паје
опет
,
као
Турчин
,
ћутао
.
После
се
опет
окрете
Јаблану
,
и
оде
га
учити
,
како
ће
се
у
путу
владати
.
„
Пази
добро
с
ким
ћеш
путем
друговати
.
Ко
ти
се
на
зор
за
друга
натури
,
или
га
обиђи
,
или
га
пусти
нек
он
измакне
.
Боље
ти
је
ићи
сам
,
но
с
рђавим
другом
...
.
Шта
ћеш
,
да
ћеш
,
пази
коња
свога
.
Од
добра
коња
,
нема
бољег
друга
.
Немој
легати
,
док
њега
не
намириш
.
Уморна
га
не
пој
,
а
гладна
не
јаши
.
Боља
му
је
шака
чисте
зоби
но
пуна
зобница
нечисте
.
За
то
је
сам
прорешетај
.
Не
дај
да
га
други
седла
и
узду
му
меће
;
а
ти
пази
,
кад
седло
мећеш
,
да
се
крај
од
ћебета
не
подвије
,
да
се
какав
чичак
,
ја
што
друго
,
оздо
није
прилепило
.
То
може
осакатити
коња
,
па
,
после
,
нити
с
њим
можеш
стићи
,
ни
утећи
...
.
Кад
у
механи
плаћаш
трошак
,
немој
пред
светом
дрешити
кесу
и
истресати
паре
.
Има
неваљалих
људи
,
који
само
на
то
мотре
,
па
ће
за
неколико
гроша
ићи
за
тобом
преко
бела
света
...
.
А
сад
пођи
са
срећом
!
Кажи
Вељи
нек
дође
кући
.
Чим
се
ово
стиша
и
чколе
прораде
—
отићи
ће
—
ласно
...
.
Стани
де
!
Ово
су
мутна
времена
.
Сваки
се
час
може
што
догодити
.
Немојте
први
трчати
да
видите
шта
је
.
Боље
је
да
вама
причају
други
како
је
то
било
,
но
ви
другом
!
...
‘
—
Ето
,
да
је
бату
послушао
,
не
би
им
се
могло
оно
догодити
у
полицији
,
што
си
ми
испричао
,
рече
газда
Степан
.
—
Ево
,
ово
је
мој
брат
,
чича
Дако
,
рече
моја
сестра
једном
живахном
старцу
,
с
белим
перчином
,
скоро
до
преко
појаса
,
свежим
цртама
на
лицу
и
благим
,
мудрим
погледом
.
Његов
збрчкани
подваљак
и
оне
боре
на
врату
—
казивале
су
,
да
је
старац
дубоко
закорачио
у
године
.
У
десној
је
руци
држао
дренов
штап
—
жут
и
сјајкаст
,
као
да
је
од
воска
саливен
.
Ја
ни
сам
не
знадох
кад
скидох
капу
и
приђох
му
руци
—
као
каквом
старом
свештенику
.
—
Жив
и
здрав
био
,
синко
!
повика
он
и
мало
се
успрси
,
па
ме
поче
да
мери
...
Јес
,
Бога
ми
...
Добро
нам
дошао
!
окрете
он
нешто
мало
збуњен
,
па
онда
приђе
и
пољуби
ме
у
чело
,
а
ја
њега
опет
у
руку
.
Вељина
мајка
стала
па
гледа
.
Пуне
јој
очи
суза
,
а
преко
лица
јој
се
просула
нека
,
с
тугом
и
радошћу
помешана
,
доброта
душе
...
.
Око
нас
се
искупила
и
сва
остала
кућна
чељад
,
и
сви
упрли
очи
у
ме
,
па
ме
њима
грле
и
милују
.
—
Е
,
људи
,
осечена
глава
!
рече
један
сељак
,
што
је
с
чича
Даком
од
суднице
дошао
.
—
Ама
све
баш
,
прихвати
други
.
И
очи
,
и
коса
...
.
Па
оно
чело
.
Исти
,
баш
!
...
Онај
кића
стао
уза
ме
,
узео
ме
за
руку
,
па
с
неким
поносом
час
погледа
по
народу
,
а
час
дигне
оне
своје
паметне
очи
,
па
ме
погледа
и
осмешкује
се
.
Као
да
ми
је
хтео
рећи
:
„
ето
,
ја
те
волим
—
као
свога
бату
.
“
Ја
га
десном
руком
пригрлих
и
притискох
уза
се
.
Он
се
није
бранио
,
већ
се
и
сам
уза
ме
приљуби
.
То
су
опазиле
Рокса
и
оно
плавоко
девојче
.
Оне
погледаше
једна
у
другу
,
па
опет
у
нас
.
Наши
се
погледи
сусретоше
.
Лако
руменило
прну
обема
преко
њихових
девојачких
образа
,
и
,
као
на
какву
команду
,
обе
оборише
очи
и
погледаше
преда
се
.
—
Де
,
децо
,
шта
сте
стали
ту
,
на
нас
гледате
?
!
Де
да
се
мало
прихватимо
?
повика
чича
Дако
.
И
онда
се
од
једном
окрете
коњушници
.
Гавро
пандур
држаше
кулаша
,
а
г
.
Јова
писар
нешто
разгледа
око
узде
,
па
око
теркија
,
па
око
колана
.
Путаљчић
стао
,
па
гледа
—
као
млађи
.
И
њему
затурена
о
ункаш
узда
.
Видело
се
да
су
накани
да
пођу
.
—
Е
,
г
.
Јово
!
повика
чича
Дако
званичним
,
али
благим
домаћинским
гласом
...
.
Шта
је
то
?
...
Бога
ми
,
ти
то
не’ш
учинити
!
...
Иди
де
,
дијете
,
води
оне
коње
у
ар
:
скини
им
узде
и
теркије
:
попусти
колане
,
па
им
подај
сена
!
...
—
Нема
од
тога
ништа
,
чича
Дако
.
Куд
су
себе
Тадића
куће
,
па
Ранисављевића
,
па
Ерковића
!
Са
свима
имам
званичног
посла
.
—
Послаћемо
човека
одавде
—
па
нека
им
јавне
да
се
код
суднице
нађу
:
а
ти
седи
да
се
мало
прихватимо
.
Зар
си
ми
довео
овако
миле
госте
,
па
да
их
саме
оставиш
?
!
.
.
—
Како
саме
?
Бог
с
тобом
,
чича
Дако
!
Ја
их
остављам
у
добру
и
честиту
дому
Смиљанића
...
.
Остављам
добре
госте
код
добра
домаћина
.
И
све
г
.
Јова
није
још
ни
изговорио
,
а
газда
Степан
дочепа
за
узду
кулаша
,
па
га
одведе
у
ар
,
и
мало
за
тим
онај
момчић
,
што
нам
је
вратнице
отворио
,
однесе
и
теркију
.
Путаљчић
оде
сам
за
кулашом
.
Гавро
пандур
само
се
смешио
.
Као
да
је
хтео
рећи
:
„
знао
сам
ја
,
да
се
из
овог
дома
лако
не
одлази
.
“
И
г
.
Јова
није
већ
имао
куд
.
—
Вала
,
чича
Дако
—
у
Љубовиђи
ти
кметујеш
,
а
не
ја
.
Кад
те
двадесет
година
слуша
твоје
село
,
онда
и
ја
немам
куд
.
Овај
је
сав
народ
видео
да
сам
хтео
поћи
,
а
да
ми
ти
не
даде
.
У
твојој
кући
ја
,
ваља
да
,
нећу
заповедати
,
рече
г
.
Јова
,
као
шалећи
се
,
а
баш
се
видело
,
да
би
му
жао
било
,
да
овако
лепо
друштво
остави
.
И
онда
се
окрете
Гаври
пандуру
:
—
Гавро
...
.
Гавра
га
гледа
право
у
очи
—
као
солдат
.
—
Јаши
твога
путаљчића
,
па
откасај
до
Торника
—
иди
право
кметовој
кући
!
Нека
је
с
људима
код
суднице
—
око
заранака
.
Ето
и
мене
тамо
.
—
Не
тако
,
г
.
Јово
.
Него
наш
Живанчић
нека
узјаше
нашег
зеленка
.
Одморан
је
.
Не
треба
му
ни
пун
сахат
,
па
да
и
оде
и
врати
се
.
Нека
каже
Обраду
твоју
поруку
.
И
он
ће
наредити
шта
треба
,
па
,
после
,
нека
и
он
дође
овде
нама
.
После
ћете
заједно
.
Тако
бих
ја
урадио
,
а
ти—
како
ти
је
драго
.
Гавро
нека
остане
код
коња
.
Све
мењај
,
али
коњма
добре
сеизе
немој
.
—
Па
,
нека
тако
буде
,
чича
Дако
.
Твоје
су
беседе
вазда
биле
мудре
.
Ти
данас
заповедај
,
а
ја
ћу
слушати
!
рече
г
.
Јова
писар
и
махну
на
Гавру
да
иде
коњма
.
—
Хајде
,
да
се
мало
леба
једе
!
...
Шта
је
Бог
дао
и
миловао
!
...
Де
,
седајте
!
Ти
,
госпођо
,
седи
ту
горе
,
рећи
ће
чича
Дако
,
гласом
добра
и
гостољубна
домаћина
.
—
Ја
нећу
,
Бога
ми
.
Нека
горе
седне
ко
од
мушких
глава
,
рече
госпођа
капетаница
.
Ја
ћу
сести
доле
са
другим
својим
другама
.
—
Госпођо
,
у
мојој
кући
ја
заповедам
;
а
ја
сам
вазда
седео
у
вашој
кући
тамо
,
где
сте
ми
ви
место
одредили
,
рече
чича
Дако
,
као
шалећи
се
.
И
госпођа
сави
своје
скуте
,
па
оде
и
седе
у
горње
чело
.
—
Госпођо
Јелице
—
се’те
ви
до
госпође
капетанице
.
С
друге
стране
нека
седне
Рокса
с
Малишом
;
а
ти
,
посинче
,
седи
овде
до
своје
сестре
.
Г
.
Јово
—
ти
седи
овде
до
овог
нашег
Београђанина
,
а
—
ми
остали
сешћемо
овако
редом
—
једно
до
другога
.
Госпођица
Рокса
стаде
се
устезати
.
Она
ће
,
рече
,
после
са
Иконијом
.
—
Седи
ту
,
ћери
моја
,
до
своје
мајке
.
С
Иконијом
се
пази
к’о
с
рођеном
сестром
.
То
ће
бити
и
наша
дика
:
али
,
опет
,
нека
си
увек
уз
колено
својој
мајци
.
Девојци
је
најбоља
другарица
—
своја
мајка
,
рече
чича
Дако
смешећи
се
.
И
,
госпођица
Рокса
,
на
ове
благе
и
мудре
речи
,
овога
доброг
и
паметног
чиче
,
сави
своје
скуте
па
седе
до
своје
мајке
,
а
свога
брата
посади
до
себе
.
Малиша
,
истина
,
седе
,
али
некако
чудно
намести
уста
,
а
груди
му
се
почеше
уздизати
и
спуштати
.
Као
даје
на
силу
хтео
да
заустави
јецање
,
које
гаје
,
због
нечега
,
почело
давити
.
Сестра
га
погледа
.
Разумела
га
је
.
Она
устаде
.
Помери
га
до
мајке
,
па
она
седе
на
његово
место
.
Мали
се
разведри
.
Он
погледа
по
свима
нама
,
и
преко
лица
му
се
просу
нека
детиња
радост
.
Ја
и
г-ђица
Рокса
дођосмо
једно
спрам
другога
.
Ово
нико
није
угађао
...
.
Моје
срце
поче
да
лупа
.
Она
је
гледала
преда
се
.
Преко
лица
јој
се
беше
просула
нека
збуњеност
,
помешана
с
чистом
,
ни
чим
непомућеном
девојачком
стидљивошћу
...
.
Још
кад
сам
мали
био
,
моја
ми
је
добра
мајка
причала
о
доброти
анђела
божјих
.
И
моја
млада
детиња
уобразиља
малала
је
те
небеске
анђеле
.
Као
да
их
сад
гледам
.
Једни
су
држали
пламене
скуте
Бога
Саваота
,
а
други
су
с
неба
слетали
доле
на
земљу
,
те
казивали
људма
вољу
божју
.
Један
од
тих
анђела
сео
је
спроћу
мене
.
То
је
била
Рокса
капетанова
;
а
други
,
оно
плавоко
девојче
,
у
белој
,
као
снег
,
кошуљи
и
лепом
од
зелене
свиле
срмали
јелечету
,
што
је
једва
покривало
половину
крмезли
тканица
,
преко
којих
одсјајиваху
срмали
павте
,
поткићене
зеленим
и
плавим
камењем
.
Иконија
је
служила
госпођу
капетаницу
и
моју
сестру
Јелицу
;
а
,
мало
мало
,
па
би
својом
руком
помиловала
по
образу
малог
Малишу
,
и
по
нешто
шанула
својој
другарици
.
Једном
јој
рече
:
—
Де
,
узми
,
што
се
стидиш
,
лудо
једна
!
“
и
онда
погледа
у
ме
.
Као
да
ми
је
хтела
рећи
:
„
ово
је
све
због
тебе
.
“
Али
сам
опазио
,
да
и
преко
њених
образа
прну
лака
румен
неког
девојачког
стида
.
И
она
се
брзо
окрете
—
отрча
-
журно
у
кућу
,
да
,
као
бајаги
,
нешто
донесе
;
а
није
.
Ни
она
не
зна
за
што
је
побегла
,
ако
не
за
то
—
да
чујемо
како
јој
лепо
звецкају
њени
,
као
млеко
бели
,
ђердани
.
—
Узми
,
јеј
,
сине
мој
;
не
стиди
се
!
Далеко
је
клети
Београд
!
Узми
,
јеј
!
.
.
Ти
си
овде
к’о
код
своје
мајке
,
—
мало
мало
па
би
ми
пришла
Вељина
мајка
,
да
ме
нуди
.
А
после
би
ме
миловала
,
и
по
коси
шашољила
:
Моје
коврџе
златне
...
.
Моја
косо
свилена
!
...
И
ти
,
рано
моја
,
познајеш
Вељу
мога
?
—
упитала
би
ме
.
—
Познајем
,
мајко
.
—
Благо
својој
мајци
!
...
А
виђаш
ли
га
често
?
—
Виђам
.
—
Радости
моја
!
...
И
кад
си
пошао
’
вамо
својој
сестри
у
госте
?
...
—
Видео
сам
га
...
.
—
Дико
материна
!
...
Благо
мајци
својој
!
...
Узми
,
јеј
,
рано
моја
!
...
Немој
се
ништа
стидети
!
...
И
мој
је
Веља
,
велиш
,
здрав
и
жив
?
...
Видео
си
га
,
велиш
,
баш
кад
си
пошао
?
—
—
И
њега
и
Јаблана
!
—
И
нашег
Јаблана
?
!
А
зар
ти
познајеш
и
нашег
Јаблана
?
—
Кад
сам
,
’
вамо
пошао
видео
сам
га
и
познао
.
—
Радости
моја
!
...
То
су
за
мајку
радосни
гласи
...
.
А
ја
сам
се
,
несрећна
мајка
,
—
бринула
;
и
нико
ми
не
умеде
тако
да
каже
.
Тебе
је
сам
Вог
послао
,
да
мајци
донесеш
веселе
гласе
—
тебе
ми
Бог
развеселио
,
сине
мој
!
...
Ја
погледах
у
госпођицу
Роксу
.
Њене
очи
беху
пуне
суза
...
.
Ја
те
сузе
никад
заборавити
нећу
.
Ја
и
сад
не
знам
,
како
то
би
.
Устаде
и
она
,
устадох
и
ја
.
Они
други
осташе
седећи
.
Да
ли
опазише
моју
забуну
?
Не
знам
.
Зовнем
Совру
.
Он
дође
.
—
Прежи
!
...
Да
се
иде
.
Одоцнисмо
.
—
Све
је
готово
...
.
И
јес
доцкан
.
Једва
до
Царине
.
—
А
што
,
болан
,
не
почекате
док
и
бата
дође
?
Ми
га
сваки
час
погледамо
,
проговори
нам
један
сребрн
глас
.
То
је
био
глас
Иконијин
,
глас
оне
лепе
плавооке
.
Она
се
беше
левим
лактом
наслонила
на
десно
раме
Роксино
.
Обе
су
ме
гледале
својим
ватреним
очима
,
као
да
су
ме
хтеле
укорети
,
што
кварим
ово
лепо
друштво
.
—
Хоћу
да
идем
,
драге
сестре
моје
...
.
Вашег
ћу
брата
јамачно
где
у
путу
срести
.
Казаћу
му
да
похита
—
јер
га
овде
сви
чекају
раширених
руку
.
—
Да
се
ниси
на
кога
наљутио
?
упита
ме
опет
Иконија
и
погледа
испод
очију
своју
другарицу
.
Рокса
је
окретала
златну
гривну
око
своје
леве
руке
.
—
Боже
,
зар
се
когод
може
наљутити
у
оваком
дому
,
међу
добрим
душама
као
што
сте
ви
?
Иконија
погледа
у
Роксу
,
а
Рокса
у
Иконију
.
—
Па
кад
се
ни
на
ког
ниси
наљутио
,
што
онда
идеш
?
...
Даље
од
Царине
и
онако
не
можете
;
а
тамо
ћете
стићи
да
одавде
пођете
и
после
ићиндије
,
рећи
ће
госпођица
Рокса
,
и
непрестано
још
окреташе
своју
златну
гривну
.
—
Ево
чике
...
.
Ајдемо
!
...
Немој
,
болан
,
ићи
!
Остани
бар
још
један
черек
!
рече
ми
Иконија
,
па
се
с
Роксом
окрете
и
одоше
горе
шљивару
.
У
том
и
Совра
истера
кола
.
—
Аха
,
синовче
!
...
Шта
је
то
?
!
...
Не
иде
то
тако
.
Сад
ћете
!
Даље
од
Царине
и
’
нако
не
можете
;
а
у
Царину
ћете
стићи
—
хај
,
до
пођете
кад
сунце
на
копље
сиђе
,
рече
чича
Дако
и
погледа
у
сунце
...
.
Е
,
синак
,
нема
од
тога
ништа
!
Наша
је
брига
кад
ћеш
ти
поћи
...
.
А
ти
Совро
—
хајд
’
!
Кола
под
шупу
,
а
коње
у
ар
!
повика
чича
Дако
.
—
Шта
,
зар
да
идеш
,
рано
моја
?
Нећеш
,
живота
ми
!
Сад
ће
и
мој
Веља
доћи
.
Хоћу
да
вас
обадва
видим
овде
...
.
А
,
Бог
с
тобом
био
,
дијете
,
ти
си
овде
—
к’о
у
својој
кући
.
Ја
чак
мислим
да
останеш
за
који
дан
...
.
А
што
к’о
не
би
?
Куд
итате
у
тај
ваш
црни
Београд
?
—
Ватра
га
не
спалила
!
...
Он
ми
је
доста
суза
на
очи
натерао
.
—
Шта
,
драгане
мој
,
зар
мислиш
да
идеш
,
је
ли
?
...
Хоћеш
сад
!
Овде
не
заповедам
ни
ја
ни
ти
,
но
чича
Дако
Смиљанић
!
...
Совро
!
...
На
лево
кругом
!
повика
г
.
Јова
писар
и
корбачем
ошину
по
чизмама
.
У
тај
мах
врисну
коњ
у
ару
.
Мора
да
је
путаљчић
,
кулаш
гаје
опет
грицнуо
озго
по
врату
.
И
Совра
окрете
кола
.
Смешио
се
.
Ђаво
човек
!
Као
да
је
знао
,
да
ми
то
неће
бити
криво
.
У
тај
мах
вратише
се
озго
Иконија
и
госпођица
Рокса
.
Погледаше
за
Совром
,
па
се
онда
упутише
право
мени
.
Смеше
се
.
Осетио
сам
,
да
ме
је
нешто
стид
.
Оне
прођоше
мимо
ме
.
.
—
Хајдемо
да
чика
Даку
пољубимо
у
руку
,
рече
Иконија
и
ђаволасто
се
осмехну
на
ме
.
Није
прошло
ни
четврт
и
оздо
се
помолише
два
коњаника
.
Познадох
Јаблана
.
Познадох
и
Вељу
.
Још
је
носио
обешену
руку
.
Цела
кућа
врисну
од
радости
.
Потрчасмо
им
сви
у
сретање
.
Само
чича
Дако
оста
пред
кућом
.
Он
хоће
свога
сина
ту
да
дочека
...
.
Он
се
не
да
преломити
—
ни
у
жалости
,
ни
у
радости
.
Ових
типова
нестаје
у
нас
.
Ја
се
,
од
то
доба
,
још
ни
с
једним
сусрео
нисам
.
—
Ми
смо
се
,
господине
,
видели
у
полицији
?
...
.
рече
ми
Вељо
и
пружи
ми
руку
.
Видесте
ли
шта
оно
хтеде
бити
и
од
мене
и
од
мога
Јаблана
?
В
Ја
опет
остадох
на
стану
код
мог
газда
Мила
.
Ово
је
трећа
година
.
А
и
што
бих
мењао
.
Газдарица
Јела
пазила
ме
—
као
да
ме
је
родила
.
Газда
Миле
тако
исто
.
Ретко
које
јутро
да
не
би
ошкринуо
врата
,
да
виде
да
ли
сам
устао
.
А
ја
сам
обично
ранио
.
Оно
што
се
јутром
научи
—
не
заборавља
се
лако
.
Он
би
ми
рекао
:
„
а
,
гле
,
Бога
ми
си
поранио
!
Тако
,
синак
,
тако
.
Читај
,
пиши
,
учи
—
док
си
млад
.
Што
сад
уграбиш
—
то
ти
је
...
.
Хеј
младости
пуста
,
ја
брзо
ли
прођеш
!
“
Оне
године
школе
су
доцкан
отпочеле
.
У
призренској
се
легији
говорило
,
да
се
ни
отварати
неће
.
Сваки
се
час
очекивала
објава
рата
Турској
.
Неки
су
се
почели
и
љутити
,
што
се
ова
ствар
,
на
очиглед
,
развлачи
.
А
све
је
спремно
.
Народ
је
одушевљен
.
Због
тога
се
,
кажу
,
и
војска
побунила
.
Тражила
је
—
или
да
је
пусте
да
удари
на
град
,
или
да
се
кући
враћа
.
Неће
она
да
је
од
јутра
до
мрака
пљују
муве
...
.
Неки
би
тек
рекли
:
„
Кад
ће
нам
доћи
повољнији
узрок
за
објаву
рата
?
...
Да
смо
Ашир-паши
платили
,
не
би
нам
бољу
услугу
учинио
.
И
сад
се
још
оклева
!
“
А
други
би
додали
:
„
Море
,
док
оне
плашљивице
окружују
кнеза
,
од
овог
посла
неће
бити
ништа
—
видећете
!
Ово
је
до
сад
требало
као
ножем
пресећи
.
И
пусте
ли
,
да
ову
ствар
дочепа
лукава
дипломација
,
онда
ће
све
бити
—
смућкај
па
проли
.
Залуду
ће
нам
бити
сва
мука
и
наше
лежање
,
“
„
Хеј
,
људи
,
од
нас
никад
ништа
!
Ја
опет
мислим
,
да
смо
издати
.
Проклето
злато
—
кадро
је
све
да
учини
!
“
говорили
су
други
.
„
Бога
ми
,
и
ја
нешто
од
тога
зебем
.
Ово
ми
је
развлачење
са
свим
сумњиво
.
Народ
сав
стоји
—
као
запета
пушка
.
Ала
,
да
га
нешто
пусте
на
град
—
не
би
се
знало
ни
где
му
је
место
:
са
црном
би
га
земљом
сравнио
...
.
Не
,
не
,
ово
нису
чиста
посла
!
Ту
је
неки
ђаво
заб’о
свој
прст
.
“
прихвати
један
мој
друг
,
што
се
био
уписао
у
призренску
легију
.
„
Ама
,
нека
ме
само
пусте
,
ја
ћу
с
мојим
друговима
први
узлетети
на
градске
бедемове
и
ту
забости
српску
тробојку
!
“
рекао
је
Раде
Шуманац
,
друг
Вељин
.
Пред
саму
јесен
пуче
глас
,
да
је
изашла
наредба
да
школе
отпочну
.
Нашу
је
ствар
,
рекоше
,
узела
у
своје
руке
европска
дипломација
.
Ми
се
сви
живи
охладисмо
.
„
Ето
,
докле
нас
доведе
наше
оклевање
“
,
рече
онај
мој
друг
из
призренске
легије
...
.
„
Ако
Турци
и
даље
не
остану
у
Србији
,
ви
ово
обрите
“
,
рече
он
и
ухвати
се
за
десни
брк
.
Беше
то
једне
лепе
јесење
вечери
.
Сунце
је
на
заходу
.
Преко
њега
превучене
две
дугачке
облачне
пламене
пруге
.
Као
да
су
га
демони
вукли
у
своје
подземно
мрачно
царство
.
Оно
се
отимало
.
Водила
се
очајна
борба
.
Борба
мрака
с
даном
;
борба
живота
са
смрћу
;
борба
овога
с
оним
светом
.
Небо
се
у
крв
претворило
.
И
том
се
крвљу
и
земља
облила
;
а
тихо
огледало
Саве
и
Дунава
пламтело
је
неком
чаробном
ватром
.
Свеж
поветарац
пирушио
је
оздо
из
непроходних
равница
негдашње
Паноније
;
а
већ
жутнуло
тополово
лисје
беше
почело
да
шумори
некакве
заносне
вечерње
бајке
.
У
том
се
врата
отворише
.
На
врата
уђоше
два
човека
...
.
Могу
ли
својим
очима
веровати
?
То
беше
главом
чича
Дако
Смиљанић
и
његов
син
Веља
.
Веља
ми
полете
у
наручје
.
Грлили
смо
се
и
љубили
,
као
два
једина
брата
,
што
су
их
дуге
године
и
незнани
светови
растављали
.
Он
ме
после
узе
за
руке
.
Стеже
их
,
па
ми
се
добро
загледа
у
очи
.
—
Па
,
брате
,
јеси
ли
ми
здрав
?
...
Знаш
ли
,
болан
,
да
сам
једва
чекао
да
те
видим
!
...
Јеси
ли
нас
поглед’о
?
!
—
Здрав
сам
,
драги
Вељо
;
а
ви
?
...
Још
питаш
,
јесам
ли
вас
поглед’о
?
!
Преварили
сте
ме
.
Јуче
сам
вас
вас
дан
чекао
код
Чукарице
.
Газда
Миле
ми
јутрос
рече
,
да
је
од
неког
чуо
,
да
ћете
тек
овде
бити
у
идући
петак
.
—
Хвала
ти
;
а
где
је
газда
Миле
?
Ето
,
отац
је
дошао
,
да
му
за
оно
благодари
.
Хтеде
и
мајка
поћи
.
Хтела
је
да
види
како
ти
овде
живиш
.
Море
,
болан
,
ти
си
ми
у
кући
много
места
отео
!
Нема
дана
,
када
се
о
теби
не
поведе
реч
.
Кића
увек
дода
,
да
те
је
он
први
видео
и
с
тобом
се
разговарао
...
.
И
он
те
је
поздравио
,
и
сви
су
те
поздравили
—
и
чича
Степан
,
и
наја
,
и
стрина
Илинка
и
Јаблан
...
.
Стани
...
.
Тебе
је
још
неко
поздравио
...
.
Де
,
чик
,
погоди
!
“
Осетио
сам
како
ми
пламен
пође
низ
образе
.
Чича
Дако
стао
па
нас
гледа
.
Пуне
му
очи
суза
,
а
као
смеши
се
.
Ја
приђох
—
да
га
пољубим
у
руку
.
Он
трже
руку
.
Загрли
ме
и
у
чело
пољуби
.
—
Нека
сте
живи
,
децо
моја
!
...
Тако
.
Пазите
се
.
Ви
сте
овде
у
туђини
.
Туђина
је
тешка
,
кад
се
нема
свога
,
рече
он
,
а
глас
му
је
дрктао
,
као
да
ће
се
сад
заценути
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ето
и
газда
Мила
.
Од
некуд
чуо
,
па
дојурио
.
С
чича
Даком
се
у
образ
пољуби
.
—
Добро
ми
дошли
!
Тако
вас
хоћу
!
А
није
,
к’о
до
сад
.
Дођете
и
одете
,
а
моје
куће
и
не
видите
,
а
колико
сам
ја
соли
и
хлеба
у
вашем
дому
појео
!
...
Добро
ми
дошли
!
...
Шта
ради
газда
Степан
,
снаха
Јока
и
снаха
Илинка
?
...
Јесу
ли
вам
сви
остали
на
дому
здрави
?
питао
је
даље
газда
Миле
.
—
Здрави
смо
сви
.
Богу
великом
хвала
!
А
твоји
како
су
?
упита
чича
Дако
.
—
Сви
смо
здрави
и
весели
,
весели
,
што
у
своме
дому
видимо
своје
добре
знанце
и
пријатеље
...
.
Хајдемо
горе
!
А
,
што
ће
мојој
Јели
бити
мило
!
Причао
сам
ја
њој
—
како
сам
се
у
вашој
кући
проводио
.
И
они
изиђоше
.
Ја
и
Вељо
остасмо
сами
.
На
пољу
се
чу
и
глас
газдарице
Јеле
.
—
—
Јесу
ли
моји
здрави
?
...
Знам
—
одлазио
си
на
Љубовију
?
упитах
Вељу
.
Преко
његова
лица
сину
нека
врста
румени
.
Он
ме
погледа
.
Као
да
ме
је
нешто
хтео
упитати
;
али
му
реч
застаде
.
После
ће
тек
рећи
:
—
Здрави
су
.
На
дан
пред
наш
полазак
отишао
сам
с
чичом
—
да
им
кажем
збогом
.
Сви
су
те
поздравили
.
То
су
добри
људи
.
Сви
су
нас
допратили
до
наше
куће
...
.
Само
капетан
и
твој
зет
остадоше
.
Они
никад
не
одмичу
.
Времена
им
ова
не
даду
одморка
—
ни
дању
ни
ноћу
...
.
Веља
хтеде
још
нешто
рећи
.
Погледа
ме
право
у
очи
,
као
да
је
у
мојим
очима
,
на
лицу
моме
,
хтео
нешто
прочитати
.
Јес
,
то
се
познало
по
нечему
,
што
је
било
у
његову
погледу
;
по
нечему
,
што
је
било
у
изразу
црта
на
лицу
његову
.
—
Поздравила
те
и
госпођа
капетаница
и
...
.
И
он
опет
застаде
.
—
И
г
.
Јова
писар
?
...
—
И
он
те
је
поздравио
.
Причао
ми
је
,
како
си
јахао
на
његову
кулашу
,
и
како
си
се
добро
на
њему
држао
...
.
„
Море
,
онај
јаше
!
“
повикао
је
писар
Јова
.
Кад
смо
пошли
,
сви
викнуше
—
и
твоја
госпођа
сестра
,
и
госпођа
капетаница
—
да
г
.
Јова
узјаше
мога
зеленка
,
а
ја
његова
кулаша
!
Тако
смо
и
урадили
.
Капетанова
су
кола
ишла
напред
.
Ми
за
њима
—
исто
онако
,
како
сте
оно
и
ви
нашој
кући
дошли
.
Причали
су
ми
—
све
...
.
И
Вељо
се
замисли
,
па
ће
од
једном
окренути
:
—
Ама
,
је
ли
могуће
,
да
ми
један
на
другог
тако
личимо
?
Они
сви
,
ама
баш
сви
—
и
чика
,
и
наја
и
стрина
,
па
и
наш
Кића
и
капетан
и
гђа
капетаница
и
...
.
и
сви
,
што
су
те
видели
и
познали
,
кажу
,
да
смо
—
као
расечена
јабука
!
...
И
онда
одемо
на
огледало
.
Огледали
смо
се
:
погледали
се
,
па
се
опет
огледали
.
Чудо
божје
!
Ми
смо
један
на
другог
необично
личили
—
и
растом
и
косом
,
и
очима
и
погледом
и
—
готово
сваком
цртом
на
лицу
;
али
откуд
и
једном
и
другом
ове
белеге
на
челу
?
...
Замислимо
се
.
Ја
сам
мислио
о
госпођици
Рокси
;
мислио
сам
и
о
оном
плавооком
девојчету
.
Веља
ми
не
каза
—
да
ли
су
ме
оне
поздравиле
.
Он
о
томе
ћути
;
а
мало
,
мало
,
па
ме
погледа
и
—
заусти
да
ми
нешто
каже
,
па
—
застане
...
.
И
сад
ћути
.
Замислио
се
.
О
чему
ли
он
сад
мисли
?
О
њој
.
То
знам
.
И
—
погодио
сам
.
Ово
ћутање
прекиде
један
жив
разговор
,
који
се
чу
на
улици
.
—
Та
шта
ти
мени
кажеш
!
Не
познајем
ја
Вељу
!
Ето
,
овде
је
свратио
—
овога
часа
.
Иде
с
једним
чичом
...
.
—
Има
ли
везану
руку
?
...
упита
неко
.
—
Опет
он
!
Ама
да
га
видим
у
хиљади
—
познао
бих
га
.
Нема
везану
руку
;
али
опет
.
Овде
сам
најтањи
,
ако
оно
не
буде
он
.
То
су
били
Вељини
другови
.
Ови
из
призренске
легије
.
—
—
—
—
—
—
—
У
две
три
речи
би
одлучено
,
да
Веља
остане
са
мном
у
стану
,
и
да
се
храни
,
као
и
ја
,
код
газда
Мила
.
Од
две
се
речи
погодише
.
Два
дуката
месечно
,
двеста
ока
пшенична
брашна
;
два
дебела
брава
за
посек
и
једну
сланину
.
Толико
обећа
чича
Дако
,
а
на
то
пристаде
и
газда
Миле
.
У
вече
смо
сви
заједно
вечерали
.
Газда
Миле
добио
од
некуд
и
тазе
рибе
—
једног
шарана
од
две
оке
.
Жут
к’о
лимун
;
а
и
у
сомчету
је
било
ока
,
ако
не
и
више
.
А
сви
смо
рибари
.
Чича
Дако
нарочито
.
Још
не
бесмо
ни
у
пола
вечере
,
а
ето
ти
и
Вељиних
другова
из
призренске
легије
.
Газда
Миле
их
позва
на
вечеру
.
—
А
,
ми
смо
смазали
два
ћевапа
.
У
сваком
је
било
по
аршин
,
рече
онај
што
је
мало
пре
доказивао
,
да
је
Вељу
познао
...
.
Него
дете
—
понудите
нас
чашом
вина
,
па
ћете
одмах
видети
,
да
ми
нисмо
они
,
који
се
дају
нудити
!
И
онда
сви
поседаше
.
Онога
збора
,
оне
веселости
,
онога
ћеретања
—
одавно
било
није
.
О
чему
се
ту
није
говорило
!
И
још
се
једна
тема
честито
није
отпочела
,
а
већ
се
прелазило
на
другу
.
Започело
се
о
риби
,
па
се
прешло
на
пливање
.
Газда
Миле
је
доказивао
,
да
није
истина
,
да
је
риба
нездрава
—
само
,
рече
,
кад
се
добро
зготови
и
кад
се
вином
прелије
.
И
онда
би
одмах
почео
да
точи
чаше
.
А
и
беше
му
некако
добро
црно
вино
—
да
га
у
марами
носиш
.
С
газда
Милом
се
слагао
и
Раде
,
Вељин
друг
:
а
Срета
Шеврљуга
још
је
непрестано
доказивао
,
да
рибу
не
треба
јести
у
оне
месеце
,
у
којима
нема
писмена
„
р
“
.
Он
је
то
,
рече
,
„
искусио
“
сам
на
себи
.
У
јулу
је
једном
појео
печена
језа
,
па
га
одмах
ухватила
грозница
,
и
држала
га
чак
до
међудневица
.
Један
од
Вељиних
другова
оде
доказивати
,
да
је
лудо
веровати
,
да
на
рибу
може
утицати
писмо
„
р
“
.
Он
у
то
не
верује
.
—
Е
,
немој
ти
ту
да
ми
се
правиш
високоучен
!
рећи
ће
му
Срета
,
који
је
много
полагао
на
писмо
„
р
“
.
Један
ће
рећи
,
да
рибу
не
ваља
јести
само
на
жешке
дане
.
На
то
ће
додати
-
Срета
Шеврљуга
,
да
је
ово
крај
августа
,
па
је
опет
топла
вода
.
Он
се
данас
с
неким
из
призренске
легије
купао
,
и
,
рече
,
да
је
два
пут
овога
лета
Саву
препливао
.
Данас
је
,
вели
,
силазио
чак
до
под
град
.
Вода
мала
—
што
никад
.
Око
града
би
могли
и
топови
проћи
,
а
то
ли
пешаци
и
коњаници
.
Он
мисли
,
да
на
град
ваља
оздо
с
воде
ударити
.
—
Море
,
људи
,
шта
ови
наши
чекају
?
Зар
не
видите
,
да
војска
пропаде
погледајући
.
кад
ће
јој
се
рећи
—
или
да
напада
,
или
да
се
својим
кућама
врати
.
Да
им
је
неко
платио
,
не
би
овако
радили
.
Камо
срећа
,
да
су
нас
одмах
пустили
.
Данас
не
би
ни
један
Турчин
био
у
Србији
...
.
А
овако
,
ја
не
знам
,
је
ли
истина
што
неки
причају
,
да
је
шест
шлепова
турске
војске
ноћу
протурено
које
у
смедеревски
,
које
у
шабачки
,
а
које
у
београдски
град
.
И
све
их
Швабо
пропушта
.
Дању
иду
средином
воде
,
а
кад
се
близу
града
нађу
,
они
к’о
наседну
:
а
кад
у
јутру
,
а
оно
ни
лађе
ни
шлепова
.
Неки
су
у
ово
веровали
,
а
неки
и
нису
;
али
су
сви
из
призренске
легије
осуђивали
,
што
већ
давно
и
давно
није
објављен
Турцима
рат
.
Ту
,
рече
,
није
требало
ни
часа
часити
.
Војску
је
ваљало
одмах
пребацити
у
Босну
.
Тамо
је
све
готово
:
а
овако
—
залуду
нам
сва
мука
!
...
—
Е
,
децо
моја
,
учиниће
чича
Дако
,
ја
не
знам
,
како
би
било
с
овим
вашим
Турцима
по
градовима
;
али
Босну
није
баш
тако
лако
освојити
.
Ви
то
,
децо
моја
,
не
знате
.
Бошњака
Турчина
мо’ш
оборити
,
метнути
му
нож
под
грло
,
па
ће
ти
и
опет
повикати
:
„
е
,
не’ш
влаше
;
не’ш
,
бели
!
“
И
приклаћеш
га
.
И
он
ће
издахнути
,
али
верујући
,
да
га
ђаурски
нож
не
може
заклати
.
Причао
ми
је
Јовета
,
хајдучки
арамбаша
,
—
има
томе
више
од
двадесет
година
—
да
је
са
својих
тридесет
друга
у
Мајевици
сачекао
Селим-бега
Кавадаревића
,
бесна
Турчина
,
који
је
много
јада
задавао
босанској
раји
.
Селим
је
јахао
на
своме
јагрзу
.
За
њим
је
ишло
шест
Турака
.
Хајдуци
опале
из
пушака
и
сву
шесторицу
оборе
с
коња
.
Сам
Селим
остане
.
Ни
једно
га
тане
ни
окрзло
није
.
Пред
њега
излети
сам
Јовета
—
к’о
и
сваки
горски
вук
.
Наслони
запет
џевердар
Турчину
на
груди
и
—
викне
му
:
„
Сјаши
,
Турчине
!
...
“
Турчин
се
окрене
.
Његови
другови
—
ни
ногом
мрднули
нису
.
А
тридесет
хајдучких
цеви
упрто
на
његове
груди
.
И
,
шта
мислите
,
шта
је
радио
'
?
упита
чича
Дако
,
а
преко
уста
му
прну
лагачак
осмех
,
који
је
хтео
рећи
:
још
сте
ви
млади
,
децо
моја
,
за
ове
ствари
.
Ми
сви
зинусмо
.
—
Шта
је
радио
’
?
Сишао
с
коња
и
предао
се
арамбаши
,
рече
онај
,
што
вели
,
да
је
овога
лета
два
пут
преплив’о
Саву
,
и
да
је
увидео
,
да
се
на
београдски
град
може
и
с
воде
јуришати
.
Чича
Даки
прну
лак
осмех
преко
усана
.
Он
настави
:
—
Селим-бег
баци
узде
своме
јагрзу
на
врат
,
па
обема
рукама
распуча
кадивли
јечерму
,
па
раздрљи
груди
,
погледа
с
правим
турским
поносом
преко
свих
оних
,
на
њ
наперених
,
тридесет
хајдучких
цеви
,
па
повика
:
„
У’дри
,
влаше
!
...
а’ја
,
бива
,
сјахат
нећу
!
...
“
—
Па
?
упита
један
од
Вељиних
другова
.
—
Иа
,
плануло
је
тридесет
пушака
,
те
се
од
Селимових
груди
начинило
решето
?
—
је
л
’
де
чича
Дако
?
упита
онај
,
што
жали
,
што
прво
није
Босна
узета
.
—
Не
.
То
није
дао
арамбаша
Јовета
.
Он
спусти
свој
џевердар
,
па
ману
на
своје
другове
,
те
и
они
спустише
своје
диљке
.
„
Хајд
’
,
Турчине
,
пролази
?
Нека
ти
је
прост
живот
!
Ти
си
га
данас
заслужио
“
,
рекао
му
је
...
.
Турчин
обори
главу
.
Као
да
га
то
постиде
.
Он
оде
.
Од
то
доба
није
се
чуло
да
је
кака
зулума
чинио
босанској
раји
.
Шта
више
,
многи
су
причали
,
да
ју
је
,
у
више
прилика
,
бранио
-—
од
каквих
махнитих
балија
и
потурица
.
ВИ
Ја
сам
с
Вељом
остао
у
стану
код
газда
Мила
,
све
до
оног
несрећног
дана
.
Рођена
се
браћа
нигда
онако
запазили
нису
,
као
што
се
ја
и
Веља
запазисмо
.
Заједно
смо
ишли
до
школе
,
а
заједно
од
школе
кући
.
Један
би
другога
пред
школом
сачекали
,
кад
би
се
десило
,
да
који
пре
из
школе
изађе
.
Цео
нас
је
свет
држао
,
да
смо
рођена
браћа
.
—
Мора
да
су
близанци
,
рече
гласно
једна
старица
својој
други
,
кад
у
шетњи
мимо
њих
прођосмо
.
—
Баш
се
види
да
су
браћа
,
рекла
је
једна
госпа
на
свадби
Миладина
Брњоша
,
који
је
нашег
газда
Мила
окумио
,
а
нас
наш
газда
повео
као
своје
прикумке
.
—
Ништа
лепше
но
видети
,
да
се
овако
лепо
браћа
пазе
,
приметила
је
баба
Стојка
,
кад
је
оно
навијала
платно
нашој
газдарици
Јели
.
—
Па
они
нису
браћа
,
одговорила
јој
снаша
Пеладија
,
наша
лепа
комшиница
.
Баба
Стојка
зину
.
Она
погледа
у
Пеладију
.
Не
верује
јој
.
А
Пела
је
и
била
ђаво
жена
.
Често
се
хтела
нашалити
с
баба
Стојком
.
—
Нису
,
очију
ми
!
стаде
се
клети
снаша
Пеладија
.
Баба
Стојка
јој
још
не
верује
.
Она
одмахну
главом
:
—
Враже
!
—
Јест
,
јест
,
баба
Стојка
.
Они
нису
ништа
једно
другом
—
колико
ти
Пеладији
и
Пеладија
теби
,
умешаће
се
у
разговор
наша
газдарица
Јела
.
Наш
Стева
је
из
Горобиља
,
озго
од
Ужица
,
а
Веља
је
из
Љубовиђе
,
тамо
негде
од
Подриња
.
Ово
нам
је
обојици
испричала
сама
Пеладија
.
кад
смо
једном
стали
пред
њену
капију
и
с
њом
се
разговарали
...
.
.
Опазио
сам
одавно
,
да
и
сам
Веља
о
овој
нашој
наличности
радо
говори
.
Једном
је
у
сред
ћутања
рекао
:
—
Не
може
бити
да
тамо
,
где
стоји
сличност
у
лицу
,
у
очима
,
у
коси
,
у
стасу
—
нема
и
сличности
душевне
...
.
А
,
зна
се
,
да
се
симпатије
јављају
узајамно
.
Антипатије
тако
исто
.
На
кога
ја
,
без
објашњива
узрока
,
омрзнем
,
нема
примера
,
да
ме
он
може
заволети
...
Ето
,
мој
отац
,
моја
мајка
,
мој
стриц
,
стрина
Илинка
,
мој
Јаблан
—
сви
моји
о
теби
говоре
с
неком
милоштом
и
топлином
—
ама
као
да
си
се
у
нашој
кући
родио
!
...
После
...
.
после
—
има
ту
пуно
других
примера
,
рече
он
нешто
мало
збуњено
.
—
—
—
—
—
Одемо
једном
у
Кошутњак
,
да
се
спремамо
за
испит
.
Тога
смо
дана
и
ја
и
он
били
нешто
суморни
.
Ћути
он
,
ћутим
ја
.
Ја
сам
мислио
,
где
да
проведем
ферије
?
...
На
моју
сестру
Јелицу
,
на
мога
зета
—
на
Љубовију
нисам
смео
ни
да
помишљам
.
Ах
,
Боже
,
а
тамо
би
век
вековао
!
Сетим
се
Совре
,
сетим
се
Прослопа
,
сетим
се
свега
...
.
Сетим
се
оног
убавог
путовања
...
.
Испред
мојих
очију
прозујаше
једне
лепе
кочије
.
У
њима
сам
видео
њу
—
анђела
душе
моје
...
.
После
се
обре
преда
мном
она
богата
софра
и
онај
срдачни
дочек
у
кући
Вељиној
...
.
Испред
мене
мину
оно
плавооко
девојче
.
И
као
да
му
чух
глас
:
„
болан
,
болан
—
зар
мо’ш
да
нам
летос
не
дођеш
?
!
.
.
“
—
Једно
само
не
знам
,
од
једном
ће
прекинути
ћутање
Веља
...
.
И
онда
се
чисто
забезекну
.
Ја
га
погледах
.
Он
се
загледао
у
траву
.
Бог
с
нама
био
,
као
да
је
сам
са
собом
нешто
разговарао
.
Не
смедох
га
упитати
:
шта
он
то
не
зна
.
—
—
—
—
Кад
смо
се
из
Топчидера
враћали
,
он
се
мало
разгали
.
Разгалим
се
и
ја
.
Он
ће
први
почети
:
—
А
,
нема
друге
!
...
Ове
године
ћемо
се
лепо
провести
.
Мало
код
моје
куће
,
мало
код
твоје
сестре
у
Љубовији
...
.
Видећеш
,
то
ће
лепо
бити
.
Да
понесеш
и
твоју
виолину
!
Оне
циганчуре
не
могу
да
слушам
...
.
Теби
ћу
дати
зеленка
,
а
ја
ћу
чикиног
вранца
...
.
Море
,
јест
онај
писар
Јовин
кулаш
!
А
,
господски
се
држи
!
По
који
пут
узећемо
и
њега
.
Онај
писар
Јова
—
злато
човек
...
.
А
,
шта
велиш
?
...
Пристајеш
ли
?
...
—
Како
год
ти
рекнеш
.
Кад
би
у
вече
,
он
опет
поведе
разговор
о
нашем
провођењу
о
феријама
.
Поче
ми
опет
причати
,
како
су
описивали
мој
пролазак
кроз
Љубовиђу
,
па
о
томе
,
како
је
чича
Степан
узјахао
вранца
и
отишао
да
ме
нађе
:
па
,
онда
,
како
сам
ја
јахао
писар-Јовина
кулаша
—
и
све
,
све
до
најмањих
ситница
.
Он
чак
помену
,
како
су
за
нама
трчала
она
два
циганчета
и
викала
,
да
им
уделимо
коју
пару
...
.
И
онда
од
једном
застаде
.
Погледа
ме
,
поћута
мало
,
па
ће
тек
рећи
:
—
А
што
к’о
ти
не
би
сам
тамо
отишао
?
...
Кад
си
ти
—
колико
да
сам
и
ја
.
Ми
смо
и
онако
један
на
другог
налични
.
—
Бог
с
тобом
,
Вељо
,
шта
ти
то
говориш
?
!
упитах
га
,
,
а
ни
сам
не
знадох
шта
да
му
на
ову
будалаштину
одговорим
.
Он
оборио
главу
,
па
гледа
преда
се
.
Бог
зна
где
су
му
мисли
биле
.
Није
ни
чуо
шта
сам
га
питао
...
.
Пошто
смо
легли
и
свећу
угасили
,
ја
дуго
нисам
могао
заспати
.
И
таман
ми
се
очи
почеше
склапати
,
а
Вољо
прште
у
јасан
смех
.
Ја
се
чисто
тргох
.
—
Вељо
!
—
зовнем
га
.
Он
ћути
.
—
Вељо
!
—
викнем
мало
боље
.
—
А
!
—
одазва
се
,
као
иза
сна
.
—
Шта
ти
је
,
те
се
смејеш
?
Он
опет
ћути
.
После
тек
рече
:
—
Ништа
.
Овамо
нешто
о
писар-Јовином
кулашу
...
.
У
мало
што
не
одвали
шараге
на
Совриним
кочијама
.
—
—
—
—
Сутра
дан
као
да
ништа
није
ни
било
.
Нисам
га
смео
ни
питати
о
оном
његовом
синоћњем
смеху
.
Веља
се
врло
добро
учио
.
Немачки
је
преводио
без
речника
.
И
ако
је
учио
права
,
он
се
беше
одао
природним
наукама
.
Много
је
читао
;
а
по
некад
би
се
налактио
и
тако
удубио
у
нека
размишљања
.
Једног
дана
довуче
из
Народне
Библиотеке
читав
нарамак
Кантове
философије
.
Прво
сам
смотрио—
„
Општу
природну
историју
неба
“
...
Колико
је
пута
освануо
читајући
ове
—
купусаре
—
како
их
је
назвао
Срета
Шеврљуга
,
друг
Вељин
и
познати
јунак
из
—
призренске
легије
,
онај
Срета
,
што
је
пронашао
,
да
је
београдски
град
најлакше
узети
с
воде
.
—
—
—
—
—
—
Једнога
вечера
,
ја
сам
решавао
један
ђаволски
тежак
задатак
из
једначина
,
док
ће
Веља
повикати
:
—
Тако
је
и
никако
друкчије
!
Ја
га
погледам
.
Он
беше
устао
.
Пред
њим
је
био
отворен
Кант
.
Он
се
од
једном
окрете
мени
:
—
Ствар
је
,
дакле
,
са
свим
проста
,
рече
ми
он
гласом
,
као
да
и
ја
знам
о
чему
је
ствар
.
У
пра-пра
почетку
образовања
наше
сунчане
системе
,
сва
материја
свију
чланова
што
припадају
системи
нашега
сунца
,
била
је
у
једној
усијаној
магличастој
заједници
,
чије
су
границе
међиле
чак
иза
путање
Нептунове
.
И
то
је
био
један
небески
колос
,
једно
сунце
,
које
се
окретало
око
своје
осе
,
од
запада
истоку
.
И
ова
се
усијана
магличаста
маса
кроз
милиуне
година
хладила
расипањем
својих
зракова
у
бескрајно
небеске
просторије
.
И
тако
је
,
према
непроменљивим
својствима
материје
,
овај
небески
џин
почео
да
се
збија
у
све
мањи
и
мањи
простор
.
И
у
колико
се
смањивао
,
у
толико
му
се
појачавало
обртање
око
своје
осе
.
И
та
је
брзина
окретања
на
екватору
била
страховита
.
С
тога
су
се
почели
одлупљивати
поједини
усијани
појасеви
,
онакви
,
какав
ми
данас
видимо
у
нашега
Сатурна
.
И
чим
су
се
ови
појасеви
одвојили
од
своје
пра-пра
материје
,
и
они
су
се
почели
брже
хладити
,
а
за
тим
,
опет
по
познатим
законима
гравитације
,
смотавати
у
своје
нове
центре
,
непрестано
окрећући
се
око
своје
осе
и
кружећи
око
свога
првобитног
центра
,
нашег
сунца
—
увек
од
запада
истоку
.
Тако
се
образовала
прва
,
друга
,
трећа
и
све
остале
планете
нашег
сунца
.
И
док
су
оне
биде
у
усијаном
магличастом
стању
,
и
оне
су
се
,
расипајући
своје
усијане
зраке
по
пучини
небеској
,
расхлађивале
и
збијале
у
мањи
волумен
,
а
тим
убрзавале
окретање
око
своје
осе
,
које
је
на
екватору
било
највеће
.
И
од
њих
се
стали
оцепљивати
обручеви
,
а
ови
се
,
услед
брзог
расхлађивања
,
почели
сконцентрисавати
у
своје
центре
,
непрестано
се
окрећући
око
своје
осе
,
а
кружећи
око
свога
центра
—
планете
,
а
с
овим
у
друштву
,
шестарећи
око
свога
првобитног
центра
,
нашег
сунца
,
опет
од
запада
истоку
.
Тако
су
постали
пратиоци
наших
планета
!
...
Па
и
сама
она
пра-пра
магличаста
материја
наше
целокупне
сунчане
системе
морала
је
,
у
искони
својој
,
бити
у
заједници
каквог
другог
,
још
већег
небеског
исполина
,
па
се
од
њега
,
истим
путовима
и
по
истим
законима
,
оцепила
и
од
њега
наследила
и
своје
окретање
око
своје
осе
и
своје
кружење
око
свога
првог
центра
—
опет
од
запада
истоку
...
.
Видиш
ли
,
да
је
ово
овако
и
никако
друкчије
?
...
Сва
небеска
тела
стоје
у
истим
односима
једна
према
другим
,
као
што
су
стајала
,
док
су
у
једној
општој
заједници
била
.
Она
су
сва
потчињена
једним
и
истим
законима
небеске
механике
,
—
повика
он
као
у
неком
триумфу
,
а
из
очију
му
је
сипао
некакав
досле
неопажен
огањ
...
.
После
је
сео
и
наставио
своје
читање
,
баш
као
да
ништа
ни
било
није
.
Човекова
душа
мора
да
стоји
у
неким
,
нашем
уму
недостижним
,
односима
с
весницима
нама
непознатог
духовног
света
,
што
га
наша
душа
назире
,
али
га
ми
не
познајемо
.
Она
се
усред
бујнога
весеља
и
расположености
од
једном
окари
и
окуњи
,
а
ми
томе
не
умемо
узрока
да
нађемо
.
Ето
,
и
мене
је
,
исто
као
и
Вељу
,
нека
унутрашња
слутња
спопала
.
Једва
сам
чекао
да
дођу
школске
ферије
,
да
се
час
пре
кренемо
ка
тако
нама
драг
пут
:
али
што
се
тај
дан
више
приближавао
,
све
ме
је
већа
слутња
спопадала
.
Једном
сам
и
сам
у
себи
рекао
:
„
ти
не
иди
!
...
Ти
не
смеш
ићи
!
...
Нека
Веља
сам
иде
.
“
Али
то
прође
,
док
би
човек
оком
тренуо
,
па
ми
онда
изађе
пред
очи
све
оно
.
Све
баш
.
И
онда
душа
моја
узлети
на
једну
чаролијску
узвишицу
,
те
одатле
гледа
рај
живота
свога
.
И
тад
лепо
осетим
како
ми
срце
у
грудима
заигра
.
Моја
душа
разгледа
онај
природни
самотвор
,
она
стане
да
разбраја
оне
миријаде
рубина
и
смарагада
на
вилинском
Брегу
Плача
,
на
Брегу
Вечитих
Суза
,
па
ми
се
и
ту
јави
анђелска
слика
њезина
;
моја
душа
пође
мојој
сестри
Јелици
,
па
се
од
једном
обре
пред
лепом
сликом
капетанове
Роксанде
...
.
Ни
један
џбун
,
ни
један
шумарак
,
ни
једну
стазу
,
што
су
у
томе
,
мени
драгоме
,
крају
не
може
да
види
душа
моја
,
а
да
се
иза
њих
не
појави
њен
вити
стас
,
убава
слика
њена
!
...
Кад
и
кад
испадне
преда
ме
и
оно
живо
плавооко
девојче
.
Оно
тек
прне
као
срнче
:
али
њено
бајно
лице
и
онај
весели
осмех
заиграју
ми
у
души
и
њој
буде
чисто
лакше
.
И
онда
скочим
и
сам
у
себи
повичем
:
„
хоћу
да
идем
!
“
Још
је
већа
бура
беснела
у
души
Вељиној
.
Он
то
није
казивао
;
али
је
то
душа
моја
опажала
.
Очевидно
је
,
да
је
све
крио
што
се
у
души
његовој
ломило
;
али
и
подземни
вулкани
,
ако
и
не
избију
на
своја
позната
гротла
,
они
опет
о
себи
дају
јава
,
било
далеком
тутњавом
,
било
појединим
потресима
.
Тако
,
једнога
вечера
,
он
чита
свога
Канта
,
а
ја
Гетеову
Ифигенију
.
Мени
се
задрема
.
Погледам
на
Вељин
сто
.
Он
се
налактио
,
па
мисли
.
Да
ли
о
ономе
што
је
читао
?
Ко
би
то
знао
?
Не
хтенем
га
узнемиравати
.
Устанем
полако
.
Свучем
се
.
Легнем
.
Заспим
.
Колико
сам
спавао
,
не
знам
.
Тек
ме
пробуди
неки
шум
.
Ја
прогледам
.
Свећа
још
гори
.
Веља
устао
.
Прекрстио
руке
,
па
ода
по
соби
.
Пође
мало
,
па
застане
.
Гледа
преда
се
и
нешто
шапори
,
док
ће
од
једном
окренути
гласно
:
„
Па
јест
,
одиста
,
шта
је
било
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
?
...
Једни
веле
:
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
био
је
простор
.
Наравно
,
пре
но
што
би
нешто
постало
,
морало
је
,
пре
свога
постанка
,
имати
простор
,
где
би
се
то
нешто
сместило
...
.
Та
ни
сам
Господ
Бог
не
би
могао
ни
зрно
песка
створити
,
ако
није
било
простора
,
где
би
се
то
зрно
сместити
могло
...
.
Други
опет
веле
:
не
;
чим
поменете
а
пра
почетак
,
ту
морате
замислити
и
свршетак
.
То
двоје
једно
без
другога
не
дају
се
ни
замислити
.
Почетак
је
једна
тачка
а
свршетак
друга
.
Размак
између
ове
две
тачке
,
то
је
време
.
Све
у
времену
,
ништа
ван
времена
.
За
то
је
умесније
рећи
:
у
почетку
је
било
време
...
.
Е
,
али
шта
је
то
,
управо
,
време
?
Како
се
оно
јавља
у
нашој
свести
?
У
промени
ствари
око
нас
.
Кад
би
све
,
што
је
око
нас
,
било
непроменљиво
,
ми
нигда
не
бисмо
добили
појам
о
времену
...
.
И
то
су
само
оне
промене
,
које
ми
голим
оком
видимо
—
видимо
дан
,
ноћ
,
лето
,
јесен
,
зиму
,
пролеће
...
.
Видимо
кад
цвеће
цвета
,
кад
дрва
листају
,
кад
цвеће
свене
,
а
лист
опадне
.
Али
,
кад
бисмо
ми
имали
микроскопске
очи
,
ми
бисмо
видели
и
како
трава
расте
,
и
како
се
сокови
у
дрвећа
и
шибља
пењу
и
откивају
оно
чудесно
ткиво
у
листа
и
миришљаве
мајске
руже
и
шебоја
.
И
онда
бисмо
тек
видели
,
како
се
пред
нашим
очима
,
у
једној
циглој
секунди
,
изврши
више
промена
,
но
што
их
овим
нашим
несавршеним
очима
умотримо
у
једном
читавом
дану
.
И
од
сваке
ове
мајушне
промене
до
оне
друге
има
један
размак
времена
.
И
кад
би
се
добро
загледали
у
ову
непрекидну
сноваљку
промена
,
ми
бисмо
опазили
,
да
у
читавој
васељени
друго
ништа
и
не
постоји
до
непрекидно
,
вечито
кретање
најситнијих
делића
материје
.
И
тако
,
зар
не
би
било
згодно
рећи
:
у
почетку
је
било
кретање
“
...
.
И
онда
се
Веља
замисли
.
Стајао
је
тако
неколико
тренутака
.
Метну
руку
на
чело
,
па
ће
тек
рећи
:
„
Па
и
опет
није
тако
.
Они
што
ово
поричу
,
имају
са
свим
право
...
.
Како
кретање
?
!
.
.
Да
буде
кретања
,
мора
,
пре
свега
,
бити
нечега
што
се
креће
.
А
то
је
материја
;
а
кретање
се
материје
не
да
ни
замислити
без
силе
,
која
ту
материју
ставља
у
покрет
.
По
овоме
било
би
најлогичније
казати
:
у
почетку
је
била
сила
и
материја
...
.
Па
и
опет
ни
ово
двоје
не
би
могло
произвести
кретање
,
ако
не
би
имало
простора
,
којим
би
сила
материју
ставила
у
покрет
.
И
тако
,
окрени
,
обрни
,
ми
се
опет
враћамо
на
оно
прво
.
У
пра-пра
почетку
свију
ствари
био
је
простор
...
.
Али
смо
сад
тек
у
једном
лавиринту
,
лавиринту
без
изласка
!
...
“
Он
опет
стаде
.
Опет
метну
руку
на
чело
.
Дуго
је
тако
стајао
.
После
се
од
једном
исправи
.
Из
очију
му
је
севао
онај
исти
огањ
,
што
сам
га
опазио
,
кад
је
оно
развијао
Кантову
теорију
о
постанку
света
.
И
онда
се
осмехну
,
а
по
лицу
му
се
просу
нека
тамна
поноситост
.
Он
повика
:
„
Јест
.
Он
има
право
...
.
Нити
је
било
кад
почетка
,
нити
ће
бити
икад
свршетка
...
.
Вечито
је
време
,
вечито
је
кретање
,
вечита
је
материја
,
вечита
је
сила
,
—
вечит
је
и
бескрајан
простор
!
...
“
После
је
опет
сео
за
сто
и
почео
да
чита
.
И
ја
заспим
.
Али
ме
опет
пробуди
један
шум
.
Веља
устао
,
па
ода
,
час
брже
,
час
лакше
.
По
некад
застане
.
Мисли
нешто
,
па
опет
стане
да
хода
.
Прошапће
нешто
,
па
опет
почне
одати
.
По
некад
му
се
преко
лица
развуче
пакосан
осмех
;
а
по
некад
се
намршти
и
узме
позитуру
,
као
да
би
хтео
ногом
да
лупи
о
под
:
али
то
не
учини
.
Док
ће
једном
,
са
свим
гласно
,
почети
:
„
Тако
је
.
То
је
изван
сваке
сумње
!
...
Она
ме
више
не
воли
.
То
се
са
свим
види
.
Слеп
је
ко
не
види
...
.
Види
се
по
свему
...
.
А
што
онако
ћути
?
...
Ваља
да
сам
ја
ћорав
...
.
Она
така
није
била
док
њега
није
видела
;
а
што
га
не
помиње
,
и
то
се
зна
.
То
је
јасно
као
сунце
.
А
што
тога
није
било
,
док
се
с
њим
није
видела
?
...
После
,
ми
смо
,
одиста
,
ђаволски
један
на
другог
налик
.
Тако
сви
кажу
.
Она
само
ћути
.
Крије
.
И
оне
симпатије
,
што
их
показује
према
мени
,
због
њега
су
.
Па
он
и
јес
леп
човек
.
Мушка
лепота
.
Оне
живе
очи
,
па
она
мушка
стаситост
,
па
онај
смеон
,
онај
вечити
осмех
на
његовим
руменим
уснама
,
морао
ју
је
очарати
.
Ко
је
мени
крив
,
што
сам
сметењак
?
Сметењаштво
је
прво
смешно
,
па
одвратно
,
женама
нарочито
...
.
Не
,
не
,
ја
нећу
да
идем
.
Остаћу
.
Остаћу
овде
.
Хоћу
да
довршим
своју
студију
о
постању
света
.
А
он
?
—
Нека
иде
—
сам
.
Мора
.
Ја
ћу
га
нагнати
.
Нека
их
,
нека
се
усреће
!
...
Ја
нећу
ничијој
срећи
ногу
да
подмећем
...
.
Њој
и
њему
нарочито
...
.
Јест
,
јест
,
познао
сам
ја
то
још
оног
дана
,
када
се
оно
о
њему
први
пут
повела
реч
...
.
А
шта
јој
значи
оно
:
„
кулаш
се
пропе
...
.
Хтеде
да
га
збаци
,
али
га
он
само
пљесну
по
врату
и
двапут
руком
превуче
преко
његове
,
као
злато
жуте
,
гриве
.
И
кулаш
стаде
—
као
укопан
,
и
само
поче
да
копа
ногом
!
“
А
кад
нам
се
погледи
сусретоше
,
она
од
једном
заћута
.
То
сам
бар
опазио
.
И
још
сам
нешто
тада
опазио
.
Видео
сам
,
како
јој
уз
образе
букну
пламен
...
.
Она
мисли
да
ја
не
знам
шта
то
значи
!
...
Па
и
оно
,
што
ме
Иконија
једном
упита
:
„
де
,
чик
погоди
,
да
ли
капетанова
Рокса
тебе
више
воли
или
твога
Стеву
?
—
Хм
.
Зар
ја
то
све
не
видим
?
!
.
.
Јест
.
Иконија
зна
све
.
Од
девојачког
ока
ништа
се
сакрити
не
може
.
“
После
се
мало
ућута
.
Гледао
је
преда
се
.
Очевидно
је
,
да
су
му
мисли
летеле
истим
правцем
куда
и
његове
речи
.
Он
се
,
од
једном
,
трже
.
Погледа
у
мој
кревет
.
То
беше
страшан
поглед
—
поглед
гладнога
вука
.
Моје
срце
стаде
лупати
...
.
Он
корачи
два
корака
,
па
застаде
.
И
опет
обори
главу
.
Нешто
је
и
сад
мислио
.
О
чему
?
То
би
једини
Бог
знао
.
ВИИ
Што
се
више
приближавао
Петров-дан
,
дан
нашега
поласка
за
Љубовиђу
и
—
Љубовију
,
Веља
је
постајао
све
туробнији
,
узнемиренији
,
замишљенији
.
И
лепо
сам
опазио
,
да
се
,
сиромах
,
отима
,
али
све
узаман
.
Узео
би
да
што
чита
,
али
би
му
се
погледи
укочили
на
отвореној
књизи
.
Он
није
читао
.
Он
је
мислио
.
И
ове
су
га
мисли
убијале
...
.
Ствар
је
са
свим
јасна
.
Он
је
капетанову
Роксу
заволео
,
заволео
—
до
лудила
...
.
Има
љубави
што
тињају
,
што
плануцају
.
Вељина
је
љубав
сагоревала
.
Она
је
била
вулкан
,
вулкан
што
за
собом
оставља
пустош
и
развалине
.
Било
је
крајње
време
да
и
ја
о
целој
овој
ствари
мало
озбиљније
размислим
.
Сви
се
конци
ове
жалосне
драме
укрштају
у
једној
јединој
тачци
.
У
томе
,
што
ја
и
Веља
у
свему
један
на
другог
личимо
.
Ја
сам
Роксанду
заволео
свом
душом
својом
...
.
У
првим
клицама
љубави
има
пуно
жилица
.
Њих
није
могуће
све
умотрити
.
Описати
још
мање
.
Истина
је
,
да
се
њени
образи
зажаре
,
кад
нам
се
погледи
сусретну
:
истина
је
,
да
се
моја
душа
топила
у
зрацима
ове
анђелске
појаве
:
али
је
истина
и
то
,
да
у
њеним
очима
сине
некакав
небесни
пламен
,
кад
се
о
Вељи
поведе
реч
.
Наклоност
,
коју
сам
опазио
према
мени
,
само
је
одблесак
њене
љубави
према
Вељи
.
И
у
колико
ме
је
породица
Вељина
обасипала
милоштом
,
у
толико
се
и
у
њеној
души
разбуктавао
пламен
љубави
према
Вељи
,
а
симпатија
према
мени
,
слици
Вељиној
.
И
ја
,
звекан
један
,
у
томе
гледах
Роксандину
љубав
према
мени
.
А
,
као
за
инат
,
нисам
хтео
да
чујем
један
унутрашњи
глас
,
који
ми
је
често
наговештавао
:
„
она
воли
Вељу
.
“
Ја
сам
тај
глас
први
пут
чуо
за
софром
оца
Вељиног
.
И
онда
сам
скочио
—
да
бежим
,
да
мога
супарника
не
дочекам
,
да
својим
очима
не
видим
развалине
своје
прве
љубави
.
Али
онда
и
она
скочи
.
И
то
ме
збуни
.
Збунило
би
свакога
.
Оне
очи
,
онај
поглед
,
онај
вити
стас
—
кога
још
не
би
збунили
,
опили
—
залудели
?
!
.
.
А
да
сам
само
запазио
,
како
она
прва
с
кола
скочи
,
како
ватрено
стаде
да
грли
и
љуби
оно
лепо
плавооко
девојче
,
-
па
како
притрча
Вељиној
мајци
,
те
јој
врео
пољубац
притиште
на
руку
!
...
Онако
се
само
своја
мајка
љуби
;
а
зар
Вељина
мајка
није
и
њена
мајка
?
...
Ох
,
па
и
опет
ми
се
чини
,
да
то
тако
није
,
да
то
тако
не
може
да
буде
!
...
Е
,
а
од
чега
се
то
