засе
Иво
,
сјећајућ
се
уморне
дружине
.
—
Дакако
!
—
плане
шјор
Лука
.
—
Колико
си
само
досада
изија
за
сву
годину
хране
,
залегло
би
цијелом
селу
.
Хм
,
па
да
би
зашто
!
Е
,
долијало
је
...
—
Пусти
!
—
бојажљиво
ће
жена
му
.
—
Ча
пусти
?
Пет
годин
’
скита
се
,
па
ча
је
учинио
,
реци
?
Други
су
свршили
и
јур
плаћу
потижу
,
а
он
?
К’о
паметњак
!
...
—
И
умуче
,
но
лупаше
ножем
срдито
по
плитици
,
да
му
се
од
великога
зора
испод
грла
тресла
гуша
.
Иво
ублиједи
к’о
крпа
.
Препун
и
раздражен
малдане
излану
штогод
,
што
би
оца
још
горе
разгњевило
.
Но
у
задњи
час
издржа
муку
,
диже
се
и
отрча
низа
стубе
...
Над
селом
надвио
се
мјесец
и
блиједим
свјетлом
обасјава
врхове
стабала
и
кровове
кућа
.
По
улици
простираху
се
отегнуте
сјенке
.
Младић
избије
на
отворито
и
застаде
.
Селом
залијеже
се
пјесма
,
смијех
и
весеље
.
Уморени
животи
,
истргани
свакидањим
радом
,
нијесу
тражили
починка
,
већ
се
подадоше
младалачкој
обијести
.
Иво
се
примири
и
домало
обузе
га
такова
разњеженост
,
да
се
силом
уздржаваше
како
му
се
не
би
овлажиле
очи
.
Чувство
љубави
будило
се
и
избијало
из
цијелога
му
бића
.
Он
зажели
миловања
и
утјехе
и
болно
се
сјети
очеве
срџбе
и
презира
.
Бесвјесно
се
подаде
тузи
и
,
онако
без
мисли
,
крену
даље
...
У
ходу
наљезе
на
Јуру
и
сестру
му
Марију
.
Стајаху
прислоњени
уза
зид
,
у
мјесечевој
свјетлости
.
Он
им
назва
добру
вечер
и
устави
се
код
њих
.
—
Кренули
у
шетњу
?
—
јави
се
Јуре
.
—
И
је
лијепо
,
кому
може
бит
’
,
—
надода
.
Он
на
први
мах
не
одговори
,
загледа
се
часом
у
њих
па
онда
рече
:
—
Љето
је
...
Сву
бих
ноћ
драге
воље
лутао
селом
и
пољем
.
—
Вјерујем
,
а
ко
не
би
,
ко
је
ластан
!
—
То
није
тешко
.
—
Чини
вам
се
,
—
мирно
ће
млађи
.
—
Уморну
не
да
се
шетат
’
.
—
Тако
је
,
—
јави
се
истиха
Марија
и
надода
к’о
за
се
:
—
Ми
,
биједни
друзи
,
ваља
да
се
и
сутра
мучимо
.
—
Ала
,
дицо
,
лећ
’
!
—
довикну
с
кућног
прага
мајка
им
.
—
Ко
ће
вас
сутра
будит
’
?
...
—
Но
они
попосташе
још
неко
вријеме
.
Иво
посматра
Маријино
лице
.
У
мјесечевој
свјетлости
бљедикаво
је
,
без
изразитих
црта
,
некако
слетно
и
замишљено
.
Онамо
,
из
горње
стране
села
,
допираше
до
њих
разуздан
хихот
и
нагањање
млађарије
.
Јуре
чекаше
да
Иво
отиде
први
;
није
хтио
да
га
остави
сама
,
а
опет
,
уморан
,
радо
би
опочинуо
.
Уто
се
и
Марија
маче
и
рече
:
—
Они
су
заборавили
да
се
и
сутра
ради
!
Добра
вам
ноћ
!
—
и
пође
у
кућу
.
Иво
гледаше
за
њом
,
и
кад
затвори
кућна
врата
,
бјеше
му
чисто
жао
дјевојке
.
Ос
јети
смиловање
,
а
да
му
није
знао
узрока
.
Јуре
једнако
ћути
,
а
нагањање
,
пјесме
и
дозивање
с
горње
стране
помало
јењава
.
Он
помисли
да
ће
га
и
Јуре
оставити
,
да
ће
остати
сам
,
и
то
га
гане
и
смути
.
Бијаше
се
зажелио
његова
друштва
и
разговора
,
да
се
разабере
и
умири
.
И
чисто
презајућ
’
замоли
га
да
пође
с
њиме
доље
преко
поља
,
к
мору
.
—
Послушаћу
вас
,
—
рече
младић
—
ако
и
је
за
ме
касно
.
—
Па
изиђе
из
двора
на
улицу
.
Упутише
се
мучке
кроз
село
.
Између
кућа
бијаше
све
мирно
.
Тако
у
ходу
наљегоше
на
чељаде
распружено
посред
улице
,
које
је
уморно
заспало
гдје
се
нашло
...
Избивши
на
отворено
поље
,
Иво
осјети
потребу
да
ма
с
киме
пријатељски
разговара
,
но
бијаше
га
толико
обузело
чувство
на
поглед
отворена
обасјана
поља
и
мора
,
да
није
знао
како
да
почне
.
—
Попустила
је
жега
,
—
рече
онако
замишљен
.
—
Ух
,
да
је
овака
хладовина
,
кад
се
копа
!
—
село
одврати
Јуре
.
Они
пођоше
даље
,
полагано
,
ћутке
,
уз
цвиљење
попаца
,
па
кад
бијаху
близу
мора
,
подаље
од
села
,
наједном
се
устави
Јуре
и
погледа
Иву
,
као
да
га
пита
очима
:
куда
ћемо
даље
?
Младић
га
није
разумио
,
него
устави
се
и
извали
на
комад
ледине
тик
пута
.
—
Сједни
и
ти
!
—
понуди
он
друга
и
мало
се
одмаче
да
му
учини
мјеста
.
Па
кад
и
он
сједе
,
упита
:
—
Зар
ти
није
драга
лијепа
ноћ
?
—
Ча
ми
говорите
?
А
кому
није
!
Ма
ето
,
кад
најбоље
пландујеш
,
помислиш
да
се
неш
ни
приврнут
’
,
а
мотика
те
чека
,
па
изгубиш
вољу
и
ово
мало
уживат
’
...
И
момак
ућута
.
Иво
се
подаде
осјећајима
обасјане
љетне
ноћи
.
У
њој
бијаше
се
већ
све
живо
упокојило
,
но
засве
,
са
свих
страна
,
јављаше
се
живот
.
Он
га
осјећаше
у
себи
и
у
околини
.
Ослушкива
шапат
свеопћености
,
у
којој
ишчезаваху
појединци
:
и
неразумљиви
звуци
,
и
цврчање
попаца
,
и
само
кркочење
жива
мора
.
Покој
се
спушташе
на
његову
душу
,
успавкујући
му
сваку
тешку
мисао
,
да
је
заокрије
отајством
ноћи
.
Прену
се
из
блага
покоја
тек
када
зачу
тик
близу
себе
непознато
цвиљење
,
које
као
да
је
долазило
из
земље
,
па
погледа
на
прикладно
Јурино
лице
.
Ну
умах
се
оћути
сигурним
и
ни
часом
не
сумњаше
да
код
себе
није
никада
имао
вјернијега
друга
.
И
он
се
примаче
ближе
к
њему
и
рече
му
:
—
Приповиједај
ми
штогод
!
—
Ја
вама
?
Ви
сте
дошли
из
свита
...
Прављајте
,
слушаћу
вас
!
—
Али
мени
је
драго
тебе
чути
.
—
Боље
да
вам
не
прављам
,
кад
нимам
о
чем
,
него
ако
хоћете
о
невољи
,
а
то
и
сами
знате
.
—
Дакле
,
сваки
дан
то
горе
!
—
измаче
се
Иву
.
—
Јур
не
може
горе
...
Нарадило
се
поље
и
надужило
се
.
Све
уздање
,
да
бог
благослови
труде
,
па
платиће
се
;
а
кад
тамо
,
притисле
неродице
,
земља
издала
,
а
каматници
стискују
...
Ово
је
село
пропало
,
вирујте
,
а
ваљда
је
овако
и
даље
од
нас
...
Младић
,
устежући
се
,
прекиде
говор
.
Наједном
се
насмија
,
као
да
се
је
нечему
досјетио
.
—
Зашто
ја
вама
прављам
ка
да
су
то
ваши
посели
!
—
Зар
нисам
и
ја
из
села
?
—
Ја
мислим
—
скањиваше
се
младић
,
—
да
се
за
нас
нико
не
брине
.
Иву
гану
болна
младићева
брига
.
Мекани
његов
глас
у
оној
топлој
ноћи
,
када
је
све
опшивало
,
будио
му
из
душе
дјетињску
,
братску
самилост
.
И
он
се
обрне
Јури
и
упита
га
повјерљиво
:
—
А
како
твоји
живу
?
—
Моји
!
—
трзну
се
младић
,
и
настави
мирно
:
—
Ка
’
и
други
,
а
да
вам
право
речем
,
и
горем
...
:
Видите
,
ми
све
горе
ча
смо
се
веће
трудили
и
понили
се
;
баш
,
ко
се
узвисује
,
понизиће
се
!
Иво
се
посвема
заинтересује
и
зажели
сазнати
Јурино
стање
.
—
Ви
хоћете
да
све
знате
,
—
продужи
Јуре
,
—
па
кад
вам
прављам
,
која
корист
?
Ви
боље
знате
кад
спавате
,
него
ја
кад
бдим
...
Видите
,
мој
отац
одувик
мртви
је
тежак
...
Он
—
може
се
рећ
’
—
и
не
зна
за
друго
него
за
земљу
;
а
и
земља
била
харна
и
цине
вину
добре
,
е
,
да
је
тако
до
дуљега
подржало
!
Намечио
се
отац
,
почео
узимати
у
господара
ледину
,
пашњаке
,
највеће
рђаву
земљу
.
Радили
смо
сви
,
а
највише
они
брат
ча
је
у
Америци
.
Ма
ко
ће
одолит
’
;
брата
узели
у
милитар
,
оста
отац
сам
.
Ча
се
је
с
господарим
погодило
,
ваљало
је
и
насилу
крчит
’
,
ако
не
,
ваља
намирити
„
празно
за
пуно
“
.
Ниси
на
вриме
посадио
,
дај
му
из
другога
винограда
онолико
колико
би
било
могло
бит
’
на
ледини
.
Почео
се
отац
дужит
’
...
и
одонда
све
се
изврнуло
наопако
...
—
Биће
било
и
користи
од
винограда
?
—
прекиде
Иво
.
—
Вирујте
,
посве
мало
;
ма
да
је
и
чагод
,
кад
камате
изиле
труде
и
земљу
!
—
А
у
кога
сте
узимали
новац
?
—
У
истих
господара
земље
.
Ви
знате
како
је
;
они
су
посидници
и
трговци
,
па
раде
како
им
је
корисније
.
Ма
и
ми
тежаци
узрочни
смо
своме
сиромаштву
.
Отац
узимао
је
новац
,
ка
да
га
не
трибује
повратит
’
...
Нудили
га
људи
,
к’о
видили
своју
корист
...
Ча
мислите
?
На
сто
фиорини
давале
се
дви
каце
маста
,
а
каца
се
плаћала
до
петнаест
фиорини
;
и
то
се
чинило
ка
да
је
даровано
.
—
Шта
говориш
!
—
чудио
се
Иво
.
—
Тако
је
,
и
то
је
на
поштени
начин
,
а
било
је
и
горе
...
Ну
ја
се
људима
не
чудим
,
нису
никога
силили
...
—
И
узимало
се
?
—
прекиде
Иво
.
—
Па
,
да
видите
,
први
’
година
било
лако
и
плаћати
,
ну
посли
настале
неродице
,
опалио
палац
,
и
ча
је
најгоре
—
пустили
талијанско
вино
,
па
спале
цине
на
нишће
.
А
људи
не
могли
подмириват
’
и
дуг
растао
;
а
сада
више
нима
помоћи
:
живи
се
у
презавици
и
страху
.
Набрзо
неће
ни
овако
...
—
Ко
зна
да
ће
бити
боље
!
—
одврати
Иво
као
за
се
,
с
искреном
самилошћу
,
па
,
скањивајући
се
,
повјерљиво
га
упита
:
—
И
моме
оцу
бићете
дужни
?
—
А
ко
није
у
селу
?
—
одговори
обловито
Јуре
.
—
Он
у
селу
и
још
два—три
у
варошу
,
ча
и
јемају
,
а
други
сви
смо
—
овлаш
ча
би
нике
на
прсте
прибројио—
сви
тежаци
једнаци
...
—
Нисам
ти
одавна
оца
видио
,
—
пане
напамет
Иву
,
и
тако
прекиде
младића
.
—
Немоћа
јур
дуго
...
Вирујте
одонда
и
проша
ме
смих
.
А
нисам
прво
зна
за
невољу
.
Отац
никако
...
крпија
се
,
покрива
...
Ма
сада
све
је
на
мени
;
хоће
се
и
за
болесна
оца
и
за
кућу
,
а
ни
...
И
сутра
...
—
хтједе
нешто
рећи
,
но
претрже
.
—
Шта
си
хтио
рећи
?
—
опази
Иво
.
—
Ништа
!
—
отсјече
Јуре
.
—
Кажи
!
—
навали
Иво
.
—
Немој
тајити
од
мене
,
реци
ми
к’о
своме
брату
!
—
И
сутра
,
—
смисли
се
Јуре
,
—
ваљало
би
ми
поћ
’
по
ликарију
у
варош
,
а
мучно
ми
издангубит
’
,
и
не
притиче
новаца
...
—
Није
ти
много
потреба
?
—
упита
Иво
,
помјештајући
се
.
—
Која
фајда
да
је
град
за
динар
,
кад
динара
ни
,
—
рече
пријегорно
Јуре
.
Младић
се
као
смисли
,
савладан
самилошћу
па
умилно
понуди
Јури
новаца
за
љекарију
.
—
Немам
много
—
рече
,
—
но
мислим
,
да
ће
ти
бити
доста
.
—
И
извади
новчарку
из
џепа
.
Јуре
се
трже
и
устаде
изненађен
.
—
Не
питам
вам
ја
,
нити
сам
говорио
за
да
вам
измамим
...
Зашто
ћете
ви
мени
дат
’
?
Бог
сачува
’
и
тога
!
...
—
Па
вратићеш
ми
!
—
бојажљиво
прекиде
га
младић
и
диже
се
.
—
Молим
вас
,
немојте
о
том
ни
говорит
’
!
...
Који
би
ја
био
човик
!
Још
има
у
људи
,
ваља
даће
...
Имају
се
од
чеса
наплатит
’
.
И
на
то
умукоше
и
упутише
се
прама
селу
.
У
путу
Иво
ухвати
Јуру
испод
руке
и
,
разблажен
,
стаде
да
се
извињава
:
—
Зар
се
љутиш
на
ме
?
—
упита
га
.
—
Зашто
?
Фала
вам
,
к’о
господару
и
бољем
од
себе
,
ма
ча
не
ваља
,
ни
никому
драго
.
И
обојица
,
као
стари
другови
,
у
ходу
и
истиха
разговарајући
,
одмицаху
полако
.
Мјесец
је
лијепо
отскочио
и
нагињао
к
западу
.
Они
се
приближаваху
првим
кућама
,
ослушкујући
пиркање
вјетра
и
шуштање
ког
осамљеног
стабла
.
Цвиљење
у
трави
бијаше
престало
,
ваздух
се
расхладио
.
Сав
се
зиситио
воњем
сухе
траве
и
џбунова
што
избијаху
између
жива
стијења
.
Пред
својим
вратима
,
Јуре
погледа
у
звијезде
.
—
Блиди
од
источне
стране
,
—
рече
као
за
се
.
—
Зар
је
брзо
свануће
?
—
упита
Иво
.
—
Лако
ти
сад
сване
!
...
Исток
порумени
,
цикне
сунце
и
одмах
пече
.
Оситиш
пот
и
тареш
се
,
а
још
се
ниси
ни
прикрстио
.
—
Спавајте
слатко
!
—
поздрави
младић
.
—
До
виђења
!
—
одговори
Иво
и
настави
:
—
чешће
ћемо
се
виђевати
...
Јуре
униђе
у
кућу
и
бани
се
на
пруће
пред
вратима
,
подметнувши
копаран
под
главу
,
да
тек
прекине
сан
и
опочине
...
Иво
пак
прослиједи
и
,
отворивши
опрезно
врата
од
куће
,
полако
се
стаде
вући
уза
стубе
,
да
га
отац
не
чује
.
Но
засве
,
кад
наљезе
поред
очеве
собе
,
зачу
му
глас
.
Заустави
се
,
сустављајући
у
се
дах
.
—
Да
ми
је
знат
’
куд
се
је
до
ове
уре
скита
!
—
говораше
отац
.
—
Пусти
га
биднога
,
и
вечерас
си
га
смутио
!
чу
се
мајчин
глас
.
—
Ти
увик
:
пусти
и
пусти
!
—
јаче
ће
отац
.
—
Ја
видим
да
се
арчи
без
користи
...
Тада
се
неко
промешкуљи
,
наста
шуштање
по
постељи
и
престаде
разговор
.
Младић
пак
изиђе
уза
стубе
у
своју
собицу
.
Прислони
се
уз
прозор
и
не
ужеже
свијеће
,
но
обасјан
мјесечевим
свјетлом
,
зарони
у
свакојаке
несређен
,
мисли
.
Домало
се
у
памети
разабра
и
посматраше
ниске
кућице
,
раштркане
по
селу
.
Чељад
је
опочивала
,
но
њему
се
причињаше
да
је
тај
њихов
сан
растрган
,
предљив
и
нагао
,
да
велики
труд
и
бриге
не
даду
мирна
починка
ни
у
ту
кратку
љетну
ноћ
...
С
муком
отргнувши
се
од
прозора
,
свуче
се
и
пружи
по
постељи
.
Не
хтједе
затворити
прозора
.
Бијаше
му
мило
да
се
мјесечево
свјетло
по
соби
повлачи
,
а
он
да
,
гледајући
у
њ
,
задријема
и
заспи
.
Ујутро
,
чим
се
је
пробудио
,
бијаше
му
прва
мисао
да
изиђе
,
да
лута
пољем
.
Искрено
се
тому
веселио
и
већ
промишљаше
како
ће
и
данас
спровести
дан
у
нехају
и
посматрању
.
На
брзу
руку
обуче
се
и
попије
каву
.
У
кухињи
упита
мајку
за
оца
.
—
Доли
је
у
дућану
,
—
одговори
му
она
и
опомене
га
:
—
гледај
да
га
не
љутиш
;
он
се
,
бидан
,
за
свих
нас
мучи
!
Иво
изиђе
,
прође
мимо
дућан
,
но
не
сврати
се
у
њ
.
Управо
бјежаше
од
куће
и
из
тијесне
улице
.
Избивши
на
поље
,
засјени
га
сунце
,
ну
и
поред
свега
што
је
оно
већ
почело
прожигати
младић
га
поздрави
жељно
и
усрдно
.
Он
ходаше
полако
путем
.
Око
му
се
драговало
у
плаветнилу
и
зеленилу
.
Никакова
тешка
мисао
није
га
морила
.
Ако
би
каткад
која
суморна
наврла
из
прошлих
успомена
,
лако
би
се
расплинула
,
као
да
је
превећ
ситна
да
га
глође
у
сјајноме
живоме
простору
.
У
присјенци
,
између
стабала
,
успори
кораком
.
На
махове
и
застајаше
,
па
,
скинувши
шешир
и
држећи
га
у
руци
,
загледа
се
по
пољу
.
Тако
дође
над
висок
долац
,
где
се
заустави
код
путељка
што
је
у
њ
водио
:
Прво
него
ће
сићи
,
посматраше
веселу
јулску
природу
.
Виногради
дизали
се
као
море
,
маслине
се
окитиле
родом
,
а
путељци
се
оивичили
бујним
,
мирисавим
цвијећем
...
Харна
земља
одужила
се
и
радосно
се
јавља
.
Иво
се
сјећаше
прошлих
родних
година
из
свога
дјетињства
,
када
је
са
својим
друговима
бјежао
из
процесије
да
се
оките
смиљем
и
кадуљом
,
а
кад
би
се
повратили
већ
је
стари
жупник
крстом
крижао
и
дијелио
у
пољу
благослов
.
Падоше
му
на
памет
оне
силне
,
благословне
ријечи
,
и
он
их
на
догледу
благодјети
у
себи
и
нехотице
понављаше
:
—
Од
муње
,
града
и
грома—
ослободи
нас
,
господине
!
—
Да
од
сидба
,
винограда
стабли
ових
све
зле
године
,
шкодљиве
живине
одагнати
достојиш
се
—
тебе
молимо
,
услиши
нас
!
—
Да
плод
земљи
дати
и
уздржати
достојиш
се
—
тебе
молимо
,
услиши
нас
!
Да
,
с
осталим
народом
тада
је
и
он
живо
вапио
:
„
Да
нас
услишати
достојиш
се
,
тебе
молимо
,
услиши
нас
!
“
И
у
тим
мислима
сврне
путељком
и
силажаше
и
долажаше
у
долац
све
ниже
и
ниже
...
Уљезе
у
ограду
,
на
разграђену
громачу
,
која
још
лежаше
у
дебеломе
хладу
.
Над
њим
сјаји
сунце
,
а
из
висока
чуло
се
једнолично
,
живо
зујање
.
Оно
је
допирало
из
зрака
и
из
земље
,
ширило
се
је
непрестајним
валом
,
падало
је
и
јачало
хладом
или
присојем
.
И
земља
и
ваздух
и
све
што
живе
и
расте
сљубило
се
у
заједнички
животни
дах
,
све
је
сркало
одасвуда
јутарњу
храну
...
Иво
се
прислони
уз
маслиново
стабло
и
ослушкује
ритмички
шум
васелене
...
Слатко
милиње
,
што
силимице
влажи
очи
,
повлачи
се
по
његовој
души
.
И
не
бијаше
никакова
несклада
између
његових
осјећаја
и
топле
природе
.
Мисли
му
се
лијено
повлаче
,
он
им
се
отима
,
па
својим
осјетљивим
чулима
у
се
упија
и
сакупља
и
жар
боја
што
се
разасуле
с
морског
продора
,
и
топлину
и
свјетло
дана
и
мирис
билина
.
По
шушкању
грана
замјети
чељаде
посве
близу
себе
.
Он
се
трже
.
—
Марија
,
ти
си
?
...
—
јави
се
дјевојци
повјерљиво
.
Она
га
треном
погледа
и
насмија
се
.
—
Куда
се
губите
?
—
рече
.
—
Бар
вама
није
потриба
мучити
се
.
—
И
дјевојка
настави
посао
.
Брала
је
дозреле
вишње
и
стављала
их
у
крто
,
што
јој
је
висио
о
лијевој
руци
.
Иво
приступи
ближе
и
завири
у
њ
.
—
Ево
ти
је
крцат
,
ваља
да
га
искренеш
!
—
говораше
,
гледајући
у
њене
прсте
како
брзо
тргају
дозрело
воће
.
Ту
умукну
,
па
се
лијепо
чује
шушкање
лишћа
и
трескање
грана
.
Дјевојка
је
окретно
обилазила
стабло
,
захватајући
више
гране
.
Пошто
би
их
обрала
,
пушташе
их
у
један
мах
у
висину
.
Лагано
оточко
одијело
,
по
вољи
кројено
,
окупило
јој
се
око
знојна
тијела
,
па
се
са
сваким
дохватајем
и
пригибом
истицаху
јаки
мишићи
и
заобљене
груди
.
А
прикладно
црномањасто
лице
здраве
боје
лијепо
јој
пристајаше
између
загаситоцрвених
вишања
што
су
висиле
на
обилатим
дршцима
и
голицале
је
по
коси
и
по
образу
,
кад
би
се
гране
затресле
.
Иво
је
спокојним
погледом
пратио
њену
појаву
,
а
не
бијаше
му
ни
нападна
,
нити
је
дирала
у
његову
осјетљиву
младићку
страст
...
Она
пак
чудила
се
што
онако
стоји
на
истоме
мјесту
и
не
проговара
.
Шутња
јој
додијаваш
,
па
да
је
претргне
прва
се
огласи
:
—
Зар
сте
дошли
на
стражу
?
—
На
стражу
?
—
понови
Иво
и
надода
весело
:
—
Зар
да
тебе
чувам
?
—
Ово
је
ваша
земља
.
Ми
смо
тежаци
...
На
„
злу
је
пету
“
.
Можете
узети
ваша
два
дила
...
—
Не
разумијем
се
ја
у
то
...
Дошао
сам
онако
,
да
се
прођем
...
—
прихвати
младић
,
па
онда
изненада
преврну
разговор
:
—
А
је
ли
Јуре
пошао
у
варош
по
љекарију
?
—
Је
...
И
ноћас
оцу
било
је
рђаво
.
Бог
да
нас
обрани
!
Ча
би
без
ћаће
?
—
Колико
му
је
година
?
—
Не
знам
право
рећ
,
ма
биће
прико
шездесет
.
—
Није
ни
пуно
.
—
И
је
,
данас
је
кратак
вик
...
Бије
нас
сваки
бич
.
Боже
прости
,
кад
човик
остари
;
није
му
ни
жа
умрит
’
...
Нама
друзим
лашје
је
умрит
’
него
вам
богатим
,
ча
јемате
ча
оставит
,
—
говораше
дјевојка
безбрижно
,
не
дангубећи
и
покатшто
погледајући
на
њ
.
—
А
да
по
те
дође
смрт
!
—
шалио
се
Иво
.
—
Па
?
.
.
.
Ма
ја
сам
још
млада
...
—
Да
ти
помогнем
брати
!
—
сјети
се
Иво
и
приближи
се
.
Она
га
дочека
мирно
,
тек
зеру
се
одмаче
да
му
учини
мјеста
.
Они
се
натјецаху
ко
ће
боље
и
брже
да
кида
вишње
.
—
Не
можете
ви
к’о
ја
!
—
пецну
га
дјевојка
.
—
Да
могу
!
—
одазове
се
Иво
.
—
Узмимо
сваки
своју
грану
.
—
И
он
привину
једну
плодну
к
себи
...
А
сунце
се
све
боље
спушта
низа
стране
дола
.
У
својој
топлоти
и
свјетлу
донашаше
живот
множини
ситних
бића
што
се
зујањем
,
пјевањем
,
цврчањем
и
лијетањем
разиграше
над
росним
,
мирисавим
биљем
.
Једва
га
се
дотичу
и
пролијећу
све
боље
и
брже
,
док
им
у
сунчеву
пламену
не
синуше
ишарана
крилашца
и
испунише
још
влажни
простор
између
родних
грана
.
И
вршци
виших
стабала
засјаше
;
плод
плану
црвеније
и
њихова
обличја
постадоше
веселија
и
живља
...
—
Посли
ће
упећ
’
,
а
како
је
сада
липо
!
—
рече
дјевојка
.
—
Нека
сунца
,
сунце
је
живот
!
—
раздраган
одговори
Иво
.
.
—
Тако
се
чини
,
док
га
није
,
једва
га
се
ишчека
,
а
кад
овлада
и
додија
...
Крто
бијаше
врхом
пун
и
стабло
очешано
.
Дјевојка
пође
да
га
испразни
,
па
хтједе
да
га
сама
настави
на
главу
.
Он
јој
помогне
,
прихвати
га
с
једног
краја
и
подиже
.
Згледаше
се
тренимице
и
лица
им
засјате
,
као
да
су
одувијек
заједно
.
Она
попође
преко
ограде
и
искрене
кол
пута
у
овећу
кошару
.
Повративши
се
с
празним
кртолом
,
настави
брање
на
другоме
стаблу
.
То
крошњато
стабалце
,
с
густим
испрекрштеним
гранама
,
бијаше
родило
да
се
испод
сочнога
плода
савијаху
гранчице
.
Обасјано
сунцем
,
прељеваше
се
у
загаситоцрвеној
боји
,
која
се
навише
спајаше
с
ружичастоплавом
...
Но
сунце
почело
да
угријава
.
—
Још
ћу
ову
обрати
,
па
ћу
ћа
...
А
и
вама
боље
је
вратит
’
се
;
док
дођете
кући
,
биће
подне
.
—
Ти
хоћеш
да
ме
отправиш
одавле
!
—
на
по
у
шали
рече
младић
и
погледа
је
.
—
А
ја
нећу
од
тебе
!
Видиш
како
се
трудим
!
—
И
он
скиде
шешир
и
марамом
се
обриса
по
глави
.
—
Ка
’
послу
нисте
обикли
...
Прође
тако
час
и
обоје
беру
и
тргају
сочно
воће
.
Ништа
не
говоре
,
само
што
шуште
савијене
гране
.
А
младић
стао
да
мисли
како
би
било
лијепо
цијели
дан
остати
код
дјевојке
,
док
се
она
чудила
како
њему
—
невиклу
—
не
уди
сунце
и
врућина
.
Није
предала
од
њега
ни
када
стајаше
тик
уза
њу
и
када
гледаше
у
њу
својим
упитљивим
благим
погледом
,
јер
о
њем
бијаше
слушала
још
од
дјетињства
само
добро
.
А
Иво
бијаше
својом
душом
тако
близу
ње
да
осјећаји
и
мисао
нијесу
могли
ни
часом
другамо
скренути
.
—
Твоје
су
очи
исте
боје
к’о
дозрела
вишња
,
—
рече
јој
чисто
неусиљено
,
гледајући
у
њу
.
—
Овако
ми
је
бог
дао
,
па
ча
ћу
?
—
Лијепе
су
и
сањалачке
;
а
моје
су
сиве
и
млаке
.
—
Добро
вам
се
и
не
вилу
испод
очали
.
Ма
зашто
то
носите
?
—
рече
и
погледа
га
упитљиво
.
—
Јер
слабо
видим
.
—
Бог
сачува
!
Зашто
то
говорите
?
—
Оставимо
то
!
—
смијаше
се
он
.
—
Реци
ми
,
имаш
ли
младога
?
—
Нимам
никога
,
—
обловито
одврати
дјевојка
.
—
Никога
!
—
Ја
грем
,
чекаће
ме
мајка
с
живим
на
другој
огради
...
—
Отић
’
ћеш
и
ништа
ми
нећеш
рећи
?
—
Ча
ћу
вам
рећ
’
?
—
поче
се
чудити
дјевојка
.
Онда
пусти
задњу
грану
,
одмаче
се
,
скиде
крто
с
руке
,
те
га
положи
на
земљу
.
—
А
да
знадеш
како
је
мени
код
тебе
лијепо
,
—
отпоче
младић
очито
ганут
и
раздраган
,
—
не
би
ме
нигда
оставила
!
Код
тебе
заборављам
и
тугу
и
бол
што
сам
је
собом
амо
донио
...
Глас
му
доиста
искрено
подрхтаваше
,
силна
унутарња
сила
испољаваше
ријечи
,
но
засве
не
знадијаше
што
да
рече
,
а
опет
није
могао
да
се
уздржи
.
—
Синоћ
сам
ти
,
—
продужи
,
—
разговарао
с
братом
до
касна
.
Он
је
добар
и
ти
си
добра
!
...
—
И
велико
чувство
љубави
и
саосјећаја
претрже
му
часом
ријеч
...
—
А
је
ли
ти
драго
да
сам
код
тебе
?
—
дода
.
—
Мени
је
свеједно
...
Ма
није
ми
мрско
...
—
А
ја
изгарам
од
љубави
!
—
помућено
изрече
Иво
.
—
А
ви
се
ожените
!
—
одврати
она
просто
,
као
да
му
то
савјетује
.
Па
узе
крто
и
одлучи
да
крене
...
—
И
ја
идем
,
—
тугаљиво
ће
он
,
као
да
сам
собом
говори
.
Па
,
видивши
да
се
је
упутила
,
осјети
да
га
нешто
гану
.
—
Је
ли
да
се
на
ме
не
љутиш
?
Ти
си
добра
,
—
јави
јој
се
.
—
Зашто
?
—
одговори
она
и
обрне
се
према
њему
:
—
Вратите
се
кући
,
потли
ће
упалит
’
крис
,
па
би
вам
могло
наудити
!
—
нукаше
га
чисто
братски
.
—
Збогом
вам
!
—
Збогом
!
—
одврати
Иво
и
гледаше
за
њом
.
Часом
се
замислио
и
онда
тихо
изиђе
из
ограде
на
пут
,
па
поче
нагло
одмицати
.
Зној
га
свега
облио
.
Жега
сунца
као
да
га
је
жестила
и
давала
му
снагу
.
Он
осјети
истинско
чувство
љубави
прама
Марији
,
осјети
да
носи
собом
у
грудима
цијелу
њену
појаву
.
И
пред
собом
у
сунчевом
жару
гледаше
јој
прикладно
лице
—
уморно
,
разборито
и
истинско
.
Но
на
душу
спуштала
се
туга
и
чисто
слутијаше
прелом
који
ће
сигурно
надоћи
и
наново
га
сатрти
...
Код
дућана
нађе
жупника
,
који
га
очекиваше
,
да
се
с
њиме
окупа
.
Иво
уђе
у
кућу
,
среди
се
и
пође
са
жупником
к
мору
.
—
Лови
стари
Мрсе
,
—
опази
жупник
,
кад
бијаху
на
догледу
мора
.
—
А
улови
ли
шта
?
—
упита
Иво
.
—
Погдјекад
је
и
сретан
...
А
чудан
ти
је
...
И
сам
знаш
,
свашто
се
о
њем
говори
...
—
Сјећам
се
...
Веле
да
под
крмом
држи
светог
Николу
,
па
кад
ништа
не
улови
,
утапа
га
у
море
све
до
грла
,
те
му
пријети
да
ће
га
удушити
у
води
ако
чудо
не
учини
и
не
домами
му
рибу
на
удицу
.
Дошавши
к
мору
,
свукоше
се
разговарајући
у
заклоници
између
шкрапа
на
пијеску
.
Иво
уђе
први
.
Живо
,
велико
море
угрожаваше
га
својим
увалама
и
дубинама
,
ну
засве
привлачило
га
к
себи
.
—
Запливаћу
к
чамцу
,
није
далеко
!
—
рече
жупнику
,
који
је
на
плиткоме
сламнатим
шеширом
грабио
море
и
циједио
га
на
главу
.
—
Не
иди
!
—
озбиљно
ће
жупник
.
—
Осоран
је
и
насртљив
;
видјећеш
,
изгрдиће
те
...
Ну
Иво
заплива
на
отворено
и
домало
дохвати
се
Мрсина
чамца
.
—
О
,
о
!
Који
вам
је
посао
овди
?
—
смрси
стари
.
—
Хоћу
ли
се
попет
’
?
—
Па
ча
ћете
?
С
натегом
попе
се
Иво
у
чамац
и
сједе
сучелице
прама
старцу
.
Бијаше
ово
први
пут
што
га
је
изблиза
гледао
.
Његово
необријано
,
посолицом
изједено
лице
лаштило
се
на
сунцу
,
но
поред
свега
у
њега
бијаше
мрк
поглед
којим
је
испад
себе
погледао
Иву
.
Пркошљиво
хити
туњу
што
је
даље
могао
и
прогунђа
нешто
неразумљиво
.
Тек
Иво
је
желео
чути
изблиза
тога
чудака
.
Сунце
га
је
часом
осушило
и
почело
прожигати
,
а
опакљено
дрво
горјело
је
испод
њега
.
Напокон
се
усмјели
:
—
А
гдје
вам
је
они
свети
Никола
?
—
упита
га
.
„
Мрсе
“
га
ошину
оком
да
је
Иво
оборио
очи
,
па
загунђа
:
—
Лако
је
за
њ
!
...
Да
би
онако
за
очеву
вам
душу
!
...
Настаде
тајац
.
Сунце
обасјало
све
наоколо
,
а
докле
око
допираше
владаше
бљедикава
свјетлост
,
у
којој
ишчезаваше
ведрина
неба
;
У
том
бљедилу
једва
се
назријеваху
контуре
прекоморских
голети
,
а
пучина
подрхтаваше
у
сјају
и
бојама
дуге
.
Макар
је
младић
изгарао
на
сунцу
,
ипак
му
бијаше
угодно
у
безграничности
простора
.
Осјећаше
живо
слободу
,
сјај
и
истински
дашак
живота
,
—
а
пред
њиме
,
као
сјенка
,
као
некакова
слутња
стајаше
мрка
нагрђена
„
Мрсина
“
прилика
с
изразом
непомичности
и
нехајства
.
—
Никад
ништа
не
уловите
?
—
упита
га
само
да
га
натјера
на
разговор
.
—
Бриге
вас
!
Кад
вам
на
врата
дођем
,
не
дајте
ми
...
—
А
зашто
не
?
—
Би
!
?
Ха
!
А
ко
вам
је
отац
?
Питајте
сузе
сиротињске
!
—
рече
нагло
и
извуче
туњу
из
мора
.
Иво
се
на
те
ријечи
смути
и
више
не
проговори
.
Баци
се
у
море
и
доплива
крају
.
Жупник
бијаше
већ
отишао
.
Хладни
,
свјежи
западњак
стао
да
пропиркује
и
да
,
блажи
спарину
.
Валићи
се
котрљали
до
у
заклоницу
,
до
самих
Ивиних
ногу
.
Плачкају
бијели
,
испрани
камен
,
иза
кога
је
још
тек
уска
пруга
хлада
,
гдје
се
ослушкује
благи
шум
у
сјајној
и
топлој
природи
...
И
он
се
обуче
и
крену
лагано
кући
узбрдицом
.
Концем
аугуста
бијаше
затегла
суша
.
Људи
гледаху
у
небо
,
у
облаке
што
се
сваки
дан
гомилаху
на
западној
страни
,
у
живој
нади
да
ће
се
проломити
и
натопити
жедну
земљу
.
—
Само
да
дође
та
блажена
киша
!
—
уздисаху
жене
.
—
Друкчије
за
неколико
дан
’
ни
струка
зелени
!
По
бунарима
и
локвама
нестаде
убрзо
воде
,
пошто
су
се
баш
обилно
шкропили
виногради
.
На
савјет
главара
,
Ивина
оца
,
нареди
опћина
стражу
над
опћинским
локвама
.
Дијелила
се
вода
на
фучије
,
прама
броју
кућне
чељади
.
Рондари
,
с
пушком
на
рамену
стражили
су
пак
без
цедуље
с
главаровим
печатом
не
даваху
никоме
воде
ни
за
лијек
.
Ну
и
тако
сеоске
локве
брзо
,
се
исцрпише
:
при
дну
засјела
вода
не
само
што
бијаше
каљава
и
скроз
од
траве
зелена
,
но
и
заудараше
блатом
.
А
чисте
воде
није
се
надалеко
могло
наћи
.
Није
био
друге
,
већ
да
идеш
по
њу
у
варош
.
Ко
је
имао
на
што
да
напрти
,
не
бијаше
му
велика
зла
;
догнале
би
се
двије
до
четири
фучије
,
па
штедњом
залегло
би
за
два—три
дана
.
Ну
,
оне
жене
које
су
морале
носити
велике
кабле
на
глави
,
истргоше
се
и
изломише
од
велика
труда
,
а
и
додијаваше
им
жестока
упека
жаркога
сунца
.
Село
се
бијаше
грђе
уплашило
него
да
је
крупа
обила
поље
...
И
живина
бијаше
спала
,
отанчала
,
к’о
нема
шта
под
зубе
,
—
нема
воде
,
а
ненавикла
да
се
на
оброке
поји
.
Свијет
се
молио
богу
,
да
се
смилује
.
—
Ако
и
јесу
наши
гриси
велики
,
—
јадаху
се
старци
,
—
неће
нас
бог
посве
сатрти
!
...
Спари
Мрсе
,
јаче
намргођен
,
ходаше
селом
грдећи
старјешине
пука
што
не
проводе
воду
из
вароша
.
—
Ча
би
им
било
—
говораше
он
,
—
да
свако
јутро
накрцају
брод
воде
,
па
га
пред
село
на
жало
искрцају
?
...
А
и
како
се
дили
та
вода
?
!
Главар
и
пријатељи
му
купали
се
у
њој
,
лушијало
се
у
њих
ка
о
Божићу
,
а
други
желили
да
смоче
јуста
!
...
Да
су
велики
’
арчи
?
...
А
њима
у
вароши
хоће
се
мужика
,
лампиони
,
полицијоти
—
и
све
плаћа
мали
пук
...
—
И
љутит
,
гунђајући
,
отишао
би
старац
к
мору
.
Да
се
никому
не
моли
,
Мрсе
се
задовољаваше
„
боцатом
“
водом
,
што
извираше
близу
његове
спиље
из
овеће
рупе
.
Слана
вода
,
што
се
морем
мијешала
кад
је
обилато
навирала
,
служила
је
селу
за
кухање
и
прање
;
ну
он
је
за
невољу
и
пио
,
кад
би
га
жеђ
посвема
савладала
.
Ни
процесија
око
цијелога
села
,
са
окићеним
светим
Роком
на
пријестолу
,
ни
побожне
пјесме
,
ни
вруће
молитве
нијесу
помагале
.
Једнога
јутра
свану
ведар
дан
,
пиркаше
сухи
сјеверњак
;
сигурно
негдје
преко
мора
бијаше
поросило
,
па
тако
нестаде
и
задње
обмане
.
Настадоше
спарине
,
од
велике
врућине
небо
не
бијаше
плаво
,
већ
превучено
бјелином
кроз
коју
је
сунце
још
жешће
упицало
.
Голети
и
суро
камење
,
што
се
је
од
поднева
надвисило
над
селом
,
жестоко
отсијеваше
у
сунцу
и
од
себе
к’о
да
пушташе
бијелу
млијечну
пару
,
што
пред
очима
непрестано
дрхће
и
дрхће
...
Из
земље
,
из
пијеска
и
из
самога
мора
дизаше
се
врућина
,
да
ни
ноћу
не
попусти
,
цијели
околиш
одисао
је
задахом
прогорјелих
ствари
.
У
недјељу
при
миси
скрушено
се
је
молило
да
се
бог
смилује
и
пошаље
кишу
.
Чељад
,
бијући
се
у
прси
,
понизно
се
пригибала
к
земљи
и
вапијала
у
један
глас
:
„
Боже
,
земљи
твојој
дажда
дај
!
“
Тај
вапај
многима
остаде
усађен
у
памети
,
и
када
изиђоше
из
цркве
на
сунчеву
жегу
,
нехотице
им
навираше
на
уста
...
.
„
Боже
,
земљи
твојој
дажда
дај
!
“
—
то
бијаше
опћенита
молитва
што
се
је
селом
мишљу
разносила
и
јоште
уљевала
наде
у
уцвиљене
и
ојађене
душе
.
Те
исте
недјеље
,
након
молитве
,
јавио
је
жупник
пуку
с
олтара
да
ће
из
Млетака
стићи
до
који
дан
оргуље
наручене
за
цркву
.
С
њима
ће
доћи
мајстор
,
да
их
намјести
.
И
закључи
:
—
Ето
је
трошка
и
биће
га
,
ма
и
село
имаће
се
чиме
подичити
...
Нека
све
буде
на
славу
божју
!
Иву
та
вијест
још
у
цркви
смути
.
О
тим
оргуљама
бијаше
већ
давно
у
селу
говора
.
Знало
се
је
да
су
наручене
и
да
ће
запасти
силна
новца
,
а
све
да
ће
се
подмирити
из
црковне
имовине
.
Жупник
и
Ивин
отац
,
присједник
црковинарства
,
заузеше
се
живо
да
се
посао
сретно
докрајчи
.
„
Ча
ће
нам
пинези
?
“
говораху
.
„
Лако
се
из
рук
’
омичу
,
а
орган
ће
остат
заувик
!
...
“
Кад
се
је
миса
довршила
,
Иво
бијаше
међу
првима
што
изиђоше
из
цркве
.
Заустави
се
часом
у
хладу
.
Посматра
свијет
што
је
из
цркве
навирао
и
рупцем
брисао
зној
са
чела
.
У
јату
дјевојака
опази
Марију
.
Тражио
је
очима
и
,
кад
им
се
погледи
сукобише
,
насмија
се
једно
другому
.
Младића
задиви
низ
бијелих
,
свијетлих
зуби
што
се
чисто
истицаху
у
њеној
од
сунца
поцрњелој
глави
.
И
гледаше
за
њом
и
за
другим
свијетом
...
Па
наново
падоше
му
на
памет
оргуље
,
и
што
више
о
њима
размишљаше
,
биваше
све
то
немирнији
.
Уто
се
заустави
код
њега
Јуре
и
закити
га
лијепим
,
црвеним
клинчацем
што
га
бијаше
истргао
из
китице
шарена
цвијећа
.
А
и
Цирило
наљезе
и
застаде
код
њих
.
Од
жеге
опаљено
му
лице
чисто
се
набрало
и
обрве
боље
поплавиле
.
—
Јесте
ли
чули
,
а
?
Сада
ћемо
јемат
’
орган
...
Ала
ће
нам
свирит
’
!
—
говораше
подругљивац
весело
и
обијесно
,
церећи
се
непрестано
.
—
Ма
и
хоће
се
мужика
,
—
продужи
,
—
кад
смо
овако
сити
!
—
А
онда
својим
плавим
очима
погледа
у
Иву
,
уозбиљи
се
и
замисли
.
Боже
мој
,
да
ми
је
само
знат
’
ко
ће
по
њему
млатит
’
.
Бидни
наши
труди
!
—
закључи
и
стаде
га
опет
смијех
.
Уто
и
жупник
изиђе
из
цркве
.
Кад
га
Цирило
угледа
,
замрије
му
на
устима
смијех
,
покуњи
се
,
уљудно
поздрави
и
оде
с
Јуром
.
Дон
Фране
упути
се
с
Ивом
.
У
ходу
упита
га
,
онако
само
да
заметне
говор
,
кад
ће
стићи
оргуље
.
—
Зар
ниси
чуо
?
Та
ти
спаваш
у
цркви
!
—
шалио
се
дон
Фране
.
—
Ма
ето
,
рећ
’
ћу
ти
,
нека
знаш
:
имаћемо
се
и
ми
у
селу
подичити
;
нећемо
ни
ми
бити
најзадњи
...
Доћи
ће
за
неколико
дана
...
.
—
Учинили
сте
лијеп
посао
,
—
одговори
Иво
,
не
могавши
се
устегнути
.
И
настави
нагло
искрено
;
—
Забога
,
је
ли
баш
то
управо
сада
требало
?
...
Село
у
невољи
,
неродица
,
притисли
каматници
,
а
брзо
ће
се
и
цркават
’
од
жеђи
,
и
—
не
дај
боже
—
скапавати
од
глади
,
а
ви
што
сте
на
управи
трошите
туђ
новац
,
к’о
да
га
је
на
прегрште
...
—
Младић
је
говорио
чисто
љутито
.
Жупник
се
изнебуши
и
застаде
,
загледа
се
у
њ
и
стаде
га
мирити
:
—
Имаш
донекле
и
право
...
Ну
за
цркву
је
...
А
да
знаш
,
твој
је
отац
тако
желио
,
па
хоћеш
да
се
ја
противим
?
А
нека
,
болан
,
биће
црква
пунија
!
—
Говори
се
:
двије
хиљаде
трошка
!
—
плану
Иво
.
—
Па
?
Шта
је
то
прама
С
.
,
гдје
су
зградили
звоник
од
осамдесет
хиљада
форинти
...
—
Баш
као
и
тамо
!
—
прихвати
живо
Иво
.
—
А
путова
—
гдје
се
макнеш
да
врат
скрхаш
,
а
у
по
—
љета
воде
ни
капи
...
—
Ма
,
човјече
,
—прекине
га
дон
Фране
,
ковни
су
новци
;
нијесу
ни
опћински
,
ни
владини
...
—
А
ко
их
је
дао
?
...
Они
што
сваке
године
дају
по
барило
вина
,
—
па
зашто
да
не
буду
на
корист
оних
чији
су
?
Биће
да
су
лежали
бог
зна
гдје
неколико
година
,
а
могло
их
се
је
позајмити
насигурно
коме
сељанину
,
па
га
избавит
’
од
каматника
...
—
Не
говори
што
му
драго
!
—
узврпољи
се
дон
Фране
.
—
Не
да
штатут
;
све
је
по
њему
одређено
...
Питај
оца
!
Збогом
!
...
Идем
на
објед
,
—
и
сврне
у
кућу
.
Свијет
се
већ
бијаше
разишао
по
селу
и
подне
је
дозвонило
.
Иво
убриса
наочаре
и
,
тражећи
хлада
,
отиде
кући
.
По
обједу
,
док
је
унишао
у
своју
собу
,
баци
се
на
постељу
да
се
угне
најжешћем
кријесу
.
Свакога
поподнева
радо
је
читао
;
занио
би
се
и
живио
сугестованим
животом
што
га
је
из
књиге
црпао
.
И
за
то
вријеме
заборављаше
истински
живот
,
који
је
све
то
боље
упознавао
,
па
бијаше
мишљу
далеко
од
свога
села
.
Но
чим
је
овога
поподнева
одложио
књигу
,
замисли
се
и
сјети
свих
невоља
које
су
гониле
чељад
међу
којом
се
је
родио
.
Бијаше
му
тешко
што
му
све
више
и
више
из
душе
ишчезаваху
пријатне
слике
из
раније
младости
.
Тада
,
када
се
је
он
преко
празника
кући
враћао
,
бијаше
друкчије
.
Родна
поља
бијаху
крцата
сазрелих
плодина
;
весео
,
безбрижан
,
једва
би
се
дочекао
слободе
и
живота
,
и
он
је
у
своме
селу
гледао
изобиље
срећу
...
А
сала
разабираше
тек
биједу
и
,
што
је
још
горе
,
безнађе
у
боље
.
И
к’о
да
тому
нема
лијека
:
људи
остављају
своју
дједовину
и
бјеже
у
туђину
–
у
Америку
...
Па
ни
собом
не
бијаше
задовољан
.
Није
довршио
наука
,
запустио
се
,
а
сада
не
зна
што
да
почне
...
Хиљаду
мисли
падало
му
на
памет
,
и
он
прелажаше
с
једне
на
другу
,
ослушкујући
гласове
и
пјевање
с
улице
.
Желио
је
да
заспи
,
но
не
могаше
од
велике
врућине
,
пак
тако
домало
диже
се
и
ходаше
по
соби
,
да
утуче
вријеме
.
Око
пете
уре
изиђе
пред
дућан
.
По
путовима
,
уз
сву
жегу
,
чуо
се
смијех
и
хихот
млађарије
.
Дјеца
се
играху
на
буче
и
на
плохе
.
Он
се
заклони
иза
куће
у
хлад
.
Час
је
гледао
у
сунце
,
час
стајаше
тако
к’о
бесвјестан
.
Не
потраја
дуго
,
кад
зачу
путем
пањкање
звонцета
и
клопот
живога
.
Он
се
надвири
иза
ћошка
од
куће
и
опази
Јуру
,
који
пред
собом
гоњаше
мазгу
.
За
њим
узастопце
ходало
је
магаре
погнутих
ушију
,
и
цура
,
сусједа
му
.
Живина
бијаше
напрћена
фучијама
за
воду
,
мршава
,
раширених
ноздрва
,
којима
њушкаше
по
упаљеној
земљи
.
—
Идеш
ли
у
варош
по
воду
?
—
упита
га
Иво
.
—
Мало
ћу
те
пратити
до
које
маслине
,
па
ћу
у
хлад
,
док
попусти
жега
...
—
Немојте
,
чисто
све
гори
!
—
одговори
младић
,
обрисав
марамом
главу
.
Иво
повије
обод
на
шеширу
и
упути
се
полагано
с
њима
.
За
њима
ходаше
и
друга
чељад
.
Неко
је
гонио
мазгу
с
фучијама
,
а
некоје
од
жена
носијаху
на
глави
велике
каблове
.
—
Боље
је
сада
поћ
’
по
воду
,
него
сутра
дангубити
,
—
рече
Јуре
и
одмах
ућута
.
Иво
гледаше
дјевојку
.
Подрубила
се
шареном
марамом
и
надвукла
је
до
над
очи
,
да
јој
се
једва
лице
назираше
.
Ходала
је
лако
,
туркајући
свакога
часа
лијено
магаре
.
Он
ју
је
познавао
.
По
селу
се
говорило
да
Јуре
за
њом
пристаје
,
а
да
га
и
она
лијепо
гледа
,
ако
и
није
досад
шта
видјети
.
Иво
застаде
и
склони
се
испод
крошњате
маслине
.
Бијаше
му
додијала
врућина
.
Испред
очију
блијешти
му
се
и
осјећа
,
гдје
сунце
допире
,
да
га
пече
и
кожу
му
на
лицу
суши
.
Гледао
је
неко
вријеме
за
њима
,
док
не
замакоше
у
облаку
прашине
и
у
блиједом
сунчевом
пламену
.
Засве
што
је
шеста
ура
,
сунце
никако
да
се
спусти
,
к’о
да
неће
нигда
заћи
.
А
њих
двоје
иду
запрашеном
цестом
и
ћуте
.
Осушила
им
се
уста
,
па
им
се
не
да
говорити
.
Једва
након
неколико
времена
јави
се
Јуре
к’о
преко
воље
:
—
Сврнимо
овим
путељком
—
и
показа
на
њ
кретом
главе
.
—
Обаћ
’
ћемо
мој
сад
,
а
и
вруће
је
!
Дјевојка
мучке
послуша
,
те
погна
магаре
малом
узбрдицом
.
Чим
ступише
између
стабала
на
ужу
путину
,
бијаше
им
лакше
,
засве
да
и
ондје
одасвуд
избијаше
врућина
.
Код
Јурине
ограде
уставише
се
и
пустише
живину
по
старини
,
а
они
пођоше
по
саду
.
Младићу
је
срце
пуцало
од
јада
кад
је
ступио
на
прекопану
,
испуцану
земљу
што
се
је
прашила
исто
као
и
цеста
с
које
су
дошли
.
—
Гледај
,
молим
те
!
—
говораше
забринуто
дјевојци
.
—
Грожђе
наоко
гине
...
Ну
,
како
се
осушило
и
набрало
зрње
!
—
Река
би
да
здрије
,
а
онамо
круто
је
,
трпко
,
к’о
оцто
...
Ево
ти
,
на
,
окуси
!
И
он
откиде
чевуљак
и
даде
га
дјевојци
.
—
Врило
је
,
—
рече
она
,
—
ма
метнићу
на
јуста
;
мори
ме
жеђ
.
Велики
дио
вијовине
прожутјеле
,
осушене
и
замрле
—
виси
о
младим
трсовима
.
А
испод
њих
није
било
ни
траве
ни
какве
друге
дивљаче
,
већ
зијева
црвена
,
жедна
чрмаља
.
И
маслине
настрадаше
,
кожица
им
се
скорупила
;
сушиле
се
,
па
с
реда
отпадале
.
—
Ча
да
гледамо
нашу
пропаст
!
—
рече
напокон
Јуре
.
—
Неће
ништа
остати
...
Листом
ме
туга
мучи
!
—
И
он
попође
под
маслиново
стабло
.
Обоје
се
прислонило
уз
дебло
,
у
присјенак
,
да
се
угну
сунчевој
жеги
.
—
Ниси
била
данас
у
цркви
?
—
упита
је
мирно
младић
.
—
А
ја
сам
те
гледа
...
—
Окаснила
сам
...
—
А
хоћеш
вечерас
на
хлад
,
прид
кућу
?
—
Ваљаће
...
У
кући
се
не
може
издржати
...
Мушки
ванка
спавају
,
а
и
ја
ћу
у
врту
...
—
Доћ
’
ћу
ти
,
разговараћемо
,
—
прихвати
младић
.
А
око
њих
је
све
мирно
,
птице
замукле
,
к’о
да
их
нема
.
Он
се
загледа
у
зелена
коњица
што
је
пролетао
с
трса
на
трс
,
док
се
није
заклонио
иза
лишћа
,
а
она
гледаше
уто
у
његове
јаке
руке
...
И
подуље
остадоше
тако
,
к’о
веома
забринути
због
нечега
.
—
Појмо
,
да
не
окаснимо
!
—
рече
најзад
дјевојка
.
—
Појмо
!
—
одговори
Јуре
.
Упутише
се
на
излаз
.
Зачудише
се
кад
опазише
да
мазге
ни
магарца
није
на
старини
.
—
Куд
су
се
станили
?
—
забринуто
рече
младић
.
—
Да
нијесу
,
по
врагу
,
умакли
у
забрањено
?
!
И
он
брзо
потрча
узбрдицом
,
а
дјевојка
нагне
за
њим
.
На
догледу
главице
,
испод
које
је
лежала
суха
поточина
,
при
страни
уочи
Јуре
живину
.
—
Река
сам
да
ће
биш
у
брањевини
...
Гладно
,
па
бижи
за
струком
траве
.
—
И
младић
у
страху
пожури
да
их
изагна
.
Часом
потрчкујући
,
дође
до
поточине
и
већ
хтједе
преко
,
ну
наједном
изнебушен
застаде
.
По
поданку
брањевине
угледа
Рогина
брата
,
лугара
,
како
иза
грма
чучи
.
Младић
устрне
и
предљиво
стаде
да
се
брани
:
—
Ни
ча
би
оком
тренуо
,
—
испричава
се
,
—ступило
!
—
Тако
је
,
кад
ти
говориш
!
—
потсмјехавајућ
’
се
дочека
га
лугар
Крње
.
—
А
ја
сам
их
нашао
гдје
пасу
и
мислим
:
хоће
ли
им
се
наћи
господар
!
—
Па
закружи
уоколо
руком
:
—
Не
познајеш
ти
закона
!
...
Не
видиш
обиљене
сталке
?
!
—
Ма
,
брате
,
само
је
штронуло
...
Ево
,
нека
рече
Јелка
...
—
Ча
ће
она
прављат
’
,
ње
је
товар
.
Да
,
да
,
—
подругивале
се
,
—
биће
похупили
за
травом
,
ка
намечило
се
!
...
—
На
бога
мога
бих
се
заклет
’
да
нису
нигда
наступили
,
—
клео
се
младић
.
—
Говори
ти
ча
хоћеш
,
ма
реци
да
—
јесам
ли
их
нашо
?
Сваке
се
године
саде
борићи
,
па
нигдје
ништа
,
кад
живина
све
потаре
...
—
Чудим
вам
се
ча
говорите
!
—
Знате
да
их
суша
носи
,
ка
у
камену
...
—
Ти
тако
говори
,
а
ја
ћу
билижит
...
Ала
,
изагни
их
!
Младић
потрча
устрану
пред
живину
и
сагна
је
у
поточину
.
Кад
дође
наближе
,
прихвати
мазгу
за
оглаву
и
придржа
се
за
самар
.
Дјевојка
стајаше
на
истоме
мјесту
к’о
укопана
и
плашљиво
гледаше
око
себе
.
—
Сада
их
липо
гони
дома
!
А
данас
си
добио
надницу
!
—
очито
весело
јави
се
лугар
.
—
Зна
сам
да
је
живина
похупна
...
—
Ма
не
видите
,
добар
чово
,
да
су
и
напрћена
,
нису
за
пашу
...
умиљаваше
се
Јуре
.
—
Знам
ја
за
ту
мајсторију
...
Ну
није
фајде
правдат
се
...
Скривио
и
платио
,
па
си
миран
!
—
Окле
да
платим
,
зар
не
видите
невољу
?
!
Немојте
невикла
гонит
’
ме
по
суду
...
Немојте
,
помоћ
’
ћу
вам
у
коју
.
—
Да
,
ка
и
лани
...
Доша
си
један
дан
поливат
’
,
па
онда
биж
!
Знам
ја
вас
!
—
Ваљало
ми
је
и
моје
полит
’
,
а
помога
сам
вам
...
—
Ала
,
гони
их
!
—
И
обрну
се
к
дјевојци
с
потсмјехом
:
—
Гледај
како
она
мучи
,
ка
зна
да
је
крива
!
—
А
ча
ћу
вам
прављат
’
...
Видим
да
нас
се
хоће
умест
’
...
Ди
је
та
шчета
?
Све
се
посушило
,
—
одговори
Јелка
и
показа
руком
на
усахле
бориће
...
—
Нека
их
ту
!
...
Видићемо
ко
јема
правицу
!
—
И
лугар
гунђајући
отиде
.
Тада
се
и
њих
двоје
загледа
и
маче
.
Погнаше
живину
и
,
смућени
,
шутке
избише
на
пут
,
те
ће
у
варош
.
Сунце
се
бијаше
посвема
нагнуло
западу
,
ну
за
све
још
је
жарило
и
сипало
им
свјетлост
у
очи
.
На
ширем
путу
иђаху
успоредо
,
шибајућ
живину
,
и
за
неко
вријеме
не
проговарају
ни
ријечи
.
Чини
се
да
ослушкују
тугаљиво
цањкање
мазгина
звончића
,
што
непрестано
једнолично
туцка
...
На
тјешњем
путу
,
у
закрета
ју
,
стискоше
се
једно
уз
друго
и
младић
изнебуха
рече
:
—
Никад
се
не
зна
ча
нас
чека
...
—
Прати
нас
невоља
,
а
да
и
нисмо
криви
,
—
прихвати
пријегорно
дјевојка
.
И
к’о
да
осјетише
једно
прама
другоме
јачу
љубав
и
самилост
,
ухватише
се
за
руке
и
,
у
ходу
машући
њима
,
пожурише
да
чим
прво
стигну
у
варош
и
да
налију
фучије
.
Знали
су
да
их
домаћи
жељно
ишчекују
,
да
прво
опочинка
напију
до
сита
.
Два
дана
касније
,
по
најжешћем
кријесу
,
допратио
је
мајстор
шјор
Антонио
оргуље
за
цркву
из
Млетака
.
С
мора
до
у
село
ваљало
је
да
људи
на
рукама
носе
комад
по
комад
,
да
се
не
би
штогод
покварило
или
полупало
.
С
пошљедњим
комадом
стиже
и
шјор
Антонио
у
село
.
Бијаше
сав
у
зноју
и
разрогаченим
великим
очима
гледаше
у
свијет
...
Није
мио
да
зајаши
на
мазгу
,
прем
су
га
молили
и
на
рукама
на
њу
метали
.
Жупник
га
намјести
у
крчми
,
гдје
му
и
собицу
напосе
приправише
.
Још
истога
дана
потужи
се
мајстор
да
су
стан
и
храна
рђави
,
вода
нечиста
и
млака
,
и
да
је
он
научио
на
боља
јела
.
Стога
је
свако
јутро
ваљало
слати
човјека
по
месо
и
рибу
.
Још
рибе
било
би
се
нашло
и
у
телу
,
но
Мрсе
је
није
хтио
продавати
ни
за
какав
новац
.
„
Да
је
дам
оном
гладном
Талијану
,
ча
је
доша
’
из
врага
да
се
наји
наши
труди
?
!
“
гунђаше
он
и
носијаше
рибу
у
град
.
Увече
момчад
долажаше
у
крчму
да
види
шјор
Антонија
.
Цирило
се
први
брзо
ослободи
и
поче
с
њиме
збијати
шале
.
Живо
се
препираше
с
дружином
,
говорећи
о
њем
,
а
затим
би
прснуо
у
обијестан
смијех
.
Мајстор
,
забезекнут
,
једнако
их
гледаше
,
па
напокон
,
увидјевши
да
је
то
ипак
добар
свијет
,
удобровољи
се
и
смијаше
с
њима
.
—
Гледај
,
како
јй
!
—
ругаше
се
једне
вечери
Цирило
.
Све
ка
по
сировој
кожи
...
Овдје
се
мрска
,
а
код
њега
дома
,
да
је
било
и
капуле
!
Они
,
болан
,
и
не
јиду
него
кануле
и
зелени
;
исто
ка
и
живина
!
Мајстор
међутим
не
слушаше
веселога
младића
,
већ
се
слатко
залагао
и
силно
се
знојио
...
—
Вражји
плише
!
—
наново
јави
се
Цирило
и
погледа
по
дружини
.
—
Неће
да
воду
пије
,
а
свеједно
како
је
блид
и
узет
,
ка
да
је
из
мриже
испа
...
Ах
,
да
је
мени
онако
јист
,
па
...
комад
дивојке
...
Ух
!
—
Пусти
,
—
прекидоше
га
момци
,
—
ситиће
се
!
—
Бриге
њега
!
Напуниће
жепе
наших
пинез
’
,
па
бог
те
веселија
...
Хм
,
—
уозбиљи
се
,
—
може
бити
да
и
неће
!
Мухе
ће
га
изист
’
;
да
знате
,
како
их
је
данас
од
себе
гонија
!
Мумај
ти
,
мумај
!
—
Ма
цили
је
дан
у
црикви
,
—
опази
неки
од
момчади
.
—
Мужика
,
људи
!
—
једва
дочека
Цирило
.
—
Река
би
да
когод
машку
за
реп
потиже
,
тако
подикад
мијуче
...
И
момци
се
најпослије
примирише
,
а
мајстор
,
пошто
довечера
,
још
их
је
милије
гледао
и
слатко
се
смјешкао
на
њихове
шале
.
Они
га
у
задњу
понудише
и
вином
.
Иструшише
неколико
чаша
заједно
,
па
млађарија
запјева
,
пријатељски
га
поздрави
и
весело
се
разиђе
селом
.
—
Добри
људи
!
—
мишљаше
шјор
Антонио
,
оставши
сам
за
столом
...
Напокон
село
дочека
те
се
једнога
дана
небо
наоблачи
.
Још
ујутро
чуо
је
неки
тежак
да
је
далеко
преко
мора
—
к’о
из
дубине
—
загрмило
.
Све
што
је
у
селу
жива
узрадовало
се
на
ту
вијест
.
Истога
поподнева
,
око
пете
уре
,
са
западне
стране
стадоше
се
подизати
тамни
облаци
и
застријеше
посвема
сунце
.
Па
кад
још
одатле
и
пирну
,
у
тили
час
попусти
жега
.
Иво
једва
дочека
да
изиђе
из
куће
.
Годила
му
промјена
времена
;
осјетио
се
лакшим
,
па
пожурио
напоље
.
Обузела
га
радост
што
ће
,
ето
,
попитити
и
жедна
се
земља
напојити
.
Чуо
је
разговоре
тежака
;
вељаху
:
„
Још
би
добра
киша
помогла
!
“
Он
им
од
срца
вјеровао
и
желио
да
им
се
услишају
вруће
молитве
.
Гледајући
биједу
и
страву
,
дирнуло
га
до
у
дно
срца
,
и
он
се
подао
свом
душом
молитвама
и
жељама
свога
села
.
Полако
,
поштапајући
се
кишобраном
,
пролажаше
младић
кроза
село
,
а
небо
се
све
више
облачило
.
—
Биће
кише
!
—
тјешила
се
одасвуд
женскадија
.
И
већ
чељад
испред
кућа
поче
изнашати
посуде
да
се
напуне
даждењаче
.
Око
Иве
веселије
заструјио
живот
.
Дјеца
пред
кућом
згледаваху
се
,
к’о
да
се
чуде
толикој
промјени
.
Кокоши
и
друга
живад
,
што
је
се
за
кријеса
није
ни
виђало
,
наједном
се
прочула
и
по
мурвама
стресала
обијесно
крилима
,
а
крмад
по
загонима
узроктала
се
и
све
њуше
земљу
,
к’о
наслућујући
да
ће
бити
блата
.
Све
живо
осјетило
да
се
је
измакло
испод
тешкога
јарма
који
га
је
љуто
тиштио
...
Иво
мине
и
задњу
кућу
и
застаде
на
једној
узбрдици
да
посматра
пред
невером
рани
сутон
.
Село
и
море
бијаху
застрти
сурим
,
непомичним
застором
.
Обоје
,
к’о
и
небо
,
посвема
бијаше
изгубило
своје
свијетло
плаветнило
;
још
се
истицаше
само
голо
камење
...
Наједном
допријеше
до
њега
из
цркве
звуци
оргуља
.
Сигурно
их
је
мајстор
угађао
...
А
младићу
се
причини
да
ти
звуци
уносе
несклад
у
оно
величанство
што
се
пред
њим
простирало
и
пред
којим
се
је
скрушавала
његова
душа
.
Он
крену
даље
...
Полако
корачаше
,
све
ослушкујући
око
себе
тајанствени
шапат
натуштена
простора
.
Освојила
га
лагана
осјетљивост
,
и
он
не
размишљајућ
ни
о
чем
подао
се
пријатну
уживању
...
А
из
даљега
тек
једвице
сијевну
и
загрми
подмукла
тутњава
.
Иво
се
весело
загледа
у
већ
наоблачено
небо
.
Наједном
,
часом
,
ду’ну
хладан
вјетар
и
потресе
гранама
,
по
ваздуху
залепрша
сухо
лишће
,
а
у
исти
трен
зачу
се
суморан
шум
што
брујаше
између
китњастих
стабала
.
До
Иве
допираше
час
к’о
молба
,
час
к’о
вапај
,
час
к’о
срџба
,
онако
како
би
снажније
ду’нуо
вјетар
!
.
.
И
онда
завлада
мртви
тајац
.
Младићу
се
чисто
ражалило
што
се
је
вјетар
утолио
и
престао
шум
који
га
је
блажио
к’о
најутјешљивија
далека
музика
,
у
којој
се
његова
душа
губила
у
неизмјерности
пустора
...
Уто
поче
да
сипа
блага
кишица
.
Но
то
потраја
тек
неколико
часова
,
кад
грдно
сијевну
и
затутњи
.
Ду’ну
оштар
западњак
.
Тамни
облак
надвио
се
над
околишем
.
Смрче
се
;
све
жешће
сијева
,
све
ближе
грми
.
Вихор
се
спустио
,
настаде
оштар
звиждук
и
треска
изљуљаних
стабала
,
а
кроз
све
то
чује
се
звук
великог
звона
што
бречи
на
неверу
...
Чељад
журно
јури
кући
,
гонећи
пред
собом
предљиве
мазге
.
Из
даљега
негдје
дозивљу
се
људи
...
Иво
пожури
до
кућице
гдје
је
знао
да
се
тежаци
заклањају
од
ружна
времена
.
Погнувши
се
,
уљезе
унутра
.
Кад
се
смјестио
,
између
друге
чељади
угледа
Јуру
и
сестру
му
Марију
.
Нико
не
проговори
ни
ријечи
.
Сви
очекиваху
напето
што
ће
надоћи
...
Наједном
почеше
косо
падати
крупне
капље
.
С
капљицама
осу
и
суградица
.
„
Сачувај
,
боже
!
“
завапи
један
старац
и
зачу
се
његов
дрхтави
глас
:
„
Света
Маријо
!
Моли
за
нас
!
“
Све
што
се
стрпало
под
тај
кровић
одазва
се
уплашено
.
Марија
наврије
к
излазу
,
па
,
покупивши
нешто
суградице
,
метну
је
у
њедра
и
поврати
се
на
своје
мјесто
.
„
Света
Маријо
,
моли
за
нас
!
“
чули
се
гласови
све
то
скрушеније
.
Уто
сијевну
вијугасто
и
затутњи
дубоко
.
Из
даљега
захујила
мукло
чудна
ломњава
и
јак
шум
.
Шум
је
прилазио
нагло
и
све
ближе
,
док
не
осу
густ
град
.
Чељад
замрије
,
старац
престаде
да
моли
.
У
кућици
све
задржало
дах
,
а
вани
бије
лед
,
комади
долијећу
до
самих
њихових
ногу
.
Зло
потраја
неколико
часова
,
па
постепенце
попушташе
,
док
не
престаде
.
Између
чељади
изнебуха
неко
од
женских
тек
чујно
зајеца
,
па
јаче
и
јаче
,
док
освоји
плач
...
Чељад
изиђе
напоље
.
Захладило
је
.
Лед
се
на
мјестима
наслагао
и
бијели
се
.
Низбрдицом
отиче
вода
и
носи
ситнеж
и
испресјецано
лишће
.
Људи
згледавају
се
тугаљиво
и
почеше
се
разилазити
.
—
Све
је
затрло
!
—
рече
онај
стари
што
мољаше
.
—
Није
још
све
!
Ну
ако
буде
потриба
,
навратиће—
одговори
неко
тако
цинички
да
се
Иво
трзнуо
и
погледао
му
у
мрко
лице
.
Јуре
и
Марија
не
проговорише
ни
ријечи
,
него
се
инстинктивно
упутише
једно
за
другим
прама
своме
винограду
.
Иво
пристаде
за
њима
.
Сваким
кораком
срце
им
се
цијепало
на
догледу
поломљених
грана
,
растрганих
хвоја
и
испресјецана
лишћа
.
По
пољу
наоко
пустош
,
а
по
земљи
блато
и
вода
.
Сврнуше
путељком
у
доце
