Идити
на
своје
место
па
нас
чекај
тамо
,
ми
ћемо
сад
доћи
,
а
ви
,
господине
,
изиђите
на
поље
у
ходник
са
овим
дететом
,
па
ме
причекајте
,
сад
ћу
ја
...
Изиђосмо
сви
,
ја
и
господин
Заре
остасмо
у
ходнику
,
а
жандарм
оде
.
После
краћег
времена
изиђе
и
писар
...
Сва
се
тројица
заједно
упутисмо
кући
.
Ја
се
поред
писара
осећах
слободним
,
тим
пре
,
што
нисам
био
крив
.
Стигосмо
кући
.
Заре
отвори
врата
на
степеницама
,
и
звонце
зазвони
.
На
звук
звона
чусмо
из
предсобља
госпођин
глас
:
—
Јеси
ли
ти
,
Заре
?
...
Она
нас
,
као
за
моју
срећу
,
није
ни
видела
,
иначе
ко
зна
да
ли
би
се
дошло
до
праве
истине
...
—
Ја
сам
,
—
одговори
Заре
пењући
се
уз
степенице
...
—
Нашла
сам
флауту
,
—
рече
она
излазећи
на
степенице
пред
нас
,
али
,
кад
нас
спази
чисто
се
трже
...
Ја
од
радости
у
мало
што
не
скочих
у
вис
...
Она
се
добричина
,
писар
,
окрете
к
мени
и
некако
ме
задовољно
са
осмејком
и
веселим
лицем
погледа
,
...
било
му
је
мило
што
је
био
у
праву
и
што
се
у
своме
психолошком
посматрању
и
оцени
није
преварио
.
Попесмо
се
горе
...
Писар
се
поздрави
са
госпођом
,
а
господин
Заре
,
међу
тим
,
беше
поцрвенео
као
рак
,
сигурно
што
је
код
писара
насео
...
—
Шта
мислите
,
господине
,
—
поче
госпођа
писару
,
—
сирото
дете
хтеде
на
правди
Бога
страдати
а
и
ја
душу
огрешити
!
.
.
Замислите
,
...
него
изволте
,
молим
вас
,
у
собу
да
не
стојимо
овде
па
ћу
вам
причати
,
ти
Милане
,
чедо
моје
,
иди
у
кујну
и
гледај
посао
!
...
—
Не
идем
ја
више
сам
у
кујну
,
него
пред
господином
да
ми
дате
моје
ствари
,
ја
овде
ни
тренутка
више
нећу
остати
,
...
ако
због
вас
нисам
страдао
заиста
нећу
;
јер
ја
сам
ноћас
премрзао
тако
,
да
више
не
ваљам
ни
Богу
ни
људима
...
.
—
Е
,
како
лаје
штене
једно
,
што
ја
боље
с
њим
он
све
гори
,
—
рече
госпођа
љутито
.
—
Молим
вас
,
госпођо
,
да
не
би
узалуд
губили
време
,
реците
где
сте
нашли
флауту
?
—
Та
Бог
је
убио
,
...
замислите
,
господине
,
тек
што
мој
Заре
оде
у
кварт
са
овим
и
жандармом
,
почех
нешто
намештати
око
кревета
и
повучем
један
крај
мало
од
зида
те
да
их
доведем
у
једну
линију
,
а
оно
нешто
паде
на
под
и
лупи
.
Сагнем
се
да
видим
шта
је
,
кад
оно
флаута
!
.
.
—
Видите
,
госпођо
,
како
не
ваља
наглити
.
.
—
Заиста
,
рече
она
,
—
ја
и
нисам
мислила
да
га
терају
у
кварт
,
али
мој
Заре
је
мало
похитао
.
—
Нисте
мислили
да
ме
терају
у
кварт
,
—
рекох
ја
а
сузе
ми
грунуше
низ
лице
,
—
а
дозволили
сте
да
ме
два
пута
баце
низ
степенице
,
услед
чега
сам
могао
остати
сакат
док
сам
жив
!
—
О
,
о
,
брате
,
шта
сте
радили
за
име
Бога
!
...
чуђаше
се
писар
.
—
Та
није
,
лаже
лола
,
—
уплеће
се
Заре
.
—
Молим
вас
,
господине
,
—
рекох
писару
гледајући
га
у
очи
,
—
што
је
било
било
,
него
наредите
сада
,
да
ми
даду
ствари
па
да
идем
куда
знам
,
а
они
нека
траже
кога
хоће
да
их
служи
;
јер
знам
шта
ћу
добити
ако
останем
сам
.
—
Добро
,
добро
,
—
рече
писар
благо
,
—
добићеш
ствари
,
...
него
ви
нисте
требали
тако
чинити
,
нарочито
ви
,
господине
Заре
;
јер
,
како
би
вама
било
,
да
је
ко
с
вама
на
правди
Бога
тако
поступио
,
па
још
да
је
ово
сироче
изломило
ноге
или
руке
!
...
Заре
не
одговори
ништа
.
—
Дајте
детету
ствари
,
—
рече
писар
,
—
а
други
пут
пазите
,
јер
ви
немате
права
никога
тући
...
Моје
су
ствари
биле
увек
„
попаковане
“
—
у
торби
...
Нисам
имао
шта
много
спремати
...
Узех
торбу
и
неке
ситнице
испод
јастука
а
они
су
ме
,
међутим
,
пратили
...
Изиђосмо
опет
у
ходник
више
степеница
...
—
Молим
вас
,
госпођо
,
сад
ми
платите
па
да
идем
,
рекох
—
држећи
торбу
у
руци
...
—
Колико
имам
да
ти
платим
?
—
Па
ви
знате
,
...
шеснаест
гроша
...
—
Каквих
шеснаест
гроша
?
!
...
—
Па
да
,
шеснаест
равно
.
—
Нема
толико
...
—
Има
.
Дали
сте
ми
један
динар
,
а
месечно
сам
имао
плате
шест
динара
,
...
био
сам
двадесет
и
један
дан
,
то
је
21
грош
,
дали
сте
ми
пет
,
остало
је
још
шеснаест
.
—
Јел
’
тако
,
Заре
?
—
Тако
је
.
С
тешком
муком
изброја
шеснаест
гроша
и
то
све
у
бакру
...
Три
пута
је
бројала
.
—
На
,
ево
ти
,
а
сад
се
торњај
одавде
,
—
рече
она
љутито
.
Кад
изиђосмо
на
улицу
писар
за
себе
рече
:
„
безобразлук
“
,
а
за
тим
мени
:
—
Јеси
ли
ти
овде
ноћио
?
—
Не
...
нисам
,
—
одговорих
и
испричам
му
све
како
је
ствар
текла
...
Он
се
чуђаше
.
Кад
стигосмо
пред
кварт
рече
ми
:
—
Иди
сад
и
потражи
себи
место
...
Само
немој
да
крадеш
и
лажеш
,
а
буди
вредан
па
се
ничега
не
бој
...
Ја
му
се
захвалим
и
одох
.
Било
је
већ
подне
.
Осећао
сам
јаку
глад
,
јер
нисам
24
сахата
ништа
окусио
сем
што
сам
у
јутру
на
чесми
попио
салеп
...
Ну
сад
ми
је
било
лако
:
имао
сам
„
толике
паре
“
.
С
торбом
нисам
смео
ићи
на
Теразије
,
јер
сам
због
ње
једаред
страдао
,
већ
се
опет
упутим
у
школу
...
Уђем
у
двориште
и
нико
ме
не
примети
...
Момци
су
ручали
у
сутерену
...
Полако
,
више
на
прстима
,
пређем
преко
дворишта
и
уђем
у
друго
где
се
оправљала
калдрма
,
па
стоје
читаве
гомиле
камења
...
У
једној
гомили
до
зида
направим
рупу
и
ту
затрпам
своју
имаовину
—
торбу
,
па
одатле
се
вратим
на
улицу
.
Решим
се
да
ручам
у
кавани
код
Пандила
...
Тако
и
урадих
...
Потрошио
сам
за
ручак
равно
четири
гроша
...
Јео
сам
,
што
’
но
кажу
,
као
сироче
на
даћи
...
Нисам
гледао
на
квалитет
јела
већ
на
квантитет
.
Нисам
знао
да
су
се
ђаци
,
који
су
послуживали
,
скупљали
код
Пандила
на
разговор
нарочито
они
,
који
су
били
беспослени
...
Око
један
и
по
сахат
дођоше
два-три
из
других
гимназија
,
са
којима
сам
се
познавао
...
Ту
се
отвори
разговор
...
Пошто
нисам
имао
часове
није
ми
се
никуда
ни
ишло
,
а
и
имо
сам
права
да
се
грејем
;
јер
сам
за
ручак
потрошио
четири
гроша
!
...
Неки
у
два
сахата
одоше
у
школу
,
а
неки
осташе
,
...
нису
хтели
ићи
.
После
школе
,
у
четири
сахата
и
четврт
,
било
нас
је
више
од
десет
.
Разговарали
смо
се
о
свему
и
свачему
скоро
до
шест
сахати
...
Најзад
нас
петорица
,
који
смо
били
без
крова
,
решимо
,
да
узмемо
једну
собу
под
кирију
и
да
држимо
приватна
послуживања
,
а
ја
да
те
ноћи
спавам
код
једног
друга
...
ВИИ
.
Сутра
дан
око
једанаест
часова
састасмо
се
сва
петорица
у
кавани
код
Пандила
.
Ту
се
задржасмо
подуже
,
јер
је
било
тога
дана
и
сувише
хладно
...
Ту
смо
и
ручали
,
али
врло
скромно
.
По
ручку
се
кренусмо
да
тражимо
собу
.
Прочитамо
објаву
на
прозору
:
„
Соба
за
издавање
под
кирију
“
,
и
кад
онако
сви
уђемо
у
кућу
и
питамо
:
која
се
соба
издаје
?
—
газдарица
или
газда
измери
нас
од
главе
до
пете
па
тек
рекне
:
—
Не
издаје
се
никаква
соба
!
...
идите
!
—
и
лепо
нас
испрати
до
капије
те
да
који
не
остане
у
дворишту
.
Ушли
смо
,
ваљада
,
у
тридесет
кућа
,
и
свуд
смо
тако
прошли
,
док
у
зло
доба
не
паде
једноме
на
памет
да
ми
овако
сви
никако
не
можемо
наћи
стан
.
—
Па
шта
да
радимо
?
—
упитасмо
сви
готово
у
један
глас
.
—
Друго
нам
ништа
не
остаје
,
већ
да
од
нас
изберемо
двојицу
,
који
су
најбоље
одевени
,
па
да
они
траже
и
погоде
собу
само
за
себе
,
а
после
ћемо
се
већ
лако
један
по
један
увлачити
.
Тако
и
би
...
Једногласно
изабраше
мене
и
неког
Панту
.
Било
нам
је
као
понајбоље
одело
.
Уговорисмо
,
да
се
после
школе
опет
састанемо
код
Пандила
,
те
да
им
саопштимо
ресултат
,
па
се
за
тим
она
тројица
упутише
на
једну
,
а
нас
двојица
на
другу
страну
.
Ишли
смо
из
улица
у
улицу
,
лепо
искривисмо
вратове
гледајући
по
прозорима
—
нигде
„
за
Рајка
капе
“
...
Стигосмо
и
у
К
...
.
улицу
.
—
Овде
су
мале
куће
,
—
рекох
Панти
,
—
па
ће
сигурно
бити
какав
собичак
.
—
Па
и
у
Скадарској
су
улици
мале
куће
па
нигде
!
—
одговори
он
.
—
Ено
,
ено
објаве
!
—
узвикнух
.
И
збиља
,
поиздаље
се
примећаваше
парченце
хартије
на
прозору
једне
сниске
кућице
,
која
од
земље
до
крова
није
имала
више
од
два
и
по
метра
.
Уђосмо
унутра
.
—
Која
се
соба
издаје
,
госпођо
?
—
упитах
газдарицу
,
која
стојаше
на
прагу
са
засуканим
рукавима
и
запрегнута
неком
масном
кецељом
...
Могло
јој
је
бити
по
изгледу
до
педесет
година
.
—
Ево
ова
,
—
рече
она
улазећи
у
предсобље
,
а
из
овога
у
собу
.
—
Данас
се
у
њој
не
би
могао
исправити
,
тако
је
ниска
била
.
—
А
за
кога
хоћете
собу
?
—
упита
она
мерећи
нас
.
—
Па
за
нас
двојицу
,
одговори
—
Панта
.
—
А
можете
ли
да
плаћате
?
Шта
сте
ви
?
—
—
Ми
смо
ђаци
...
Кирију
ћемо
плаћати
уредно
.
Колико
тражите
?
—
Ето
,
соба
је
лепо
намештена
(
!
!
)
—
Видимо
,
видимо
,
—
рекох
,
—
него
колико
тражите
?
—
Са
прањем
,
огревом
и
осветлењем
,
али
и
то
да
се
кирија
тачно
плаћа
,
по
двадесет
динара
од
једнога
месечно
!
Ми
се
згледасмо
...
—
Бог
с
вама
,
госпођо
,
па
ми
нисмо
тако
богати
,
ми
смо
сиромашни
ђаци
,
—
рече
Панта
.
—
Па
од
то
мало
кирије
и
ми
живимо
.
—
Нема
,
Панто
,
од
тога
ништа
,
ово
је
скупо
,
кад
би
могли
да
нађемо
што
јевтиније
,
...
простије
,
без
намештаја
,
—
рекох
.
—
Ја
имам
једну
собу
доле
у
сутерену
до
кујне
,
без
намештаја
.
Хоћете
да
видите
?
Могла
би
вам
њу
дати
,
...
ето
за
обојицу
десет
динара
,
а
за
остале
се
потребе
брините
како
знате
.
У
сутерен
,
односно
подрум
,
силазило
је
се
из
дворишта
низ
степенице
које
су
затварала
два
капка
.
Уђосмо
прво
у
кујну
...
Једва
једно
друго
распознавасмо
у
оној
помрчини
,
нарочито
у
почетку
док
се
очи
не
навикоше
...
Из
кујне
уђосмо
у
„
собу
“
,
што
је
обоје
најпре
сачињавало
подрум
,
па
после
преграђено
...
Зидови
не
окречени
,
види
се
лепо
ред
камена
ред
цигле
...
Место
патоса
влажна
земља
.
Два
прозорчића
,
који
нису
били
дужи
од
45
а
шири
од
30
сантиметара
,
па
како
су
са
улице
скоро
до
саме
калдрме
,
то
су
били
тако
прљави
,
да
се
стакло
није
могло
распознавати
:
права
јазбина
!
...
Све
што
је
овде
за
наш
рачун
било
добро
то
је
,
што
је
било
топло
и
што
смо
се
могли
непримећени
скупљати
.
Нама
није
било
до
бирања
јер
нисмо
имали
куда
.
Најзад
,
после
дужег
ценкања
,
погодисмо
се
за
осам
динара
месечно
и
утврдисмо
,
да
се
још
истог
дана
доселимо
...
Тако
је
и
било
...
Пошто
смо
саопштили
оној
тројици
да
смо
узели
стан
уговорисмо
,
да
они
мене
и
Панту
чекају
на
углу
К
.
.
и
П
...
улице
док
не
дођемо
са
стварима
,
те
да
виде
где
је
кућа
,
како
би
их
у
вече
могли
пустити
...
Састасмо
се
на
одређеном
месту
.
Ја
и
Панта
унесосмо
ствари
у
„
наш
стан
“
,
а
она
се
тројица
,
док
смо
се
ми
унутра
бавили
,
шетаху
испред
куће
.
—
Дакле
,
сад
сте
видели
где
је
кућа
,
рече
им
Панта
кад
изиђосмо
,
—
па
довече
у
осам
сахати
дођите
и
полако
куцните
на
онај
доњи
прозорчић
.
—
Закључава
ли
се
капија
?
упита
један
од
њих
.
_
—
Не
,
има
у
дворишту
још
кирајџија
па
с
тога
стоји
целу
ноћ
отворена
;
питао
сам
газдарицу
,
—
одговори
Панта
.
—
То
је
добро
.
Тако
у
друштву
и
разговору
дођосмо
до
каване
„
Два
“
где
се
раздвојисмо
,
ја
и
Панта
упутисмо
се
у
Пандилову
кавану
,
а
они
ка
Булевару
.
ВИИИ
.
По
вечери
вратисмо
се
нас
двојица
кући
...
Једва
се
пипајући
спустисмо
низ
степенице
.
Панта
нађе
кључ
на
месту
где
је
газдарица
казала
и
отвори
врата
...
Уђосмо
унутра
;
ја
запалим
лојану
свећу
коју
сам
уз
пут
купио
.
Ваздух
је
био
тако
загушљив
,
да
се
једва
могло
дисати
...
—
Бре
,
Милане
,
ми
смо
овде
осигурани
од
зиме
као
кромпири
у
трапу
!
Видиш
ли
како
је
топло
?
!
—
рече
Панта
.
—
Као
у
сваком
подруму
.
Да
имамо
бар
мало
сламе
,
са
свим
је
празно
...
Шта
ли
ће
нам
они
рећи
?
—
одговорих
.
—
Шта
ће
рећи
?
...
Ништа
.
—
Морамо
гледати
да
бар
штогод
набавимо
,
не
можемо
спавати
на
голој
земљи
.
Нисмо
дуго
чекали
,
дођоше
и
они
,
...
једва
смо
могли
чути
куцање
на
прозору
.
Панта
изиђе
и
уведе
их
па
за
тим
закључа
нашу
собу
,
а
кујну
остави
откључану
,
пошто
је
и
она
била
празна
,
а
тако
је
и
газдарица
казала
.
—
Па
ви
нама
не
казасте
да
сте
узели
подрум
!
—
повикаше
они
кад
уђоше
.
—
А
шта
бисте
ви
хтели
?
!
...
Хоћете
ваљада
салон
за
осам
динара
?
—
одговори
Панта
љутито
.
—
Нећемо
ми
,
брате
,
салон
,
него
како
ћемо
овде
у
овој
помрчини
писати
и
учити
,
а
видиш
ли
да
је
и
празно
?
!
...
—
Сад
како
нам
Бог
да
,
ми
и
иначе
преко
дана
немамо
кад
учити
,
него
ноћу
,
па
ћемо
се
постарати
за
лампу
и
гас
;
у
осталом
о
свему
ћемо
сад
натенане
разговарати
.
За
овим
поскидасмо
обућу
која
је
била
са
свим
мокра
...
Панта
извади
неке
дроњке
што
је
донео
и
растури
по
земљи
,
а
тако
исто
и
ја
извадих
влажне
и
прљаве
кошуље
и
прострем
.
То
нам
је
свима
била
постеља
...
Поседасмо
прекрстив
ноге
као
паше
.
—
Дакле
шта
мислите
ви
—
поче
Панта
као
понајстарији
,
—
како
ћемо
и
од
чега
живети
?
—
Да
је
на
пољу
лепо
—
одговорих
—
ја
заиста
не
бих
седео
у
овоме
влажном
подруму
,
већ
бих
се
ноћу
са
крчажићем
шетао
по
Београду
,
а
дању
спавао
на
Калемегдану
до
миле
воље
и
јео
шта
бих
имао
.
—
То
зна
и
моја
баба
,
—
додаде
други
,
—
лако
је
кад
зуји
мува
око
ува
,
ама
шта
ћемо
сад
кад
веје
снег
око
ушију
?
Ни
дрва
,
ни
одела
,
ни
осветлења
,
ни
јела
;
ама
ништа
,
еј
,
ништа
:
није
то
лако
,
ваља
о
томе
добро
промислити
.
—
О
свему
ваља
добро
промислити
,
повикаше
она
друга
двојица
у
један
глас
.
—
Е
,
па
,
добро
,
да
чујемо
Панту
,
па
шта
он
буде
предложио
у
напред
примам
,
рекох
ја
.
—
Па
деде
,
Панто
,
да
чујемо
,
—
повикаше
сви
...
Наста
једна
мала
почивка
,
за
време
које
направисмо
две
цигаре
и
то
једва
скрписмо
истресавши
све
мрвице
из
свију
џепова
.
То
треба
прво
двојица
да
запале
и
онда
долази
тек
да
један
другом
„
остави
да
пуши
“
.
Панта
је
од
свију
нас
и
по
годинама
и
по
школи
био
најстарији
.
Њему
поласка
што
га
ја
предложих
да
,
као
најпаметнији
,
да
своје
мишљење
...
Он
се
мало
усправи
,
подиже
главу
и
погледа
у
таван
,
за
тим
се
накашља
и
пљуну
иза
себе
,
па
онда
повуче
јак
дим
,
набра
обрве
и
поче
некако
достојанствено
,
а
ми
смо
,
међу
тим
,
сви
упрли
очи
у
њега
и
цигару
да
не
би
попушио
од
ње
више
но
што
треба
.
—
Као
што
видите
није
лако
...
Невоља
је
!
...
—
Тако
је
,
—
прекинусмо
га
.
—
Кад
је
тако
,
то
се
морамо
живети
као
браћа
и
помагати
један
другог
.
Ако
радимо
друкше
пропали
смо
.
—
Са
свим
тако
,
—
прекидосмо
га
једногласно
.
—
Е
,
ал
’
онда
треба
међу
нама
да
влада
ред
.
—
Тако
је
.
—
Тај
ред
треба
сами
договорно
да
утврдимо
.
—
Хоћемо
.
—
Ја
ћу
га
израдити
па
ћу
вам
га
предати
на
оцену
,
којом
ћете
га
придиком
изменити
или
допунити
,
ако
се
не
би
у
свему
слагали
...
То
ћу
учинити
колико
сутра
...
—
Врло
добро
,
врло
добро
...
—
О
„
реду
“
сутра
,
а
за
сада
ћу
вам
само
рећи
још
то
,
да
ја
и
Милан
,
што
се
тиче
стана
,
за
вас
тројицу
одговарамо
код
газде
и
газдарице
,
и
ви
од
сутра
можете
комотно
и
преко
дан
долазити
овде
кад
год
хоћете
,
а
на
случај
да
вас
ко
пита
шта
ћете
овде
,
одговорите
му
,
да
сте
дошли
код
Панте
и
Милана
као
другова
да
учите
и
више
ништа
;
а
без
сумње
биће
редак
случај
да
од
нас
двојице
бар
један
неће
бити
код
куће
кад
ви
дођете
.
Само
из
јутра
морате
за
извесно
време
ићи
рано
од
куће
да
вас
ко
не
види
...
—
Врло
добро
,
тако
ћемо
и
чинити
,
—
одговорише
она
тројица
.
—
Сад
да
легнемо
те
да
нам
свећа
не
гори
,
па
ћемо
сутра
наставити
...
Полегасмо
.
И
ако
је
изгледало
да
је
у
подруму
топло
,
ипак
нам
је
преко
ноћ
било
хладно
;
јер
се
нисмо
имали
с
чим
покрити
,
а
земља
хладна
...
Топлоте
,
што
је
из
кујне
долазила
,
убрзо
нестаде
...
До
зоре
смо
се
будили
по
неколико
пута
.
Идућег
дана
,
у
јутру
рано
поделисмо
оно
мало
новаца
што
смо
имали
на
једнаке
делове
,
па
се
један
по
један
извукосмо
из
оне
јазбине
и
растурисмо
куд
који
,
а
у
вече
,
око
осам
и
по
сахати
,
скуписмо
се
као
и
прошлог
вечера
...
—
Ја
сам
данас
,
поче
Панта
озбиљно
,
вадећи
један
табак
хартије
из
џепа
,
провео
цео
дан
у
школи
...
Израдио
сам
неке
задатке
и
написао
ова
правила
која
ћу
вам
сада
прочитати
.
Ми
радосно
упресмо
поглед
у
ону
хартију
...
Наста
свечана
тишина
,
јер
од
силне
пажње
чисто
заустависмо
дисање
...
Ћутали
смо
.
Он
се
уозбиљи
и
поче
:
„
Правила
о
домаћем
реду
у
подруму
,
који
смо
потписати
узели
за
стан
под
закуп
од
Тоше
и
Насте
И
...
у
К
...
улици
бр
...
“
—
Ама
шта
ће
ти
,
брате
,
то
?
...
Стави
само
:
„
Правила
о
домаћем
реду
и
раду
нужном
за
наше
одржање
“
—
приметисмо
.
—
Па
лепо
,
ставићу
тако
а
сад
слушајте
даље
:
_
„
Чл
.
1
.
Потписати
удружујемо
се
,
да
заједнички
живимо
и
да
се
боримо
противу
свију
незгода
које
би
нашем
напретку
сметале
.
Чл
.
2
.
Ни
једном
се
не
може
дозволити
,
да
на
рачун
других
ленствује
.
Чл
.
3
.
Међу
свима
мора
права
братска
љубав
владати
.
Чл
.
4
.
Ни
један
песме
овај
стан
напустити
без
одобрења
и
пристанка
свију
,
па
ма
какве
прилике
наступиле
.
Чл
.
5
.
Онога
,
који
се
не
би
ових
правила
придржавао
,
остала
имају
право
без
икаквог
изговора
истерати
на
поље
и
то
у
свако
доба
.
Чл
.
6
.
Сваки
од
нас
дужан
је
да
се
брине
за
набавку
онога
што
нам
не
достаје
,
нарочито
хране
,
одела
,
осветлења
,
дрва
,
школских
ствари
и
т
.
д
.
Чл
.
7
.
Сваки
се
мора
најозбиљније
бринути
о
чистоти
стана
и
свога
одела
.
Чл
.
8
.
Сваки
се
према
сваком
у
опште
мора
уљудио
и
пристојно
понашати
и
ни
у
ком
случају
свађе
не
сме
бити
,
а
ко
је
произведе
да
се
казни
...
Чл
.
9
.
Ни
један
не
сме
нити
може
ма
шта
предузимати
без
споразума
и
одобрења
нашег
.
Чл
.
10
.
Између
нас
има
се
један
изабрати
који
ће
водити
бригу
домаћина
,
односно
бити
старешина
у
кући
.
Чл
.
11
.
Ако
изабрати
старешина
не
би
своју
дужност
вршио
како
треба
има
се
сменити
и
други
изабрати
;
и
Чл
.
12
.
Ова
правила
почињу
важити
од
сутра
...
“
—
Дакле
,
приматели
ова
правила
?
—
упита
Панта
кад
их
прочита
,
—
па
ако
примате
,
ми
ћемо
се
после
,
на
основу
истих
,
и
о
другим
појединостима
споразумевати
.
—
Бре
,
па
ти
можеш
одмах
да
будеш
поп
,
—
рече
један
а
остали
се
засмејаше
...
—
Мир
!
...
узвикну
Панта
љутито
,
—
примате
ли
?
Примамо
,
примамо
,
повикасмо
сви
у
један
глас
.
—
Е
,
сад
,
сваки
да
се
потпише
,
—
поче
опет
Панта
узимајући
перо
и
први
се
потписа
.
Потписасмо
се
и
ми
.
—
Кога
ћемо
сад
да
изберемо
за
старешину
?
—
упита
један
.
—
Нека
,
предложи
најмлађи
,
—
додаде
Панта
.
—
Ја
предлажем
Панту
,
—
рече
Божа
,
који
је
био
најмлађи
.
—
Мени
је
не
могуће
да
се
примим
старешинства
,
јер
имам
много
часова
,
па
не
могу
ту
дужност
одправљати
љуцки
,
већ
мислим
да
би
за
то
најподеснији
био
Милан
,
он
је
по
годинама
после
мене
најстарији
,
—
одговори
Панта
.
—
Е
,
па
,
хајде
Милана
,
Милана
...
Живео
!
.
.
повикаше
она
тројица
.
—
Живео
!
—
продра
се
Панта
.
—
Ја
се
примам
и
стараћу
се
да
своју
дужност
одправљам
како
ваља
,
али
,
наравно
,
и
ви
ме
у
томе
морате
подпомагати
—
одговорих
.
—
Па
разуме
се
,
—
додаше
сви
у
један
глас
,
—
живео
наш
нови
газда
!
!
...
Тада
ме
прозваше
газда
(
и
ако
су
ми
пете
и
прсти
пропали
били
кроз
опанке
)
,
и
тим
су
ме
именом
звали
кроз
све
разреде
па
и
на
Великој
Школи
.
.
И
сада
,
кад
се
сретнем
са
онима
који
су
још
у
животу
,
па
и
други
моји
другови
,
који
су
од
њих
примили
,
поздрављају
ме
са
:
„
Здраво
газда
!
“
...
—
Салда
пређемо
на
друге
,
не
мање
важне
ствари
—
поче
Панта
пошто
се
са
избором
сврши
.
—
Да
чујемо
,
да
чујемо
!
—
повикасмо
нас
четворица
.
—
У
овоме
подруму
не
може
се
овако
живити
:
нити
имамо
пећи
,
а
осетили
сте
прошле
ноћи
како
је
било
хладно
,
—
нити
имамо
стола
нити
столица
,
нити
имамо
кревета
нити
лампе
,
...
ништа
...
—
Море
да
имамо
бар
сламе
,
па
све
му
друго
џаба
!
...
—
прекиде
га
један
.
—
Чекај
,
—
викну
му
Панта
па
настави
:
—
једном
речју
немамо
ништа
!
!
.
.
Даље
,
шта
ћемо
јести
?
...
Како
ћемо
кирију
платити
?
!
...
—
Лампу
и
сламе
морамо
набавити
,
—
опет
ће
онај
.
—
Ви
знате
,
—
продужи
Панта
—
да
сви
они
ђаци
,
који
имају
стална
послуживања
добро
чувају
своја
места
док
се
не
отопли
т
.
ј
.
док
зиму
не
презиме
,
и
да
ми
сви
не
би
могли
наћи
стална
места
,
па
с
тога
морамо
држати
приватна
послуживања
и
то
у
што
више
кућа
.
Како
се
мени
чини
највише
ћемо
муке
имати
због
хране
.
За
то
да
гледамо
,
да
сваки
нађе
,
ако
буде
могуће
,
послуживање
с
храном
ма
без
икакве
друге
награде
...
—
У
крајњем
случају
двојица
без
тога
и
могу
бити
,
рехох
ја
,
—
јер
их
друга
тројица
могу
хранити
...
—
Вала
ја
ћу
их
моћи
обојицу
хранити
,
—
рече
Божа
поуздано
,
—
јер
тамо
код
господина
где
се
храним
толико
има
јела
,
да
се
просипа
,
после
тога
и
госпођа
је
врло
добра
;
ја
ћу
је
молити
да
ми
дозволи
,
да
могу
узети
оно
што
би
се
бацило
.
—
Врло
добро
,
додаде
—
Панта
,
—
чини
ми
се
и
ја
ћу
добити
послуживање
с
храном
.
—
Е
ако
то
буде
,
онда
се
немамо
чега
бојати
,
—
повикаше
она
двојица
...
—
А
што
се
тиче
лампе
и
гаса
,
то
ће
бити
споредна
ствар
,
за
то
не
треба
да
се
бринете
,
—
опет
ће
Божа
,
—
ја
ћу
се
за
то
постарати
код
куварице
,
а
и
видео
сам
неке
две
старе
лампе
на
тавану
...
—
Онда
ћемо
ја
и
Милан
,
—
предузе
Панта
,
—
захтевати
од
газдарице
,
да
намести
ма
какву
пећ
;
јер
се
соба
не
да
ни
замислити
без
пећи
,
—
нарочито
зими
...
И
збиља
,
за
пет
дана
имали
смо
и
лампу
,
и
две
столице
,
и
сто
који
је
Панта
направио
од
некаквог
сандука
,
а
који
су
опет
од
некуда
довукли
она
двојица
,
и
пећ
,
па
шта
више
газдарица
нам
даде
и
неку
исцепану
и
у
пола
иструлелу
сламњачу
.
Имали
смо
и
дрва
у
изобиљу
,
јер
је
сваки
доносио
по
један
или
два
трунчића
кад
увече
долази
кући
,
па
смо
се
добро
грејали
,
...
нисмо
се
морали
за
покривач
бринути
...
Како
смо
се
обрадовали
кад
је
Панта
направио
сто
!
Побио
четири
сохе
у
земљу
па
одозго
приковао
капак
од
сандука
...
дивота
;
сто
нам
је
био
од
преке
потребе
...
Па
тек
радости
нашој
не
беше
краја
кад
Божа
донесе
лампу
са
порцуланским
шеширом
и
пуну
гаса
...
Сваког
смо
дана
по
нешто
приновили
,
нарочито
Божа
...
Он
нам
је
у
томе
погледу
више
вредео
него
сви
...
Беше
то
умиљато
и
весело
дете
,
а
окретно
као
веверица
;
сви
смо
га
волели
и
,
одиста
,
био
је
љубимац
нас
свију
...
Није
ти
тај
никад
хтео
ручати
,
и
вечерати
код
господина
и
госпође
,
већ
је
свој
ручак
и
вечеру
увек
доносио
кући
и
с
нама
делио
;
они
су
му
то
одобравали
;
па
је
добијао
куд
и
камо
више
но
што
му
је
у
ствари
требало
.
И
Панта
је
имао
послуживање
с
храном
,
али
мало
је
што
могао
донети
,
—
само
што
је
могао
метнути
у
џепове
.
У
осталом
нисмо
трпили
глад
,
а
и
ми
смо
по
кад
што
доносили
...
Сваки
је
имао
по
пет-шест
приватних
послуживања
.
Посао
нам
је
био
тај
:
да
донесемо
воде
,
нацепамо
дрва
и
на
неком
месту
донесемо
из
гостионице
ручак
.
Сваки
је
имао
по
једну
обрамницу
,
јер
од
зиме
у
голим
рукама
нисмо
могли
носити
судове
...
Чим
зора
,
а
и
пре
,
дигнемо
се
,
успремимо
стан
,
па
за
тим
дохватимо
обрамнице
и
растуримо
се
на
посао
...
У
вече
би
,
не
палећи
лампу
,
добро
подложили
пећ
,
поседали
око
ње
,
запалили
цигаре
и
разговарали
о
које
чему
,
па
би
нам
Божа
после
мало
декламовао
или
певао
,
јер
му
је
то
ишло
од
руке
;
најзад
би
упалили
лампу
и
учили
до
неко
доба
ноћи
па
би
полегали
...
Тако
се
то
понављало
из
дана
у
дан
...
Живели
смо
задовољно
читав
месец
дана
.
Дође
и
Божић
...
Поред
све
сиротиње
имали
смо
на
столу
свега
у
изобиљу
:
и
печенице
,
и
колача
,
и
вина
,
свега
...
Ја
сам
представљао
домаћина
у
правом
смислу
те
речи
...
У
свему
је
примеран
ред
владао
...
И
данас
ми
је
за
чудо
,
кад
се
сетим
,
како
смо
као
деца
у
онако
братској
љубави
могли
живити
!
...
Ама
никад
,
разумеш
ли
,
никад
међу
нама
није
било
опоре
речи
...
У
највећој
радости
дочекасмо
Божић
...
Рано
из
јутра
устанемо
,
умисмо
се
,
и
,
по
могућству
,
обукосмо
што
чистије
одело
,
за
тим
успремисмо
стан
,
па
сви
одемо
на
јутрењу
у
цркву
Светог
,
где
се
молисмо
Богу
благодарећи
му
на
ономе
што
нам
је
дао
.
Кад
изиђосмо
из
цркве
бејасмо
задовољни
,
као
да
смо
какво
најплеменитије
дело
учинили
;
груди
нам
беху
испуњене
неким
пријатним
осећајима
које
не
умем
представити
,
а
то
је
и
не
могуће
,
...
њих
треба
човек
да
осете
,
нарочито
кад
се
не
зна
за
злобу
и
пакост
,
и
ово
материјалистичко
ситничарење
,
а
то
је
у
детињском
добу
,
кад
је
душа
чиста
...
Чим
сам
из
цркве
изишао
и
метнуо
капу
на
главу
,
запнем
све
трчећи
кући
а
њима
кажем
да
иду
полако
...
Зачудих
се
кад
видех
да
је
газдарица
већ
наложила
шпархерд
,
јер
је
било
рано
,
и
то
ми
не
би
право
...
„
Шта
ће
ког
ђавола
овако
рано
!
“
рекох
кад
уђох
,
„
она
ће
их
видети
...
“
Прођем
кроз
кујну
и
уђем
у
нашу
собу
.
.
Беше
још
мрак
и
ја
се
у
оној
помрчини
прекрстим
па
за
тим
креснем
жижицу
и
запалим
воштану
свећу
коју
сам
у
цркви
купио
,
за
овим
журно
подложим
пећ
,
јер
смо
имали
ситних
и
сувих
дрва
,
и
по
соби
успремим
што
је
још
било
неспремљено
,
па
за
тим
наместим
на
сто
све
ђаконије
које
смо
прошлог
дана
припремили
за
јело
...
Чим
се
направише
две
три
жишке
од
изгорелих
ситних
дрва
,
ја
их
извадим
на
један
цреп
па
одозго
метнем
један
грумен
тамјана
и
почнем
кадити
собу
.
—
Христос
се
роди
!
—
викну
Панта
улазећи
на
врата
а
за
њим
и
остали
.
—
Ваистину
роди
!
—
одговорих
свакоме
спуштајући
цреп
на
пећ
...
—
Браво
,
Милане
,
браво
!
!
—
поче
опет
Панта
пљескајући
рукама
а
и
остали
му
се
придружише
,
—
то
је
лепо
од
тебе
...
браво
,
браво
!
!
...
—
Е
,
па
,
дужност
ми
је
као
домаћину
,
—
одговорих
,
а
у
тај
тренутак
крекну
газдарица
Наста
из
кујне
која
је
све
посматрала
кроз
отворена
врата
,
а
нисмо
је
видели
кад
је
сишла
...
—
Видећемо
ко
је
овде
газда
,
ја
или
ви
!
...
Ми
се
чисто
тргосмо
и
сви
је
зачуђено
погледасмо
како
подбочена
стајаше
на
прагу
као
какво
страшило
.
Није
се
,
ваљада
,
била
ни
умила
.
Коса
јој
беше
испала
испод
повезаче
која
се
једва
на
затиљку
држала
,
па
се
рашчупала
као
јејина
;
очи
јој
тек
у
пола
отворене
а
у
лицу
као
паприка
.
Наста
тајац
...
Нас
на
мах
обузе
нека
непријатна
језа
.
Ћутасмо
као
заливени
,
ни
један
не
умеде
ни
речи
проговорити
...
Она
уђе
у
собу
онако
подбочена
као
да
је
умарширала
гимнастичким
кораком
...
Ми
се
испред
ње
повукосмо
један
корак
назад
и
стадосмо
по
старешинству
у
ред
:
Панта
,
ја
до
њега
,
па
они
остали
до
мене
...
Божа
дође
на
крај
с
леве
стране
...
Нас
је
газдарица
у
толико
више
изненадила
што
се
ово
десило
тако
рано
и
на
Божић
;
јер
до
тада
ни
једног
није
видела
сем
Панте
и
мене
...
Били
смо
ухваћени
и
није
се
имало
куд
,
па
зато
смо
и
ћутали
прибирајући
се
шта
да
одговоримо
.
-
Ову
слику
осветљаваше
слаб
пламен
од
воштанице
који
се
повијаше
тамо—амо
...
—
Гледај
ти
мангупа
,
молим
те
!
—
поче
она
севајући
,
—
завукли
се
овде
као
пацови
;
могу
ми
и
кућу
дићи
а
камо
ли
шта
друго
!
—
Молим
вас
,
газдарице
,
имајте
на
уму
да
ми
нисмо
мангупи
већ
смо
ђаци
и
ако
сиромашни
за
то
опет
поштени
,
—
одговори
најзад
Панта
љутито
.
—
Охо
,
...
поштени
,
а
одкуда
вам
ова
дрва
,
па
ово
?
!
...
Панта
плану
па
викну
:
—
Ево
од
куда
,
—
затим
извуче
читав
дењак
обрамница
иза
врата
,
које
газдарица
дотле
није
имала
част
видети
,
јер
смо
собу
увек
држали
закључану
,
и
поднесе
јој
их
под
нос
,
—
ово
нам
даје
и
хлеб
,
и
одело
,
и
квартир
,
и
све
што
нам
треба
,
и
најзад
вас
се
ништа
не
тиче
одкуда
нам
шта
,
већ
вас
молим
да
нас
оставите
,
па
ћемо
се
после
празника
разговарати
!
...
—
Шта
?
.
.
Да
вас
оставим
...
сад
ћу
ја
вама
показати
,
битанге
једне
...
Није
ово
место
за
скупљање
мангупа
!
—
подвикну
она
накострешена
као
квочка
кад
изнад
ње
пролети
кобац
...
—
Држи
,
држи
!
—
викну
Панта
делећи
нам
обрамнице
које
ми
узесмо
„
к
нози
“
као
војници
пушке
,
па
се
за
тим
окрете
газдарици
,
—
с
места
да
сте
изишли
одавде
,
јер
ћете
иначе
сад
на
својим
рођеним
леђима
у
својој
сопственој
кући
осетити
ове
обранице
!
.
.
Јесте
ли
разумели
?
...
Овде
сам
ја
газда
кад
плаћам
кирију
!
—
Ах
,
дроње
,
—
цикну
газдарица
па
јурну
на
Панту
као
мачка
право
за
очи
,
али
бадава
,
мушко
је
мушко
,
тресну
је
овај
о
зид
као
перушку
...
Настаде
једна
ужасна
ларма
,
отвори
се
читава
битка
,
газдарицу
спопаде
неки
бес
,
па
поче
јуришати
и
не
гледајући
где
и
чим
удара
;
ми
прискочисмо
Панти
у
помоћ
;
она
удари
једнога
а
њу
петорица
,
истина
слабије
али
ипак
осетно
;
соба
се
напуни
дима
,
јер
беху
чункови
од
пећи
поиспадали
;
оборисмо
и
свећу
која
се
угаси
,
а
и
неке
колаче
са
стола
које
изгазисмо
.
Престасмо
се
у
помрчини
тући
,
јер
би
се
између
себе
тукли
,
али
газдарицу
нисмо
пуштали
,
већ
се
спремасмо
да
је
изгурамо
напоље
и
тек
што
је
повукосмо
појави
се
светлост
из
кујне
,
а
у
брзо
за
тим
заустави
се
на
прагу
Чича-
Тоша
са
свећом
у
руци
,
коме
је
,
узгред
буди
речено
,
Наста
потпуно
судила
,
и
његова
је
улога
код
ње
била
само
та
,
да
се
зове
њен
муж
колико
тек
да
има
какву
титулу
.
—
За
Бога
,
Насто
,
шта
је
то
?
—
поче
Чика-Тоша
уплашено
.
Она
немаде
кад
да
одговори
,
јер
је
онако
рашчупану
на
рукама
подигосмо
и
напоље
избацисмо
као
торбу
,
па
затворисмо
и
закључасмо
врата
,
а
Чича-
Тоша
се
,
међутим
,
беше
повукао
на
сред
кујне
,
држећи
светњак
у
обема
рукама
,
па
од
чуда
зинуо
и
не
може
к
себи
да
дође
.
Кад
остасмо
сами
ја
брзо
запалих
свећу
;
Панта
подиже
Божу
те
овај
отвори
прозор
,
за
тим
наместисмо
чункове
и
доведосмо
растурене
ствари
у
ред
...
Док
смо
ми
ово
радили
дотле
је
Наста
шчепала
Тошу
да
у
борби
с
њим
заглади
свој
малопређашњи
неуспех
.
Сиромах
,
и
данас
ми
га
је
жао
.
—
Ти
си
човек
!
—
дере
се
Наста
,
—
стрино
,
...
мене
„
разбојници
“
да
убију
а
ти
ни
да
мрднеш
!
...
Срам
те
било
!
...
—
Молим
те
,
Насто
,
помисли
да
је
данас
велики
празник
!
—
најзад
се
окуражи
Тоша
.
—
Ћути
!
...
Шта
ме
се
тиче
празник
,
—
прекиде
га
Наста
,
—
мангупи
!
...
Одмах
да
си
довео
жандарма
...
Показаћу
ја
њима
,
напоље
,
лоле
,
мангупи
!
...
—
Е
тако
ти
је
кад
човека
беда
снађе
,
—
рекох
својим
друговима
.
—
Ни
бриге
те
није
,
—
одговори
Панта
,
—
будите
спокојни
.
Бог
је
добар
,
—
деде
Божо
,
почни
.
Божи
није
требало
два
пута
рећи
и
он
изви
високим
и
пријатним
детињим
гласом
:
„
Рождество
твоје
,
Христе
Боже
“
...
када
му
се
и
ми
придружисмо
...
Отпевали
смо
,
ваљада
,
двадесет
пута
„
Рождество
твоје
“
и
док
смо
ми
певали
у
нашој
соби
,
дотле
је
Наста
све
бешње
грдила
Тошу
...
У
кујни
престаде
ларма
,
по
чему
закључисмо
да
су
Наста
и
њен
муж
отишли
.
Беше
већ
добро
свануло
,
али
нам
је
воштаница
још
горела
...
Ја
скувам
каву
и
све
их
,
као
домаћин
,
послужим
...
После
кратког
времена
приступисмо
и
доручку
и
то
тако
спокојно
и
мирно
,
као
да
се
није
ништа
десило
.
Тек
што
Божа
по
доручку
утањи
:
„
Рождество
твоје
“
зачусмо
Настин
глас
:
—
Доле
,
доле
су
мангупи
...
Ах
да
видите
само
!
...
Напаст
!
...
Молим
вас
да
их
све
отерате
у
кварт
!
.
Ми
на
једаред
умукосмо
и
сви
се
у
ухо
претворисмо
,
да
чујемо
шта
и
коме
Наста
говори
.
—
Где
су
?
—
прекиде
тишину
један
крупан
,
мушки
глас
.
—
Ту
,
ту
...
ево
овде
,
...
отварајте
,
мангупи
,
сад
ћу
ја
вама
показати
,
—
дречи
Наста
лупајући
у
врата
.
Панта
устаде
,
приђе
к
вратима
и
слободно
их
отвори
...
Наста
упаде
унутра
као
страшило
,
а
иза
ње
се
засијаше
дугмета
на
жандармској
униформи
...
Чича-
Тоша
стао
на
сред
кујне
па
ни
корака
напред
;
стоји
као
прикован
...
Ми
сви
бејасмо
на
ногама
.
—
Погледајте
их
само
,
—рече
Наста
окренувши
се
жандарму
а
десну
руку
пружила
на
нас
.
—
Христос
се
роди
!
—
рече
жандарм
кад
изиђе
иза
Насте
и
стаде
пред
нас
.
—
Ваистину
роди
!
—
одговорисмо
сви
у
један
глас
,
а
свакоме
је
се
на
лицу
могла
приметити
радост
,
коју
изазва
овај
пријатан
поздрав
:
„
Христос
се
роди
“
,
тим
пре
,
што
је
потекао
од
жандарма
,
који
је
,
по
Настином
мишљењу
,
имао
да
нам
„
смрси
конце
“
...
—
Шта
је
то
било
?
—
поче
опет
жандарм
.
—
Ето
,
видите
,
ови
се
мангупи
овде
...
—
уплете
се
Наста
.
—
Молим
вас
,
окрете
се
жандарм
Насти
,
—
ви
сте
ми
доста
казали
,
сад
треба
њих
да
чујем
...
—
Ништа
,
брате
,
—
поче
Панта
,
—да
није
данас
овај
велики
празник
ишли
би
сви
до
ђавола
па
шта
буде
од
нас
...
—
Шта
сте
ви
,
с
чиме
се
занимате
?
—
Ми
смо
ђаци
,
—
одговорисмо
сви
у
један
глас
.
—
Лажу
,
лажу
,
какви
ђаци
,
...
мангупи
!
—
упаде
опет
Наста
.
—
Да
,
смо
ђаци
а
не
мангупи
лако
ћемо
вас
уверити
,
—
настави
Панта
пријатно
и
учтиво
,
који
је
био
веома
препреден
,
—
и
ви
ћете
као
власт
имати
то
да
цените
,
а
не
госпођа
,
па
,
вас
за
то
молим
наредите
јој
да
нас
остави
,
јер
се
иначе
никад
нећемо
моћи
споразумети
...
Жандарму
ово
поласка
:
„
и
ви
ћете
као
власт
имати
то
да
цените
“
,
па
се
окрете
Насти
и
достојанствено
рече
:
—
Госпоја
,
идите
ви
сад
а
ја
ћу
већ
с
њима
...
—
Нећу
се
ја
ни
маћи
одавде
док
не
видим
да
их
отерате
,
—
прекиде
га
Наста
.
Међутим
Панта
намигну
на
мене
и
даде
ми
знак
да
скувам
каву
и
ја
одмах
метнем
лончић
у
пећ
...
—
Али
,
молим
вас
,
сад
је
моја
ствар
,
идите
ви
и
не
брините
,
...
власти
је
у
рукама
,
...
морам
ствар
извидити
.
—
—
Нема
ту
шта
да
се
извиђа
,
већ
на
поље
с
њима
,
а
ако
баш
нешто
имате
да
извидите
,
треба
и
ја
да
сам
ту
...
Лоле
су
то
!
...
—
Ја
вам
још
једаред
кажем
идите
,
а
ако
ми
будете
требали
ја
ћу
вас
звати
,
иначе
ћу
одмах
отићи
и
„
реферисати
“
писару
како
сте
своје
кирајџије
напали
и
то
на
благ
дан
,
па
ћете
онда
видети
,
...
не
иде
то
,
брате
,
као
преко
колена
,
—
рече
жандарм
љутито
што
газдарицу
умири
те
изиђе
...
—
Е
,
Бог
вам
дао
—
поче
Панта
лукаво
,
кад
остасмо
сами
,
—
лако
је
,
брате
,
с
паметним
човеком
и
разговарати
,
нарочито
кад
је
још
власт
!
...
Седите
,
молим
вас
,
...
ево
,
имамо
доброг
дувана
...
пушите
ли
?
...
—
Па
не
браним
,
—
рече
жандарм
задовољно
узимајући
дуван
а
и
ја
насух
каву
и
спустим
шољу
пред
њега
...
—
И
ваша
је
,
брате
,
служба
тешка
,
—
опет
ће
Панта
,
—
није
то
лако
,
колика
је
ту
одговорност
?
!
...
—
Те
још
како
,
—
одговори
жандари
срчући
каву
да
је
се
могло
на
сокак
чути
,
па
за
тим
додаде
гледајући
у
чинију
с
печењем
!
—
а
гле
,
па
ви
,
Бога
ми
,
добро
,
...
како
се
жути
као
дукат
...
—
Имамо
ми
још
скоро
читаво
прасе
и
колача
и
сува
меса
,
...
свега
.
—
Л
шта
вам
је
то
у
боци
?
—
упитаће
.
—
То
зна
Божа
,
...
онај
мали
,
—
одговори
Панта
...
—
Вино
,
вино
,
—
похита
Божа
.
—
Е
да
,
—
развуче
овај
усне
колико
је
год
могао
...
—
Имамо
још
пет
боца
!
...
Па
још
како
вино
!
...
Пију
га
само
саветници
и
то
је
из
њихових
винограда
,
...
прави
мелем
...
Господин
саветник
често
пута
каже
кад
га
наспе
у
чашу
:
„
Е
права
Христова
суза
“
—
рече
Божа
ђаволасто
,
што
жандарму
натера
воду
на
уста
...
—
Не
би
ли
било
по
вољи
мало
да
мезетимо
...
Истина
ми
смо
пред
ваш
долазак
доручковали
,
али
опет
моћиће
се
,
а
?
...
Шта
велите
?
—
упита
Панта
...
—
Па
не
браним
...
—
Али
би
пре
тога
имали
једну
молбу
да
упутимо
на
вас
...
—
Да
чујем
...
—
Знате
,
овај
...
хришћански
је
обичај
,
да
нам
будете
полажајник
...
Истина
да
нам
је
газдарица
јутрос
прва
дошла
у
кућу
,
али
кад
није
у
доброј
намери
,
већ
да
нам
на
благ
дан
прави
свађу
,
ми
је
неприпознајемо
.
.
—
Да
,
да
,
хришћански
је
обичај
...
с
драге
воље
,
—
рече
жандарм
устајући
,
—
нека
буде
са
срећом
...
За
тим
узе
једно
дрво
,
отвори
пећ
и
поче
џарати
по
жару
:
»
колико
варница
толико
оваца
и
новаца
,
среће
и
здравља
«
итд
.
па
се
онда
окрете
к
нама
,
пошто
поред
пећи
остави
један
грош
:
—
Е
,
срећан
вам
празник
;
нека
вам
милостиви
Бог
буде
у
помоћи
и
сваку
срећу
да
,
а
и
мене
и
моје
нека
не
заборави
...
—
Дај
Боже
!
—
повикасмо
сви
у
један
глас
седајући
за
сто
...
Полажајника
наместисмо
у
зачеље
а
лице
му
беше
окренуто
к
вратима
...
Изгледао
је
међу
нама
као
отац
,
само
што
нисмо
имали
мајку
;
беше
то
развијен
човек
до
својих
тридесет
и
шест
и
седам
година
...
Одмах
смо
приметили
да
је
био
доста
глуп
али
је
за
то
имао
добро
срце
и
—
апетит
.
Панта
седе
поред
њега
с
десне
стране
на
ону
другу
столицу
а
ми
по
реду
на
неке
трунчиће
,
јер
,
као
што
рекох
,
више
нисмо
+
имали
столице
сем
ове
...
—
Хеј
,
домаћине
,
шта
си
стао
?
!
—
викну
ми
Панта
,
—
деде
отвори
ову
боцу
,
дај
још
печења
,
сувог
меса
,
деде
,
брате
,
шта
си
се
смрзао
,
...
полажајник
је
овде
!
Живео
!
...
—
Живео
!
—
викнусмо
и
ми
а
полажајнику
се
смешка
брк
,
па
се
и
сам
чуди
шта
га
је
снашло
.
Привукох
пуну
пунциту
чинију
исеченог
печења
пред
полажајника
;
расекох
хлеб
и
целу
половину
метнем
пред
њега
;
отворим
боцу
и
наспем
вина
у
водену
чашу
које
изгледаше
као
рубин
нарочито
наспрам
светлости
од
свеће
која
догореваше
...
—
Изволте
,
молим
вас
,
печење
је
особито
добро
,
—
нуди
Панта
,
—
немојте
гледати
на
нас
,
...
ми
смо
већ
доручковали
...
Положајник
не
беше
од
оних
људи
што
се
стиде
и
није
се
дао
млого
нудити
...
Наклопио
се
над
чинију
па
само
пуца
...
Ужасан
апетит
!
...
Стрпа
у
уста
парче
велико
као
длан
па
га
после
залије
вином
и
узвикне
:
„
Охо-хо
!
.
.
Е
славно
,
Бога
ми
!
“
...
За
тили
час
нестаде
у
чинији
печења
;
ја
додадох
још
па
и
то
се
убрзо
примаче
крају
.
Лепо
се
усправи
човек
ко
да
му
је
колац
у
леђима
!
...
Пошто
је
умирио
глад
сад
треба
да
умири
жеђ
,
па
навали
на
вино
...
Испије
ти
пуну
водену
чашу
на
искап
па
кад
је
спусти
узвикне
:
„
охо-хо
“
и
убрише
бркове
рукавом
...
Поче
,
Бога
ми
,
вино
да
дејствује
,
...
он
расположен
од
њега
а
ми
опет
што
је
се
овако
десило
...
—
Живео
полажајник
!
...
„
Рождество
твоје
“
...
—
викну
Панта
весело
па
поче
певати
,
ми
му
се
придружисмо
а
и
полажајник
...
Пева
он
а
глас
му
као
из
бачве
,
па
још
од
оног
црног
вина
...
мани
се
!
...
Од
песме
нико
није
ни
приметио
кад
је
Наста
отворила
врата
и
провукла
главу
унутра
у
собу
;
кад
свршисмо
песму
она
ће
:
—
О
часни
их
крст
убио
,
...
шта
ме
у
мојој
кући
снађе
,
...
гледај
,
молим
те
!
Ми
се
сви
окретосмо
и
погледасмо
Насту
само
је
полажајник
не
примети
,
који
беше
са
свим
заборавио
ради
чега
је
дошао
,
већ
устаде
гледајући
у
чашу
коју
подиже
:
—
Децо
,
—
поче
он
,
—
и
ја
имам
деце
...
—
Нек
су
жива
и
здрава
,
—
прекиде
га
Панта
гледајући
у
Насту
,
која
од
љутине
већ
беше
помодрела
...
—
...
.
Па
,
што
год
желим
њима
то
нек
Бог
да
и
вама
,
...
—
Хвала
вам
,
—
опет
ће
га
прекинути
Панта
.
—
О
,
о
,
часни
их
убио
!
—
викну
Наста
али
никако
не
сме
да
уђе
...
—
...
.
Сиромах
сам
,
—
наставља
Положајник
,
—
па
их
не
могу
школовати
,
али
опет
ћу
се
за
њих
старати
да
не
остану
слепа
код
очију
,
а
за
вас
се
милостиви
Бог
стара
...
Не
треба
у
њега
никад
губити
наду
...
Он
ће
вас
умудрити
и
окрепити
и
од
сваког
зла
бранити
...
—
Као
што
је
оно
на
вратима
,
—
прекиде
га
Божа
враголасто
показујући
на
Насту
,
која
више
не
могаше
издржати
већ
отвори
широм
врата
и
упаде
унутра
...
полажајник
спусти
чашу
и
погледа
је
зачуђено
,
а
изгледаше
да
се
тек
сад
сети
ради
чега
је
дошао
.
—
Дакле
тако
ви
ствар
извиђате
!
—
рече
Наста
подбочив
се
.
—
Ја
сам
ствар
извидео
и
нашао
,
да
до
ове
добре
деце
нема
никакве
кривице
—
рече
полажајник
и
ако
нас
никако
није
ни
речи
упитао
о
ономе
због
чега
је
управо
и
дошао
.
—
Нећу
да
чујем
за
то
,
...
они
су
мангупи
и
ја
тражим
од
вас
да
их
као
такве
све
отерате
у
кварт
,
иначе
ћу
...
—
Немате
ви
шта
,
молим
вас
,
они
су
добра
и
мирна
деца
;
у
осталом
данас
је
велики
празник
,
а
мислим
да
сте
хришћанка
...
—
Ама
нећу
да
чујем
о
томе
више
разумите
,
—
прекиде
га
Наста
,
—
ја
ћу
сад
да
идем
код
...
код
...
—
Код
кога
?
—
Идем
у
кварт
па
ћу
и
вас
да
тужим
;
казаћу
како
своју
службу
вршите
...
—
Идите
,
вала
,
код
кога
год
хоћете
,
ова
деца
нису
крива
;
и
ја
имам
деце
(
шта
ли
,
Боже
,
сад
раде
?
...
)
Дете
,
децо
,
дајте
полажајнику
још
једну
!
—
Ја
му
наслужих
чашу
коју
он
опет
подиже
и
испи
стојећи
,
па
онда
поче
:
„
Рождество
твоје
,
“
а
ми
му
помагасмо
;
међутим
Наста
не
може
од
чуда
к
себи
да
дође
.
—
Полажајник
!
полажајник
!
—
гунђа
она
—
о
,
о
,
шта
ме
снађе
?
!
Ми
непрестано
настављасмо
„
Рождество
твоје
“
...
Насти
се
досади
па
изиђе
...
Од
чича
Тоше
ни
трага
...
—
Не
бојте
се
ви
,
тићи
моји
—
поче
полажајник
кад
остасмо
сами
,
а
језиком
по
мало
заплеће
,
—
вама
нико
ништа
не
сме
...
ја
ћу
реферисати
!
...
—
Та
немате
шта
да
реферишете
,
—
прекиде
га
Панта
,
—
нама
,
кад
је
овако
,
нема
овде
више
опстанка
,
само
да
проведемо
ове
празнике
,
па
ћемо
тражити
друго
склониште
...
—
Ни
бриге
вас
није
,
казаћу
ја
госпоји
да
вас
не
дира
,
а
за
сваки
случај
бићу
ја
овде
на
линији
до
подне
,
а
после
подне
сам
већ
слободан
.
—
Врло
добро
,
па
да
дођете
после
подне
код
нас
,
...
Божа
ће
се
постарати
за
вино
,
а
имамо
га
још
,
—
рече
Панта
.
—
Ехе
хе
,
...
па
добро
доћићу
,
...
полажајник
сам
...
—
Живео
,
живео
!
—
повикасмо
сви
у
један
глас
и
насусмо
му
још
једну
чашу
,
коју
испи
на
искап
као
да
је
сручи
у
какав
суд
.
—
Е
,
сад
,
збогом
и
до
виђења
,
морам
ићи
;
хвала
вам
на
части
!
...
Шта
ли
они
моји
,
Боже
,
сад
код
куће
раде
?
—
рече
устајући
.
—
Збогом
и
хвала
!
—
викали
смо
ми
одушевљено
пратећи
га
до
на
улицу
а
он
се
за
то
време
жалио
на
незгодне
степенице
преко
којих
је
морао
прећи
док
из
нашег
стана
изиђе
на
улицу
.
—
Немојте
да
заборавите
после
подне
,
—
довикну
му
Панта
.
—
А
никако
!
Сигурно
ћу
доћи
...
А
,
ево
газдарице
!
Но
молим
вас
,
немојте
ове
малишане
дирати
,
а
казали
су
да
ће
се
после
празника
иселити
;
ја
ћу
доћи
после
подне
да
их
обиђем
,
а
ви
се
добро
владајте
као
што
сте
ми
обећали
,
па
ће
све
бити
лепо
,
хе-хе-хе
.
.
Збогом
и
до
виђења
!
—
заврши
он
обратив
се
нама
...
—
Збогом
,
збогом
!
...
И
наш
полажајник
оде
,
а
ми
се
вратисмо
у
подрум
...
Газдарица
гледаше
и
за
њим
и
за
нама
.
Неким
чудом
јој
се
беше
језик
завезао
од
чега
не
знам
...
—
Шта
ћемо
сад
да
радимо
?
—
упита
Панта
кад
уђосмо
...
—
Да
обиђемо
послуживања
и
ако
смо
данас
слободни
,
ред
је
,
—
одговорих
.
—
Ја
,
вала
,
идем
право
код
г
.
саветника
па
ћу
обиснути
Рези
око
врата
,
као
мачка
и
нећу
је
пустити
док
ми
год
не
да
вина
...
Полажајник
ће
нам
доћи
,
—
рече
Божа
скупљајући
празне
боце
у
једну
корпу
у
којој
је
је
донео
пуне
.
Нашу
ћемо
собу
закључати
,
али
шта
ћемо
да
радимо
ако
газдарица
закључа
кујну
па
нас
не
пусти
унутра
?
—
упитах
ја
...
—
Ни
бриге
те
није
,
ту
је
полажајник
,
рече
Панта
,
—
само
се
морамо
вратити
пре
дванаест
док
се
он
не
смени
!
Хајдмо
!
—
Одосмо
сваки
на
своју
страну
...
Ја
се
нисам
дуго
задржао
,
једва
пола
сахата
,
па
се
вратих
.
При
улазу
био
сам
пажљив
да
ме
газдарица
самог
не
нападне
;
прођем
кроз
кујну
која
беше
отворена
.
—
Ха
,
добро
је
,
рекох
—
није
закључала
.
Отворим
врата
од
наше
„
собе
“
и
уђем
унутра
.
Одмах
почнем
успремати
сто
,
на
коме
је
био
велики
неред
,
па
за
тим
собу
.
Кад
све
бејах
довео
у
ред
,
затворим
прозорчић
и
подложим
пећ
,
па
се
онда
наместим
за
сто
и
почнем
читати
...
Собу
нисам
хтео
закључавати
.
Четврт
сахата
више
нисам
читао
,
а
газдарица
дође
у
кујну
;
ја
се
ућутао
па
ни
мрднути
,
али
изненада
ме
надражи
кашаљ
и
ја
се
преко
воље
морадох
накашљати
...
Мој
кашаљ
није
остао
не
примећен
;
газдарица
је
чула
,
а
ваљда
је
закључила
да
нисмо
сви
ту
,
па
се
окуражи
и
уђе
...
Ја
устадох
.
—
А
где
су
они
други
мангупи
,
је
ли
,
лоло
?
!
Зар
ја
у
својој
кући
да
немам
мира
на
овај
благ
дан
,
—
поче
Наста
,
која
беше
косу
и
одело
мало
дотерала
у
ред
...
—
Отишли
су
на
посао
,
—
одговорих
.
—
На
посао
,
...
мангупи
!
.
—
Па
за
Бога
,
госпођо
,
разумите
да
ми
нисмо
мангупи
,
већ
сиромашни
ђаци
,
који
се
сами
морамо
за
свој
опстанак
бринути
...
—
Ама
ја
нисам
вама
петорици
дала
собу
него
само
двојици
;
ја
нећу
то
да
трпим
,
разумеш
ли
?
!
.
—
Па
лепо
,
за
Бога
,
ми
вам
ништа
не
сметамо
па
ма
нас
било
десет
...
Нити
правимо
ларму
,
нити
се
свађамо
,
нити
смо
коме
на
досади
,
...
кирију
смо
вам
за
месец
дана
платили
...
Ето
,
ви
ону
тројицу
нисте
за
читав
месец
дана
видели
...
Молим
вас
,
имајте
сажалења
према
нама
сиромасима
,
ми
никоме
ништа
не
радимо
,
—
одговорих
.
—
Ништа
не
радите
а
јутрос
?
...
—
Па
ви
сте
нас
напали
,
а
ми
смо
се
морали
бранити
.
—
Гле
сад
:
ја
их
напала
и
они
се
морали
бранити
,
...
лепо
Бога
ми
,
хтели
сте
ме
у
мојој
сопственој
кући
убити
,
...
разбојници
једни
!
...
—
Ако
вам
није
било
по
вољи
требали
сте
нам
лепо
казати
,
па
би
се
одмах
иселили
чим
празник
прође
као
што
ћемо
и
чинити
...
—
Ама
за
тебе
и
не
марим
,
али
онај
разбојник
,
Панта
,
да
ми
није
на
очи
изишао
,
јер
ћу
га
пребити
као
пса
!
—
Маните
га
,
молим
вас
,
за
ова
три
дана
,
па
ћемо
се
иселити
,
.
.
—
Ја
сутра
нећу
ни
једног
да
видим
овде
...
—
Молим
вас
,
ко
је
тражио
квартир
на
Божић
?
!
—
Не
тиче
ме
се
,
радите
шта
знате
!
—
Али
,
молим
вас
,
госпођо
,
оставите
нас
док
не
прође
празник
,
па
ћемо
после
ићи
куд
знамо
.
—
Нећу
да
чујем
!
...
Платићете
ви
мени
јутрошњицу
,
—
рече
излазећи
.
—
Шта
сам
знао
да
радим
него
да
је
покорно
и
учтиво
молим
;
јача
је
од
мене
па
би
ме
у
оном
проклетом
подруму
самог
могла
угњавити
.
Ето
,
тако
ти
је
то
:
платиш
кирију
па
још
да
будеш
бијен
—
брука
!
...
Седнем
поново
за
сто
и
продужим
читање
.
Око
подне
први
дође
Божа
.
Натакао
пуну
корпу
на
руку
па
се
сав
угиба
,
...
превио
се
као
гудало
,
а
у
лицу
се
зацрвенио
као
рак
,
...
спусти
корпу
па
хукну
бришући
зној
с
чела
.
—
Једва
донех
,
—
рече
он
скидајући
с
корпе
један
стари
чаршав
,
—
нека
Бог
поживи
госпођу
саветниковицу
;
племенита
жена
!
...
Не
мање
и
Резу
,
и
то
је
красно
чељаде
,
...
гле
,
гле
,
шта
су
ми
само
дали
,
...
види
,
види
,
ох
,
ох
...
само
да
нас
полажајник
не
превари
...
Види
,
види
,
молим
те
,
цела
целцита
плећка
,
па
вино
...
Тако
,
братац
,
нек
се
зна
чија
је
кућа
масна
!
...
И
јес
масно
,
...
могла
би
саветникова
деца
покварити
стомак
!
Ала
ће
полажајник
да
крка
!
...
И
заиста
толико
беше
натрпано
које
чега
у
корпу
,
да
се
сада
не
могу
ни
да
сетим
...
Тек
што
све
повадисмо
и
наместисмо
на
сто
,
дођоше
и
они
остали
сви
заједно
,
као
да
су
се
здоговорили
,
јер
нису
имали
потребе
да
се
више
крију
;
али
не
са
празним
рукама
,
сваки
је
по
нешто
носио
...
Имали
смо
пун
сандук
хране
и
боца
с
вином
.
Ја
им
испричах
како
је
газдарица
казала
да
неће
никог
више
од
сутра
овде
да
види
и
како
нарочито
има
злу
вољу
на
Панту
.
Панта
мало
после
оде
да
потражи
полажајника
и
заиста
се
убрзо
с
њим
врати
.
Он
још
беше
мамуран
од
јутрошњег
вина
.
Сигурно
му
је
Панта
уз
пут
причао
шта
је
газдарица
казала
,
тек
кад
дођоше
рећи
ће
јој
при
сусрету
на
степеницама
:
—
Госпоја
,
дежурни
писар
,
коме
сам
ствар
реферисао
,
казао
је
да
ову
децу
не
дирате
док
празници
не
прођу
,
а
после
нека
се
селе
кад
сами
хоће
.
—
Нека
вас
носи
ђаво
све
:
и
њих
,
и
вас
и
писара
...
Тако
ти
је
то
кад
човек
од
напасти
не
може
да
нађе
заштите
код
власти
!
—
рече
Наста
љутито
.
—
Охо
,
пазите
шта
говорите
,
знате
ли
да
је
то
„
опорочавање
власти
“
!
викну
полажајник
значајно
истурив
груди
напред
,
—
немојте
се
ви
с
тим
шалити
,
за
то
се
иде
и
у
апс
.
Ово
Насту
као
да
мало
умири
,
те
без
речи
оде
.
—
Живео
полажајник
,
живео
!
—
дочекасмо
га
при
улазу
на
наша
собња
врата
.
—
Хе-хе-хе
,
тако
,
децо
моја
,
тако
,
...
само
весело
ни
бриге
вас
није
,
и
ја
сам
спремио
који
грош
за
данашњи
дан
...
Триста
му
мука
,
ала
ћемо
се
веселити
...
Подсећате
ме
на
моју
децу
...
Шта
ли
сад
раде
?
...
Па
за
то
сам
и
дошао
,
а
имате
и
доброг
вина
;
...
ово
у
чаршији
све
вабрицирано
па
не
