идаље
ишао
кроз
државу
Триполис
,
која
и
сама
беше
као
каква
пустиња
.
Тек
овде
онде
могло
је
се
приметити
по
неколико
редова
од
шатора
,
испод
којих
се
скриваху
дубоке
јаме
као
склоништа
или
станишта
ових
Арапа
.
Међу
њима
дало
се
је
видети
и
по
која
плетара
ониска
кућица
,
и
то
је
био
знак
да
у
њима
живе
мало
угледнији
Арапи
,
или
какав
Турчин
.
После
пуних
петнајест
дана
у
непрестаном
путовању
они
најзад
наиђоше
и
на
повећу
арапску
варош
Сокне
.
Према
већим
европским
варошима
ово
и
није
варош
већ
повеће
сиромашно
село
.
Већ
беше
настало
вече
,
кад
уђоше
у
саму
варош
.
Обично
у
то
време
сунчана
жега
престајаше
и
место
ње
се
јављаше
освежавајући
ветар
.
Одмах
се
могло
видети
,
како
се
појединци
извлаче
из
оних
својих
склоништа
,
из
рупчага
,
и
онда
или
остају
пред
својим
шаторима
,
да
окрепе
своје
малаксало
тело
свежим
поветарцем
,
или
одлазе
ка
својим
ближим
суседима
,
да
се
мало
наразговарају
.
Ношња
код
ових
Арапа
била
је
врло
проста
.
Сем
грубе
и
доста
дугачке
кошуље
на
њиховом
телу
није
се
могла
приметити
друга
каква
хаљина
.
Кошуља
то
им
беше
све
и
сва
.
Но
и
то
беше
само
код
женскиња
а
код
мушких
само
спреда
једно
парче
од
коже
.
Кад
су
били
принуђени
неким
послом
,
да
преко
дана
по
оној
сунчаној
жези
изилазе
из
оних
подземних
кућица
,
то
су
обично
обувале
лаке
опанке
,
преплетене
од
урмовог
лишћа
,
да
им
се
не
би
ноге
опекле
на
оној
врелој
прашини
.
Но
сама
околина
Сокне
била
је
доста
добра
.
Овде-онде
било
је
дивних
шумарака
па
и
читавих
шума
од
урмовог
дрвећа
.
Било
је
и
бујних
пашњака
на
којима
су
се
дала
видети
читава
стада
од
питомих
коза
и
оваца
а
тако
и
доста
велики
број
арапских
коња
.
Приличан
део
беше
засејан
и
пшеницом
,
што
је
било
реткост
код
Арапа
.
Повећи
део
био
је
засејан
детелином
,
јер
им
је
иста
служила
као
вечита
добра
храна
.
Напуни
се
шака
детелином
изгњечи
мало
,
посоли
и
тако
једе
.
Ал
’
ова
засејана
поља
морали
су
редовно
залевати
водом
.
За
то
су
имали
нарочите
врло
дубоке
бунаре
,
па
сипајући
воду
по
вадама
она
је
се
тако
разливала
по
целој
њиви
.
Кат-тад
се
дешава
да
силни
поморски
ветар
толико
подухвати
морску
воду
са
Средоземног
мора
да
се
дигну
колосални
облаци
од
те
морске
разбивене
воде
,
и
тако
попрскају
ове
пределе
и
њихова
засејана
поља
.
Овде
,
се
Мицко
са
својим
пратиоцима
—
Арапима
беше
задржао
неколико
дана
.
Пошто
се
довољно
одморио
после
онако
дугог
путовања
и
пошто
се
снабду
са
храном
то
се
сад
понова
крену
.
Сада
је
пут
ишао
кроз
источни
део
непрегледне
пустошне
Сахаре
и
то
кроз
Либиску
пустињу
.
Сем
врло
пространих
песковитих
предела
у
овоме
делу
пустиње
налазе
се
и
читави
брегови
од
пешчаних
сметова
а
овде-онде
и
по
која
горостасна
стена
са
оштрим
шкриљцима
,
као
доњи
огранци
од
простране
Хамаде
.
Пут
је
настајао
све
тежи
и
гори
.
Преко
дана
су
владале
ужасне
врућине
и
тек
на
два
сата
пре
зоре
појавила
би
се
хладна
струја
.
Страховити
пак
Самум
,
врели
и
загушљиви
ветар
,
који
каткад
подиже
и
читаве
облаке
од
пустињског
песка
чисто
је
сагоревао
.
Но
ова
грозна
пустош
није
одмах
настала
.
За
неколико
дана
од
поласка
из
вароши
Сокна
ипак
су
могли
видети
и
по
које
лепше
место
,
покривено
шумарцима
и
урмовим
дрвећем
.
Ал
’
кад
прођоше
и
варошицу
Сеху
,
онда
је
настала
права
пустош
.
Нигде
живе
душе
,
нигде
каквог
биљног
зеленила
.
Тек
на
пет
дана
овако
мучног
хода
могло
се
видети
по
које
урмово
дрво
,
које
као
какав
џин
владаше
над
овом
пространом
пустињом
.
Њима
није
ништа
сметала
ова
врела
сунчана
жега
.
Њихов
корен
задирао
је
дубоко
кроз
пешчану
земљу
и
тако
тражио
и
последње
остатке
земљине
влаге
.
Преко
дана
владала
је
таква
суморност
,
да
је
се
човек
морао
просто
са
душом
да
се
бори
.
Но
Мицко
на
пркос
овоме
са
својим
пратиоцима
непрестано
продираше
даље
.
Најзад
беху
толико
сустали
,
да
су
дању
морали
копати
дубоке
јаме
у
песку
и
да
у
њима
,
у
њиховој
хладовини
потраже
спаса
а
ноћу
би
опет
настављали
свој
пут
.
После
овако
грозног
путовања
од
преко
тридесет
дана
кроз
ову
пусту
пешчану
земљу
почеше
да
наилазе
и
на
шкриљасте
планинске
ланце
од
Хамаде
.
Тек
што
беху
загазили
и
преко
њих
а
Мицко
после
толико
дана
први
пут
примети
живо
створење
у
људском
облику
,
које
се
беше
згрчило
у
једној
рупчаги
од
стене
.
Он
одмах
скрену
пажњу
својих
пратилаца
на
ово
биће
и
сад
се
упуте
право
к
њему
.
Но
тек
што
крочише
неколико
пути
а
ово
бедно
створење
скочи
из
оне
рупчаге
и
брзо
се
успужа
уз
стену
.
Не
потраја
много
а
појави
се
гомила
дивљака
,
који
чим
опазише
ове
путнике
,
одмах
почеше
котрљати
одозго
грдно
камење
.
Мицко
се
одмах
сети
да
је
и
оно
створење
било
врста
тих
дивљака
,
и
кад
видише
сад
да
им
прети
опасност
од
оног
камења
,
које
се
са
необичном
брзином
и
хуком
котрљаше
нуз
стене
то
одмах
свих
девет
Арапа
избаце
по
један
плотун
из
својих
пушака
и
то
у
правцу
на
ове
дивљаке
,
кад
ови
чуше
ову
необичну
грмљаву
и
кад
осете
силно
зујање
куршума
као
и
врелину
њихову
а
они
сместа
несташе
са
стене
.
Не
само
на
овом
месту
,
већ
и
на
многим
другим
,
продирући
овако
час
кроз
пешчане
равнице
а
час
кроз
планинске
кланце
,
наилазили
су
на
исте
овакве
случајеве
.
Но
увек
је
био
довољан
само
један
плотун
пушака
из
руку
ових
Арапа
—
пратиоца
Мицкових
,
па
да
се
опет
опросте
такве
напасти
.
Овако
продирање
преко
читавих
брда
од
пешчаних
сметова
и
кроз
оштрих
планинских
кланаца
трајало
је
скоро
десет
дана
.
Једном
беху
наишли
и
на
једну
огромну
стену
,
на
чијој
је
стрмени
зијала
једна
мрачна
рупчага
и
то
у
облику
каквих
врата
.
Сви
се
беху
зауставили
пред
овом
стеном
и
са
неким
чудом
дуго
посматраху
у
ону
рупчагу
.
Најзад
се
један
од
ових
Арапа
брзо
успужа
,
да
види
каква
је
то
рупчага
.
И
сам
Мицко
,
пошто
беше
ослобођен
од
ланаца
,
из
радозналости
поче
да
се
пужа
на
више
.
Но
ово
му
никако
не
испаде
за
руком
.
Но
да
би
му
Арапи
учинили
ово
по
вољи
,
да
би
му
задовољили
ову
радозналост
,
то
се
један
понова
успужа
па
дошав
до
оног
истог
отвора
,
он
одмах
баци
један
крај
врло
дугачког
конопца
а
други
је
сам
држао
.
Мицко
сад
дохвати
тај
бачени
крај
,
па
држећи
се
чврсто
за
њега
,
он
се
најзад
и
сам
успужа
уз
стену
до
оног
отвора
.
Сад
заједно
са
Арапином
уђе
кроз
овај
отвор
у
саму
стену
.
Унутри
су
одмах
могли
приметити
неколико
мрачних
одаја
у
облику
собе
,
али
само
што
у
њима
не
беше
никаквих
других
остатака
,
сем
седишта
изрезаних
од
камена
.
Пошто
овако
разгледаше
ове
мрачне
одаје
то
опет
продуже
пут
.
И
сами
Арапи
нису
знали
шта
да
кажу
о
овомстаништу
,
издубљеном
у
овој
стени
.
Кад
беху
изашли
из
ових
планинских
кланаца
,
то
је
сад
њихов
пут
водио
преко
самог
Фесана
.
Фесан
није
ништа
друго
до
једна
пространа
газа
,
којом
се
завршује
источни
део
пустошне
Сахаре
.
И
сам
Фесан
врло
је
ретко
насељен
,
и
то
много
мање
но
Триполис
.
Услед
овога
није
ни
чудо
,
кад
се
каже
,
да
Триполис
заједно
са
Барком
и
Фесаном
има
у
простору
двапута
толико
као
Балканско
полуострво
а
међу
тим
само
један
милион
становника
.
Но
није
опет
ни
ово
чудо
,
кад
се
зна
да
ове
земље
нису
ништа
друго
до
праве
пустиње
и
да
је
у
њима
тек
у
минимуму
нешто
бољег
и
плоднијег
земљишта
.
Пут
кроз
Фесан
био
је
много
бољи
но
до
сада
.
Истина
,
сунчана
жега
овде
је
била
много
јача
но
на
ранијем
путу
,
али
сад
су
наилазили
на
много
питомије
земљиште
.
Овде
онде
опет
су
могли
видети
по
који
шумарак
а
и
читаве
шуме
од
урмовог
дрвећа
,
које
необично
добро
успева
по
овим
газама
,
и
чији
род
тамошњем
становништву
служи
онако
исто
као
добра
храна
,
као
код
нас
пшеница
,
кукуруз
и
остала
жита
.
Као
кроз
саму
Лубиску
пустињу
тако
и
овде
путовали
су
по
најчешће
ноћу
.
Дању
када
је
жега
била
у
јеку
и
када
су
често
дували
они
врели
и
загушљиви
ветрови
,
морали
би
се
завући
у
песак
у
хладовини
каквогурмовог
дрвета
и
ту
очекивати
на
хладније
ноћне
часове
.
Пошто
преко
двадесет
дана
проведоше
на
овако
несносном
путу
то
најзад
стигну
у
повећу
арапску
варош
Шат
,
у
којој
се
задржаше
неколико
дана
да
би
се
одморили
и
снабдели
са
храном
и
водом
.
Становници
ове
арапске
вароши
исти
су
као
и
у
Сокну
,
—
у
Триполису
,
а
тако
исто
и
њихов
начин
живота
.
Једина
разлика
јесте
та
што
су
овде
како
мушки
тако
и
женске
потпуно
наги
,
сем
једног
малог
парчета
коже
од
убијене
дивљачи
што
су
носили
спреда
.
После
довољног
одмора
од
неколико
дана
пошто
се
добро
снабдеше
са
храном
—
урмом
и
водом
,
то
понова
продуже
пут
.
Пут
је
био
тако
исто
несносан
као
и
дотле
.
Но
,
сад
им
је
било
у
толико
лакше
,
што
су
знали
,
да
ће
за
неколико
дана
већ
стићи
до
жељене
мете
,
—
до
Мурзука
.
И
заиста
,
после
десет
дана
они
онако
заморени
и
потпуно
сустали
од
пута
уђу
са
својим
камилама
најзад
и
у
саму
варош
Мурзук
—
у
јужном
Фесану
.
Овде
су
живели
све
сами
Арапи
,
сем
неколико
Турака
—
староседелаца
.
Били
су
како
мушки
,
тако
и
женскиње
,
потпуно
голи
,
сем
оног
парчета
коже
,
што
су
имали
с
преда
,
као
и
становници
у
Шату
.
Како
мушки
тако
и
женскиње
,
били
су
веома
развијени
са
црном
и
веома
сјајном
кожом
.
Станишта
су
им
била
као
и
код
осталих
Арапа
:
или
у
рупчагама
,
покривеним
шибљем
и
урмовим
лишћем
или
су
биле
ниске
кућице
,
исплетене
кором
од
урмовог
дрвећа
.
Сва
храна
била
им
је
урма
и
камиље
млеко
.
Овде
су
биле
нарочито
познате
„
џиндове
"
камиле
које
су
могле
да
јуре
са
необично
великом
брзином
.
И
самим
камилама
храна
је
била
веома
мршава
.
Сем
урмових
коштица
и
воде
,
за
другу
храну
и
пиће
готово
нису
ни
знале
.
Над
целим
Мурзуком
од
три
стотине
онаких
кућица
,
био
је
господар
Турчин
—
Кабар-
паша
.
Но
и
ово
господарство
више
је
било
у
почастима
,
односно
у
поштовању
од
стране
Арапа
,
но
у
каквим
нарочитим
правима
.
Сама
околина
вароши
била
је
пешчана
пустиња
.
Сем
пространих
урмових
шума
,
тек
овде-онде
могле
су
се
приметити
неке
суве
травуљине
или
по
који
џбунасти
шиб
.
Воду
су
црпили
из
врло
дубоких
бунара
,
јер
не
беше
нити
у
самој
вароши
нити
у
њеној
околини
какве
речице
или
бар
које
понорнице
.
О
каквој
киши
и
грмљавини
нису
имали
ни
појма
.
Ето
,
у
такву
варош
Мицко
сада
ступа
са
оном
експедицијом
од
Арапа
,
да
у
њој
издржава
робију
од
сто
и
једне
године
.
Његови
пратиоци
одмах
га
одведоше
и
предадоше
Кабар
-
паши
као
највећем
господару
ове
вароши
.
Паша
кад
сазна
од
ових
зашто
је
Мицко
доведен
,
одмах
га
упути
надзорнику
тамнице
—
Ахмеду
,
који
беше
такође
Арапин
.
Сад
га
Ахмед
затвори
у
једној
пространој
тамници
,
управо
подруму
,
који
беше
нарочито
намењен
за
разбојнике
,
који
би
били
ухваћени
од
Арапа
.
ИИИ
.
Тек
је
прво
вече
...
А
колико
их
има
у
целој
години
...
А
колико
ли
у
сто
и
једној
години
...
Боже
мој
,
да
ли
ће
то
Мицко
доживети
...
Подрум
дубок
,
мрачан
,
далеко-далеко
од
његове
миле
отаџбине
.
На
њему
је
само
један
прозорчић
а
бледи
и
тужни
зраци
сјајнога
месеца
крадом
продираху
кроз
њега
и
као
да
хоће
да
изруче
,
овоме
храбром
јунаку
овоме
дичном
Србину
а
сада
тужном
беднику
,
братско
поздравље
са
далеке
земље
,
земље
Србије
.
У
подруму
сам
песак
,
ситан
,
мекан
а
на
њему
харамбаша
Мицко
...
Прућио
се
ал
’
не
спава
...
Без
ланаца
,
го
,
потпуно
го
—
без
покривача
и
опет
му
врућина
...
Крв
јуначка
само
хуји
а
врела
глава
да
прсне
од
набујалих
мисли
...
И
нигде
никога
да
га
разговори
,
да
га
утиша
да
га
умири
...
Само
бледи
месечни
зраци
беху
му
и
даље
верни
друг
,
но
и
они
тужни
,
и
они
немо
ћуте
...
Преврне
се
на
другу
страну
мислећи
да
ће
му
лакнути
на
души
,
прах
од
песка
замагли
а
мисли
и
даље
бује
!
...
Пред
очима
слика
славне
прошлости
па
се
не
миче
...
Дуго
,
дуго
лепршала
је
она
тако
док
га
потпуно
не
замори
,
не
савлада
.
Последњи
уздисај
,
последња
мисао
—
„
освета
!
“
то
беше
и
последњи
знак
његове
будноће
...
Сада
поче
да
пирује
буран
сан
!
...
Густа
помрчина
већ
поче
да
бежи
да
сакрије
своје
гадно
,
мрачно
лице
од
умилне
зажарене
зоре
.
Бедни
и
јуначни
голаћи
—
Арапи
и
Арапке
већ
почеше
да
се
извлаче
из
својих
станишта
—
рупчага
и
да
се
прикупљају
у
гомилама
,
па
да
тако
удишући
свеж
јутарњи
ваздух
,
наставе
свој
разговор
о
оном
белом
човеку
,
о
Мицку
,
о
Хришћанину
.
Неки
се
опет
почеше
прикупљати
око
оног
прозорчића
на
подруму
,
у
коме
беше
Мицко
затворен
,
и
својом
крештећом
виком
најзад
га
пробуде
,
ма
да
се
он
беше
жестоко
занео
.
Чим
се
он
пробуди
,
извуче
из
песка
и
мало
расхлади
водом
,
одмах
многобројни
Арапи
успеше
својим
молбама
код
надзорника
тамнице
—
Ахмеда
,
да
им
пусти
Мицка
из
подрума
,
како
би
се
могли
што
боље
поразговарати
и
упознати
са
овим
човеком
,
који
им
за
неко
време
изгледаше
као
какав
предмет
чуда
.
Ахмед
нешто
из
своје
личне
радозналости
да
би
што
више
сазнао
о
овоме
човеку
а
нешто
и
принуђен
молбама
оноликих
Арапа
,
он
заиста
пусти
Мицка
,
тим
пре
,
што
је
знао
да
им
не
може
утећи
.
Мицко
је
сад
био
без
икаквих
окова
и
веза
,
тако
исто
за
све
време
његовог
тамновања
међу
овим
Арапима
.
Тек
што
се
Мицко
појави
на
вратима
а
силна
граја
захори
се
код
околних
Арапа
.
Неки
одмах
појуре
к
њему
и
најзад
продревши
силом
кроз
оволику
навалу
,
јер
је
свако
волео
да
му
буде
што
ближе
,
они
му
пружаху
камиље
млеко
и
урме
.
Неки
га
опет
,
пре
но
што
би
почели
даљи
разговор
најпре
питаху
за
име
.
—
Мицко
!
—
одазва
им
се
он
,
јер
је
већ
прилично
разумевао
њихов
језик
.
—
Мицко
...
Мицко
...
—
брујаше
то
име
сада
све
кроз
даље
и
даље
редове
сакупљених
Арапа
,
јер
је
сваки
желео
да
упамти
то
име
,
како
би
га
после
и
другима
саопштавао
.
—
А
одакле
си
?
—
чу
се
опет
питање
.
—
Из
Србије
!
—
одговори
му
Мицко
.
—
Из
Србије
...
Србије
...
—
забрујаше
опет
многобројни
гласови
.
—
А
зар
су
сви
људи
тамо
тако
бели
као
ти
?
—
чу
се
женски
глас
из
оне
гомиле
.
То
беше
већ
одрасла
кћи
надзорника
тамнице
—
Ахмеда
.
Мицко
одмах
управи
поглед
на
ову
младу
Арапку
,
којој
беше
име
Зора
,
и
одговори
јој
одмах
:
—
Ко
?
...
зар
ја
бео
?
...
Да
знате
ви
каквих
има
код
нас
—
к’о
снег
бели
!
...
—
Шта
?
.
.
шта
?
.
.
снег
.
.
снег
!
.
.
—
опет
забруја
ова
реч
,
јер
они
о
томе
нису
имали
ни
појма
.
Мицко
се
сад
тек
досети
томе
јаду
,
сад
тек
увиде
зашто
њима
овај
појам
беше
неразумљив
,
сад
се
тек
досети
,
да
они
и
не
знају
шта
је
то
снег
.
Одмах
за
овим
он
поче
да
им
објашњава
како
код
нас
има
четири
доба
годишња
,
и
како
у
то
време
пада
велики
снег
,
као
и
то
,
да
је
у
то
време
толико
хладно
,
да
може
човек
и
умрети
од
хладноће
.
Слушаоци
—
Арапи
,
који
само
пламену
жегу
познаваху
и
каткад
,
само
мало
хладнији
ветар
са
великим
страхом
саслушаше
његове
последње
речи
а
кожа
на
телу
поче
и
нехотице
да
им
се
скупља
у
боре
.
—
А
има
ли
тамо
сунца
?
—
опет
га
упиташе
неки
.
—
Има
браћо
,
како
да
нема
!
...
Сунце
је
само
једно
за
цео
свет
!
...
Има
и
код
нас
и
сунца
и
месеца
и
звезда
овако
исто
као
и
овде
.
Тамо
има
и
кише
и
грмљавине
и
много
што
шта
што
овде
ја
за
толико
дана
нити
видех
нити
чух
.
Киша
!
...
грмљава
!
—
понова
забрујаше
многобројни
гласови
.
И
заиста
њима
ове
појаве
беху
непознате
,
нити
их
је
пак
Мицко
могао
осетити
за
све
време
,
док
је
био
међ
овим
Арапима
.
Мицко
им
сада
објашњаваше
и
ове
природне
појаве
и
после
овога
настављаху
се
многобројна
питања
а
и
одговори
између
ове
светине
и
Мицка
,
и
они
га
за
све
време
веома
радознало
,
чисто
чудећи
се
,
слушаху
.
После
овако
подужег
разговора
Арапи
се
најзад
разиђоше
,
јер
,
сунчана
жега
поче
да
припече
.
Мицко
понова
би
закључан
у
тамницу
у
оном
истом
подруму
.
Но
овакав
разговор
није
био
само
овог
јутра
,
већ
се
ово
продужавало
овако
скоро
сваког
дана
.
Многи
Арапи
,
кад
беху
чули
за
њега
и
то
онако
,
како
га
Арапи
међусобно
престављаху
као
какво
чудо
,
долазили
су
из
врло
удаљених
крајева
само
да
га
виде
и
да
чују
по
коју
реч
из
његових
уста
.
Зора
пак
,
кћи
Ахмедова
била
му
је
редовни
слушалац
његових
предавања
.
Она
му
је
редовно
правила
друштво
,
кад
год
би
он
био
пуштен
из
тамнице
,
што
је
било
редовно
—
сваког
дана
,
па
ма
не
било
још
којих
других
.
Сем
Зоре
скоро
као
редован
гост
био
му
је
и
Шах
Мухамед
.
Он
је
такође
био
Арапин
и
живео
је
у
овој
истој
вароши
.
Сви
га
пак
Арапи
сматраху
као
за
свог
свеца
,
као
за
неко
више
духовно
биће
.
Он
је
непрестано
причао
Арапима
,
како
све
зна
и
чује
шта
други
мисле
и
говоре
,
како
он
може
из
својих
уста
да
избаци
грдан
пламен
и
тако
да
их
све
запали
и
на
многе
његове
друге
лагарије
ови
му
потпуно
вероваху
.
Чим
би
се
он
на
кога
наљутио
овај
би
се
одмах
морао
бацити
пред
њим
и
да
га
тако
дуго
љуби
и
моли
за
опроштај
.
Исти
,
дакле
,
Шах
Мухамед
,
чувши
за
Мицка
и
његову
ученост
,
он
му
је
одмах
и
учинио
посету
у
тамници
,
а
то
се
посећивање
и
доцније
врло
често
обнављало
.
Али
,
као
што
рекох
,
највернији
и
свакодневни
друг
Мицков
,
то
беше
млада
Арапка
—
Зора
,
кћи
надзорника
тамнице
—
Ахмеда
.
Још
онога
дана
,
још
онога
часа
када
она
први
пут
опази
Мицка
и
када
сазна
да
ће
он
бити
стално
у
тамници
,
још
тога
часа
она
беше
опасана
жестоким
везама
,
везама
љубави
за
Мицка
.
А
како
и
не
би
,
кад
он
,
ма
да
беше
доста
оронуо
и
ослабио
од
онога
дана
када
га
Турци
ухватише
код
Чифте
ханова
,
према
осталима
Арапима
изгледаше
као
какво
савршенство
.
Но
и
сама
Зора
беше
као
каква
—аристократска
—
„
господског
соја
"
,
међ
’
осталим
Арапкама
.
Истина
,
и
она
је
Арапка
,
и
она
је
као
и
свака
друга
млађа
Арапка
—
Арапке
за
удају
,
али
ипак
—
ипак
...
Многе
црте
,
које
друге
никако
немаху
,
код
ње
се
баш
лепо
огледаху
.
Те
су
је
црте
баш
и
красиле
,
те
је
црте
очигледно
и
одликоваху
од
осталих
њених
другарица
,
од
осталих
њених
вршњакиња
!
...
Снажна
—
снажнија
много
но
остале
...
Бујна
,
а
на
грудима
дојке
к’о
два
црна
грозда
...
Па
и
само
лице
много
је
лепше
но
код
других
...
А
она
два
сјајна
и
црна
ока
као
да
жаре
!
...
Ход
лак
и
чисто
не
видите
кад
ступа
...
Ето
,
таква
Арапка
заволи
Мицка
свом
душом
својом
,
свим
срцем
својим
,
и
немогаше
се
уздржати
а
да
му
сваког
дана
не
приђе
и
да
га
тако
дуго-дуго
посматра
,
својим
пламеним
очима
,
са
погледом
пуним
чежње
.
Можда
Мицко
по
неколико
дана
не
би
изилазио
из
оног
мрачног
подрума
,
можда
би
по
неколико
дана
морао
тако
затворен
да
ћути
у
њему
,
да
му
не
беше
ове
младе
Арапке
—
Зоре
.
Њен
отац
—
Ахмед
одмах
је
приметио
оволику
силину
љубави
своје
кћери
,
којом
она
љубљаше
Мицка
и
није
јој
бранио
,
шта
више
он
се
радо
одазиваше
њеној
жељи
,
те
јој
Мицка
редовно
сваког
дана
пуштао
из
тамнице
како
би
тако
заједно
у
потпуној
слободи
могли
да
проводе
своје
блажене
часове
.
Мицко
је
још
првих
дана
осетио
ову
арапкину
љубав
но
,
он
је
се
у
почетку
грозио
.
Грозио
је
се
исто
онако
као
и
поменуте
Арапке
Ајше
,
али
ју
је
опет
волео
онако
исто
као
и
Ајшу
.
Њена
нагота
,
њено
црно
лице
—
све
му
је
то
у
почетку
изгледало
гадно
,
али
њена
душа
освоји
му
срце
и
душу
.
Но
он
је
сад
у
толико
пре
заволи
,
но
само
Ајшу
,
што
ће
му
она
бити
стална
а
можда
доживотна
и
што
ће
му
се
она
моћи
да
нађе
и
у
најтежим
тренутцима
његовог
тамновања
,
док
је
год
у
њеној
близини
.
Тако
је
сад
Мицко
проводио
слободне
часове
,
када
би
га
пустили
из
тамнице
са
овом
младом
Арапком
—
Зором
,
као
са
брачним
својим
другом
.
За
време
од
пуних
шест
година
његовог
сталног
дружења
са
Зором
,
док
најзад
није
бачен
у
прави
пакао
—
у
бесконачно
дубоку
рупчагу
,
добио
је
и
два
сина
—
два
млада
Арапчета
,
управо
два
мелеза
.
Но
овога
јунака
,
овога
храброг
Србина
не
могаше
стално
да
веже
за
ову
пешћану
пустињу
нити
Ајшина
нити
Зорина
љубав
.
Његове
мисли
су
одлетале
далеко
—
далеко
у
његову
драгу
отаџбину
.
„
Освета
“
,
то
му
беше
идеал
,
то
му
беше
бољка
—
отровница
,
то
беше
она
сила
,
која
га
је
непрестано
отрзала
из
жарке
Африке
.
Не
прође
ни
неколико
дана
од
његовог
доласка
у
Мурзук
а
он
већ
поче
да
кује
планове
,
како
би
утекао
из
ове
пустиње
.
Дању
није
никако
могао
у
томе
успети
.
Истина
,
био
је
без
веза
и
окова
,
сваког
дана
је
проводио
по
неколико
слободних
часова
ван
тамнице
,
а
куд
ће
од
Зоре
.
Она
је
била
увек
к’о
везана
с
њим
,
за
сво
слободно
време
.
Ако
почне
да
бежи
а
она
ће
надати
дреку
и
њега
ће
опет
ухватити
.
Да
је
наговори
па
да
ћути
,
то
није
могао
,
јер
би
она
пре
душу
дала
,
но
да
се
с
њим
растави
.
Да
је
убије
па
да
бежи
,
или
баш
и
да
је
наговори
па
да
ћути
,
опет
се
не
би
могао
провући
дању
поред
многобројних
станишта
арапских
.
Никако
,
дакле
,
друкче
,
већ
ако
хоће
да
бежи
а
он
то
мора
учинити
ноћу
.
Но
зид
ужасно
дебео
,
све
од
самог
камена
.
Да
обије
опет
врата
,
лупа
би
се
у
поноћној
тишини
далеко
чула
и
опет
ништа
.
Никако
друкше
,
но
да
копа
подземни
лагум
испод
тамничког
темеља
и
да
се
тако
провуче
.
Мислити
,
да
ће
доживети
сто
и
једну
годину
оваког
тамновања
,
то
би
била
права
глупост
...
Умрети
далеко
од
своје
отаџбине
а
у
овакој
пустињи
,
то
је
права
беда
и
страхота
!
...
Лагум
и
опет
лагум
.
Копаће
и
ваљда
ће
за
неколико
година
успети
!
...
Бог
нека
му
буде
у
помоћи
а
главни
покретач
за
рад
—
„
освета
!
“
Освета
!
освета
!
—
Са
таким
мислима
Мицко
поче
да
остварује
своје
планове
за
бегство
.
Одмах
,
дакле
,
после
неколико
дана
од
његовог
тамновања
у
овом
подруму
,
он
већ
поче
да
копа
лагум
.
За
ово
му
послужила
једна
дугачка
шипка
,
коју
он
беше
нашао
ван
тамнице
,
а
поред
тога
и
његове
снажне
мишице
.
Нешто
дању
а
понајвише
ноћу
,
он
је
стално
био
на
овом
послу
.
Земљу
коју
је
непрестано
извлачио
,
бацао
је
по
другим
мрачним
одајама
,
које
су
биле
празне
а
међу
тим
у
вези
са
његовим
подрумом
.
Дању
пак
,
да
се
не
би
приметила
она
рупчага
,
он
би
преко
ње
набацао
шљам
и
урмово
лишће
,
што
беше
покупио
око
тамнице
,
и
онда
би
се
преко
тога
извалио
и
тако
спавао
,
или
само
лешкарио
.
Тек
после
пуних
шест
година
лагум
беше
потпуно
готов
.
Био
је
дугачак
преко
двадесет
метара
,
а
то
,
само
из
тог
разлога
,
што
кад
би
био
краћи
,
онда
би
његов
излаз
био
у
исто
време
и
ближи
надзорниковом
станишту
и
он
би
га
можда
осетио
и
тако
осујетио
план
.
Сада
,
када
са
лагумом
беше
потпуно
готов
,
ништа
му
друго
недостајаше
,
већ
да
се
завуче
у
исти
,
да
се
прогура
до
крајње
тачке
и
да
тако
изађе
на
површину
,
пошто
пробије
и
онај
заостали
део
земље
на
више
.
Но
Мицко
много
и
не
оклеваше
.
Једне
поноћи
,
када
све
спаваше
к’о
поклано
,
он
се
врло
полако
извуче
из
лагума
,
па
милећи
све
уз
саму
земљу
и
то
веома
опрезно
,
он
се
једва
извуче
и
из
саме
вароши
.
Сад
појури
што
бржим
кораком
,
да
би
се
док
је
овако
хладовито
и
мрачно
,
што
више
удалио
од
вароши
.
Пут
је
заиста
,
за
време
ноћних
часова
био
доста
лак
,
али
чим
свану
,
одмах
беше
све
тежи
и
тежи
.
Услед
огромне
сунчане
жеге
владала
је
таква
суморност
,
да
је
Мицко
још
првог
дана
прилично
сустао
.
Што
год
је
ишао
даље
крајеви
су
били
све
пустошнији
а
жега
није
престајала
.
Нешто
урме
а
и
воде
,
што
беше
са
собом
понео
,
већ
му
је
нестало
.
Још
није
прешао
пут
ни
од
шест
дана
а
он
већ
потпуно
клонуо
.
Глад
,
жеђ
а
и
она
дневна
суморност
потпуно
га
савладаше
.
Узалуд
се
сам
ободраваше
на
даљи
пут
,
јер
ће
и
поред
овако
несносног
пута
,
ипак
моћи
да
оде
потпуно
слободан
у
своју
отаџбину
,
ал
’
ноге
неће
више
ни
да
кроче
.
—
Аја
!
...
силом
се
не
може
живети
!
...
Смрт
је
већ
на
прагу
!
...
морам
умрети
!
—
тако
шапуташе
Мицко
,
кад
већ
поче
само
тело
да
се
клони
ка
земљи
.
Ма
да
мало
подаље
,
на
неколико
корачаји
испред
себе
,
беше
опазио
једну
повисоку
урму
,
ма
да
могаше
силом
крочити
још
неколико
корачаји
и
да
у
њеној
хладовини
потражи
и
последњи
спас
,
ипак
се
он
сурва
у
врели
песак
презревши
већ
и
живот
и
свет
.
Тело
се
већ
укочи
,
вилице
се
стегоше
а
мисли
почеше
да
исчезавају
.
Једино
очи
што
још
гледаху
,
као
да
хоће
још
за
неколико
тренутака
да
посматрају
оно
врело
сунце
,
и
затим
да
се
угасе
.
Смрт
је
била
неизбежна
.
Још
за
који
тренут
,
па
би
пировала
над
мртвим
телом
Мицковим
.
Но
у
истом
тренутку
,
када
смрт
већ
беше
зинула
својим
чељустима
да
му
одузме
и
последњи
знак
живота
,
у
истом
тренутку
указа
се
Зора
,
где
бесно
јури
са
своја
два
брата
на
лаким
џиндовим
камилама
.
Зора
је
првог
јутра
,
када
Мицко
беше
утекао
,
као
и
обично
беше
се
рано
упутила
ка
подруму
у
коме
је
он
био
затворен
,
носећи
му
мало
намужена
камиља
млека
.
Завири
кроз
прозорчић
,
кад
а
њега
нема
на
одређеном
месту
.
Сад
поче
гласно
да
га
зове
по
имену
,
но
опет
никаквог
одзива
.
Но
њу
ово
не
збуни
много
.
Веровала
је
да
се
је
Мицко
завукао
у
другу
коју
одају
од
подрума
само
да
би
је
мало
дирнуо
.
Најзад
дође
и
време
,
када
је
требало
отворити
тамницу
,
да
би
он
могао
да
изађе
за
извесно
време
.
Надзорник
—
Зорин
отац
отвори
врата
и
чекаше
да
се
појави
Мицко
.
Но
опет
никога
.
Зора
брзо
сад
улети
у
подрум
и
као
да
би
се
хтела
побити
са
Мицком
,
што
је
оволико
задиркује
и
оставља
усамљену
.
Чим
ступи
у
подрум
а
она
се
запрепасти
,
кад
опази
онолики
лагум
,
и
кад
већ
осети
,
да
је
Мицко
утекао
.
На
њену
вику
у
подрум
уђе
и
сам
Ахмед
,
но
и
он
се
одмах
досети
злу
.
Неки
се
опет
још
раније
беху
искупили
око
оног
отвора
,
кроз
који
се
Мицко
беше
извукао
на
површину
,
па
га
као
са
неким
чудом
и
страхом
посматраху
.
Нико
се
пак
,
не
смеде
усудити
да
му
приступи
што
ближе
и
да
завири
унутра
,
да
би
се
уверио
,
каква
је
то
рупчага
.
Кад
већ
чуше
да
је
Мицко
утекао
,
они
се
тек
онда
и
досете
,
откуда
је
она
рупчага
,
на
даљини
од
преко
двадесет
метара
од
тамнице
.
Сви
беху
овим
узнемирени
али
Зора
понајвише
.
Чисто
да
полуди
.
Куд
ће
она
сад
без
њега
кад
јој
код
њега
и
срце
и
душа
.
Уверивши
се
дакле
,
потпуно
,
да
јој
је
Мицко
утекао
,
она
брзо
опреми
,
са
два
своја
старија
брата
,
три
џиндове
камиле
и
појури
заједно
с
њима
ка
северу
.
Истина
,
они
су
могли
са
својим
брзоногим
камилама
да
пређу
за
један
дан
онај
исти
пут
,
који
би
Мицко
прешао
за
шест
дана
,
али
како
немогоше
да
му
одмах
уђу
у
траг
,
то
ударе
нешто
западније
од
правог
Мицковог
пута
и
појуре
свом
жестином
.
Сунчана
жега
њима
није
могла
да
смета
на
путу
онолико
колико
Мицку
.
Њихове
камиле
летећи
кроз
ону
пустошну
равницу
,
правиле
су
читаву
олују
од
разбивеног
ваздуха
.
Пуних
два
дана
јурили
су
они
овако
истим
правцем
,
којим
беху
пошли
,
али
узалуд
.
Знајући
сад
они
,
да
он
просто
никако
није
могао
даље
отићи
,
па
баш
да
је
непрестано
ишао
и
дању
и
ноћу
,
то
пођу
право
ка
истоку
,
не
би
ли
му
како
пресекли
пут
.
Целог
дана
јурили
су
,
они
по
највећој
врућини
и
сунчаној
припеци
,
и
опет
ништа
.
Зора
већ
беше
изгубила
сваку
наду
,
да
ће
се
Мицко
моћи
да
пронађе
,
зато
се
упути
са
својом
браћом
право
ка
својој
кући
.
Не
прођоше
ни
пуна
два
дана
на
путу
у
овом
последњем
правцу
,
а
они
примете
грдан
траг
од
нечијих
ногу
.
Тај
траг
беше
од
Мицкових
ногу
,
газећи
дубоко
по
врелом
песку
.
Млада
Арапка
као
да
доби
понова
крила
.
Она
сад
на
својој
камили
појури
тако
плахо
к’о
стрела
да
је
браћа
просто
не
могу
да
сустигну
.
И
гле
!
...
На
неколико
часова
Зора
се
прва
заустави
код
умирућег
Мицка
.
То
беше
на
крају
шестог
дана
од
Мицковог
бегства
,
када
га
врели
и
загушљиви
Самун
беше
потпуно
срозао
на
врелом
песку
.
Чим
она
примети
да
је
Мицко
на
умору
,
брзо
се
баци
са
камиле
,
скиде
једну
мешину
пуну
с
водом
и
у
маху
је
просу
на
Мицково
упаљено
тело
.
У
то
дојурише
и
њена
браћа
,
па
кад
видеше
шта
је
,
а
они
се
такође
баце
са
камила
,
па
дохватив
Мицка
за
руке
и
ноге
,
брзо
га
пренесу
у
хладовину
испод
оног
урмовог
дрвета
које
беше
и
сам
Мицко
опазио
,
али
не
хте
да
оде
к
њему
,
јер
већ
беше
презрео
на
живот
.
У
тој
хладовини
брзо
ископаше
једну
рупчагу
,
па
пошто
усуше
у
њу
целу
мешину
воде
,
то
положе
Мицка
одмах
у
њу
,
да
би
му
тако
повратили
живот
.
Мицко
је
за
сво
ово
време
још
гледао
очима
,
али
тело
му
скроз
беше
укочено
а
тако
исто
и
мисли
.
Он
у
први
мах
није
знао
шта
урадише
с
њим
а
и
који
ли
су
то
.
На
по
сата
после
овога
,
од
како
га
бацише
у
ову
мокру
рупчагу
,
он
поче
тек
помало
да
се
креће
.
Снага
му
се
већ
беше
повратила
а
чудновате
мисли
почеше
да
бујају
у
глави
.
—
Еј
Зоро
,
Зоро
!
...
гром
те
,
да
Бог
да
,
на
путу
спалио
,
па
се
мајци
више
жива
не
повратила
!
...
А
што
ми
бездушнице
једна
,
недаш
да
бар
слатко
умрем
ако
ништа
друго
!
—
Муцаше
Мицко
кад
се
већ
беше
прилично
опоравио
и
расвестио
и
кад
беше
опазио
поред
себе
своју
младу
Арапку
,
своју
Зору
.
Но
њој
опет
мило
,
па
се
само
смешка
и
гура
му
силом
урме
у
уста
.
—
Е
,
мој
драгане
,
куд
си
ти
то
наумио
!
—
поче
сад
Зора
да
му
тепа
и
већ
да
га
задиркује
својим
облим
и
црним
рукама
.
—
Ах
,
арапски
скоте
!
—
прелетеше
грозне
мисли
преко
Мицкове
памети
,
али
не
рече
ништа
гласно
,
већ
само
зубима
зашкрипи
а
очи
му
к’о
муња
севаху
.
Но
млада
Арапка
ни
да
чује
.
Њено
раздрагано
срце
њене
узбуркане
осећаје
и
пламену
љубав
није
могло
овом
приликом
ништа
да
разбије
.
—
Ти
мој
слатки
„
Белушко
“
ти
хтеде
да
ми
умакнеш
,
ал
’
видиш
,
ја
те
опет
улови
!
...
Ама
,
нема
куд
ти
да
бежиш
,
ми
морамо
бити
заједно
све
до
гроба
!
—
тепаше
му
опет
Зора
и
поче
да
га
грли
и
љуби
.
Она
је
и
сама
знала
колико
је
Мицку
тешко
па
и
претешко
,
што
је
овако
удаљен
од
своје
отаџбине
,
од
своје
браће
.
Она
је
знала
колико
је
силна
љубав
према
њему
,
колико
је
она
везана
за
тога
човека
чврстом
везом
љубави
а
могла
је
,
наравно
,
осетити
и
топлину
тегове
љубави
према
његовој
отаџбини
.
Те
две
различне
ствари
те
разлике
мисли
непрестано
бујаху
у
њеној
души
,
и
као
да
јој
срце
заједаху
.
Њена
љубав
била
је
силна
и
несаломљива
према
њему
,
зато
и
не
може
одолети
своме
срцу
,
да
га
пусти
да
се
с
њим
на
вечито
растави
.
Да
бежи
опет
заједно
с
њим
,
то
јој
је
онако
исто
тешко
,
као
год
што
је
осећала
и
Мицкову
тешкоћу
,
што
је
овако
удаљен
од
своје
отаџбине
.
Но
и
сам
Мицко
на
на
ово
није
ни
помишљао
јер
куд
би
са
Арапком
у
Србији
,
а
да
је
напусти
или
управо
сахрани
у
далекој
земљи
,
то
му
је
било
опет
жао
.
Ето
,
зато
она
и
љуби
сада
Мицка
,
зато
му
и
тепа
умилним
речима
,
само
да
би
га
мало
умирила
јер
и
сама
осећаше
његов
дубоки
душевни
бол
,
јер
је
и
сама
знала
за
његову
давнашњу
жељу
.
—
Па
макни
ми
се
,
бесни
враже
,
док
те
нисам
удавио
и
смождио
.
Докле
ћеш
ми
живот
гристи
?
Остави
ме
иди
од
мене
.
Непомична
,
као
стена
стајаше
Зора
,
а
груди
јој
се
надимаху
силно
,
изгледаше
као
да
јој
се
гњев
у
срцу
развија
.
—
Ја
не
могу
без
тебе
,
—
беше
одговор
.
Оба
брата
саветоваху
Мицку
да
се
врати
кући
опомињући
га
да
му
ни
коса
на
глави
неће
фалити
и
како
сам
зна
колико
је
љубљен
у
породици
њиховој
.
Мицко
се
дуго
и
дуго
борио
,
беше
му
тешко
да
се
опет
враћа
у
кућу
одакле
је
побегао
где
му
беше
несносно
.
Сви
су
ћутали
,
са
грозничавом
затегнутошћу
очекиваху
одговор
Мицков
.
Зора
са
осмејком
на
лицу
,
очима
га
питаше
бацајући
погледе
пуне
љубави
и
чежње
.
—
Добро
!
—
рече
Мицко
одлучно
.
Ја
сам
и
онако
био
већ
на
ивици
гроба
поћи
ћу
с
вама
па
како
ми
мој
Бог
и
срећа
даде
.
Зора
загрли
Мицка
и
обасу
га
врелим
пољупцима
тепала
му
је
,
нудила
га
млеком
,
водом
и
урмама
.
Чедно
срце
нежне
Арапке
сломило
намеру
једног
јунака
.
За
први
осмејак
обасу
га
пољупцима
а
снажне
руке
беше
му
обвила
око
врата
и
Мицко
се
с
тешком
муком
истрже
из
њеног
загрљаја
.
—
Ја
сам
јако
гладан
рече
Мицко
слабим
гласом
.
Сви
троје
беху
усхићени
,
радосни
што
се
Мицко
опоравио
сви
су
га
нудили
па
и
браћа
и
Зора
седоше
да
једу
.
Оброк
је
дуго
трајао
а
запиткивању
Зорином
не
беше
краја
.
Премишљаху
о
путовању
,
како
да
се
путује
.
Жега
беше
ужасна
и
несносна
,
по
таком
времену
није
се
могло
путовати
,
сви
се
сложише
да
сачекају
ноћ
.
Час
за
часом
пролазио
је
неприметно
и
Мицко
се
разблажи
,
нестајаше
мало
по
мало
оне
срџбе
према
Зори
.
Са
љупким
погледом
пун
жара
и
чежње
посматрајући
Зора
Мицка
поче
тихим
молећим
гласом
говорити
:
—
Драгане
мој
,
„
Белушко
мој
!
Кад
си
такова
тврда
срца
па
ме
не
волиш
,
од
мене
бегаш
,
зашто
онда
од
дечице
своје
бегаш
,
зар
то
није
наша
крв
.
Одговор
на
ова
питања
беше
пољубац
,
тиме
је
све
казано
,
—
казао
је
више
но
да
је
читаву
књигу
испричао
,
и
ништа
је
није
могло
тако
тронути
као
пољубац
свога
драгог
бегунца
Мицка
.
Мрак
се
већ
поче
хватати
,
несносне
врућине
нестајаше
све
више
и
више
.
Браћа
Зорина
спремаху
камиле
правећи
што
лепше
и
мекше
седло
за
зета
и
сестру
своју
.
Зора
се
никако
не
одвајаше
од
Мицка
он
јој
беше
живот
,
душа
,
рај
.
Сунце
је
одавно
дубоко
зашло
за
хоризонт
и
последњим
зрацима
својим
позлаћиваше
беле
облаке
који
журно
бегаху
у
супротном
правцу
.
Мрак
се
расу
по
непрегледној
пустињи
месец
се
појави
и
млечним
својим
зрацима
обасјаваше
онај
једнолики
предео
без
топлине
али
благотворно
за
болника
—
Мицка
и
његове
пратиоце
.
—
Да
идемо
драги
Мицко
—
„
Белушко
“
мој
,
рече
Зора
.
Браћа
и
Зора
дигоше
болнога
Мицка
на
једну
камилу
и
Зора
седе
са
њим
а
браћа
Зорина
уседоше
на
другу
камилу
.
Тако
се
тај
мали
караван
окрете
пут
вароши
Фесана
месту
рођења
Зориног
.
Жега
беше
ужасна
.
Свуда
около
докле
оком
можеш
видети
владаше
мртва
тишина
,
све
се
живо
беше
сакрило
од
превелике
врућине
,
само
овај
мали
караван
реметио
је
ову
врућину
тапатом
камила
и
говором
пуним
чедности
који
су
Зора
и
браћа
њена
храбрили
уморног
и
болног
Мицка
.
Мицко
је
седео
на
камили
испред
Зоре
,
главу
беше
наслонио
на
груди
њене
,
лице
бледо
измождено
,
очи
усахнуле
,
удови
ломни
,
цео
изглед
његов
казивао
је
да
ни
најмање
не
воли
ово
друштво
.
Само
по
кад
и
кад
махнуо
би
руком
,
као
у
знак
,
да
жели
воде
.
Љубав
и
чедност
са
којом
га
Зора
обасипаше
била
је
неизмерна
.
Љубила
га
као
што
то
може
само
Арапка
—
јужна
крв
.
Па
ипак
Мицко
је
остајао
хладан
.
Ни
нежност
ни
откуцаји
срца
Зорина
,
који
су
му
искрено
шапутали
љубав
,
не
могаху
срушити
гордог
лава
—
јер
нехришћанка
не
могаше
му
бити
љуба
.
—
Мицко
јеси
ли
много
жедан
?
упита
га
Зора
.
—
Јесам
.
Жеђ
ме
просто
умори
.
—
Стрпи
се
,
драги
Мицко
,
ускоро
ћемо
стићи
ка
својој
мети
.
Мицко
као
да
ове
последње
речи
није
радосно
примио
,
боре
,
које
се
појавише
на
лицу
његовом
када
је
Зора
изговорила
ове
последње
речи
казивале
су
мржњу
и
одвратност
.
—
Зоро
,
немој
да
ме
водиш
у
твој
завичај
!
Ја
сам
несрећан
тамо
,
моја
је
жеља
да
одем
у
своју
домовину
;
ја
љубим
Господара
свог
ја
живим
и
мрем
за
Господара
свог
и
народ
свој
,
без
њих
ми
је
чемеран
и
горак
живот
.
—
И
ја
ћу
с
тобом
драги
Мицко
,
где
теби
буде
добро
биће
и
мени
!
—
рече
Зора
.
—
Не
,
никад
!
—
Зар
твоја
вера
не
прима
туђинку
?
—
То
не
може
бити
!
рече
Мицко
љутито
.
Умор
га
беше
свладао
,
потрешен
и
љутит
наслони
главу
своју
опет
на
груди
Зорине
.
Караван
се
кретао
једном
истом
брзином
све
дубље
и
дубље
у
пустињу
а
разговор
беше
умукао
и
нико
није
смео
реч
да
проговори
,
јер
се
Мицко
беше
наљутио
.
Жега
беше
све
већа
,
несноснија
за
саме
урођенике
а
то
ли
за
болесна
Европљанина
чији
организам
и
у
здравом
стању
не
може
да
издржи
ову
претерану
врућину
.
Браћа
Зорина
почеше
мало
измицати
унапред
гледајући
обојица
у
једном
правцу
,
изгледаше
као
да
нешто
испитују
.
—
Оаза
!
викну
млађи
брат
.
—
Јест
Оаза
!
рече
старији
брат
.
Ови
узвици
пробудише
Мицка
из
снова
и
прибирајући
снагу
узвикну
:
—
Шта
би
?
—
Смири
се
душо
моја
,
вода
је
у
близини
.
—
Ах
Боже
мој
!
уздахну
Мицко
.
И
десница
му
паде
са
силава
коју
је
по
дигао
када
је
узвикнуо
.
Опет
је
наслонио
главу
на
груди
Зорине
сневајући
снове
пуне
туге
и
чемера
.
Удаљен
од
својих
најмилијих
,
удаљен
од
народа
свог
за
кога
је
у
воду
и
ватру
скакао
,
удаљен
од
свега
онога
што
му
живот
наслађује
,
он
је
увек
био
гњеван
на
све
што
својим
назвати
није
могао
.
Да
бар
манастира
српског
где
год
има
да
се
Богу
помоли
,
да
му
свећеник
причест
даде
,
да
му
се
исповеди
,
лакнуло
би
му
души
.
Свуда
је
само
туђин
и
некрст
све
су
то
људи
противу
којих
се
он
борио
целог
свога
века
,
бранећи
свету
веру
и
народ
свој
.
—
Мицко
,
драги
Белушко
мој
!
Пробуди
се
!
Ту
смо
,
код
оазе
рече
Зора
нежним
гласом
.
—
Идем
,
нећу
!
промрмља
Мицко
у
полу
сну
.
—
Смири
се
Белушко
,
спасени
смо
.
Мицко
се
пробуди
,
дубоко
уздахне
и
тромим
погледом
посматраше
велибиље
којим
је
обрасто
извор
и
хладовина
благотворно
,
утицаше
на
његово
изнемогло
и
уморено
тело
.
Ту
под
хладом
и
уз
негу
Зоре
и
браће
њене
Мицко
се
све
више
и
више
опорављао
.
Када
је
Мицко
добио
толико
снаге
да
се
могао
кренути
на
пут
,
продужише
путовање
.
Сада
је
било
лакше
и
то
много
лакше
путовати
.
Цео
дан
проведоше
крај
оазе
и
тек
када
се
мрак
поче
хватати
продужише
пут
у
Мурзук
.
Што
су
се
више
приближавали
Мурзуку
,
Зора
је
била
све
радоснија
,
јер
је
знала
да
ће
моћи
бити
крај
Мицка
,
човека
,
кога
свим
жаром
душе
љубљаше
.
Путовање
је
трајало
до
пред
саму
зору
и
тек
када
сунце
поче
опет
своје
жарке
зраке
расипати
по
земљи
стигоше
у
Мурзук
.
Дочек
Мицков
од
стране
породице
Зорине
и
радозналих
грађана
беше
веома
величанствен
.
Цела
породица
Зорина
и
велики
број
грађанства
уз
зурле
и
песму
дочекаше
Мицка
.
Сваки
од
њих
желео
је
да
види
тога
белога
човека
и
јунака
за
кога
је
цео
Фезан
причао
читаве
бајке
.
Джин
—
деве
—
тако
се
зову
брзе
камиле
—
корачају
доста
тромо
.
Мицко
је
узбуђено
посматрао
овај
дочек
сумњајући
у
искреност
ових
дивљака
.
Зора
га
је
као
и
целим
путем
,
тако
и
сада
храбрила
—
тепала
му
је
најљубазније
уверавајући
га
о
искреном
и
свесрдном
расположењу
свију
њених
сродника
па
и
целе
вароши
.
Није
то
Мицку
првина
да
смрти
гледа
у
очи
,
није
му
то
једини
случај
где
је
био
остављен
Богу
,
који
га
је
вазда
,
и
у
најкритичнијим
положајима
спасавао
беда
.
Када
су
стигли
већ
до
куће
Зорине
,
она
као
срна
скочи
са
камиле
и
уз
припомоћ
браће
њене
скидоше
Мицка
са
камиле
и
уведоше
га
у
кућу
.
Запиткивању
свију
чланова
породице
не
беше
краја
.
Али
уморни
Мицко
тек
ако
би
на
свако
десето
питање
могао
да
одговори
.
Мицко
убија
арапског
светитеља
и
допада
тешке
тамнице
.
Мурзук
је
лепа
окружена
варош
са
широким
улицама
.
Турска
влада
терала
је
највеће
кривце
у
та
афричка
места
остављајући
их
на
милост
и
немилост
управницима
појединих
вароши
.
Тавнице
за
оваке
осуђенике
беху
велике
рупчаге
или
какви
стародревни
лагуми
са
којима
изобилује
готово
свака
варош
у
свом
крају
.
Мурзук
је
једно
од
најживљих
вароши
у
унутрашњости
северне
Африке
са
преко
12
.
000
становника
.
Ту
се
са
свију
страна
о
вашарима
стичу
каравани
из
Кајира
,
Триполиса
,
Тинбукта
и
многих
других
мањих
вароши
,
али
највише
се
тргује
робовима
.
Пошто
је
Мицко
стигао
у
Мурзук
и
свечано
дочекан
ставише
га
као
под
неки
надзор
ондашњих
турских
власти
.
Тако
под
присмотром
живљаше
Мицко
неко
извесно
време
а
радознали
грађани
посећивали
су
га
све
чешће
,
јер
се
Мицково
име
беше
прочуло
на
све
стране
Фесана
.
Стални
посетиоци
Мицкови
беху
Зора
и
породица
њена
и
Шах
Мухамед
неки
њихов
полу-бог
од
кога
су
се
сви
Арапи
бојали
и
чинили
му
све
само
да
га
не
би
наљутили
,
јер
тешко
онда
целом
Фесану
,
целу
би
покрајину
изгорео
пламеном
из
уста
својих
.
Како
је
било
Мицку
у
овом
затвору
може
се
лако
појмити
.
Човек
,
који
је
целога
свога
века
слободно
ходао
по
народу
свом
бранећи
слабе
и
нејаке
,
гледајући
сваког
тренутка
гордо
смрти
у
очи
,
бранећи
свету
веру
и
народ
свој
,
таква
човека
морала
је
да
тишти
ова
стега
.
Једног
дана
дође
му
у
посету
светац
Шах
Мухамед
и
почне
му
причати
о
својим
чудима
и
сили
својој
.
Мицко
је
седео
забринут
,
размишљајући
како
ће
и
на
који
начин
,
да
избегне
ову
горку
казну
.
Све
су
га
наде
напустиле
изгледало
је
као
да
ће
ту
у
туђини
морати
да
остави
кости
.
И
он
се
искрено
помоли
Богу
и
Св
.
Димитрију
кога
је
на
дому
славио
.
И
баш
у
тренутку
када
се
поче
крстити
,
упита
га
Шах
-
Мухамед
:
—
Верујеш
ли
ти
Мицко
у
моју
свемоћност
.
Мицко
га
прострели
погледом
пуним
жуча
и
гњева
,
јер
и
овај
беше
један
од
његових
крвних
непријатеља
,
који
је
могао
да
му
смета
у
бегству
утичући
својим
светитељским
речима
на
овај
глупи
народ
.
И
такав
некрст
сме
још
тражити
да
човек
који
је
цео
свој
век
провео
у
борби
за
свету
веру
,
верује
једној
варалици
и
лупежу
.
—
Један
је
Бог
на
небу
,
Исус
Христос
син
његов
и
Дух
Свети
то
је
моје
Божанство
.
У
другог
Бога
не
верујем
—
рече
Мицко
љутито
.
—
Сиди-На-
Хиса
(
на
арапском
значи
Исус
Христос
)
заиста
је
велики
пророк
—
рече
Шах
-
Мухамед
.
Изгледаше
као
да
Мицко
ове
речи
није
ни
чуо
.
У
његовој
су
се
глави
ројиле
хиљаду
хиљада
мисли
.
Он
,
који
је
живот
свој
толико
хиљада
пута
мећао
на
коцку
за
Бога
и
Исуса
Христа
,
који
би
и
последњу
кап
крви
жртвовао
за
свету
веру
прађедовску
,
да
верује
у
варалицу
и
безбожника
!
Свест
му
се
поче
мутити
и
он
шапћући
изговори
ове
речи
:
Боже
опрости
мени
грешнику
.
Војевао
сам
тридесет
година
за
правду
и
правицу
!
...
Господе
опрости
!
—
Шта
је
теби
,
Мицко
?
Како
то
говориш
?
—
рече
Шах
Мухамед
.
Мицко
-подиже
главу
к
небу
прекрсти
се
три
пута
и
онда
се
окрете
Шаху
и
презриво
га
погледа
.
—
Рекох
ти
и
кажем
ти
опет
да
је
само
један
Бог
на
небу
,
Исус
Христос
у
које
ја
верујем
.
—
Да
,
Сиди
-На-
Хиса
велики
је
пророк
—
рече
Шах
уплашено
.
—
То
није
пророк
,
то
је
син
Божији
—
одговори
Мицко
љутито
.
—
Верујем
,
верујем
—
рече
Шах
.
—
О
твоме
Божанству
нећу
ништа
да
чујем
—
рече
Мицко
озлојеђено
—
Ја
сам
изабраник
Божији
,
мене
је
Бог
послао
да
делим
срећу
овом
народу
,
ако
буде
послушан
,
а
да
га
казним
ако
је
непослушан
.
—
Домуз-оглуј
!
—
(
турски
значи
свињски
сине
)
узвикну
Мицко
љутито
.
Као
крвожедни
тигар
потрчи
на
Шаха
и
свом
силином
мишице
удари
га
песницом
по
глави
тако
да
је
Шаха
простро
по
земљи
.
У
срџби
и
гњеву
полети
зиду
,
ишчупа
један
колац
удари
Шаха
свом
силином
тако
,
да
му
лека
више
није
било
.
На
узвик
и
роптање
Шахово
утрча
један
Арапин
па
престрављен
овим
призором
истрча
напоље
и
дречећим
гласом
викаше
као
бесомучан
„
пророк
је
убијен
!
—
Тешко
нама
!
“
Од
уста
до
уста
проносила
се
ова
вест
са
највећим
узбуђењем
и
за
кратко
време
сва
је
варош
брујала
од
узвика
„
пророк
је
погинуо
“
.
У
колико
се
глас
о
смрти
пророковој
распростирао
у
толико
се
све
више
и
више
скупљаху
Арапи
пред
затвором
Мицковим
.
Раздражење
код
Арапа
било
је
врло
велико
,
сваки
је
од
њих
хтео
да
се
удостоји
сени
пророковој
тиме
,
што
би
се
на
најгрознији
начин
осветио
Мицку
.
Руља
је
за
руљом
стизала
и
на
челу
сваке
руље
ишли
су
најхрабрији
људи
наоружани
до
зуба
—
страх
је
било
погледати
раздражене
и
дивље
Арапе
,
који
као
крвожедни
тигрови
трчаху
право
к
Мицковом
затвору
.
Смрт
је
била
неизбежна
.
Из
верских
обзира
нико
па
ни
Зора
није
смела
да
га
брани
;
јер
тешко
ономе
,
ко
би
се
и
најмање
заузео
за
Мицка
.
Уз
највећу
грдњу
и
псовку
упадали
су
Арапи
у
затвор
,
нападајући
на
Мицка
,
који
се
јуначки
бранио
.
Са
крвавим
коцем
у
руци
бранио
се
Мицко
читаво
пола
сата
,
али
најзад
га
савладаше
.
Паде
горди
јунак
онесвешћен
снага
га
издаде
.
Са
осмејком
на
лицу
,
паде
Мицко
крај
зидине
,
јер
је
очима
својим
видео
како
под
ударцима
својим
падају
Арапи
,
којима
више
лека
нема
.
—
Клонуо
је
крвник
—
раздра
се
један
од
Арапа
.
И
ова
раздражена
руља
од
које
је
сваки
човек
хтео
да
освети
свеца
свога
,
поче
се
лагано
ућуткавати
,
док
најзад
не
завлада
тишина
.
Погледи
свију
Арапа
беху
упрти
на
излаз
из
Мицкова
затвора
.
Са
горчином
у
души
,
радознали
,
очекивали
су
да
виде
мртва
онога
,
који
се
дрзнуо
да
убије
њиховога
бога
.
Неколико
снажних
Арапа
дочепаше
Мицка
и
изнеше
га
пред
светину
.
—
Ево
вам
крвника
и
убице
нашега
бога
;
судите
му
како
знате
—
рече
један
од
њихови
старешина
.
Ужасна
се
граја
понова
диже
грдећи
и
псујући
.
Сваки
од
њих
сматрао
је
за
свету
дужност
да
удари
Мицка
не
би
ли
се
тако
удобрио
богу
своме
.
И
онесвешћени
Мицко
имао
је
сада
да
издржи
стотинама
удараца
по
свима
деловима
тела
.
Страшно
је
било
погледати
раскрвављено
тело
Мицково
.
На
целом
телу
не
беше
ни
једнога
места
где
не
беше
маснице
од
удара
;
глава
му
беше
сва
у
крви
и
једини
знак
живота
показивао
је
у
томе
,
што
је
дубоко
дисао
и
што
су
му
мишићи
на
телу
дрхтали
.
Савет
старих
људи
беше
се
састао
да
решава
о
казни
према
тако
великом
зликовцу
и
после
дужих
преговора
решише
да
Мицка
баце
у
тамницу
,
где
ни
сунца
ни
месеца
неће
за
вечита
времена
више
угледати
.
И
та
страшна
казна
би
извршена
—
Мицка
бацише
у
тамницу
.
Ту
да
под
земљом
борави
човек
заборављен
од
света
—
одстрањен
од
сунца
и
месеца
.
Страшна
беше
та
тамница
,
срце
би
се
у
сваком
човеку
морало
растужити
посматрајући
ову
ужасну
катакомбу
,
која
служаше
ондашњим
властима
за
место
где
ће
преступници
казну
своју
издржавати
.
То
беше
доњи
део
подрума
старе
неке
грађевине
и
ко
зна
да
ли
је
скоро
човечија
нога
ступила
у
њу
.
Задах
мемље
осећаше
се
већ
на
улазу
,
а
тавнина
даваше
јој
изглед
као
да
је
стотину
метара
дугачка
,
изгледаше
као
да
у
вечност
гледаш
.
Зидови
влажни
и
хладни
,
језа
те
подилази
кад
их
се
дотакнеш
и
они
као
да
јецају
под
тежином
многих
векова
,
као
да
би
хтели
причати
приче
из
давних
времена
—
славу
негдашњу
.
Онесвешћеног
Мицка
бацише
у
ту
страшну
тамницу
и
он
је
ту
тако
онесвешћен
живио
неко
извесно
време
—
ни
жив
ни
мртав
.
Без
ичије
помоћи
,
далеко
од
својих
ближњих
остављен
само
Божијој
вољи
и
помоћи
.
По
турском
обичају
они
су
се
само
двадесет
дана
бринули
о
својим
заточеницима
у
овом
затвору
и
ако
за
то
време
не
би
заточеник
давао
знака
о
животу
напуштали
би
свако
даље
старање
о
њему
.
Свакога
дана
спуштали
би
они
Мицку
по
једну
мешину
воде
и
до
двадесет
урми
,
то
је
храна
за
свакога
заточеника
.
Али
Мицко
је
био
изузетак
,
јер
је
на
површини
земље
живео
један
створ
,
живела
је
Зора
,
која
је
и
поред
тога
,
што
је
Мицко
убио
уважена
свеца
свију
Арапа
,
опет
свим
срцем
волела
тога
белога
јунака
,
оца
своја
два
синчића
.
Сваки
поглед
на
децу
своју
растужио
би
јој
срце
,
јер
се
опомињаше
да
отац
те
деце
,
њен
драги
„
Белушко
“
можда
труне
под
земљом
.
И
ако
је
знала
да
ће
је
цела
породица
па
и
цела
варош
презрети
,
па
можда
и
казнити
,
она
је
ипак
сваког
дана
спуштала
кроз
отвор
на
тамници
своме
Мицку
урме
и
воде
двапута
више
но
што
су
то
чинили
чувари
Мицкови
.
Колико
је
дана
Мицко
лежао
онесвешћен
то
се
не
може
знати
,
али
кад
је
дошао
к
себи
и
с
великим
напрезањем
могао
да
се
довуче
до
отвора
видео
је
читаву
гомилу
урми
и
врло
много
малих
мешина
с
водом
.
Једини
становници
ове
тамнице
,
која
је
имала
много
оделења
,
били
су
мишеви
глувачи
.
После
дуго
година
нису
имали
никакова
плена
—
сад
им
је
Мицко
добро
дошао
.
Да
је
болест
још
дуже
трајала
пао
би
им
Мицко
као
плен
,
орањавили
би
они
тело
једног
јунака
,
који
се
хватао
у
коштац
са
дивовима
и
зверовима
у
људском
облику
.
Жалосно
је
било
погледати
како
се
један
јунак
сломљен
болешћу
брани
од
њих
,
који
као
оно
неверна
љуба
лижу
,
да
би
му
кад
заспи
месо
са
костију
разнели
.
Зло
је
спавати
а
још
горе
не
спавати
јер
души
одмора
треба
.
Душа
му
је
плакала
а
од
тешких
уздаха
грло
му
се
сушило
.
Сваки
час
беше
за
њега
година
.
—
Страшна
је
казна
ово
Господе
,
опрости
ми
грехе
милостиви
Боже
—
избави
ме
од
напасти
ове
,
—
шапутао
је
Мицко
више
пута
дрхћућим
гласом
.
После
сваке
оваке
молитве
као
да
му
беше
лакше
у
души
,
изгледа
као
да
добија
нову
снагу
.
Убеђен
у
Божију
силу
,
сталан
у
вери
биваше
све
снажнији
и
свежији
.
И
једног
дана
са
највећим
напрезањем
на
лактовима
и
коленима
довуче
се
до
отвора
да
бар
још
једном
види
небо
,
престо
свемогућег
Господа
,
да
му
се
искрено
помоли
,
не
би
ли
га
спасао
ове
беде
невидовне
.
И
оно
мало
снаге
што
је
имао
употребио
је
да
разгоне
ону
гомилу
урми
и
немогавши
их
све
разгрнути
леже
преко
њих
упирући
поглед
к
небу
ка
престолу
,
јединог
спаситеља
свог
.
Чист
и
свеж
ваздух
као
и
топли
сунчани
зраци
,
те
премилостиве
благодати
Божије
,
којима
цело
човечанство
вечно
обасипа
,
благотворно
су
дјејствовале
на
измождено
тело
храброга
јунака
.
—
Господе
помози
ми
—
чуо
се
тихи
шапат
боника
.
Крв
му
се
узруја
срце
поче
јаче
куцати
,
умор
га
савлада
и
он
заспа
уверен
,
да
ће
му
Господ
молитву
услишати
,
коју
је
пре
неколико
тренутака
изговорио
.
И
заиста
,
милост
Господња
није
га
обишла
јер
се
после
спавања
осећао
толико
снажан
да
је
могао
устати
а
донекле
и
ходати
по
тамници
.
Из
дана
у
дан
и
поред
ове
злохуде
хране
бивао
је
Мицко
све
снажнији
.
Одело
и
обућа
беше
већ
сва
искрзана
,
јер
гладни
мишеви
глодали
су
за
време
болести
Мицкове
све
делове
одела
и
обуће
,
па
и
само
тело
.
Из
дуга
времена
Мицко
се
поче
светити
својим
малим
непријатељима
,
са
једном
гвозденом
полугом
убијао
је
свакога
миша
који
би
се
дрзнуо
да
дође
на
осветљено
место
.
Урме
су
му
сметале
,
јер
су
махом
биле
у
најближој
околини
над
једним
отвором
кроз
који
би
сунце
допирало
,
и
он
се
реши
да
их
премести
у
један
угао
тамнице
.
Арапи
су
му
редовно
сваког
дана
спуштали
кроз
отвор
урме
и
малу
мешину
са
водом
а
Зора
кријући
трипута
више
урме
и
малу
мешину
с
млеком
.
То
је
био
сав
јеловник
Мицков
за
време
целога
тамновања
,
то
му
је
била
исхрана
.
Врло
је
мали
део
Мицко
трошио
а
велику
већину
остављао
је
у
угао
тамнице
незнајући
ни
сам
зашто
.
Већ
је
година
дана
прошло
од
како
је
Мицко
допао
тако
тешке
тамнице
,
година
је
дана
већ
од
како
је
одвојен
од
света
,
година
је
дана
од
како
је
жив
закопан
.
Један
делић
неба
могаше
само
посматрати
које
беше
готово
увек
плаво
и
ведро
,
те
би
се
чак
и
на
њега
у
тренутцима
наљутио
,
што
је
тако
непомично
.
Крв
би
му
се
узрујала
,
туга
би
га
саломила
кад
по
неки
пут
кроз
отвор
гледа
облаке
како
журно
беже
један
за
другим
слободно
без
страха
.
Боже
,
опрости
ми
грехе
,
избави
ме
ропства
,
беху
уздаси
и
једине
жеље
Мицкове
.
Кратко
би
само
време
посматрао
небо
,
а
за
тим
би
се
склањао
у
дубине
тамнице
да
не
види
ни
онај
делић
света
,
јер
му
је
било
тешко
и
претешко
у
души
.
Ни
после
једне
године
дана
Мицко
није
сазнао
све
одаје
ове
страшне
тамнице
.
Једно
из
страха
да
не
изгуби
и
оно
мало
светлог
места
,
а
друго
да
не
би
упао
у
какву
другу
дубљу
тамницу
.
Само
је
две
или
три
одаје
прошао
остале
су
му
биле
непознате
,
по
целоме
свету
све
до
страшнога
суда
.
И
година
и
по
дана
прође
и
ни
један
људски
створ
није
праг
тамнице
прекорачио
,
вечито
је
владала
гробна
тишина
вечито
је
владала
ноћ
.
Жеља
Мицкова
за
друштвом
испуни
се
једне
ноћи
.
Можда
ни
један
човек
на
овоме
свету
није
са
већим
узбуђењем
и
под
утисцима
грозних
предрасуда
,
платио
испуњење
својих
жеља
као
што
је
то
Мицко
морао
учинити
.
Једне
ноћи
лежао
је
Мицко
испод
отвора
од
тавнице
и
посматрао
је
како
лако
трепере
звезде
на
плавом
небу
,
хиљаду
мисли
прођоше
му
кроз
главу
.
Узалуд
све
,
тешко
је
али
вера
у
Бога
ће
ме
спасти
прошапта
тихо
и
сан
га
поче
хватати
.
У
једанпут
чу
се
некакав
лагани
тапат
,
и
Мицко
се
трже
.
Потрбушке
и
лагано
поче
Мицко
тражити
ону
гвоздену
полугу
то
једино
оружје
које
је
у
тавници
имао
.
Изгледало
је
као
да
кораци
бивају
све
ближе
и
ближе
.
Готово
нечујно
,
као
да
се
какав
дух
од
првих
становника
