такођебило
доста
,
а
са
њима
по
која
амазонка
.
Још
даље
десно
и
лево
црнили
су
се
тротоари
од
масе
пешака
,
која
се
хигијенски
шетала
.
Још
даље
с
обе
стране
недогледни
низ
зелених
скверова
са
клупама
за
седење
,
с
игралиштима
за
малу
децу
,
са
ћошкама
за
разна
пића
и
са
ресторанима
и
каванама
сакривеним
у
зеленилу
.
И
тек
иза
целе
те
ширине
,
којом
је
струјао
свет
као
крв
у
том
џиновском
дамару
једне
велике
милионске
вароши
,
видела
су
се
два
низа
великих
палата
и
великих
кућа
за
издавање
под
кирију
.
Возећи
се
кроз
ону
светину
Емилијан
је
сваки
час
морао
да
одпоздравља
десно
и
лево
,
јер
су
га
многи
поздрављали
са
дубоким
поштовањем
,
и
многи
пријатељски
.
Он
је
првим
одговарао
подижући
лако
свој
шешир
,
а
друге
је
одпоздрављао
пријатељским
махањем
руке
.
Само
пред
једном
старицом
у
врло
простом
оделу
,
која
се
возила
у
једној
кнежевској
акипажи
,
бивши
Краљ
је
са
толико
поштовања
скинуо
свој
шешир
да
је
и
доктор
машинално
тако
исто
поздравио
.
Краљ
који
је
Лазићу
за
сваког
господина
и
госпођу
казао
ко
је
и
шта
је
,
рече
му
сада
.
—
То
је
Херцегиња
,
она
велика
херцегиња
која
у
мало
што
није
срушила
републику
и
васпоставила
царство
.
—
Аха
—
рече
Лазић
па
се
живо
обрну
у
седишту
да
боље
загледа
старицу
,
јер
њихова
лака
викторија
беше
већ
пројурила
њен
гломазни
екипаж
—
каква
достојанствена
стара
жена
!
Штета
за
оне
милионе
што
их
је
утрошила
на
оног
ђенерала
с
перјаницом
и
на
његовог
вранца
.
Али
наравно
,
где
је
она
јадница
могла
и
помислити
да
ће
се
њен
витез
без
страха
и
прекора
,
као
какав
гимназиста
убити
на
гробу
своје
љубазнице
!
Емилијан
опет
поздрави
некога
.
—
Али
—
настави
Лазић
—
где
ће
обичан
војник
и
да
нађе
потребну
моралну
снагу
за
велика
дела
,
кад
је
немају
ни
они
по
Божјој
милости
,
који
од
војника
праве
ђенерале
...
Емилијан
се
учини
као
да
ни
ово
'
није
чуо
.
Њихова
кола
беху
већ
стигла
до
једног
џиновског
шедрвана
поред
којега
стоје
две
египатске
пирамиде
.
.
.
.
—
Чија
је
оно
палата
тамо
десно
,
с
оне
стране
моста
.
—
Оно
је
Бурбонска
палата
!
—
Само
што
се
у
место
Бурбонаца
по
њој
башкаре
политички
модиокритети
,
лекари
,
адвокати
и
ветеринари
без
праксе
,
све
саме
среске
величине
које
решавају
судбину
једног
народа
од
36
милиона
људи
.
Да
,
да
,
великој
господи
Бурбонцима
није
било
много
стало
до
судбине
тих
милиона
,
они
су
дотерали
чак
до
изреке
„
Шта
нас
се
тиче
?
После
нас
нека
буде
потоп
“
.
И
дошао
је
потоп
и
сравнио
све
са
земљом
,
па
сад
у
њиховој
кући
Ћира
и
Спира
праве
законе
за
оне
милионе
људи
...
А
какве
су
оно
црне
развалине
?
—
То
је
све
што
је
остало
од
царства
.
—
Хм
,
то
су
дакле
Тиљерије
?
Најзад
од
Наполеона
првог
и
његовог
царства
остао
је
законик
и
државна
администрација
,
од
којих
и
данашња
република
живи
.
А
већ
што
се
Наполеона
ИИИ-ћег
,
тиче
,
ако
је
са
своје
луде
главе
изгубио
царство
,
остала
му
је
његова
Шпањолка
.
Она
га
је
сигурно
утешила
у
прогонству
...
.
Емил
се
чини
да
ништа
не
чује
и
не
види
од
докторовог
намигивања
врљиком
.
Сада
њихова
кола
беху
наспрам
једне
статује
.
Две
,
женске
,
окићене
многим
венцима
на
подножју
,
беху
завијене
црним
флором
.
—
Аха
—
рече
Лазић
—
то
су
њихове
:
Босна
и
Херцеговина
?
—
Да
,
Елзас
и
Лотрингија
!
—
Тако
је
то
;
сад
руља
плаче
за
њима
,
а
кад
се
дерала
„
у
Берлин
,
у
Берлин
“
само
зато
што
су
Шпањолци
хтели
да
узму
једног
Берлинца
себи
за
Краља
,
онда
није
помишљала
да
може
изгубити
две
красне
земље
.
Сад
јој
не
помогоше
флорови
!
Какав
је
ово
грчки
храм
пред
нама
?
—
Тај
је
храм
био
посвећен
богињи
разума
,
сада
је
католичка
црква
Св
.
Магдалене
.
—
О
како
овде
лепо
мирише
!
—
Одмах
до
цркве
је
пијаца
за
цвеће
.
Сада
њихова
викторија
окрете
преко
великих
булвара
,
поред
грднога
караван-сераља
који
се
зове
Грандхотел
,
преко
једног
раскршћа
од
шест
великих
улица
,
које
се
налази
пред
Великом
Опером
,
па
мало
даље
стаде
пред
једном
великом
али
не
угледном
кућом
,
којој
се
морало
пешке
силазити
,
јер
њен
приземни
спрат
беше
много
ниже
него
тротоар
.
—
Зар
вам
је
то
та
ваша
славна
инглеска
кавана
?
Нисам
мислио
да
је
у
једној
рупи
.
—
Па
знаш
,
то
је
стара
кућа
,
зидана
пре
него
што
је
барон
Хосман
париску
варош
тумбе
окренуо
.
Они
сиђоше
с
кола
па
низ
степенице
и
онда
уђоше
у
једну
приземну
велику
дворану
претеране
скромности
у
намештају
,
у
којој
беше
више
постављених
столова
.
Код
њих
стајаху
неколики
лордови
врло
достојанственог
држања
,
барем
се
Лазићу
на
први
поглед
учинило
да
су
врло
поштовани
лордови
,
док
није
видео
да
од
појаса
носе
беле
кецеље
,
те
је
разумео
да
су
то
управо
келнери
.
Један
врло
импозантан
господин
,
али
без
кецеље
,
у
врло
елегантном
оделу
,
који
је
око
врата
имао
некакву
металну
огрлицу
налик
на
колије
од
Анунцијате
или
од
силванског
највећег
ордена
,
изађе
гостима
на
сусрет
,
поклони
се
дубоко
и
упита
—
Заповедају
ли
г
.
гроф
свој
обичан
сто
у
великој
дворани
или
засебну
собу
?
—
Остаћемо
овде
—
рече
Емилијан
.
Човек
с
огрлицом
одведе
их
до
једнога
стола
,
са
кога
се
могла
лепо
видети
не
само
цела
дворана
,
него
и
добар
комад
улице
.
Двојица
од
оних
лордова
с
кецељама
прихватише
од
господе
њихове
шешире
,
штапове
и
рукавице
.
—
Саставите
нам
—
рече
Емил
када
је
са
својим
гостом
за
сто
сео
обраћајући
се
господину
с
огрлицом
—
саставите
нам
један
доручак
који
ће
по
мало
бити
и
ручак
.
—
Бићете
служени
,
г
.
грофе
—
рече
огрличар
па
стрпа
опет
у
џеп
један
блок
артије
на
коме
је
хтео
да
записује
наручена
јела
,
даде
некакав
знак
кецељашима
,
па
га
некуд
нестаде
.
Кецељаши
одмах
догураше
један
сто
на
точковима
,
који
је
дотле
стајао
на
сред
дворане
,
и
на
коме
беше
свакојаке
закуске
,
ајвара
,
најразличнијих
сланих
риба
,
масла
,
ротквица
и
т
.
д
.
па
стадоше
служити
шта
је
ко
миловао
.
—
Сад
можемо
на
тенахни
ћаскати
—
рече
Емилијан
—
На
моје
прво
питање
о
Краљу
одговорио
си
ми
као
маљем
по
глави
,
збунио
си
ме
тако
,
да
сам
све
заборавио
шта
сам
хтео
да
те
питам
.
Казуј
сад
редом
.
Шта
раде
Намесници
?
—
Први
и
други
терају
партизанску
политику
а
трећи
гледа
да
заглади
њихове
погрешке
.
—
Та
они
су
у
прокламацији
,
којим
су
примили
краљевско
намесништво
,
свечано
обећали
да
ће
као
Намесници
увек
стајати
над
партијама
?
...
—
Јесу
,
али
знаш
како
је
?
Кад
човек
осети
краљевску
власт
у
својим
шакама
,
онда
лако
заборавља
не
само
обећања
,
него
чак
и
заклетве
.
Један
се
стара
да
даде
хлеба
својим
присталицама
који
су
тако
дуго
гладовали
,
други
хтео
не
хтео
мора
да
се
стара
да
што
већи
број
модрих
увуче
у
државну
службу
и
у
парламенат
,
а
трећи
да
не
крива
ни
тамо
ни
амо
направио
се
заштитник
црвених
,
па
пошто
је
влада
црвена
,
то
се
сад
црвени
и
парламенат
и
државни
савет
,
и
Касација
и
Апелација
и
главна
контрола
и
сви
судови
у
земљи
.
Какво
је
сад
законодавство
и
какво
је
суђење
по
земљи
то
само
један
Бог
зна
.
И
то
је
твоја
заслуга
.
—
Молим
,
не
устручавај
се
ни
мало
—
И
нећу
,
и
несмем
,
јер
је
твоја
абдикација
крива
што
су
данас
недоучени
учитељи
сеоски
срески
начелници
,
што
су
надришумари
окружни
префекти
,
који
цео
народ
премазују
црвеном
бојом
,
што
су
људи
који
су
постали
новинари
,
јер
ничим
другим
нису
могли
себи
зарадити
парче
хлеба
,
данас
директори
и
професори
средњих
школа
;
што
црвени
енжењери
данас
за
скупе
паре
конструјишу
мостове
који
се
руше
под
првом
пробом
оптерећавања
;
што
се
наши
негда
дивни
друмови
никако
не
оправљају
,
те
се
по
њима
не
може
возити
...
Бивши
Краљ
слуша
и
само
црта
писаљком
некакве
фигуре
по
белом
застору
стола
.
Доктор
настави
:
—
Пореза
се
наплаћује
само
од
владиних
политичких
противника
,
а
од
црвених
се
и
не
тражи
.
Па
како
је
сад
већина
народа
црвена
,
то
је
у
државним
касама
настала
таква
суша
,
да
поједина
министарства
не
могу
да
добију
ни
оне
бедне
кредите
,
које
им
је
завидљиви
сељачки
парламенат
у
државном
осакаћеном
буџету
вотирао
.
За
то
се
и
саме
чиновничке
плате
и
додатци
врло
неуредно
исплаћују
,
а
камо
ли
се
може
мислити
на
корисне
нове
инвестиције
.
Не
само
што
се
најхитније
државне
потребе
не
подмирују
,
него
је
влада
морала
да
„
у
интересу
штедње
“
осакати
и
оно
мало
војске
што
имамо
.
Две
трећине
сталнога
кадра
налази
се
на
„
неодређеном
одсуству
“
код
својих
кућа
у
место
у
касарнама
.
Црвени
радосно
трљају
руке
,
јер
они
су
увек
били
противу
војске
,
противу
тих
„
преторијанаца
“
!
—
~
У
том
тренутку
г
.
огрличар
положи
пред
свакога
по
један
сребрн
тањир
с
остригама
.
—
Хвала
,
нећу
—
рече
доктор
.
—
Шта
?
!
Ти
нећеш
острига
!
Мораш
барем
пробати
!
—
Нећу
.
Један
пут
у
животу
сам
пробао
па
сам
после
боловао
недељу
дана
,
а
знам
једног
секретара
посланства
,
који
је
био
здрав
као
дрен
,
па
је
од
острига
умр’о
трећи
дан
.
—
Хајде
,
не
будали
.
Знам
и
ја
за
тај
случај
из
новина
,
али
он
се
десио
у
Цариграду
,
где
су
остриге
вадили
између
лешева
побијених
и
у
Златни
Рог
бачених
Јермена
,
а
ове
су
остриге
јутрос
из
Остенде
,
са
свим
свеже
.
Ево
видиш
,
исцеди
у
сваку
пола
лимуна
,
одвој
'
је
виљушком
из
шкољке
па
посрчи
.
Диван
је
укус
!
—
Хвала
за
тај
укус
.
—
Добро
,
онда
ћу
ја
појести
и
твоје
туце
,
а
ти
међутим
настави
причу
о
мојим
злодјејанијама
.
—
Наравно
и
за
тебе
важи
оно
бурбонско
:
après
moi
le
déluge
.
Шта
се
тебе
тиче
што
онај
народ
,
који
теби
плаћа
ове
остриге
,
често
нема
ни
довољно
проје
да
једе
?
—
Батали
декламације
.
Казуј
факта
.
—
Факта
?
Завађени
,
слаби
,
немоћни
Намесници
.
Услед
тога
једна
министарска
криза
за
другом
,
и
то
не
онакве
какве
су
биле
под
тобом
,
које
су
решаване
за
24
часа
,
него
кризе
које
трају
недељама
.
Те
вечне
кризе
упропашћују
целу
државну
машину
.
Док
оне
трају
сви
државни
чиновници
престају
радити
свој
посао
,
само
читају
новине
и
гледају
ко
ће
постати
њихов
министар
па
да
се
према
томе
управљају
.
Како
због
тога
и
полиција
не
ради
,
то
се
злочинства
умножавају
.
Под
тобом
смо
имали
криминалитет
какав
је
обичан
и
у
другим
државама
.
За
три
године
цифра
злочинства
учетворостручила
се
.
Шта
се
чудиш
?
Под
тобом
су
газде
и
угледни
људи
били
кметови
,
и
полиција
је
могла
да
се
бави
само
чувањем
реда
и
извршењем
судских
пресуда
.
Данас
су
бескућници
и
бивши
робијаши
кметови
и
председници
општина
,
а
полиција
тера
партизанску
политику
.
Знам
једну
белу
врану
међу
окружним
начелницима
.
Он
је
јадник
модар
и
остао
је
у
државној
служби
под
црвенима
једино
благодарећи
заузимању
првог
намесника
.
Кад
и
у
његовом
округу
учесташе
опасне
крађе
и
убијства
,
он
се
дигне
сам
на
лице
места
да
собом
води
истрагу
.
Трагови
злочинства
одведоше
га
право
у
кметовске
куће
,
и
то
молићемо
кметова
,
који
су
уједно
чланови
парламента
...
Он
је
одмах
дао
оставку
и
сада
је
адвокат
у
престоници
.
Хоћеш
још
факата
?
У
том
тренутку
угледа
Емилијан
једног
великог
господина
,
који
се
разговарао
са
г
.
огрличаром
,
па
одмах
рече
Лазићу
.
—
Онај
господин
што
сад
разговара
с
Maitre
d’hôtel
-ом
,
то
је
бивши
краљ
Мавритански
.
Чини
ми
се
он
ће
к
нашем
столу
.
Ја
ћу
те
њему
представити
!
—
Немој
молим
те
.
Остали
пенсионисани
Краљеви
хич
ме
се
не
тичу
.
Мени
је
доста
овај
наш
!
Емилијан
се
насмеја
,
устаде
,
баци
салвету
на
своју
столицу
и
оде
на
сусрет
свом
колеги
.
—
Здраво
!
—
А
,
ти
си
?
Добар
дан
!
Како
си
?
—
Свакојако
.
А
какав
ти
је
оно
тип
,
с
којим
доручкујеш
?
—
Оно
је
један
од
мојих
бивших
Министара
!
—
Чувај
се
тих
људи
,
немој
више
ни
једнога
да
примаш
.
Сви
они
цркавају
за
тим
да
нам
опет
натакну
јарам
на
врат
,
само
за
то
да
они
опет
постану
активни
Министри
.
Они
један
пут
мене
преварише
те
потроших
грдне
паре
и
опремих
читаву
експедицију
,
па
пођем
с
њима
да
на
ново
освојим
моју
краљевину
.
—
Срећом
си
успут
наишао
на
једну
твоју
пријатељицу
па
си
њој
за
љубав
одложио
твоје
путовање
за
једну
ноћ
.
Мавританија
шкрипну
зубима
.
—
Јест
,
а
кад
сам
сутра
дан
стигао
на
границу
,
полиција
је
већ
била
извештена
.
Она
бештија
беше
ме
издала
,
и
тако
мене
зауставише
на
граници
,
а
моју
експедицију
,
која
беше
отпловила
морем
дочека
мавританска
војска
и
сву
ми
је
уништи
,
а
мени
оста
само
штета
и
срамота
.
Зато
ти
кажем
:
чувај
се
твојих
бивших
министара
.
—
Хвала
ти
на
савету
,
али
самном
је
сасвим
другачији
случај
.
У
мојој
земњи
није
још
проглашена
република
,
него
је
мој
син
на
краљевском
престолу
.
Ваљда
нећу
ја
дизати
буну
противу
мог
јединца
?
—
Јес
,
Бога
ми
—
насмеја
се
Мавританија
—
ја
сам
то
са
свим
заборавио
.
Ти
си
се
паметније
од
свију
нас
извукао
.
Да
,
шта
оно
хтедох
рећи
?
Јес
,
знам
.
Јеси
ли
чуо
шта
се
десило
нашем
брату
од
Илирије
?
—
Ни
речи
.
—
Е
,
то
морам
да
ти
причам
.
Ти
знаш
да
се
он
загледао
у
ону
малу
касапку
,
што
држи
дућан
на
ћошку
улице
?
Ми
смо
му
се
смејали
,
али
он
није
марио
за
то
.
него
је
наставио
опсаду
,
док
му
се
та
свињска
шницла
није
предала
,
и
он
ју
је
синоћ
одвео
у
засебну
собу
код
Пајара
.
Али
тек
што
су
стигли
,
угледа
ти
он
кроз
прозор
њеног
мужа
,
који
са
највећим
ножем
своје
касапнице
у
руци
шета
по
тротоару
...
Уз
то
оштро
пази
на
све
изласке
из
ресторана
.
Шта
да
се
ради
?
Нема
му
спаса
;
мањ
да
бежи
преко
крова
.
У
тој
невољи
имао
је
први
келнер
Пајаров
једну
срећну
мисао
;
баш
у
том
тренутку
беху
два
колачарска
шегрта
донели-
пуну
корпу
тората
и
других
колача
,
те
ти
мој
Луји
натера
малу
касапку
да
се
преруши
у
колачарског
шегрта
,
метну
јој
испражњену
корпу
на
главу
и
тако
она
са
другим
,
правим
шегртом
,
под
руку
,
изађоше
из
ресторана
,
а
крвожедни
касапин
није
ни
гледао
за
њима
,
јер
је
он
чекао
његову
даму
да
изађе
...
Емилијан
се
стаде
смејати
.
—
Чујеш
,
Силванијо
,
хоћемо
ли
ноћас
терати
белу
лалу
?
—
Немогу
.
Имам
с
Илиријом
партију
бакара
.
Ваљда
ће
после
несреће
у
љубави
имати
среће
у
картама
,
јер
је
јуче
грдно
губио
.
-
—
Е
онда
ћу
и
ја
доћи
тамо
.
Страшно
узбуђује
гледати
вас
двојицу
кад
играте-
.
То
ми
је
милије
гледати
него
све
велике
трагедије
у
великом
позоришту
!
Дакле
до
виђења
!
—
Здраво
!
За
време
овог
разговора
,
доктор
који
није
ништа
чуо
,
јео
је
мирно
у
толико
пре
,
што
је
дотле
само
говорио
.
Тек
што
је
Емилијан
опет
сео
на
своје
место
,
г
.
огрличар
поднесе
им
грдну
тепсију
од
сребра
,
на
којој
беше
печен
фазан
,
па
онда
одмах
однесе
ту
тепсију
.
—
Што
се
овај
човек
луди
?
Донео
нам
бајаги
печење
,
па
га
опет
олнесе
?
—
Показао
нам
је
да
се
уверимо
да
је
тај
фазан
само
за
нас
печен
,
да
нам
неће
служити
оно
што
је
претекло
од
других
гостију
,
и
пошто
нас
је
о
томе
уверио
,
сад
,
као
што
видиш
,
пред
нама
сече
печење
у
кришке
,
које
опет
саставља
тако
да
изгледа
као
да
је
фазан
још
читав
.
—
Глупости
—
гунђаше
доктор
.
Док
се
служило
печење
,
Емилијан
упита
.
—
Где
оно
остадосмо
?
—
Не
сећам
се
.
Али
да
узмемо
твоје
данајске
поклоне
народу
редом
.
Ти
си
поклонио
све
тако
зване
„
слободе
“
које
.
су
црвени
тражили
.
Ја
знам
префињени
рачун
са
којим
си
им
ти
дао
све
слободе
:
бајаги
да
их
њиховим
сопственим
делима
доведеш
до
апсурдума
,
да
се
сами
учине
немогућним
на
влади
.
Бравос
!
Врло
фино
смишљено
.
Па
јеси
ли
задовољан
са
досадашњим
ресултатима
н
.
пр
.
неограничене
слободе
збора
и
договора
?
—
Ја
сам
са
тим
ресултатима
изванредно
задовољан
.
Црвени
су
ту
слободу
приграбили
само
за
себе
.
Када
су
модри
хтели
да
се
користе
том
слободом
па
сазваше
свој
велики
збор
,
црвени
власници
напустише
сокачку
руљу
на
њих
која
их
је
излемала
на
мртво
име
,
која
је
њиховим
свештеницима
почупала
браду
,
која
их
је
јахала
по
улицама
као
коње
.
Хајка
на
модре
трајала
је
два
дана
и
једну
ноћ
.
За
цело
то
време
није
могао
човек
видети
ниједног
од
оних
800
престоничких
жандара
.
Ти
си
ми
сам
у
једном
твом
писму
описао
то
страдање
модрих
из
целе
земље
само
за
то
,
што
су
и
они
хтели
да
се
користе
једним
законом
,
који
су
црвени
узаптили
само
за
себе
.
—
Да
.
Ја
сам
мојим
очима
гледао
кад
је
сокачка
руља
престонице
тукла
тојагама
једног
сеоског
свештеника
,
ја
сам
мојим
очима
гледао
министра
унутрашњих
дела
у
безпрекорној
реденготи
на
месту
тога
дивљаштва
,
и
мојим
сам
ушима
слушао
како
министар
личне
безбедности
мољака
руљу
да
престане
тући
једнога
човека
,
па
још
како
мољака
„
Доста
,
браћо
,
доста
је
било
!
“
Али
сокачка
руља
беше
лазнула
људске
крви
,
беше
се
уверила
да
ни
за
какво
злочинство
неће
бити
кажњена
,
па
је
стала
да
напада
и
на
куће
модрих
,
па
нападе
и
на
г
.
Митића
,
и
тек
када
је
овај
у
легитимној
одбрани
своје
породице
и
свога
дома
стао
да
пуца
у
руљу
,
и
кад
је
у
самоодбрани
убио
једног
човека
,
тек
онда
се
појавила
полиција
са
својим
жандарима
,
али
не
да
растерује
руљу
или
да
хвата
и
хапси
нападаче
на
приватну
својину
,
него
да
ухапси
нападнутога
.
И
Митић
беше
једини
који
је
том
приликом
ухапшен
,
па
после
,
кад
се
руља
задовољила
,
пуштен
да
бежи
у
иностранство
.
—
Како
му
је
сад
?
—
Хвала
на
питању
.
Живи
као
бегунац
са
својом
породицом
у
туђини
и
благосиља
доброчинства
црвеног
Устава
.
—
А
ја
замишљам
само
са
коликим
ће
задовољством
баш
тај
Митић
после
свега
тога
радити
на
томе
да
се
Црвени
за
навек
сруше
.
А
он
није
сам
.
Има
их
већ
много
које
су
Црвени
тако
задужили
да
једва
чекају
да
им
се
одуже
.
Јер
,
тачно
како
сам
ја
рачунао
,
црвени
се
нису
задовољили
са
тим
силеџилуцима
.
Острвише
се
.
Оно
што
се
десило
у
престоници
,
беше
само
предигра
.
У
унутрашњости
су
отишли
даље
.
Почели
су
да
ударају
на
муке
своје
политичке
противнике
.
Стали
су
да
их
поткивају
коњским
плочама
,
утерујући
гвоздене
клинце
у
живе
табане
,
или
су
их
бацали
живе
у
врелу
џибру
да
се
у
њој
кувају
.
Поједине
бивше
чланове
парламента
извлачили
су
из
каване
па
су
их
стрељали
.
Ја
имам
тачне
податке
за
400
политичких
убистава
.
Хиљаду
породица
пало
је
у
највећу
беду
због
ових
црвењачких
баханалија
.
Е
сад
реци
ми
зар
ти
мислиш
да
такво
стање
неће
изазвати
реакцију
?
Црвени
су
направили
у
целој
земљи
такву
анархију
,
да
ће
сам
народ
,
ако
не
кроз
коју
коју
недељу
,
а
оно
за
цело
до
пунољетства
мога
сина
,
сав
устати
да
се
спасе
црвене
напасти
.
Док
дође
време
да
мој
син
узме
државне
дизгине
у
своје
руке
,
народ
ће
оберучке
тражити
просвећени
деспотизам
,
и
мој
ће
син
постати
велики
Монарх
,
и
ти
ћеш
морати
признати
да
сам
ја
тачно
рачунао
кад
сам
дао
овај
устав
и
када
сам
се
повукао
!
-
—
Јеси
ли
готов
са
твојим
разлозима
?
—
Јесам
.
—
Е
,
онда
чуј
још
једино
што
имам
да
ти
кажем
.
Народи
су
као
и
родитељи
.
Најмилија
су
им
она
њихова
деца
која
су
најгора
.
Кад
ова
деца-изроди
вређају
најближе
рођаке
па
и
саме
родитеље
,
кад
својим
поступцима
увале
у
несрећу
целу
породицу
,
када
своје
родитеље
доведу
до
просјачког
штапа
,
родитељи
увек
нађу
разлога
да
извине
своје
љубимце
,
и
они
их
увек
више
воле
него
своју
добру
децу
,
нарочито
за
то
„
што
они
,
јадници
нису
имали
среће
да
постану
угледни
људи
као
остала
њихова
браћа
или
сестре
“
.
Такву
мајмунску
љубав
има
и
наш
народ
према
својим
црвењацима
.
Могу
они
још
толико
несреће
навалити
на
нашу
земљу
,
народ
ће
њих
ипак
увек
више
волети
него
све
нас
беле
и
модре
.
Ти
си
једини
био
у
стању
да
раздробиш
ту
кобну
партију
до
у
њене
најситније
молекиле
,
и
да
земљу
спасеш
од
те
политичке
чуме
.
Али
ти
си
нашао
да
је
лепше
живети
париским
животом
.
Вараш
се
,
Господару
,
твој
је
рачун
био
врло
погрешан
,
и
дао
би
Бог
да
се
моје
пророштво
не
испуни
,
али
ја
се
бојим
да
си
ти
твојом
абдикацијом
спремио
трагичан
свршетак
целој
твојој
династија
:
—
Нема
—
рече
Емилијан
,
док
су
слуге
сипале
шампањца
у
помпејанске
чаше
—
на
целоме
свету
незахвалнијега
посла
,
него
бити
пророк
у
политици
,
јер
баш
на
томе
пољу
често
пресуђују
импондерабилија
.
И
ако
нећу
одрицати
да
сам
имао
и
личних
разлога
да
се
одречем
престола
—
и
ако
дакле
нећу
одрицати
саможиве
мотиве
,
опет
могу
са
чистом
савешћу
рећи
да
сам
абдицирао
поглавито
у
интересу
династије
и
државе
.
Неће
проћи
ни
година
дана
,
па
ћеш
ми
и
ти
казати
да
сам
имао
право
.
Тако
.
А
сада
да
махнем
овај
горак
разговор
.
Деде
да
се
куцнемо
у
здравље
твојих
на
дому
.
Доктор
се
куцну
и
рече
.
—
Нека
Бог
чува
нашега
младог
Краља
!
—
И
нека
му
да
таквих
пријатеља
као
што
си
ти
мени
!
Тај
бајаги
„
доручак
“
никако
да
се
сврши
.
Лазић
није
више
хтео
ништа
да
окуси
,
и
одгурну
своју
столицу
од
стола
,
запали
једну
цигарету
,
па
стаде
посматрати
врло
елегантну
публику
у
дворани
која
се
непрестано
обнављала
.
Особито
му
паде
у
очи
врло
достојанствено
држање
неколицине
лепих
жена
,
које
улазећи
предаваху
својим
ливреисаним
слугама
своје
мантлете
и
своје
„
боа
“
да
их
однесу
у
њихове
екипаже
,
а
оне
улажаху
у
разне
засебне
собе
.
—
Је
ли
—
упита
доктор
свога
старог
Господара
—
зар
овде
и
даме
из
велике
аристократије
долазе
у
каване
на
ручак
?
—
Ретко
кад
и
то
после
позоришта
,
кад
се
десе
у
веселом
друштву
.
—
Па
које
су
онда
ове
достојанствене
даме
што
поред
нас
пролазе
и
које
тебе
тако
љубазно
поздрављају
?
—
Ове
?
То
су
брескве
Александра
Диме
млађег
.
Оне
изгледају
као
и
оне
брескве
које
коштају
пет
франака
комад
,
али
се
могу
купити
много
јевтиније
,
јер
свака
има
по
неку
сакривену
пегу
.
—
Иди
молим
те
!
Зар
тако
изгледају
оне
из
полусвета
А
ја
бих
се
заклео
да
су
то
све
саме
кнегиње
и
херцегиње
!
Емилијан
се
грохотом
насмеја
.
—
После
подне
,
на
тркалишту
,
видећеш
неколико
дама
из
полусвета
,
па
чак
и
из
трећине
света
,
за
које
ћеш
мислити
да
су
праве
краљице
.
Али
ако
си
пријатељ
здраве
воћке
,
ето
и
једне
брескве
,
на
којој
нема
никакве
пеге
,
а
која
је
врло
јевтина
.
Огрличар
беше
им
поднео
некакву
велику
кутију
,
у
којој
свака
бресква
беше
увијена
у
снежно
бео
памук
,
као
што
увијају
пре
времена
рођену
децу
!
—
Па
иначе
не
би
у
почетку
пролећа
могли
имати
бресака
.
Ове
су
лањске
,
а
укус
им
је
као
да
су
сада
узабране
.
После
воћа
послужише
кецељаши
читавом
батеријом
разних
ликера
.
—
Чери
бренди
—
рече
Емилијан
.
—
Хвала
,
не
пијем
ракију
.
—
Којешта
,
то
није
ракија
,
него
сок
од
вишања
—
рече
Емил
па
му
насу
једну
чашицу
-
То
је
најбољи
дигестивум
после
ручка
!
-
Лазић
сркну
мало
па
рече
.
—
Добар
укус
;
али
је
ипак
љута
ракија
,
а
мислити
да
алкохол
помаже
варење
,
то
је
гола
предрасуда
.
Емилијан
погледа
на
часовник
па
рече
.
—
Ако
хоћемо
да
стигнемо
на
тркалиште
пре
него
што
почну
трке
,
ваља
да
пођемо
.
—
Једва
чекам
да
изађемо
на
чист
ваздух
.
—
Ако
је
по
вољи
да
платимо
!
—
рече
Емил
.
Огрличар
му
донесе
рачун
на
једном
тањиру
.
Емилијан
само
погледа
у
рачун
,
извуче
из
џепа
јену
гужву
банака
,
одвоји
из
те
гужве
једну
велику
банку
и
баци
је
на
тањир
.
—
Како
би
било
—
упита
доктор
—
да
после
ручка
мало
ходамо
?
—
Ах
,
салернитанска
школа
?
Не
може
пријатељу
.
Господство
захтева
да
се
кроз
варош
возимо
.
Али
у
пољу
,
на
тркалишту
моћићеш
ходати
и
стајати
колико
те
воља
!
Огрличар
донесе
наплаћен
рачун
са
кусуром
у
коме
беше
неколико
већих
и
мањих
банкнота
и
неколико
златника
и
сребрника
.
Емил
узе
с
рачуна
само
банке
и
стрпа
их
џеп
од
панталона
,
па
устаде
.
Она
три
лорда
поклонише
се
дубоко
пред
оном
Краљевском
напојницом
која
остаде
у
тањиру
,
—
Ао
мој
брате
—
помисли
доктор
за
се
—
од
таквих
напојница
могле
би
живети
читаве
породице
чиновничке
!
Кад
је
огрличар
донео
шешире
он
упита
најпокорније
:
—
Жели
ли
монсењер
да
погледа
у
најновије
Хавасове
депеше
,
које
су
баш
сад
донесене
?
—
Е
,
зар
су
већ
дошле
?
Дајте
да
видим
.
Кад
је
прочитао
најновије
телеграме
,
Емилијан
само
додирну
свој
шешир
пред
пресамићеним
лордовима
,
па
излазећи
из
каване
рече
доктору
.
—
Нећемо
моћи
право
на
тркалиште
.
Морамо
најпре
на
другу
страну
.
—
Што
?
-
—
Јер
сам
баш
сад
прочитао
да
Кучук-Саид
паша
има
највише
изгледа
да
постане
Велики
Везир
у
Стамболу
.
—
Па
шта
се
то
нас
тиче
?
—
Мене
се
тиче
.
—
Онда
ћеш
сигурно
због
тога
у
турско
посланство
?
—
Јок
—
насмеја
се
Емил
и
попе
се
у
свој
ландауер
који
их
је
чекао
,
а
кад
и
Ђока
седе
поред
њега
,
он
само
рече
свом
јегеру
,
који
једном
руком
држаше
свој
тророги
шешир
с
перјаницом
,
а
другом
држаше
врата
од
кола
:
—
Пред
берзу
!
Колска
врата
на
којима
беше
краљевски
грб
Силваније
заклопише
се
,
јегер
скочи
до
кочијаша
,
и
кола
се
кренуше
али
лагано
,
јер
булвар
беше
зајажен
колима
.
На
првом
раскршћу
,
пред
великом
опером
,
један
жандар
на
коњу
само
подиже
у
вис
своју
десну
руку
.
Сва
кола
стадоше
.
Зајажена
струја
пешака
јурну
сад
да
пређе
с
једног
тротоара
на
други
.
—
Ево
ти
—
рече
Емилијан
—
још
једног
разлога
,
за
што
у
ово
доба
дана
не
можемо
ићи
пешке
по
вароши
.
Морали
би
на
сваком
раскршћу
чекати
док
нам
жандари
не
створе
могућност
за
прелаз
!
—
Колика
је
грдна
ширина
ове
улице
,
па
опет
се
сва
црни
и
гамиже
као
какав
мравињак
!
—
Све
су
велике
улице
пуне
,
и
то
није
чудо
,
јер
у
овој
једној
вароши
станује
толико
милиона
људи
колико
их
има
у
целој
нашој
краљевини
.
Онај
коњички
жандар
даде
опет
знак
.
Пешаци
се
зауставише
на
тротоарима
,
а
кола
се
кренуше
.
Ландауер
одмах
окрете
лево
,
најпре
у
улицу
,
па
онда
улицом
Четвртог
Септембра
,
где
се
већ
могло
касати
.
Доктор
упита
какав
је
оно
грчки
храм
са
стубовима
и
фронтонима
,
који
се
видео
на
дну
улице
која
је
за
име
добила
датум
последње
револуције
.
—
Оно
је
париска
берза
.
—
А
што
ћемо
ми
тамо
?
—
Треба
један
пут
да
видиш
како
изгледа
разбојничка
пећина
у
XИX
веку
,
а
ја
морам
покукушати
да
из
министарске
кризе
у
Константиновом
граду
извучем
што
већу
корист
.
—
Иди
молим
те
.
Сви
који
играју
на
берзи
за
цело
су
прочитали
Хавасове
депеше
тако
исто
као
што
си
их
ти
прочитао
?
—
То
је
могућно
,
али
међу
њима
врло
их
је
мало
који
знају
ко
је
Кучук-Саид
,
и
како
ће
његово
наименовање
за
великог
Везира
подејствовати
на
лондонској
берзи
,
а
ја
то
знам
,
а
то
ваља
експлоатисати
!
Лазић
се
само
прекрсти
па
не
рече
више
ништа
.
Пред
огромним
мермерним
степеницама
,
којима
се
са
свију
страна
пењало
у
узвишени
храм
Бога
Мамона
,
заустави
се
њихов
ландауер
.
Господа
сиђоше
с
кола
и
стадоше
се
пети
уз
широке
степенице
,
на
којима
се
видеше
многи
људи
.
Неки
су
непрекидно
трчали
уз
и
низ
степенице
,
други
застајкују
на
сваком
ступњу
па
нешто
рачунају
;
трећи
стоје
у
раскорак
па
задовољно
гледају
онај
свет
што
гамиже
под
њима
.
У
ходницима
између
стубова
Лазић
угледа
неколико
сиромашно
обучених
људи
и
жена
,
којима
се
на
испијеним
образима
и
тешко
забринутом
лицу
могло
прочитати
да
су
мало
час
или
баш
сад
изгубили
и
своју
последњу
наду
.
Изнутра
из
храма
чула
се
сад
ужасна
дрека
и
писка
најразличнијих
узбуђених
гласова
.
—
Монсењер
заповеда
?
—
упита
један
униформисани
чиновник
с
кепијем
у
руци
.
—
Желели
бисмо
да
с
галерије
посматрамо
дворану
.
—
Биће
ми
част
да
Монсењеру
покажем
пут
—
рече
чиновник
па
им
је
отварао
пут
све
док
се
не
попеше
на
галерију
и
док
им
није
нашао
два
добра
седишта
на
ивици
галерије
.
Др
.
Лазић
погледа
са
свога
места
доле
у
дворану
.
Ова
беше
прилично
велика
.
У
њеној
средини
беше
једно
четвртасто
,
мало
узвишено
,
гвозденом
решетком
одвојено
место
.
Око
те
ограде
таласа
се
светина
у
правим
морским
таласима
који
ударају
у
ону
гвоздену
ограду
па
се
онда
одбију
.
Права
плима
и
осека
.
И
сваки
човек
у
томе
хаосу
викао
је
из
петиних
жила
по
једну
реч
,
по
једну
цифру
,
и
све
те
речи
,
и
све
те
цифре
сливаху
се
у
једну
страшну
дреку
и
рикање
,
из
кога
се
ништа
није
могло
разумети
,
—
Да
ми
ниси
казао
—
рече
доктор
—
да
је
ово
берза
,
ја
бих
мислио
да
си
ме
довео
у
лудницу
,
у
одељење
за
бесомучне
.
Шта
вичу
ти
људи
тако
сумануто
?
—
Име
и
цену
робе
коју
продају
или
купују
.
—
Добро
,
али
у
томе
хаосу
од
дреке
нико
не
може
ни
једну
реч
разумети
?
—
Људи
се
навикну
па
врло
добро
разумеју
шта
им
треба
.
—
Ама
што
су
им
лица
онако
очајна
,
као
да
се
не
тиче
трговине
него
живота
и
смрти
?
—
За
многе
доиста
од
оне
дреке
зависи
живот
или
смрт
.
Ту
се
милиони
добијају
и
губе
.
Ти
си
један
пут
рекао
да
је
политика
најстрашнији
облик
борбе
за
опстанак
.
Овде
можеш
видети
најзверскији
облик
те
борбе
.
У
том
тренутку
одвоји
се
из
оног
клупчета
људи
један
пристојно
обучен
човек
па
стаде
да
брише
зној
с
чела
гледајући
у
вис
.
Кад
је
на
галерији
угледао
Емилијана
,
он
одмах
направи
врло
покорно
лице
и
стаде
да
га
поздравља
клањајући
се
дубоко
.
Емилијан
му
даде
знак
да
дође
горе
и
он
одмах
јурну
на
галерију
.
—
Ко
је
тај
човек
?
—
пита
доктор
.
—
Кулисије
.
—
Је
л
’
то
име
или
занат
?
—
То
значи
агенат
за
берзанске
послове
!
У
то
стиже
тај
кулисије
.
—
Добар
дан
Монсењеру
!
—
Добар
дан
,
драги
мој
.
Како
стоје
Оријенталци
и
њихове
железнице
?
—
Млитаво
,
Монсењеру
!
Понуда
је
сразмерно
велика
а
тражња
скоро
никаква
.
—
Купите
за
мене
хиљаду
комада
од
једних
и
толико
исто
од
других
.
Како
стоје
данас
?
Кулисије
извади
један
блок
артије
из
џепа
,
рече
неке
цифре
,
извади
своју
писаљку
да
бележи
.
—
Цена
ми
се
допада
.
Купите
по
хиљаду
комада
.
Када
добијете
моју
малу
плаву
депешу
продајте
све
,
па
ми
донесите
диференцију
.
—
Разумем
Монсењеру
!
Агенат
записа
наредбу
,
стрча
у
дворану
,
прогура
се
кроз
ону
светину
до
гвоздене
ограде
,
стаде
да
виче
и
гестикулира
као
да
је
побеснео
.
—
Је
с
’
чуо
—
рече
Лазић
,
—
хајдемо
ако
нећеш
да
ми
се
овде
смучи
.
—
Само
још
мало
—
рече
Емил
,
који
је
свог
агента
посматрао
док
овај
не
јави
нешто
горе
некаквим
знаком
.
—
Тако
.
Сад
он
има
две
хиљаде
акција
.
—
Од
куд
?
Та
он
нема
ни
једну
у
рукама
!
—
Не
треба
ни
да
их
узима
у
руке
,
—
смејао
се
Емил
.
—
Те
хиљаде
акција
нећемо
ни
ја
ни
он
ни
видети
,
а
камо
ли
узети
у
руке
да
их
пребројимо
.
—
Ми
ћемо
их
продати
и
не
видевши
их
,
чим
Кучук
Саид
постане
Велики
Везир
,
и
само
ону
суму
колико
буде
износила
разлика
између
куповне
и
продајне
цене
,
добићу
ја
у
руке
,
и
бројаћу
готове
паре
.
Сад
хајдемо
!
Кад
су
опет
били
у
колима
,
упитаће
доктор
:
—
Колико
мислиш
да
ћеш
добити
на
тој
берзанској
операцији
?
—
Између
педесет
и
сто
хиљада
франака
.
—
И
ко
ће
тај
новац
изгубити
?
—
Глупаци
који
без
потребног
знања
играју
на
берзи
.
—
И
сиромашни
људи
?
—
Могућно
.
—
Пхи
,
ружна
ствар
...
—
Шта
ћеш
?
Тако
је
у
животу
.
Најновија
наука
доказује
да
и
животиње
имају
душу
.
Па
колико
се
хиљада
животиња
дневно
закоље
да
би
људи
имали
што
јести
.
У
природи
нема
сентименталности
.
—
То
је
сасвим
друга
ствар
.
На
берзи
се
пљачка
маса
сиромашака
само
за
то
да
би
неколико
бесних
људи
могло
живети
са
безобразним
луксузом
.
—
Пре
свега
сиромашак
нема
никаквих
оријенталних
акција
да
их
продаје
на
берзи
,
него
су
то
махом
имућни
грађани
који
коцкањем
на
берзи
хоће
брзо
да
се
обогате
,
који
дакле
намерно
пљачкају
своје
ближње
.
Па
онда
врло
је
релативан
и
сам
појам
луксуза
.
За
тебе
је
добра
књига
потребна
као
парче
хлеба
,
а
за
онога
који
не
зна
читати
,
књига
је
неопростив
луксуз
.
—
Видим
ја
да
ћу
под
старост
морати
да
се
упишем
у
нову
партију
Милоша
Милутиновића
.
—
Истина
,
како
иде
Милошу
?
Има
ли
његов
лист
много
претплатника
?
—
То
не
знам
,
али
знам
да
се
његов
лист
много
чита
и
да
се
његове
идеје
брзо
шире
.
У
престоници
и
у
неким
окружним
варошима
извео
је
радничку
„
организацију
“
са
свим
по
војнички
са
дисциплином
јачом
него
што
је
сад
и
у
самој
војсци
.
Свака
улица
има
свог
социјалисту
—
каплара
,
две
три
улице
имају
заједничког
водника
,
сваки
варошки
кварт
има
свог
четовођу
.
Кад
Милош
хоће
да
сазове
јавни
збор
својих
људи
он
само
намигне
„
старешинама
“
.
У
свима
улицама
само
што
његови
каплари
викну
уговорену
лозинку
,
одмах
сви
радници
,
све
слуге
и
слушкиње
напуштају
свој
посао
и
јурну
на
улицу
.
Каплари
одведу
своје
људе
водницима
,
ови
поведу
своје
на
четна
зборишта
,
четни
командири
концентришу
се
на
великим
пијацама
или
у
парковима
,
где
се
формира
социјалистички
батаљон
,
у
десетним
врстама
,
па
онда
са
крваво-црвеном
заставом
маширају
главним
улицама
на
место
одређено
за
митинг
.
Посматрао
сам
их
на
томе
маршу
.
На
један
миг
команданта
викну
сви
четници
и
водници
оно
што
он
хоће
,
и
хиљаду
грла
викне
ту
исту
реч
.
Кроз
чаршију
вичу
„
доле
са
туђим
крпама
“
пред
управом
града
вичу
„
доле
с
полицијом
“
пред
црквом
вичу
„
живео
здрав
разум
“
а
пред
Краљевским
двором
вичу
„
Доле
с
краљем
!
Живела
социјална
револуција
!
“
—
И
влада
ништа
не
предузима
противу
тога
?
—
Шта
ће
да
предузима
?
То
је
слобода
збора
и
договора
за
коју
су
се
ти
људи
толико
борили
.
5
.
Њихова
кола
беху
међутим
стигла
на
звездану
пијацу
.
Сцена
коју
је
доктор
сада
видео
,
учини
да
он
прекиде
своју
причу
о
социјалистима
.
Целом
ширином
оне
грдне
улице
што
води
тријумфалној
капији
гамиже
хиљадама
пешака
,
коњаника
,
фијакера
,
господских
екипажа
,
омнибуса
,
ловачких
кола
,
кебова
,
отомобила
,
каруца
са
четири
коња
,
кочија
,
тарница
,
сељачких
кола
,
затворених
купеа
,
отворених
викторија
и
т
.
д
.
,
а
на
тротоарима
десно
и
лево
,
у
оној
гунгули
већ
опасној
за
живот
,
видела
су
се
и
дечија
колица
с
одојчадима
у
њима
,
која
родитељи
гурају
.
—
Та
то
је
права
сеоба
народа
?
—
узвикну
доктор
.
—
Није
,
то
је
обична
шетња
паризлија
после
подне
.
Сем
парижана
ту
су
и
хиљаде
странаца
који
сваки
дан
,
из
целога
света
стижу
у
Париз
„
да
се
проведу
“
.
—
А
ја
сам
мислио
то
је
данас
ванредно
због
трка
?
—
Јок
.
Овим
путем
возе
се
на
тркалиште
само
„
горњих
десет
хиљада
“
.
Оне
стотине
хиљада
масе
народне
,
које
ћеш
видети
на
тркалишту
возе
се
подземним
и
надземним
железницама
.
—
Па
добро
,
ко
онда
ради
у
овом
људском
мравињаку
,
кад
стотине
хиљада
људи
има
времена
и
новаца
да
се
овако
проводи
?
—
Раде
милиони
,
ради
робље
,
као
што
је
радило
и
у
старим
Атинама
и
у
старом
Риму
,
да
би
неколико
хиљада
људи
могло
удобно
живети
и
мислити
на
науку
и
уметност
.
—
Ама
таква
подела
рада
и
уживања
може
довести
до
једне
револуције
много
страшније
од
оне
која
је
била
при
крају
XВИИИ
.
века
.
—
Може
.
—
Ама
та
ће
револуција
уништити
целу
данашњу
културу
?
—
Не
мари
ништа
.
Варвари
су
уништили
и
стару
асирску
,
и
мисирску
,
и
грчку
и
римску
културу
,
па
су
људи
увек
почињали
нову
културу
,
и
свагда
су
још
даље
дотерали
—
рече
Емилијан
поздрављајући
и
отпоздрављајући
многе
познанике
у
зајаженим
колима
која
једва
одмицаху
.
Доктор
прогунђа
за
себе
„
морам
се
,
није
вајде
,
мало
ближе
позабавити
социјалним
питањем
али
Емилијан
је
чуо
и
то
гунђање
па
му
рече
.
—
И
нигде
на
свету
нећеш
наћи
толико
срестава
за
проучавање
тога
питања
,
као
што
ћеш
их
наћи
баш
овде
.
У
јавним
библиотекама
наћићеш
не
само
велика
дела
него
чак
и
најмање
брошуре
на
најнезнатнијим
језицима
.
На
јавним
зборовима
,
у
дневним
листовима
,
на
универзитету
,
у
позориштима
,
у
парламенту
свуда
се
дискутује
о
томе
питању
,
а
већ
јавни
и
приватан
живот
у
Паризу
даје
по
себи
најбогатију
грађу
за
такво
проучавање
.
—
Штета
што
немам
довољно
времена
за
то
.
—
Направићу
ти
план
,
по
коме
ћеш
за
релативно
кратко
време
познати
Париз
научника
и
науке
.
Ја
то
чак
и
морам
,
јер
како
те
знам
,
теби
ће
се
брзо
досадити
друштвени
живот
,
који
хоћу
прво
да
ти
покажем
.
У
томе
тренутку
могао
је
њихов
ландауер
да
крене
бржим
темпом
и
он
брзо
прође
поред
једног
отрцаног
фијакера
у
коме
сеђаху
двоје
млади
.
Човек
,
и
ако
беше
у
цивилу
,
беше
очевидно
војник
на
одсуству
,
тако
је
бар
изгледао
.
Његова
млада
жена
беша
врло
лепа
,
али
по
оделу
могло
се
познати
да
је
„
из
провинције
“
да
није
парижанка
.
—
Млада
и
младожења
из
внутрености
на
свадбеном
путовању
!
—
рече
Емилијан
доктору
,
али
тек
што
је
један
пут
погледао
на
њих
,
он
се
брзо
окрете
доктору
.
—
Ама
да
није
оно
мајор
Здравковић
?
Доктор
погледа
па
рече
.
—
Јесте
,
он
је
,
Милутиновићев
зет
са
својом
младом
.
И
одиста
то
беху
они
.
Мајор
кад
познаде
старог
Господара
устаде
у
колима
,
да
га
стојећи
поздрави
,
а
његова
жена
,
радосно
изненађена
поздравњаше
клањајући
се
дубоко
.
Емилијан
је
морао
да
се
обрне
у
својим
колима
само
да
их
пријатељским
махањем
руке
отпоздрави
пре
него
што
их
изгуби
из
вида
.
—
Видиш
молим
те
!
Баш
сваки
час
има
по
некога
од
наших
земљака
у
Паризу
.
—
Чудо
је
само
да
је
Здравковић
своје
свадбено
путовање
употребио
на
то
да
своју
чедну
младу
доведе
у
ову
Содому
и
Гомору
!
—
То
ми
није
чудо
,
он
хоће
својој
млади
да
покаже
парче
света
.
Али
се
чудим
што
су
се
тек
сад
узели
,
јер
они
су
хтели
да
се
узму
још
пре
моје
абдикације
?
—
А
што
се
чудиш
кад
знаш
да
си
ти
твојим
пакостима
према
старом
Милутиновићу
осујетио
онда
ту
свадбу
.
Доцније
је
настала
година
дана
жалости
за
мајком
Милутиновићевом
,
а
после
он
није
хтео
да
му
да
своју
ћерку
док
јој
од
намесничке
плате
није
уштедио
толики
мираз
да
и
она
има
толико
прихода
,
колико
исноси
његова
плата
.
Знаш
,
чича
је
добро
осетио
благодети
владалачке
милости
и
немилости
,
па
је
хтео
најпре
да
осигура
своје
дете
од
сиротовања
.
Кроз
буљонску
шуму
пројурише
најјачим
касом
,
па
онда
кроз
једно
село
до
оног
великог
поља
,
на
коме
беше
тркалиште
.
Ово
је
било
обележено
високим
моткама
и
заставама
,
а
цела
огромна
пољана
изван
тркачке
стазе
,
беше
притиснута
непрегледном
масом
света
.
Са
стране
села
беху
подигнуте
трибине
са
многим
ложама
и
многнм
забележеним
седиштима
и
галеријама
за
стајање
,
и
сва
места
беху
већ
заузета
најелегантнијом
публиком
.
Овде
онде
још
по
која
ложа
празна
,
јер
њени
закупци
још
не
беху
стигли
.
У
великој
председничкој
ложи
беше
већ
неколико
господе
и
дама
„
са
двора
“
оног
кожара
,
који
сад
беше
председник
републике
.
Спрам
председничке
ложе
,
с
оне
стране
тркачке
стазе
беше
један
стуб
,
од
кога
су
тркачи
имали
да
пођу
.
На
томе
стубу
подизани
су
у
вис
бројеви
којима
се
јављао
резултат
појединих
трка
.
Поред
стуба
беша
подигнут
доста
узвишен
,
са
свију
страна
ограђен
подијум
,
на
коме
се
налажаху
судије
и
управници
трка
,
који
нешто
живо
дебатоваху
,
млатајући
рукама
.
Иза
леве
ограде
тркачке
стазе
таласало
се
читаво
море
људи
.
Њихови
гласови
стопљени
у
једно
грмели
су
као
кад
море
удара
у
брегове
.
То
беше
народ
новог
Вавилона
...
Кад
се
Ландауер
Емилов
зауставио
пред
малим
рестораном
иза
великих
трибина
,
његов
јегер
скочи
с
кола
,
отвори
врата
од
кола
па
одмах
одјури
једној
од
каса
,
на
којима
се
продаваху
улазнице
,
донесе
две
,
па
их
са
гајтанима
,
који
су
висили
на
свакој
улазници
,
веза
за
једно
дугме
на
капуту
свога
господара
и
његовог
госта
.
—
А
зар
нећете
предати
улазнице
кад
уђемо
?
—
пита
паланчанин
.
—
Нећемо
.
Морамо
их
цело
време
држати
на
прсима
,
јер
само
тако
можемо
ићи
куда
год
хоћемо
.
Хајде
!
И
Емил
пође
напред
,
а
Ђока
за
њим
и
прођоше
кроз
ресторацију
у
којој
видеше
неколико
дама
где
једу
сладолед
и
неколико
господе
где
пију
пиво
.
Ђоки
беше
за
чудо
кад
је
на
онако
џиновском
скупу
људи
видео
све
сале
у
ресторацији
готово
празне
.
Али
тек
што
изађоше
из
те
куће
пред
тркачку
стазу
,
Емил
му
показа
пред
великим
трибинама
безброј
столова
ресторационских
,
а
широким
покретом
руке
показа
му
безброј
вашарских
триша
и
прчварница
,
спремљених
за
„
народ
“
.
У
осталом
многи
су
понели
собом
потребну
заиру
и
пиће
,
и
на
свима
колима
,
и
на
зеленој
трави
могли
су
се
видети
многи
весели
„
пикници
“
.
Али
Ђока
није
имао
каде
да
се
задржи
на
томе
што
је
гледао
,
јер
је
његов
чичероне
прилично
хитно
пролазио
између
ресторационских
столова
,
пружајући
овде
једној
дами
руку
,
казујући
нешто
десно
,
климајући
главом
неком
лево
,
док
није
провео
свога
госта
до
седларишта
,
где
су
мерили
мршаве
и
шарено
обучене
џокеје
,
казујући
гласно
колико
је
који
кила
тежак
.
—
То
је
смешна
тежина
за
одрасног
!
—
Они
су
не
само
безобразно
мршави
,
него
пред
трке
нарочито
посте
,
само
да
буду
лакши
!
—
То
се
види
.
На
тим
јадницима
не
само
да
нема
више
ни
драма
сала
,
него
нема
чак
ни
поткожног
клетачног
ткања
.
Сама
кожа
и
кости
!
Један
мали
џокеј
са
маторим
али
чисто
избријаним
лицем
,
са
блузом
и
капом
од
свиле
у
силванским
бојама
изађе
пред
Емилијана
и
скиде
своју
свилену
шепу
.
—
Како
је
Джоне
?
—
Све
у
реду
Господару
.
—
Хоћемо
ли
данас
добити
другу
награду
?
—
Прву
Господару
.
—
Охо
!
Ви
заборављате
да
и
Ханибал
грофа
од
Сенткроа
данас
трчи
.
—
Не
заборављам
ништа
Господару
.
—Покажите
нам
Љубицу
.
Джокеј
пође
напред
,
а
њих
двојица
за
њим
док
не
дођоше
у
једну
велику
ограду
у
којој
сејизи
проводаху
десетину
коња
.
Сејиз
који
је
водио
„
Љубицу
“
изађе
им
на
сусрет
,
—
Дивна
ли
је
!
—
морао
је
чак
и
Ђока
да
узвикне
и
ако
се
ни
мало
није
разумевао
у
коњима
.
Емилијан
потапша
руком
кобилин
поносито
повијен
танак
врат
,
помилова
је
по
малој
глави
са
крупним
очима
,
па
преко
њених
широких
груди
до
жилавих
фино
скројених
предњих
ногу
,
при
чему
је
нарочито
опипао
скочне
и
коленске
зглавке
.
За
тим
се
исправи
,
промери
критичким
оком
и
остале
коње
,
са
којима
ће
његова
„
Љубица
“
имати
да
се
утркује
,
па
се
онда
окрете
свом
џокеју
и
рече
:
—
Није
могућно
да
данас
победимо
!
...
—
Ја
сам
у
то
сигуран
Господару
.
—
У
толико
боље
.
Ко
јаши
„
Ханибала
?
“
—
Джемс
.
—
Ви
немате
никахвих
?
...
—
Ао
,
не
Господару
!
—
Добро
,
онда
вам
желим
срећу
Джоне
!
—
Хвала
Господару
!
—
Ходи
Ђоко
!
Доктор
није
ни
слутио
да
ће
данас
да
трчи
и
један
коњ
његовог
бившег
Краља
.
За
то
је
зачуђен
присуствовао
последњој
сцени
,
а
кад
пођоше
даље
упита
:
—
Зар
ти
држиш
и
шталу
за
коње
тркаче
?
—
То
се
по
себи
разуме
.
—
То
мора
да
кошта
ужасних
пара
?
—
Кошта
,
али
и
доноси
много
,
ако
човек
разуме
тај
посао
.
Пред
њима
беше
једна
група
госпођа
и
господе
у
живом
разговору
.
Господа
беху
у
дугачким
закопчаним
сурим
капутима
,
са
сурим
цилиндрима
на
глави
.
Сваки
је
био
закићен
по
једним
великим
цветом
у
првој
левој
дугметској
рупици
од
капута
,
и
сваки
је
о
дугачким
кајишима
преко
рамена
носио
кожну
футролу
за
доглед
,
а
ногавице
од
панталона
посувраћене
за
два
прста
.
Под
мишком
је
имао
сваки
по
један
дебео
штап
,
читаве
чобанске
тојаге
,
само
оковане
златним
и
сребрним
шарама
.
У
рукама
држаху
наштампан
програм
трка
,
а
који
је
читао
тај
је
углавио
по
једно
четвртасто
или
округло
стакло
у
једно
око
.
Санћим
без
тог
монокла
не
виде
слова
.
Што
се
тиче
госпођа
у
тој
групи
неке
беху
млађе
,
неке
старије
,
неке
више
а
друге
мање
лепе
,
али
све
без
разлике
беху
обучене
по
последњој
,
најновијој
моди
,
која
је
тога
дана
први
пут
изношена
на
углед
.
Те
хаљине
беху
од
врло
скупих
тканина
,
али
тако
уске
,
тако
приљубљене
уза
снагу
,
да
су
се
сви
облици
претилих
груди
,
витких
струкова
,
снажних
бедара
и
бутина
не
само
могли
слутити
,
него
баш
добро
разгледати
.
На
богатим
,
високо
натовареним
фризурама
имале
су
огромне
шешире
најразличнијих
облика
са
Нојевим
перјем
,
које
им
је
падало
по
плећима
или
се
на
ветрићу
лепршало
.
На
ружичастим
ушима
,
на
лабудовским
вратовима
,
на
витким
ручним
зглавковима
сијали
су
се
и
блистали
драгоцени
адиђари
.
Ако
је
драго
камење
у
њима
било
право
драго
камење
,
онда
су
те
госпође
у
самоме
накиту
имале
на
себи
велика
имања
.
Свака
од
њих
држала
је
у
левој
руци
разапет
свилени
штит
од
сунца
дрекавачких
цветова
,
али
свака
оног
цвета
који
најбоље
пристаје
њеном
лицу
.
У
десној
руци
готово
свака
је
држала
дугачке
дршке
од
филдиша
и
на
њима
златом
уоквирене
наочари
,
на
које
су
те
даме
разгледале
публику
по
ложама
,
јер
оне
су
,
макар
биле
и
даљновиде
,
од
госпоства
кратковиде
,
а
после
и
дебели
златни
ланац
,
који
им
је
неколико
пута
обавијен
око
струка
,
и
о
коме
виси
тај
„
face
à
mains
“
на
који
гледају
свет
,
врло
их
лепо
кити
,
а
то
је
главно
.
—
Та
група
дама
и
господе
сигурно
припада
највишој
властели
?
—
упита
наш
паланчанин
.
—
То
?
-
насмеја
се
Емилијан
.
—
То
су
плутократи
;
богати
банкари
,
који
су
своје
племићске
титуле
купили
за
готове
паре
од
светог
оца
Папе
,
јединог
Суверена
без
државе
,
који
отуда
вуче
знатне
приходе
за
своју
државу
у
оних
800
соба
у
Ватикану
.
Међу
њима
има
и
по
који
богати
Сноб
из
преко
мора
.
А
оне
госпође
?
То
су
љубазнице
које
издржавају
ти
богати
сарафи
.
Сад
баш
оба
пријатеља
наиђоше
поред
те
групе
.
Новчани
барони
у
тој
групи
скидоше
своје
цилиндере
пред
бив
.
Краљем
и
Ђока
је
одмах
добио
прилику
да
посматра
необичну
збирку
ћелаваца
.
Даме
одмах
упреше
све
своје
лорњете
у
тог
интересантног
„
Краља
у
пензији
“
о
коме
су
толико
слушале
,
али
још
немађаху
срећу
да
му
буду
представљене
.
Али
једна
од
њих
имала
је
раније
ту
срећу
,
и
да
би
то
показала
својим
завидљивим
другарицама
,
она
се
пред
њим
тако
дубоко
поклони
,
као
да
није
на
тркалишту
него
на
свечаној
игранци
у
Тиљеријама
за
време
царства
,
она
направи
тако
велико
чучање
,
да
у
мал
није
села
на
траву
.
—
Гле
!
—
рече
Емилијан
и
пружи
јој
руку
.
—
Добар
дан
Меланијо
,
како
је
?
Данас
врло
дражесно
изгледате
!
—
Величанство
су
врло
милостиви
...
—
Хоћете
бити
мирна
?
Какво
вас
Величанство
напало
?
Зар
сте
већ
заборавили
да
ја
изношене
титуле
тако
исто
не
носим
као
што
не
носим
изношене
хаљине
?
—
Опростите
ми
,
Монсењеру
,
нећу
никад
више
.
Али
као
доказ
да
ми
је
за
овај
пут
опроштено
,
молим
грофа
од
Бруснице
макар
само
за
једак
миг
,
на
којега
коња
треба
данас
да
метнем
највећу
суму
у
кладионици
?
—
Госпођо
,
неутешан
сам
,
што
ми
баш
данас
моја
скромност
не
допушта
да
вам
саветујем
!
—
Ах
,
то
је
мени
доста
.
Хвала
Монсењеру
,
хвала
по
хиљаду
пута
.
Одмах
трчим
у
кладионицу
!
—
Онда
ћемо
заједно
,
госпођо
,
јер
и
ја
још
нисам
данас
ни
на
једног
тркача
ништа
записао
!
Емилијан
окрете
назад
,
а
његов
доктор
и
она
Димина
бресква
за
њим
,
док
стигоше
у
оне
дашчаре
у
којима
беше
кладионица
.
Ђоки
се
најежи
кожа
када
је
чуо
какве
суме
његов
бив
.
краљ
„
сецује
“
на
поједине
коње
.
И
она
„
дама
“
кладила
се
у
луде
суме
,
али
кад
је
чула
какву
суму
Емилијан
записује
на
„
Егмонта
“
она
се
чисто
запањи
.
—
За
Бога
,
монсењеру
,
па
то
значи
насигурно
изгубити
тако
огромну
суму
?
Нико
од
целога
света
на
тркалишту
не
„
сецује
“
ни
пет
пара
на
„
Егмонта
“
!
—
Онда
цео
свет
греши
,
јер
се
поводи
само
за
изгледом
.
На
овом
тако
мало
угледном
„
Егмонту
“
могу
се
данас
зарадити
велике
суме
!
У
томе
тренутку
зачуо
се
кратак
знак
звоном
.
—
Джокеји
већ
излазе
.
Збогом
монсењеру
!
Морам
хитати
да
заузмем
моје
место
,
да
не
пропустим
представљање
тркача
!
—
У
здрављу
.
драга
моја
!
—
Тако
.
Хајдемо
сад
и
ми
,
Ђоко
,
у
нашу
ложу
!
Ова
беше
прва
ложа
на
углу
првога
ранга
.
Тек
одатле
могао
је
доктор
да
прегледа
целу
ону
светину
.
Оне
масе
света
просто
га
савладаше
и
он
само
узвикну
.
—
Хлеба
и
циркуса
,
то
је
што
треба
масама
народним
.
Све
им
је
остало
девета
брига
.
„
Panem
et
circenses
“
викала
је
маса
и
пре
две
хиљаде
година
у
демократској
републици
,
па
тако
је
и
данас
,
па
ће
вероватно
тако
бити
и
у
социјалистичком
и
у
комунистичком
облику
људскога
друштва
.
Емилијан
је
поздрављао
и
одпоздрављао
десно
и
лево
своје
познанике
у
ложама
али
није
изгубио
ни
једну
реч
из
гунђања
његовог
доктора
,
јер
кад
је
свршио
са
својим
здрављењем
,
и
почео
да
чисти
марамом
стакла
у
свом
пољском
дурбину
,
он
му
је
овако
одговорио
:
—
Ти
се
љутиш
,
што
људи
за
последње
две
хиљаде
године
нису
много
одмакли
,
али
немаш
право
што
се
љутиш
.
Милионима
година
требало
је
да
прође
док
је
човек
научио
да
стоји
и
да
хода
као
двоножац
и
да
се
не
служи
за
то
и
рукама
.
Милионима
година
требало
је
да
прође
док
се
некадашњи
велики
реп
на
људском
телу
,
којим
су
се
наши
далеки
претци
вешали
о
гране
од
дрвећа
на
којима
су
становали
,
дугом
неупотребом
толико
смањио
,
да
се
свео
на
оно
неколико
коштица
у
тртици
,
те
да
више
не
личимо
онако
безобразно
на
наше
кузене
мајмуне
,
као
што
смо
личили
пре
каменог
доба
.
Проћиће
још
више
милиона
година
,
док
људи
данашњег
историјског
доба
постану
виша
бића
.
Дотле
морамо
узети
људе
онако
какви
су
,
са
њиковим
јединим
идеалом
„
хлеба
и
уживања
“
.
Па
пошто
ће
овај
данашњи
циркус
одмах
да
почне
,
то
ти
саветујем
да
проучиш
тај
програм
трке
који
лежи
на
наслону
пред
тобом
.
У
њему
ћеш
наћи
:
Име
,
године
и
порекло
сваког
коња
,
име
његовога
газде
,
име
џокеја
који
га
јаше
,
и
цео
ред
данашњих
трка
!
Ђока
прочита
летимично
тај
програм
.
Звоно
опет
зазвони
.
Одмах
проведоше
кроз
публику
прву
групу
тркача
.
Джокеји
су
их
јашили
ходом
од
полазне
тачке
трка
,
од
стуба
,
до
на
крај
трибина
гледалачких
,
па
их
онда
вратише
до
стуба
где
се
постројише
у
једну
врсту
.
На
један
знак
руковаоца
трке
звоно
зазвони
,
и
сви
џокеји
јурнуше
у
један
мах
.
Масе
света
,
које
беху
дотле
раштркане
по
пољани
с
друге
стране
тркачке
стазе
јурнуше
сада
преградама
да
боље
виде
,
а
коме
то
није
пошло
за
руком
,
јурио
је
даље
поред
баријера
,
само
да
не
изгуби
тркаче
из
вида
.
Публика
на
трибинама
посматрала
је
трку
испочетка
само
на
догледе
,
али
мало
по
мало
устајаху
најпре
људи
па
онда
и
жене
са
својих
седишта
да
боље
виде
,
а
када
ни
то
не
беше
доста
,
онда
се
сви
пењаху
на
своје
столице
и
седишта
.
Што
су
се
тркачи
ближе
примицали
победничком
стубу
,
то
су
гледаоци
све
више
клицали
од
пријатног
узбуђења
,
или
су
довикивали
имена
појединих
џокеја
да
их
окураже
.
Кад
је
први
коњ
,
за
једну
коњску
главу
пре
свог
супарника
пројурио
поред
победног
стуба
,
пуче
урнебес
људских
клицања
и
пљесак
руку
,
а
сада
честитаху
победиоцу
и
они
који
су
дотле
бадрили
њихове
супарнике
,
па
чак
и
они
који
су
се
кладили
да
ће
други
коњ
победити
.
Сви
гледаоци
са
трибина
јурнуше
на
ниже
,
на
зелену
траву
,
да
шећу
до
наредне
трке
,
а
господа
из
ложа
пођоше
да
посећују
познате
даме
по
ложама
.
Емилијан
оде
у
ложу
старе
Херцегиње
.
Доктор
Ђока
,
оставши
сам
,
посматра
оно
шаренило
света
које
се
пред
њим
таласа
као
узбуркано
море
.
Међу
многим
накинђуреним
дамама
,
паде
му
једна
у
очи
,
која
је
била
тако
уочљиво
обучена
,
да
је
он
одмах
помислио
:
то
мора
бити
да
је
каква
глумица
.
Кад
ју
је
боље
загледао
,
учини
му
се
да
га
она
поздравља
.
Није
смео
да
одпоздрави
,
јер
она
беше
прилично
далеко
,
па
се
њен
поздрав
могао
тицати
некога
другог
,
у
његовој
близини
.
За
то
се
стаде
освртати
да
види
кога
то
она
дама
поздравља
?
На
то
се
она
грохотом
насмеја
,
саже
се
те
покупи
онај
облак
хаљина
,
репова
,
сукања
и
подсукања
,
прогура
се
кроз
ону
светину
,
и
ситним
корацима
устапка
уза
стубе
,
па
гурну
у
ложу
.
—
Јесте
л
’
чули
,
Превасходство
,
Ви
претерујете
у
улози
мечке
Н
°
3
,
коју
сте
онако
несташно
узели
на
се
!
—
Ах
,
госпођица
Зебра
!
—
викну
доктор
.
који
је
сада
тек
познаде
,
па
устаде
и
пружи
јој
руку
.
—
Хоћете
ли
ми
направити
задовољство
да
поседите
мало
код
мене
?
Ево
,
изволте
,
овде
.
Тако
.
Е
сад
молићемо
,
по
чему
ја
то
претерујем
у
медведству
?
—
Па
,
Боже
мој
,
Ви
вашу
супружанску
верност
терате
чак
до
неучтивости
да
не
одговорите
ни
на
поздрав
једне
даме
—
говори
она
,
а
све
стреља
на
лорњон
десно
и
лево
.
—
Није
тако
,
госпођо
,
него
нисам
ни
слутити
могао
,
да
ће
са
овога
неба
засејаног
милијардама
светлих
небеских
тела
,
једна
звезда
првог
ранга
затрептати
само
на
мене
.
За
то
сам
се
и
освртао
да
видим
ко
је
тај
срећни
,
за
кога
та
велика
звезда
тако
сјајно
блиста
?
—
Дакле
ме
нисте
познали
?
А
толики
мушкарци
су
ми
казали
да
нико
не
може
заборавити
моје
лице
,
ко
га
је
само
један
пут
видео
.
Баш
су
лажови
!
—
Не
,
госпођо
,
они
су
вам
казали
праву
истину
.
На
жалост
за
мене
,
били
сте
сувише
далеко
да
бих
вас
могао
познати
.
Па
онда
,
право
да
вам
кажем
,
ја
сам
већ
у
годинама
када
човек
не
загледа
испод
сваког
женског
шешира
.
Често
ми
се
сада
деси
да
прођем
поред
најлепше
жене
,
па
је
и
не
загледам
док
ме
моја
баба
не
муне
у
леђа
и
не
рекне
:
Па
погледај
,
болан
,
како
је
лепа
!
—
Коме
Ви
то
?
Зар
мени
?
—
насмеја
се
ђавоља
Шпањолка
,
покри
лице
лепезом
па
испод
лепезе
наслони
палац
своје
раширене
шаке
на
врх
свога
носа
.
—
Знамо
ми
те
свеце
.
Ено
