Приђеон
,
па
се
испрсити
и
треснути
нога
о
нога
.
—
господин
поручник
,
молити
покорно
!
—
Шта
јесам
Бојко
?
—
питати
он
поручник
.
—
молити
за
дозвола
да
обићи
кућа
?
—
бог
ја
,
Бојко
...
узити
затезати
поручник
.
—
јесам
далеко
,
ено
преко
онај
њива
,
ено
се
догледати
.
—
јесам
л
’
оно
?
—
учинити
поручник
.
—
Јес
,
господин
поручник
!
оставити
јесам
сам
жена
с
деца
,
па
да
видити
како
јесам
проћи
.
Нећу
седети
,
само
да
навирити
,
да
се
поздравити
,
па
ето
ја
!
—
е
кад
јесам
тако
близ
а
тај
хајда
.
па
моћи
само
да
навирити
,
поздрав
се
лепо
са
свој
и
проговорити
.
отуд
,
од
твој
кућа
догледати
се
овамо
,
кад
видити
да
кретати
а
ти
хајде
за
ми
.
—
хвала
,
господин
поручник
!
—
кликнути
Бојко
весело
,
осврнути
се
па
ми
погледати
сав
ред
,
као
да
бити
хтети
да
један
део
свој
срећа
и
ми
да
,
па
се
отиснути
с
друм
у
њива
и
почети
прескакати
поток
и
плот
па
сав
пречица
отићи
као
тане
из
пушак
.
ја
гледати
за
он
како
грабити
па
и
радовати
се
његов
срећа
и
завидети
он
.
—
она
,
благо
он
!
—
рећи
хтети
један
.
—
и
на
ти
хтети
доћи
ред
!
—
додавати
други
.
—
Хоће
ако
подржати
овако
!
—
тесати
јесам
себе
онај
први
па
додавати
:
—
изгледати
ја
као
да
се
сад
бити
за
мој
њива
.
само
неки
кренути
,
нек
не
губити
овако
време
,
па
чинити
ја
се
зуб
хтети
клати
непријатељ
кад
сагледати
свој
село
.
—
А
како
ти
јесам
бити
тек
кад
јесам
он
напуштати
,
па
гледати
очи
како
непријатељ
улазити
у
твој
село
.
—
јесам
проћи
овуда
и
хвала
бог
тај
јесам
!
Бојко
ући
у
кућа
,
ући
и
остати
нешто
.
Почеше
овамо
већ
да
он
бројити
колико
јесам
остати
,
почињати
да
правити
и
шал
на
његов
рачун
,
па
и
да
он
дозивати
и
да
звиждати
,
ма
да
се
доле
до
Бојков
кућа
не
бити
ни
чути
.
паметан
хтети
међу
она
рећи
:
—
Мор
,
оставити
човек
с
мир
,
знати
како
јесам
кад
се
видити
са
свој
.
и
послушати
,
те
он
оставити
на
мир
али
се
Бојко
боме
дуго
,
врло
дуго
задржати
,
те
рећи
неки
да
послати
по
он
.
Заборавиће
се
,
вео
,
па
хтети
остати
те
навући
кривица
себе
.
потрајати
још
доста
дуго
,
те
се
сав
озбиљно
забринути
што
се
не
враћати
.
—
да
опалити
један
метак
—
велим
каплар
—
па
ако
јесам
и
заспати
пробудити
се
.
—
јок
морити
,
сад
хтети
он
.
Знаш
како
јесам
,
заговорити
се
с
деца
па
и
не
осећати
како
време
промицати
.
у
тај
се
Бојко
појавити
на
капија
крај
вратница
и
сав
гракнути
.
али
Бојко
не
полазити
овамо
к
ми
,
већ
стати
пред
капија
и
гледати
.
гологлав
,
пушак
он
о
раме
,
стати
и
гледати
да
видити
ваљда
јесам
ли
још
на
друм
или
јесам
кренути
.
Узеше
опет
наш
да
он
довикивати
и
да
звиждати
,
и
ако
се
не
чути
донде
,
а
он
стајати
пред
вратница
,
гледати
овамо
а
не
мицати
.
—
пазити
ники
он
од
његов
не
испраћати
!
—
приметити
неко
и
одиста
,
сад
ми
тек
пасти
у
очи
да
ники
његов
не
изаћи
за
он
,
ти
узети
да
објашњавати
тај
.
у
тај
Бојко
,
који
се
још
никако
не
макнути
с
место
,
скинути
пушак
с
раме
и
обор
јесам
на
рука
,
па
јесам
онда
дигнути
до
ока
и
нанишанити
овамо
,
права
на
ми
.
док
се
ја
само
окренути
један
други
а
Бојков
пушак
план
и
тане
просвирати
изнад
наш
глава
.
—
Шта
он
бити
?
—
запитати
се
с
разних
страна
и
још
не
стигнути
да
један
други
одговор
а
онај
пушак
и
по
други
пут
план
и
тане
просвирати
баш
измеђ
ми
.
—
ама
ко
тај
пуцати
?
—
скочити
поручик
и
док
хтети
да
он
обратити
пажња
на
Бојка
,
Бојков
пушак
отпочети
убрзан
паљба
:
пљас
и
један
с
леви
страна
друм
дрекнути
:
—
јаој
,
погодити
ја
!
сав
се
ускомешати
,
сав
узбунити
а
Бојко
и
даље
стајати
тамо
на
вратница
и
пун
пушак
и
настављати
журан
паљба
на
ми
.
пасти
још
један
и
тај
овај
погодити
у
срце
.
јесам
ни
зенути
.
—
Брза
,
шта
чекати
,
шта
јесам
се
збунити
?
—
дречати
поручник
.
—
да
пуцати
?
—
питати
наредник
.
—
пуцати
!
...
или
...
чекати
!
имати
у
кућа
деца
,
јесам
крив
!
Дет'де
један
с
један
а
други
с
други
страна
па
он
опколити
.
Хоћу
жив
да
ја
он
довести
.
А
ви
остати
полезте
,
не
гинути
лудо
!
војник
јесам
се
већ
израније
склонити
или
причучнути
у
јарак
крај
друм
а
неки
и
полегати
.
одвојити
се
један
десетина
тај
кренути
низ
друм
а
други
десетина
прескочити
јарак
те
кроз
њива
.
тек
што
овај
десетина
прескочити
јарак
а
из
она
један
пад
ранити
од
Бојков
пушак
.
тај
већ
трећи
.
ја
јесам
поћи
са
први
десетина
,
јер
некако
поручник
погледати
у
ја
кад
рећи
да
се
одвојити
у
потера
.
Трчали
јесам
низ
друм
,
па
кад
јесам
измакнути
правац
у
који
јесам
Бојко
пуцати
и
његов
поглед
,
ускочити
и
ја
преко
јарак
,
те
кроз
њива
права
иза
кућа
.
дотле
јесам
већ
стигнути
и
они
с
други
страна
,
те
опколити
тако
кућа
да
ми
не
моћи
умакнути
.
—
Бојко
,
предавати
се
!
—
викнути
баш
ја
глава
,
скривен
иза
ћошак
.
он
престати
да
пуцати
и
спустити
пушак
.
Притрчасмо
и
један
и
други
и
дочепати
он
за
рука
а
каплар
отпасати
тканица
и
почети
он
везивати
рука
.
Бојко
се
јесам
отимати
,
он
јесам
дозвољавати
да
се
чинити
с
он
шта
се
хтети
;
он
јесам
само
дрхтати
и
трести
се
цео
тело
а
из
замагљен
и
крвав
очи
врцати
он
суза
и
промукао
,
загушен
глас
драти
се
:
—
пустити
ја
,
пустити
ја
да
она
побити
све
!
пустити
ја
да
она
побити
?
—
Шта
учинити
мора
!
—
дрекнути
каплар
и
потегнути
разјарити
да
он
ударити
песница
.
али
он
не
ударити
,
и
он
он
јесам
волети
као
и
ја
,
него
он
само
дочепати
за
гуша
и
затрести
узвикивати
:
Шта
учинити
,
мора
?
Бојко
само
ћутети
,
дахтати
од
умор
,
на
слепоочница
он
бити
модар
жила
,
колут
очи
и
гристи
изгорео
усна
из
који
он
већ
шиктати
крв
.
не
моћи
да
он
познати
,
лице
он
се
сасвим
унаказити
,
по
чела
он
се
исписати
бразда
и
онај
његов
осмех
сасвим
се
избрисати
.
док
јесам
се
мајати
око
Бојка
а
један
од
војник
,
који
јесам
ући
бити
у
кућа
да
видити
имати
ли
ко
тамо
и
да
питати
шта
бити
човек
,
изаћи
отуд
блед
као
восак
.
—
она
,
људи
Божји
,
одити
да
видити
несрећа
и
грехота
!
Потрчасмо
сав
у
кућа
сем
двојица
тројица
,
који
остати
крај
Бојка
.
Потрчасмо
и
уставити
се
на
врата
.
не
дати
ти
Божа
да
очи
свој
видити
онај
што
јесам
ја
сагледати
.
све
поклати
,
све
живо
по
кућа
легати
у
усирен
крв
.
и
сад
ја
пред
очи
онај
крв
и
онај
несрећа
.
стар
мајка
,
како
потрчати
ваљда
да
заклонити
и
унук
,
ударен
кундак
и
лобања
она
располутити
те
легати
крај
огњиште
.
одмах
до
она
,
држати
се
и
сад
још
рука
за
бабин
сукња
,
девојчица
преклати
преко
грло
.
тај
јесам
она
,
што
Бојко
причати
да
јесам
кућаница
,
да
јесам
мудар
.
њен
мудар
очица
остати
јесам
отворен
а
силан
крв
,
који
она
се
просути
из
грло
,
прелити
она
одело
црвенило
тај
изгледати
као
откинути
и
увести
булка
.
мало
даље
,
у
један
угао
,
легати
млад
жена
грлити
чврсто
рука
Ранка
,
онај
што
волити
школа
.
мајка
сав
избости
бајонет
а
дете
разбијен
глава
.
на
сред
кућа
,
као
преклан
тичица
,
легати
у
крв
свој
Бат
,
онај
Бат
што
се
увек
смејати
,
што
јесам
увек
весео
,
што
јесам
срећа
очев
и
мајчин
.
Бат
легати
у
крв
,
полеђушке
и
смешити
се
,
и
сад
се
у
смрт
смешити
.
Злочин
јесам
морати
бити
извршити
још
пре
неколик
дан
јер
јесам
крв
крај
леш
бити
тврдо
усирен
,
лице
јесам
у
мртвац
већ
бити
увести
и
осећати
се
задах
лешина
.
—
она
,
грехота
!
—
учинити
и
сам
каплар
.
—
Грешни
Бојко
,
како
и
да
не
полудити
!
—
додавати
други
.
—
А
кој
’
отац
не
бити
полудети
кад
бити
сагледати
овај
!
—
велим
трећи
.
—
и
виш
’
у
лудило
јесам
пуцати
на
ми
,
мислити
јесам
бити
непријатељ
који
он
јесам
кућа
ископати
!
—
размишљати
опет
каплар
.
—
Мор
,
пуцати
бити
ја
и
на
бог
!
—
додати
један
од
онај
у
чији
хтети
село
сутра
ући
.
повести
Бојка
везати
,
али
он
јесам
грдити
успут
,
жалити
јесам
он
и
казивати
он
благ
реч
,
али
она
он
јесам
разумети
.
не
знати
јесам
ли
мој
сусед
наставити
и
даље
казивање
.
довде
јесам
слушати
са
пажња
а
затим
ја
јесам
сан
савладати
.
и
чудан
сам
сан
уснити
тај
ноћ
.
као
на
липљански
станица
,
па
се
искупити
силан
народ
око
сандук
из
који
се
расути
ордење
Карађорђев
звезда
.
па
ту
као
ђенерал
Гојковић
,
бео
он
брада
до
колено
,
стајати
крај
вагон
,
дигнути
онај
златан
крст
и
питати
сваки
ред
и
давати
сваки
ред
.
па
наићи
и
Бојко
и
смешити
се
а
ђенерал
он
питати
:
—
колико
јесам
тај
деца
Аустријанац
поклати
?
—
Троја
,
господин
ђенерал
!
—
одговарати
Бојко
.
—
е
,
ево
ти
три
крста
,
а
ево
још
,
узети
још
—
и
давати
орден
.
али
тај
крст
као
да
јесам
златан
а
јесам
ни
мали
те
се
не
моћи
на
груди
понет
,
већ
велик
и
тежак
.
повити
се
грешан
Бојко
носити
она
на
леђа
,
ознојити
се
и
посустати
ти
као
запомагати
:
„
помагати
,
људи
,
не
моћи
ја
јесам
овај
крст
понети
!
“
и
ја
он
прилазити
и
свако
од
ми
примати
по
један
и
свако
сав
крст
носити
...
XВИИ
Четрдесет
хиљада
мученик
од
јутрос
закрчити
друм
који
водити
из
Штимње
у
Призрен
.
друм
се
и
не
видити
већ
само
кроз
раван
пољана
протегнути
се
црн
жив
линија
који
се
кретати
,
повијати
,
гамизати
као
онај
кад
мрав
из
мравињак
обележити
себе
пут
који
кретати
на
посао
.
Пошло
јесам
сав
што
јесам
ноћас
отпочинути
у
Штимњи
;
кренути
јесам
и
онај
што
јесам
стигнути
од
јутрос
из
Липљан
а
не
смело
се
задржати
на
одморак
,
наставити
јесам
пут
и
онај
што
непрестано
стигнути
са
фронт
,
што
тамо
не
моћи
више
бити
од
корист
.
сад
се
већ
јасно
чути
топовски
пуцање
јер
борба
се
водити
негде
у
близина
и
гомила
ићи
ћутети
,
погнут
глава
,
као
ред
осуђен
који
јесам
већ
саопштити
пресуда
.
небо
јесам
пун
тужан
бој
те
суров
слика
један
читав
народ
који
кретати
у
збег
,
у
планина
,
осветљавати
неки
мистичан
маглица
који
,
као
покров
изаткати
из
прегорео
сунчан
зрак
,
тајанствено
обавијати
беда
и
невоља
.
Сећам
се
један
наш
вајар
који
јесам
туг
тако
заогрнути
провидан
вео
испод
који
се
сузити
јесам
видети
али
јесам
се
осећати
.
Немогуће
јесам
бити
ока
схватити
сав
величина
невоља
који
јесам
кретати
од
јутрос
.
свако
јесам
видети
само
узак
слика
око
себе
а
далеко
он
јесам
измицати
поглед
онај
што
јесам
пред
он
и
онај
што
јесам
за
он
.
тек
кад
јесам
сунце
мало
више
одскочити
,
пре
но
што
хтети
из
косовски
равништа
ући
у
дубок
црнољевски
кланац
,
сести
јесам
на
један
оборен
дрво
,
на
први
одморак
и
тада
ја
јесам
пред
очи
промицати
слика
за
слика
,
од
који
јесам
сваки
засебно
представљати
један
целина
беда
и
невоља
а
сав
заједнички
,
повезан
,
цео
трагедија
један
народ
.
Промиче
батерија
тешко
извлачити
гломазан
точак
из
дебео
блато
који
јесам
покрити
разривен
и
пролокан
друм
.
напред
јахати
командир
преплануо
и
уморан
лице
по
који
јесам
дубок
бразда
исписати
сав
напор
дуготрајан
и
надчовечански
бораба
и
сав
разочарење
један
честит
старешина
који
јесам
,
сем
храброст
,
улазити
увек
у
борба
и
са
вера
у
победа
.
завалити
капа
далеко
изнад
чела
а
оборен
глава
,
он
прелазити
у
памет
сав
онај
славан
борба
из
@card@
,
@card@
,
@card@
и
@card@
година
,
који
јесам
овај
батерија
,
од
који
се
он
никад
ваљада
јесам
одвајати
,
водити
.
и
сада
на
пут
повлачење
,
душа
он
обузимати
неки
осећање
стид
који
он
мучити
и
са
који
он
не
дигнути
глава
и
избегавати
да
се
срести
поглед
са
бегунац
кроз
чији
густ
ред
промицати
.
коњ
у
запрега
покривен
блато
,
уморан
и
малаксао
једва
кретати
;
седлати
на
она
већином
празан
,
они
који
јесам
она
јахати
остати
јесам
тамо
,
на
бојиште
.
кад
ударити
точак
у
какав
камен
,
кар
шупљо
зазвонити
као
што
празнина
звонити
.
у
она
немати
више
муниција
,
испуцати
се
,
изгинути
се
и
—
сад
се
повлачити
,
ако
се
бар
моћи
да
спасти
топ
да
не
пасти
у
рука
непријатељ
.
одмах
за
батерија
ићи
један
таљиге
пун
ствар
и
дечица
.
љубак
дечји
главица
вир
увијен
у
марама
,
шал
и
ћебад
а
мајка
,
носити
још
и
одојче
на
рука
,
пратити
кола
са
драгоцен
товар
.
Коњић
нарамљивати
на
један
нога
,
извлачити
кола
из
блато
ам
искрпљен
канап
и
настављен
уже
.
он
водити
старац
који
се
и
јесам
помагати
батина
да
не
бити
посрнути
.
син
он
јесам
под
пушак
;
можда
онај
што
се
чути
од
јутрос
и
његов
пушак
пуцати
и
не
слутити
да
недалеко
иза
фронт
промицати
његов
породица
,
његов
деца
и
сав
добро
његов
.
дед
,
на
који
јесам
остати
кућа
и
брига
,
опремити
јесам
расушен
таљиге
који
јесам
се
бити
расточити
под
стреја
,
окрпити
јесам
уже
и
канап
стар
ам
,
који
јесам
висити
у
кућа
иза
врата
:
мајка
јесам
измесити
пун
врећа
проја
,
тај
јесам
тако
кренути
у
збег
за
осталим
свет
одмицати
се
по
неколик
час
дневно
,
онолико
колико
јесам
дед
моћи
да
ходити
,
онолико
колико
јесам
коњић
моћи
да
теглити
.
Пошли
јесам
за
свет
,
за
народ
,
не
питати
куда
и
сад
ићи
не
знати
куда
и
не
слутити
да
хтети
ускоро
наићи
на
албански
планина
где
хтети
она
таљиге
бити
сувишан
а
бедан
коњић
тешко
моћи
на
себе
примити
да
понети
један
породица
а
стар
дед
тешко
моћи
примити
на
себе
да
понети
један
тако
тежак
брига
.
за
таљиге
ићи
један
воловски
кола
опет
претоварен
ствар
,
жена
и
деца
.
Вочићи
тешко
дахчу
и
посртати
немогућ
да
извући
кола
који
сваки
час
упадати
у
пролока
,
а
два
три
снаха
који
ићи
крај
кола
сваки
час
подметати
раме
и
млад
снага
свој
износити
кола
.
за
овај
ићи
пешке
остатак
неки
енглески
артиљеријски
одељење
који
одступати
из
Београд
.
овај
туђинац
,
који
јесам
до
пре
неки
дан
бранити
српски
престоница
,
заћи
јесам
сад
у
српски
планина
да
са
ми
заједно
поделити
судбина
један
несретан
народ
.
кренути
отуд
,
са
далек
северни
острво
,
пребродити
простран
морати
,
да
ми
донети
не
толико
помоћ
колико
вера
да
у
овај
гигантски
борба
јесам
сам
,
да
јесам
до
ми
кадар
допрети
рука
моћан
,
да
над
ми
бдети
брига
моћан
.
па
како
јесам
и
тај
вера
немоћан
пред
сила
!
за
Енглез
бректати
и
стењати
сав
блато
умазати
један
аутомобил
пун
народ
који
се
гушити
у
он
.
он
ићи
исти
брзина
који
и
воловски
кола
а
тако
често
и
застајати
немогућ
да
извући
точак
који
се
заривати
више
осовина
у
жидак
блатан
језеро
који
испуњавати
пролока
.
светина
,
који
се
натоварити
на
аутомобил
,
час
слазити
с
он
да
он
извлачити
час
се
пењати
да
он
она
извући
.
за
аутомобил
лагано
шкрипа
гломазан
воловски
кола
са
државни
во
,
претоварити
неки
сандук
,
гвозден
кревет
и
кутија
са
инструмент
а
преко
сав
тај
поседати
милосрдан
сестра
,
увијен
у
војнички
шињел
,
са
прљав
бео
марама
око
глава
и
црвен
крст
више
чела
.
тај
јесам
остатак
неки
руски
мисија
и
доктор
,
шеф
мисија
,
у
гломазан
мужички
чизма
,
улепљен
блато
више
колено
,
са
забачен
качкета
унатраг
и
наочари
спалити
на
врх
нос
,
ићи
напред
и
водити
во
за
узица
.
па
онда
се
низати
тако
редом
слика
за
слика
.
Читав
бескрајан
низ
војни
кола
са
натпис
са
страна
који
команда
припадати
,
прекинут
по
где
где
какав
сеоски
кола
,
таљиге
или
двоколица
који
се
ненадлежан
унети
у
ред
.
тај
војнички
кола
представљати
залутао
део
поједини
команда
,
измешати
,
без
ред
,
растурити
тако
да
се
јасно
видити
како
свако
за
себе
и
за
сав
рачун
теглити
.
један
санитетски
кола
вардарски
дивизија
,
па
троје
мунициони
кола
моравски
дивизија
,
па
двоје
кола
из
комора
дрински
дивизија
,
па
онда
неки
пољски
кујна
дунавски
дивизија
и
тако
редом
а
без
ред
.
на
тај
кола
имати
и
државни
и
приватан
ствар
и
државни
и
приватан
лице
,
имати
и
болестан
војник
и
читав
породица
,
жена
,
деца
и
старац
.
А
иза
тај
низ
државни
кола
појављивати
се
опет
сав
онај
слика
који
јесам
видети
кад
јесам
прокупачки
збег
слазити
лабски
друм
.
Путничка
кола
са
арњеви
и
уморан
коњић
чији
сапа
бректати
као
мех
а
блато
она
искитити
трбух
тај
висити
читав
гроздић
;
па
онда
аутомобил
,
мали
,
црн
,
лакован
са
четири
седиште
,
навикнути
да
возити
од
Београд
до
Топчидер
;
за
он
велик
товарни
аутомобил
голубији
бој
,
и
са
мотор
који
бректати
и
стењати
као
раздражити
животиња
и
гума
који
јесам
се
ојести
;
па
онда
мали
сељачки
кола
са
вочић
као
срндаћ
и
точак
који
јесам
обмотати
блато
слој
дебео
и
од
сам
наплатак
;
па
двоколица
који
вући
коњић
ознојен
ребро
и
усанулих
кук
,
за
овај
фијакер
са
београдски
калдрма
на
који
још
висити
,
као
крпчић
на
просјачки
чакшире
,
гума
око
точак
и
на
ко
јесам
још
по
где
где
сачувати
лак
сав
сјај
а
плиш
свој
бој
али
он
гледати
са
сажаљење
као
бивши
лепотица
на
који
се
још
одржати
траг
прошлост
;
за
он
таљиге
са
бедан
коњ
у
руда
,
један
од
онај
таљиге
на
који
се
преносити
дрво
и
еспап
са
београдски
станица
,
па
онда
фијакер
од
онај
који
јесам
осамдесети
година
још
и
изгледати
нешто
на
београдски
улица
а
од
тај
доба
служити
за
пренос
пошта
измеђ
два
варош
у
унутрашњост
;
па
шпедитерски
кола
,
велик
,
простран
,
читав
кућа
на
точак
а
вући
она
три
уморан
коњ
раскрвављен
груда
,
који
јесам
она
са
велик
напрезање
извлачити
из
сав
блато
кроз
који
се
проћи
;
за
овај
опет
пар
вочић
вући
нешто
што
се
и
не
моћи
назвати
кола
,
два
точак
и
висок
стубац
са
страна
;
за
она
поштански
чезе
,
па
онда
сакаџијски
двоколица
са
који
јесам
скинути
и
бацити
бура
да
се
заменити
товар
,
па
болнички
амбулантан
кола
,
па
лак
штајерски
кола
са
платнен
кров
.
и
редом
тако
,
сав
врста
кола
,
све
што
имати
точак
и
што
моћи
да
повући
запрега
.
и
сав
тај
натоварен
и
претоварен
сена
,
брашно
,
покућанство
,
деца
,
жена
и
старац
.
уз
сав
тај
,
око
кола
и
измеђ
она
пешачити
маса
свет
попрскан
блато
по
груди
,
по
кос
,
по
лице
и
убрљати
до
колено
и
до
појас
.
кроз
гомила
пешак
тискати
се
још
и
коњић
осамарити
и
натоварити
,
кравица
који
вући
мајка
да
бити
исхранити
деца
и
овца
који
јесам
грешан
домаћин
потерати
да
се
негде
у
планина
исхранити
зимус
.
и
сав
се
,
тај
измешати
и
сав
изједначити
,
војник
и
грађанин
,
варошанин
и
сељак
,
чиновник
и
раденик
.
свако
подједнако
понизити
,
подједнако
носити
терет
брига
и
бол
и
кретати
погнут
глава
предосећати
да
јесам
овај
тек
први
корак
на
дуг
пут
патња
и
страдање
.
лагано
кретати
збег
који
јесам
загушити
друм
.
несретан
мајка
који
носити
на
леђа
сав
драг
терет
,
свој
чедо
исцедити
,
блед
,
воштан
лице
;
рањеник
,
који
јесам
недолечен
кренути
из
постеља
огрнут
болеснички
ћебе
,
па
отац
који
носити
кућа
на
леђа
и
мајка
који
водити
уморан
дечица
за
рука
;
заробљеник
промрзо
,
поцепати
,
изгладнети
,
који
суманут
звер
ићи
за
гомила
;
па
руски
морнар
и
француски
болничар
,
па
залутао
деца
без
родитељ
,
без
топла
одело
,
без
заштита
—
сав
тај
слика
и
други
болан
,
промицати
кроз
гомила
кола
воловски
,
коњски
,
крај
кола
сав
врста
,
сав
облик
,
кроз
низ
аутомобил
,
мунициони
кола
,
топовски
кар
и
товарни
коњ
.
и
сав
се
тај
измешати
,
и
кола
и
људи
и
стока
и
сав
се
тискати
,
сав
грабити
и
ако
се
једва
кретати
и
пробијати
кроз
гомила
и
свако
носити
,
осим
онај
општи
још
и
свој
сопствен
невоља
,
свако
сав
бол
,
свако
свој
историја
,
увек
тужан
историја
.
један
јесам
кренути
у
свет
а
оставити
кућа
и
тековина
свој
на
милост
и
немилост
пљачка
који
сад
већ
беснити
у
њихов
завичај
;
други
јесам
кренути
а
најдражији
она
из
кућа
на
бојиште
и
ко
знати
јесам
ли
живити
и
ко
знати
хтети
ли
она
видети
и
хтети
ли
кад
год
чути
о
она
;
трећи
јесам
кренути
са
горак
сазнање
да
јесам
за
себе
оставити
гроб
свој
милити
који
ники
хтети
обићи
,
ники
опојати
,
ники
прекадити
;
четврт
јесам
кренути
а
немоћан
свој
,
деца
или
родитељ
,
оставити
успут
у
непознат
место
,
код
непознат
људи
;
пета
,
шести
,
седми
...
свако
носити
свој
невоља
,
свако
сав
бол
,
свој
историја
,
увек
тужан
историја
.
ићи
један
за
други
родитељ
без
деца
и
деца
без
родитељ
,
очајан
без
утеха
,
бона
без
нега
,
изгладнети
без
понуда
,
изнурити
без
одморак
.
узневерено
и
узбуђено
,
са
осећање
страх
,
понижење
и
патња
,
кретати
се
поворка
невоља
и
јад
и
тећи
друм
као
набујао
река
бол
.
Виђао
јесам
дуг
поворка
побожан
који
јесам
водити
вера
;
гледати
јесам
бескрајан
поворка
војсака
,
водити
она
јесам
воља
јак
и
стар
;
видети
јесам
гневан
поворка
народ
који
се
бунити
,
водити
она
јесам
мисао
;
гледати
јесам
шарен
поворка
веселити
,
водити
она
јесам
задовољство
али
—
шта
водити
овај
поворка
бедан
и
невољан
што
клонути
дух
и
тело
кретати
друм
?
водити
ли
јесам
разочарање
и
бол
,
водити
ли
јесам
туг
и
расточен
нада
?
и
куда
хтети
?
ићи
ли
овај
бедник
на
поклоњење
храм
човечност
и
правда
или
ићи
на
врх
планински
да
се
отуд
,
ближе
небо
,
помолити
бог
милост
или
,
можда
ићи
на
обала
са
који
се
догледати
величанствен
светски
храм
култура
,
просвета
и
цивилизација
,
те
да
отуд
,
смрт
свој
,
исказати
велик
да
јесам
тај
храм
тек
онда
узвисити
,
тек
онда
величанствен
,
када
се
дизати
у
душа
народни
а
не
само
као
украсити
велик
светски
град
?
лагано
кретати
збег
који
јесам
загушити
друм
.
крај
друм
легати
мртав
коњ
,
који
јесам
попадати
,
јуче
прекјуче
.
она
јесам
већ
циганити
одрати
а
гавран
она
рашчупати
;
легати
поломљен
кола
који
јесам
се
озго
с
друм
скрхати
и
јесам
се
моћи
оправити
да
настава
пут
;
легати
мртав
во
који
се
распадати
и
онај
који
јесам
тек
липсати
и
са
који
гладан
војник
сећи
парац
месо
пре
но
што
стигнути
пас
да
он
подрпати
.
Што
дубље
у
кланац
залазити
сав
велик
хладовина
бити
и
резати
уз
образ
а
тело
се
јежити
и
душа
грчити
,
те
студен
грозница
прожимати
те
скроз
и
почињати
дрхтати
.
кад
по
где
где
пробити
сунчан
зрак
,
тамо
где
се
кланац
отворити
мало
и
проширити
,
он
само
изазивати
још
велик
језа
кроз
тело
који
јесам
мрзао
онај
липљански
ноћ
а
не
загрејати
се
студен
зрак
јучерањи
сунце
.
пред
ми
ићи
жена
и
носити
на
рука
двоје
дечица
увијен
у
крпа
.
онај
стар
бити
и
моћи
ходити
али
од
мраз
не
моћи
да
макнути
ножица
а
онај
млад
још
се
јесам
одвојити
од
наручје
материн
.
Дечици
зацрвенети
образ
од
студ
као
зрео
јабука
,
ручица
она
се
поднадути
тек
што
не
прснути
крв
под
кожа
а
на
очи
крупан
суза
,
оне
што
она
мраз
изазивати
.
промрзнути
јесам
а
недовољно
обучен
па
она
јесам
тешко
загрејати
се
.
јадан
мајка
покушавати
да
она
дах
из
усна
греј
ручица
али
ни
дах
довољно
немати
,
уморан
под
терет
који
носити
.
—
промрзнути
дечица
?
—
питати
јесам
рањеник
који
се
тетурати
друм
ослањати
се
на
један
грана
.
—
промрзнути
,
што
хтети
!
—
одговарати
мајка
а
реч
она
звонити
бол
.
—
нигде
ватра
да
она
загрејати
?
—
настављати
рањеник
са
пун
родитељски
саучешће
и
освртати
се
на
сав
страна
не
бити
ли
запазити
какав
ватрица
крај
који
бити
жена
себе
снага
а
деца
духати
повратити
.
—
немати
!
—
одговарати
мајка
.
—
да
моћи
—
додавати
опет
рањеник
—
понети
бити
ти
један
дете
,
ал
ето
,
једва
и
себе
носити
.
—
хвала
ти
!
—
благодарити
очајан
мајка
.
у
тај
наићи
на
во
који
оставити
легати
поребарке
крај
друм
,
борити
се
с
душа
и
тешко
дисати
кроз
набрекао
ноздрва
.
преморити
он
пут
;
ко
знати
одакле
он
,
озго
из
Србија
,
вући
терет
и
не
одмарати
се
ни
дању
ни
ноћу
.
па
уз
тај
нигде
храна
а
ноћ
мразан
,
тај
стока
незбринут
,
ненахрањен
,
несклоњен
,
малаксавати
полако
и
падати
крај
друм
.
ослободити
он
јарам
,
одвести
он
ван
друм
да
не
сметати
пролазник
и
оставити
он
да
ту
липсати
.
рањеник
,
који
јесам
забринути
судбина
онај
дечица
,
сетити
се
нешта
кад
спазити
овај
самртник
.
—
Слушај
,
снаха
,
ето
во
липсавати
.
Још
јесам
топао
,
положити
деца
по
он
,
загрејати
се
!
Жена
он
погледати
чисто
неверица
а
он
поновити
:
—
Згрејаће
се
,
веровати
ја
,
положити
она
само
.
Жена
он
послушати
и
положити
деца
по
во
а
во
,
који
јесам
већ
бити
склопити
очи
предавати
се
смрт
,
осетити
терет
на
свој
ребро
,
отворити
још
једном
онај
велик
,
онај
паметан
и
пун
израз
очи
и
поглед
бона
дечица
.
изгледати
ја
јесам
у
тај
час
као
да
у
његов
очи
видити
суза
и
као
да
он
чути
реч
:
—
грејати
се
,
грејати
,
српски
дечица
!
Учинио
јесам
свој
;
извлачити
јесам
топ
српски
на
рујан
и
на
Облаков
,
износити
она
на
груди
свој
на
лисац
и
на
Осогово
,
на
Цер
и
на
Јагодња
и
поштено
служити
где
год
јесам
требати
и
кад
год
јесам
требати
.
сад
јесам
малаксати
,
умирати
,
па
ако
,
неки
и
последњи
дах
свој
користити
ви
бар
,
српски
деца
.
грејати
се
,
грејати
,
толико
хтети
још
дисати
док
ви
не
загрејати
!
...
али
јесам
само
последњи
дах
свој
користити
честит
српски
во
.
и
после
смрт
још
,
тек
он
се
угасити
око
а
жена
дигнути
загрејан
дечица
са
он
,
забости
гладан
војник
и
заробљеник
нож
у
његов
тело
да
откинути
парчад
месо
који
хтети
код
први
ватра
бацити
на
жар
и
јести
он
недопечен
,
онако
уваљати
у
пепео
и
са
комад
угаљ
који
висити
о
он
.
јер
,
авет
глад
у
велик
лебдити
над
овај
војска
изгнаник
.
у
Приштина
последњи
дан
већ
се
јесам
моћи
доћи
ни
до
хлеб
ни
до
брашно
.
тамо
већ
тискати
јесам
се
гомила
пред
пекарница
и
када
јесам
први
,
који
јесам
снага
раме
и
рука
продрети
до
ћепенак
,
разграбити
количина
који
јесам
један
пекарница
кадар
бити
дати
,
остати
јесам
се
враћати
очајан
и
гладан
.
у
Приштина
јесам
већ
чути
реч
:
„
Четрдесет
и
осам
сат
јесам
окусити
залогај
хлеб
!
“
а
сиромашан
косовски
село
,
кроз
који
јесам
пролазити
,
јесам
ми
бити
кадар
ни
мрвица
понудити
.
сретан
,
који
јесам
кола
,
ко
знати
одакле
и
из
који
државни
магацин
,
вући
по
који
врећа
брашно
,
још
јесам
далеко
бити
од
несретан
немана
глад
који
хтети
доцније
,
тамо
у
албански
планина
и
на
јадрански
обала
,
загрлити
свој
сув
и
коштуњав
рука
сав
што
се
спасти
и
веровати
да
јесам
на
тај
обала
,
који
хтети
журно
теглити
,
крај
патња
.
али
војник
,
регрут
,
рањеник
,
заробљеник
,
који
јесам
у
збег
кренути
опремити
и
који
јесам
место
сав
осталог
терет
понети
само
свој
гол
душа
,
ићи
друм
већ
клонуо
,
суморан
,
угашен
поглед
који
се
по
где
кад
бити
и
у
ко
се
распаљивати
пламен
дивљаштво
кад
у
туђ
рука
спазити
комад
хлеб
.
сретати
она
успут
,
овај
јадник
,
јести
лишће
од
купус
који
јесам
упљачкати
у
први
башта
који
јесам
успут
срести
и
на
који
јесам
гладнети
пасти
као
скакавац
:
или
јесам
поделити
већ
пола
сув
пресан
бундева
који
јесам
наћи
под
нечији
кров
где
она
јесам
домаћин
обесити
јесенас
да
се
сушити
или
крунити
зуб
клип
прошлогодишњи
сув
кукуруз
чији
се
зрно
жут
као
ћилибар
.
приметити
војник
који
јесам
са
во
,
који
јесам
пас
већ
подрпати
,
сећи
себе
парац
месо
:
—
моћи
,
болан
,
тај
јести
,
виш
да
јесам
стока
липсати
.
—
Па
хтети
ваљда
са
жива
сећи
месо
!
—
одговарати
ја
и
погледати
мрк
поглед
у
који
јесам
бити
чак
и
мржња
.
—
тако
јесам
,
ал
велим
,
ко
знати
од
кад
јесам
липсати
,
ето
јесам
он
већ
и
пас
рашчупати
.
он
ја
погледати
још
једном
онај
ружан
поглед
,
који
ја
јесам
казивати
:
„
Ида
свој
пут
и
не
дирати
ја
у
мој
невоља
!
“
,
погледати
ја
па
додати
:
—
кад
моћи
пас
,
моћи
и
ја
.
А
и
какав
јесам
разлика
измеђ
ја
и
пас
.
гладан
он
,
гладан
ја
;
хтети
он
да
живити
,
хтети
и
ја
;
кад
ми
дати
ја
јести
,
кад
не
дати
ја
ето
,
морати
овако
...
—
и
наставити
посао
од
који
јесам
се
згрозити
и
одмакнути
брже
даље
.
кад
јесам
,
седити
јутрос
на
онај
оборен
дрво
извадити
залогај
хлеб
да
се
заложити
,
прићи
ја
јесам
један
чичица
из
последњи
одбрана
,
благ
,
родитељски
лице
.
—
моћи
,
синак
,
да
јести
тако
.
Виш
како
ти
гледати
гладнети
што
пролазити
крај
ти
.
бог
тај
јесам
дати
залогај
хлеб
па
склонити
се
негде
,
појести
он
да
ти
ники
не
видити
!
—
ама
зар
?
...
—
заустити
ја
да
казати
нешто
а
он
ја
прекинути
и
наставити
.
—
боље
јесам
,
боље
.
не
знати
ти
још
шта
јесам
тај
гладан
човек
.
гладан
човек
јесам
горети
од
гладан
звер
;
звер
тај
растргнути
да
задовољити
глад
али
тај
не
мрзети
,
а
гладан
човек
тај
мрзети
.
и
одиста
,
у
тај
тренутак
кад
јесам
дигнути
глава
,
изгледати
ја
јесам
да
јесам
у
поглед
гладан
који
јесам
пролазити
крај
ја
и
видети
залогај
у
мој
рука
,
срести
мржња
.
али
слика
глад
и
јесам
бити
тако
страшан
док
се
она
само
на
појединац
сагледати
,
она
јесам
изазвати
у
ми
права
грозница
узбуђење
тек
кад
јесам
почети
пролазити
крај
ми
хиљада
и
десетина
хиљада
онај
који
јесам
авет
глад
свој
суров
кичица
по
воштан
,
блед
лице
извајати
груб
црта
клонулост
и
одрицање
.
тај
јесам
бити
дуг
,
бескрајан
,
у
врста
постројен
ред
гладан
деца
.
Ишло
она
јесам
четворо
по
четворо
у
војнички
ред
а
невојнички
држање
.
пролазити
јесам
,
пролазити
сат
,
два
и
три
.
цео
јесам
покрет
на
друм
застати
да
пропустити
овај
многобројан
ред
или
се
једва
мицати
једном
половина
друм
колико
јесам
овај
остати
слободан
.
бити
јесам
сав
тај
деца
,
млад
као
роса
,
још
неогарен
усна
,
тек
одвојен
од
мајак
и
кућа
и
одмах
повести
путем
страдање
и
патња
.
бити
она
јесам
ваљда
око
@card@
.
@card@
деца
који
јесам
по
наредба
повести
у
збег
,
како
она
непријатељ
не
бити
зграбити
,
јер
јесам
тај
она
деца
који
хтети
март
месец
идући
година
бити
регрут
.
Тежина
пут
,
без
честит
одморак
,
недовољан
храна
,
умор
и
глад
испити
јесам
овај
деца
,
угасити
она
јесам
онај
благ
детињи
поглед
,
избрисати
она
јесам
осмех
са
усна
и
посукнути
ведрина
на
лице
.
њихов
мршав
тело
,
њихов
неразвијен
груда
и
непоуздан
корак
једини
јесам
још
траг
њихов
детињство
,
јер
угасити
поглед
,
оборен
глава
и
тежак
бол
исписати
на
лице
давати
она
изглед
старац
од
седамнаест
година
.
умор
и
напор
она
јесам
повити
леђа
у
доба
када
се
младост
умести
тако
поносно
да
испрсити
а
млад
снага
усправити
да
бујати
као
млад
јаблан
.
сав
јесам
тај
деца
у
година
у
који
,
у
душа
испуњен
синовљи
љубав
,
тек
почињати
бујати
и
један
нов
осећај
и
сазнање
да
,
као
и
материн
крило
,
моћи
бити
топао
и
онај
поглед
два
жарки
ока
који
узбудити
млад
крв
те
срце
другачи
бити
.
сав
јесам
тај
деца
који
јесам
до
јуче
прекјуче
још
седети
на
плот
,
те
отуд
посматрати
недеља
кола
момак
и
девојка
и
тек
се
јуче
или
прекјуче
одважити
пун
стид
,
сићи
с
плот
,
прићи
бојажљив
кола
и
кад
јесам
забости
рука
у
појас
девојачки
осетити
како
она
горе
прст
који
се
дотицати
топла
девојачки
тело
.
сав
јесам
тај
деца
који
јесам
тек
коракнути
на
сокак
ал
држати
се
увек
још
рука
за
материн
рука
тај
јесам
она
мајка
,
пре
десетина
петнаест
дан
,
кад
доћи
наредба
да
кренути
,
тежак
срце
испратити
,
тежак
но
што
јесам
њихов
стар
браћа
у
фронт
послати
.
—
како
хтети
дете
,
у
свет
јесам
?
Хоћеш
се
умести
чувати
,
хтети
се
умести
пазити
?
јесам
никад
одити
,
јесам
се
никад
од
кућа
одвајати
.
ал
шта
хтети
,
наредба
јесам
,
морати
се
!
мајка
јесам
ипак
олакшати
час
растанак
утеха
да
јесам
тако
добро
,
да
јесам
тако
боље
,
да
држава
тај
чинити
зато
да
бити
склонити
деца
од
непријатељ
тај
сачувати
мајка
хранитељ
а
себе
бранитељ
.
—
Пођи
,
синути
,
поћи
,
склонити
се
од
несрећа
.
краљ
ти
звати
па
он
хтети
ја
тај
и
неговати
,
он
и
сачувати
мајка
!
мајка
јесам
она
опремити
са
по
један
погача
од
кућа
,
миран
дух
да
она
даље
чекати
„
краљев
хлеб
“
и
државни
брига
.
—
бринути
ли
ко
о
овај
деца
?
—
Запитаће
ја
један
свештеник
,
који
јесам
стати
узаме
крај
друм
,
очекивати
да
проћи
тужан
поворка
.
—
разумети
се
да
бринути
!
—
одговарати
он
ја
.
—
бринути
?
—
учинити
он
и
погледати
ја
чудновато
—
Па
ево
већ
на
први
корак
на
лице
јесам
овај
деца
исписати
глад
.
Шта
хтети
бити
даље
?
—
на
први
корак
и
моћи
јесам
бити
пометња
,
јесам
лако
у
овакав
прилика
спремити
хлеб
за
оволик
број
али
у
Призрен
уредити
се
тај
.
извесно
хтети
се
уредити
.
када
јесам
у
тај
тренутак
покушати
да
бранити
небрига
који
јесам
овај
деца
очупати
од
свој
кућа
и
бацити
у
невоља
,
јесам
ни
слутити
да
јесам
тај
деца
на
смрт
осудити
,
да
хтети
тај
деца
маћијски
бацити
у
планина
албански
где
хтети
умирати
од
глад
и
зима
,
где
хтети
се
давити
у
блато
и
где
хтети
она
болест
обарати
као
олујина
недозрео
влат
.
јесам
ни
слутити
да
хтети
од
четрдесет
хиљада
српски
деца
,
за
месец
дан
,
тридесет
и
шест
хиљада
наћи
гроб
свој
у
снежан
амбис
и
смрдљив
бара
и
да
хтети
Србија
читав
један
генерација
свој
омладина
просто
бацити
звер
за
храна
,
као
непотребно
месо
.
јесам
ни
слутити
,
велим
,
када
јесам
тај
деца
,
блед
и
уморан
лице
пролазити
у
недогледан
ред
мимо
ја
,
да
они
ићи
на
свој
Голгота
и
да
јесам
хришћанство
према
српство
тако
сиромашан
жртва
.
два
хиљада
година
ја
славити
и
жалити
четрдесет
младенац
,
мученик
,
колико
јесам
хришћанство
у
борба
од
неколик
век
поднети
на
жртва
,
а
ја
за
неколик
дан
бацати
на
жртва
четрдесет
хиљада
младенаца—мученика
!
пролазити
деца
мученик
у
бескрајан
ред
и
бацати
уморан
поглед
на
ми
који
јесам
стати
крај
друм
тај
она
посматрати
.
ко
јесам
од
ми
тада
слутити
да
јесам
тај
последњи
поглед
на
смрт
осуђен
?
па
ипак
,
бити
јесам
неки
који
јесам
тај
слутити
.
крај
друм
,
на
један
камен
,
видети
јесам
после
онај
страшан
липљански
ноћ
,
сад
опет
онај
госпа
у
црнина
.
пратити
јесам
топлим
матерински
поглед
овај
деца
,
овај
будући
Србија
и
из
тај
поглед
моћи
јесам
прочитати
дубок
бол
дух
који
јесам
прибрати
и
присвојити
сав
наш
бол
.
из
њен
јесам
поглед
моћи
запазити
како
она
предосећати
зао
судбина
који
чекати
овај
деца
,
онако
као
што
јесам
само
мајка
кадар
предосетити
.
казивати
ја
јесам
у
Приштина
један
ојађен
мајка
,
који
јесам
изгубити
син
:
„
долазити
ја
јесам
—
велим
—
неколико
пута
за
време
онај
затишје
на
виђење
,
долазити
ја
јесам
и
одлазити
и
дочекивати
јесам
он
радостан
срце
и
испраћати
лак
дух
.
Жалила
јесам
ал
јесам
слутити
.
последњи
пут
,
пре
но
што
хтети
погинути
,
кад
јесам
бити
,
испратити
јесам
он
тежак
дух
.
притиснути
ја
јесам
нешто
овде
у
груди
,
откинути
ја
се
нешто
овде
у
душа
и
срце
ја
јесам
заиграти
.
слутити
јесам
!
“
слутња
јесам
нераздвојан
део
матерински
љубав
.
матерински
срце
,
као
поморац
бура
,
предосећати
несрећа
кад
јесам
она
далеко
,
још
врло
далеко
,
кад
јесам
ники
још
и
не
назирати
.
из
поглед
госпа
у
црнина
,
који
јесам
пратити
дуг
поворка
овај
деца
и
мученик
,
видети
се
да
њен
матерински
срце
слутити
несрећа
и
ако
јесам
она
далеко
,
још
врло
далеко
.
у
тај
јесам
поглед
бити
пун
слутња
и
пун
туга
,
у
он
се
оцртавати
дубок
бол
који
сретати
код
мајка
који
цвилити
над
драг
тело
јединчев
.
промакнути
јесам
брже
да
избегнути
тај
матерински
поглед
госпа
у
црнина
у
који
јесам
,
у
тај
тренутак
,
срести
поглед
четрдесет
хиљада
српски
мајак
и
,
чинити
ја
се
,
читати
из
он
клетва
четрдесет
хиљада
српски
мајак
који
хтети
клетва
,
као
оштар
јесењи
слана
,
сасушити
венац
слава
онај
који
бити
да
она
из
овај
рат
понети
.
промакнути
јесам
кроз
група
који
јесам
бити
предамом
и
поћи
брз
корак
,
али
јесам
дуго
ићи
.
напред
опет
нешто
загушити
па
се
зауставити
цео
покрет
у
место
.
ко
знати
шта
се
десити
,
јер
јесам
дуго
,
врло
дуго
чекати
.
јесам
тај
необичан
ствар
да
се
покрет
зауставити
и
стајати
у
место
,
очекивати
да
тамо
напред
где
јесам
застати
одушити
,
па
да
кренути
даље
.
па
ипак
,
кад
тај
дуго
трајати
,
досада
свет
тапкати
у
место
где
се
од
силан
блато
немати
нашта
сести
те
одморити
—
и
онда
настајати
гунђање
.
—
Нећемо
ваљда
стајати
овако
до
довече
!
—
Мор
хајде
да
поћи
њива
,
па
да
обићи
.
—
не
моћи
,
блато
јесам
а
смоница
,
не
моћи
нога
извући
.
—
Па
шта
јесам
тај
тамо
напред
,
што
не
поћи
неко
?
најзад
један
наредник
,
који
јесам
пратити
неки
комора
и
сићи
с
коњ
да
се
одморити
на
нога
,
појахати
он
понова
,
сатерати
у
шанац
па
шанац
потерати
напред
да
видити
шта
јесам
тај
тамо
.
морати
се
дуго
пробијати
док
јесам
допрети
до
место
где
јесам
заустављен
покрет
,
јер
се
вазда
јесам
враћати
,
тако
да
јесам
понова
почети
губити
стрплене
.
ту
на
место
где
јесам
се
уставити
да
сачекати
повратак
наредников
,
спазити
јесам
по
стран
друм
међу
кола
,
она
мали
воловски
кола
без
лотра
,
на
који
јесам
само
два
даска
везати
два
пар
точак
.
Сећам
она
се
са
приштински
улица
,
када
јесам
оно
на
Косово
слазити
топлички
бегунац
.
кола
вући
само
један
сићушан
коњ
а
други
страна
руда
празан
.
када
јесам
она
пре
у
Приштина
видети
,
са
тај
други
страна
бити
јесам
упрегнути
кравица
,
ал
угинути
јесам
ваљда
.
по
даска
,
на
навиљак
сена
застрт
шарен
поњавица
,
легати
оно
болесно
момак
већ
сасвим
упао
очи
.
отац
који
водити
коњ
,
сад
на
одморак
прићи
он
,
стати
крај
предњи
точак
па
брижан
гледати
бон
јединац
.
мајка
он
подметати
сена
под
глава
,
подешавати
он
поњавица
и
топло
он
тепати
а
болесник
гледати
,
мутан
поглед
,
поглед
који
се
гасити
,
гледати
мајка
и
гледати
небо
и
гледати
последњи
јесењи
зеленило
.
—
јесам
л
’
давни
бона
момак
?
—
осетити
потреба
да
овај
добар
људи
казати
што
.
—
давно
,
од
летос
!
—
одговарати
отац
.
—
Па
што
не
остати
у
село
с
он
?
—
наредба
јесам
—
слегнути
отац
раме
—
да
сав
младић
дорасти
за
војска
кренути
из
село
.
Грешни
људи
—
они
јесам
болестан
јединац
повући
из
село
да
он
непријатељ
не
бити
одвести
.
окренути
глава
од
овај
бон
призор
и
прићи
један
гомилица
који
јесам
још
увек
гунђати
што
јесам
се
овде
уставити
.
у
тај
,
на
једвити
јад
,
стигнути
онај
наредник
свој
комора
.
сав
он
опколити
:
—
Шта
јесам
тамо
?
—
у
један
кола
напред
умирити
дете
,
па
зауставити
кола
да
он
сачекати
да
умрети
.
—
Баш
умирити
?
—
узвикнути
неко
.
—
припалити
он
свећа
.
сав
који
јесам
још
мало
час
гунђати
и
протестовати
,
ућутати
и
примити
тај
саопштење
са
саучешће
.
А
кад
после
неколик
тренутак
одушити
напред
и
кренути
збег
,
неко
рећи
;
—
Свршило
јесам
!
и
сав
скинути
капа
и
додати
:
—
бог
неки
он
простити
!
XВИИИ
Роман
један
девојче
Сећам
се
,
видети
јесам
јесам
на
скопљански
железнички
станица
онај
јутро
,
мислити
@card@
.
октобар
,
када
јесам
тај
станица
бити
позорница
жалостан
слика
.
отада
ја
јесам
њен
слика
остати
дубоко
урезати
у
памет
и
јесам
се
све
до
сада
изгладити
.
ван
гомила
очајан
жена
и
прокисао
деца
,
који
јесам
поседати
на
набацан
свој
ствар
,
цео
свој
имовина
,
очекивати
на
киша
цео
боговетан
ноћ
да
добити
место
у
воз
—
стајати
јесам
она
,
под
један
оголео
дрво
у
станични
алеја
,
као
да
бити
јесам
онај
сух
грање
моћи
заштита
од
киша
.
ветар
она
повијати
покисао
сукњица
и
припијати
уз
слабачак
тело
;
на
нога
она
плитак
,
исцепан
и
прљав
ципела
са
који
се
узица
вући
по
блато
.
над
чела
она
се
,
од
киша
,
разлити
црвен
крст
са
платно
,
који
јесам
повити
глава
као
болничарка
,
па
она
један
црвен
млазић
тећи
чела
као
крвав
бразда
.
њен
таман
лице
казивати
да
она
јесам
испити
тежак
болест
;
очи
она
замаглити
,
угасити
и
без
сјај
,
усна
сув
и
загорео
а
кос
увести
и
проредити
.
она
ники
не
звати
у
воз
,
она
ники
не
казати
да
ући
а
она
сам
или
нем
снага
или
нем
храброст
.
стајати
уморно
под
оголео
дрво
и
чекати
као
осуђеник
кад
хтети
јесам
прозвати
.
свет
се
тискати
и
отимати
,
гурати
и
надирати
силом
у
воз
који
,
један
са
други
,
пун
очајан
путник
одлазити
пут
Косово
,
а
она
стајати
и
чекати
.
Пришао
јесам
један
жандарм
,
који
јесам
бајаги
одржавати
ред
,
који
нити
јесам
бити
нити
он
јесам
моћи
бити
,
и
замолити
он
да
пропустити
тај
бедан
девојче
.
она
ја
јесам
захвално
погледати
и
ући
јесам
у
вагон
,
носити
један
црн
бошчица
са
који
јесам
капати
вод
и
остављати
мастиљав
траг
за
себе
...
када
јесам
јесам
сада
на
друм
срести
промрзао
и
понудити
она
ћебе
да
обавити
свој
слабачак
тело
,
онај
поглед
захвалност
са
скопски
станица
још
једном
се
поновити
.
огрнут
ћебе
преко
глава
,
што
она
јесам
изазвати
нов
дрхтавица
,
она
јесам
поћи
крај
ја
,
извлачити
тешко
стопала
из
блато
.
Ћутала
јесам
оборен
поглед
и
ја
јесам
јесам
узнемиравати
разговор
,
уверити
да
она
јесам
,
у
стање
у
који
јесам
,
тако
исто
тешко
изговорити
реч
као
и
извући
нога
из
блато
.
гомила
се
ваљати
крај
ми
,
као
река
набујао
киша
,
кола
јесам
шкрипати
и
стењати
,
пешак
пљаскати
по
лапавица
а
по
где
који
аутомобил
прохујати
бити
и
раскошно
ми
засути
блато
по
лице
,
по
кос
и
по
одело
.
навикнути
на
тај
,
ја
јесам
брисати
само
очи
од
блато
,
као
онај
у
купатило
после
гњурање
у
вод
,
и
настављати
пут
мирно
и
трпељиво
.
када
се
девојче
разгрејати
под
ћебе
,
извући
мало
глава
и
мек
,
промукао
глас
прошаптати
:
—
ви
ја
не
познавати
?
—
не
!
—
рећи
.
—
Па
ипак
јесам
тако
добар
.
—
видити
ви
,
патити
,
ники
не
обраћати
пажња
на
ви
.
она
ја
поглед
рећи
да
јесам
тако
.
—
Сами
јесам
ваљда
,
ни
с
ко
свој
не
путовати
.
—
Само
јесам
!
—
одговорити
она
.
затим
јесам
наставити
пут
ћутети
,
дуго
ћутети
.
бацити
јесам
по
где
кад
поглед
на
она
и
видети
јесам
како
оборен
глава
,
са
напор
корачати
.
—
изгледати
ја
да
јесам
бити
и
болестан
?
—
прекинути
ћутање
.
—
Лежала
сам
тифус
!
—
одавна
?
—
сад
шест
недеља
како
јесам
се
дигнути
.
—
требати
јесам
још
да
се
чувати
.
не
моћи
,
дабоме
,
разумети
,
али
—
зар
јесам
боље
бити
да
јесам
остати
?
остати
јесам
толики
свет
по
варош
који
јесам
освојити
.
овако
,
куда
хтети
?
и
ја
сам
не
знати
куда
хтети
,
ники
од
ми
не
знати
!
она
ја
јесам
одговорити
,
те
ја
поновити
:
—
зар
јесам
боље
бити
да
јесам
остати
?
Девојче
дигнути
глава
и
погледати
ја
бон
поглед
пун
израз
,
поглед
из
који
јесам
ја
тај
тренутак
прочитати
тужан
прошлост
овај
шеснаестогодишњи
девојче
.
Догађаји
се
пред
ми
и
за
ми
тако
брзо
ваљати
,
да
ни
шеснаест
девојачки
година
,
који
јесам
некад
представљати
само
година
детињство
и
сан
без
јава
,
јесам
више
без
велик
и
груб
прошлост
.
мислити
јесам
да
не
наставити
разговор
али
девојче
само
,
после
дуг
пауза
,
расејати
и
уздрхтао
глас
прошаптати
,
спуштен
глава
,
упућивати
реч
себе
у
недра
:
—
не
,
не
бити
смести
још
једном
остати
!
—
а
затим
она
кроз
таман
бој
изболован
лице
пробити
туберкулозан
руменило
,
па
одважно
дигнути
глава
и
наставити
вишим
глас
,
кроз
који
јесам
звонити
топло
поверење
и
детињи
искреност
:
—
не
бити
остати
ни
за
жив
глава
.
остати
јесам
први
пут
,
у
Шабац
,
па
због
тај
и
патити
.
због
тај
јесам
овакав
!
—
па
ућутати
на
један
мах
и
два
крупан
суза
оквасити
она
трепавица
.
у
тај
проћи
неки
коњаник
тај
се
она
спустити
једном
нога
у
јендек
да
он
начинити
место
а
ја
остати
за
она
.
Наиђе
за
коњаник
читав
група
пешак
тај
ми
раздвојити
и
ја
застати
далеко
за
она
.
кад
се
група
разред
,
ја
пружити
корак
,
пробијати
се
раме
,
да
бити
јесам
стигнути
.
—
А
ви
јесам
отуд
,
из
Шабац
?
—
упитати
тек
колико
да
проговорити
кад
стигнути
до
она
и
уравнати
корак
са
њен
.
—
јесте
!
—
одговорити
девојче
.
—
имати
ли
родитељ
?
—
Мајк
ја
јесам
умрети
још
пре
пет
година
.
имати
отац
али
не
знати
где
јесам
,
можда
јесам
и
погинути
.
бити
јесам
у
трећи
позив
,
у
шести
пук
,
тај
се
пук
тући
на
Мишар
,
после
јесам
одступити
.
имати
јесам
и
један
тетак
,
па
и
она
избегнути
тада
и
од
тад
јесам
јесам
видети
,
не
знати
где
јесам
!
остати
јесам
сам
,
онда
кад
јесам
они
први
пут
освојити
Шабац
,
прошли
година
.
—
отац
ви
јесам
оставити
средство
?
—
он
јесам
занатлија
,
сирома
;
ја
јесам
сиромашан
.
А
бити
јесам
јесам
и
у
војска
,
јесам
ни
моћи
да
ја
збринути
.
—
А
ники
јесам
имати
ко
бити
се
старати
о
ви
?
она
дубоко
узданути
и
ућутати
,
као
да
бити
хтети
дати
себе
време
да
јесам
мало
мина
бол
а
затим
наставити
:
—
и
он
јесам
отићи
у
војска
?
—
Ваш
брат
?
—
немати
браћа
...
сам
јесам
.
—
ваљда
рођак
?
она
ућутати
и
обор
поглед
,
размишљати
о
нешта
.
вероватно
јесам
у
тај
тренутак
доносити
одлука
да
ја
се
поверити
јер
затим
дигнути
глава
и
почети
живо
говорити
.
њен
тих
и
мукао
глас
добити
нов
бој
,
који
јесам
бивати
сав
јасан
што
јесам
више
одливати
душа
,
као
што
јесам
сав
јасан
глас
чаша
што
више
водити
из
она
одливати
.
—
он
ја
јесам
ништа
,
само
пазити
ја
јесам
,
увек
ја
јесам
пазити
и
саветовати
ја
јесам
као
брат
.
свагда
предвече
,
кад
бити
изаћи
из
млин
где
јесам
радио
,
он
бити
проћи
крај
наш
кућа
.
ја
јесам
тај
знати
,
и
чекати
јесам
он
на
капија
.
он
ја
јесам
говорити
ружан
реч
,
као
други
младић
што
радити
,
а
јесам
ја
никад
рећи
ни
да
ја
волити
.
он
јесам
самном
само
озбиљно
разговарати
и
саветовати
ја
и
ја
јесам
он
слушати
.
један
пут
ја
јесам
говорити
како
требати
више
да
се
пазити
но
остати
девојка
,
јер
немати
мајка
а
отац
ја
често
остајати
ноћу
у
кафана
,
тај
јесам
за
ја
лако
изнети
реч
.
други
пут
ја
јесам
опоменути
да
се
не
дружити
са
један
девојка
,
рећи
ја
јесам
да
он
тај
не
волити
.
и
ја
јесам
он
послушати
и
што
год
ја
јесам
казати
ја
јесам
он
послушати
.
кад
се
објавити
мобилизација
,
па
јесам
морати
поћи
у
Ваљево
,
рећи
ја
јесам
:
„
пазити
се
,
кад
се
вратити
,
да
не
чути
што
ружан
за
ти
!
“
тада
јесам
први
пут
смести
да
он
казати
:
„
А
зашто
,
јесам
ја
брат
,
па
...
“
он
ја
пресећи
реч
,
узити
ја
за
рука
и
рећи
ја
:
„
Вис
јесам
ти
него
брат
.
ти
знати
шта
јесам
ти
ја
!
“
ето
тај
јесам
све
што
ја
јесам
рећи
али
јесам
ја
знати
да
ја
волити
и
он
јесам
знати
да
ја
он
волити
.
кад
јесам
отићи
бити
ја
јесам
тешко
,
врло
тешко
.
тако
ја
јесам
бити
кад
ја
јесам
мајка
умрети
па
остати
сам
у
кућа
.
само
,
онда
јесам
бити
мали
и
доћи
јесам
тетак
па
ја
заваравати
.
Причала
ја
јесам
неки
прича
и
обећавати
чим
доћи
лето
,
да
хтети
ја
водити
у
Београд
,
код
њен
снаја
и
казивати
ја
јесам
како
јесам
у
Београд
лепо
,
како
имати
велик
кућа
и
много
људи
,
па
жељезница
,
па
лађа
,
трамвај
.
много
ја
јесам
причати
и
ја
јесам
заборављати
бол
за
мајка
.
али
сад
,
ко
бити
моћи
да
ја
што
причати
и
да
ја
заваравати
,
кад
јесам
он
отићи
.
јесам
више
бити
ни
дете
,
не
бити
ја
моћи
ники
заваравати
.
Осећала
јесам
се
сам
,
потпуно
сам
и
ако
јесам
отац
бити
још
ту
.
јесам
излазити
нигде
из
кућа
и
плакати
јесам
по
цео
дан
и
по
цео
ноћ
.
она
пресећи
реч
јер
се
зауставити
цео
колона
и
цео
збег
.
Нешто
се
далеко
напред
десити
,
или
јесам
пасти
коњ
или
се
скрхати
кола
или
се
наићи
на
какав
тежак
прелаз
преко
река
.
ники
не
знати
зашто
јесам
застати
а
напред
се
не
моћи
.
прозепсти
гунђати
и
играти
с
нога
на
нога
,
други
сести
крај
друм
у
блато
,
трећи
покушавати
да
сићи
с
друм
те
да
заобићи
колона
али
се
заглибљивати
у
још
велик
блато
и
псовати
сав
што
она
јесам
свет
и
љутити
се
и
на
сам
бог
претити
он
и
окривљивати
он
да
и
он
не
знати
шта
радити
.
—
неки
господин
ваљда
жуљити
ципела
тај
сести
на
сред
друм
а
ја
овде
џуприти
!
—
гунђати
један
,
једак
на
онај
што
носити
ципела
уверити
да
од
она
све
зло
потицати
.
—
јесам
морити
—
додавати
трећепозивац
крај
он
—
не
жуљити
он
ципела
него
пригладнео
па
отворити
козерија
и
фруштуковати
а
оволик
народ
чекати
.
један
војни
телеграфиста
сјахати
с
коњ
,
протеглити
се
,
дигнути
панталоне
који
јесам
он
спасти
и
почети
објашњавати
једном
војни
апотекар
како
„
у
Немачка
не
бити
моћи
овај
да
се
десити
“
.
војни
апотекар
стати
уз
један
кола
мунициони
колона
и
,
чешати
леђа
о
лотра
,
одобравати
телеграфиста
,
додавати
како
јесам
он
у
Градац
„
где
јесам
посећивати
универзитет
“
гледати
један
пут
ватрогаски
чета
када
се
враћати
са
пожар
.
—
Па
и
ако
се
враћати
са
пожар
ипак
јесам
ту
бити
некакав
ред
.
А
овај
,
шта
јесам
овај
,
зар
јесам
овај
ред
?
—
узвикивати
јесам
војни
апотекар
.
у
тај
се
зачути
негде
далеко
,
позади
ми
,
ужасан
ларма
,
глас
јесам
се
надвикивати
,
урлик
јесам
обухватати
сав
велик
гомила
и
час
застати
на
један
страна
па
се
појавити
на
други
,
ближе
или
даље
од
ми
.
припуцати
и
по
неки
пушак
,
и
арлук
гомила
пењати
се
у
тај
час
до
дивљачки
дрека
.
тај
зец
залутати
кроз
њива
па
наићи
на
гомила
и
збунити
се
те
он
сад
гонити
,
а
он
не
умести
да
побећи
већ
се
једнако
заустављати
на
сам
друм
.
она
јесам
престати
говорити
,
кад
јесам
поворка
застати
.
кад
поворка
тако
застати
више
се
збити
гомила
и
мање
јесам
ларма
но
при
покрет
.
бојати
се
чути
и
ко
други
онај
што
казивати
,
а
она
јесам
тај
сматрати
као
свој
исповест
,
који
јесам
ја
сам
случај
постати
повереник
који
се
она
искрено
исповедати
.
њен
прича
она
јесам
загрејати
и
она
јесам
бацити
ћебе
са
глава
и
пребацити
он
преко
слаб
раме
а
спустити
свој
црн
бошчица
у
блато
и
село
на
она
да
се
колико
толико
одморити
.
ја
јесам
савити
цигарета
и
прићи
један
гомила
резервист
и
грађанин
да
припалити
.
ту
се
водити
жив
разговор
о
борба
на
Косово
,
који
јесам
још
трајати
и
који
јесам
управо
и
обезбеђивати
ми
да
моћи
допрети
до
Призрен
.
—
Качаник
јесам
требати
испуштати
,
господин
мој
!
—
узвикивати
један
резерван
поднаредник
,
иначе
шпедитер
београдски
.
—
један
чета
хајдук
моћи
јесам
бранити
Качаник
против
један
дивизија
!
—
додавати
учитељ
,
комесар
неки
пољски
болница
—
@card@
година
тај
јесам
против
обичан
оружан
гомила
Арнаут
страдати
аустријски
војска
ђенерал
Штрасер
,
чак
јесам
и
он
платити
глава
.
да
јесам
Качаник
држати
,
ја
бити
се
данас
враћати
у
Скопље
место
што
ићи
у
Призрен
.
—
е
,
дабоме
?
—
учинити
скептички
кафеџија
,
који
јесам
бити
магационар
при
некакав
војни
станица
и
тај
радити
носити
официрски
капа
под
који
јесам
,
по
уверавање
начелник
те
војни
станица
,
необично
личити
на
ђенерал
степа
Степановић
.
—
Зашто
?
—
узбудити
се
одмах
учитељ
.
—
пре
сав
,
Скопље
јесам
потпуно
отворено
према
Качаник
.
па
онда
...
најзад
,
неки
не
бити
повратити
Скопље
али
бити
,
држати
Качаник
,
одржати
веза
са
Тетово
и
моћи
бити
се
тамо
повлачити
па
на
Битољ
.
овако
,
куда
хтети
?
ићи
у
Призрен
,
добро
,
па
онда
?
...
—
Остаћемо
у
Призрен
!
—
додавати
кафеџија
,
који
личи
на
ђенерал
степа
Степановић
и
тај
тако
одлучан
тон
,
какав
бити
тај
јесам
ђенерал
Степановић
на
седница
врховни
команда
рећи
.
—
кад
јесам
остати
у
Митровица
,
у
пазар
,
у
Приштина
—
манути
сумњив
глава
шпедитер
поднаредник
.
—
А
видити
ли
ти
овај
црнољевски
кланац
,
а
?
—
рећиће
опет
кафеџија
заузимати
став
ђенералштабни
официр
.
—
Ништа
јесам
овај
према
Качаник
!
—
додавати
учитељ
,
који
никако
не
моћи
опростити
што
јесам
Качаник
испустити
.
док
се
овде
водити
тих
разговор
,
у
колико
се
на
друм
и
на
ветар
моћи
тихо
разговарати
дотле
мало
даље
,
за
један
кола
,
разговор
прелазити
у
бура
и
гнев
и
из
дерњава
се
само
поједини
реч
чути
:
—
ама
ја
бити
он
...
(
додатак
,
који
се
зачињавати
сав
буран
разговор
код
ми
)
зуб
изгристи
јабучица
!
ко
хтети
да
одговарати
за
овај
?
ајд
,
казати
ја
,
ко
хтети
да
одговарати
за
овај
?
у
тај
се
осетити
неки
покрет
у
гомила
пред
ми
.
Одушило
напред
и
збег
почети
полако
и
постепено
да
се
кретати
.
Кочијаши
поскидати
ћебад
који
јесам
огрнути
коњ
,
волујар
повадити
камење
,
који
јесам
подметати
под
задњи
точак
;
они
,
који
јесам
ићи
иза
кола
да
протегнути
мало
нога
,
почети
се
товарити
и
увлачити
под
арњеви
а
који
јесам
сјахати
са
коњ
,
пети
се
у
седло
.
гомилица
,
који
јесам
се
прибрати
на
разговор
,
растурити
се
и
свак
потражити
свој
место
или
свој
друштво
.
и
ја
се
вратити
тамо
,
где
јесам
оставити
мали
сапутница
.
она
јесам
седети
на
свој
црн
бошча
,
који
она
се
сав
уваљати
у
блато
.
кад
јесам
позвати
да
се
кретати
,
она
покушати
да
се
дигнути
и
радо
прихватити
рука
,
који
она
пружити
да
она
помоћи
.
—
одморити
јесам
се
бар
!
—
рећи
пошто
устати
.
—
А
да
јесам
прозепсти
,
тако
необучен
а
земља
влажан
?
—
јесам
...
али
,
најзад
,
не
марити
!
Пођосмо
лаган
корак
,
јер
у
тај
јесам
већ
и
покрет
допрео
до
ми
.
јесам
јесам
ништа
припитавао
мислити
да
хтети
она
сам
наставити
прича
тамо
где
јесам
прекинути
,
али
се
она
ћутети
загледати
предасе
и
почети
у
блато
бирати
место
где
хтети
стати
и
ако
јесам
она
и
ципела
и
чарапа
и
један
део
сукња
бити
већ
толико
умазати
и
улепити
дебео
слој
блато
,
да
она
јесам
моћи
бити
све
један
,
где
хтети
стати
.
—
јесам
ли
он
жив
?
—
запитати
ја
,
после
дуг
пауза
,
врло
пажљиво
,
пажљиво
као
кад
се
рањеник
прихватати
те
да
он
се
не
повредити
рана
.
—
јесте
!
одговорити
она
и
подигнути
глава
,
као
да
се
тај
тренутак
пробудити
и
сетити
да
ја
јесам
дужна
нешто
.
и
онда
почети
тихо
да
казивати
,
онај
једноставан
,
промукао
глас
,
који
хтети
доцније
,
кад
јесам
бити
њен
сопствен
исповест
загрејати
,
постати
јасан
и
звонак
.
—
јесам
дуго
чути
за
он
.
знати
да
јесам
бити
прво
с
војска
код
Прњавор
,
после
не
знати
где
јесам
бити
.
кад
стигнути
неки
рањеник
из
његов
батаљон
у
