зазаконима
тих
људи
,
ми
нисмо
усвајали
мишљење
света
.
Љубав
није
непристојност
,
уметност
беспослица
,
наука
безбоштво
:
истина
није
цинизам
,
иако
свет
тврди
да
је
тако
.
Јак
човек
не
слуша
шта
ће
рећи
свет
.
Њему
завиде
,
сумњају
у
њега
;
напуштају
га
.
Он
остаје
усамљен
,
изнад
амбиса
,
али
увек
на
врху
,
обасјан
златним
сунцем
талента
,
и
његово
срце
бије
за
све
што
је
добро
и
високо
Да
се
не
би
више
ломио
у
овим
распрама
са
самим
собом
;
да
се
не
би
окретао
у
том
вечито
истом
кругу
и
мислио
на
ствари
које
су
га
толико
мучиле
,
Кремић
приђе
прозору
и
стаде
посматрати
како
се
топи
снег
.
Напољу
је
био
светао
дан
.
Сунце
је
толико
прелазило
плав
небесни
свод
.
То
више
није
било
оно
варљиво
зимско
сунце
које
сија
а
не
греје
.
Зраци
више
нису
били
коси
,
већ
су
падали
право
,
у
својој
обновљеној
металној
боји
;
миловали
,
грејали
и
уверавали
да
више
неће
бити
зиме
,
да
су
мразеви
прошли
.
Последњи
снег
,
југов
и
сјајан
,
топио
се
нагло
;
из
црне
коре
на
дрвећу
,
која
се
пресијавала
као
лак
,
цурила
је
вода
.
Црн
цреп
по
крововима
од
кућа
се
показивао
при
врху
и
испуштао
лаку
,
једва
видљиву
пару
.
Снег
је
све
више
силазио
на
стреје
.
Пуни
олуци
су
се
купали
белом
запенушалом
водом
.
По
земљи
се
правиле
баре
,
и
расли
су
пролећни
потоци
,
који
су
се
чули
како
теку
,
а
још
заостали
снег
се
превлачио
црнкастом
навлаком
,
начињеном
од
прљотине
и
раскрављене
земље
.
Цело
двориште
је
било
потонуло
у
блиставу
светлост
новог
светлила
и
вукло
срце
у
занос
и
песму
Сунце
је
наваљивало
и
на
прозоре
од
канцеларије
,
али
се
ова
једина
противила
пролећу
и
остајала
мрачна
и
суморна
.
Окна
су
била
прљава
.
На
фасциклама
се
рогушили
редни
бројеви
.
По
рафовима
је
почивао
дебели
слој
прашине
;
миран
и
неприкосновен
као
господин
Јаков
.
Хартија
која
је
покривала
заједнички
сто
била
је
измрљана
мастилом
и
буреком
.
Млади
приправник
зевао
је
над
граматиком
есперантског
језика
.
Господин
Живан
је
био
одвратан
у
својој
чиновничкој
господствености
,
а
Оштрило
дубоко
жалостан
онако
нагнут
над
лозове
Класне
лутрије
,
из
којих
као
да
је
хтео
прочитати
тајну
живота
.
-
Кад
је
идуће
вучење
,
господине
Анто
?
-
упита
га
Милош
,
тек
да
се
нешто
каже
.
-
Шестог
марта
-
одговори
му
Оштрило
,
па
као
продужујући
ток
својих
мисли
,
додаде
:
-
Аја
,
господин
-
Кремићу
,
хиљаде
се
не
стичу
на
поштен
начин
.
Милош
је
био
спремио
једну
пошалицу
поводом
идућег
вучења
,
али
га
ова
Оштрилова
мисао
помете
и
покуша
да
га
поново
заведе
у
лавиринт
мисли
о
спољном
и
унутрашњем
животу
које
су
га
толико
мучиле
.
Он
приђе
прозору
поново
.
Осећао
је
како
га
буни
све
у
канцеларији
,
да
му
све
смета
,
боде
и
досађује
.
Међутим
,
пролетње
сунце
га
је
звало
напоље
,
у
слободу
и
светлост
.
-
Нека
буде
што
буде
!
-
рече
он
у
себи
,
и
изађе
из
канцеларије
не
говорећи
ником
ништа
.
Сава
се
била
откравила
,
нарасла
и
јурила
мутна
и
прљава
.
Санте
су
пловиле
полако
.
Понека
од
њих
би
изненадно
потонула
у
воду
која
их
је
носила
.
У
сунцу
се
местимично
зеленила
трава
,
избијајући
из
земље
,
још
мокре
од
истопљеног
снега
.
По
равном
сремском
пољу
указивали
се
комади
црне
земље
,
две
три
земунице
,
и
неодређени
окрајци
шума
на
крају
хоризонта
.
У
пристаништу
се
осећала
извесна
живост
.
Неколико
бродарских
момака
намештало
је
штек
за
локалну
лађу
између
Београда
и
Земуна
.
У
агенцији
паробродског
друштва
су
били
отворени
прозори
и
врата
;
унутра
се
видела
два
униформисана
човека
како
распремају
канцеларију
.
Један
амалин
се
сунчао
на
тротоару
,
узјахавши
на
свој
самар
.
И
по
улицама
се
осећала
већа
живост
него
зимус
.
Пролеће
,
које
се
објављивало
,
уливало
је
у
сва
бића
један
нов
сок
који
препорађа
.
Груди
су
се
шириле
,
срца
куцала
слободније
.
С
кровова
се
цедиле
леденице
,
умирући
под
дахом
сунца
које
их
је
миловало
.
Шегрти
су
певајући
разбијали
лед
по
калдрми
и
брисали
испред
дућана
.
Пред
вратима
се
пресавијао
нов
еспап
,
нарочито
добављен
за
пролетњу
сезону
.
Један
трговац
из
унутрашњости
,
са
астраганском
шубаром
на
глави
и
дебелим
златним
ланцем
на
прсима
,
ишао
је
средином
улице
,
посред
блата
,
и
плашљиво
се
обазирао
,
као
сеоски
пас
када
залута
у
вароши
.
На
Калимегдану
је
општина
већ
била
метнула
неколико
префарбаних
клупа
.
Ђаци
,
гувернанте
и
пензионери
су
се
већ
шетали
по
стазама
.
Мијат
чувар
,
одрастао
и
наочит
Црногорац
,
надзирао
је
општинску
својину
,
пушио
и
важно
лупкао
прутом
по
својим
офиксаним
чизмама
.
Иза
једног
киоска
неко
викну
Кремића
,
и
две
дугачке
ноге
,
као
у
шестара
,
подигнуше
пред
њим
Богдана
Васића
.
-
Знаш
ли
шта
је
било
са
Љубицом
?
-
упита
Васић
Милоша
,
сав
блажен
што
му
може
да
саопшти
једну
новост
.
-
Са
којом
Љубицом
?
-
Ах
,
којом
Љубицом
...
како
да
кажем
!
Ти
још
кријеш
Ранковића
љубав
!
Она
се
верила
са
једним
артиљериским
мајорем
.
Милош
се
изненади
и
махинално
рече
:
-
То
није
могућно
!
-
Веруј
ми
...
како
да
кажем
.
Нема
ни
добар
сат
како
је
дошао
у
Препород
њен
вереник
и
дао
оглас
.
Да
га
само
видиш
!
Што
је
чизма
...
како
да
кажем
.
Читаву
повест
развезао
да
прича
администратору
о
својим
принципима
...
како
да
кажем
...
за
брак
.
Муж
треба
...
како
да
кажем
...
да
импонира
у
свему
својој
жени
,
да
јој
набије
ђем
на
уста
,
па
кад
џаракне
,
како
да
кажем
...
мамузом
у
лево
,
онда
:
жено
,
на
лево
,
марш
,
кас
!
Пошто
га
прође
прво
изненађење
,
Кремић
се
уједе
за
усне
,
и
као
у
тешким
тренуцима
кад
је
писао
драму
и
сам
себи
честитао
на
издржљивости
,
рече
гордо
и
потресено
:
-
Ја
се
дивим
себи
што
волим
лудо
,
против
свих
принципа
,
против
здравог
разума
,
упркос
свега
и
без
наде
на
будућност
.
Богдан
је
волео
Милоша
одавно
,
без
задњих
намера
и
суревњивости
,
те
је
имао
да
захвали
тој
дубокој
другарској
оданости
што
је
у
том
тренутку
разумео
да
се
ова
новост
јако
коснула
Милошева
срца
.
Стога
репортер
Препорода
покуша
да
заглади
утисак
,
говорећи
:
-
Како
да
кажем
...
можда
је
женска
имала
право
.
Шта
све
може
бити
с
Ранковићем
у
Лајпцигу
!
И
затим
...
како
да
кажем
...
поред
живота
идеалног
постоји
живот
материјални
.
Не
треба
се
љутити
...
и
најчистије
одлуке
су
везане
за
земљу
.
Треба
примити
...
како
да
кажем
...
живот
је
онакав
какав
је
.
Милошу
тада
паде
на
ум
Зорка
.
Колико
је
лажи
,
претварања
и
брига
морала
претрпети
млада
жена
,
само
да
одржи
сан
своје
љубави
.
Ваљало
се
прибојавати
мајке
,
требало
је
презати
од
суседа
и
осталог
света
.
Њен
живот
није
био
више
живот
него
мучење
,
где
је
зависило
све
,
њена
част
и
будућност
,
мајкино
поштовање
и
спокојство
,
само
од
једног
изгубљеног
писма
или
доставе
,
од
једног
знака
или
несмишљеног
корака
.
И
сад
је
оставити
,
јер
поред
живота
идеалног
постоји
живот
материјални
...
јер
треба
примити
живот
онакав
какав
је
.
-
Не
,
никада
!
Ја
га
никад
нећу
примити
такав
какав
је
,
јер
онда
треба
и
ја
да
будем
тако
варљив
,
тако
лажан
,
злочиначки
.
Ах
,
тај
живот
је
једна
разбојничка
комедија
где
мрак
крије
праву
боју
ствари
,
а
људи
гараве
своја
лица
.
У
том
животу
је
слободно
злостављати
,
убијати
...
Кремић
се
био
ражљутио
и
млатао
рукама
по
ваздуху
као
да
се
хтео
одбранити
од
утицаја
тога
живота
,
који
је
као
орлушина
насртао
на
њега
.
-
Ти
имаш
добро
срце
...
како
да
кажем
,
Милошу
.
А
то
не
ваља
,
рече
му
мирно
Васић
.
-
Људи
са
срцем
...
како
да
кажем
...
пате
уопште
,
јер
је
срце
несрећан
другар
у
животу
.
Богдан
хтеде
још
нешто
додати
,
али
заћута
,
бојећи
се
да
не
каже
више
него
што
је
требало
.
Милош
такође
не
проговори
више
ништа
.
И
оба
млада
човека
продужише
свој
пут
поред
младих
борова
,
посматрајући
једно
парче
градског
платна
,
које
се
видело
уврх
стазе
,
и
пратећи
за
се
сваки
свој
ток
мисли
.
Тек
кад
дођоше
до
тог
бедема
,
подигнутог
од
цигли
,
Милош
прогунђа
за
себе
,
настављајући
своје
мисли
:
-
А
мени
су
замерали
,
љутили
се
на
мене
...
и
то
обоје
,
кад
сам
се
ја
трзао
пред
бизарношћу
будућности
која
ми
се
отварала
.
А
они
су
жртвовали
себе
,
своји
љубав
,
једно
за
Лајпциг
,
друго
за
мајорске
еполете
...
И
то
тако
лако
:
ми
знамо
да
од
наше
веридбе
неће
бити
ништа
!
...
Да
ли
је
могућно
да
се
то
тако
бедно
,
жалосно
сврши
!
-
Како
да
кажем
?
-
трже
се
Богдан
,
мислећи
да
се
Милош
обраћа
на
њега
.
-
Све
се
на
овом
свету
жалосно
сврши
:
нов
капут
и
младост
,
нова
банка
и
велика
страст
!
-
То
ти
је
добро
!
-
горко
се
осмехну
Кремић
.
Доле
,
испод
њих
,
текла
је
мутна
Сава
.
По
њој
су
се
видели
комади
леда
.
Санте
су
пловиле
полако
.
Изненадно
би
једна
од
њих
потонула
у
воду
која
их
је
носила
.
ГЛАВА
ШЕСТА
.
ВЕЧЕ
СВЕНУЛИХ
МИМОЗА
.
Сувишно
је
што
законодавац
прописује
казну
за
прељубу
.
Незаконита
љубав
садржи
сама
у
себи
своју
казну
.
Двоје
заљубљених
живело
је
једно
поред
другог
и
обасипало
се
узајамним
нежностима
,
али
је
једно
подносило
јарам
срамне
садашњости
,
а
друго
је
презало
од
утвара
будућности
.
Ове
две
муке
су
подржавале
између
Милоша
и
Зорке
једну
врсту
потмулог
непријатељства
,
које
нису
хтели
признати
ни
самима
себи
.
Ипак
,
они
су
осећали
да
не
могу
бити
једно
без
другог
,
те
су
,
пред
страхом
од
развода
и
признања
,
угушивали
ово
осећање
непријатељства
,
доста
сличног
мржњи
.
Једне
вечери
седели
су
они
у
Зоркиној
соби
.
Милош
је
држао
главу
над
књигом
,
а
млада
жена
је
везла
монограм
на
једној
сервијети
.
Кремић
је
покушавао
да
разуме
смисао
онога
што
је
читао
,
али
су
очи
узалуд
прелетале
преко
наштампаних
редова
,
јер
се
мисао
није
дала
везати
за
књигу
,
и
лутала
је
по
опасним
регионима
сумње
и
малодушности
.
-
Како
је
лепо
кад
овако
заједно
радимо
,
-
ослови
га
Зорка
после
дугог
ћутања
.
-
Треба
радити
.
Рад
крепи
и
улива
наде
.
-
Мислиш
?
-
упита
је
Милош
расејано
.
-
Истина
,
каже
се
да
је
рад
сладак
.
И
ја
сам
то
понекад
осетио
.
Али
,
то
је
неко
суво
задовољство
.
Разговор
опет
запе
.
У
соби
наста
тишина
,
коју
је
нарушавало
само
пуцкање
ватре
у
пећи
.
Кремић
отури
књигу
и
рече
испрекидано
:
-
Видиш
,
Зорка
,
ја
код
тебе
имам
све
што
ми
треба
...
све
што
сам
могао
само
у
сну
тражити
.
Ти
си
ми
дала
све
што
једна
жена
може
дати
,
али
...
Понекад
,
овако
кад
сам
нерасположен
,
чини
ми
се
да
бих
све
то
дао
да
се
вратим
у
оно
доба
кад
сам
био
ђак
,
живео
без
ичије
помоћи
и
био
слободан
.
Управо
...
-
И
он
застаде
.
Милош
није
хтео
ово
рећи
;
он
је
хтео
да
себи
пребаци
за
ову
зловољу
која
га
је
обузимала
поред
свег
добра
што
му
га
је
Зорка
чинила
,
али
се
он
не
поправи
,
јер
не
умеде
да
нађе
онај
израз
,
реч
коју
је
хтео
.
Зорка
остави
рад
и
погледа
га
замишљено
.
Она
хтеде
да
сазна
прави
смисао
ових
речи
.
Чар
радозналости
учини
је
најзад
несрећном
,
што
бива
увек
при
свим
дубљим
истраживањима
кад
она
имају
за
предмет
једну
љубав
.
-
Шта
ти
сад
недостаје
?
-
упита
га
она
.
-
Ти
имаш
место
,
указну
службу
...
-
Не
,
Зорка
,
ти
се
вараш
.
Ја
баш
кажем
да
ми
не
недостаје
ништа
.
Ја
имам
све
,
топлу
собу
и
тебе
.
Али
...
мени
није
добро
,
осећам
нешто
непријатно
што
ће
доћи
,
нешто
недостојно
мене
што
ме
убија
.
Па
онда
,
баш
и
то
место
,
горе
него
и
једнога
мога
друга
...
-
Нешто
се
мора
радити
.
И
раније
,
ти
си
био
изложен
мукама
зараде
.
-
Да
,
Зорка
,
и
то
још
каквим
мукама
!
Али
ми
је
тај
посао
изгледао
привремен
,
био
помешан
са
надом
;
ја
сам
могао
рачунати
на
нешто
боље
,
на
срећу
!
...
-
А
сад
?
-
упита
га
драгана
,
и
један
нервозан
осмех
згрчи
њене
усне
.
Милош
не
одговори
непосредно
на
питање
,
већ
устаде
да
запали
цигару
,
и
као
независно
од
свега
,
прогунђа
као
онај
његов
колега
у
царинарници
што
купује
лозове
Класне
лутрије
:
-
Сиромах
...
остати
увек
сиромах
,
какво
понижење
!
-
Милошу
,
то
ми
досад
ниси
никада
рекао
!
-
уздахну
млада
жена
.
Кремић
осети
да
Зорка
трпи
ужасно
,
али
нешто
јаче
од
њега
,
нешто
себично
и
фатално
што
се
бори
и
не
да
се
угушити
,
терало
га
је
да
говори
.
-
Буди
мирна
!
-
рече
јој
он
,
а
глас
му
је
био
леден
и
сув
.
-
Ја
нећу
више
лагати
...
Људске
снаге
имају
граница
.
Ја
сам
се
сувише
претварао
и
трпео
.
Ја
то
не
могу
више
.
Али
ми
не
замерај
.
То
је
било
за
тебе
.
Зорка
је
бледела
и
очекивала
шта
ће
Милош
рећи
даље
.
-
Ја
знам
шта
је
сиротиња
,
-
продужи
млади
човек
,
и
осети
како
му
срце
заигра
болно
.
-
Она
не
допушта
ништа
,
она
убија
све
,
љубав
и
породицу
;
она
се
потсмева
најчистијим
мислима
,
руши
веру
.
Човек
није
човек
кад
је
сиромах
.
Ја
те
волим
,
Зорка
,
али
ово
је
јаче
од
мене
:
ја
се
не
могу
поново
вратити
у
сиротињу
.
Зорка
не
рече
ништа
.
Она
саже
главу
,
зарони
је
у
руке
,
и
оста
тако
непомична
.
Тек
с
времена
на
време
могло
се
приметити
како
јој
дрхти
једно
парче
хаљине
на
раменима
.
Кремић
јој
се
приближи
и
покуша
да
јој
одвоји
главу
од
дланова
,
говорећи
јој
:
-
За
име
Бога
,
Зорка
,
не
буди
таква
.
Ја
не
могу
да
те
гледам
како
патиш
.
Ми
смо
обоје
несрећни
.
Љубимо
се
и
гледајмо
да
умањимо
муке
једно
другом
.
Да
,
Зоро
,
ја
те
волим
упркос
наше
сиротиње
,
упркос
будућности
која
нам
прети
,
упркос
онога
што
сам
ти
рекао
,
упркос
свега
најзад
.
Млада
жена
је
била
подигла
главу
и
слушала
га
.
Нада
јој
се
поврати
:
једна
од
оних
лудих
нада
које
се
усправљају
и
пред
очитошћу
.
-
Нема
ситуације
којој
се
не
може
наћи
излаза
,
-
рече
му
она
благо
.
-
Ми
смо
запали
у
један
теснац
,
то
је
истина
.
Али
ми
не
реци
да
се
из
њега
не
може
изаћи
.
Води
ме
куда
хоћеш
,
али
ме
не
терај
од
себе
.
Видимо
у
чему
је
ствар
...
да
,
љубимо
се
и
гледајмо
да
умањимо
наше
муке
.
Милош
још
није
добро
знао
да
жене
не
уживају
у
стварима
које
се
крију
и
да
их
срећа
радује
потпуно
тек
кад
је
могу
саопштити
свакоме
.
Он
учини
исту
погрешку
коју
је
дотле
неколико
пута
чинио
тражећи
из
њиховог
положаја
излаза
у
слободној
љубави
.
-
Заиста
,
-
рече
јој
он
,
-
ти
претерујеш
кад
толико
полажеш
на
брак
.
Нека
он
буде
наш
циљ
,
али
не
мислимо
више
на
њега
:
ствари
вреде
само
онолико
колику
им
вредност
ми
придајемо
.
Јесте
,
нас
деле
светски
и
божји
закони
.
Али
,
зар
међу
нама
не
постоји
цела
једна
заједница
срца
која
је
утолико
ужа
,
јача
,
уколико
више
има
да
пређе
препона
.
-
Не
,
не
,
Милошу
.
Не
своди
нашу
љубав
на
обично
терање
кера
.
У
њој
бих
ја
била
напросто
одвратна
!
...
Ах
,
како
је
бедна
срећа
кад
је
грешна
,
како
је
у
њој
свака
радост
пуна
горчине
.
Милош
,
давно
одвојен
од
своје
куће
и
одрастао
у
друштву
где
се
материјалистичком
,
једном
нарочитом
материјалистичком
схватању
дизао
култ
,
није
разумевао
своју
драгану
.
Њене
патње
због
недопуштености
њихових
веза
разумевао
је
као
сујету
што
не
може
још
рећи
свакоме
да
је
удата
.
Стога
се
наљути
и
прекорно
рече
:
-
Ја
те
не
разумем
.
Кад
те
чујем
да
тако
говориш
,
чини
ми
се
да
из
тебе
сујета
говори
.
-
Не
,
Милошу
,
ти
се
вараш
.
Ако
сам
икад
толико
желела
да
постанем
твоја
жена
,
то
није
било
,
можеш
ми
веровати
,
због
сујете
да
носим
нечије
име
,
ни
ма
из
каквог
рачуна
.
То
је
било
само
зато
да
имам
јавно
право
да
живим
поред
тебе
.
Они
се
погледаше
у
очи
.
То
се
гледао
вечито
несложан
љубавни
дует
,
човек
и
жена
,
човек
којем
прија
забрањена
љубав
,
јер
га
не
обвезује
ничим
,
и
жена
која
тражи
признање
и
вечност
својим
осећајима
,
јер
су
последице
тих
осећаја
тешке
и
вечите
.
У
њиховим
очима
је
отсјајивала
варница
одлучности
да
свако
брани
свој
захтев
до
краја
.
Зорка
прекиде
мучну
тишину
прва
,
и
пребаци
Кремићу
да
је
постао
равнодушан
према
њој
и
да
је
више
не
воли
.
Она
је
била
жена
,
и
оне
су
такве
:
оне
неће
да
их
људи
избегавају
,
оне
не
верују
никад
да
људи
који
их
чупају
из
срца
јесу
они
који
их
воле
највише
.
Кремић
не
хтеде
да
прими
битку
и
покуша
још
једанпут
да
ствари
легну
на
миран
начин
.
-
Шта
је
нама
вечерас
!
-
рече
он
.
-
Умири
се
,
Зоро
.
Ја
те
волим
из
дна
душе
.
Дај
ми
да
пољубим
твоје
очи
.
Оне
нису
лепе
кад
су
љуте
.
Млада
жена
не
осети
дрхтање
Милошева
гласа
,
које
је
говорило
да
је
ово
што
чини
последњи
напор
за
мир
.
Она
је
мислила
да
је
у
своме
праву
и
није
разумевала
један
карактер
другачи
од
њеног
,
један
начин
осећања
супротан
њеном
.
-
Мени
је
потребно
да
се
надам
нечему
,
-
настави
она
,
без
обзира
на
шалу
о
њеним
очима
.
-
И
кад
те
волим
,
ја
те
волим
због
тога
што
си
,
што
ћеш
бити
,
за
будућност
које
сам
ја
жедна
и
коју
ми
можеш
дати
.
Не
измичи
ми
твоју
руку
.
Не
гурај
ме
од
себе
.
Ми
ћемо
бити
и
сувише
несрећни
ако
се
раздвојимо
.
Она
је
била
слаба
и
скрушена
;
готово
је
молила
,
у
насушној
потреби
једне
жене
да
буде
уверена
...
да
буде
уверена
ма
како
,
ма
било
помоћу
једне
лажи
,
и
да
се
извуче
из
ситуације
која
ју
је
притискивала
.
-
Неколико
пута
већ
досад
,
кад
ми
се
чинило
да
разумем
да
овај
задатак
тражи
од
тебе
много
жртава
,
помишљала
сам
се
одрећи
једине
среће
коју
сам
тражила
од
живота
.
Ја
не
могу
трпети
да
се
ти
због
мене
спушташ
на
простачки
посао
и
да
не
добијаш
ни
сто
динара
месечно
.
Ако
тај
дан
мора
да
дође
кад
ми
се
треба
тебе
одрећи
...
ето
,
ја
ћу
то
учинити
,
али
,
Милошу
,
данас
је
још
рано
за
тај
бол
и
не
говори
ми
да
ће
то
доћи
.
Зорка
бризну
у
плач
.
Њено
јецање
се
забадало
као
оштар
мач
у
Милошеве
груди
,
и
он
покуша
да
је
утеши
.
-
Пусти
ме
да
говорим
и
плачем
,
-
одговори
му
она
грцајући
.
-
Кад
год
додирнемо
ово
осетљиво
место
,
ја
се
осећам
увређена
сама
собом
.
То
није
што
ме
ти
не
волиш
нити
што
ми
твоја
љубав
није
довољна
.
Твоја
љубав
је
тако
велика
.
Ја
је
знам
;
ја
је
осећам
.
Али
,
прави
разлог
то
су
моје
године
.
То
је
ужасно
.
Ти
тек
улазиш
у
живот
,
а
ја
,
још
мало
па
ћу
престати
бити
жена
.
Милошу
,
Милошу
,
шта
могу
да
радим
?
...
Ја
нећу
да
живим
без
твоје
љубави
.
Млада
жена
уздахну
дубоко
,
као
кад
неко
меће
на
једну
карту
све
што
има
,
па
продужи
:
-
Ја
те
преклињем
,
ако
те
овај
брак
много
брине
,
оставимо
га
једном
засвагда
.
Ја
га
нећу
више
.
Он
нас
је
много
пута
мучио
,
дуго
нас
је
растављао
и
измамио
нам
је
много
суза
.
Он
ће
нас
омрзнути
...
Милошу
,
Милошу
,
ја
сам
врло
несрећна
.
Зорка
бризну
у
још
већи
плач
.
Млади
човек
покуша
да
је
утеши
.
Али
,
овог
пута
не
помогоше
ни
речи
ни
пољупци
.
Зорка
је
осећала
да
се
тога
тренутка
одрекла
свега
,
одрекла
онога
што
јој
је
било
накнадило
цео
њен
дотадашњи
живот
,
права
да
умре
поред
Милоша
,
на
његовим
рукама
и
под
његовим
именом
,
па
се
предавала
плачу
,
у
који
је
изливала
све
своје
разбијене
снове
.
Кремић
није
могао
да
трпи
женске
сузе
,
па
да
би
их
зауставио
,
он
покуша
да
уплаши
Зорку
и
рече
јој
:
-
Добро
,
кад
нећеш
да
ућутиш
,
ја
одох
у
кафану
.
Метну
шешир
на
главу
и
причека
да
му
она
каже
да
не
иде
.
Обуче
капут
,
изиђе
у
ходник
,
а
Зорка
не
одговори
ништа
него
плакаше
као
уцвељено
дете
.
Кад
се
Кремић
нађе
у
дворишту
,
би
га
срам
да
се
врати
,
па
пође
у
варош
,
иако
није
имао
намеру
.
Напољу
је
била
жалосна
и
влажна
ноћ
.
Улице
су
се
пуниле
леденом
маглом
.
Куће
су
ишчезавале
под
овим
сивим
покривачем
.
Један
пас
је
лајао
негде
у
даљини
.
У
мистерији
ове
последње
зимске
ноћи
,
млади
човек
се
још
теже
осећао
.
Ваздуха
му
је
нестајало
и
тешка
магла
му
притискивала
груди
.
Пред
очима
се
ништа
није
видело
до
неодређених
маса
маглене
сивине
.
Ипак
,
он
је
корачао
сигурним
кораком
и
брзо
,
рискујући
да
сваког
часа
лупи
главом
о
какво
дрво
или
електричну
бандеру
.
Нешто
дивље
га
је
терало
све
даље
од
оне
куће
у
Банатској
улици
,
коју
је
толико
волео
,
и
шапутало
му
:
-
Спасавај
се
...
спасавај
се
.
У
први
мах
није
желео
ништа
.
Доста
му
је
било
што
је
ледена
магла
хладила
његово
чело
,
у
које
је
борба
мисли
уносила
грозницу
.
Али
брзо
опустошене
улице
и
влажна
зима
,
у
којој
се
чула
само
вика
оног
гладног
пса
,
покварише
му
задовољство
самоће
.
Кремић
пожеле
да
нађе
кога
другог
од
тога
пса
који
га
је
пратио
жалосним
урлањем
...
кога
пријатеља
,
друга
или
познаника
,
који
ће
га
упитати
:
како
ти
је
,
шта
ти
је
?
Ишао
је
из
кафане
у
кафану
,
али
,
као
за
пакост
,
никога
није
могао
наћи
.
У
неко
доба
ноћи
,
он
се
реши
да
више
не
тражи
никога
,
уђе
у
прву
осветљену
кафану
и
поручи
кафу
.
У
кафани
,
противно
нашем
обичају
,
није
било
много
света
.
Два
гимназиста
,
озбиљна
лица
и
с
цигаретом
у
уснама
,
играли
су
билијара
.
За
једним
столом
,
прекривеним
зеленом
чојом
,
играло
је
једно
друштво
домина
.
За
вратима
је
спавао
Љуба
Чап
,
наслоњен
на
штап
и
чешући
се
у
сну
по
потиљку
.
Поред
прозора
су
промицали
густи
облаци
магле
,
као
какве
прљаве
подеротине
.
Милош
се
нервозно
вртео
на
столици
и
тражио
да
се
чиме
забави
.
Дуго
се
узалуд
мучио
,
док
случајно
не
угледа
Полициски
гласник
;
у
њему
нађе
интересантан
опис
једног
коцкара
,
те
се
удуби
у
читање
.
-
Ево
лепог
цвећа
!
-
трже
га
Сотир
Туробни
,
цвећар
,
колега
Кремићев
по
поезији
.
Милош
је
познавао
овог
типа
,
као
и
Љубу
Чапа
,
без
којих
Београд
изгледа
да
не
би
био
Београд
,
и
куповао
му
цвеће
тек
да
му
што
пазари
и
истера
један
осмејак
на
суморном
лицу
непризнатог
песника
.
Стога
му
и
сад
рече
:
-
Деде
,
да
видим
шта
имаш
?
Цвеће
је
било
свело
и
промрзло
,
али
Кремић
ипак
одабра
неколико
струкова
мимозе
,
која
се
још
понајбоље
држала
.
Шта
има
у
цвећу
да
нам
оно
тако
буди
успомене
и
изазива
сузну
нежност
у
срцу
?
Мимоза
није
имала
ни
леп
мирис
ни
лепу
боју
;
била
је
стара
и
нагњечена
,
па
опет
она
разнежи
младог
човека
дубоко
,
до
срца
.
Несвесно
је
он
упореди
са
Зорком
,
његовом
драганом
тамо
доле
,
у
непокалдрмисаној
улици
,
на
крају
вароши
,
и
замало
му
сузе
не
полетеше
на
очи
.
То
цвеће
,
свело
и
промрзло
,
чинило
му
је
нем
и
оштар
прекор
.
Он
се
сети
свега
што
се
десило
вечерас
између
његове
драгане
и
њега
.
На
ум
дођоше
све
појединости
њиховог
разговора
.
Овако
далеко
он
увиде
ништавност
повода
њихове
свађе
,
контрадикције
у
које
су
обоје
упадали
,
и
право
Зоркино
да
тражи
вечност
и
признање
својој
љубави
.
Млади
песник
састави
пажљиво
струк
до
струка
,
па
онда
похита
кући
.
У
себи
је
осећао
неодољиву
потребу
да
теши
и
буде
утешен
,
да
воли
и
буде
вољен
,
да
утире
сузе
и
плаче
.
Пут
до
куће
му
је
изгледао
као
преко
бела
света
.
Трчао
је
кроз
маглу
,
саплетао
се
о
камење
,
посртао
и
падао
,
али
се
дизао
и
хитао
све
више
и
даље
.
У
Зоркиној
соби
није
било
светлости
.
Сива
магла
,
као
јато
совуљага
,
надирала
је
на
њене
прозоре
.
Милош
заста
за
тренутак
неодлучан
.
-
Како
ли
ће
ме
дочекати
?
-
запита
се
он
,
али
прибра
одлучност
и
пође
на
врата
.
На
шум
који
су
правили
његови
кораци
,
Зорка
скочи
са
постеље
и
,
као
рањена
,
обеси
му
се
око
врата
.
-
Мислила
сам
да
ми
се
више
никад
нећеш
вратити
,
-
рече
му
она
,
савлађујући
један
јецај
.
-
О
,
моја
драга
,
ти
си
се
варала
.
Никад
ја
нећу
моћи
оставити
те
.
Да
ти
знаш
колико
ми
је
потребна
твоја
љубав
;
да
ти
знаш
како
ме
твоја
мисао
прати
и
колико
те
волим
!
Уверена
у
оно
што
је
хтела
,
млада
жена
пусти
плачу
на
вољу
,
и
у
сузама
обливаше
поново
задобивену
срећу
.
Милош
се
пак
трудио
да
приближи
своја
уста
њеноме
лицу
,
али
је
Зорка
упорно
држала
своју
главу
на
његовом
рамену
и
плакала
све
више
и
слађе
.
Дубоки
јецаји
су
потресали
ово
мршаво
тело
.
Кремић
ју
је
преклињао
да
не
плаче
више
и
опрости
му
:
он
није
хтео
изићи
,
-
говорио
јој
је
,
-
он
је
чекао
да
га
она
замоли
да
не
излази
,
да
га
позове
натраг
.
-
Милошу
...
Милошу
,
воли
ме
докле
можеш
,
ја
ћу
те
волети
увек
,
-
одговарала
му
је
она
између
два
јецаја
.
-
Ја
те
волим
целом
снагом
мога
сиротог
бића
.
Ти
си
мој
једини
циљ
у
животу
...
Не
брани
ми
да
плачем
,
ах
,
како
је
слатко
и
плакати
на
твоме
рамену
.
Кремић
није
могао
да
трпи
ове
сузе
.
Он
је
хтео
да
утеши
своју
драгану
.
Ах
,
колико
пута
је
млади
песник
исмејавао
драмске
јунаке
,
романтичне
љубавнике
,
који
падају
на
колена
пред
вољеном
женом
.
И
сад
,
он
се
,
понизио
као
роб
,
простре
пред
ноге
овог
детета
у
сузама
.
-
Сирото
срце
,
пусти
ми
да
превијам
твоје
ране
,
-
рече
јој
он
,
грлећи
њена
колена
,
и
продужи
јој
тепати
љубавне
речи
,
нежније
но
ма
једна
жена
.
-
Не
плачи
,
драга
,
ми
смо
створени
једно
за
друго
,
ти
си
мој
анђео
,
моја
добра
вила
,
мој
обећани
рај
,
накнада
мога
живота
;
не
плачи
,
јер
твоје
сузе
падају
као
кључала
смола
на
моје
срце
...
-
Ти
си
све
моје
добро
на
овој
земљи
,
Мико
.
Ја
немам
ништа
,
ништа
друго
.
Вечерас
сам
ја
осетила
смрт
...
овде
,
у
мојој
глави
.
Не
остављај
ме
,
Милошу
.
Помисли
,
пријатељу
,
како
би
било
свирепо
узети
ми
ову
једину
наду
да
ћу
вечито
остати
поред
тебе
.
Милошу
вољени
,
воли
ме
,
воли
ме
много
,
али
не
буди
тужан
.
Ево
,
ја
нећу
више
да
плачем
,
мада
је
ово
права
сласт
:
плакати
овако
близу
твојих
груди
и
срца
.
Устани
,
мој
анђеле
.
Ох
,
како
ми
је
тешко
видети
те
да
патиш
.
Устани
,
Мико
,
и
реци
да
ме
волиш
.
Ох
,
како
те
ја
волим
!
Млади
човек
се
подиже
тек
упола
,
на
колена
,
загрли
своју
драгану
око
паса
,
и
,
у
екстази
своје
љубави
,
он
јој
рече
испрекидано
:
-
Ја
не
могу
замислити
,
веруј
ми
,
да
нам
је
могућно
постојати
једно
без
другог
.
Ти
и
ја
,
ми
чинимо
једно
један
.
Наша
будућност
можда
неће
бити
мирна
,
ни
за
тебе
ни
за
мене
.
Биће
сиротиње
,
црних
дана
.
Али
,
биће
исто
тако
и
среће
,
те
још
какве
среће
!
-
Твоја
срећа
!
...
Али
,
док
ми
остане
и
последњи
дах
живота
,
ја
ћу
бити
роб
твоје
среће
,
ја
ћу
ти
дати
све
,
жртвовати
се
цела
за
твоју
будућност
.
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
исто
тако
.
Шта
нас
се
тиче
сиротиња
и
други
свет
.
Ти
ћеш
видети
како
ћу
ја
умети
начинити
те
срећним
.
Ова
два
бића
,
уједињена
правом
љубављу
,
љубављу
која
је
начињена
од
сладострашћа
и
самопрегоревања
,
дрхтала
су
овако
прибијена
једно
уз
друго
у
прохладној
мистерији
ове
магловите
ноћи
на
крају
зиме
.
Њихова
кожа
се
јежила
и
зуби
су
цвокотали
од
хладноће
,
али
се
они
нису
могли
одлучити
да
се
,
ма
и
за
тренутак
,
одвоје
једно
од
другог
.
-
Је
ли
,
Мико
,
ти
ћеш
ме
задржати
поред
себе
,
ти
ћеш
ме
узети
у
своју
кућу
,
код
твоје
мајке
и
твоје
браће
.
Ја
их
све
волим
,
-
говорила
је
Зорка
и
миловала
разбарушену
косу
свога
драгана
.
-
Ја
ћу
бити
старија
сестра
малој
Добринки
,
и
они
ће
ме
сви
волети
.
Ја
ћу
имати
једну
кућу
,
једну
породицу
,
ја
нећу
више
бити
сама
.
Ја
ћу
имати
много
браће
...
то
је
била
моја
жеља
откако
знам
за
се
.
Је
ли
,
мој
Мико
,
ти
ћеш
ме
волети
увек
,
и
ми
ћемо
бити
срећни
сви
заједно
.
Реци
ми
:
да
,
мој
анђеле
;
не
говори
ми
више
:
не
!
Милош
рашири
руке
и
рече
нешто
.
Та
реч
није
постојала
ни
у
којем
језику
.
Она
је
била
избила
из
дна
груди
,
сама
,
неартикулисана
,
као
уздах
.
Али
,
Зорка
ју
је
разумела
јасније
него
да
је
о
њој
читава
књига
написана
.
И
млада
жена
се
предаде
своме
драгану
сва
,
као
болесно
дете
.
Кремић
је
стеже
на
груди
и
подиже
са
земље
лако
,
као
да
је
од
хартије
.
Осећао
ју
је
уза
се
сву
уздрхталу
.
Његове
широке
мушке
груди
су
се
дизале
и
спуштале
једним
јаким
ритмом
.
И
замало
,
ове
две
намучене
душе
увијаху
се
као
змије
у
грчевитом
и
слатком
заносу
своје
љубави
.
-
Ох
,
овај
загрљај
,
он
ми
је
вратио
све
!
-
рече
му
Зорка
кад
се
мало
отрезнише
од
пољубаца
,
и
мало
помало
,
као
јагње
,
умири
се
на
Милошевим
грудима
.
ГЛАВА
СЕДМА
.
ДВЕ
ДРАМЕ
.
У
својој
соби
са
једним
прозором
и
окренутој
Дунаву
,
Милош
је
разговарао
са
Зорком
шта
ће
да
обуче
.
Имао
је
један
леп
пепељаст
костим
који
је
облачио
недељом
.
Али
,
он
није
био
црн
,
те
према
томе
незгодан
за
свечане
прилике
.
Стога
је
Зорка
наваљивала
на
свога
драгана
да
се
реши
и
обуче
реденгот
.
Овај
црни
капут
,
који
је
још
могао
да
поднесе
пре
годину
дана
кад
је
покојна
госпа
Селена
приређивала
чај
за
оба
заљубљена
пара
,
сад
је
био
већ
и
сувише
стар
.
Милошеви
другови
,
који
су
њим
располагали
као
својом
имовином
,
не
би
га
више
могли
познати
.
Једно
време
,
млади
песник
је
био
једини
у
свом
клубу
на
Универзитету
који
је
имао
црно
одело
,
те
га
је
морао
позајмљивати
увек
кад
је
ко
имао
да
држи
какву
беседу
,
да
преда
венац
или
дочека
некога
.
Тако
се
готово
цела
једна
универзитетска
генерација
провукла
кроз
овај
капут
,
дело
једног
скромног
кројача
из
предграђа
,
и
дала
му
име
:
патриотски
реденгот
.
Црна
хаљина
,
која
је
некад
давала
тон
озбиљан
и
свечан
,
почела
је
била
да
жути
;
на
дугмићима
се
провидело
гвожђе
;
лактови
су
били
излизани
,
а
пешеви
погужвани
.
Да
се
наши
људи
не
брину
толико
за
насушни
хлеб
,
можда
би
ова
хаљина
била
пажљиво
остављена
у
орман
,
као
спомен
на
прошле
борбе
и
бивша
одушевљења
;
али
се
код
нас
не
води
рачуна
ни
о
људима
,
а
камоли
о
стварима
,
и
патриотски
реденгот
се
спремао
да
подели
судбину
свих
капута
и
савије
се
у
какву
телалницу
.
И
као
да
му
је
хтела
да
заслади
последње
дане
и
недостојан
крај
,
млада
жена
узе
га
да
га
попегла
и
спреми
за
још
једну
свечаност
.
Под
врућим
гвожђем
и
вештом
женином
руком
,
стари
капут
оживе
још
за
један
тренутак
,
као
лабуд
певајући
своју
песму
,
и
доби
свој
стари
,
свечани
и
озбиљни
изглед
,
те
се
Милош
реши
да
га
обуче
.
Имао
је
још
времена
до
почетка
представе
,
али
се
Кремићу
све
чинило
као
да
ће
да
задоцни
.
Журио
је
Зорку
да
похита
са
облачењем
,
љутио
се
на
дугме
од
кошуље
што
се
није
могло
да
закачи
;
псовао
чивутског
бога
врвцама
од
ципела
које
су
се
кидале
;
није
могао
да
нађе
четку
да
очисти
шешир
;
коса
му
је
падала
на
чело
,
цигара
га
пекла
.
А
кад
је
све
било
на
свом
месту
,
Милош
је
ишао
од
стола
до
ормана
,
из
собе
у
ходник
,
и
тражио
нешто
што
му
је
требало
а
што
није
знао
шта
је
,
док
се
не
би
лупио
по
челу
,
по
своме
челу
занесеном
од
радости
,
и
рекао
самом
себи
,
као
што
се
некад
шалио
са
друговима
из
клуба
:
-
Глуп
си
као
билијар
!
Зорка
се
спремила
пре
Милоша
.
Била
је
сва
у
црнини
.
Па
ипак
,
та
црнина
је
била
кокетна
.
Велики
шешир
од
црних
чипака
давао
је
њеној
малој
глави
пуно
неке
веселости
,
отмене
и
жалосне
у
исти
мах
.
Испод
врата
јој
је
стајао
један
једини
накит
-
један
прост
цвет
на
гранчици
,
обоје
од
црног
смиља
-
поклон
који
јој
је
Милош
донео
из
Ужица
.
Хаљина
од
црне
свиле
,
сва
у
фалтама
,
тек
је
додиривала
њене
полуразвијене
груди
,
остављајући
до
воље
посматраоцу
да
их
замишља
онакве
какве
хоће
,
па
се
онда
стезала
око
витког
струка
и
спуштала
се
ка
земљи
слободно
,
али
ипак
тако
да
се
с
часа
на
час
сагледа
мала
Зоркина
стопала
,
стегнута
у
плитку
лаковану
ципелицу
,
по
којој
се
лепршали
крајеви
врвце
од
свиле
.
-
Ја
сам
готова
,
-
рече
она
улазећи
у
Милошеву
собу
и
навлачећи
рукавице
на
руку
,
на
белу
руку
голу
до
лаката
.
Кад
је
све
било
готово
,
Кремић
се
пипну
за
џеп
,
да
још
једанпут
види
да
ли
су
му
ту
улазнице
за
позориште
,
окрену
се
неколико
пута
по
соби
,
као
да
се
питао
:
није
ли
још
шта
заборавио
,
и
изиђе
за
Зорком
.
Милошу
се
није
никад
учинио
Позоришни
трг
тако
светао
као
те
вечери
.
Осветљени
прозори
на
позоришној
згради
,
богенлампе
пред
уласком
у
Позориште
,
на
Коларцу
и
Управи
фондова
,
велика
сијалица
на
Позоришној
кафани
,
четири
фењера
око
Кнежева
споменика
,
и
неколико
великих
уличних
лампа
које
су
се
случајно
сусретале
на
овом
месту
,
давале
су
овом
малом
тргу
светлости
у
изобиљу
и
претварали
га
у
великоварошки
крај
.
Кола
су
јурила
за
колима
.
Тротоари
су
били
пуни
света
.
Калдрма
је
одјекивала
од
коњских
копита
.
Два
трамваја
су
стварала
још
већу
забуну
.
Шум
гомиле
је
опкољавао
Позориште
.
Врата
на
уласку
су
била
закрчена
.
Свет
се
склањао
само
кад
би
била
каква
госпа
,
огрнута
тешким
огртачем
од
свиле
и
крзна
,
сишла
са
фијакера
.
-
Добар
вече
...
и
ви
у
позориште
?
-
Здраво
,
здраво
...
Велизаре
!
-
Зна
ли
се
ко
је
писац
?
-
Нема
много
личности
...
неко
извежбано
перо
!
-
Видећемо
...
видећемо
!
Драма
је
тешка
ствар
.
Наше
друштво
не
даје
материјала
за
...
-
Е-еј
!
С
пута
!
-
викао
је
корпулентан
и
званичан
позоришни
жандарм
.
И
поново
би
се
појавила
каква
госпа
лако
потскакивајући
са
фијакера
,
као
да
се
родила
у
њему
,
док
се
гомила
побожно
склањала
и
отварала
пут
свили
и
крзну
.
Зорка
се
прибијала
уз
Милоша
.
Ове
госпође
у
скупоценом
оделу
,
фијакери
,
цилиндри
,
цвикери
и
ова
гомила
која
је
журила
на
све
стране
око
њих
,
плашили
су
је
.
Чинило
јој
се
да
су
све
очи
упрте
на
њих
двоје
,
и
да
се
хиљаду
руку
диже
да
јој
узме
њеног
вереника
,
који
је
поред
ње
корачао
блед
и
унезверен
.
Сасвим
ниско
,
да
се
једва
чуло
,
она
се
обрати
Кремићу
:
-
Ти
ме
волиш
?
...
Ах
,
опрости
ми
што
те
то
питам
још
и
данас
,
јер
ми
је
потребно
да
ми
то
потврдиш
,
да
ме
увериш
да
је
то
извесно
.
Да
знаш
како
сам
понекад
жедна
извесности
.
Место
одговора
,
Милош
је
узе
под
руку
.
Многи
у
тој
гомили
су
га
познавали
,
али
се
млади
човек
не
побоја
пакосних
осмеха
,
већ
уздигнуте
главе
поведе
своју
вереницу
кроз
цео
тај
свет
.
Стара
зграда
Народног
позоришта
била
је
тог
лета
оправљена
.
Златна
боја
је
дрхтала
на
стубовима
,
недавно
премазаним
.
Слике
великих
људи
по
галеријама
биле
су
поново
нацртане
.
Нова
кадифа
се
пресијавала
по
балконима
и
ложама
.
Обновљена
слика
Кнеза
Михаила
достојанствено
се
дизала
изнад
бине
.
Са
великог
тавана
је
висио
позлаћен
лустер
с
многобројним
светлилима
и
плавио
дворану
таласима
бриљантне
светлости
.
Кремић
је
са
свог
места
,
које
је
било
с
краја
једне
од
последњих
клупа
у
партеру
,
посматрао
осветљену
дворану
.
Позориште
се
брзо
пунило
.
Ложе
су
биле
заузете
све
.
У
фотељама
су
се
сијале
парадне
еполете
официра
.
На
трећој
галерији
се
видео
венац
чупавих
глава
,
које
су
,
усхићене
и
радознале
,
буљиле
очи
у
дубину
партера
.
У
једној
ложи
прве
галерије
Милош
спази
уредника
Препорода
и
изненади
се
,
јер
је
господин
Стајић
врло
ретко
одлазио
у
позориште
.
Бивши
сарадник
поменутог
листа
притискивао
је
левом
руком
срце
,
које
је
јако
лупало
од
великог
узбуђења
.
На
естради
од
оркестра
се
појави
капелник
.
Његов
штапић
описа
један
кратак
лук
по
ваздуху
,
и
оркестар
засвира
један
познат
српски
марш
.
Млади
песник
осети
да
је
најзад
дошао
час
правде
.
Било
му
је
јасно
да
је
овај
капелник
што
седи
на
узвишеном
месту
због
њега
;
због
њега
и
цела
ова
гомила
света
,
богата
и
отмена
,
онај
низ
кола
пред
позориштем
,
оне
сјајне
еполете
у
првим
редовима
и
венац
чупавих
глава
на
трећој
галерији
,
због
њега
и
ова
музика
,
чији
се
свечани
тонови
разлежу
чак
горе
до
позлаћеног
лустера
.
Завеса
се
поче
дизати
.
У
позоришту
наста
тишина
.
Само
је
,
овде
онде
,
трептао
онај
несхватљив
жагор
који
се
чује
кад
се
гомила
изненадно
ућути
.
Сцена
је
претстављала
скроман
салон
једне
чиновничке
породице
.
Није
било
свега
што
је
Милош
хтео
,
а
било
је
дометнуто
понешто
што
није
био
нигде
назначио
.
Паде
прва
реч
,
обична
,
свакодневна
.
Конверзација
поче
.
Једна
се
појава
сврши
.
На
бини
се
појави
једно
ново
лице
.
Реченице
постајаху
маркантније
,
смисао
схватљивији
.
Глумци
су
играли
са
пуно
воље
.
Милош
претрпе
једно
мало
разочарење
.
Дијалози
,
који
су
му
изгледали
глатки
кад
их
је
стварао
,
чинили
су
му
се
сад
на
много
места
неприродни
и
рапави
.
Глумци
су
истицали
ствари
које
је
сматрао
за
споредне
,
а
многе
реченице
,
за
које
је
мислио
да
њима
нагласи
главну
мисао
,
прелазили
су
лако
,
као
преко
ситница
.
И
цела
ствар
која
се
одиграла
на
бини
изгледала
му
је
у
многоме
друкчија
него
што
ју
је
замишљао
кад
ју
је
писао
.
Публика
је
одобравала
глумцима
.
Сцена
за
сценом
се
одигравала
.
Милош
се
постепено
навикавао
на
ову
неочекивану
промену
свог
дела
.
Речи
,
задахнуте
целим
темпераментом
глумаца
,
звониле
су
добро
.
-
Нисам
никад
мислио
шта
је
на
теби
лепо
,
-
чуо
се
дрхтав
глас
првог
позоришног
љубавника
.
-
Јесу
ли
то
твоје
очи
,
твој
глас
?
...
Ја
не
знам
.
Ти
ми
се
допадаш
сва
.
Чин
се
примицао
крају
.
Радња
је
била
тек
почела
,
али
се
већ
загонетка
живота
постављала
и
осећао
се
смртоносни
задах
Сфинкса
.
-
О
,
мој
драги
љубљени
,
-
тепала
је
јунакиња
драме
,
и
кроз
свој
осмех
пуштала
да
сине
варница
једне
скривене
сузе
,
-
ти
знаш
добро
зашто
те
ја
волим
...
Ни
због
чега
другог
већ
због
тебе
самога
.
Ја
те
волим
за
сву
срећу
коју
си
ми
дао
...
коју
си
ми
открио
у
животу
,
дотле
тако
пустом
и
жалосном
.
Ја
те
волим
,
мој
племенити
пријатељу
,
због
твоје
душе
,
праве
и
чисте
;
ја
те
волим
због
твоје
замршене
косе
,
због
те
необријане
браде
која
ме
боде
,
и
због
још
много
другог
којечега
.
Ти
си
најлепше
у
ономе
што
ми
је
живот
дао
.
Од
дана
кад
сам
те
познала
...
нарочито
од
тренутка
кад
сам
постала
твоја
,
мој
живот
би
нов
,
и
ону
срећу
коју
сам
дотле
само
сањала
,
ја
сам
проживела
са
тобом
,
у
твоме
наручју
.
Ја
осећам
како
те
волим
.
Ево
,
овде
у
грудима
.
То
боли
...
Али
,
то
је
сладак
бол
.
Не
остављај
ме
,
моја
душо
,
јер
ја
нећу
моћи
живети
без
тебе
.
Кад
се
завеса
спусти
,
галерије
су
биле
већ
освојене
.
Партер
и
ложе
су
се
држали
још
скептички
.
-
Шта
велиш
?
Није
рђаво
?
-
Сиже
је
наш
,
а
нов
...
љубав
према
газдарици
.
Досад
иде
,
видећемо
како
ће
продужити
.
-
Први
чин
је
код
наших
писаца
увек
најбољи
!
-
Није
рђава
ова
мала
удовица
жандармеријског
капетана
...
Интрига
се
већ
поставља
:
они
се
сувише
воле
да
се
љубав
може
отказати
,
а
удовица
је
одвише
рђава
партија
да
се
млади
техничар
реши
на
брак
и
драму
претвори
у
комедију
.
-
Карактер
јунаков
је
оцртан
снажно
.
Само
...
мало
је
претерано
поета
за
једног
техничара
.
-
Одлична
ствар
,
а
,
Крњо
?
-
рече
један
шегрт
своме
колеги
,
силазећи
с
треће
галерије
и
бришући
рукавом
нос
.
Други
чин
је
био
јачи
од
првога
.
Из
тихих
реченица
,
ненамештених
сцена
,
и
из
целе
једне
болне
љубави
која
се
борила
да
помири
свој
живот
са
животом
који
ју
је
окружавао
,
излазила
је
на
видик
,
мало
помало
,
али
све
јасније
,
утвара
крвожедног
Сфинкса
.
Љубавник
је
већ
јаукао
:
-
Ова
бића
која
се
неприлично
називају
ближњима
постају
ми
несносна
.
Сит
сам
овог
Београда
,
овог
чопора
крупних
и
ситних
паса
који
се
отимају
око
исте
кости
.
Ја
бих
бежао
од
њих
и
њиховог
урлања
,
и
отиснуо
се
не
знам
ни
ја
где
...
само
далеко
,
што
даље
са
тобом
,
у
живот
истине
и
правде
.
-
Ох
,
то
ја
и
мој
сан
,
-
одвраћала
је
драгана
.
-
Како
бих
ја
тек
желела
отићи
негде
с
тобом
,
остати
увек
поред
тебе
и
љубити
те
без
зазора
и
слободно
.
Ово
скривање
баца
тамну
сенку
на
целу
моју
срећу
.
Спољни
живот
,
тај
живот
који
их
је
окружавао
и
није
хтео
водити
рачуна
о
њиховом
сопственом
животу
,
стезао
се
све
више
као
обруч
,
као
један
велики
грч
,
и
мучио
их
све
јаче
.
Глумица
која
је
играла
јунакињу
проживљавала
је
,
заједно
са
њом
,
њену
муку
.
То
је
био
истински
плач
;
праве
су
биле
њене
сузе
,
и
природно
је
дрхтао
њен
глас
кад
је
говорила
:
-
Против
нас
је
твоја
кућа
и
друштво
,
моје
године
и
твоја
будућност
.
Ми
смо
мали
и
сироти
.
Против
нас
је
најзад
цео
свет
.
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
и
да
си
готов
да
претрпиш
све
у
име
наше
љубави
.
Али
,
ја
нећу
да
ти
патиш
,
ја
бих
хтела
да
те
видим
срећна
,
ја
нећу
да
се
у
име
моје
одричеш
твоје
среће
.
Шта
да
радим
?
Кажу
да
је
Бог
добар
и
правичан
.
Али
,
зар
он
може
допустити
да
ми
останемо
несрећни
кад
не
чинимо
зла
никоме
?
О
,
Боже
милостиње
,
сажаљења
,
Боже
правде
,
ти
који
управљаш
световима
и
човечанством
,
научи
ме
шта
да
радим
.
Речи
глумичине
су
падале
у
мртву
тишину
у
позоришту
.
Нико
није
покушавао
да
што
каже
или
запљеска
.
Као
окамењена
,
лица
су
била
упрта
у
бину
чак
и
кад
завеса
поче
да
се
полагано
спушта
.
Гледаоци
су
несвесно
упирали
очи
у
спуштено
платно
,
као
да
су
из
њега
хтели
да
прочитају
одговор
на
питање
управљено
Богу
,
на
питање
од
кога
је
зависио
живот
два
божја
створа
,
две
човечје
душе
.
Тек
дуго
после
спуштања
завесе
чу
се
један
пљесак
руку
,
затим
други
,
а
за
овим
трећи
,
и
најзад
цела
висока
дворана
Народног
позоришта
одјекивала
је
од
аплауза
.
С
часа
на
час
се
чуо
усклик
:
"
Писац
!
"
Али
,
тајанствени
писац
је
остајао
веран
својој
речи
и
,
невидљив
,
непознат
,
ћутао
је
мирно
иза
многобројних
леђа
која
су
му
била
окренута
.
Зорка
је
са
слатким
узбуђењем
пратила
развој
прва
два
чина
.
Ти
догађаји
су
били
њени
догађаји
;
све
те
појединости
,
ситнице
,
поклони
,
пољупци
,
цвеће
и
уздаси
припадали
су
њој
;
она
је
била
та
пријатељица
која
теши
,
она
је
говорила
те
речи
које
сад
стотине
гледалаца
слушају
.
-
Не
буни
се
против
живота
,
драгане
.
Баш
и
да
је
то
што
кажеш
,
зар
нам
он
није
дао
оно
што
је
најлепше
,
нашу
љубав
?
Шта
нас
се
тиче
пустиња
,
кад
нам
љубав
нуди
зелену
оазу
коју
освежавају
поветарци
заноса
и
радости
.
Твоја
љубав
је
најлепша
и
најистинитија
награда
за
мој
живот
,
усамљен
и
тежак
.
Ја
сам
толико
жудела
за
једном
правом
љубављу
да
је
умем
ценити
колико
треба
.
Ох
,
ја
ћу
умети
сачувати
и
повећати
ово
што
ми
је
Бог
дао
.
Истина
,
ја
ти
не
доносим
ништа
више
до
моје
срце
,
али
ја
ћу
умети
да
те
разумем
и
потстичем
.
Ја
ћу
се
посветити
твоме
делу
.
Теби
је
потребно
да
имаш
једно
биће
уза
се
.
Ја
ћу
ти
помагати
у
твојим
пословима
.
Начинићу
ти
кућу
пријатном
,
да
ће
ти
се
милити
наше
огњиште
.
Ти
ћеш
видети
...
наш
ће
живот
бити
леп
.
Али
,
ово
су
били
већ
последњи
ведри
тренуци
,
и
загонетка
живота
,
загонетка
која
убија
,
постављала
се
јасно
и
неодложно
:
једно
се
морало
жртвовати
,
да
би
друго
могло
живети
.
И
драмска
јунакиња
је
болно
јецала
:
-
Ја
не
видим
у
будућности
могућност
спасења
за
нас
обоје
.
Ти
или
ја
,
једно
од
нас
двоје
мора
се
жртвовати
за
другог
,
жртвовати
се
сасвим
.
Једно
од
нас
мора
се
одрећи
живота
,
да
би
живело
друго
,
једно
од
нас
мора
се
склонити
,
да
би
начинило
место
другоме
.
Иначе
,
ја
не
видим
друго
ништа
до
очајање
и
срећу
.
Ја
сам
старија
и
мање
вредна
...
На
те
речи
,
Зоркино
лице
се
обуче
у
свечану
строгост
једног
мртваца
,
и
тако
оста
до
краја
представе
.
Тек
у
тренутку
кад
при
свршетку
драме
јунакиња
,
да
би
се
склонила
са
пута
среће
свог
драгана
,
прекида
свој
живот
самоубиством
,
Зорка
крикну
.
Цео
свет
чу
овај
врисак
,
али
никоме
то
не
би
чудно
.
Илузија
драме
била
је
готово
потпуна
.
И
у
сјајној
дворани
Народног
позоришта
се
зби
још
једна
драма
,
једна
од
оних
драма
кратких
,
дубоких
и
изненадних
које
су
још
болније
баш
због
тога
што
се
дешавају
међу
позлаћеним
стубовима
и
што
ништа
не
утичу
на
задовољство
и
светковину
присутних
.
Дрхтећи
сва
,
Зорка
покуша
да
скине
рукавицу
,
мислећи
да
јој
она
смета
.
Али
су
узе
биле
много
теже
,
неразрешљиве
и
несавладљиве
.
Судба
којој
треба
да
се
поклони
показа
јој
се
јасно
,
и
млада
жена
поче
да
осећа
муку
и
губљење
свести
,
ону
муку
која
почиње
од
краја
прстију
где
се
сви
нерви
шире
и
губе
.
Она
клону
и
спусти
главу
на
наслон
предње
клупе
,
са
жељом
да
умре
.
Завеса
се
већ
била
одавно
спустила
.
Публика
је
била
устала
на
ноге
и
бурно
пљескала
.
Галерије
су
грмеле
:
-
Писац
,
пи-
са-
ац
!
Одавно
се
у
храму
српске
Талије
,
навикле
на
патетичке
шупљине
и
патриотске
декламације
,
нису
чуле
овакве
речи
,
смеле
и
просте
,
нити
су
се
виделе
верне
слике
људског
бола
које
су
погађале
право
у
срце
.
Свет
је
био
као
опијен
.
И
у
Милошевој
глави
се
вртело
.
Није
разазнавао
шта
се
око
њега
догађа
.
Чуо
је
неку
страшну
лупу
.
Пред
очима
му
је
све
излазило
опточено
дугиним
бојама
.
Видео
је
да
неки
људи
скачу
са
седишта
.
Хтеде
и
он
да
то
уради
.
Али
,
у
том
тренутку
поче
да
се
око
њега
окреће
дворана
,
и
он
инстинктивно
изађе
у
ходник
.
Хладан
ваздух
споља
га
освежи
одмах
.
Он
се
мало
прибра
,
и
пун
радости
што
је
слушао
како
избија
час
дугоочекиване
победе
,
похита
на
бину
.
Овде
је
призор
био
сасвим
друкчији
.
Један
ватрогасац
,
са
шлемом
на
глави
,
стајао
је
поред
врата
и
мирно
гледао
шта
се
око
њега
дешава
.
Глумци
су
се
пресвлачили
.
Једна
маскирана
глумица
је
тражила
нешто
на
бини
.
Редитељ
је
псовао
неког
позоришног
момка
.
Од
Сфинкса
није
било
ни
трага
.
Само
је
управник
,
човек
са
француском
брадом
и
женским
гласом
,
трчао
од
глумца
до
глумице
,
трзао
их
за
хаљине
и
викао
:
-
Писац
,
писац
!
-
Ја
сам
писац
,
господине
управниче
.
Управник
га
погледа
зачуђено
.
Познавао
је
Кремића
из
Препорода
.
-
Честитам
,
господин
-
Кремићу
!
...
Господине
редитељу
.
.
.
редитељу
,
еј
,
брзо
,
објавите
публици
да
је
писац
комада
наш
млади
песник
,
Милош
Кремић
.
Редитељ
намести
јаку
од
капута
,
узе
парче
беле
хартије
,
и
,
у
пози
претседника
министарства
,
изиђе
пред
публику
на
малу
завесу
,
па
објави
ко
је
писац
.
Као
одговор
,
дворана
загрме
још
јаче
,
и
у
гомили
разноликих
гласова
разумеваше
се
само
једно
огромно
:
-ац
.
Велика
завеса
се
диже
.
Милош
Кремић
се
нађе
сам
на
бини
пред
једном
безобличном
црном
масом
,
која
је
покретала
хиљаде
руку
и
осмехивала
се
.
Млади
човек
био
се
нагнуо
наивно
.
Очи
су
му
светлуцале
благо
,
као
у
млекаџиског
коња
.
Гвожђе
на
дугметима
његовог
реденгота
се
сијало
.
Из
дворане
је
ударала
јака
врућина
.
Затим
се
нешто
црно
скотрљало
пред
њим
,
дворана
ишчезе
,
и
пред
њим
се
појави
поново
човек
с
француском
брадом
,
који
му
је
стезао
руку
и
говорио
:
-
Честитам
,
млади
човече
!
Кремићу
одлакну
као
да
му
се
тежак
терет
свалио
с
груди
.
Завеса
је
била
спуштена
.
На
бину
потрча
цео
онај
литерарни
и
политички
полусвет
што
се
креће
између
Москве
и
Позоришне
кафане
,
и
стаде
се
руковати
с
Милошем
.
Међу
њима
је
највише
било
гимназиских
професора
.
Кремић
је
збуњено
одговарао
на
многобројна
питања
и
трудио
се
да
буде
љубазан
са
сваким
,
а
у
себи
се
питао
:
-
Је
ли
ово
победа
?
...
слава
?
...
Како
је
несносна
!
Из
тога
га
трже
једна
рука
која
се
спусти
на
његово
раме
:
-
Твојој
вереници
је
...
како
да
кажем
...
врло
тешко
.
Нови
бесмртник
није
био
све
ни
чуо
шта
му
Богдан
каже
,
али
на
помен
његове
драгане
,
он
потрча
к
њој
као
без
душе
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ПОСЛЕДЊЕ
НЕЖНОСТИ
.
То
се
десило
у
почетку
пролећа
,
кад
су
врапци
скакутали
по
пољу
,
пуноме
сламе
.
Зорка
је
распремала
кућу
тога
дана
као
да
ће
у
њој
живети
читаву
вечност
.
Уредила
је
Милошеве
књиге
,
очистила
му
пепеоницу
и
метнула
му
на
сто
једно
писмо
које
му
је
дошло
тога
јутра
.
Нико
није
могао
посумњати
у
страшну
одлуку
која
се
била
усадила
у
њено
срце
од
оног
тренутка
кад
јој
је
припала
мука
у
позоришту
.
Њено
бледолико
лице
је
чувало
ону
птичију
озбиљност
као
у
данима
своје
кратке
среће
.
На
пролетњем
сунцу
су
се
сијали
опајани
зидови
и
обрисани
под
.
Чист
намештај
је
мирисао
и
смешио
се
као
да
очекује
званице
.
Благ
поветарац
је
пиркао
кроз
отворен
прозор
с
Дунава
.
С
њим
је
наваљивало
на
собу
и
бакарно
пролетње
сунце
,
које
сеје
са
собом
грозницу
и
црне
мисли
.
Зорка
се
била
налактила
на
прозор
и
гледала
у
пучину
бистрог
ваздуха
која
се
таласала
пред
њом
.
Она
је
хтела
да
још
једанпут
види
тај
велики
пејзаж
који
ју
је
тешио
у
ранијим
данима
самоће
и
урамљивао
целу
годину
дана
њене
љубави
.
-
Како
је
живот
чудан
!
...
Како
смо
ми
чудни
!
...
Како
је
све
чудно
!
...
-
мислила
је
она
несвесно
.
Огромна
и
сјајна
маса
воде
,
бела
као
никад
,
ширила
се
достојанствено
између
две
обале
.
Иза
Дунава
се
дизали
погорушани
шумарци
.
Овде
онде
зелениле
су
се
врбе
,
видели
се
бледи
ритови
и
беласала
се
пролетња
језерца
.
-
Једна
завеса
пада
...
Човек
се
губи
.
Ништа
се
не
зна
о
њему
,
и
све
пролази
...
С
ове
стране
џиновске
реке
обала
је
била
као
обријана
.
По
голој
земљи
се
вукла
нека
мокра
слама
и
остаци
воденога
шљама
.
Тек
од
железничког
насипа
,
који
везује
Кланицу
са
Станицом
,
показивали
се
знаци
живота
,
заоране
њиве
и
расуте
куће
,
и
умножавали
се
утолико
више
уколико
су
се
приближавали
вароши
.
У
високо
,
бескрајно
небо
штрчали
су
витки
фабрички
димњаци
.
Из
њих
је
избијао
сив
дим
,
полако
,
не
журећи
се
,
и
губио
се
у
бездан
бистрога
ваздуха
.
Зорка
је
посматрала
ове
сиве
праменове
,
посматрала
их
је
како
се
дижу
и
губе
,
и
мислила
:
-
Куд
они
иду
?
Шта
бива
с
њима
?
...
Нико
не
брине
за
њих
,
и
други
праменови
се
журе
да
заузму
њихово
место
,
па
после
...
да
се
и
они
изгубе
,
неповратни
и
неожаљени
.
Улицом
је
звиждукао
један
радник
,
један
од
оних
радничких
типова
који
носе
реденгот
,
имају
велике
бркове
и
аранжирају
кадрил
на
забавама
.
-
Где
сам
ја
видела
овог
човека
?
...
У
реденготу
и
с
великим
брковима
?
-
запита
се
Зорка
.
Млада
жена
се
сети
Пере
Јагодића
,
сарачког
мајстора
у
,
родом
из
Бежаније
...
"
знате
,
овде
преко
"
;
и
пред
њом
се
појави
,
изненадно
у
целој
опширности
,
њен
први
рандеву
са
Милошем
крај
мртвачког
одра
Анђиног
.
Успомене
,
питања
и
размишљања
полетеше
на
њену
душу
као
црне
птице
,
али
она
махну
руком
по
челу
и
удаљи
се
са
прозора
.
-
Нашто
губити
време
!
-
рече
она
у
себи
.
-
Већ
је
десет
сати
.
Треба
се
журити
.
Она
седе
за
сто
,
отвори
дивит
,
узе
перо
и
потражи
хартију
.
Све
ове
мале
појединости
чиниле
су
јој
се
живи
створови
према
којима
треба
поступати
пажљиво
.
На
истој
хартији
,
опточеној
црном
бојом
,
она
је
писала
некад
она
дугачка
писма
своме
драгану
у
Ужице
.
Ова
хартија
јој
изазива
гомилу
успомена
на
протеклу
годину
дана
,
на
њену
љубав
,
на
њеног
драгана
и
мајку
,
на
младост
и
детињство
,
и
за
часак
,
пред
њом
се
појави
цео
њен
живот
,
очишћен
од
туге
и
тешких
тренутака
,
онакав
какав
се
он
јавља
у
успоменама
.
Зорка
је
изгубљено
гледала
у
рупицу
од
пера
којим
је
хтела
потписати
своју
смртну
пресуду
,
и
није
се
могла
одлучити
да
је
напуни
мастилом
.
-
Шта
ли
је
мислио
радник
који
је
правио
ово
перо
?
-
премишљала
је
она
.
-
Каква
ли
је
мука
пунила
његово
срце
?
...
Ах
,
бесмислице
!
Перо
као
и
остала
пера
!
Ја
сам
кукавица
.
Треба
се
журити
.
Зорка
снажно
замочи
перо
у
мастионицу
,
и
поче
писати
брзо
,
као
да
се
бојала
да
је
ко
не
спречи
:
"
Драги
мој
Милошу
,
Знам
да
ће
те
јако
изненадити
ово
писмо
кад
га
добијеш
.
Бојим
се
да
те
њиме
много
не
забринем
.
Али
,
не
бој
се
,
не
брини
се
.
Ствар
није
толико
важна
,
и
све
ће
бити
свршено
кад
га
будеш
читао
.
"
Кад
заврши
ову
реченицу
,
млада
жена
осети
да
је
нешто
стеже
у
грлу
.
Она
пину
мало
воде
и
настави
:
"
Молим
те
,
буди
миран
,
и
стрпљиво
прочитај
писмо
до
краја
.
Ја
те
волим
више
него
икад
,
и
желим
ти
срећу
.
Твоје
добро
је
било
одувек
сан
мога
живота
.
Ја
сам
мислила
,
Милошу
,
да
те
могу
усрећити
,
и
зато
сам
искрено
желела
да
будем
твоја
жена
.
Али
,
сад
видим
да
ти
ја
могу
донети
само
несрећу
.
Пут
којим
идемо
постао
је
опасан
.
Ти
више
њим
не
смеш
ићи
.
Ми
смо
били
успавали
нашу
савест
,
да
би
послушали
наше
срце
.
Срце
је
рђав
саветник
.
Оно
је
умело
да
сакрије
опасност
зла
под
заводљивим
обликом
слатких
мисли
