћу
гу
,
викам
,
однесем
до
њег
’
...
Ако
гу
он
не
буде
екимин
и
доктур
и
не
опраји
гу
,
оћу
си
баталим
и
дуван
,
зашто
цигара-пушење
без
овуј
мушљику
не
бива
!
...
Лезет
,
тај
слас
’
нема
!
...
—
Фала
,
фала
,
чорбаџијо
,
за
тај
чес
’
и
речи
тија
!
—
вели
снебивљиво
Мане
.
—
...
Та
већ
недеља
дана
како
гу
носим
,
па
све
си
заб’равим
...
Та
и
саг
,
виде
ли
како
прокај
твој
дућан
промину
—
ћа
па
да
заб’равим
,
ама
се
сети
и
врну
до
теб
’
,
да
ми
,
ете
,
курдишеш
мушљику
...
заврши
хаџи-Замфир
и
пружи
му
цигарлук
.
—
А
ја
ће
пратим
за
њума
—
додаде
,
—
кад
буде
готова
...
Мане
разгледа
муштиклу
.
Каже
му
да
се
и
лако
и
брзо
може
поправити
,
за
четврт
сахата
,
и
пита
га
где
ће
бити
,
да
је
пошље
за
њим
.
—
Што
да
ми
пратиш
?
!
—
Кад
викаш
да
је
за
черек
сата
готова
,
па
ја
ће
си
туј
причекнем
,
а
суд
и
господин
приседник
ми
неће
побегне
...
Пошеја
сам
у
суд
...
—
вели
Замфир
правећи
цигару
и
мећући
је
у
једну
муштиклу
.
Повуче
неколико
димова
,
па
баци
цигару
и
врати
муштиклу
у
футролу
.
—
Ете
,
тој
си
је
,
алис
што
ти
отоичке
рече
:
„
Има
си
човек
кеиф
и
на
ништо
полоше
...
научија
се
!
”
Виде
ли
?
Не
чури
ми
се
.
Кеиф
си
немам
на
другу
...
Исти
тај
дуван
,
ама
неје
та
иста
мушљика
!
Три-четири
дима
,
па
гу
фрљи
’
!
...
Мани
мило
што
му
чорбаџи-Замфир
наводи
његове
речи
.
Задубио
се
у
оправку
муштикле
.
Сам
ради
,
јер
је
малочас
послао
све
млађе
из
дућана
и
остао
сам
.
Тишина
.
Замфир
разгледа
по
дућану
и
изјављује
од
времена
на
време
своје
и
чуђење
и
задовољство
,
а
Мане
се
удубио
у
посао
,
па
ради
,
али
се
крадом
испод
очију
почешће
погледају
,
заваравају
један
другога
,
док
им
се
једном
погледи
не
сусретоше
.
—
Ахаха
!
—
зева
Замфир
и
зевајући
пита
.
—
Кол’ко
си
платија
,
Мане
,
за
овуј
Вертхајмову
,
ете
,
касу
?
—
За
коју
?
—
пита
Мане
,
—
за
онуј
поголему
,
ели
за
овеја
мале
?
—
Бре
!
Три
ли
имаш
?
—
запита
зачуђено
Замфир
,
и
сад
тек
спази
и
ону
велику
иза
леђа
.
—
За
голему
,
двокрилну
,
шест
стотина
,
а
за
малу
,
за
сваку
по
двеста
и
педесет
.
—
Аферим
,
—
хвали
га
Замфир
—
када
доживесмо
и
тој
наше
дете
има
си
три
касе
.
Мане
му
каже
да
су
му
обе
потребне
због
драгоцености
којих
има
много
,
па
не
може
да
их
свако
вече
односи
и
ујутро
опет
доноси
у
зеленим
кесама
,
као
некад
што
су
старе
кујунџије
радиле
.
—
Ех
—
вели
му
Замфир
,
—
куде
су
били
они
стари
спрама
теб
’
?
!
Оној
беоше
прстенџије
и
дугменџије
,
а
ти
си
златар
,
јувелир
један
,
може
да
се
викаш
!
—
ласка
му
Замфир
.
Дуго
се
још
разговараху
о
момцима
и
чирацима
и
о
пазару
,
кад
уђоше
две
сељанчице
у
дућан
,
да
купе
гривну
—
једна
старија
,
а
друга
млађа
.
—
Шта
искате
?
—
пита
их
Мане
.
—
Ја
нећу
да
пазарим
,
сал
прајим
друство
...
из
једно
смо
село
,
и
комшије
...
Она
иска
да
купи
ништо
...
саг
први
пут
купује
,
па
се
срамује
...
—
рече
старија
и
показа
на
млађу
,
која
је
стисла
паре
у
шаку
,
па
се
забленула
у
Ману
и
застала
одмах
на
улазу
у
дућан
.
—
Што
искаш
,
што
ти
треба
?
—
Искам
,
требе
ми
срма-мустаћи
...
Леле
,
—
трже
се
мала
,
—
посмешила
сам
се
!
—
замуца
застиђено
девојче
и
покри
шакама
поцрвенеле
образе
.
—
Требе
ми
,
ете
,
искам
срма-белензуци
...
—
Е
,
тој
може
,
—
умеша
се
стари
Замфир
,
који
се
слатко
насмејао
.
—
Тој
може
,
тој
има
.
Белензуци
се
продавају
,
а
мустаћи
се
сал
давају
,
а
не
продавају
—
и
стаде
очински
мило
гледати
обе
муштерије
.
Заусти
да
их
пита
из
кога
су
села
и
чије
су
,
али
се
уздржа
,
ваљда
зато
што
је
у
Манином
дућану
.
Девојке
пазарише
,
па
и
одоше
.
Остадоше
опет
сами
.
Опет
мала
почивка
.
—
Бре
!
—
поче
хаџи-Замфир
,
—
исквари
се
много
свет
!
Батисаше
се
и
селскије
!
...
Ни
има
веће
стид
,
ни
чес
’
,
ни
па
срамување
оно
старовремско
!
...
—
Па
,
посмешило
се
дете
...
—
„
Дете
”
,
—
а
виде
ли
како
уме
да
збори
и
што
иска
да
пазари
?
Познаваш
ли
гу
?
—
Не
познавам
ги
,
хаџијо
...
—
Ех
,
кујунџија
па
да
не
познава
селски
девојчики
!
—
дира
га
Замфир
.
—
Неје
ништо
лошо
...
Теке
...
зборим
си
...
за
теб
’
неће
да
ваља
!
...
Зашто
ти
си
јоште
аџамија
,
прајиш
си
кеф
с
уста
,
а
други
слуша
,
па
мисли
,
истина
је
...
Слушају
чираци
,
па
неје
ред
за
еснаф-човека
.
Искачају
лоши
речи
!
...
Не
чиниш
ништо
лошо
,
ама
—
неје
ред
!
...
А
да
си
имаш
домакицу
,
е
,
тој
веће
на
друго
прилега
!
Тој
си
је
ред
,
ама
и
тагај
то
не
бива
пред
чираци
!
...
А
ти
што
радиш
саг
?
...
Харчиш
такој
и
губиш
си
младос
’
твој
убав
...
Време
промињује
...
Треба
веће
да
се
жениш
...
Мајка
ти
не
може
саг
ласно
хизмет
да
ти
чини
...
На
мајку
треба
да
мислиш
,
дете
!
—
Па
ће
се
женим
...
—
Е
,
што
чекаш
?
...
Искаш
паре
,
мираз
?
!
...
—
Јок
,
чорбаџијо
,
девојку
си
искам
!
...
„
Мираз
”
...
нишлиски
мираз
!
Што
ће
ми
давају
у
мираз
?
Једну
кесу
леблебије
...
—
Што
кесу
леблебије
?
Ама
,
има
понеки
па
ће
и
паре
да
дава
!
Питујем
те
,
ете
,
сал
тој
:
тражија
ли
си
?
—
Несам
тражија
,
теке
...
—
У
кога
си
тражија
,
да
ти
не
дава
?
Имаше
ли
га
у
наш
варош
так’в
човек
?
...
—
Како
да
ти
рекнем
,
хаџијо
?
...
Искочио
лош
реч
за
мен
’
:
та
ловџија
сам
,
мераклија
сам
џимпир
,
коцкарин
...
—
искочи
’
никакав
човек
,
хаџијо
,
у
чаршију
помеђу
трговци
и
еснаф-човеци
!
...
Та
како
саг
да
тражим
,
кад
убаво
си
знам
да
ми
неће
дадну
девојку
?
—
Та
што
неси
тражија
никог
потаквог
човека
,
од
ред
човека
...
Татко
ти
имаше
пријатељи
сијасвет
,
а
ти
си
жмијеш
неженет
и
губиш
си
младос
’
са
селски
звери
...
И
ја
ти
се
с
татка
живувашем
алис
како
с
брата
...
Ели
си
дошеја
при
мен
’
и
питаја
мен
’
,
да
ти
,
демек
,
наводаџишем
за
нику
трговачку
керку
?
...
Неси
!
...
—
Несам
...
—
одговара
Мане
,
и
пружи
Замфиру
муштиклу
,
коју
је
оправио
.
—
Ја
си
сина
немам
,
Мане
.
Татко
те
Ђорђија
мен
’
у
аманет
остави
.
Тој
си
не
знаје
ники
—
знаје
Бог
и
црна
у
Горицу
земја
,
што
ти
татка
покрива
.
По
саг
да
ме
не
зовеш
чорбаџијо
и
хаџијо
,
веће
татко
да
ме
зовеш
...
Татко
сам
ти
,
зашто
си
ми
аманет
...
Ако
искаш
да
се
жениш
,
мен
’
ми
сал
кажи
...
Разбра
ли
?
—
заврши
стари
Замфир
и
опрости
се
с
Маном
,
који
га
,
силно
тронут
,
при
поласку
пољуби
у
руку
...
Вративши
се
кући
,
стари
Замфир
је
поверио
домаћици
разговор
с
Маном
и
није
крио
да
се
нада
да
га
је
Мане
разумео
,
и
да
ће
колико
сутра
или
прексутра
ствар
свршена
бити
.
А
да
је
мајка
ћерки
поверила
то
,
није
,
мислим
,
нужно
ни
казивати
.
И
сви
су
се
надали
и
свакога
дана
очекивали
да
се
појави
ко
од
Маниних
.
Али
су
се
преварили
сви
.
Прође
недеља
дана
,
а
од
Мане
ни
трага
ни
гласа
.
Чак
му
је
по
поузданом
човеку
поручено
да
Замфир
даје
уза
Зону
пет
стотина
дуката
мираза
на
дан
прстена
.
Мане
је
био
срећан
и
задовољан
после
оне
сцене
са
старим
Замфиром
;
разумео
га
је
добро
,
па
ипак
није
ни
корака
пришао
на
сусрет
жељама
хаџи-Замфировим
.
Знао
је
он
добро
старога
господара
;
знао
је
да
је
у
кући
свемоћан
,
да
што
он
каже
то
је
казано
,
а
што
заповеди
да
ће
бити
и
послушано
.
Па
ипак
није
хтео
ништа
силом
да
добије
.
А
после
,
њега
и
није
вређало
то
како
су
о
њему
мислили
и
ценили
га
старији
њени
,
него
га
је
болело
оно
што
је
она
о
њему
мислила
и
рекла
,
и
иза
његових
леђа
,
и
њему
у
очи
.
И
што
би
она
сад
учинила
,
као
послушна
кћи
,
од
страха
очева
,
застрашена
и
присиљена
,
—
то
му
није
требало
.
Зато
је
Мане
остао
и
даље
хладан
и
повучен
,
и
оставио
их
без
одговора
.
Ово
је
силно
дејствовало
на
све
у
хаџи-Замфировој
кући
,
а
на
Зону
највише
.
Била
је
као
убијена
:
тужна
поваздан
,
суморна
и
лепа
као
јесен
која
настајаше
.
Као
пожутело
лишће
што
се
кидало
и
опадало
,
тако
и
наде
њене
кидаху
се
и
опадаху
једна
по
једна
.
Обузе
је
и
притиште
тешко
и
горко
кајање
.
Растужило
је
ово
тихо
јесење
време
...
Ах
,
како
је
могла
бити
срећна
!
размишљаше
сећајући
се
њега
и
речи
његових
,
а
седећи
усамљена
,
засипана
јесењим
лишћем
,
на
доксату
,
и
кидајући
митровске
,
зимње
руже
,
запева
тихо
песму
:
У
башчу
ми
зумбул
раст’о
,
—
Ја
га
не
гледах
;
На
зумбул
ми
булбул
пој’о
,
—
Ја
га
не
слушах
!
...
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТА
У
њој
се
приповеда
како
се
догодило
,
ама
сасвим
од
речи
до
речи
,
по
оној
бачванској
песми
,
која
гласи
:
„
Ја
сам
цуру
молио
и
лепо
говорио
,
а
сада
је
дошло
време
-
цура
моли
мене
!
“
Јевда
је
била
жена
још
млада
и
лепа
,
али
старога
кова
,
„
старовремска
”
,
како
би
тамо
рекли
,
озбиљна
и
достојанствена
.
Син
њен
,
Мане
,
јако
ју
је
поштовао
и
био
према
њој
необично
нежан
и
послушан
.
Али
баш
зато
јој
није
много
поверавао
никада
.
Па
тако
и
сада
.
Оно
што
је
знала
тетка
Дока
,
није
знала
мајка
Јевда
,
јер
Мане
није
хтео
,
а
други
јој
није
смео
казати
то
.
Јевда
је
чула
,
истина
,
да
се
нешто
прича
о
Зони
,
о
неком
бекству
,
о
некој
отмици
,
али
Манино
име
није
чула
том
приликом
,
а
целој
ствари
није
поклањала
никакве
вере
.
Она
је
знала
да
је
Зона
добро
дете
,
и
све
ово
је
сматрала
и
презирала
као
гадне
сплетке
беспослена
света
—
сплетке
које
ја
на
једно
ухо
примила
,
на
друго
пустила
,
чула
,
па
и
заборавила
.
Зато
се
силно
изненадила
кад
јој
на
Крстовдан
приђе
главом
сама
Зона
и
поче
о
том
истом
да
јој
се
јада
.
Јевда
изишла
мало
из
цркве
и
села
у
трем
,
који
је
око
цркве
,
а
Зона
је
вребала
и
увребала
.
Искрала
се
од
својих
,
само
да
се
састане
с
њом
.
Приђе
јој
и
пољуби
је
у
руку
,
па
је
одазва
настрану
,
у
башту
црквену
,
тамо
под
османлуке
.
И
ту
јој
се
изјада
.
Изнесе
све
шта
је
и
како
је
било
.
Плачним
гласом
причаше
јој
Зона
да
је
она
,
истина
,
крива
,
јер
га
је
волела
и
хтела
за
њега
,
па
тетке
покварише
,
али
да
ипак
није
заслужила
да
тако
прође
,
и
да
је
Мане
још
кривљи
,
јер
је
он
изнео
на
глас
—
он
и
нико
други
,
он
,
који
јој
је
претио
и
претњу
своју
и
испунио
.
Упропастио
је
,
и
она
сада
остаде
на
потсмех
као
ниједна
њезина
друга
,
заврши
Зона
и
бризну
силно
у
плач
.
Јевда
је
неко
време
искрено
бранила
свога
сина
,
верујући
и
сама
искрено
да
није
до
