ипролока
;
ваљати
јесам
још
проћи
крај
многи
кола
,
под
који
јесам
спавати
уморан
војник
и
бегунац
а
крај
који
јесам
ватра
угасити
киша
који
још
једнако
сипити
.
средина
јесам
улица
немогуће
бити
ићи
а
страна
још
горе
,
јер
јесам
крај
кућа
,
под
стреја
,
спавати
избеглица
а
нарочито
регрут
,
који
јесам
се
тај
дан
такође
скрхати
у
Приштина
,
не
знати
ни
ко
јесам
надлежан
да
она
да
хлеб
,
ни
ко
да
она
упутити
где
бити
преноћити
.
па
ипак
,
тај
густ
и
таман
ноћ
,
јесам
бити
тако
глув
.
Чуло
се
,
одовуд
или
отуд
,
како
неко
промицати
или
се
негде
далеко
чути
потмуо
лупа
у
врата
и
нејасан
глас
.
тај
извесно
грешан
избеглица
још
лутати
тражити
кров
,
очајно
лупати
на
сваки
капија
редом
и
преклињати
да
она
пустити
ма
где
,
у
кровињара
,
у
обор
,
у
кокошињак
,
ма
где
,
само
да
се
моћи
склонити
од
киша
.
мал
’
тако
и
сам
не
нагазити
на
неки
грешник
,
који
се
на
један
мах
створити
испред
ја
,
као
сенка
који
јесам
тај
тренутак
изникнути
из
земља
.
зауставити
се
,
кад
јесам
већ
бити
прса
у
прса
и
,
дизати
фењер
изнад
глава
,
једва
јесам
успети
да
она
назрети
.
бити
јесам
два
грађанин
који
јесам
такође
заћи
од
кућа
до
кућа
и
преклињати
да
она
се
уступити
мало
сувота
.
вео
,
доцкан
јесам
синоћ
стигнути
,
ноћ
већ
пасти
,
све
затворен
,
сав
погашен
а
не
познати
варош
,
нити
знати
ко
бити
припитати
.
на
доњи
спрат
један
арнаутски
кућа
,
у
који
јесам
ја
са
породица
наћи
склониште
,
бити
јесам
један
празан
приземан
одаја
без
патос
и
без
прозор
.
она
ја
јесам
газда
уступити
али
,
у
овакав
невоља
,
хтети
ни
он
ваљда
замерити
што
јесам
јесам
отворити
и
присвојити
.
понудити
онај
грешник
тај
соб
,
у
који
се
хтети
моћи
ни
загрејати
,
ни
шта
покрити
,
нити
што
под
глава
подметнути
али
бити
бар
под
кров
.
—
Преседећемо
ноћ
—
вео
—
само
да
јесам
у
сувота
.
повести
јесам
она
и
успут
јесам
ја
казивати
свој
невоља
.
путовати
из
Крушевац
,
на
један
мали
таљиге
у
који
јесам
коњ
већ
после
први
дан
пута
посрнути
.
Ишли
јесам
пешке
,
благодаран
што
она
јесам
коњ
и
онај
мало
храна
и
ствар
моћи
повући
те
да
она
не
носити
на
раме
и
да
не
гладовати
успут
.
спавати
јесам
по
друм
,
сеоски
кош
,
под
стреја
и
увлачити
се
у
пласт
сена
али
,
тесати
се
,
јер
бити
она
јесам
који
јесам
и
горе
пролазити
.
—
препатити
јесам
,
шта
хтети
,
сав
јесам
препатити
.
сутра
само
потражити
где
год
стан
па
се
одморити
.
—
да
тражити
стан
?
—
изненадити
се
један
од
она
.
—
код
ја
јесам
за
становање
,
водити
ви
само
да
се
склонити
од
киша
.
—
Доста
и
хвала
,
а
сутра
...
па
сутра
хтети
ваљда
даље
?
—
даље
?
где
бити
даље
?
овде
хтети
у
Приштина
сачекати
крај
.
—
мислити
хтети
морати
Приштина
напуштати
?
ја
заустити
да
он
са
поуздање
,
који
јесам
до
малочас
имати
,
уверити
да
хтети
овде
остати
,
али
ја
пасти
на
памет
реч
онај
официр
у
механа
и
не
одговорити
ништа
.
—
мислити
хтети
Приштина
напуштати
?
—
запитати
још
једном
мој
ноћни
познаник
.
—
мислити
!
—
процедити
ја
непоуздан
кроз
зуб
.
—
Дај
Божа
!
—
додати
он
.
пред
мој
кућа
затећи
јесам
још
један
гомилица
који
ударати
алка
у
врата
и
чекати
хтети
ли
ко
отворити
да
замолити
за
преноћиште
.
понудити
јесам
и
она
што
јесам
и
двојица
који
јесам
ја
пратити
и
тако
јесам
она
петоро
увести
у
онај
бедан
собица
.
бити
јесам
сав
благодаран
.
о
,
како
се
у
такав
прилика
јефтин
да
стећи
благодарност
!
моћи
јесам
учинити
и
нешто
више
за
овај
мој
гост
но
што
јесам
она
обећати
.
затећи
јесам
горе
код
ја
,
у
оџаклија
,
лепо
разгорео
жар
,
тај
јесам
напунити
мангал
како
бити
се
прокиснути
и
прозепсти
разгрејати
мало
.
моћи
јесам
и
од
свој
свећа
одвојити
половина
,
те
да
видити
бар
где
бити
стати
и
где
бити
сести
.
при
тај
слаб
светлост
сагледати
јесам
тек
мало
боље
свој
гост
.
бити
јесам
два
угледан
наш
учитељ
који
јесам
по
име
ја
већ
по
одавно
познавати
,
један
младић
од
двадесетак
година
у
војнички
одело
са
поднареднички
звездица
на
раме
и
два
дечко
у
сур
народни
ношња
,
са
узак
чакшире
и
плав
шајкача
на
глава
.
тај
јесам
бити
ђак
наш
ратарски
школа
,
који
јесам
као
регрут
доћи
пред
комисија
на
преглед
.
млад
поднаредник
покривати
јесам
шајкача
непрописан
дуг
кос
а
десни
он
рањен
рука
висити
јесам
у
завој
.
поседати
се
око
мангал
да
се
пробдити
ноћ
,
док
јесам
се
дечак
из
ратарски
школа
,
чим
јесам
се
мало
загрејати
,
прострети
по
земља
,
без
покривач
и
узглавље
и
предати
се
сан
,
који
одликовати
младост
као
доба
који
се
мирити
са
сваки
брига
и
невоља
.
Учитељи
,
ма
и
преморити
,
бојати
јесам
се
лећи
,
јер
јесам
бити
толико
прозепсти
да
јесам
сан
претпостављати
бдење
крај
мангал
.
млад
поднаредник
такође
јесам
хтети
лећи
јер
,
велим
,
рана
и
бол
који
он
јесам
донети
,
навући
он
јесам
несаница
тај
не
моћи
задремати
догод
он
умор
потпуно
не
савладати
.
сести
јесам
и
ја
крај
она
.
Осећао
јесам
да
ја
јесам
дуг
,
предуг
ноћ
,
те
да
јесам
бар
ту
крај
мангал
,
са
овај
добар
људи
скратити
.
Мрачна
и
низак
турски
собица
са
почађао
таваница
са
који
,
као
покидан
једрило
,
висити
паучина
и
лелујати
се
од
јара
из
мангал
и
од
ветар
који
продирати
кроз
разлупан
прозор
;
са
дубок
долап
у
зид
,
на
који
јесам
капак
спасти
те
висити
о
један
јексер
;
са
рупа
у
дно
зид
,
који
јесам
пацов
разрити
—
сав
тај
осветлити
полусветлост
свећа
и
онај
светао
руменило
који
разгорети
жар
из
мангал
распростирати
око
себе
.
сав
тај
изгледати
тако
тајанствено
,
као
место
састанак
нечастив
.
поседати
на
земља
око
мангал
,
са
прекрштен
нога
пред
себе
,
нагнути
унапред
,
осветљен
лице
руменило
из
мангал
,
пушити
јесам
цигара
за
цигара
и
прелазити
с
предмет
на
предмет
у
разговор
бескрајан
,
као
што
јесам
јесењи
ноћ
бескрајан
.
Учитељи
јесам
понова
причати
о
свој
и
туђ
невоља
на
пут
,
о
зао
време
,
о
оскудица
који
јесам
збег
пратити
,
о
тежак
тренутак
при
напуштање
који
варош
.
млад
поднаредник
над
јесам
казивати
о
велик
борба
на
Дунаво
,
у
који
јесам
он
ранити
,
о
сила
немачки
артиљерија
и
о
нечувен
напор
српски
војник
.
Ђаци
ратарски
школа
спавати
јесам
тврдо
,
детињски
сан
.
разговор
скренути
затим
на
борба
који
се
водити
на
овај
фронт
,
измеђ
Качаник
и
Гилане
.
—
гледати
вечерас
—
велим
виши
,
коштуњав
учитељ
,
светао
очи
,
који
се
у
полумрак
просто
осећати
и
крупан
гласина
,
који
извирити
из
дубина
груда
—
гледати
,
сирот
људи
,
са
колико
вера
и
колико
поуздање
дочекивати
војска
који
јесам
стигнути
у
помоћ
.
—
како
да
не
,
читав
један
дивизија
и
тај
добар
дивизија
!
—
тврдити
ја
.
—
Па
јесам
,
али
...
—
учинити
учитељ
и
стрести
у
мангал
мали
прст
пепео
са
цигарета
,
који
јесам
држати
измеђ
кажипрст
и
велик
.
—
ви
као
да
не
веровати
у
њен
помоћ
?
—
запитати
и
у
тај
час
почети
у
ја
понова
да
се
бити
онај
мучан
осећај
разочарење
,
који
се
бити
нешто
мало
утајити
.
—
Мог
помоћи
,
зашто
не
!
ја
не
знати
какав
јесам
ситуација
на
овај
фронт
,
па
не
моћи
ни
да
ви
казати
ништа
,
али
...
—
затегнути
опет
глас
који
казивати
сумња
.
—
право
да
ви
казати
,
ја
који
долазити
озго
,
из
стар
граница
Србија
,
не
веровати
више
ни
у
шта
.
млад
поднаредник
климнути
глава
одобравати
,
као
да
бити
и
он
пристати
уз
такав
мишљење
а
онај
други
учитељ
,
омален
,
мршав
лице
извучен
из
сам
прав
линија
и
очи
упалити
дубоко
у
дупља
—
пристати
уз
овај
тврђење
свој
друга
и
реч
.
—
требати
јесам
видети
што
јесам
ја
видети
—
додати
он
—
па
онда
имати
храброст
да
се
веровати
ма
у
шта
!
—
Шта
јесам
моћи
више
видети
но
што
хтети
и
овде
сутра
видети
.
одступање
народ
и
војска
,
бегство
породица
,
невоља
,
јад
.
—
Нећемо
ја
тај
видети
ни
сутра
ни
прекосутра
овде
.
тај
хтети
видети
,
или
управо
,
ви
хтети
видети
тек
кад
пасти
Приштина
—
забобоњати
опет
онај
гласина
.
—
видети
јесам
,
кад
јесам
падати
Скопље
!
—
не
!
—
пресећи
он
одлучно
.
изненадити
ја
овај
упорство
.
Зашто
сад
не
,
кад
јесам
мало
пре
бити
да
.
погледати
он
у
очи
и
спазити
два
светао
жеравица
на
мрк
он
лице
таман
бакаран
бој
,
који
јесам
његов
и
иначе
преплануо
лице
давати
румен
светлост
жар
из
мангал
.
—
не
!
—
поновити
учитељ
још
једном
—
јер
,
ви
јесам
Скопље
напуштати
са
вера
да
јесам
тај
привремено
,
да
хтети
се
за
који
дан
вратити
,
да
хтети
стигнути
наш
војска
,
који
се
на
север
борити
и
,
да
хтети
стигнути
Француз
,
који
се
на
југ
борити
те
да
хтети
ослободити
Скопље
.
јесам
л
’
те
?
—
То
јесам
!
—
Али
чекати
да
видити
како
јесам
бон
слика
када
се
напуштати
варош
без
тај
вера
.
—
То
јесам
истина
!
—
признати
ја
убедити
—
Али
,
шта
јесам
тај
што
јесам
ви
опредељивати
да
напуштати
варош
без
вера
,
онда
када
јесам
велик
део
Србија
бити
још
слободан
,
када
јесам
и
ви
тако
исто
као
и
ја
бити
заваравати
да
савезнички
помоћ
стигнути
,
када
јесам
још
имати
и
довољно
муниција
и
храна
и
доста
очуван
војска
да
моћи
борба
примити
?
—
Шта
јесам
тај
,
питати
?
ви
јесам
тешити
билетен
и
варљив
веста
,
који
јесам
надлежан
радо
пуштати
,
или
и
сам
варати
или
у
намера
да
заварати
и
охрабрити
народ
и
не
дозволити
да
клонити
дух
у
војска
.
ви
јесам
тај
вест
и
моћи
поверовати
,
јер
јесам
имати
начин
да
она
проверити
,
али
ја
...
—
зар
јесам
ви
имати
начин
?
—
кад
гледати
,
господин
мој
,
свој
очи
како
бегати
Краљ
,
бегати
врховни
команда
,
бегати
Влада
,
бегати
народни
Скупштина
,
ви
онда
ваљда
хтети
веровати
неки
хектографисан
табачић
,
у
који
се
причати
како
Француз
са
југ
снажан
надир
а
Рус
прелазити
Дунав
.
ви
требати
да
видити
како
јесам
тај
страшан
слика
,
кад
и
војска
и
народ
напустити
уверење
да
се
моћи
што
спасти
те
кад
,
свој
очи
гледати
слом
држава
,
свој
очи
гледати
како
се
све
крхати
и
рушити
а
светина
се
гушити
и
стењати
под
рушевина
;
кад
свој
очи
гледати
како
сав
падати
,
како
се
сурвавати
и
претрпавати
дом
,
и
људи
,
претрпавати
град
и
село
,
претрпавати
њива
и
поље
,
претрпавати
све
,
све
...
онај
половина
свећа
,
који
јесам
бити
прилепити
на
ивица
мангал
,
пождрати
јесам
пре
време
пламен
,
који
се
од
промаја
кроз
отворен
прозор
повијати
и
богато
јесам
китити
бео
цвет
.
Свећа
се
разлити
и
утулити
и
утајати
се
она
немиран
светлост
од
разигран
пламен
,
који
јесам
до
мало
час
прелетати
преко
лице
и
предмет
а
завладати
једноставан
,
миран
и
мистичан
румен
полусветлост
,
који
јесам
још
велик
тајанственост
опчињавати
слика
око
мангал
.
Поноћни
ветрић
,
који
јесам
кроз
разбијен
окно
сад
нешто
живље
дунути
,
као
да
јесам
у
мрачан
соба
пробудити
задах
паучина
,
црвоточина
и
подрумски
влага
који
јесам
притискати
груда
.
Учитељ
,
који
јесам
ућутати
бити
,
осећати
ваљда
и
сам
утисак
свој
реч
,
опет
живо
наставити
:
—
ја
никад
у
живот
јесам
видети
вулкан
који
бљувати
лавина
и
претрпавати
насеље
који
јесам
,
веровати
мртав
брдо
,
дрзнути
да
он
населити
подножје
.
Читао
јесам
опис
и
знати
,
колико
ја
се
на
глава
кос
дизати
,
знати
како
јесам
сањати
тежак
сан
,
после
такав
лектира
.
ја
,
у
овај
час
,
слика
наш
слом
потпуно
личити
на
такав
један
катастрофа
.
Личи
ја
по
величина
несрећа
,
по
пометеност
,
журба
,
по
забуна
,
по
овај
што
јесам
сав
погубити
глава
и
по
тај
,
ако
хтети
,
што
непријатељ
не
улазити
у
земља
да
јесам
освојити
већ
са
крвожедан
жудња
да
све
уништити
,
да
сав
разорити
,
да
сав
спасти
,
да
сав
затрети
,
да
сав
живот
сагорети
и
угасити
онако
као
лавин
када
се
просути
из
усијан
планина
.
да
ли
онај
његов
дубок
глас
,
који
јесам
бобоњати
кроз
празан
и
низак
одаја
;
да
ли
онај
тајанствен
полумрак
,
који
јесам
облак
од
дим
из
цигарета
још
више
загустити
и
кроз
који
јесам
се
једва
догледати
,
тај
јесам
његов
глас
звонити
као
глас
неки
дух
који
се
јављати
из
полутама
;
да
ли
можда
онај
поуздан
тон
који
јесам
учитељ
реч
изговарати
—
тек
,
његов
јесам
реч
на
ја
чинити
тежак
утисак
од
који
јесам
узалуд
хтети
да
се
отргнути
.
Нешто
ја
јесам
притискати
душа
те
покушавати
јесам
да
се
бунити
и
порицати
снага
утисак
али
без
довољан
самопоуздање
и
снага
.
—
ама
,
где
јесам
ви
тај
побрати
тако
мрачан
утисак
?
—
где
?
!
—
узвикнути
учитељ
.
—
свуд
,
свуд
;
на
сваки
корак
,
на
сваки
жељезнички
станица
,
у
сваки
село
,
у
сваки
варош
.
требати
јесам
бити
у
Ђунис
да
видити
како
се
ништити
читав
један
историја
;
требати
јесам
бити
у
Крушевац
да
видити
како
се
рушити
читав
један
држава
.
гледати
јесам
свој
очи
стар
Краљ
на
крушевачки
станица
како
он
лити
суза
из
очи
а
,
недалеко
од
он
,
пред
његов
очи
,
пљачка
,
грабеж
,
растурање
државни
имовина
.
лупати
се
и
ломити
немилостив
вагон
,
грабити
се
џак
са
храна
,
разбијати
се
врата
на
магацин
.
А
краљ
,
који
тај
тренутак
напуштати
Крушевац
и
кретати
на
Косово
,
гледати
и
плакати
.
пасти
ја
не
памет
,
у
тај
тренутак
,
некадањи
Лазарев
полазак
из
Крушевац
на
Косово
.
Величанствене
поворка
злато
искићен
витез
,
који
полазити
да
изгинути
на
Косово
и
,
пред
она
владар
који
јесам
изабрати
царство
небески
.
и
после
пет
стотина
година
,
један
српски
краљ
са
исти
место
полазити
на
Косово
,
али
за
он
тужан
поворка
несретан
народ
и
војска
без
вера
и
без
снага
.
отрести
јесам
се
упоређење
овај
два
појава
,
који
чак
и
немати
довољно
сличност
за
упоређење
,
па
ја
се
оно
ипак
и
на
сила
наметати
и
изазивати
ја
тежак
бол
...
тај
бол
као
да
ми
учитељ
тај
тренутак
удахнути
сав
у
душа
.
његов
друг
,
учитељ
,
заустити
да
казати
нешто
,
па
он
реч
заиграти
у
грло
и
недорече
јесам
већ
само
манути
рука
.
млад
поднаредник
зањихати
глава
а
ја
изаћи
пред
очи
,
као
неки
мађијски
слика
,
величанствен
поворка
злато
искићен
витез
који
полазити
да
изгинути
на
Косово
и
пред
она
владар
који
јесам
изабрати
царство
небески
.
тај
слика
бити
јесам
жив
,
ја
јесам
јесам
само
осећати
,
ја
јесам
јесам
видети
.
кроз
облак
дим
од
дуван
пробијати
јесам
се
оштар
врх
бојни
копље
,
лелујати
јесам
се
заједно
са
дувански
дим
алај
—
барјак
и
промицати
сјајан
шлем
искићен
златан
челенка
.
мрк
лице
косовски
јунак
под
шлем
,
оцртавати
јесам
се
у
онај
руменило
од
жар
,
који
се
проткивати
кроз
модар
дим
.
ја
јесам
чути
алакање
јунак
,
чути
јесам
топот
коњ
и
почети
у
памет
да
ја
се
наметати
реч
народни
песма
:
и
почети
да
она
шаптати
јесам
себе
:
коњ
до
коњ
,
јунак
до
јунак
Бојн
копље
као
гора
чарна
,
сијати
оклоп
и
блистати
оружје
.
Милина
јесам
ока
погледати
Бојн
коњ
и
бојни
јунак
.
Развише
се
кит
и
барјак
као
сура
по
небо
облак
.
цар
појахати
голем
лабуд
пред
цар
јесам
млад
барјактар
Сока
живити
Бошка
Југовић
иза
Бошка
стар
Југ-Богдане
Ока
југ
синак
Југовић
Дивна
браћа
и
диван
јунак
,
појахати
коњ
од
мегдан
,
не
бити
река
на
коњ
јахати
Већ
она
носити
наљућен
вила
.
ока
цар
слуга
и
војвода
С
десни
страна
Страхинић
Бан
А
са
леви
слуга
Видосава
иза
цар
три
војвода
бојна
Славна
јунак
Обилић
Милош
и
уз
он
веран
побратим
С
један
страна
Косанчић
Ивана
А
са
други
Топлица
Милана
за
она
јесам
војвода
остати
...
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
утонути
у
тај
слика
,
ја
јесам
ућутати
и
ники
од
осталих
јесам
реметити
тишина
који
јесам
настати
,
као
да
јесам
сав
бити
под
исти
сугестија
.
студен
поноћни
промаја
понова
дунути
кроз
шупљина
и
дим
се
залелујати
по
мрачан
простор
,
разорити
се
и
расути
фигура
и
облик
који
јесам
се
до
мало
час
вити
над
ми
,
поломити
се
копље
,
развејати
се
застава
,
расточити
се
оклоп
и
река
дим
сунути
на
разбијен
прозор
и
понети
себе
поломити
и
расути
сав
слика
који
ми
мало
час
загревати
машта
.
студен
дах
промаја
,
расхладити
ја
и
чела
и
опасти
мраз
лице
тај
се
пробудити
и
пробудити
се
сав
.
Учитељ
узити
свој
путнички
батина
да
разгртати
онај
остатак
жар
у
мангал
и
сав
се
скупити
нешто
ближе
ватра
.
—
поменути
и
Ђунис
мало
час
?
—
прекинути
ја
први
тишина
,
обраћати
се
питање
учитељ
.
—
поменути
јесам
!
—
рећи
и
ућутати
,
па
мало
затим
јесам
наставити
.
—
од
како
знати
за
себе
,
ту
јесам
први
пут
заплакати
.
веровати
ја
,
горко
јесам
заплакати
.
веровати
јесам
он
,
јер
он
јесам
глас
задрхтати
у
грло
.
—
на
Ђуниској
станица
заостати
јесам
од
некуд
вагон
у
који
јесам
бити
натоварити
наш
војни
музеј
из
Београд
.
тај
музеј
јесам
сав
наш
нов
историја
,
историја
наш
стогодишњи
борба
,
јер
цео
овај
век
што
јесам
за
ми
ја
јесам
ни
стигнути
што
друго
да
радити
до
да
се
борити
.
кад
јесам
већ
и
власт
напустити
Ђунис
,
кад
јесам
већ
непријатељ
заузети
оба
Морава
,
светина
у
Ђунис
разбијати
тај
вагон
мислити
да
хтети
у
она
наћи
штогод
што
бити
она
моћи
користити
или
,
ваљда
,
што
непријатељ
не
требати
да
пасти
у
рука
.
требати
јесам
видети
онај
страшан
и
тужан
слика
.
Разочарана
светина
узити
да
бацати
онај
светиња
,
од
који
јесам
сваки
један
део
историја
;
узити
да
она
бацати
и
газити
,
разносити
она
уз
диваљ
дрека
и
церекање
.
кад
јесам
из
разбијен
сандук
покуљати
оне
„
спрдња
“
,
светина
удар
у
кикот
и
тај
ја
јесам
кикот
продрети
као
усијати
гвожђе
кроз
душа
и
,
веровати
,
још
ја
бридети
бол
,
још
ја
пећи
.
бити
јесам
тај
онај
крт
смех
лудак
који
се
церити
кад
спазити
икона
.
изгледати
ја
јесам
као
кад
се
човек
усред
пламен
у
кућа
који
гора
,
смејати
смех
онај
ко
јесам
величина
трагедија
замаглити
душа
и
разум
.
Добош
,
који
јесам
архимандрит
Мелентије
дозивати
негда
народ
на
револуција
дочепати
јесам
један
старац
из
последњи
одбрана
и
начинити
себе
столица
од
он
;
застава
,
онај
славан
застава
,
који
јесам
у
рат
за
ослобођење
водити
српски
војска
на
Јавор
и
на
Шуматовац
,
лежати
јесам
у
блато
под
вагон
или
јесам
њихов
гол
мотка
бацати
на
ватра
:
деца
јесам
натицати
на
глава
калпак
наш
први
војник
и
јахати
на
копље
;
циганин
јесам
навлачити
старински
мундир
онај
славан
жандармерија
који
јесам
@card@
.
година
изгинути
бранити
Београд
од
Турчин
,
а
за
она
јесам
светина
арлукати
и
смејати
се
.
Пушке
,
који
јесам
буковички
прота
благословити
на
Орашац
,
и
који
јесам
се
прославити
на
Мишар
и
Љубић
;
пиштољ
,
који
јесам
некада
почивати
у
кубурлија
славан
војвода
или
она
китити
силав
,
и
онај
пиштољ
који
јесам
на
Чегар
прославити
смрт
Синђелићев
,
и
она
пушак
који
јесам
из
рука
мали
Книћанин
оборити
Ћаја-пашу
—
све
,
сав
јесам
тај
лежати
по
поток
и
по
блато
,
по
друм
и
по
јендек
,
сав
растурити
,
све
побацати
,
све
погазити
.
изгледати
ја
јесам
као
да
јесам
неки
зао
дух
поћи
пред
непријатељски
војска
,
као
кобан
извидница
,
са
задаћа
да
брисати
наш
историја
,
како
бити
непријатељ
наступати
на
рашчишћен
земљиште
са
који
јесам
покидати
и
почупати
,
сав
прошлост
,
сав
успомена
и
сав
традиција
.
Учитељ
завршити
,
па
пошто
се
нешто
одморити
,
обратити
ја
се
:
—
рећи
сад
сам
,
не
бити
ли
се
заплакати
и
ви
да
јесам
бити
на
мој
место
,
да
јесам
сав
тај
свој
рођеним
очи
видети
?
ја
јесам
одговорити
на
тај
питање
а
осећати
јесам
да
бити
и
у
овај
тренутак
,
кад
ја
учитељ
казивати
,
моћи
још
горко
заплакати
да
ја
већ
тежак
догађај
,
који
јесам
се
провлачити
кроз
мој
душа
,
јесам
пресушити
суза
.
—
и
кад
помислити
—
наставити
учитељ
искрено
потрести
—
да
јесам
тако
исто
или
још
горе
,
јер
јесам
пасти
у
рука
непријатељ
,
пропасти
и
сав
други
наш
тековина
.
оно
што
јесам
за
овај
сто
година
,
одвајати
од
свој
сиротиња
,
одвајати
од
свој
уста
,
прибирати
и
тећи
,
не
бити
ли
и
ја
моћи
стати
у
ред
цивилизован
народ
;
наш
музеј
,
библиотека
,
кабинет
,
збирка
,
документ
и
рукопис
у
који
легати
наш
необјављен
и
неиспитан
историја
.
све
,
сав
јесам
тај
пропасти
или
хтети
пропасти
,
јер
непријатељ
који
ићи
за
ми
,
сажизати
као
усијати
лавина
и
пасти
,
рушити
,
уништавати
.
—
све
,
сав
хтети
пропасти
!
—
додати
и
ја
придруживати
он
се
искрен
бол
.
—
Косово
јесам
бити
војнички
пропаст
,
тај
јесам
бити
пропаст
народ
—
наставити
учитељ
.
—
несретан
,
тринаести
,
бити
јесам
тежак
пропаст
али
,
шта
јесам
имати
тада
да
пропасти
кад
ништа
јесам
ни
имати
.
народ
се
склонити
у
збег
а
сила
,
који
јесам
преплавити
земља
,
прегазити
јесам
поље
и
ливада
.
о
први
пролеће
трава
јесам
опет
озеленити
а
народ
јесам
сићи
из
збег
.
Данашња
јесам
пропаст
тежак
и
страшан
;
рушити
ми
све
,
рушити
држава
и
рушити
она
темељ
,
затирати
установа
и
уништавати
благо
народни
који
јесам
сто
година
прибирати
и
тећи
.
кад
се
вратити
бити
све
пусто
и
почети
све
испочетка
.
али
,
тад
хтети
бити
довољно
само
да
ми
о
пролеће
озеленити
трава
и
народ
се
вратити
из
збег
...
настати
мукао
тишина
,
сличан
онај
крај
самртник
кад
он
се
већ
упалити
свећа
,
кад
свако
зазирати
да
шушнути
,
кад
свако
уздржати
и
дати
да
не
реметити
свечаност
тишина
и
не
профанисати
пијетет
тренутак
.
Чуо
се
само
жар
како
се
распадати
у
пепео
,
миш
који
гристи
дрво
у
долап
,
дати
онај
деца
што
јесам
спавати
и
крчање
у
груди
учитељев
.
мало
затим
и
допрети
с
поље
кроз
разбијен
прозор
неки
чудан
,
нејасан
звук
.
сав
подигнути
глава
и
напрегнути
слух
.
—
Чекајте
!
—
прекинути
ја
тишина
Причекајте
мало
!
ви
већ
говорити
посмртни
слово
а
чути
ли
,
слушати
!
морати
јесам
већ
бити
далеко
иза
поноћ
,
морати
јесам
бити
ближе
зорити
,
јер
кроз
ноћни
тишина
јасно
јесам
допирати
топовски
јек
.
тај
јесам
одмах
после
поноћ
отпочети
борба
на
Биначкој
Морава
,
који
јесам
имати
да
сузбити
бугарски
дрзак
ноћни
препад
.
—
Чујете
ли
?
—
поновити
ја
охрабрити
овај
звук
,
који
очас
збрисати
у
ја
онај
мутан
и
тежак
расположење
,
изазвати
учитељев
казивање
.
—
Чујете
ли
;
тај
још
српски
топ
говорити
и
до
год
они
не
занемити
,
ја
хтети
веровати
у
биће
Србијин
.
—
ја
хтети
веровати
и
после
,
кад
и
тај
топ
занемити
!
—
одговорити
учитељ
и
јесам
нешто
охрабрити
.
—
Вероваћу
,
јер
јесам
убедити
,
да
народ
,
који
се
овако
мушки
борити
сто
година
за
слобода
,
не
моћи
пропаст
.
али
...
мој
вера
не
моћи
ни
мало
умањити
бол
,
који
ја
садашњост
задавати
!
поуздање
,
који
јесам
топовски
звук
у
ми
пробудити
,
само
јесам
за
часак
блеснути
,
као
један
тренутан
појава
,
као
један
покушај
да
се
прибрати
и
охрабрити
.
Слушали
јесам
још
мало
топовски
звук
,
али
без
реч
.
уморити
ми
јесам
бити
разговор
,
уморити
ми
јесам
заједнички
бол
,
који
овај
звук
јесам
ипак
моћи
из
душа
ми
да
одагнати
;
уморити
ми
јесам
дуг
ноћ
,
који
јесам
превалити
и
примакнути
се
зорити
.
Попушили
јесам
ћутети
још
по
један
цигарета
.
млад
се
поднаредник
измакнути
од
мангал
и
наслонити
леђа
уза
зид
,
оборити
глава
на
груда
и
почети
да
дремати
а
и
учитељ
почети
погледати
око
себе
,
не
бити
ли
се
моћи
где
наслонити
,
да
се
ма
колико
толико
одморити
.
ја
се
дигнути
лагано
,
не
узнемиривати
ники
и
поћи
на
горњи
спрат
,
где
јесам
мој
одаја
бити
.
када
јесам
се
успети
,
са
отворен
доксат
догледати
се
далеко
,
далеко
кроз
ноћ
,
који
јесам
већ
почети
да
се
провидити
.
у
дубина
тамо
,
иза
планина
,
руменило
се
небо
,
претити
опасан
ветар
.
изгледати
јесам
као
да
горети
планина
,
као
да
се
усијати
те
пламтити
и
буктати
.
тај
ја
слика
задржати
на
доксат
,
са
који
јесам
се
још
јасније
чути
топовски
пуцањ
отуда
са
Карадаг
и
сав
тај
потсетити
ја
на
онај
учитељев
упоређење
са
усијан
планина
,
који
бљувати
лавина
.
тај
упоређење
почети
да
расти
,
да
се
допуњавати
и
да
ја
се
наметати
.
Ена
,
ено
,
планина
се
већ
жарити
и
горе
,
бљувати
већ
пламен
и
ено
се
усијати
лавин
ваљати
кроз
наш
поље
и
доља
;
ваљати
се
,
тутњити
,
пасти
,
ништити
и
сагоревати
живот
,
који
јесам
до
мало
час
ту
бити
.
и
ближити
се
већ
!
Осећам
загушљив
ваздух
,
који
претходити
усијан
вал
;
осећати
већ
по
тело
топлота
,
који
унапред
пржити
;
осећати
како
ја
засипати
топао
пепео
лав
;
засипати
ја
,
засипати
мој
драг
и
мио
,
мој
близак
;
засипати
мој
дом
и
онај
дом
до
мој
и
даље
;
засипати
град
и
поље
,
засипати
село
,
горе
и
планина
!
све
,
сав
засип
и
плав
.
и
мало
још
,
још
мало
само
дан
,
бити
сав
,
бити
цео
Србија
под
лавина
!
...
X
Топлички
бегунац
неки
рећи
:
„
Ајда
да
видити
,
ево
стизати
топлички
бегунац
!
“
и
остати
тако
име
онај
дуг
и
непрекидан
змијурина
што
се
друм
више
Приштина
лагано
повијати
са
повијарац
који
одвајати
Лабов
обала
од
косовски
равница
.
и
раније
јесам
тај
пут
из
Куршумлија
слазити
бегунац
овамо
у
Косово
,
али
јесам
један
тренутак
изгледати
као
да
оркан
хтети
протутњати
преко
цео
Србија
и
,
ако
где
бити
парац
слободица
,
бити
јесам
ту
негде
измеђ
Јастребца
и
Копаоник
.
Верујући
у
тај
,
многи
који
јесам
се
спасти
из
Скопље
и
други
источни
страна
,
напуштати
јесам
и
Приштина
,
па
бегати
у
подножје
Копаоник
,
у
Куршумлија
,
Брус
и
Александровац
,
тако
да
јесам
се
тај
друм
често
размимоилазити
бегунац
,
један
који
из
Топлица
бегати
на
Косово
и
други
који
са
Косово
бегати
у
Топлица
.
и
начелник
округ
косовски
,
када
један
јутро
добити
неповољан
веста
са
гилански
фронт
,
зазвонити
у
телефон
и
затражити
начелник
округ
топлички
.
хтети
он
јесам
замолити
да
се
побринути
о
његов
породица
који
мисао
уклонити
из
Приштина
и
послати
јесам
тамо
.
али
још
јесам
ни
почети
говор
а
начелник
топлички
искористити
веза
који
он
јесам
овај
дати
,
и
почети
:
—
Слушај
,
колега
,
хтети
јесам
тај
умолити
за
један
услуга
.
Шаљем
свој
породица
тамо
,
у
Приштина
,
па
...
—
како
?
—
учинити
начелник
косовски
на
телефон
и
променити
се
у
лице
—
А
ја
јесам
тај
за
тај
звати
на
телефон
;
хтети
јесам
тај
умолити
...
да
...
мислити
јесам
да
ја
послати
свој
породица
тамо
...
—
не
слати
овамо
!
—
не
слати
ни
тај
овамо
!
такав
јесам
пометња
настати
од
прилика
онај
судбоносан
дан
а
мало
затим
бити
јесам
већ
на
чисто
да
Топлица
већ
јесам
више
безбедан
збег
.
Стигоше
глас
да
јесам
пасти
Чачак
,
пасти
Краљево
и
да
Аустријанац
слазити
Ибро
и
Расина
а
Бугарин
напредовати
Топлица
ка
Прокупље
и
Јабланица
ка
Лебанима
.
и
,
сад
тек
загустити
друм
који
Лаба
слазити
из
Куршумлија
.
он
поћи
све
што
из
Ниш
и
Лесковац
јесам
моћи
раније
железница
;
он
кренути
све
што
се
из
Крушевац
почети
спуштати
на
југ
.
он
поћи
и
канцеларија
и
команда
и
управа
који
јесам
се
дотле
задржавати
по
место
који
јесам
,
само
пре
неколик
дан
,
изгледати
још
да
јесам
ван
домашај
непријатељски
поплава
.
тај
јесам
бити
обичан
гомила
бегунац
што
се
спуштати
лабски
друм
у
Косово
,
бити
јесам
тај
читав
покрет
,
бити
јесам
тај
у
пун
смисао
реч
сеоба
народ
.
када
јесам
први
кола
из
овај
покрет
наилазити
на
приштевски
калдрма
,
последњи
још
јесам
бити
изаћи
из
Прокупље
,
тако
да
јесам
од
Приштина
до
Прокупље
тај
бити
један
бескрајан
поворка
кола
који
јесам
непрекидно
милити
друм
три
дан
и
три
ноћ
.
тај
јесам
бити
један
непрекинут
и
непробојан
колона
где
јесам
коњ
задњи
кола
утурити
глава
у
шараге
предњи
кола
и
пешак
или
коњаник
,
који
се
налазити
с
један
страна
,
јесам
моћи
све
од
Прокупље
па
до
Приштина
прећи
на
други
страна
друм
.
А
друм
раскаљан
,
излокан
,
преливен
дебео
слој
жидак
блато
,
где
редак
те
се
разлити
као
блатан
језеро
а
где
густ
те
се
хватати
за
точак
од
кола
,
за
опанак
и
обућа
.
убрљати
се
људи
,
убрљати
се
стока
,
убрљати
се
кола
и
једва
се
сав
тај
извлачити
и
једва
кретати
.
и
ако
јесам
заједнички
невоља
сав
изједначити
ипак
јесам
у
тај
,
блато
убрљан
и
брига
и
терет
путовање
уморен
гомила
,
пун
разноликост
.
Тешка
црн
мунициони
кола
који
водити
трећепозивац
а
вући
снажан
и
рогат
државни
во
па
онда
,
путнички
кола
са
арњеви
и
уморан
коњић
,
чији
сапа
бректати
као
мех
а
блато
она
искитити
трбух
тај
висити
гроздић
о
длака
;
па
онда
,
аутомобил
,
мали
,
црн
,
лакован
,
са
четири
седиште
,
навикнути
да
возити
од
Теразије
до
Топчидер
;
за
он
велик
,
товаран
аутомобил
модар
бој
,
са
мотор
који
бректати
и
стењати
као
раздражити
животиња
и
оједен
гума
на
точак
.
па
онда
,
мали
сељачки
кола
са
мршав
вочић
који
изгледати
као
срндаћ
и
разглављен
точак
који
јесам
обмотати
блато
слој
дебео
од
сам
наплата
,
па
двоколица
,
који
вући
коњић
ознојен
ребро
и
усанулих
кук
,
за
овај
фијакер
са
београдски
калдрма
на
који
још
висити
,
као
крпчић
на
просјачки
чакшире
,
остатак
гума
око
точак
и
на
ко
јесам
по
где
и
где
сачувати
лак
сав
сјај
а
плиш
свој
некадањи
бој
,
али
он
гледати
са
сажаљење
,
као
пропао
лепотица
на
који
се
још
по
где
што
одржати
.
за
овај
таљиге
са
један
бедан
коњ
,
један
од
онај
таљиге
на
који
се
преносити
дрво
и
еспап
са
жељезнички
станица
,
па
онда
опет
фијакер
,
од
онај
који
јесам
осамдесети
година
још
и
изгледати
нешто
на
београдски
улица
а
од
тај
доба
служити
за
пренос
пошта
измеђ
два
варош
у
унутрашњост
;
па
онда
,
шпедитерски
кола
,
велик
,
простран
,
читав
кућа
на
точак
а
вући
она
три
уморан
коњић
раскрвављен
груда
,
који
јесам
она
са
велик
напрезање
извући
из
овај
блато
кроз
који
се
проћи
;
за
овај
опет
пар
мали
вочић
вући
нешто
што
се
и
не
моћи
назвати
кола
,
тај
јесам
два
точак
и
висок
стубац
са
страна
;
за
она
поштански
чезе
,
па
сакаџијски
двоколица
са
који
јесам
скинути
и
бацити
бура
да
се
загнати
товар
,
па
болнички
амбулантан
кола
,
па
лак
штајерски
кола
са
платнен
кров
...
и
редом
тако
сав
врста
кола
,
све
што
имати
точак
и
што
моћи
да
вући
запрега
.
и
сав
тај
натоварен
и
претоварен
сена
,
брашно
,
покућанство
,
деца
,
жена
и
старац
.
и
уз
тај
још
,
око
кола
и
измеђ
она
,
пешачити
маса
свет
,
попрскан
блато
по
груди
,
по
кос
,
по
лице
и
убрљати
до
колено
и
до
појас
.
кроз
гомила
пешак
тискати
се
још
и
мали
коњић
осамарити
и
натоварити
,
који
још
поврх
товар
носити
и
по
где
који
дете
;
па
онда
магарац
,
па
кравица
који
вући
мајка
да
бити
исхранити
деца
,
па
овца
који
јесам
грешан
домаћин
потерати
да
се
негде
у
планина
она
изранити
зимус
и
сав
блато
улопати
,
повијен
реп
пас
,
који
јесам
кренути
у
збег
за
кућа
и
чељадима
.
и
сав
тај
гомила
и
сав
тај
тужан
и
невољан
поворка
ићи
,
мити
,
пузити
,
гамизати
тако
у
непрекидан
линија
,
три
дан
и
три
ноћ
,
од
Прокупље
до
Приштина
.
ни
један
фотографски
снимак
не
бити
бити
кадар
да
да
овај
слика
,
јер
где
бити
један
снимак
обухватити
сав
невоља
који
од
Прокупље
до
Приштина
тек
чинити
један
целина
.
никад
ни
уметников
кичица
не
бити
бити
кадар
ставити
јесам
на
платно
,
јер
не
само
што
бити
он
промакнути
многи
детаљ
већ
бити
он
недостајати
и
бој
да
насликати
сав
овај
невоља
.
А
гомила
онај
који
јесам
јуче
и
прекјуче
добегнути
,
загушити
узак
приштевски
улица
,
начетити
се
испред
кућа
,
заштићен
од
киша
широк
турски
стреја
и
пратити
нов
добеглица
у
који
сретати
свој
познаник
,
пријатељ
и
рођака
.
они
што
придолазити
,
пре
но
што
се
здравити
,
питати
:
„
имати
ли
се
где
преноћити
?
“
,
а
овај
што
она
дочекивати
одмахивати
глава
као
да
бити
рећи
;
„
и
ја
јесам
на
улица
а
где
хтети
ви
?
“
у
тај
гомилица
под
стреја
имати
она
који
са
саучешће
пратити
тужан
поворка
,
имати
обичан
радозналац
који
јесам
у
свој
време
тако
исто
посматрати
београдски
парада
,
имати
забринут
,
који
у
поворка
тражити
хтети
ли
срести
свој
породица
од
који
јесам
она
прилика
раставити
,
имати
и
пакосник
који
завидети
онај
који
јесам
боље
проћи
од
она
,
јер
јесам
се
дочепати
кола
и
снабдети
храна
,
а
имати
и
равнодушан
,
који
јесам
већ
на
први
корак
у
невоља
изгубити
и
воља
и
снага
и
сад
већ
равнодушно
посматрати
туђ
невоља
.
и
сав
тај
разнолик
свој
осећај
,
гомила
гласно
казивати
,
она
скоро
правити
један
ревати
поворка
који
крај
она
пролазити
и
сваки
кола
пропраћати
свој
примедба
,
често
оправдан
а
гдекад
можда
и
претеран
.
по
где
који
кола
и
онај
на
она
пропратити
гласно
саучешће
гомила
а
по
где
који
пролазити
као
кроз
шиб
и
онај
на
она
обарати
глава
обасут
горак
примедба
гомила
.
—
гле
,
гле
овај
шта
јесам
натоварити
на
кола
.
тај
као
да
јесам
добити
премештај
са
сеобени
трошак
па
ићи
на
нов
служба
!
—
пазити
овај
,
повуко
цео
зимница
!
—
овај
опет
као
да
јесам
у
бања
поћи
!
—
гледати
молити
те
шта
вући
државни
мунициони
кола
а
муниција
извесно
оставити
непријатељ
!
—
А
рањеник
ићи
пешке
!
—
додавати
неко
чак
из
пета
гомила
.
и
одиста
,
тај
јесам
кола
,
што
јесам
се
спустити
из
Топлица
у
Косово
,
повући
све
што
се
моћи
повући
,
а
што
хтети
се
после
у
Призрен
остављати
а
на
далек
путовање
и
бацати
.
изгледати
као
да
се
још
увек
веровати
да
се
не
бегати
даље
,
већ
се
само
склањати
из
варош
у
варош
док
проћи
олуј
,
па
хтети
се
опет
свако
вратити
на
свој
огњиште
.
ево
од
прилика
приближан
снимак
један
група
кола
који
хтети
у
ток
од
пет
минута
проћи
крај
гомила
уз
који
јесам
се
ја
прибити
.
аутомобил
,
простран
и
леп
,
са
угодан
седиште
.
у
аутомобил
млад
београдски
госпођа
и
њен
госпођица
сестра
са
висок
рајер
на
шешир
који
се
повијати
под
таваница
аутомобил
.
на
предњи
седиште
,
као
и
на
спољњи
крај
шофер
,
два
три
мања
кожан
кофер
са
месинган
и
никлен
оков
и
пет
шест
кутија
од
шешир
;
на
кров
аутомобилски
велик
платнен
кофер
са
никлен
катанац
.
тај
јесам
дама
који
јесам
се
решити
да
напустити
београдски
корзо
тек
кад
јесам
непријатељски
бомба
почети
да
падати
измеђ
кућа
и
тада
јесам
се
задржати
у
нишки
парк
где
јесам
такође
„
бити
доста
живо
“
.
сад
јесам
поћи
даље
,
са
уверење
да
хтети
и
на
приштински
корзо
„
ипак
бити
мало
живот
“
.
онај
јесам
несвестан
сав
што
се
догађати
,
онај
у
сав
видити
само
један
dérangement
и
правити
тако
лице
као
да
јесам
,
ми
који
као
просјак
стајати
под
стреја
,
готов
да
запитати
:
„
бити
,
молити
ви
,
љубазан
,
рећи
ми
кој
од
добар
хотел
где
имати
и
купатило
!
“
овај
дама
јесам
рат
донети
нов
врста
забава
и
нов
тема
за
разговор
.
онај
јесам
покушати
да
бити
и
болничарски
и
направити
јесам
бити
себе
болничарски
костим
са
крст
на
груди
и
сликати
јесам
се
у
тај
костим
и
дочекати
јесам
први
рањеник
и
окитити
она
цвеће
и
послужити
јесам
топлим
чај
рањен
млад
капетан
и
спроводити
јесам
кроз
„
свој
“
соб
један
стран
дописник
и
...
даље
се
јесам
моћи
:
„
требати
имати
необично
снажан
живац
да
се
тај
издржати
!
“
и
,
пошто
јесам
утврдити
да
такав
живац
немати
,
онај
јесам
се
радије
придружити
одбор
за
приређивање
концерт
и
кермес
у
корист
рањеник
.
њин
јесам
савест
бити
миран
да
јесам
се
на
сав
начин
одужити
„
овај
земља
“
и
зато
јесам
,
кад
јесам
требати
бегати
из
Ниш
проћи
сав
могућ
канцеларија
доказивати
како
она
„
овај
земља
“
требати
да
се
одужити
тај
што
хтети
она
се
дати
један
аутомобил
.
и
оне
јесам
он
добити
;
ако
она
јесам
одбити
командант
,
ађутант
јесам
бити
љубазан
;
ако
она
јесам
одбити
министар
,
секретар
јесам
бити
љубазан
.
и
оне
јесам
кренути
са
опрема
потребан
за
корзо
а
разочарати
се
тек
кад
сићи
с
аутомобил
у
блато
и
кад
вечерас
,
и
тај
ако
бити
успети
да
се
догурати
до
ћевапџијине
тезга
,
бити
на
сред
улица
,
држати
стар
новина
место
тањир
,
вечерати
козји
ћевапчић
и
проја
.
ако
она
вечерас
тај
мимоићи
сутра
хтети
.
други
аутомобил
опет
државни
али
мало
боље
натоварити
.
Међа
ствар
и
корпа
и
кофер
и
бошча
и
кутија
.
у
аутомобил
три
женски
,
изгледати
све
три
познат
гомила
:
један
продавачица
дуван
о
који
се
у
Београд
говорити
да
јесам
испод
рука
продавати
и
транспарентан
карта
за
играње
са
содомски
слика
;
па
онда
један
глумица
неки
путнички
друштво
,
који
јесам
од
први
балкански
рат
напустити
глума
сматрати
ваљда
себе
за
обвезник
и
никако
се
,
ни
у
међуратни
време
,
јесам
демобилисати
и
најзад
,
један
распуштеница
који
јесам
хтети
да
ићи
у
комита
и
обући
се
већ
бити
у
комитски
одело
и
сликати
се
већ
наслонити
на
пушак
,
али
она
јесам
хтети
да
примити
тај
јесам
и
даље
остати
распуштеница
.
кад
овај
аутомобил
проћи
,
гомила
под
стреја
почети
са
сав
страна
да
се
запитивати
који
ли
јесам
од
она
три
задужити
држава
тај
јесам
држава
према
она
тако
љубазан
да
она
уступати
аутомобил
који
јесам
моћи
много
користан
бити
употребити
.
затим
долазити
фијакер
,
опет
државни
или
бар
реквирирати
,
јер
јесам
војник
на
бок
.
у
фијакер
мало
ствар
али
много
свет
.
на
горњи
седиште
млад
госпођа
и
њен
госпођа
мајка
;
на
доњи
седиште
слушкиња
и
слушкињин
швалер
.
млад
госпођа
држати
на
крило
свој
кутак
а
слушкиња
свој
кутак
;
стар
госпођа
кавез
са
канаринка
.
ники
она
из
гомила
не
познавати
и
пролазити
без
примедба
,
сем
што
,
она
пратити
гласан
смех
онај
који
јесам
до
смех
.
за
овај
ићи
мали
таљиге
са
један
грана
место
четврти
точак
,
који
јесам
ко
знати
где
остати
.
таљиге
вући
покисао
и
блатњав
коњић
мало
велик
од
коза
а
мршав
ко
глад
,
те
она
покиснути
кожа
на
он
изгледати
као
разапети
на
кост
.
за
он
’
јесам
везан
рукуница
искрпљен
ам
а
нити
имати
дизгина
ни
оглавник
.
нога
он
дрхтати
,
велик
дупља
над
очи
и
онај
два
угибле
испод
слабина
бректати
и
разапети
он
се
кожа
испаравати
од
влага
који
он
јесам
посути
киша
и
зној
.
у
кола
троје
дечица
,
само
она
главица
вирити
из
влажан
ћебад
и
мајка
који
хтети
за
који
дан
у
какав
јарак
на
пут
родити
и
четврти
брата
онај
што
вирити
из
ћебад
а
Србија
и
четврти
војник
који
хтети
,
тамо
у
будућност
,
заменити
оне
што
јесам
поподали
на
бојиште
.
за
таљиге
везан
коза
који
хранити
дечица
успут
и
који
јесам
толико
обујмити
блато
да
једва
отварати
улепљен
очи
.
при
пролаз
овај
таљиге
у
гомила
тај
шапат
сажаљење
и
према
мајка
и
према
деца
и
према
стока
.
један
само
глас
додавати
:
„
овај
бити
севап
бити
наћи
кров
да
заноћити
!
“
за
таљиге
,
у
ред
један
за
други
,
седморо
државни
мунициони
кола
са
коњски
запрега
.
сем
седам
коморџија
који
терати
коњ
,
кола
још
спроводити
осам
војник
,
осам
борац
,
и
један
наредник
.
у
најмању
рука
требати
бити
да
јесам
касати
какав
дивизијски
област
или
интендантура
,
али
јесам
тај
,
већ
јесам
тај
кућа
,
у
права
смисао
реч
кућа
госпођа
потпуковница
чији
име
рећи
неко
из
гомила
али
он
ја
не
забележити
.
сам
госпођа
потпуковница
седити
у
последњи
,
седми
кола
и
око
она
јесам
ситан
ствар
и
кофер
а
у
предњи
кола
:
кревет
,
астал
,
кујнски
раф
,
столица
,
умиваоник
,
шпорет
,
чунак
,
сандук
са
празан
флаша
,
један
столица
за
љуљање
,
бура
с
кисео
купус
,
два
три
метар
сечен
дрво
,
седам
или
осам
џак
државни
брашно
,
вероватно
упљачкан
из
какав
државни
магацин
,
колица
за
дете
,
саксија
с
цвеће
и
бура
са
лијандер
.
—
овај
требати
каменовати
!
—
гунђати
гомила
.
—
Напуштене
државни
каса
,
архива
,
музеј
а
возити
се
бурад
са
лијандер
!
—
гунђати
даље
гомила
.
—
изгинути
све
што
јесам
моћи
понет
пушак
;
оно
што
јесам
остати
да
ми
заштитити
да
моћи
изнет
глава
,
пребрајати
се
на
прст
;
ко
напустити
фронт
стрељати
се
а
осам
борац
и
један
наредник
одвајати
се
са
фронт
да
пратити
госпођа
потпуковница
и
да
чувати
њен
бура
с
купус
!
—
и
даље
гунђати
гомила
.
—
рањеник
гегати
пешке
и
бос
по
планина
а
државни
кола
возити
чак
и
сечен
дрво
госпођа
потпуковник
!
—
гунђати
и
даље
гомилати
.
—
муниција
се
остављати
непријатељ
,
храна
се
остављати
непријатељ
а
возити
се
лијандер
,
чунак
и
столица
за
љуљање
!
—
гунђати
и
даље
гомила
.
Гунђа
гомила
а
потпуковничин
кућа
и
пратња
пролазити
и
прскати
блато
с
точак
по
гомила
.
А
за
низ
овај
кола
опет
један
државни
аутомобил
и
у
он
читав
колекција
баба
.
пет
баба
од
који
млад
не
моћи
бити
мање
од
шесет
година
а
стар
јесам
вероватно
преживети
још
који
бегство
у
ранијој
историја
српски
народ
.
баба
се
увалити
у
душек
,
претрпати
се
јастук
,
завити
се
шал
и
очајно
гледати
овамо
у
гомила
као
да
бити
хтети
запитати
:
„
Кажте
ми
искрено
,
јесам
л
’
довољно
безбедно
у
Приштина
,
ако
јесам
да
одмах
наставити
пут
?
“
—
Ко
сабрати
овај
баба
?
—
питати
се
гомила
.
—
ето
и
за
она
се
држава
постарати
да
се
спасти
?
—
додавати
опет
гомила
.
—
Па
ко
хтети
ослободити
поробљен
Србија
,
ако
хтети
овај
баба
?
—
додавати
опет
гомила
и
орити
се
крт
смех
,
онај
који
се
смејати
невољан
.
за
аутомобил
мали
воловски
кола
без
лотра
већ
само
два
даска
везати
два
пар
точак
.
кола
вући
један
сићушан
коњић
и
један
мршав
кравица
запрегнути
као
и
коњ
,
а
водити
она
старац
чији
јесам
деца
остати
тамо
у
ров
а
он
бити
да
спасти
мезимац
свој
,
последњи
нада
и
потпора
кућа
свој
.
по
даска
,
на
кола
,
прострети
мало
влажан
сена
а
по
он
један
покисао
шарен
поњавица
.
на
задњи
крај
кола
,
ослоњен
леђа
на
стубац
,
опустити
један
нога
који
она
се
скоро
вући
по
блато
а
повити
други
под
себе
,
седити
забринут
старица
;
она
на
колено
легати
глава
седамнаестогодишњи
дечко
чији
јесам
опружити
тело
под
онај
поњавица
.
мајка
он
рука
превлачити
усијан
чела
и
миловати
покисао
кос
;
по
његов
воштан
блед
образ
треперити
прозрачан
болеснички
руменило
а
из
дубоко
утонуо
очи
,
угашен
поглед
,
као
да
се
већ
назирати
смрт
.
у
гомила
крај
који
овај
кола
пролазити
израз
саучешће
и
протест
:
—
ето
,
о
он
хтети
ники
да
се
бринути
а
он
јесам
сутрашњи
војник
!
—
велим
један
из
гомила
.
—
требати
збацити
онај
баба
из
аутомобил
па
метнути
овај
јадник
!
—
додавати
други
.
за
овај
тужан
кола
ићи
леп
и
елегантан
фијакер
са
никлован
руда
,
никлован
фењер
и
никлован
ам
на
коњ
.
у
фијакер
мало
и
пријатан
друштво
,
један
полицијски
писар
на
доњи
седиште
а
на
горњи
Мица
зуавка
и
Мица
Сенегалка
.
тако
,
бар
рећи
један
из
гомила
,
који
ми
јесам
у
мало
реч
гласно
испричати
историја
овај
два
Мица
.
први
од
она
јесам
ћерка
неки
бивши
музикант
и
у
први
дан
свој
младост
кретати
се
само
у
музички
свет
,
подразумевати
ту
на
први
место
Краљев
гарда
.
од
тај
доба
она
носити
име
Мица
бандиски
.
она
други
имати
таман
порекло
и
необјашњив
име
:
Мица
проминцла
.
ники
не
знати
ни
ко
јесам
ни
одакле
јесам
,
ни
чији
јесам
;
појавити
се
један
дан
на
београдски
калдрма
носити
себе
и
прошлост
и
будућност
.
тај
два
Мица
када
јесам
из
новина
поуздано
сазнати
да
ми
стигнути
у
помоћ
француски
колонијалан
војска
,
кренути
јесам
из
Београд
у
сусрет
савезник
.
на
пут
од
Београд
до
Ниш
размишљати
јесам
о
сав
и
свашта
и
наћи
јесам
да
Француз
хтети
моћи
да
изговарати
њихов
мало
чудноват
и
за
изговор
доста
тврд
име
и
тражити
нов
,
тежити
јесам
да
тај
изразити
известан
пажња
према
савезник
.
отуда
јесам
и
постати
име
Мица
зуавка
и
Мица
Сенегалка
.
у
гомила
,
место
обичан
гунђање
,
настати
одвратност
и
гађење
када
се
из
овај
биографија
сазнати
какав
јесам
тај
красно
друштво
на
фијакер
.
да
тај
одвратност
још
више
појачати
прићи
гомила
један
угледан
госпођа
београдски
,
жена
један
лекар
.
—
и
видити
—
рећи
она
гомила
—
тај
јесам
мој
кола
,
реквирирати
јесам
ми
она
за
државни
потреба
а
ја
са
деца
ићи
пешке
из
Лесковац
!
...
затим
ми
госпођа
,
очи
пун
суза
,
испричати
свој
тегоба
и
невоља
на
пут
.
Заноћила
јесам
са
деца
на
друм
,
у
сред
планина
,
негде
иза
Лебане
.
Дечица
—
повести
она
јесам
двоје
и
стар
мајка
—
прибрати
јесам
се
промрзнути
око
,
ватрица
који
она
јесам
мајка
наложити
и
она
она
јесам
тешити
и
храбрити
и
ако
јесам
и
сам
осећати
студен
у
душа
,
наћи
се
први
пут
у
живот
на
друм
,
у
планина
,
под
ведар
небо
.
и
кад
јесам
дечица
хтети
да
прихватити
сан
који
бити
она
разгонити
страх
из
дух
,
појављивати
се
из
мрак
два
светао
ока
,
тај
деца
радознало
се
бити
и
прибирати
уз
мајка
.
тај
два
светао
ока
јесам
два
фењер
на
фијакер
који
возити
Мица
зуавка
и
Мица
Сенегалка
.
деца
познати
коњ
и
кликнути
:
—
гле
,
мам
,
наш
Гвозден
!
—
гле
наш
гривна
!
—
Наша
кола
,
тат
послати
кола
—
кликтати
деца
—
тат
послати
,
хтети
више
ићи
пешке
!
А
мајка
она
умиривати
да
бити
поднети
разочарење
.
—
Наша
кола
,
деца
,
али
се
ја
не
моћи
возити
она
.
ја
и
даље
морати
пешке
.
—
А
зашто
кад
јесам
наш
кола
?
—
грактати
зачуђен
деца
.
—
Наша
кола
морати
да
возити
српски
рањеник
.
српски
се
војник
борити
за
ми
па
не
моћи
ранити
ићи
пешке
,
а
ја
моћи
.
јесам
л
’
те
,
деца
?
—
тесати
она
мајка
.
у
тај
пролазити
крај
она
кола
са
Мица
зуавка
и
Мица
Сенегалка
и
орити
се
из
она
развратан
смех
.
мајка
обарати
очи
пред
деца
срамити
се
лаж
који
она
јесам
мислити
утешити
.
тај
прича
,
који
ми
госпођа
живо
и
узбуђено
причати
,
слушати
и
један
рањен
поручик
који
јесам
опустити
штака
тај
се
наслонити
на
зид
и
посматрати
пролазак
топлички
бегунац
.
он
јесам
дотле
мирно
и
скромно
стојати
иза
наш
ред
наслонити
на
зид
и
јесам
учествовати
у
гунђање
гомила
и
бити
јесам
миран
као
да
јесам
ни
слушати
примедба
који
јесам
се
сипати
као
из
рукав
за
сваки
кола
.
али
кад
наићи
фијакер
и
кад
госпођа
завршити
свој
прича
реч
:
„
српски
се
војник
борити
за
ми
,
па
не
моћи
ранити
пешке
ићи
!
“
поручник
план
на
један
мах
.
крв
он
јесам
попити
у
образ
,
наслонити
се
на
штака
и
гурнути
лакат
гомила
испред
себе
па
изаћи
напред
:
—
српски
се
војник
борити
за
ми
па
не
моћи
ранити
пешке
ићи
!
—
поновити
он
узбуђено
.
—
А
погледати
,
госпођа
,
погледати
!
овај
јесам
нога
пребити
и
ја
јесам
на
овај
штака
из
Куршумлија
пешке
прећи
преко
планина
а
ето
ко
се
возити
на
кола
!
—
срамота
!
—
гракнути
у
глас
гомила
.
—
и
срамота
и
неваљалство
!
—
додати
узбуђено
рањен
поручик
и
ишчупати
са
груда
Обилићев
медаља
за
храброст
и
бацити
јесам
под
точак
фијакер
ради
који
се
и
подигнути
бура
негодовање
.
—
не
требати
ја
!
не
требати
ја
!
неки
овај
орден
носити
Мица
зуавка
и
Мица
Сенегалка
,
ја
хтети
за
Србија
умести
погинути
и
без
тај
орден
!
гомила
занемити
на
један
мах
пред
овај
чин
и
настати
мртав
тишина
.
поворка
се
бегунац
и
даље
кретати
и
пролазити
мимо
ми
,
газити
под
себе
Обилићев
медаља
за
храброст
,
који
јесам
све
дубље
у
блато
тонути
...
XИ
бајка
легати
јесам
тај
вече
уморан
,
тешко
уморан
.
на
прозор
јесам
бити
завеса
и
кад
јесам
дунути
у
свећа
,
који
јесам
осветљавати
соб
,
споља
јесам
продирати
неки
блед
,
водњикав
светлост
који
јесам
на
мрачан
зид
пројектовати
рупа
прозорски
измрежан
танак
линија
харемски
мушебак
.
кроз
тај
мрежа
једва
се
догледати
небо
мрачан
,
ниско
и
густо
као
тесто
.
под
утисак
догађај
,
слика
и
појава
који
јесам
овај
три
дан
минути
крај
ја
,
лежати
несан
под
ћебе
,
подлегати
јесам
навалити
читав
рој
неодређен
мисао
.
тај
јесам
бити
и
мисао
и
сећање
и
представа
и
опажање
и
сав
се
тај
колутати
,
преплетати
,
тискати
и
мешати
без
ред
,
без
смисао
,
без
јасан
контура
и
облик
.
и
ако
јесам
давно
већ
умуко
тандрк
кочија
,
стењање
и
шкрипа
воловски
кола
,
тутањ
и
бректање
аутомобил
и
гала
светина
,
ја
јесам
тај
звук
,
измешати
и
збркати
,
брујати
у
уш
а
улични
слика
,
разнолик
боја
и
богат
беда
,
још
увек
пролетати
крај
очи
као
дуг
,
бескрајан
кинематографски
филм
.
цигарета
,
који
јесам
до
мало
час
сјактати
у
помрчина
ко
усамљен
звездица
на
мрачан
небо
,
угасити
ја
се
међ
прст
и
почети
ја
хватати
неки
полусан
који
ја
јесам
одвајати
од
стваран
па
ипак
ја
натурати
непознат
,
таман
,
нејасан
престава
.
и
ако
још
будан
и
свестан
да
јесам
тај
сан
,
ја
јесам
имати
снага
да
он
се
отети
већ
јесам
он
се
подавати
без
отпор
и
он
ја
јесам
одводити
све
даље
и
даље
,
одводити
ја
јесам
у
далеко
детињство
,
тамо
чак
докле
једва
допирати
мој
први
и
нејасан
сећање
,
тамо
где
јесам
сав
ружичаст
,
сав
насмејати
,
све
невино
.
и
,
како
јесам
тај
годити
преморен
ја
душа
и
раскрвављен
срце
!
као
после
силан
бура
на
пучина
где
се
крхати
и
ломити
,
кад
чамац
ући
у
тих
вод
и
пристати
уз
зелен
обала
чаробан
острво
где
цветати
мирта
и
оранџе
,
где
нежан
лептир
делити
цвеће
страстан
пољубац
,
сисати
она
он
жиће
;
где
птица
плав
и
зелен
пераја
певати
песма
зор
а
вод
,
слазити
са
камен
,
звонити
као
харфа
,
страстан
вечерњи
романса
разблудан
ноћ
огрнут
прозрачан
вео
посут
звезда
...
у
рано-зимско
вече
,
крај
разбуктао
ватра
у
камин
,
ваљати
јесам
се
дечица
по
широк
и
дебео
ћилим
прострт
по
под
а
баба
Вилка
,
сретан
међу
унучић
,
седети
јесам
на
један
троножни
столичица
,
подстицати
ватра
у
камин
и
причало
дуг
,
топле
и
заносан
прича
који
зимски
ноћ
и
љубав
,
који
она
старати
мајка
казивати
свој
унучић
,
допуњавати
свој
боја
;
прича
који
се
дубоко
резати
у
душа
детињи
као
кован
рало
у
мек
смоница
који
јесам
пролеће
овлажити
.
ја
,
млад
унук
тада
,
седети
јесам
на
престол
,
на
крило
стар
мајка
.
остати
се
окупити
око
она
,
седити
на
под
подвијен
нога
и
наслоњен
главица
на
њен
колено
.
сав
пажљиво
упрети
поглед
у
њен
усна
,
како
не
бити
ни
један
реч
испустити
.
А
тај
реч
тећи
са
њен
усна
топла
и
благ
као
она
полусветлост
који
јесам
од
пламен
из
камин
осветљен
соб
а
који
тако
јасно
осветљавати
паметан
и
изразит
фигура
баба
Вилка
,
стар
српски
угледан
госпа
.
Причала
ми
јесам
о
змија
младожења
,
о
пепељуга
,
о
чардак
ни
на
небо
ни
на
земља
,
о
ветар
и
ветров
мајка
и
још
читав
низ
такав
заносан
бајако
,
који
јесам
ми
опчињавати
све
док
ми
се
детињи
мозак
јесам
почети
морити
и
очи
склапати
,
тај
јесам
тада
један
по
један
,
награђивати
он
пољубац
,
односити
у
постеља
и
прекрстила
он
пре
но
што
се
од
постеља
одвојити
.
Враћајући
ја
такав
један
вече
,
који
јесам
—
претрпан
догађај
који
јесам
се
низати
кроз
половина
век
—
лежати
заборавити
и
забацити
у
мој
памћење
,
полусан
ја
он
почети
износити
пред
очи
у
сав
одређеност
свој
.
оно
се
почети
понављати
у
мој
памћење
са
сав
детаљ
,
свеж
као
скори
сећање
.
тај
вече
причати
ми
јесам
баба
Вилка
о
свој
ран
детињство
.
на
тај
јесам
јесам
изазвати
онај
гомила
питање
који
деца
тако
раскошно
засипати
стар
:
—
јесам
ли
и
ти
,
нана
,
бити
кадгод
дете
?
—
јесам
,
рано
!
—
овако
као
ја
?
—
Јес
,
тако
!
—
А
јесам
л
’
тај
давно
бити
?
—
давно
,
врло
давно
,
имати
скоро
шесет
година
.
—
Шесет
?
—
понављати
сав
у
глас
као
изненадити
и
ако
ники
од
ми
јесам
појмити
колико
јесам
тај
,
сем
стар
који
,
да
бити
показати
разумевање
у
цифра
,
узити
на
прст
да
одбројити
шесет
.
—
А
јесам
овако
исто
играти
као
ја
?
—
настављати
немилостиво
засипати
питање
.
—
тако
,
дабоме
,
али
—
и
стар
мајка
узданути
—
и
патити
јесам
.
јесам
онда
ми
бити
сав
тако
потаман
;
топла
вече
,
топла
постеља
,
него
...
бивати
јесам
кад
јесам
и
гладовати
и
мркли
а
не
знати
хтети
ли
сванути
.
—
А
зашто
?
—
тако
,
бојати
јесам
се
.
—
А
од
шта
ви
јесам
бити
страх
?
—
од
Турчин
.
—-Од
Турчин
?
—
гракнути
сав
изненадити
и
ако
ники
од
ми
јесам
јасно
појмити
шта
јесам
тај
Турчин
.
—
А
шта
јесам
тај
Турчин
?
—
запитати
ја
остати
,
сем
стар
који
јесам
знати
неки
народни
песма
у
који
се
Турчин
помињати
и
веровати
да
он
јесам
тај
довољан
знање
.
—
Шта
јесам
Турчин
?
—
учинити
нана
,
па
додати
—
Турчин
јесам
сила
деца
!
—
Па
шта
јесам
они
радити
?
—
зло
јесам
радити
!
—
занихати
нана
глава
—
А
требати
да
ви
казати
шта
јесам
радити
те
да
памтити
.
Даће
бог
порасти
,
проживети
и
остарити
а
онај
зло
што
ја
видети
ви
хтети
видети
.
Прошла
јесам
тај
време
,
поменути
се
не
повратити
се
!
ја
сав
реч
нанин
јесам
тада
разумети
али
она
ја
сад
чути
понова
и
сад
тек
разумети
,
као
што
сад
слушати
понова
и
цео
нанин
прича
који
ницати
из
пробуђен
сећање
.
—
ја
јесам
бити
седам
и
по
,
највише
осам
година
те
једва
памтити
што
хтети
ви
казивати
,
али
ја
јесам
мајка
доцније
,
кад
јесам
одрасти
,
препричавати
оно
што
јесам
доживети
,
те
отуд
знати
све
како
јесам
бити
и
што
јесам
бити
.
бити
јесам
и
други
зло
и
други
невоља
али
црн
бити
када
наићи
страшан
година
.
борити
се
наш
,
борити
па
изнемоћи
.
ники
да
помоћи
,
ники
да
одменити
,
ники
да
прихватити
те
где
хтети
сам
противу
толики
сила
.
и
подлегнути
,
те
наићи
страшан
година
и
завитлати
се
као
љут
непогода
и
начин
по
земља
пустош
какав
се
не
памтити
од
потоп
господњи
.
они
што
јесам
се
борити
и
што
јесам
ми
бранити
или
изгинути
или
се
одметнути
у
планина
или
избегнути
у
туђина
.
остати
нејач
без
хранитељ
а
сила
поћи
да
плав
земља
и
да
сејати
невоља
и
зло
.
зацикати
нејач
,
заплакати
мајка
а
домаћин
оборити
глава
под
тежак
брига
.
Наше
село
на
друм
и
туда
хтети
сила
проћи
.
Турчин
јесам
мало
залазити
ван
друм
и
зато
јесам
увек
више
патити
она
село
који
јесам
она
бити
на
пут
.
рећи
,
домаћин
се
забринути
што
хтети
и
како
хтети
,
јер
глас
озго
из
Јасеница
,
сав
црњо
и
гора
.
Скупише
се
један
дан
,
по
вечерњи
,
у
црква
,
те
да
се
саветовати
.
јесам
се
смести
сакупљати
на
други
место
,
овако
,
ако
бити
Турчин
наићи
рећи
бити
:
скупити
се
да
се
бог
молити
.
Поп
јесам
чак
задржати
на
себе
и
епитрахиљ
како
бити
она
уверити
да
служити
бог
.
Притворише
врата
на
црква
и
почети
се
кришом
договарати
.
један
хтети
рећи
овај
,
други
оно
а
неки
Радојица
,
добар
газда
и
домаћин
,
у
зао
час
рећи
:
„
да
се
истурчити
,
тај
ми
јесам
једина
помоћ
!
“
тек
тај
рећи
а
почети
да
прштити
кандило
пред
икона
свет
Јована
крститељ
.
Прште
два
три
пут
па
се
угасити
а
онај
Радојица
тај
час
спопасти
неки
језа
и
узити
он
трести
грозница
,
тај
занемоћи
и
једва
отићи
до
кућа
.
Шест
недеља
јесам
патити
од
тежак
болест
и
сваки
дан
он
свештеник
читати
молитва
и
сваки
дан
слати
у
црква
зејтин
тај
горети
пред
икона
свет
Јована
крститељ
од
јутро
до
мрак
.
једва
се
човек
дигнути
на
нога
,
ваљда
он
помоћи
молитва
и
покајање
.
они
други
,
што
остати
у
црква
,
кад
Радојица
