центарсве
наставе
.
Зато
је
и
цртање
и
писање
бриљирало
у
Радишиној
школи
.
А
цртање
им
је
било
потребно
и
за
ручне
радове
у
радионици
и
за
конструктивне
радове
и
премеравање
у
школи
за
одрасле
или
у
продужној
школи
.
А
код
ових
су
продужене
разне
игре
,
и
народне
,
и
гимнастичке
,
и
војна
вежбања
у
реду
,
и
с
пушкама
,
и
гађање
у
нишан
.
Поред
овога
,
а
по
жељи
самих
ученика
,
узет
је
зими
и
Четвртак
за
њих
,
нарочито
због
радова
у
радионици
.
Они
су
сами
опажали
све
више
,
да
им
ово
треба
и
да
ће
од
овога
имати
велике
користи
.
Новина
је
у
овоме
времену
била
та
,
што
су
Радиша
и
Даница
успели
,
да
и
женска
деца
пођу
у
школу
.
Прво
су
пошле
у
школу
једна
газда
Мијаилова
унука
и
Миљкова
синовица
,
а
за
тим
је
стигла
и
једна
Грујина
пасторка
а
после
ње
и
Радишина
Милена
,
која
се
имала
после
Милована
.
Њима
је
главно
било
:
читање
,
цртање
и
писање
,
женски
рад
и
кућење
с
обзиром
на
здравље
.
И
Даница
их
је
једва
дочекала
,
да
после
и
она
има
велике
ученице
и
да
преко
њих
све
више
утиче
на
поправку
у
кући
сеоској
,
особито
у
одржању
реда
и
чистоте
,
у
кувању
јела
и
у
одевању
.
А
није
заборавила
да
им
истиче
и
то
,
колико
женско
срце
и
добра
нарав
може
да
увећа
слогу
и
срећу
домаћу
,
особито
у
задругама
.
Зато
их
је
и
позивала
,
да
увек
буду
свакоме
миле
а
у
кући
десна
рука
и
душа
целе
задруге
.
Даница
је
добро
знала
,
шта
је
мода
учинила
по
варошима
,
и
шта
и
данас
чини
све
више
,
па
је
добро
пазила
,
да
у
ученица
својих
развија
укус
само
за
домаћим
израђевинама
,
којима
се
и
сама
приближивала
,
а
чувала
их
од
свега
„
куповнога
“
и
варошкога
.
И
ово
је
необично
много
учинило
,
не
само
за
здравље
њихово
,
јер
су
рукотворине
вунене
топлије
од
памучних
крпа
куповних
,
него
да
новац
,
што
се
узме
за
домаће
производе
загоричке
,
остане
у
селу
и
да
се
употреби
на
друге
привредне
циљеве
.
И
на
саборима
је
милина
била
видети
ове
умне
,
учене
и
школоване
младе
загоричанке
у
чисто
народноме
руху
,
само
лепше
израђеном
.
Градина
је
школска
напредовала
из
године
у
годину
све
више
.
Жива
ограда
је
израсла
толико
,
да
је
потпуно
заменила
ону
мртву
,
суву
,
од
коља
и
врљика
.
Младе
воћке
су
се
непрестано
доносиле
,
пресађивале
и
калемиле
,
а
старије
су
већ
у
велико
стизале
на
род
.
И
поврћа
је
било
најодабранијега
и
најбољега
,
а
није
изостало
ни
цвеће
најразличније
,
које
је
највише
гледала
Даница
с
ученицама
.
Кошнице
су
испуниле
онај
простор
између
оба
крила
школина
и
Радиша
је
имао
већ
леп
доходак
за
мед
и
восак
.
Поред
„
ђерзонке
“
први
је
набавио
и
машину
за
истресање
меда
из
саћа
,
и
истресао
је
мед
,
да
деца
виде
,
а
саће
је
враћао
у
кошницу
.
Измислио
је
и
једну
ђерзонку
с
једном
страном
од
стакла
,
те
да
и
деца
и
људи
виде
,
како
челе
раде
.
А
меда
је
било
и
за
кућу
Радишину
,
и
за
ђаке
његове
у
„
интернату
“
особито
у
посте
,
и
за
продају
.
И
живинарник
је
напредовао
,
и
Радиша
је
већ
имао
доста
и
јаја
и
пилића
,
и
то
најбоље
врсте
.
Радиша
је
набавио
и
једну
краву
полушвајцарске
расе
,
која
је
давала
по
5
—
6
литара
млека
дневно
,
те
су
тако
имали
доста
и
млека
,
и
сира
и
кајмака
,
а
сурутку
су
киселили
и
пили
место
киселе
воде
.
Због
краве
је
набавио
и
детелине
и
посејао
је
у
једном
крају
градине
,
и
ако
је
било
доста
паше
.
3
.
Ван
школе
И
ван
школе
напредовало
је
све
.
Нарочито
је
развијано
калемарство
и
воћарство
,
јер
је
Радиша
видео
,
да
је
Загорица
душу
дала
за
воће
,
само
што
загоричани
нису
умели
да
калеме
.
Зато
је
гледао
,
да
свакога
ученика
обучи
овој
вештини
и
да
свакоме
даје
из
градине
гранчице
за
калемљење
.
Још
нешто
више
;
да
би
се
што
пре
и
што
више
раширило
све
благородно
или
питомо
воће
у
овоме
селу
,
Радиша
је
увео
један
необично
леп
обичај
:
да
једнога
празника
,
или
другога
којега
дана
,
са
свима
ученицима
походи
кућу
једнога
од
својих
ученика
и
да
му
том
приликом
сваки
за
спомен
засади
или
накалеми
—
како
је
кад
чему
време
—
по
једну
воћку
,
а
други
пут
код
другога
,
трећега
и
тако
даље
.
Тако
,
ако
је
стигао
да
за
годину
обиђе
све
ученике
,
онда
је
код
свих
само
те
године
накалемљено
или
засађено
30x
30
=
900
воћака
.
А
додајте
сваке
по
толико
,
па
ћете
видети
,
колико
их
је
било
само
од
ових
похода
за
пет
,
шест
и
десетак
година
.
Међутим
,
Радишини
су
ђаци
и
сами
калемили
на
све
могуће
начине
,
и
сваки
се
грабио
ко
ће
бољу
калемгранчицу
из
школске
градине
да
узме
или
калемљену
садницу
да
однесе
.
А
Радиша
је
градину
школску
сматрао
као
расадник
за
околину
и
давао
је
и
одраслима
,
ако
је
који
што
потражио
,
а
камо
ли
ученицима
својим
.
Милина
је
било
видети
,
како
су
се
загорички
ђаци
грабили
,
да
очувају
семе
од
какве
боље
воћке
и
да
га
посеју
на
какво
боље
место
и
да
нађу
лепшу
младицу
дивљаку
у
шуми
и
пресаде
је
у
своју
градину
,
и
да
је
,
кад
се
прими
,
накалеме
.
Зато
је
сваки
имао
по
неколико
ископаних
рупа
,
да
би
биле
готове
кад
донесе
коју
дивљаку
.
Радиша
је
набављао
и
књижевност
по
овоме
,
те
је
оне
на
нашем
језику
давао
на
читање
и
ученицима
својим
,
особито
онима
у
продужној
школи
.
И
кроз
кратко
време
почело
је
да
понестаје
крнтија
и
дивљака
у
Загорици
и
да
се
оне
замењују
новима
,
питомијим
и
бољим
.
И
све
што
је
могло
родити
у
Загорици
преносило
се
из
градине
школске
у
село
,
и
оно
је
почело
да
осећа
благодети
овакога
Радишинога
рада
не
само
у
лето
и
у
јесен
него
још
више
преко
зиме
,
а
највише
у
посте
.
А
у
вези
с
овим
у
Загорици
се
развијало
и
једно
друго
добро
.
Радиша
је
и
пре
негде
читао
,
да
што
народ
где
више
воћа
једе
,
то
мање
пића
пије
.
А
сада
се
и
сам
уверио
о
томе
.
Загоричани
,
истина
,
и
пре
нису
много
претеривали
у
томе
,
али
је
сада
још
ређи
случај
био
,
да
ко
много
пије
или
да
се
опије
.
Несумњиво
је
,
да
је
овоме
много
доприносило
и
то
,
што
је
и
Радиша
свуда
говорио
против
пића
и
сам
показивао
примером
,
како
људи
треба
да
се
уздржавају
.
Уз
већу
производњу
воћа
Радиша
се
старао
да
што
више
развије
и
вештину
о
томе
,
како
се
оно
бере
,
чува
за
зиму
и
продаје
.
И
на
оближње
пијаце
чаршиске
најпре
је
из
Загорице
почело
да
долази
воће
брано
руком
и
лепо
паковано
у
котарице
,
које
се
лако
могу
носити
.
А
кроз
кратко
време
па
је
у
свој
околини
овладало
уверење
,
да
је
загоричко
воће
најбоље
,
па
је
зато
и
плаћано
најбоље
.
И
ето
зашто
је
Радиши
и
његовим
ученицима
требало
плетарство
.
А
чудо
је
,
да
загоричани
нису
знали
ни
за
пекмез
а
камо
ли
за
суве
шљиве
из
сушнице
!
И
Даничина
је
мајка
прва
скувала
три
бакрача
пекмеза
себи
,
један
Миљковој
Станики
,
један
газда
Мијаиловој
домаћици
и
један
Грујиној
Станојки
.
А
Радиша
је
код
школе
са
својим
ученицима
импровизовао
и
једну
малу
сушницу
,
где
су
после
сви
доносили
и
сушили
,
најпре
за
себе
а
после
и
за
продају
.
Тако
су
и
загоричке
суве
шљиве
најпре
дошле
на
пијацу
чаршиску
.
Упоредно
с
воћарством
Радиша
је
желео
да
се
шири
и
пчеларство
.
И
њега
је
до
душе
било
у
Загорици
прилично
,
али
је
било
веома
примитивно
.
Зато
је
Радиша
желео
и
да
га
умножи
и
да
га
модеризира
,
усаврши
,
поправи
.
Зато
је
у
радионици
школској
,
у
столарству
,
прва
већа
направа
била
ђерзонка
.
Ученици
су
после
,
особито
они
већи
,
правили
за
себе
,
а
неки
су
изишли
и
прави
мајстори
у
овоме
.
Радиша
је
овима
ишао
на
руку
,
те
су
набавили
и
потребан
алат
за
себе
и
продужили
израђивање
и
за
себе
и
за
друге
.
Уз
ово
се
све
више
одомаћивала
и
машина
за
истресање
меда
,
те
да
се
чела
не
„
бије
“
и
да
јој
се
саће
не
квари
.
Тако
је
и
загорички
мед
почео
да
одваја
на
околним
пијацама
чаршиским
,
а
свака
га
је
кућа
у
Загорици
имала
до
миле
воље
.
У
овом
је
и
Даница
узела
удела
,
те
је
преко
својих
познаница
и
ученица
много
учинила
,
да
то
буде
више
занимање
сеоскога
женскиња
,
и
објашњивала
им
је
све
користи
од
меда
и
чела
и
како
се
оне
негују
.
О
,
колико
је
сад
и
она
осећала
,
да
јој
треба
много
више
од
онога
што
је
у
школи
учила
.
И
често
би
рекла
:
па
ми
у
школи
ништа
нисмо
ни
училе
!
...
Зато
је
и
она
гледала
,
да
ту
празнину
код
себе
,
у
спреми
својој
,
надокнади
што
пре
и
што
више
.
„
Културу
чини
рад
.
Цивилизација
се
оснива
на
раду
.
Зато
је
рад
главно
.
Знање
само
потпомаже
рад
и
умешност
у
њему
.
Наука
је
од
мање
вредности
,
а
умешност
и
вештине
су
од
веће
.
Оне
примењују
науку
у
животу
људском
,
зато
су
и
корисније
.
Моји
ученици
могу
знати
све
науке
и
сву
филозофију
,
па
опет
у
кући
да
им
остане
онако
како
је
било
и
да
живе
онако
како
су
и
до
сад
живели
.
А
ја
нећу
тако
.
Ја
ћу
да
им
поправљам
и
усавршавам
тај
живот
,
а
то
не
могу
постићи
самим
„
знањем
“
него
умењем
и
радом
.
Ваља
да
се
навикавају
на
рад
и
да
умеју
боље
да
раде
.
А
то
наша
школа
данас
не
чини
.
Она
се
задовољава
чистим
интелектуализмом
или
филозофирањем
и
брбљањем
;
а
рада
нема
.
„
Чујем
клепет
млина
,
а
брашна
нема
“
—
Зато
ја
нећу
тако
.
Ја
ћу
моје
да
учим
да
раде
...
“
Тако
је
мислио
Радиша
и
тако
је
и
радио
заједно
са
својом
Даницом
.
Он
је
учио
раду
мушкарце
а
она
женске
.
Радиши
је
центар
био
радионица
а
Даници
школа
и
кућа
.
Од
хартије
Радишини
су
ђаци
дошли
до
даске
и
свега
што
може
од
ње
да
се
скроји
и
направи
,
а
од
конца
до
прута
и
свега
што
од
њега
може
да
се
исплете
.
И
код
малих
је
ударена
основа
,
а
тек
код
великих
ђака
(
у
продужној
школи
)
ова
се
основа
разгранавала
дотле
,
да
је
надмашивала
наше
примитивне
занате
те
врсте
по
варошима
.
А
кад
су
свршили
и
продужну
,
они
су
се
одавали
овим
пословима
још
више
.
А
ти
су
послови
не
само
плели
котарице
за
воће
и
градили
кошнице
за
пчеле
,
него
су
преображавали
и
кућу
сеоску
.
Они
су
измењивали
намештај
домаћи
:
место
сниске
совре
изградили
су
столове
и
место
троножних
столица
високе
четвороножне
с
наслоном
и
усправили
чељад
,
изградили
постеље
(
кревете
)
и
подигли
и
велике
и
мале
са
земље
,
изградили
лепе
кашике
,
сланике
,
вретена
,
кудеље
или
преслице
,
разбоје
,
кола
и
саонице
,
па
почели
сами
да
граде
и
сама
врата
и
прозоре
а
доцније
да
кроје
и
кровове
на
кућама
и
разним
зградама
.
И
све
то
млади
загоричани
почињу
да
граде
боље
,
тачније
и
лепше
од
оних
простих
,
често
неписмених
мајстора
по
варошима
.
А
Даничине
су
ученице
уносиле
новине
и
поправке
у
ношњи
и
оделу
особито
у
кроју
,
у
шивењу
и
плетењу
.
А
већ
домаћа
економија
је
обухватала
и
готовљење
јела
,
што
су
ученице
све
практички
имале
и
да
виде
у
кујни
њеној
и
школској
,
где
су
и
саме
радиле
.
Оне
су
доцније
биле
прихватиле
сав
рад
у
„
интернату
“
и
радиле
све
као
код
своје
куће
.
Ту
су
се
училе
и
чистоти
уопште
а
нарочито
како
се
судови
перу
и
држе
у
реду
.
Одавде
су
ове
мале
реформаторке
понеле
ову
своју
„
науку
“
и
у
кућу
своју
.
Тако
се
поступно
и
упоредно
поправљало
и
усавршавало
све
.
А
да
је
у
овоме
било
и
тегоба
,
и
да
је
по
који
старац
рекао
,
како
су
они
онако
радили
још
од
памтивека
па
им
је
било
добро
,
а
по
која
баба
рекла
и
по
коју
ружну
за
„
учитеља
“
и
„
учитељку
“
,
то
се
и
по
себи
разуме
.
До
доласка
Радишина
нико
у
Загорици
не
знађаше
откуд
свила
и
„
на
чем
она
расте
“
.
А
знали
су
за
свилене
конце
и
како
су
они
јаки
.
Зато
Радиша
засади
у
школској
градини
и
неколико
белих
дудова
.
А
кад
они
израстоше
доста
велики
,
он
поручи
мало
семена
од
свилених
буба
и
у
једној
соби
поче
да
их
храни
.
Деца
су
се
чудила
шта
је
то
,
и
што
ће
господину
ове
гусенице
те
их
храни
.
Падало
им
је
у
очи
и
да
их
храни
све
лишћем
с
дуда
.
Али
кад
„
гусенице
“
порастоше
колико
велики
прст
,
па
се
замоташе
у
чаурице
,
она
се
зачудише
.
А
кад
после
неколико
недеља
из
ових
чаурака
изиђоше
лептири
,
чуђењу
њихову
не
беше
краја
.
И
лептири
снеше
јаја
за
идућу
годину
.
Сад
Радиша
показа
,
како
се
јаја
чувају
преко
зиме
и
шта
може
да
се
добије
од
чаура
.
И
дивљењу
њином
опет
не
беше
краја
.
Одмах
потражише
семена
од
дуда
,
које
беше
Радиша
сачувао
,
и
однеше
кући
да
и
они
посеју
.
Том
приликом
казао
им
је
и
како
се
то
чини
и
кад
ће
моћи
да
хране
бубе
.
Но
Радиша
је
већ
имао
читаву
леју
младица
произведених
из
семена
,
те
је
свакоме
могао
да
да
по
неколико
.
И
то
је
учинило
,
да
су
одмах
идуће
године
сви
могли
да
отхране
по
неколико
.
Тако
су
очигледно
могли
да
виде
и
„
метаморфозу
“
инсеката
и
откуда
се
добива
свила
.
Остало
је
још
и
да
је
добију
,
али
је
за
то
требала
већа
количина
.
Но
по
времену
дошао
је
ред
и
на
то
,
и
загоричанке
су
прве
почеле
да
шију
свиленим
концем
и
да
у
платно
умећу
по
који
ред
и
свилене
потке
.
Зато
је
и
платно
њино
било
на
бољој
цени
.
А
још
доцније
Радиша
нађе
и
купаца
,
те
свила
поче
и
да
се
продаје
и
да
за
њу
загоричанке
добијају
лепе
паре
.
Сад
није
било
ни
потребно
говорити
о
вредности
свилених
буба
,
него
само
о
томе
,
како
се
оне
боље
негују
.
А
Радиша
се
и
овде
постарао
,
те
набавио
оно
мало
књига
,
што
има
у
нас
о
томе
,
и
пружио
их
ученицима
особито
ученицама
на
читање
.
Радишина
је
крава
дуго
била
предмет
разговора
у
селу
и
људи
су
се
питали
:
зашто
и
њихове
краве
не
дају
толико
млека
.
А
кад
су
видели
,
да
је
то
до
соја
или
пасмине
,
они
су
и
сами
почели
да
набављају
боље
врсте
и
да
их
боље
гледају
особито
зими
.
Тако
је
она
била
повод
,
да
се
у
Загорици
и
о
стоци
боље
мисли
.
Грађење
цигле
и
црепа
и
печење
креча
продужило
се
и
даље
.
Ово
је
било
узрок
,
да
се
и
путови
боље
оправе
.
Јер
се
све
то
почело
вући
не
само
по
Загорици
него
и
но
околним
селима
.
Један
од
оних
првих
великих
ученика
Радишиних
отворио
је
и
стружницу
у
најближој
планини
,
те
јевтино
снабдева
све
село
с
летвама
и
даскама
,
те
сад
људи
и
зграде
покривају
црепом
.
Цигле
су
и
јевтине
и
добре
,
те
људи
и
кошаре
за
стоку
зими
почињу
зидати
.
И
ходнике
и
„
куће
“
или
кујне
а
негде
и
собе
готово
је
сваки
домаћин
подигао
или
патосао
циглом
.
А
кречем
су
почели
и
дебла
у
воћака
да
крече
,
те
се
беле
као
мраморни
стубови
.
Преко
градине
и
ученика
својих
Радиша
је
увео
и
ланац
у
воћњак
,
те
су
засађене
правилно
,
у
реду
и
на
подједнаком
растојању
,
да
се
и
томе
чуде
и
старији
људи
и
околна
села
.
А
утицај
геометрије
почео
се
опажати
и
на
имањима
,
јер
је
свако
тежило
да
заузме
правилну
четвороугаону
форму
.
Крсманова
кућа
у
селу
није
била
последња
.
За
њом
је
дошла
Миладинова
,
на
Јоксимова
и
тако
даље
,
све
боља
од
боље
и
с
неким
додацима
.
И
после
неколико
година
од
ових
се
првих
почетака
готово
на
сваком
брегу
,
на
свакој
страни
и
у
свакој
дубрави
видела
по
једна
од
ових
новина
,
где
се
бели
усред
воћњака
.
С
овим
је
почела
да
се
развија
и
каменарска
индустрија
.
Кречари
су
сваки
бољи
камен
тесали
и
чували
за
прагове
пред
кућама
.
А
кад
се
врати
из
војске
Милун
Стеванов
,
онда
се
израда
и
употреба
камена
разви
још
више
.
У
то
доба
Французи
су
градили
нашу
железницу
,
и
он
је
видео
,
како
Талијани
дељу
камен
за
мостове
као
да
је
од
сира
,
и
мостове
граде
као
саливене
.
Разгледао
је
и
алат
њихов
и
одмах
смислио
,
да
то
није
тешко
набавити
и
за
нас
.
Стеван
је
био
међу
пионирима
,
те
је
и
ту
по
нешто
од
тога
алата
имао
да
види
,
и
све
што
је
најпотребније
он
је
побележио
и
после
наручио
.
Сад
се
почеше
свуда
не
само
ударати
прагови
на
кућама
него
и
„
цокле
“
од
тесана
камена
,
па
и
зидати
чесме
по
селу
,
и
,
нећете
ми
веровати
,
да
је
Милун
помоћу
Миљковом
конструисао
и
камени
мост
на
свод
на
најглавнијем
прелазу
преко
реке
више
суднице
.
Он
истина
није
био
велики
,
али
је
тако
лепо
склопљен
од
тесаног
камена
,
да
је
као
саливен
и
да
га
ни
највећа
вода
није
могла
покварити
.
И
свет
је
говорио
:
„
Браво
,
Милуне
!
“
и
дело
његово
прозва
по
имену
његовом
„
Милунов
Мост
“
,
који
у
овом
селу
и
данас
постоји
,
на
славу
творца
свога
и
села
одакле
је
.
Милун
је
и
данас
жив
,
а
дело
његово
остаће
и
по
смрти
његовој
,
те
да
слави
име
његово
.
И
оно
ће
се
помињати
„
докле
тече
сунца
и
месеца
“
и
докле
буде
Загорице
;
јер
„
од
камена
ником
ни
камена
“
...
И
ако
је
у
Загорици
било
још
доста
шуме
и
забрана
,
опет
је
Радиша
предвиђао
,
да
ће
је
с
умножавањем
становништва
и
безразложним
сечењем
и
трошењем
ускоро
понестати
;
па
је
зато
желео
,
да
одомаћи
једно
дрво
,
које
се
најбрже
подиже
,
које
је
добро
и
за
грађу
и
за
огрев
,
а
може
да
послужи
и
као
жива
ограда
,
и
које
зову
„
дрво
будућности
“
,
јер
расте
на
свакој
земљи
и
потискује
све
остало
дрвеће
.
То
је
багрем
,
чији
је
и
цвет
леп
,
мирисан
и
пун
меда
.
И
донео
га
је
и
расадио
у
градини
школској
,
а
одатле
почео
да
даје
и
ученицима
својим
.
И
кроз
десетак
година
код
сваке
је
куће
био
барем
по
један
багрем
,
а
негде
и
читав
низ
,
особито
са
северне
стране
,
да
служи
као
заклон
,
или
на
каменитом
земљишту
,
где
се
друго
дрвеће
тешко
прима
.
Неки
су
после
покушали
,
да
од
њега
подижу
и
живу
ограду
.
А
главно
је
,
да
је
и
то
било
новина
,
које
у
других
села
није
било
.
И
та
је
новина
збиља
допринела
,
да
се
у
овом
селу
умањи
сеча
шума
и
успори
упропашћивање
њихово
.
Уз
ово
Радиша
је
сваком
приликом
објашњавао
и
одраслим
загоричанима
и
ученицима
својим
,
да
шуме
задржавају
и
кишну
и
снежну
воду
и
спуштају
је
у
подземне
подруме
,
одакле
она
после
по
долинама
и
низинама
извире
,
те
поји
свет
и
околину
и
одржава
влагу
и
онда
,
кад
је
највећа
суша
,
те
тако
оне
чувају
и
од
суше
и
од
поплава
,
које
са
страна
и
стрмени
односе
родну
земљу
,
а
равнице
затрпавају
.
Зато
нарочито
висови
или
врхови
брда
и
јаче
стрмени
ваља
да
остану
под
шумом
;
а
ако
нису
,
да
им
се
она
подигне
.
Баш
у
близини
школе
беше
једно
голо
брдо
,
на
којем
не
беше
ни
њива
,
ни
ливада
,
ни
забрана
,
него
само
са
северне
стране
нешто
мало
жалосних
остатака
од
некадање
лепе
шуме
.
И
по
пресахнулим
изворима
на
подножју
његовом
Радиша
је
познао
,
да
је
ту
некад
била
шума
па
је
нестало
.
Оно
,
што
је
од
људи
остало
,
уништиле
су
козе
.
Зато
Радиша
намисли
,
да
учини
један
велики
оглед
.
Једном
приликом
запита
Миљка
,
чије
је
то
брдо
.
Миљко
му
као
обично
одговори
:
„
Свачије
и
ничије
,
господине
;
општинско
“
.
Радишу
ово
обрадова
па
стаде
објашњавати
Миљку
,
шта
би
било
кад
би
се
оно
пошумило
и
како
би
га
за
то
требало
само
заградити
.
Рече
му
,
да
би
и
он
с
ђацима
после
учинио
што
треба
,
само
да
што
пре
израсте
шума
.
Миљко
не
могаде
ово
сам
,
него
изнесе
пред
одбор
,
и
он
већином
гласова
реши
,
да
се
Чука
огради
и
забрани
.
То
се
доиста
и
изврши
,
а
Радиша
је
после
настојавао
,
да
се
то
и
одржи
и
са
својим
се
ученицима
чешће
пео
на
Чуку
,
обилазио
заграду
,
поправљао
је
и
појачавао
багремом
,
а
по
вису
и
странама
разривао
попречне
бразде
и
у
њих
сејао
жир
и
свакојако
семење
од
шумскога
дрвећа
а
по
највише
од
багрема
.
И
већ
прве
године
земљиште
се
покрило
зеленилом
.
Друге
и
треће
године
многи
су
хтели
да
косе
или
да
пусте
стоку
да
пасе
,
али
им
се
то
није
допустило
.
Није
прошло
ни
још
других
три
четири
године
,
а
брдо
је
изгледало
као
кита
цвећа
и
,
гле
чуда
,
по
подножју
његову
„
оживеше
“
извори
,
који
су
били
пресушили
и
из
њих
поче
тећи
вода
и
усред
лета
,
кад
је
највећа
суша
!
И
што
је
горе
више
расла
шума
,
то
су
и
ови
извори
били
све
јачи
и
бујнији
.
Сад
је
све
село
видело
,
да
вода
у
изворима
зависи
од
шуме
на
брду
;
а
није
што
их
је
неко
„
запоганио
“
.
Радиша
је
сад
успео
,
да
се
то
прогласи
за
општинско
,
и
да
нико
не
сме
ту
ништа
сећи
без
одобрења
кметова
.
А
кмет
за
дуго
није
допуштао
ни
прут
одатле
да
се
одсече
,
те
се
шума
подизала
све
већа
.
Једанпут
рече
Радиша
Миљку
:
„
Миљко
,
Данас
ништа
без
новца
.
Ти
си
видео
и
кад
смо
градили
школу
колико
смо
се
мучили
;
и
да
није
било
опет
готовине
општинске
,
ко
зна
како
бисмо
прошли
!
И
овим
људима
што
граде
нове
куће
треба
више
новаца
но
што
они
имају
,
па
се
муче
и
често
зајме
од
оних
у
чаршији
под
скуп
интерес
.
И
нико
ништа
веће
не
може
подићи
с
готовим
парама
,
него
се
мора
задужити
па
после
по
мало
да
отплаћује
.
За
тај
новац
право
је
по
нешто
мало
и
да
плаћа
кирије
,
што
се
служи
њиме
.
Али
није
право
да
га
глобе
.
Ономад
је
наш
сиромах
Павле
,
коме
је
курјак
удавио
вола
,
а
у
кући
имао
два
гроба
за
годину
,
отишао
у
чаршију
и
потражио
од
газда
Наума
пет
дуката
да
купи
вола
,
а
овај
му
тражио
„
цванцик
“
на
сваки
дукат
на
месец
,
а
то
је
страшно
.
Ваља
учинити
некако
,
да
људи
у
невољи
,
или
кад
им
треба
за
какву
већу
грађевину
или
куповину
,
могу
наћи
новаца
лако
и
с
малим
интересом
;
а
то
не
би
било
тешко
учинити
.
У
људи
има
пара
,
само
су
оне
растурене
и
леже
им
бесплодне
,
не
доносећи
вајде
никоме
,
ни
ономе
чије
су
,
ни
ономе
коме
требају
.
Зато
би
тај
новац
некако
ваљало
покупити
на
једно
место
,
па
коме
треба
,
да
зна
где
ће
их
наћи
,
а
да
се
утврди
,
и
колико
ће
ови
плаћати
за
послугу
,
и
колико
ће
они
добивати
за
свој
новац
.
Зато
како
би
било
,
да
говоримо
људима
о
томе
па
да
видимо
шта
ће
рећи
...
“
И
Миљко
одмах
пристаде
на
ово
.
Ресултат
овога
био
је
тај
,
да
је
после
краткога
времена
Миљко
сазвао
све
виђеније
људе
свога
села
на
договор
;
и
договорили
се
,
да
новац
прима
,
чува
и
даје
Миљко
с
Радишом
и
да
дужници
плаћају
десет
на
сто
,
а
сопственицима
да
се
даје
само
пет
на
сто
;
а
остатак
да
се
чува
,
па
ће
после
видети
за
шта
ће
га
потрошити
,
или
,
може
бити
,
да
ће
купити
неку
пољопривредну
машину
,
којом
ће
се
сви
служити
.
И
сад
се
тек
могло
видети
колико
новца
има
у
Загорици
по
пајантама
,
таванима
и
ковчезима
женским
!
За
неколико
дана
у
судници
је
била
велика
сума
и
људи
су
стали
мислити
,
ко
ће
шта
да
гради
и
за
шта
ће
да
узме
.
После
кратког
времена
дође
један
домаћин
из
села
па
запита
,
може
ли
суд
сад
да
му
набави
један
плуг
,
па
ће
му
он
после
отплаћивати
?
И
„
суд
“
пристаде
на
то
,
набави
му
плуг
,
који
је
био
други
у
Загорици
и
бољи
од
онога
првога
,
што
га
је
газда
Мијаило
био
набавио
још
пре
три
године
.
За
овим
дође
и
други
,
и
трећи
,
и
тако
даље
.
Тако
један
набави
машину
за
вејање
жита
,
други
опет
круњач
,
трећи
краву
још
бољега
соја
од
Радишине
,
четврти
некаку
енглеску
свињу
итд
.
Тако
загоричка
штедионица
поста
ускоро
нека
мала
банка
не
само
за
јевтину
позајмицу
новаца
него
и
за
набавку
пољопривредних
машина
.
Ускоро
па
се
загоричани
прочуше
као
највреднији
,
најпредузимљивији
и
најсигурнији
људи
,
и
околна
села
почеше
на
њих
да
се
угледају
па
по
мало
и
да
им
завиде
;
јер
на
пијацама
околним
све
њихово
беше
боље
.
А
сад
Загорица
одвајаше
и
тиме
,
што
у
њој
не
беше
сиромаха
,
да
иду
у
чаршију
да
траже
новац
на
зајам
и
да
задужују
своја
имања
,
него
су
га
имали
код
своје
куће
и
у
својој
заједничкој
штедионици
.
Али
околни
сељани
с
уздахом
говораху
:
„
Е
,
али
ми
немамо
учитеља
Радишу
и
кмета
Миљка
!
“
А
по
неки
би
још
додао
:
„
А
наш
учитељ
иде
по
селима
и
уписује
људе
у
партију
!
.
.
“
4
.
Шири
поглед
Јачајући
и
подижући
овако
своје
село
привредно
,
умно
и
морално
,
Радиша
није
заборавио
,
да
сваком
приликом
и
својим
ученицима
и
својим
сељанима
шири
поглед
на
народ
свој
и
свет
још
више
.
Задругу
,
говорио
им
је
он
,
чини
чељад
у
кући
,
општину
чине
поједине
куће
или
задруге
у
селу
,
а
сва
села
,
све
задруге
у
земљи
,
све
општине
,
чине
народ
или
државу
.
А
ви
ћете
знати
,
да
што
је
чељад
вреднија
,
то
је
и
задруга
напреднија
,
што
су
задруге
напредније
,
то
је
и
село
и
општина
имућнија
и
јача
.
Тако
вам
је
и
с
народом
и
државом
.
Она
је
држава
јача
,
у
којој
је
сав
народ
јачи
,
имућнији
,
паметнији
и
вреднији
.
Зато
ако
хоћемо
да
јачамо
своју
државу
,
ми
морамо
почети
од
себе
.
Поправи
,
ојачај
и
унапреди
себе
па
си
поправио
,
ојачао
и
унапредио
и
народ
свој
,
државу
своју
.
А
ко
може
још
и
другом
да
помогне
,
он
чини
још
више
.
А
помоћи
може
само
онај
,
који
је
јачи
,
који
више
има
и
снаге
,
и
имања
,
и
памети
.
Зато
нам
је
дужност
,
да
почињемо
од
себе
па
да
идемо
даље
,
што
даље
можемо
,
не
само
на
сав
српски
народ
,
који
говори
као
ми
,
и
на
све
хришћане
,
који
се
моле
Богу
као
ми
,
него
и
на
све
људе
.
Ни
Циганин
,
ни
Турчин
,
нити
икоја
друга
вера
не
треба
да
заплаче
на
нас
на
правди
Бога
.
Јер
је
Бог
рекао
,
да
смо
сви
ми
деца
његова
и
браћа
међу
собом
,
и
сви
имају
право
и
воле
да
живе
.
Само
има
много
непросвећених
,
пакосних
и
злих
и
људи
и
народа
,
који
нам
не
желе
добра
;
и
од
њих
морамо
да
се
чувамо
.
Зато
сваку
поправку
код
себе
сматрајте
за
поправку
и
народа
свога
;
а
ако
могнете
и
још
кога
да
поправите
,
да
га
поучите
и
да
му
помогнете
,
да
и
он
ојача
,
било
умом
,
или
снагом
,
или
имањем
,
онда
сте
учинили
још
више
.
А
прави
људи
пазе
и
животиње
,
не
само
зато
,
што
су
им
корисне
,
него
и
зато
,
што
и
оне
имају
душу
...
Зато
им
је
често
причао
о
домаћину
,
који
мора
да
води
бригу
о
свој
чељади
,
те
да
свакоме
добро
буде
,
о
кмету
,
који
суди
свима
и
ради
оно
што
треба
свима
у
селу
,
и
о
владаоцу
,
који
се
брине
за
све
,
који
брине
о
целој
земљи
и
преко
својих
чиновника
управља
целим
народом
и
његовом
државом
.
По
томе
је
,
вели
,
држава
наша
заједничка
кућа
,
наша
велика
задруга
,
у
којој
је
владалац
домаћин
а
ми
чељад
његова
.
И
,
благо
оној
задрузи
,
где
домаћин
води
више
бриге
о
својој
задрузи
и
где
чељад
више
слуша
домаћина
!
—
Реакционар
,
назадњак
!
узвикнуо
је
један
носилац
нових
идеја
политичких
,
кад
је
чуо
за
ово
учење
Радишино
,
и
додао
је
важно
и
ауторитативно
:
—
Владалац
ваља
да
слуша
народ
,
а
домаћин
чељад
своју
!
...
И
,
мало
по
мало
,
па
се
ово
„
реакционарство
“
Радишино
прочује
и
до
партиског
окружног
одбора
,
те
овај
,
у
листи
осталих
премештаја
и
постављења
у
округу
,
предложи
и
Радишу
за
премештај
из
овога
округа
;
а
на
његово
место
би
предложен
„
млађи
човек
“
,
који
ће
„
затуцане
“
загоричане
да
преведе
у
„
народну
партију
“
.
И
само
је
пуки
случај
хтео
,
да
је
сада
на
столици
министра
просвета
седео
човек
,
који
је
једне
године
био
Радиши
изасланик
,
те
је
знао
његов
рад
и
—
није
га
преместио
...
.
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
ПОСЛЕ
ТРИДЕСЕТ
ГОДИНА
1
.
Кућа
Радишина
.
Пролазиле
су
године
.
Прошла
је
младост
.
Прошло
је
пролеће
и
лето
и
настала
јесен
живота
Радишина
.
Неуморан
труд
и
истрајан
и
промишљен
рад
његов
и
добре
другарице
његове
донео
је
рода
обилна
на
све
стране
.
Бог
је
прво
благословио
дом
њихов
,
те
су
имали
читаву
огрлицу
срећнога
порода
свога
.
Ту
беше
већ
момака
за
женидбу
и
девојака
за
удају
.
А
Милован
је
већ
свршио
Учитељску
Школу
и
одавно
има
своју
кућу
.
И
Милена
се
удала
за
једнога
богослова
и
сад
је
млада
попадија
.
И
Данина
мајка
,
овај
добри
анђео
дома
њихова
,
још
је
жива
и
забаља
се
с
најмлађим
унучићима
и
малим
Даниним
ученицама
.
Даница
пуни
пету
десетицу
,
а
Радиша
је
одавно
узео
шесту
.
И
још
раде
неуморно
и
предано
као
у
трећој
.
Само
им
је
ход
спорији
,
достојанственији
,
као
да
би
хтео
да
каже
оно
узвишено
унутарње
задовољство
,
које
долази
од
савесно
извршене
дужности
.
И
куд
год
прођу
све
им
се
склања
с
пута
,
као
да
иде
светитељ
или
светитељка
.
И
Груја
и
Станојка
су
још
живи
и
здрави
,
као
стари
„
вамилијаз
“
и
„
вамилијаскиња
“
.
И
њина
је
најстарија
Вида
,
пасторка
Грујина
,
по
свршетку
основне
школе
у
Загорици
послана
у
Београд
у
Вишу
Женску
Школу
,
те
је
свршила
за
учитељицу
и
добила
место
негде
тамо
у
Хајдук-Вељковој
Крајини
,
и
Станојка
чисто
не
може
да
верује
,
да
је
њена
ћерка
учитељица
.
А
кад
се
тога
сети
,
она
се
сети
и
свога
првога
друга
,
оца
Видина
,
и
пожали
што
и
он
није
жив
,
да
се
заједно
радују
.
Али
се
онда
сети
садашњице
па
помисли
:
да
се
нисам
удала
за
Грују
и
дошла
до
школе
,
ко
зна
да
ли
би
моја
Вида
и
сама
умела
да
чита
,
а
камо
ли
и
другога
да
учи
!
.
.
И
онда
призове
сву
децу
,
и
свако
прегледа
,
намести
му
хаљинице
,
да
му
боље
стоје
и
пољуби
га
.
Да
вам
испричам
како
је
школована
Вида
—
знам
,
да
ћете
волети
.
Казао
сам
већ
,
да
је
она
била
међу
првим
ученицама
Даничиним
.
А
кад
је
свршила
основну
школу
,
онда
сви
рекоше
:
штета
,
да
дете
остане
овако
,
кад
воли
да
учи
!
Онда
Радиша
и
Даница
стану
говорити
Груји
и
Станојки
,
да
је
даду
да
иде
с
Миленом
њином
у
Београд
,
да
и
она
учи
за
учитељицу
.
Груја
и
Станојка
се
из
почетка
стадоше
чудити
,
да
и
њина
ћерка
може
да
буде
учитељица
;
али
што
су
више
о
томе
мислили
и
слушали
од
Радише
и
Данице
,
све
су
се
више
склањали
на
то
,
да
је
даду
и
да
јој
шиљу
сву
заслугу
своју
.
Али
она
не
беше
довољна
.
Онда
ствар
дође
до
Миљка
.
Миљко
изнесе
ту
ствар
у
седници
општинскога
суда
и
запита
:
би
ли
и
ми
могли
штогод
дати
,
па
нек
иде
.
И
сви
одговорише
у
глас
:
„
Да
дамо
;
нек
иде
;
то
је
наше
дете
!
Покојни
Вељко
је
погинуо
као
јунак
за
све
нас
.
И
право
је
и
севап
је
,
да
му
дете
помогнемо
!
...
“
И
сви
дадоше
колико
који
могаде
и
рекоше
да
ће
скупити
још
.
И
тако
с
Миленом
оде
и
Вида
.
И
од
сад
су
редовно
скупљали
свакога
месеца
„
за
оно
,
веле
,
наше
дете
“
,
и
скупљали
често
по
толико
,
да
је
Груја
мало
имао
и
да
додаје
.
Тако
је
Вида
постала
„
питомица
“
села
Загорице
и
тако
је
и
свршила
за
учитељицу
заједно
с
Радишином
Миленом
.
Стан
је
Радишин
данас
пун
и
постеља
и
другога
намештаја
;
и
ту
је
веома
мало
куповнога
,
него
је
све
урадила
Радишина
и
Даничина
рука
.
Ту
је
и
богата
књижница
Радишина
,
пуна
педагошких
,
пољопривредних
,
хигијенских
и
лекарских
списа
и
новина
.
И
управо
за
ових
тридесет
и
неколико
година
ништа
ново
у
овим
областима
није
ни
изишло
а
да
га
Радиша
није
набавио
,
прочитао
и
применио
.
Ту
су
и
разноврсни
радови
и
Радишини
и
Даничини
.
И
кад
њих
двоје
погледају
ову
пуноћу
,
не
могу
да
верују
,
да
су
све
то
они
створили
,
они
урадили
.
Зато
би
чешће
рекли
,
да
је
то
урадило
време
...
Кућа
је
пуна
и
одела
и
свега
што
треба
за
јело
,
па
Бога
ми
није
ни
без
мало
„
белих
пара
за
црне
дане
“
;
и
оне
су
у
загоричкој
штедионици
.
Ту
је
и
меда
и
свакојака
воћа
,
и
сува
и
сирова
,
најблагороднијега
,
до
миле
воље
.
Само
у
подруму
Радишином
није
било
места
за
вино
и
ракију
,
него
је
тек
по
које
стакло
чувао
за
госте
и
за
—
лек
.
Зато
му
је
и
у
кући
било
све
чило
,
ведро
и
весело
.
Али
је
нада
све
у
Радишиној
кући
највише
било
лепа
здравља
и
љубави
једнога
према
другоме
.
Све
је
ту
било
природно
,
просто
и
весело
;
а
ничега
извештаченога
,
усиљенога
и
намештенога
.
Зато
су
и
деца
њихова
била
не
само
здрава
и
вредна
него
и
пуна
духа
и
нечега
што
је
освајало
све
...
2
.
Школа
Радишина
За
тридесет
година
и
школа
се
Радишина
прилично
изменила
.
Око
ње
се
дигла
читава
шума
од
разнога
дрвећа
,
траве
и
цвећа
,
а
све
је
ово
било
тако
на
свом
месту
,
да
ни
стопе
није
било
празнога
земљишта
,
да
на
њему
није
било
ничега
,
макар
шљунка
за
стазу
,
тако
,
да
је
цело
двориште
изгледало
као
неки
модерни
парк
с
пространом
вилом
у
средини
,
а
градина
као
најуређенији
европски
расадник
.
И
унутрашњост
школина
је
сад
много
другојача
.
По
ходницима
су
повешане
слике
и
цртежи
све
самих
радова
ђачких
с
именом
њиним
за
свих
минулих
тридесет
година
,
а
учионице
нису
више
обично
окречене
,
него
је
за
таван
умешано
мало
плаве
боје
,
да
је
као
небо
,
а
за
зидове
мало
сиве
,
те
да
не
блешти
много
;
а
доле
за
скоро
метар
висине
обојени
су
зидови
још
затвореније
,
али
не
црно
.
Завесе
су
биле
небојене
,
пепељаве
,
од
платна
изаткана
у
Загорици
,
а
направљене
тако
,
да
стоје
доле
,
а
не
горе
,
и
да
се
не
спуштају
озго
на
ниже
,
него
да
се
дижу
оздо
навише
.
И
тако
су
Радиша
и
Даница
увек
могли
да
се
заклоне
од
доње
светлости
,
која
долази
косо
и
највише
шкоди
виду
,
а
да
оставе
ону
горе
,
која
је
најбоља
за
осветљење
.
Дабогме
да
су
се
овоме
чудили
и
околни
учитељи
а
камо
ли
други
људи
.
И
намештај
је
у
учионицама
изгледао
другојачи
.
Најпре
су
падале
у
очи
нове
клупе
,
обојене
свуд
црно
а
озго
зелено
.
Оне
су
изгледале
нове
и
ако
нису
биле
нове
.
Радиша
је
одавно
конструисао
једну
нову
клупу
,
најзгоднију
за
седење
и
рад
и
најпростију
за
грађење
,
па
је
после
поступно
све
старе
или
заменио
сасвим
новима
или
поправио
.
Те
су
клупе
биле
потпуно
према
дечјем
узрасту
,
и
кад
дете
седи
у
клупи
,
ноге
су
му
одигнуте
од
пода
и
стоје
на
једној
пречаги
,
а
даска
за
писање
стоји
у
висини
средине
груди
а
далеко
само
20—25
сантиметара
од
њих
,
а
широка
је
30
сантиметара
,
с
малим
нагнућем
напред
а
удубљењем
горе
;
и
све
су
биле
по
2
метра
дугачке
,
тако
да
по
четворица
седе
у
свакој
и
раде
слободно
.
Клупе
су
стајале
у
два
реда
по
четири
,
а
пред
њима
се
уздизао
учитељев
сто
на
јаком
постаменту
високом
читаву
стопу
а
широком
по
два
метра
унакрст
.
И
то
је
Радишин
рукотвор
.
Табла
је
била
она
стара
,
али
марљиво
пребојена
црно
,
и
опет
с
једне
стране
без
икаквих
линија
а
с
друге
шпартана
по
правилима
нашега
писања
,
без
попречних
линија
,
за
које
није
осећао
никаку
потребу
.
О
табли
је
било
обешено
једно
сандуче
за
сунђер
или
крпу
а
друго
с
десне
стране
мање
за
креду
.
У
углу
једноме
стајао
је
орман
од
једре
растовине
,
који
је
Радиша
сам
направио
,
да
би
ученици
његови
видели
,
шта
може
и
у
њином
селу
да
се
направи
,
кад
се
уме
и
има
алата
.
То
је
била
остава
књига
и
писаћег
прибора
.
У
другом
орману
била
је
ђачка
књижница
.
Ту
су
биле
све
књижице
за
децу
и
омладину
на
нашем
језику
и
сви
дечји
листови
за
све
минуле
године
,
укоричене
у
школској
радионици
.
Ниједне
књиге
за
децу
и
популарне
за
народ
и
одраслију
децу
Радиша
није
пропустио
а
да
није
набавио
барем
по
неколико
комада
за
ову
дечју
књижницу
;
и
тако
је
саставио
најпотпунију
збирку
,
из
које
су
редовно
деца
узимала
на
читање
,
особито
о
већим
празницима
,
а
после
и
они
,
који
су
излазили
из
школе
.
На
орману
је
била
права
руска
рачунаљка
с
гвозденим
рамом
и
шипкама
са
завртњем
на
крају
,
опет
направљеном
у
Загорици
,
у
радионици
школској
а
помоћу
сеоскога
ковача
Ђурђа
.
По
зидовима
су
били
географски
цртежи
школе
загоричке
с
околином
,
слива
реке
загоричке
,
сливова
других
река
у
околини
и
најпосле
у
целој
отаџбини
нашој
,
и
то
све
опет
ђачки
радови
.
А
само
је
о
зиду
висила
купљена
карта
Балканскога
Полуострва
у
боји
и
на
столу
Радишином
стајао
је
глобус
као
слика
целе
наше
Земље
.
О
другом
зиду
у
школи
Радиша
је
изложио
и
слике
од
разних
пољопривредних
алата
,
бољега
соја
говеди
и
коња
,
живине
и
већих
грађевина
у
свету
.
А
на
трећем
зиду
стајале
су
историске
слике
,
до
којих
је
Радиша
могао
да
дође
.
Таква
је
иста
готово
била
и
Даничина
учионица
,
само
с
мање
слика
по
зидовима
.
А
свуда
је
била
примерна
чистота
,
без
трунке
прашине
.
Ученици
загоричке
школе
били
су
увек
ошишани
,
очешљани
,
умивени
и
чисто
обучени
као
да
ће
на
сабор
;
и
већ
је
било
у
овом
селу
прешло
у
пословицу
:
„
уљуђен
као
ђак
.
“
У
„
интернат
“
су
прешли
готово
сви
,
и
више
не
носе
у
торбама
својим
поред
књига
и
хлеб
,
лук
,
сир
,
сланину
итд
.
нити
се
они
даљни
у
пролеће
и
у
јесен
даве
по
рекама
ни
у
зиму
муче
по
зими
и
снегу
.
А
у
школи
имају
све
боље
него
код
куће
:
и
собу
и
храну
,
и
постељу
,
па
и
забаву
.
У
другим
школама
ђаци
беже
из
школе
кући
,
а
у
загоричкој
школи
ђаци
беже
од
куће
школи
.
Њих
мами
и
разумљива
и
корисна
наука
у
школи
,
а
камо
ли
радионица
,
у
којој
сваки
има
по
који
започет
рад
,
па
једва
чека
да
га
доврши
и
да
се
њиме
похвали
.
Цео
дух
је
њихов
упућен
на
мишљење
,
домишљање
и
утакмицу
у
свему
што
се
може
знати
и
умети
;
а
све
као
у
забави
и
весело
радујући
се
и
своме
и
туђем
успеху
.
И
ево
доказа
,
да
је
у
здравом
телу
и
душа
не
само
здрава
него
и
жива
,
будна
,
примљива
,
досетљива
,
весела
и
мила
...
Радионица
је
попуњена
сасвим
.
За
све
врсте
ручних
радова
набављен
је
сав
алат
,
најновији
и
најсавршенији
,
и
радионица
је
заузела
скоро
цео
други
стан
,
и
пространа
загоричка
школа
већ
постаје
тескобна
и
недовољна
.
А
ученици
њени
све
су
више
осећали
,
да
у
радионици
њеној
имају
не
само
пријатне
забаве
него
и
корисне
науке
,
која
им
,
чинило
им
се
,
треба
за
живот
више
и
од
саме
писмености
.
Јер
су
толики
већ
у
овоме
селу
више
видели
вајде
од
радионице
него
од
књиге
.
И
градина
је
школска
пуна
као
око
и
најбољи
парк
и
најбогатији
расадник
свега
што
је
најбоље
и
најпитомије
.
Жива
је
ограда
велика
и
одавно
је
заменила
мртву
и
она
,
лепо
однегована
,
сведочи
најпоузданије
,
како
је
она
од
оне
лепша
и
трајнија
,
вечита
,
и
како
се
њоме
може
уштедети
много
дрвета
.
Воћке
су
се
све
дивотно
разгранале
,
а
лепо
однеговане
изгледају
као
да
су
руком
скројене
и
понамештане
.
А
повртњак
и
цвећарник
и
да
не
помињемо
.
Иза
воћњака
је
најновија
принова
:
шума
.
Пре
десетак
година
Радиша
је
измолио
још
једно
парче
земље
до
воћњака
за
школу
и
ту
је
хтео
да
донесе
и
пресади
свако
дрво
шумско
што
расте
у
околини
,
те
да
и
људи
и
деца
виде
какво
је
које
;
и
што
је
тражио
,
то
је
и
добио
.
Одмах
обележи
докле
је
Радиша
желео
,
јер
је
и
ово
било
испуст
и
„
ничије
“
,
то
јест
општинско
,
и
ограде
га
опкопом
а
за
тим
багремом
па
и
ово
прекопају
,
отребе
од
камења
,
поправе
земљу
и
отпочну
засађивање
најлепшим
младицама
,
како
су
коју
где
нашли
,
а
све
у
пристојном
растојању
.
И
тако
се
и
тамо
сад
подиже
читава
млада
шума
,
у
којој
се
може
наћи
и
видети
готово
свако
дрво
,
које
расте
у
нашој
земљи
.
Ту
су
већ
и
тице
почеле
да
праве
гнезда
а
Радиша
марљиво
настојава
,
да
им
се
у
томе
не
смета
него
још
и
помаже
.
И
Радиша
је
своје
летње
јутарње
часове
сад
најрадије
проводио
овде
,
налазећи
увек
да
нешто
поправи
,
доправи
и
допуни
.
3
.
Село
Радишино
Успех
се
Радишина
рада
не
види
толико
у
школи
колико
у
селу
његовом
;
јер
школа
и
јесте
зарад
села
.
Радишини
мали
ученици
постајали
су
велики
,
а
од
ових
људи
и
домаћини
,
а
Даничине
ученице
жене
,
мајке
и
домаћице
.
И
колико
су
мали
напредовали
у
школи
,
толико
су
ови
велики
чинили
за
напредак
свој
и
за
напредак
села
.
И
без
ових
великих
Радиша
извесно
не
би
развио
ни
саму
писменост
у
свеме
селу
а
камо
ли
што
више
.
Зато
је
Радиша
не
само
редовно
од
малих
ђака
градио
велике
,
и
учио
их
још
по
3
—
4
године
после
,
него
је
стално
одржавао
везу
с
њима
и
по
свршетку
школе
,
особито
због
набавке
семења
разнога
,
алата
,
машина
и
књига
пољопривредних
и
иначе
поучних
.
И
коме
је
год
што
у
селу
требало
,
он
је
долазио
Радиши
и
питао
га
за
савет
.
А
Радиша
не
само
да
је
свакоме
радо
давао
савета
,
него
им
је
увек
и
написао
све
што
они
нису
умели
и
могли
,
или
је
сам
поручио
,
као
за
себе
или
школу
,
па
после
њима
предавао
.
Циглари
,
црепари
,
кречари
и
зидари
,
који
су
онако
огроман
труд
и
сјајан
успех
показали
при
грађењу
школе
загоричке
,
нису
ни
престајали
са
својим
послом
,
него
су
га
још
усавршавали
и
повећавали
,
а
поред
њих
дошли
су
још
и
млађи
.
Они
су
не
само
лиферовали
потребну
количину
цигала
,
црепа
и
креча
своме
селу
,
него
су
и
продавали
околним
селима
и
носили
у
вароши
.
А
„
мајстори
“
су
већ
почели
да
иду
и
у
друга
села
,
место
„
Бугара
“
,
и
лепше
су
зидали
од
ових
.
Доцније
је
неки
Ђурђе
отишао
у
чаршију
те
изучио
ковачки
занат
и
дошао
у
своје
село
,
те
подигао
ковачницу
баш
до
саме
суднице
,
а
после
се
и
оженио
и
ту
кућу
направио
.
И
ово
је
био
велики
добитак
за
село
.
Јер
више
не
само
што
нису
морали
да
иду
у
варош
да
оштре
,
клепљу
и
наде
секире
и
друге
алате
,
него
су
и
све
ново
што
им
је
требало
од
гвожђа
поручивали
код
свог
ковача
Ђурђа
.
И
сад
су
се
очигледно
уверили
сви
,
да
ковач
може
бити
и
Србин
,
а
не
само
Циганин
и
Шваба
...
Ђурђе
је
научио
и
бакарне
судове
да
калајише
,
те
загоричани
ни
за
то
нису
морали
да
иду
у
варош
,
нити
да
трпе
некалајисане
судове
и
да
се
њима
трују
.
Школска
је
радионица
спремила
и
добре
плетаре
,
али
је
много
важније
,
што
се
из
ње
и
преко
ње
развио
прави
столарски
занат
у
Загорици
.
Од
њих
су
неки
и
алат
набавили
,
и
не
само
да
себи
граде
извесне
домаће
потребе
,
него
граде
и
по
селу
врата
и
прозоре
и
под
,
где
год
ко
зида
нову
кућу
или
коју
другу
зграду
.
Ту
сад
има
и
колара
и
качара
—
све
с
новијим
и
бољим
алатом
,
а
један
је
почео
заједно
с
ковачем
Ђурђем
да
гради
и
ђерзонке
,
машине
за
цеђење
меда
и
за
вејање
жита
и
ормане
,
столове
и
столице
,
а
један
је
неколиким
школама
израдио
и
нове
клупе
по
угледу
на
Радишине
.
И
каменарска
је
„
индустрија
“
учинила
велики
напредак
.
Не
само
да
су
људи
свуда
копали
и
разбијали
камење
,
гледајући
где
има
добра
кречњака
за
креч
и
белутка
или
гранита
за
зидање
или
прагове
,
него
је
тако
један
наишао
у
сеоској
планини
на
најлепши
бели
мрамор
,
од
којега
су
почели
и
споменике
да
праве
.
А
највише
је
овај
мајдан
послужио
кад
је
село
зидало
цркву
.
У
селу
је
већ
неколико
мостова
зиданих
неколико
главних
улица
,
где
су
се
људи
давили
у
блату
,
калдрмисано
,
а
свака
је
скоро
кућа
имала
камене
прагове
,
двориште
пред
кућом
и
путању
од
капије
до
куће
попођене
каменом
,
као
код
школе
старе
и
нове
,
чистаљке
пред
вратима
и
простираче
унутра
,
колица
за
ђубре
и
мешање
земље
као
и
решетку
за
поливање
.
У
селу
је
већ
већа
половина
зиданих
кућа
покривених
црепом
,
и
све
се
оне
беле
а
озго
црвене
као
цркве
.
Неки
су
чак
,
по
угледу
на
варошке
куће
,
подигли
и
горњи
бој
,
те
им
куће
личе
на
пограничне
карауле
или
на
модерне
железничке
станице
,
само
што
су
биле
окречене
.
А
поред
њих
се
виђа
често
и
по
која
друга
зграда
зидана
и
покривена
црепом
.
Негде
је
опет
на
старој
кући
дозидана
соба
,
али
је
свуда
с
плафоном
,
са
стакленим
прозорима
и
с
подом
барем
од
цигала
,
а
нигде
од
блата
и
земље
.
Око
кућа
је
у
већини
случајева
жива
ограда
од
гледичије
или
бодљикавога
багрена
,
као
око
школе
њихове
.
Дворишта
су
већином
очишћена
и
корова
у
њима
нема
,
а
ђубре
је
на
једном
месту
и
у
рупи
,
да
се
не
растура
,
и
засађена
су
поврћем
и
цвећем
,
а
за
живину
као
и
за
стоку
су
одређена
нарочита
места
угођена
за
њу
.
По
дворишту
је
распоређено
свакојако
дрвеће
тако
,
да
веће
брани
од
ветрова
,
а
не
заклања
од
сунца
.
Свака
кућа
има
пуно
живине
,
те
отуда
и
јаја
,
и
доста
стоке
,
те
отуда
изобиља
и
млека
,
сира
и
кајмака
;
и
ретка
је
кућа
,
која
није
набавила
барем
по
једну
од
оних
млечних
крава
,
као
што
је
била
Радишина
,
и
који
није
почео
да
сеје
детелину
.
А
готово
су
сви
набавили
боље
плугове
,
који
дубље
ору
,
те
отуда
сви
и
више
жита
добивају
.
Поред
куће
у
присојној
страни
сваки
домаћин
има
велики
воћњак
,
у
којем
има
свакојака
и
најлепша
воћа
;
и
воће
нико
више
не
тресе
и
не
млати
него
бере
рукама
и
с
кесицом
и
ножицама
на
мотци
.
Свака
кућа
има
најмање
по
десетак
кошница
а
нека
и
по
30—40
,
и
већ
су
ретке
старе
вршкаре
олепљене
балегом
,
него
су
све
сандучаре
назване
„
ђерзонке
“
,
по
славноме
проналазачу
њихову
попу
Ђерзону
;
и
мало
која
кућа
да
нема
обртушку
за
истресање
меда
.
Исто
тако
ретко
која
кућа
да
нема
белога
дуда
и
места
за
храњење
свелених
буба
у
пролеће
.
Путеви
су
у
целом
селу
оправљени
,
а
местимице
и
подзидани
и
насути
,
да
вам
је
милина
проћи
њима
и
у
пролеће
а
камо
ли
у
лето
и
у
јесен
;
и
ту
је
имао
посла
и
ковач
Ђурђе
као
и
они
што
ваде
и
тешу
камен
.
Сваки
је
домаћин
сад
имао
кола
и
то
већином
окована
,
а
неколицина
су
и
кочије
набавили
и
почели
да
прежу
коње
.
А
ово
је
учинило
,
да
су
се
почели
поправљати
и
путови
ван
Загорице
.
Одело
је
у
Загорици
још
непрестано
чисто
народно
и
у
људи
,
и
у
жена
,
и
девојака
.
Све
израђује
рука
жена
и
девојака
загоричких
од
конопље
,
лана
и
вуне
.
Зато
је
оно
и
трајно
и
топло
,
а
Радиша
и
Даница
су
унели
и
мало
новина
и
поправака
у
њега
,
особито
у
кроју
,
те
оно
одваја
од
одела
у
осталих
села
.
Само
је
купован
фес
,
који
се
пере
кад
се
испрља
и
који
се
лети
замењује
шеширима
,
који
се
сад
плету
у
самоме
селу
па
се
и
на
пијацу
износе
,
каиши
за
опанке
и
опасаче
и
шамије
за
жене
.
Зато
је
Загорица
пуна
новца
,
јер
прима
много
а
троши
мало
.
И
намештај
је
у
великој
већини
кућа
сасвим
други
.
Прво
што
пада
у
очи
то
је
гвоздено
огњиште
(
или
„
шпорет
“
,
штедњак
)
,
које
се
показало
и
у
Загорици
збиља
као
штедњак
,
јер
са
њиме
свака
кућа
троши
двапут
и
трипут
мање
дрва
него
што
је
пре
трошила
,
а
оно
друго
и
да
не
помињемо
.
С
овим
гвозденим
огњиштем
од
старинске
је
„
куће
“
постала
модерна
кујна
свуда
попођена
циглом
,
и
у
свакој
је
сто
и
столице
с
четири
ноге
и
наслоном
.
А
сниске
совре
и
троноге
столице
су
већ
реткост
.
Тако
исто
и
свака
соба
има
сто
и
ове
нове
столице
и
постеље
подигнуте
од
земље
.
А
младе
се
надмећу
у
томе
,
која
ће
чистије
да
одржава
своју
собу
и
да
је
лепше
намести
.
И
колевке
су
подигнуте
од
земље
.
Посуђе
је
сад
мало
другојаче
и
много
се
чистије
држи
,
а
стоји
по
полицама
,
које
се
често
перу
.
И
јела
се
више
не
кувају
нити
онако
масна
,
ни
слана
,
ни
љута
,
а
готове
се
много
боље
и
посна
и
мрсна
.
Нарочито
више
пазе
,
барем
ученице
Даничине
,
да
сваког
дана
буду
друга
јела
и
да
она
буду
увек
свежа
.
Оне
сад
умеју
и
да
месе
сем
гибанице
и
друге
колаче
,
особито
с
медом
и
воћем
.
А
свака
кућа
има
читаве
чаброве
пекмеза
и
разна
воћа
за
зиму
.
Зато
се
у
Загорици
сад
још
мање
пије
вина
и
ракије
него
и
пре
,
и
то
само
у
благе
дане
,
и
пију
само
стари
људи
.
И
о
славама
и
о
свадбама
се
више
не
расипа
онако
као
пре
,
него
свуда
видите
разуман
распоред
и
штедњу
.
Мајке
много
чистије
држе
своју
децу
и
оцеви
много
више
помажу
у
одгајивању
њихову
;
и
ни
за
једнога
загоричанина
није
више
срамота
,
да
љуљне
дете
своје
у
колевци
и
да
га
понесе
.
У
свакој
кући
владала
је
слога
и
љубав
и
послушност
према
старијему
,
те
су
се
зато
и
задруге
одржавале
и
јачале
.
То
је
опет
још
више
чинило
,
да
загоричани
напредују
и
имовно
.
Зато
је
у
њих
мало
и
било
тако
званих
танких
и
инокосних
,
а
убогих
сиромаха
још
мање
.
Ови
су
звани
на
општинске
послове
,
за
које
им
је
плаћано
,
те
је
и
њима
добро
било
.
У
Загорици
данас
нема
ни
стопе
залудне
земље
,
него
је
све
или
зелена
ливада
,
или
родна
њива
,
или
густа
шума
.
Више
нема
шумарица
,
грштака
,
чечвара
и
трњака
,
него
је
место
тога
лепа
млада
шума
и
забрани
појединих
домаћина
или
општински
.
Испод
њих
је
и
толиких
воћњака
на
све
стране
пуно
извора
и
поточића
,
који
се
најпосле
сливају
у
једну
реку
,
те
Загорица
увек
има
довољно
и
најлепше
воде
;
и
усред
најсувљег
лета
она
не
зна
за
сушу
.
Али
исто
тако
она
не
страда
ни
од
поплаве
.
Њени
потоци
и
река
њена
ретко
кад
само
да
испуне
своја
корита
,
и
то
готово
само
у
пролеће
кад
духне
југ
па
нагло
отопи
снег
;
а
никад
се
не
излију
.
Зато
је
свуда
најлепше
зеленило
до
самога
корита
њихова
,
а
у
кориту
увек
бистра
као
суза
.
А
и
људи
и
чобани
се
надмећу
ко
ће
где
лепши
извор
да
озида
и
ухвати
најлепшу
воду
за
пиће
.
И
зато
нигде
нема
више
и
лепше
воде
за
пиће
но
што
је
има
у
Загорици
.
А
то
чини
,
да
је
и
здравље
како
у
људи
тако
и
у
стоке
њихове
боље
но
и
у
једном
другом
селу
.
Јер
без
довољно
лепе
воде
,
и
за
пиће
,
и
за
прање
,
и
умивање
,
нема
здравља
.
Судница
је
још
она
стара
,
али
је
пуна
као
око
и
у
најбољем
реду
.
Ту
је
и
намештај
нов
,
и
архива
у
своме
реду
,
и
збирка
најпотребнијих
закона
,
као
и
књиге
загоричке
штедионице
,
која
се
претворила
у
праву
задругу
за
узајамно
потпомагање
.
Јер
ту
не
само
што
они
који
имају
остављају
новац
на
приплод
,
а
они
којима
треба
узимају
га
на
послугу
,
него
су
заједнички
почели
да
набављају
и
поједине
пољопривредне
машине
,
и
у
планини
су
подигли
једну
заједничку
стружницу
.
А
на
месту
честитога
и
вреднога
али
неписменога
Миљка
седео
је
сада
исто
тако
вредни
али
писмени
Крсман
,
који
је
о
свему
раду
своме
и
у
судници
и
у
задрузи
водио
тачан
записник
.
Око
суднице
су
били
павиљони
за
оставу
истругане
грађе
задружне
и
за
смештај
алата
и
машина
пољопривредних
.
Па
и
ако
за
село
овако
као
што
је
Загорица
нема
опасности
од
глади
,
опет
је
поред
старога
направљен
још
један
нов
кош
за
храну
и
напуњен
житом
.
Ту
је
поред
њега
и
задружна
сушница
за
шљиве
.
А
круну
свега
напретка
у
Загорици
чини
лепа
црквица
,
направљена
на
месту
старе
од
самога
тесаног
мрамора
из
овога
села
,
те
се
бели
као
Студеница
.
Њен
је
намештај
још
скроман
и
као
молитва
,
која
се
из
ње
упућује
Господу
за
добро
овога
села
и
свега
народа
нашега
...
Једино
што
још
у
Загорици
није
изведено
то
је
:
да
се
имања
групишу
,
и
да
се
куће
приближе
једна
другој
и
поставе
у
неки
ред
.
Али
се
село
постарало
,
да
се
изграде
добри
путови
,
те
се
свуда
ласно
иде
и
дође
и
колима
а
камо
ли
на
коњу
и
пешке
.
Поред
овога
и
Миљко
је
почео
а
Крсман
је
сасвим
извео
уређење
поште
у
своме
селу
,
и
пре
но
што
је
држава
наша
дошла
на
ту
идеју
.
Они
су
направили
једно
сандуче
с
натписом
Загорица
и
однели
га
у
оближњу
варош
на
пошту
и
умолили
,
да
се
сва
писма
,
књиге
и
новине
(
пољопривредне
)
ма
за
кога
у
Загорици
мећу
у
то
сандуче
,
а
пандур
је
сваке
недеље
двапут
ишао
и
узимао
и
најмарљивије
разносио
по
селу
.
Тако
је
Загорица
опет
имала
добре
и
брзе
везе
с
осталим
светом
и
ако
село
није
било
„
ушорено
.
“
А
Крсман
је
увео
још
нешто
више
.
Он
је
направио
друго
сандуче
,
које
је
стајало
у
општини
,
и
у
њега
су
метали
писма
сви
,
који
су
их
слали
кудгод
.
Ако
су
та
писма
била
упућена
коме
онде
у
селу
,
општина
их
је
разашиљала
адресантима
бесплатно
,
а
ако
су
ишла
на
државну
пошту
,
она
их
је
плаћала
и
носила
на
пошту
.
Углед
загоричана
одскочио
је
у
свој
околини
.
Чак
су
у
војсци
волели
њихове
регруте
,
јер
су
знали
да
су
писмени
,
разборити
и
из
добрих
задруга
.
Њина
цигла
,
њин
цреп
и
креч
освојили
су
околину
.
И
тесан
камен
поручивао
се
из
Загорице
.
Њихови
„
мајстори
