СВЕТОЗАР
ЋОРОВИЋ
У
ЋЕЛИЈАМА
ЗАГРЕБ
1919
.
ИЗДАНЈЕ
„
МАТИЦЕ
ХРВАТСКЕ
“
ШТАМПА
КУЗМЕ
РОЖМАНИЋА
У
ЗАГРЕБУ
И
Отац
Мелентије
остави
сасушене
и
измрвљене
траве
,
које
је
мршавим
прстима
пребирао
и
разврставао
.
Подиже
главу
.
Упријевши
на
оца
Прокопија
велике
,
влажне
очи
,
у
чијим
се
зјеницама
огледао
и
свијетлио
златасти
пламен
воштанице
,
што
је
догоријевала
на
столу
,
мученички
завапи
:
—
Уби
нас
Игуман
,
брате
...
Уби
нас
...
Ја
знам
,
на
прилику
,
да
ми
је
суђено
да
млад
преминем
.
Али
он
ће
најмање
за
годину
,
за
двије
,
убрзати
смрт
моју
.
—
Убрзат
ће
и
нашу
,
куга
га
уморила
!
—
дочека
Прокопије
живо
,
гладећи
се
по
рашчупаној
коси
,
која
му
у
широким
,
коврчавим
праменовима
падала
по
лицу
и
по
раменима
.
—
Заклео
се
крвник
да
нас
упропасти
.
—
Он
зна
,
да
мени
требају
само
јака
јела
,
—
настави
Мелентије
болано
и
спусти
руку
на
прса
,
одакле
се
чуло
оштро
,
тестерасто
шкрипање
,
слично
удаљеном
шкрипању
неподмазаних
кола
.
—
Зна
,
брате
,
па
ми
,
за
инад
,
не
да
меса
него
два
пута
у
недјељи
.
Нагони
ме
нечовјечно
да
постим
све
посте
,
с
петком
и
сриједом
по
врху
.
Прокопије
дохвати
почађале
мумаказе
,
са
пребијеним
држаљем
,
да
усекне
воштаницу
.
У
забуни
усекну
је
прстима
и
,
опрживши
се
,
високо
измахну
руком
и
опсова
нешто
.
—
Бре
,
није
мени
до
јела
,
—
окреса
набусито
.
—
Нек
ми
да
суха
хљеба
,
па
ћу
му
бити
захвалан
.
Али
стегу
,
стегу
ову
не
могу
подносити
...
Јесмо
ли
робови
његови
,
шта
ли
смо
?
...
Ударио
стотину
некаквих
прописа
и
по
типику
и
мимо
типик
,
па
дај
да
све
то
чудо
попамтимо
и
да
се
свему
покоравамо
!
...
Те
не
смијеш
се
обући
како
хоћеш
,
те
не
смијеш
ићи
куд
хоћеш
и
кад
хоћеш
,
те
не
смијеш
читати
шта
хоћеш
!
...
Не
смијеш
се
ни
разговорити
,
ни
развеселити
,
не
смијеш
опсовати
,
протестовати
...
Уби
нас
,
крвничку
ли
му
мантију
његову
!
—
Јело
!
...
Јело
!
—
зашишта
Мелентије
уздишући
,
а
блиједа
доња
усна
трза
се
,
а
прамен
браде
испод
ње
костреши
се
као
да
је
јело
већ
на
столу
па
му
се
гади
.
—
И
сјутра
купус
!
...
Грах
и
купус
!
—
Стега
,
бре
!
...
Стега
!
Из
најближег
прикрајка
,
из
модрикасте
полутаме
,
тупо
загрми
суров
и
оштар
глас
нечији
:
—
Онаки
вама
и
подобајет
,
пасји
синови
!
Обојица
се
окренуше
и
погледаше
тамо
.
На
кривој
троножници
стисла
се
,
скупила
мрка
прилика
,
голема
,
кудрава
,
разбарушена
.
Опустила
преко
уздигнутог
кољена
велику
,
сличну
шапи
,
руку
,
међу
чијим
се
прстима
румени
врх
припаљене
цигаре
као
око
у
јаребице
.
Како
је
била
окренута
у
страну
,
лице
јој
се
није
ни
могло
загледати
.
Само
је
из
чупаве
браде
високо
штрчао
закучаст
,
меснат
нос
,
испод
кога
је
,
као
из
димњака
,
кутљао
дим
духански
и
,
клизећи
низ
опуштени
десни
брк
,
повлачио
се
по
соби
.
—
Зар
и
ти
,
оче
Јањићије
,
против
нас
?
—
запита
Мелентије
,
наизмјенце
миришући
траве
,
са
којих
се
лагано
осипа
сјемење
и
као
ситан
бисер
ниже
се
на
прегибима
подвијене
мантије
,
—
Зар
смо
и
теби
скривили
?
—
Скривили
сте
ми
,
чим
сте
рђе
и
рђаковићи
,
—
опет
загрми
глас
из
прикрајка
,
а
десно
кољено
заигра
уздижући
се
на
више
.
—
Од
сагниглава
и
слапчина
нико
ми
мржи
нема
!
...
Прокопије
,
увријеђен
,
зарежа
:
—
Зар
ми
сагниглаве
?
—
Кукавица
и
не
зна
ништа
друго
него
кроз
читаву
шуму
вавијек
запомагати
:
куку
,
куку
и
куку
!
—
захукта
Јањићије
уобљеним
гласом
,
подражавајући
гласу
кукавице
.
—
А
ни
ви
ништа
друго
не
радите
него
запомажете
:
куку
,
куку
,
куку
!
.
.
Куку
ће
вам
и
бити
,
хунцути
једни
!
...
Ко
је
научио
да
вазда
јауче
,
да
Бог
да
и
свети
отац
Василије
,
јаукао
до
гроба
и
никада
се
не
утјешио
!
...
А
ко
хоће
да
запјева
,
сваком
ће
се
злу
мушки
опријети
,
свакој
сили
одољети
и
закликтат
ће
напосљетку
ко
соко
оштрооки
,
да
га
зачују
брда
и
планине
!
Прокопије
запита
подругљиво
:
—
Па
шта
ћемо
радити
?
...
Хоћемо
ли
се
одметнути
у
хајдуке
,
ко
што
си
се
и
ти
одметао
?
Јањићије
се
лагано
издиже
,
исправи
.
Онако
стасит
,
голем
као
да
заприје
главом
у
црну
,
почађалу
таваницу
,
из
које
се
каткада
полако
точила
црвоточина
.
Рашири
снажне
руке
,
које
се
извише
из
широких
рукава
изблиједјеле
мантије
и
протегну
се
,
зијевајући
.
—
Одметао
сам
се
,
јер
сам
био
човјек
,
—
избаци
поносито
.
—
Бог
ме
није
створио
да
уздишем
,
него
да
се
рвем
са
сваком
силом
и
насиљем
...
Отац
рођени
био
ми
силеџија
,
па
сам
се
и
њему
опирао
.
Отео
сам
се
и
његовој
сили
.
Кад
је
хтио
да
ме
немилом
жени
,
ускочио
сам
у
калуђере
,
за
инад
...
На
турску
силу
,
чим
ми
додијала
,
ударио
сам
:
прихватио
за
пушку
,
отишао
у
гору
и
крвио
се
.
Десетак
зликоваца
,
молећи
Бога
,
опремих
на
онај
свијет
и
не
кајем
се
ни
мало
...
Да
смо
ми
били
слапчине
као
ви
сада
,
још
би
Турци
овуда
жарили
и
палили
...
Али
их
скрхасмо
...
И
свачију
силу
скрхат
ћемо
,
ако
здравља
буде
!
—
Осим
Игуманове
,
—
допуни
Прокопије
јетко
,
па
и
он
зијевну
.
—
Ја
се
не
бојим
Игумана
,
—
мукло
окреса
Јањићије
.
—
Он
ти
заповиједа
.
—
Не
слушам
га
.
—
И
не
можеш
га
оборити
.
Јањићије
се
заљуља
према
свијећи
да
припали
нову
цигару
.
Запита
оштро
,
изазивачки
:
—
Ја
не
могу
?
—
Не
можеш
.
Мелентије
,
бојећи
се
свађе
,
одступи
од
стола
и
умијеша
се
међу
њих
.
Своју
суху
руку
,
која
је
била
жућа
од
воштанице
,
спусти
на
раме
Јањићијево
.
Некако
молећи
протепа
:
—
Оставите
...
Може
нас
чути
.
Јањићије
задрхта
.
Ноздрве
му
се
раширише
,
ситни
набори
око
очију
почеше
се
скупљати
,
а
опуштени
брк
заигра
изнад
чупаве
браде
.
—
Нека
чује
.
Хоћу
да
ме
чује
!
—
викну
гласније
да
би
га
и
на
авлији
чули
.
—
Казнит
ће
.
—
Мене
?
...
Мене
да
казни
?
—
И
одиже
руку
,
као
да
ће
смождити
Мелентија
.
—
Нема
он
те
снаге
...
За
браду
ћу
га
,
па
под
ноге
.
—
Не
смијеш
,
—
опет
ће
Прокопије
,
дражећи
га
.
—
Избацит
ће
те
из
манастира
.
—
Ја
са
бранио
манастир
од
Турака
боље
од
њега
!
—
одговори
Јањићије
ватрено
.
—
Свеједно
...
Он
нам
је
господар
.
Јањићије
опружи
голему
шаку
и
сав
се
наге
према
воштаници
.
Узе
је
и
одиже
изнад
главе
.
Блијед
одсијев
заигра
му
по
мрком
,
смежураном
лицу
и
освијетли
дубоку
зарезотину
на
челу
,
траг
некадање
ране
,
која
му
широку
лијеву
обрву
дијелила
на
двије
половине
и
због
које
му
лице
и
у
љутини
увијек
имало
некако
насмијан
израз
.
—
Тако
ми
Бога
и
светог
оца
Василија
,
—
рече
свечано
,
—
никада
му
се
покорити
не
ћу
.
Окуша
ли
силом
,
скрхат
ћу
му
силу
и
оборит
ћу
га
!
—
Не
ћеш
!
Јањићије
,
разљућен
,
измахну
воштаницом
и
баци
је
Прокопију
на
главу
.
Прокопије
,
заривши
све
прсте
у
косу
,
брже-боље
одскочи
.
Изви
се
и
растури
Мелентијеве
траве
по
испљуваном
поду
,
који
је
био
прошаран
безбројним
пахуљама
раздераних
хартија
и
згњеченим
остацима
попушених
цигара
,
од
којих
се
неки
још
и
сада
димили
.
—
Шта
вам
је
?
...
Шта
је
?
—
болно
застења
Мелентије
и
с
натегом
подиже
свијећу
,
која
је
још
и
на
поду
горјела
.
—
Зар
тако
ваља
?
—
Тако
,
—
презриво
одговори
Јањићије
.
—
Невјерницима
треба
воштаницама
утјеривати
памет
у
главу
.
Неко
тихо
закуца
на
врата
и
некако
плашљиво
прихвати
за
штекавицу
.
—
Ко
је
?
—
запита
Прокопије
брзо
поправљајући
искушљану
мантију
,
на
којој
се
,
као
на
ускршњем
јајету
,
полако
смрзавале
шаре
од
воска
,
што
је
мало
прије
накапао
са
свијеће
.
—
Игуман
!
—
шапну
Мелентије
погуривши
се
.
—
Ко
је
?
Уски
,
напукнути
канат
отвори
се
шкрипећи
и
јајаста
глава
нечија
,
до
обрва
утонула
у
излињалу
шубару
,
промоли
се
иза
њега
.
Грахорасте
,
лукаве
очи
,
које
су
некако
као
по
зејтину
пливале
,
зауставише
се
на
Прокопију
.
—
Смије
ли
се
тамо
?
—
запита
понизно
,
улагујући
се
.
Прокопије
,
задовољан
што
баш
њега
пита
,
што
га
држи
за
најстаријега
,
можда
и
за
Игумана
,
испрси
се
мало
.
Намргоди
се
и
надувено
запита
:
—
Ко
си
ти
?
—
Ја
сам
Јеврем
.
—
Какав
Јеврем
?
—
Јеврем
,
који
жели
да
постане
Јеремије
,
брат
ваш
испосник
.
—
Не
ругај
се
,
пасји
сине
,
него
улази
и
кажи
шта
тражиш
,
—
окоси
се
љутити
Јањићије
и
,
зграбивши
га
иза
врата
за
закопчану
јаку
од
кошуље
,
увуче
у
собу
.
—
Шта
ћеш
?
—
Хоћу
да
се
закалуђерим
.
—
Ти
?
...
Прокопије
,
љутнувши
се
што
се
Јањићије
умијешао
и
тиме
га
снизио
у
очима
придошлице
,
приступи
и
питомије
запита
:
—
Збориш
ли
озбиљно
?
—
Озбиљно
.
Одговарајући
,
Јеврем
никако
није
могао
да
гледа
у
очи
питачу
.
Лукаво
,
испод
ока
,
мјерио
је
час
Јањићијев
нос
и
широки
му
појас
,
окићен
дршком
од
ножа
,
што
је
провиривао
испод
раздрљене
мантије
,
час
Мелентијеве
руке
,
које
су
непрестано
разврставале
разбацане
траве
,
час
мало
прозорче
,
у
коме
се
огледала
читава
тијесна
ћелија
са
воштаницом
на
староме
столу
и
са
нејасним
силуетама
калуђера
унаоколо
.
—
А
знаш
ли
ти
,
јадан
не
био
,
све
тегобе
,
које
те
у
овом
животу
чекају
?
—
запита
Прокопије
,
хватајући
га
са
два
од
духана
пожутјела
прста
за
браду
.
—
Знаш
ли
,
да
је
ово
као
нека
тамница
?
—
Ја
се
тегоба
не
бојим
,
—
безбрижно
одговори
Јеврем
и
узви
раменима
.
—
А
не
бојим
се
ни
тамнице
.
—
А
знаш
ли
да
ти
је
боље
орати
и
копати
него
се
овдје
сахрањивати
?
Кад
ореш
и
копаш
,
радостан
си
,
надаш
се
плоду
,
док
овдје
...
чему
се
имаш
радовати
и
надати
?
...
Јеврем
погледа
у
воштаницу
и
осмјехну
се
.
Нека
неодољива
жеља
повуче
га
да
је
,
из
потаје
,
утрне
и
да
згази
оне
Мелентијеве
траве
.
—
Мене
је
срце
довело
у
манастир
,
—
рече
напосљетку
,
након
дуже
почивке
,
опет
се
улагујући
.
-
Примјери
божјих
угодника
!
—
Не
лажи
,
пасјевино
,
и
не
спомињи
божје
угоднике
без
невоље
,
—
кресну
Јањићије
изненада
и
немилосрдно
га
гурну
у
ребра
.
—
Кажи
:
беспослен
сам
па
сам
дошао
амо
,
да
се
за
неко
вријеме
склоним
и
прехраним
.
—
Хихихи
!
—
засмија
се
Јеврем
пригушено
и
,
увлачећи
главу
међу
рамена
,
бржебоље
поклопи
уста
шакама
.
—
Хихихи
...
—
Погодио
сам
,
а
?
—
задовољно
запита
Јањићије
и
подругљиво
погледа
на
Прокопија
.
—
Хихихи
!
...
Једнако
се
смијући
Јеврем
зањија
главом
и
пође
.
—
Видим
да
вас
не
могох
преварити
,
—
избаци
развучено
,
стискајући
зубе
.
—
Збогом
.
Јањићије
му
препријечи
пут
,
заустави
га
.
—
Поштен
си
,
чим
си
одмах
признао
,
—
рече
мирно
и
достојанствено
,
тоном
моћнога
заштитника
.
—
Остат
ћеш
овдје
!
—
Не
може
остати
,
—
опет
се
умијеша
Прокопије
,
у
жељи
да
макар
како
остане
побједилац
и
да
га
бар
Јеврем
запамти
као
човјека
,
чија
се
ријеч
слуша
и
уважава
.
—
Не
ће
дозволити
Игуман
.
Јањићије
га
пресијече
:
—
Игуман
је
заврзан
ко
и
ти
...
Не
ћу
га
ни
питати
.
—
Мораш
.
—
Не
морам
.
Па
се
окрену
Јеврему
и
заповједнички
подвикну
:
—
За
мном
!
ИИ
.
Уставши
раније
,
Јеврем
се
извуче
из
ћелије
полако
,
опрезно
,
старајући
се
да
не
пробуди
Јањићија
,
који
је
збијен
и
згрчен
,
на
кратком
кревету
,
са
дубоко
увученом
главом
под
јастуком
уједначено
хркао
и
шиштао
,
да
се
чинило
као
да
неко
недалеко
свира
у
старинске
оргуље
.
Крену
према
манастирској
чесми
.
Из
кадифастом
маховином
и
младим
бршљаном
превученога
зида
избијала
су
,
поред
велике
авлијске
капије
,
два
дуга
водена
језика
,
у
широким
,
блиставим
млазовима
,
који
се
,
дробећи
се
и
пјенушећи
према
сунцу
,
прелијевали
у
свих
седам
дугиних
боја
.
У
мекој
,
успављивој
музици
воде
,
која
се
отакала
,
учини
му
се
као
да
однекуда
одјекну
и
звонки
глас
Прокопијев
...
Застаде
...
Ослухну
...
—
Он
је
!
—
прошапта
тихо
.
И
упути
се
малој
,
неугледној
црквици
.
Некако
покуњено
,
постиђено
шћућурила
се
она
,
стара
и
оронула
,
на
средини
авлије
,
са
мрком
,
мермерном
шубаром
,
изнад
камених
врата
,
која
јој
замјењивала
звоник
и
са
сакатим
и
искривљеним
крстом
на
њој
,
који
је
,
како
се
чинило
,
некада
био
посребрен
,
а
сад
се
огољен
црнио
као
преломљена
и
сасушена
грана
.
Прислони
се
на
врата
,
уз
хладни
побој
,
ишаран
именима
беспослене
дјечурлије
и
још
беспосленијих
посјетилаца
.
Повири
унутра
.
Кроз
растворене
двери
на
полутрулом
иконостасу
,
окићеном
кљастим
и
убогим
светитељима
,
—
којима
се
још
једва
могли
распознати
остаци
хаљина
,
очију
,
руку
или
ногу
,
—
кроз
мирисави
дим
тамјана
,
што
се
повијао
између
два
жмирава
кандила
,
опази
Прокопија
.
Наднио
се
над
часном
трапезом
па
,
у
исти
мах
,
и
служи
и
свађа
се
са
послужитељем
Васом
:
—
О
благорастворенији
воздухов
,
о
изобилији
плодов
земних
...
а
што
ми
нијеси
боље
распалио
кадионицу
,
срећа
ти
се
окаменила
...
и
времењех
мирних
,
Господу
помолимсја
...
—
Распалио
сам
колико
се
могло
...
Господи
помилуј
!
—
отпијева
Васо
стршећи
изнад
нахерене
налоње
,
висок
и
сух
као
Јован
Пустињак
.
Јеврем
се
на
прстима
прокраде
у
цркву
.
Застаде
у
дну
,
подупријевши
раменом
прљави
зид
,
низ
који
се
са
влажног
,
потпуклог
свода
непрестано
циједила
вода
.
Обазрије
се
на
све
стране
,
да
види
:
има
ли
још
кога
од
богомољаца
?
Нигдје
никога
.
Затим
се
лагано
спусти
на
десно
кољено
и
желећи
да
обрати
на
се
пажњу
оца
Прокопија
поче
се
на
глас
молити
Богу
...
—
Presvjatuju
,
prečistuju
,
preblagoslovenuju
,
slavnuju
vladičicu
našu
i
prisnodjevu
Mariju
...
А
рашта
ти
тако
урани
?
—
запита
Прокопије
оштро
,
гледајући
га
иза
растворене
књиге
.
—
...
So
vsjemi
svjatimi
pomjanuvše
sami
sebe
...
Да
те
није
Јањићије
,
руке
му
усахле
,
послао
да
ме
подражиш
?
...
I
drug
druga
i
ves
život
naš
Hristu
Bogu
predadim
...
—
Tebje
Gospodi
!
...
Ето
Игумана
!
—
запјева
Васо
јаче
,
па
се
намах
уозбиљи
и
дубоко
се
наклањајући
према
иконама
поче
се
крстити
.
—
Игуман
!
—
прошапта
Јеврем
некако
уплашено
,
бржебоље
клекнувши
на
оба
кољена
.
Смирено
скрсти
и
руке
на
прсима
.
—
Игуман
!
...
Гдје
је
?
...
Мален
,
погрбљен
старчић
,
поклопљен
дубоком
камилавком
,
огрнут
у
мантију
,
којој
су
рукави
падали
мимо
кољена
,
ситним
,
убрзаним
ходом
пријеђе
преко
црквице
,
опирући
се
о
дебели
штап
са
сребрном
јабуком
при
врху
.
Заустави
се
близу
налоња
.
Прекрсти
се
два
три
пута
,
исправи
се
мало
и
,
жмиркајући
,
погледа
унаоколо
.
Јеврем
је
тек
сада
могао
да
му
загледа
готово
младићски
свјеже
,
румено
лице
,
обрубљено
широком
сиједом
брадом
,
кроз
коју
му
на
прсима
погдјегдје
провиривали
крајеви
позлаћенога
крста
као
рогови
мјесечеви
кроз
снијегом
засуту
јелику
.
Испод
големих
бијелих
обрва
ситне
очи
живо
су
прелијетале
с
предмета
на
предмет
.
Када
склизнуше
преко
Јеврема
,
чисто
га
подиђоше
трнци
.
Још
се
више
упреподоби
и
све
се
чешће
поче
крстити
:
—
Ха
,
помози
,
Боже
!
...
Не
пусти
ме
,
Боже
!
...
Пошто
се
служба
сврши
,
Игуман
приступи
Прокопију
.
Снажно
звецкајући
бројаницама
,
које
је
пребирао
међу
прстима
и
лупкајући
штапом
о
мермерни
под
,
нешто
га
прекораваше
.
Јеврем
,
и
ако
бјеше
наћулио
уши
,
никако
није
могао
чути
,
о
чему
разговарају
.
Само
је
видио
,
како
отац
Прокопије
невјешто
шепртљи
,
непрестано
погледа
у
свод
црквени
и
десну
руку
приноси
прсима
,
док
се
Игуман
све
више
жести
и
све
јаче
звечи
бројаницама
.
—
Пропао
сам
,
—
помисли
,
кад
се
Игуман
окрену
према
њему
и
оштрим
га
погледом
премјери
свега
.
—
Истјерат
ће
ме
...
Па
онако
клечећи
пружи
се
по
тлима
и
брзо
дохвативши
један
крај
Игуманове
мантије
поче
је
цјеливати
.
—
Но
шта
је
?
...
Шта
ти
је
?
...
—
запита
зачуђени
Игуман
и
мало
одступи
.
—
Ко
си
ти
,
момче
?
—
Допусти
...
допустите
да
се
наљубим
одежде
светитељске
,
—
завапи
Јеврем
,
пузајући
и
увијајући
се
као
црв
.
—
Не
окрени
лица
твојега
,
оче
свети
,
од
мене
грјешника
!
Игуман
,
лукав
и
неповјерљив
,
лако
га
одгурну
штапом
и
строго
запита
:
—
Шта
желиш
?
...
Кажи
!
—
Желим
да
ме
пустите
да
читава
вијека
љубим
ваше
стопе
,
—
одговори
Јеврем
некако
утањено
.
—
То
је
узгред
...
А
главно
шта
је
?
...
Реци
!
—
немилосно
осијече
Игуман
,
мргодећи
се
.
—
Но
?
Јеврем
скочи
,
исправи
се
.
Стресе
прашину
са
кољена
и
рече
мирније
:
—
Хоћу
у
калуђере
!
Игуман
се
лукаво
осмјехну
,
скупи
бројанице
у
шаку
и
размисливши
мало
прогунђа
:
—
Пођи
за
мном
!
На
средини
авлије
као
да
се
присјети
нечега
и
заустави
се
опет
.
—
А
оклен
си
?
—
запита
некако
небрижно
и
поче
штапом
по
пијеску
да
везе
звијезду
са
полумјесецом
.
—
Из
далека
сам
,
свети
оче
,
—
убрза
Јеврем
живо
,
бојећи
се
да
му
не
упану
у
ријеч
и
да
не
почну
питати
подробније
.
—
Сироче
остао
,
без
оца
,
без
матере
...
Милостиви
ме
људи
отхранили
...
Они
ме
слали
у
школу
...
Знам
читати
све
молитве
,
отпјевати
читаву
јутрењу
и
летурђију
...
Учитељи
ме
вазда
хвалили
и
хтјели
да
ме
шаљу
на
високе
школе
...
Писали
за
ме
некакву
руском
кнезу
,
и
он
ме
звао
у
Русију
...
„
Сина
немам
,
син
да
ми
будеш
“
,
писао
је
...
Опази
,
како
се
Игуман
мргоди
и
намигује
десним
оком
,
па
као
да
и
сам
осјети
,
како
је
претјерао
.
Бржебоље
састави
руке
на
прсима
и
преклони
главу
.
—
А
мене
једнако
срце
вукло
у
манастир
,
—
отегну
преподобно
.
—
Хоћу
живот
да
проведем
у
посту
и
у
молитви
...
Још
кад
сам
чуо
за
вас
,
свети
оче
,
и
за
ваше
добростиво
срце
,
та
ми
се
жеља
учетверостручила
...
Савила
ми
се
око
срца
,
па
јој
одољети
не
могу
.
Ако
ме
не
примите
,
не
остаје
ми
друго
него
да
скочим
у
воду
...
Игуман
се
осмјехну
подругљиво
,
па
одиже
штап
изнад
главе
и
сребреном
јабуком
куцну
га
по
челу
.
—
Препреден
си
,
то
видим
,
-
рече
отежући
,
—
а
зато
ћу
те
и
примити
...
Такав
ми
каткад
треба
...
Не
ћемо
те
сад
закалуђерити
,
јер
се
то
не
може
,
али
ћеш
бити
искушеник
...
Пристајеш
?
...
—
Пристајем
на
све
,
свети
оче
,
какогод
ви
одредите
,
—
дочека
Јеврем
одушевљено
па
опет
притрча
да
му
пољуби
мантију
.
—
И
на
свему
сам
вам
захвалан
.
—
Само
...
Игуман
погледа
на
све
стране
:
не
слуша
ли
их
когод
?
Ухвати
Јеврема
за
руку
и
рече
мекше
:
—
Не
смијеш
се
много
дружити
с
калуђерима
...
Нијесу
добри
...
Нарочито
немој
са
Јањићијем
,
јер
је
то
бунтовник
и
кавгаџија
...
—
Јест
...
Бунтовник
је
и
кавгаџија
.
То
сам
одмах
опазио
,
—
потврди
Јеврем
,
у
жељи
да
му
се
што
боље
додвори
.
Игуман
,
вребајући
као
јастријеб
наоколо
,
опази
како
омален
сељак
,
са
дугачким
млатом
преко
рамена
,
гегајући
се
мину
поред
капије
.
Носио
је
у
руци
,
на
завијену
врбову
шипчицу
нанизане
,
три
велике
рибе
,
којима
се
мокре
љуске
попут
растопљена
сребра
бјеласале
према
сунцу
.
Бржебоље
прекиде
разговор
и
добацивши
узгред
:
—
0
томе
ћемо
други
пут
говорити
,
—
хитно
се
одмаче
и
оде
да
стигне
сељака
и
да
погађа
рибу
.
Јеврем
,
оставши
сам
на
авлији
,
одахну
.
Разговор
с
Игуманом
бјеше
га
заморио
и
нимало
му
пријатно
не
би
било
,
кад
би
га
наскоро
наставио
.
Зато
заобиђе
око
цркве
и
кроз
тијесни
капиџик
с
противне
стране
прође
у
чувени
гај
манастирски
.
Обрастао
младом
,
поткресаном
храстовином
и
шаторастим
боровима
,
у
чијим
се
крунама
погонила
и
чаврљала
читава
јата
врабаца
,
спуштао
се
он
до
велике
пољане
,
одјевене
у
расцвјетани
мак
,
која
се
црвенила
и
пушила
као
големо
разбојиште
,
попрскано
врелом
и
свјежом
крви
.
Уске
и
тијесне
стазе
,
оивичене
запрашеном
травом
,
вијугале
се
попут
црнокруга
испод
дрвећа
и
као
да
се
обмотавале
око
расијаних
калуђерских
гробова
,
зараслих
у
коприву
и
одавно
заборављених
.
На
искривљеним
крстовима
њиховим
,
увијеним
у
меки
ладолеж
и
оштру
мрежу
купинову
,
нису
се
више
ни
натписи
могли
читати
.
—
Боже
,
колико
ли
си
их
погубио
!
—
шапну
,
вадећи
из
џепа
овелик
лисичији
реп
,
који
му
служио
мјесто
четке
,
и
отресајући
њиме
прашину
са
рукава
.
—
И
колико
ће
их
још
доћи
на
ред
!
...
Нешто
црно
,
протегнуто
промаче
иза
манастирске
појате
,
која
се
једва
назирала
кроз
чворугава
храстова
стабла
.
Изгуби
се
у
реду
борова
,
што
се
згуснули
у
страни
и
руменкастим
врховима
клањали
се
према
сунцу
,
па
се
опет
појави
испод
кривога
јасена
,
огрнутог
плаштом
бршљана
.
Упути
се
гробовима
.
Јеврем
познаде
Мелентија
.
Изморен
и
блијед
,
са
жућкастим
пјегама
на
лицу
и
модрим
прстеновима
испод
очију
ишао
је
смјерно
,
погружено
.
У
једној
руци
држи
отргнут
влат
незрелог
жита
,
а
у
другој
омању
књигу
,
којој
су
дебеле
корице
одавно
изгубиле
боју
и
по
средини
биле
преломљене
.
—
Добро
јутро
,
оче
Мелентије
,
—
јави
се
Јеврем
понизно
,
снимајући
шубару
са
главе
и
дубоко
се
клањајући
.
—
Јеси
ли
добро
спавао
?
Мелентије
се
,
изненађен
,
трже
.
Чинило
се
је
да
му
овај
ненадни
сусрет
не
бјеше
повољан
.
На
поздрав
не
одговори
ништа
.
Само
измахну
главом
и
хтједе
да
пође
даље
.
Па
се
поново
заустави
и
,
не
гледајући
му
у
лице
,
тихо
запита
Јеврема
:
—
Је
ли
истина
да
слатка
папрат
лијечи
све
болести
?
—
А
ђаво
би
га
знао
,
—
одговори
Јеврем
мирно
,
забацив
руке
на
леђа
.
—
Никад
нијесам
кушао
,
јер
и
не
памтим
да
сам
био
болестан
.
—
Никада
?
—
Ни
дана
.
—
Благо
теби
!
Погледавши
га
опет
запита
:
—
Сигурно
ти
отац
није
био
пијаница
?
—
Бог
да
му
душу
прости
,
никад
се
готово
није
ни
тријезнио
,
—
отповрну
Јеврем
као
преко
воље
.
—
А
мати
?
—
Мрзила
је
и
вино
и
ракију
.
Само
је
испијала
кахве
и
пушила
као
Турчин
.
—
Хм
...
Мелентије
се
замисли
и
као
да
рачунаше
нешто
.
—
А
никад
ти
нијесу
давали
да
пијеш
воду
са
укуханог
вријеска
и
кадуље
?
—
Никада
.
—
И
опет
си
здрав
?
Мутне
очи
његове
некако
пакосно
сијевнуше
.
Приступи
Јеврему
и
,
подрхтавајући
,
ошину
га
преломљеним
влатом
по
зарумењеном
образу
.
—
Рашта
си
ти
здрав
,
рашта
је
Прокопије
здрав
?
И
Јањићије
и
Игуман
!
...
Сви
здрави
,
а
ја
болестан
!
—
узвикну
ватрено
,
а
глас
му
шкрипи
,
цвили
некако
сухо
,
жалостивно
.
—
Каква
је
то
правда
?
...
Божја
или
ђавоља
?
...
Рашта
је
то
?
...
Рашта
?
...
Сав
се
скупи
,
најежи
се
.
Лака
,
провидна
румен
разли
му
се
преко
пјегавих
образа
;
модра
жила
једна
испријечи
се
преко
чела
,
између
обрва
;
поблиједјеле
усне
грчевито
се
трзале
.
—
Рашта
се
тражи
баш
моја
смрт
?
—
настави
жешће
,
задихано
,
као
да
се
обрачунава
са
човјеком
,
који
му
је
много
напакостио
.
—
Шта
сам
ја
коме
скривио
?
Шта
сам
коме
учинио
?
...
Млад
,
зелен
да
се
скрхам
и
посрнем
међ
ове
пусте
гробове
,
гдје
се
толики
срушили
тек
под
бременом
година
?
...
Да
ми
црви
испију
очи
,
које
се
још
не
нагледаше
љепота
овога
свијета
,
да
ми
расточе
тијело
,
које
ни
сазнало
није
за
сласти
живота
?
...
Спусти
се
крај
једног
гроба
и
,
чупкајући
се
за
браду
и
машући
влатом
испред
очију
,
пркосно
,
као
раздражено
дијете
,
поче
бунцати
:
—
Не
ћу
ни
умирати
!
...
Не
ћу
!
...
Не
ћу
!
...
Не
ћу
!
...
—
И
немој
,
брате
,
и
немој
,
—
сухо
одговори
Јеврем
,
лагано
се
измичући
од
њега
као
од
суманитога
.
—
Рашта
би
умирао
прије
времена
?
Мелентије
га
није
чуо
.
Он
је
и
даље
чупкао
браду
,
стиснутом
шаком
ударао
по
влажној
,
згњеченој
трави
и
као
свађајући
се
с
неким
,
шиштао
,
гунђао
,
кесећи
труле
зубе
.
Једва
се
умиривши
,
лијено
се
подиже
,
поткупи
мантију
под
пазухо
и
пође
.
Судари
се
с
Јевремом
,
који
га
је
зачуђено
посматрао
и
,
стрекнувши
,
одступи
мало
...
И
као
да
се
тек
сада
сјети
,
како
је
малочас
разговарао
с
њиме
.
Некако
постиђено
обори
главу
и
тихо
прошапта
:
—
Опрости
...
Болестан
сам
па
не
знам
ни
шта
говорим
ни
шта
радим
.
И
луд
сам
,
чини
ми
се
...
Чуда
ми
се
свакаква
привиђају
,
страшни
ме
снови
походе
...
Бојим
се
ноћи
,
мрака
се
бојим
,
страхујем
од
њих
...
А
радујем
се
дану
и
сунцу
ко
што
му
се
свака
травка
радује
...
Изиђем
да
га
се
нагледам
,
да
се
нагријем
,
да
ми
свјетлост
његова
растопи
црне
мисли
...
—
Узми
ти
двије
три
оке
вина
,
удари
мало
уз
тамбуру
и
запјевај
,
па
ће
се
саме
разлетјети
,
—
добаци
Јеврем
,
кушајући
да
га
развесели
.
—
Чим
мене
снађе
каква
невоља
,
одмах
запјевам
...
—
Да
пјевам
?
...
Ја
?
—
осмјехну
се
Мелентије
болно
и
заврти
главом
.
—
Нипошто
!
...
—
Рашта
?
Мелентије
не
одговори
.
Растворивши
књигу
поче
превртати
воском
покапане
листове
и
као
тражити
нешто
.
Јеврем
се
измакну
и
хтједе
да
пође
.
Он
га
ухвати
за
рукав
и
задржа
.
—
Стани
,
—
рече
шапатом
и
унесе
му
се
у
лице
,
задахнувши
га
задахом
лешине
која
труне
.
—
Кад
си
ме
питао
,
треба
и
да
ти
испричам
.
Причао
сам
свима
.
Зашто
бих
и
од
тебе
крио
?
—
Ако
је
дуга
прича
,
не
волим
слушати
,
—
осијече
Јеврем
кратко
,
гадећи
се
и
врпољећи
.
—
Ништа
тако
не
мрзим
као
дуге
приче
.
—
Није
дуга
.
Није
,
—
убрза
Мелентије
и
,
бојећи
се
да
не
побјегне
,
ухвати
га
чвршће
.
—
И
интересантна
је
много
.
Јеврем
се
поче
мрштити
.
—
Не
вјерујем
,
—
рече
.
—
Бит
ће
жалостива
,
а
ни
то
не
волим
.
—
Слушај
!
Узе
га
испод
руке
и
поведе
међу
борове
,
гдје
се
,
кроз
бокорасто
грање
,
које
је
мирисало
на
младу
смолу
,
ломили
и
дробили
насртљиви
млазови
сунчани
и
пливајући
,
клизећи
по
некошеној
трави
,
сакривали
се
у
њу
.
—
Било
је
то
прије
неколико
година
,
док
сам
био
учитељ
у
једном
селу
.
Не
ћу
да
кажем
у
коме
селу
,
јер
то
и
не
треба
.
Могу
само
,
онако
узгред
,
рећи
,
да
ми
је
у
њему
било
угодно
,
да
сам
био
потпуно
задовољан
.
У
старој
приземљуши
,
од
прућа
оплетеној
,
облијепљеној
земљом
црвеницом
а
покривеној
нагњилом
сламом
,
—
сви
су
је
звали
школом
,
—
имао
сам
своју
собицу
,
коју
,
вјеруј
ми
,
не
бих
промијенио
чак
ни
за
владичину
,
камоли
за
игуманову
ћелију
.
Комшилука
нијесам
имао
.
Само
,
на
неких
педесет
корачаја
даљине
,
тонула
је
у
земљу
кућа
сељака
Петра
Рађушића
.
Он
је
уједно
био
и
школски
послужитељ
,
а
његов
звонки
,
мушки
глас
,
нарочито
у
ноћи
,
често
ме
трзао
иза
сна
и
напомињао
ми
,
да
нисам
у
каквој
пустињи
,
да
сам
ипак
меду
људима
.
Уз
Петра
су
још
живјеле
жена
Станија
и
кћи
Јања
.
—
А
о
Јањи
ћеш
само
и
причати
,
—
упаде
Јеврем
,
—
Досјећам
се
.
Мелентије
потврди
главом
.
—
Добра
је
цура
била
,
—
уздахну
,
—
Никаква
љепотица
.
Ни
кршна
ни
стасита
.
Напротив
.
Мршава
,
блиједа
,
ситна
,
са
траговима
оспица
на
лицу
и
са
неколико
капља
зноја
на
челу
,
које
као
да
никад
није
ни
отирала
...
Увијек
је
,
као
дијете
какво
,
пристајала
за
оцем
или
за
матером
.
Иде
за
њима
,
гази
и
вјечито
полупромуклим
гласом
пјевуши
понеку
пјесмицу
или
кикоћући
прича
покакву
причу
веселу
,
несташну
.
И
као
да
ни
отац
ни
мати
нијесу
могли
ништа
ни
радити
,
ако
она
није
била
близу
,
ако
је
нијесу
чули
.
Једампут
,
сјећам
се
,
дозвао
сам
био
Петра
,
да
изнесе
клупе
из
разреда
и
да
очисти
под
.
Дошао
је
одмах
суморан
и
ћутљив
као
вазда
,
и
подвезавши
уста
чађавом
марамом
прихватио
за
посао
.
Са
великом
муком
и
натегом
,
застајући
,
гунђајући
и
проклињући
изнио
је
једну
клупу
,
другу
.
Кад
се
вратио
по
трећу
и
одигао
је
,
изненада
је
одбаци
и
опсова
нешто
.
„
Не
може
се
овако
“
,
окреса
сухо
.
„
Зовнут
ћу
Јању
да
помогне
“
.
И
оде
по
њу
и
доведе
је
.
Чим
закорачи
у
собу
,
пође
и
она
према
клупама
,
да
узме
коју
,
да
понесе
.
Он
одби
.
„
Знаш
ти
твој
посо
“
,
рече
некако
опоро
и
указа
јој
да
стане
крај
врата
.
Затим
,
чим
она
запјева
,
прекрсти
се
,
загрну
рукаве
и
полегну
на
посао
.
За
тили
час
изнесе
све
клупе
.
Узе
и
метлу
и
очисти
собу
,
опра
је
,
а
да
више
ни
починуо
ни
хукнуо
није
.
Свршивши
узе
је
за
руку
и
,
отирући
зној
широким
рукавом
од
кошуље
,
оде
готово
каскајући
.
И
мазили
је
обоје
непрестано
.
Петар
се
,
додуше
,
чувао
да
се
то
не
опази
,
—
како
га
не
би
прозвали
женскињом
,
—
те
се
чешће
и
обрецивао
и
тобоже
корио
је
.
А
вазда
је
куповао
нова
одијела
,
наките
,
колаче
,
шећерлеме
.
Сваку
зарађену
пару
трошио
на
њу
.
И
ништа
га
није
толико
радовало
,
колико
кад
би
је
когод
похвалио
.
„
Нема
боље
дјевојке
од
Јање
“
,
говорио
сам
каткада
,
пажљиво
га
посматрајући
испод
ока
.
„
Онаку
душу
још
само
анђели
могу
имати
...
“
„
Не
знаш
је
ти
,
господине
.
Хунцут
је
она
“
,
одговара
он
,
смјешкајући
се
и
трљајући
длановима
о
бедре
.
„
Није
она
ко
што
се
чини
...
“
„
Ја
сам
је
добро
упознао
.
Не
можеш
је
скудити
“
,
опет
бих
ја
,
жељан
да
га
наведем
на
опширнији
разговор
о
њој
.
„
Ништа
боље
од
ње
!
“
„
Да
Бог
да
“
,
чини
се
он
као
да
не
вјерује
и
врти
главом
.
А
тога
читава
дана
само
ми
у
очи
гледа
.
Као
да
погађа
жеље
прије
него
их
споменем
.
Нема
,
чини
се
,
заповијести
,
које
тада
не
би
послушао
.
Два
или
три
пута
,
кад
сам
ишао
у
варош
,
купио
бих
понеке
ситнице
,
—
цвијет
,
огледалце
,
чешаљ
,
—
за
Јању
и
предавао
Петру
да
однесе
.
Ко
љутио
се
,
корио
ме
,
грдио
њу
и
називао
хунцутом
,
а
ипак
је
,
као
разбојник
плијен
,
са
раширеним
зјеницама
,
у
чудној
журби
грабио
дар
,
гурао
га
у
њедра
,
носио
.
Сјутрадан
добијао
сам
већ
од
њега
,
као
уздарје
,
сира
,
млијека
,
кајмака
.
Јеврем
,
прислањајући
се
уз
стабло
,
затресе
једним
борићем
и
поплашивши
читаву
чету
врабаца
некако
пакосно
избаци
:
—
А
она
ти
се
ничим
није
одужила
?
Не
ваља
!
—
Она
се
,
чим
је
први
дар
примила
,
почела
некако
уклањати
испред
мене
,
сакривати
се
,
—
тихо
одговори
Мелентије
.
—
У
школу
није
више
ни
долазила
,
кад
год
сам
био
у
њој
.
Чим
би
се
сусрели
у
путу
,
заклањала
се
за
очево
или
за
материно
раме
,
сакривала
лице
рукавом
или
прекрива
;
ако
сам
је
затекао
на
ливади
,
сакривала
се
међу
стогове
,
увлачила
у
жито
...
Међутим
,
кад
год
нијесам
био
у
школи
,
чамила
је
,
с
матером
заједно
,
у
њој
и
нешто
уређивала
,
распремала
.
И
собу
своју
затјецао
сам
уређенију
.
Прашина
свуда
почишћена
,
столови
и
столице
истрвени
,
огледало
искићено
свјежим
гранама
рузмарина
или
јоргована
.
Чаршафи
на
креветима
мирисали
су
чистино
;
рубље
у
ормару
увијек
било
углађено
,
чарапе
потплетене
или
окрпљене
.
—
Охо
!
Баш
као
права
домаћица
!
—
ненадно
упаде
Јеврем
и
ни
сам
не
знајући
рашта
,
гласно
се
засмија
.
Мелентије
га
пријекорно
погледа
.
Ухвати
се
за
браду
и
поче
је
гладити
.
Затим
окрену
длане
према
сунцу
и
гледајући
како
се
заруменише
,
као
да
погађаше
:
јесу
ли
данас
провиднији
,
него
су
били
јуче
?
...
Јеврем
га
позва
,
да
настави
причу
.
Он
се
не
одазва
.
Напошљетку
малаксало
опусти
руке
и
као
за
се
прошапта
:
—
Све
тањи
...
тањи
...
тањи
...
—
Зар
си
свршио
причу
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
,
а
већ
постао
нестрпљив
:
—
шта
ли
је
даље
било
?
—
Причу
?
...
Какву
?
—
отегну
Мелентије
расијано
,
гледајући
некуда
изнад
себе
,
у
преплетено
грање
.
Затим
,
као
присјетивши
се
,
запита
брже
:
—
А
гдје
сам
стао
?
...
Па
лијено
узмахну
главом
и
опет
настави
:
—
А
што
да
причам
о
ситницама
?
...
Тебе
то
и
не
интересује
.
Боље
одмах
да
пријеђем
на
главно
и
да
ти
кажем
,
да
се
,
након
неколико
мјесеци
,
разбољела
...
Јест
,
разбољела
се
...
Неких
десетак-петнаест
дана
Петар
никако
није
ни
долазио
у
школ
;
на
моје
поруке
није
отпоручивао
ништа
.
Видио
сам
га
само
како
се
,
два
или
три
пута
,
као
лопов
какав
прокраде
у
школску
башту
,
устргне
неколике
руже
и
безобзирце
трчи
,
бјежи
натраг
.
На
мој
прозор
није
хтио
ни
погледати
,
ни
осврнути
се
...
Ни
сам
не
знам
због
чега
али
,
и
ако
ме
нешто
вукло
,
да
га
зовнем
и
припитам
,
нијесам
му
се
смио
јавити
ни
упитати
.
Једне
вечери
,
касно
,
уљезе
ми
у
собу
.
Необријан
,
запуштен
,
суморан
.
Застаде
покрај
врата
,
скиде
подерану
капу
и
кушљајући
је
,
погледа
ме
.
Заусти
да
проговори
нешто
,
да
запита
...
И
стаде
...
Погледа
ме
још
једном
некако
постиђено
,
поплашено
,
отегну
вратом
као
да
гута
пљувачку
...
Па
се
лијено
окрену
и
изађе
из
собе
.
Оде
.
„
Петре
,
шта
ти
је
?
“
гласно
повикнух
за
њим
и
пођох
да
га
стигнем
,
зауставим
.
Одмахну
руком
,
не
осврнувши
се
.
Умаче
.
У
јутро
дође
опет
.
Изморен
,
јадан
.
Држи
у
рукама
неколике
узабране
руже
,
још
пуне
росе
,
стиска
их
на
прса
и
,
гледајући
преда
се
,
ћути
.
„
Шта
је
,
Петре
?
...
Како
је
Јања
?
“
„
Зло
“
,
јекну
он
тупо
,
пригушено
.
„
Не
иде
на
боље
?
“
Руже
му
испадоше
из
руке
.
Окрену
се
према
зиду
и
на
силу
ушмркујући
мукло
одговори
:
„
При
крају
је
“
...
Поклопи
образе
длановима
,
поче
трљати
нос
и
брзо
се
окрену
да
опет
јурне
кроз
врата
.
Задржах
га
силом
.
„
Шта
је
?
...
Ти
као
да
имаш
нешто
да
ми
рекнеш
?
“
запитам
меко
,
соколећи
га
.
„
Женски
послови
“
,
сухо
прогунђа
он
и
узви
раменима
.
„
Ја
не
бих
,
али
Станија
“
...
Опет
занијеми
.
„
Шта
хоће
Станија
?
“
запитам
јаче
,
купећи
руже
са
пода
и
састављајући
их
у
киту
.
„
Ја
ћу
учинити
све
,
што
могу
“
.
„
Стид
ме
казати
“
...
И
бленувши
у
таваницу
,
пипкајући
се
око
појаса
нејасно
,
испрекидано
промуца
:
„
Шта
ћу
?
...
Несретни
отац
!
...
Срце
родитељско
!
...
Од
невоље
сам
дошо
“
...
Па
превуче
руком
преко
чела
и
очајно
отегну
:
„
Боже
мој
!
“
...
„
Зар
сам
ја
тако
рђав
човјек
,
те
се
чак
бојиш
испоручити
ми
поруку
Станијину
?
“
почнем
га
прекоравати
,
рачунајући
,
да
ћу
га
само
тако
моћи
натјерати
,
да
ми
се
повјери
.
„
Зар
тако
ваља
,
Петре
?
“
...
„
Знам
да
не
ваља
...
Знам
“
,
убрза
он
снебивајући
се
и
као
правдајући
.
„
Али
ово
“
...
Заломи
прстима
и
погледа
ме
молећи
.
„
Не
замјери
,
господине
,
што
болесница
трабуња
...
Све
говори
о
теби
,
само
о
теби
...
Спомиње
некакву
собу
,
спрема
се
да
иде
,
да
уреди
...
Говори
и
о
свадби
...
Удат
ће
се
,
каже
,
за
те
и
...
Све
таке
трабунтије
!
...
И
пјева
,
пјева
о
сватовима
“
...
Ухвати
се
за
џемадан
на
прсима
као
да
ће
га
растргати
.
Јекну
опет
:
„
Срце
ми
раздрије
пјевајући
ово
“
...
„
Што
ми
то
нијеси
прије
рекао
?
“
прошапћем
тихо
и
узевши
га
за
руку
као
дијете
поведем
до
столице
.
„
Ја
бих
јој
се
јавио
,
послао
штогод
“
...
Он
скупи
усне
и
намргоди
се
.
Као
да
ми
није
вјеровао
.
„
Како
ћу
?
...
Ти
господин
,
па
да
те
мучим
!
“
сухо
одговори
.
„
Нијесам
знао
,
шта
ћу
од
јада
,
него
јој
носио
ружа
и
казивао
,
лагао
...
опрости
,
господине
,
ако
Бога
знаш
...
да
су
од
тебе
“
...
Склопивши
руке
као
у
неком
заносу
узвикну
:
„
Боже
,
радости
њезине
!
...
Смијеха
!
...
Суза
!
...
Не
питај
!
“
...
Па
опет
устаде
,
преклони
се
и
преви
као
гудало
.
„
Зове
те
,
зове
,
зове
“
...
застења
...
„
и
молим
ти
се
ко
Богу
да
јој
одеш
...
Својом
руком
да
јој
предаш
те
руже
...
Ништа
више
!
...
Ако
знаш
шта
је
невоља
,
помози
!
...
Немој
да
оде
на
онај
свијет
жељна
“
...
Снажно
ме
стиште
за
руку
и
повуче
себи
:
„
Помози
!
...
Помози
!
“
„
Хајдемо
“
,
прекидох
га
узбуђен
,
облачећи
капут
и
журећи
вратима
.
„
Брзо
!
“
Мелентије
отпочину
мало
.
Погледа
Јеврема
,
који
га
нетренимице
слушао
и
поче
лакше
:
„
Петар
,
скинувши
капу
и
наклањајући
се
,
уведе
ме
у
мрачну
,
мемљиву
собу
.
Мирис
узвариваних
трава
и
печених
кромпира
запахну
ме
на
вратима
.
Цисто
осјетих
,
како
малаксавам
.
Савладах
се
некако
и
крочим
напријед
.
Угледам
у
крају
,
испод
једнооког
прозора
,
на
коме
је
замјењивала
стакло
танка
,
провидна
кожа
,
ситну
,
згрчену
старицу
,
како
се
наднијела
над
хрпу
дроњака
и
стеже
,
држи
нешто
.
Познадох
Станију
.
Погледавши
боље
загледах
,
како
испод
оних
дроњака
вири
мала
,
мршава
рука
,
коју
је
Станија
принијела
својим
раздрљеним
прсима
и
загријавајући
је
на
усалим
исушеним
дојкама
,
милује
,
милује
...
Дакле
ту
је
Јања
!
...
Бржебоље
приступим
ближе
и
одигавши
руже
готово
до
очију
,
назовем
Бога
.
Станија
стрекну
,
прену
се
.
Искриви
се
,
изви
и
уплашено
ме
погледавши
,
као
да
хтједе
цикнути
.
У
исти
мах
између
дроњака
извири
блиједа
,
обвехла
глава
.
Чудно
засвијетлише
два
ситна
ока
и
познат
,
промукао
глас
зашишта
:
„
Казала
сам
...
Ево
га
,
мајко
!
“
...
Чим
сам
се
сагео
и
опружио
руку
,
глава
се
бржебоље
сакри
међу
дроњке
.
Танка
,
дјетиња
рука
,
као
сасушена
трска
,
дрхтећи
кушаше
да
се
одигне
и
да
прихвати
руже
.
„
Ево
...
дошао
сам
...
Јеси
ли
ме
се
зажељела
,
Јањо
?
“
...
„
Хвала
“
,
зашушташе
дроњци
задовољно
,
тресући
се
.
„
А
што
се
сакриваш
?
...
-
Шта
ти
је
?
...
Погледај
ме
“
,
замолих
приступајући
ближе
и
покушавајући
да
јој
откријем
главу
.
„
Немој
...
Немој
...
Данас
сам
још
ружнија
“
,
као
да
изненада
заплакаше
дроњци
.
„
Немој
“
...
Нијесам
дуго
сједио
.
Почео
сам
да
причам
,
да
обећавам
,
лажем
;
кушао
да
је
изазовем
,
да
још
што
проговори
.
Узалуд
.
Мјесто
одговора
дроњци
су
се
тресли
све
јаче
и
мршава
рука
све
грчевитије
стезала
руже
.
Кад
кренух
,
Станија
се
пружи
по
поду
,
обгрли
ми
ногу
и
нијемо
,
увијајући
се
,
пољуби
у
напрашене
ципеле
.
Петар
се
само
поклони
и
кушљајући
капу
у
рукама
,
мукло
изговори
:
„
Хвала
“
...
Мелентије
забаци
косу
на
челу
и
исправи
се
.
Ухвати
Јеврема
за
раме
и
некако
свечано
изговори
:
—
Ето
тога
дана
ја
сам
се
вјерио
са
смрти
...
Није
Јања
него
ме
сама
смрт
тада
завољела
и
ја
сам
јој
се
обећао
...
Отада
знам
,
да
сам
само
њезин
.
—
Остави
,
—
окоси
се
Јеврем
осорно
.
—
Лудорије
!
—
Не
вјерујеш
?
...
Ни
ти
не
вјерујеш
?
—
избаци
Мелентије
узбуђено
,
узмичући
натрашке
.
—
Свима
сам
причао
и
нико
не
вјерује
!
Сви
мисле
,
да
сам
измислио
причу
,
да
...
Окрену
се
од
Јеврема
као
да
би
да
пође
и
опет
се
приповрати
.
Измахујући
књигом
и
као
пријетећи
узвикну
јаче
:
—
Ја
...
ја
...
видио
сам
сјутрадан
и
како
је
носе
,
да
сахране
.
Видио
четворицу
окислих
сељака
,
како
су
упртили
кратка
,
климава
носила
,
прекривена
црним
покровом
и
ћутећи
,
као
са
каквом
украденом
ствари
,
брзо
измичу
,
бјеже
...
Ни
попа
,
ни
ђака
,
ни
никог
више
није
било
...
Само
Петар
,
гологлав
,
распасан
,
мокар
,
спотичући
се
и
посрћући
каска
за
њима
,
желећи
да
их
сустигне
.
А
киша
лије
по
њему
;
лије
,
шиба
га
,
гони
...
Један
опанак
спаде
му
с
ноге
и
остаде
у
глибу
,
—
он
то
и
не
осјети
;
искајишани
појас
лепршао
око
њега
као
рашчупано
крило
и
заплитао
му
се
за
ноге
,
—
он
га
и
не
дохвати
...
Само
што
каска
,
каска
и
спотиче
се
...
А
низ
улијепљену
косу
и
мрко
лице
циједи
се
вода
и
слијева
на
раскопчану
кошуљу
и
гола
,
раздрљена
њедра
...
Мелентије
обори
главу
и
настави
тише
:
—
Увјерио
сам
се
тада
,
да
ни
за
ме
нема
другог
пута
,
него
да
идем
за
њом
...
За
њом
!
...
Она
ме
зове
и
не
да
да
лажем
...
Кад
сам
,
од
страха
и
привиђења
хтио
побјећи
из
села
,
сакрити
се
,
—
пропљувао
сам
крв
...
Кад
сам
,
у
вароши
,
почео
пристајати
за
другом
дјевојком
,
разболио
сам
се
и
једва
остао
у
животу
...
Не
да
да
лажем
!
...
Зато
сам
и
дошао
овдје
,
да
као
калуђер
сачекам
суђени
дан
...
Зато
и
не
могу
запјевати
ни
отрести
се
црних
мисли
...
Никада
!
—
Међер
ти
баш
нијеси
при
чистој
свијести
,
—
дочека
Јеврем
меко
,
као
жалећи
га
.
—
Бог
нека
ти
се
смилује
!
—
Гдје
сте
забога
?
—
изненада
повика
Васо
клатећи
се
на
својим
дугачким
ногама
као
на
рђаво
намјештеним
штулама
.
—
Сломих
се
тражећи
вас
...
Па
се
окрену
Мелентију
и
опоро
кресну
:
—
Зове
те
Игуманина
!
Мелентије
покупи
мантију
у
шаку
и
пригрливши
књигу
на
прса
зађе
према
манастиру
.
Васо
,
погнувши
се
мало
,
крену
за
њим
.
Дугачки
тур
од
турских
чакшира
,
сличан
раширеној
метли
,
одмахивао
му
уједначено
час
на
десну
час
на
лијеву
страну
...
Јеврем
,
погледавши
га
,
умало
не
прасну
у
смијех
.
И
по
неодољивом
нагону
сеоског
беспосличара
,
који
је
од
дјетињства
навикнуо
на
безазлене
шале
и
шегачења
с
другим
,
одмах
се
одлучи
да
се
заигра
мало
,
да
напакости
Васи
.
Брзо
се
опипа
око
појаса
,
опипа
по
фермену
.
Нађе
прибадачу
.
Па
хитно
извуче
лисичији
реп
из
џепа
,
—
своју
данашњу
четкицу
,
—
причврсти
га
за
прибадачу
.
Потрча
на
прстима
за
Васом
и
пажљиво
,
да
не
би
осјетио
,
прикачи
му
реп
за
тур
.
Стигоше
међу
калуђере
.
Игуман
је
стајао
насред
авлије
,
опирући
се
о
штап
и
разлагао
нешто
оштро
,
енергично
.
Око
њега
се
укипили
:
Прокопије
са
обореном
главом
и
са
увученим
рукама
за
црним
појасом
,
и
Јањићије
накострешен
,
суров
,
са
раскораченим
ногама
и
раширеним
лактовима
као
да
ће
некога
на
мегдан
звати
.
—
Ево
оца
Мелентија
!
—
некако
побједоносно
узвикну
Васо
,
па
се
нагло
исправи
и
по
војничку
поздрави
сиједога
Игумана
.
—
Једва
га
нађох
...
Тога
часа
отац
Јањићије
као
да
врисну
.
Очи
му
засузише
,
лице
некако
помодри
.
Поче
као
у
грчевима
одмахивати
рукама
око
себе
и
кривити
се
.
Црвени
му
појас
заигра
,
заигра
...
Васо
се
,
у
чуду
,
неспретно
окрену
да
види
:
шта
му
је
?
...
Док
и
Прокопије
удари
у
смијех
...
Поклопи
велика
уста
објема
рукама
,
зачепи
их
брадом
,
а
рамена
му
почеше
одскакивати
као
да
ће
се
истрзати
...
Васо
,
забленут
,
окрену
се
и
према
њему
...
А
Игуман
испусти
штап
на
земљу
,
одиже
руке
у
вис
,
заврати
главу
и
као
да
поче
цичати
,
звиждукати
.
Осмјехну
се
чак
и
Мелентије
,
стиснувши
усне
.
Сва
авлија
као
да
захрза
у
необузданом
,
обијесном
смијеху
.
Васо
,
раширив
руке
као
да
ће
полетјети
,
поче
се
окретати
у
ковитлац
,
тражити
нешто
.
Гледао
их
све
разрогаченим
очима
и
сам
се
блесаво
смјешкајући
и
као
питајући
се
:
шта
је
овим
људима
?
—
Реп
!
—
напошљетку
узвикну
Јањићије
,
указујући
му
на
тур
и
превијајући
се
.
—
Реп
!
—
Реп
!
...
—
задављено
потврди
и
Прокопије
кроз
згуснуте
прсте
и
упљувану
браду
.
—
Реп
!
...
Реп
!
...
Реп
!
...
—
као
да
понављаху
стотине
њих
из
цркве
,
из
земље
,
из
зидова
авлијских
.
—
Женетина
!
—
узвикну
Васо
раздражено
,
једва
се
досјетивши
и
напипавши
реп
.
—
Она
се
заклела
да
ће
ме
обрукати
!
Бијесно
чупајући
реп
на
ситне
комадиће
упути
се
кухињи
.
Прокопије
притрча
да
прихвати
Игумана
,
који
као
да
малаксаваше
од
смијеха
.
ИИИ
.
Нескладно
и
тупо
звече
мотике
,
ударајући
у
неједнаким
,
кратким
размацима
о
тврду
,
сасушену
земљу
.
Врео
и
спаран
мирис
удара
у
главу
,
кроз
сасушена
уста
хвата
за
грло
и
дави
,
загушује
.
Клизе
углачана
држаља
из
нажуљених
,
знојавих
шака
.
Дуг
,
искривудан
низ
погурених
тежака
,
као
мрки
караван
претоварених
коња
,
лагано
се
миче
,
угиба
,
не
застајући
,
не
почивајући
,
а
изнад
замршених
и
напрашених
грива
као
растегнут
прамен
дима
трепери
рој
мушица
и
расипа
се
по
њима
.
Напријед
се
издвојио
буљубаша
,
крепко
,
стасито
момче
.
Полегутио
се
мало
,
повио
по
држаљу
и
,
измахујући
оштром
мотиком
,
која
засјењујући
очи
одбљескује
према
сунцу
,
као
да
се
руга
осталима
,
дражи
их
.
Упрљана
,
знојава
кошуља
прионула
му
за
обла
рамена
и
око
јаких
ребара
,
на
мрким
,
једрим
мишицама
свијетле
се
капље
зноја
.
Он
нити
се
отире
нити
отхукује
.
Само
измиче
,
граби
напријед
,
свијесан
своје
снаге
и
сав
срећан
,
што
је
и
другима
може
показати
...
Остали
се
упињу
да
много
не
изостану
за
њим
.
Соколе
сами
себе
,
упињу
се
.
Тек
понекад
ако
се
коме
од
умора
или
од
зависти
отме
понека
псовка
...
Разлијева
се
сунце
по
њима
.
Пече
,
пржи
црне
,
разголићене
вратове
и
обнажена
прса
.
Тврда
земља
одбија
им
угријане
мотике
и
запахњује
их
врелом
јаром
,
која
трепери
пред
очима
.
А
хитра
шева
једна
,
пливајући
изнад
њих
у
бијелој
висини
као
ситна
пјега
,
кликће
им
,
јавља
се
,
поздравља
.
—
Можете
ли
?
—
некако
подругљиво
пита
буљубаша
,
застајући
при
врху
винограда
и
опирући
се
на
мотику
.
—
Сустасте
ли
?
...
—
Можемо
,
можемо
,
—
готово
једногласно
одговарају
другови
и
,
пркосно
га
гледајући
,
и
сами
застану
мало
да
зарђалим
стругачем
састружу
земљу
с
мотика
или
да
пљуну
у
дланове
.
—
Не
ћеш
нам
побјећи
!
—
Ако
сте
сустали
,
а
ви
почините
!
—
Не
ћемо
!
Пристиже
им
и
Прокопије
са
Јевремом
.
Као
надзиратељ
манастирских
радника
он
је
морао
допирати
свуда
и
све
обилазити
:
и
винограде
,
и
њиве
,
и
ливаде
.
Сви
га
сматрали
као
најподеснијег
за
ове
послов
;
нико
није
знао
јефтиније
погодити
тежака
нити
га
знао
натјерати
да
боље
и
пажљивије
ради
.
Он
је
водио
и
све
рачуне
за
њиве
и
винограде
,
на
малим
,
неједнаким
папирићима
,
које
нитко
други
није
знао
прочитати
осим
њега
.
Само
,
на
велику
жалост
своју
,
никад
му
нијесу
дали
новаца
у
шаку
.
Неповјерљиви
Игуман
сам
је
раднике
исплаћивао
и
,
сврх
свега
,
редовно
пребацивао
Прокопију
за
некакве
сувишне
издатке
,
макар
што
је
знао
да
се
никако
није
могло
потрошити
мање
.
Дошавши
пред
тежаке
назва
им
Бога
.
Указа
Јеврему
на
хлад
под
трешњом
,
у
страни
,
и
нареди
да
тамо
спусти
торбу
,
у
којој
је
било
нешто
јестива
и
ракије
.
Па
се
прекрсти
према
истоку
и
,
на
широко
размахнувши
рукама
,
збаци
са
себе
и
горњу
и
доњу
мантију
.
Камилавку
одгурну
ногом
под
оближњи
трс
...
Остаде
у
кошуљи
и
танким
,
искрпљеним
чакширама
...
Затим
прстима
рашчешља
браду
,
затресе
густим
перчином
,
који
се
разасу
низ
рамена
и
,
узевши
једну
мотику
што
је
одбачена
лежала
у
страни
,
стаде
према
буљубаши
.
—
Хајде
,
момче
,
да
се
ја
и
ти
огледамо
!
—
рече
весело
,
изазивачки
.
—
Не
могу
се
ја
с
тобом
надметати
,
оче
,
—
некако
постиђено
избаци
буљубаша
,
гледајући
га
испод
ока
.
—
Ти
би
ме
мого
у
зубима
понијети
.
—
Напријед
!
И
,
забацивши
широке
рукаве
до
на
рамена
,
Прокопије
замахну
мотиком
.
Удари
у
земљу
.
Земља
као
да
застења
,
јекну
под
ударцем
.
Мотика
се
зари
дубоко
.
Он
,
некако
побједоносно
,
узвикну
,
саге
се
готово
до
тала
и
,
стегнув
шакама
држаље
да
не
клизи
,
поче
ударати
бијесно
и
дивље
...
Буљубаша
далеко
заоста
за
њим
...
Погнувши
се
по
мотици
и
упињући
се
да
га
достигне
,
испрекидано
избаци
:
—
Богме
ти
,
оче
,
огладнио
рада
!
...
Охо
!
...
—
Напријед
!
—
узвикну
Прокопије
живље
,
а
сав
се
предао
послу
па
и
не
чује
,
што
му
се
говори
.
Снажни
гуштерови
на
мишицама
забрекли
му
,
наједрали
,
кошуља
на
леђима
надувала
се
у
голем
мјехур
,
чакшире
на
куковима
затегле
да
попуцају
...
А
он
само
копа
,
копа
не
застајући
,
не
осврћући
се
.
Само
што
каткада
,
кад
му
мокра
коса
пане
по
очима
или
га
бичеви
од
перчина
пошкакље
по
врату
,
узмахне
главом
или
их
одбаци
руком
.
Опет
копа
,
копа
даље
.
Један
крезуби
старчић
,
између
тежака
,
одбаци
мотику
од
себе
и
рече
заморено
:
—
Кршна
ли
тежака
у
теби
обатали
та
ђавоља
мантија
,
пост
јој
се
охладио
!
...
Мого
би
десетеро
дјеце
исхрањивати
.
—
Проклети
отац
!
—
застења
Прокопије
и
застаде
мало
.
—
Отрже
ме
од
посла
и
луда
млада
гурну
у
калуђере
!
Мислио
зар
да
ћу
постати
владика
!
...
Бог
ме
створио
да
радим
,
живим
и
уживам
,
а
он
ме
закопа
у
мртву
кућу
,
у
ћелију
,
земља
му
кости
изметала
!
И
буљубаша
одбаци
мотику
.
Извади
иза
појаса
дугу
,
подерану
мараму
и
поче
отирати
зној
.
—
Не
може
се
више
,
—
хукну
.
—
Не
може
се
више
,
—
одобрише
још
неки
и
погледаше
на
сунце
да
виде
,
које
је
доба
.
—
Да
се
одморимо
.
Прокопије
се
исправи
,
протегну
.
Пуно
,
буцмасто
лице
чудно
се
руменило
према
сунцу
,
очи
задовољно
сјактиле
.
Између
неуређених
длака
провиривала
му
два
низа
јаких
зуба
,
а
бјелина
им
јако
одударала
од
црне
развијорене
браде
и
накострешених
бркова
.
Дебела
доња
усна
црвенила
се
испод
њих
као
маков
цвијет
,
недавно
узабран
.
Погледа
по
свима
и
насмија
се
.
Затим
и
сам
баци
мотику
,
савијеним
кажипрстом
заструга
зној
са
чела
и
,
подбочивши
се
рукама
о
кукове
,
упути
се
гуравој
трешњи
,
гдје
је
у
хладу
почивао
Јеврем
.
—
Слатко
ли
ће
се
ручати
данас
!
—
избаци
дријешећи
торбу
и
вадећи
овелику
боцу
са
ракијом
.
—
Сваки
залогај
бит
ће
медом
преливен
!
Принесе
грлић
устима
и
добро
повуче
.
Понуди
и
остале
.
Па
,
прекрстивши
ноге
,
сједе
на
земљу
и
прихвати
за
хљеб
.
Облимице
поче
гутати
тврде
залогаје
,
не
квасећи
их
ни
људски
жваћући
.
—
Нема
љепше
молитве
од
рада
!
—
промумла
весело
,
давећи
се
залогајима
,
а
ситне
мрве
падају
му
по
бради
и
нижу
се
на
њој
.
—
Ни
након
Василијеве
летурђије
,
што
се
отегне
ко
гладна
година
,
не
једем
овако
...
ко
након
мотике
...
Хој
,
хој
!
...
Старчић
се
лукаво
осмјехну
.
—
Ни
Јањићијева
молитва
није
каткад
лоша
,
—
рече
отегнуто
.
—
Зар
и
Јањићије
има
башка
молитву
?
—
запита
Јеврем
ваљушкајући
се
на
земљи
и
зијевајући
.
—
То
,
видиш
,
нијесам
знао
.
—
А
шта
ти
знаш
?
—
окоси
се
старац
кочоперно
и
презриво
га
погледа
.
—
Ти
си
још
млад
...
Нијеси
се
,
можебити
,
био
ни
родио
,
кад
је
у
нашем
селу
живио
Аћим
Спремо
са
својом
Аницом
.
Аћим
добра
душа
,
злато
од
човјека
,
а
она
злоја
и
језичка
...
Ни
у
десет
је
села
онаке
било
није
...
Сваки
дан
га
ружила
,
бестимала
,
подгризала
му
живот
ко
што
црв
дрво
подгриза
...
Ударио
јадник
на
сто
белаја
с
њоме
!
Залуд
молио
пријатеље
да
је
свјетују
,
залуд
тражио
од
хоџе
записе
,
залуд
плаћао
Игуману
да
држи
денија
.
Ништа
не
помаже
...
А
у
оно
доба
отац
Јањићије
баш
се
спремао
у
хајдуке
,
па
како
био
млад
и
бијесан
,
поручи
Аћиму
да
му
пошаље
Аницу
.
„
У
мене
“
каже
„
има
једна
дебела
молитва
,
па
ако
она
не
излијечи
,
ништа
излијечити
не
ће
“
...
И
Бог
даде
те
се
Аница
превари
и
дође
у
Јањићијеву
ћелију
.
Криво
,
додуше
,
бијаше
Игуману
и
љутио
се
што
ће
,
мимо
обичај
,
женска
глава
у
калуђерској
ћелији
.
Али
ко
је
смио
оца
Јањићија
прекорити
,
кад
га
се
и
Турци
бојали
ко
муње
?
...
И
Јањићије
лијепо
свеза
Аницу
и
изнесе
дебелу
тољагу
од
три
четири
ли
оке
.
Те
молитвај
тољагом
данас
,
те
молитвај
сјутра
,
те
тако
сваког
јутра
наште
срца
за
осам
дана
.
Чула
јој
се
помагања
до
у
врх
планине
...
Девети
дан
спреми
је
Аћиму
мирну
и
преподобну
.
„
Очитао
сам
“
,
поручи
,
„
ону
најдебљу
.
Услишит
ће
је
и
Бог
и
Аница
“
...
Отада
,
причају
,
није
било
сретнијег
домаћина
од
Аћима
...
—
Да
ја
имам
жену
,
па
макар
и
зла
била
,
—
уздахну
Прокопије
опљуцкујући
.
—
Ех
,
брате
!
...
Ех
проклети
отац
,
земља
му
кости
изметала
!
Јеврем
мешкољећи
се
отегну
:
—
Дао
је
Бог
,
пуно
је
село
жена
!
Сви
се
насмијаше
.
Буљубаша
намигну
старчићу
и
овај
пријатељски
куцну
Прокопија
по
рамену
.
—
А
тебе
ни
једна
не
гледа
мрко
,
—
рече
полушапатом
.
Прокопије
,
у
забуни
,
подухвати
браду
шакама
и
постиђено
поклопи
очи
њоме
.
Затим
,
хихикајући
,
проциједи
кроз
зубе
:
—
А
шта
сам
ја
?
...
Зар
нијесам
човјек
?
Не
знајући
,
како
би
скренуо
разговор
на
друго
,
заиска
воде
.
Буљубаша
послушно
скочи
да
дохвати
жбан
.
Али
га
нешто
претегну
.
Затетура
као
пијан
,
преметну
се
преко
старчића
и
,
љоснувши
ничице
,
удари
челом
о
земљу
.
Док
је
сједио
и
разговарао
,
Јеврем
му
,
кришом
,
свезао
конопцем
ногу
за
стабло
трешњево
и
то
га
оборило
...
Настаде
свађа
,
препирање
.
Буљубаша
,
посрамљен
и
увријеђен
,
црвени
,
биједи
све
унаоколо
,
једнога
по
једнога
,
и
пријети
стиснутом
шаком
.
Остали
,
злурадо
се
смијући
и
гуркајући
се
међусобно
,
правдају
се
и
преклињу
да
нијесу
криви
.
Напошљетку
се
диже
Прокопије
и
да
прекине
инад
,
заповједнички
викну
:
—
На
посао
!
Сви
се
дигоше
лијено
,
преко
воље
.
Лагано
,
гегајући
се
,
одоше
до
мјеста
и
опет
прихватише
за
мотике
.
Пљунувши
у
длане
и
прекрстивши
се
почеше
поново
ударати
о
тврду
,
сасушену
земљу
.
И
тупи
,
одмјерени
удари
мотика
опет
се
почеше
надалеко
разлијегати
кроз
врели
,
свијетли
дан
.
Чињаше
се
као
да
и
одоздо
од
поља
,
које
као
новосакована
сабља
пресијеца
сребрнаста
ријека
,
и
озго
са
модрих
планина
,
низ
које
као
да
су
протекли
бијели
сунчани
потоци
,
одазивају
се
стотине
и
стотине
њих
,
звечећи
,
ударајући
...
Јеврем
је
још
неко
вријеме
лежао
под
трешњом
,
љутећи
се
и
прекоравајући
сама
себе
,
што
је
пошао
са
Прокопијом
.
Није
знао
ни
шта
ће
,
ни
куда
ће
.
Читаво
тијело
некако
му
се
раслабило
,
малаксало
,
жглобови
као
