паламу
на
руку
и
он
је
осећао
како
пече
,
али
не
маче
руку
иако
му
је
било
несносно
...
И
мисли
му
летеше
од
стварчице
до
стварчице
као
лептири
:
лако
дарну
стварку
,
па
иду
даље
...
Био
је
према
свему
равнодушан
.
Чује
цврчка
,
па
помисли
само
:
цврчак
цврчи
...
Нешто
куцка
над
њим
„
А
...
то
је
петлић
”
,
помисли
,
и
даље
ништа
...
Гледа
у
њега
,
а
не
мисли
о
њему
...
Гледа
у
све
,
а
не
мисли
ни
о
чему
!
...
Сунце
је
све
више
и
више
нагињало
западу
.
Врућина
је
попуштала
...
Осећао
је
како
га
пирка
хладан
ветрић
и
како
га
крепи
...
Са
чела
му
нестајаше
бора
...
Гледао
је
кроз
гору
румени
запад
,
а
он
,
обасјан
руменилом
,
као
да
се
смешка
на
њ
...
Диже
се
.
Прва
мисао
беше
му
да
се
поздрави
с
Јелицом
.
Осећао
је
да
се
мора
с
њом
састати
.
Он
јој
мора
казати
да
је
лаж
све
оно
што
се
данас
селом
пронело
о
њему
и
кући
његовој
...
И
још
много
требало
је
да
јој
каже
...
Па
се
крену
Севића
кући
.
Ишао
је
лагано
;
само
,
кад
је
ближе
воћу
дошао
,
он
пожури
.
Смотрио
је
у
воћу
Јелицу
где
залучује
телад
.
Приђе
огради
и
зовну
је
.
А
кад
му
она
приђе
,
њему
се
свеза
језик
!
...
Толике
мисли
,
толики
осећаји
...
а
он
их
не
умеде
казати
!
...
Али
је
осећао
да
јој
мора
нешто
рећи
.
И
рече
:
—
Залучујеш
телад
?
–
Ја
.
—
Колико
ћеш
имати
„
зимкуља
”
?
—
(
Краве
што
се
музу
преко
зиме
.
)
–
Пет
.
–
Доста
...
И
умукну
.
Више
не
знаде
ништа
рећи
.
А
и
њој
није
било
боље
.
Чула
је
све
што
је
данас
било
...
Прође
неколико
тренутака
у
ћутању
...
Обома
беше
врло
тешко
.
Док
ће
рећи
она
,
показавши
на
шару
у
руци
његовој
:
–
И
то
?
...
–
Ја
,
ето
.
—
И
то
ти
он
учини
?
–
Он
.
—
Знала
сам
.
Чим
је
таја
казао
да
су
нашли
кесу
,
помислила
сам
да
је
само
он
могао
закопати
...
—
А
шта
вели
таја
?
—
Ништа
.
—
Мисли
ли
и
он
да
сам
лопов
?
—
Мисли
.
–
А
ти
?
—
Ја
не
мислим
.
Ја
верујем
да
си
ти
најбољи
и
најпоштенији
момак
на
свету
...
—
А
хоћеш
ли
ме
чекати
?
–
Хоћу
!
–
А
ако
те
он
запроси
?
–
Одбићу
га
!
–
Ако
те
твоји
буду
терали
?
Она
му
погледа
право
у
очи
.
Станко
је
видео
њен
одлучан
поглед
.
—
Казаћу
им
да
га
мрзим
!
—
А
ако
те
буду
натерали
?
—
рече
Станко
и
упиљи
у
њу
.
—
Мене
не
може
нико
натерати
!
—
рече
она
и
севну
оком
.
—
Ако
сам
тешка
роду
,
онда
...
—
Онда
?
—
Онда
ћу
кидисати
сама
себи
!
...
И
што
ће
ми
живот
!
...
Око
јој
се
запалило
пламеном
.
—
Хвала
ти
,
Јелице
!
...
Али
ја
ти
велим
:
нити
ће
те
ко
терати
,
нити
сме
терати
!
...
Кажи
твоме
таји
:
да
си
ти
девојка
Станка
хајдука
,
и
да
онај
који
те
се
такне
,
никог
свога
више
загрлити
неће
!
...
А
ти
...
бићеш
моја
!
...
Збогом
!
Збогом
!
...
Ти
си
ми
душу
умирила
,
хвала
ти
!
...
Сад
ми
више
ништа
не
смета
...
могу
и
запевати
!
...
Збогом
!
Веслаћу
се
чешће
око
Црне
Баре
!
...
Дај
ми
твоју
руку
!
...
Она
му
је
пружи
.
Он
је
стеже
...
Срце
му
је
играло
,
да
излети
из
груди
...
—
Збогом
,
сане
мој
...
Снаго
,
поуздање
моје
!
...
Девојко
моја
!
...
Па
се
окрете
и
јурну
као
вихор
...
Хтео
је
сакрити
сузе
које
га
гушише
...
Она
и
да
је
хтела
сузе
зауставити
,
није
могла
.
Оне
су
лиле
потоком
.
Од
њих
једва
је
назирала
његову
белу
кошуљу
како
замиче
у
луг
...
И
широким
рукавом
својим
брисаше
очи
...
Срце
је
повуче
за
њим
.
Хтеде
да
га
викне
,
да
се
здружи
с
њим
;
с
њим
да
броди
мирне
дубраве
,
с
њим
да
једе
горки
залогај
,
да
му
бди
над
сањивим
и
уморним
телом
...
Али
стид
,
стид
што
га
је
с
мајчиним
млеком
посисала
,
угуши
желе
њене
.
Она
само
махну
руком
и
уздахну
:
—
Девојка
сам
...
не
ваља
се
!
...
Па
поче
брисати
сузе
...
—
Не
ваља
се
сузом
испраћати
!
Нека
му
бог
да
живота
и
здравља
...
Господе
!
...
Ти
му
буди
пријатељ
!
...
Ти
му
буди
разговор
!
...
И
погледа
на
небо
.
Једна
звезда
прелете
преко
плавог
неба
,
па
се
чак
тамо
негде
угаси
...
Она
прошапута
:
—
За
грм
,
друже
!
...
Била
је
уверена
да
је
то
Станкова
звезда
...
И
још
дуго
,
дуго
је
гледала
па
ону
страну
куда
он
оде
...
Па
се
онда
с
тешким
уздахом
врати
натраг
и
пође
у
вајатић
.
Мајка
јој
стојаше
на
прагу
кућњем
.
—
Јело
,
рано
,
хајде
вечерај
!
—
Не
могу
,
нано
,
глава
ме
боли
...
11
.
ДЕВА
Не
беше
лако
Станку
растати
се
од
Јелице
.
Окретао
се
више
пута
и
видео
је
како
стоји
и
гледа
за
њим
.
Кад
се
већ
дохватио
луга
,
он
се
окрете
још
једанпут
,
али
ње
не
беше
тамо
...
Само
уздахну
па
саже
главу
...
Ноћ
је
била
тиха
.
На
небу
ни
једног
облачка
,
само
звезде
трепере
,
а
месец
се
лако
подиже
и
плови
по
плаветнилу
небесном
,
као
лаки
чамац
по
глаткој
воденој
површини
...
А
у
ваздуху
мир
...
Ниједан
се
листак
не
залелуја
на
дрвету
,
ниједна
птица
не
залепрша
крилима
;
чак
се
и
ћук
ућутао
...
Ни
цврчак
не
цврчи
,
ни
из
земље
не
дија
више
топла
пара
...
све
се
ућутало
,
све
одмара
сањиве
очи
,
све
спава
.
Само
једно
момче
у
селу
не
беше
заспало
...
Оно
дуваше
у
двојнице
:
прича
месецу
и
звездама
осећаје
млађане
,
занесене
душе
;
а
нежни
звук
двојница
тепа
и
јеца
тако
бурно
,
тако
топло
,
тако
силно
као
што
само
љубав
може
и
уме
...
Станко
је
слушао
двојнице
,
па
му
се
ражали
...
Та
,
још
јуче
је
и
сам
тако
свирао
;
и
сам
се
топио
у
сласти
и
милини
...
Осећао
је
чисто
као
да
га
по
коси
мази
топла
и
нежна
рука
Јеличина
...
Па
се
загледа
у
прошлост
,
скору
прошлост
,
и
уздахну
...
—
Доћи
ће
дан
кад
ће
се
и
мени
вратити
моје
живовање
!
...
Ох
!
...
ала
ћу
умети
живети
!
...
А
то
ће
бити
кад
онога
пса
нестане
.
И
сама
помисао
па
Лазара
опомену
га
на
дужност
и
његову
заклетву
.
Он
се
сети
на
шта
се
заклео
пред
богом
,
људима
и
пред
собом
...
Па
притеже
шару
уза
се
и
упути
се
лугом
.
Премишљао
је
:
—
Сад
идем
Деви
...
Он
ће
ме
упутити
...
Он
ће
ме
поучити
...
Он
ће
сигурно
знати
где
се
опи
налазе
...
И
,
место
да
се
упути
дубравом
,
он
окрете
Дрини
.
Пут
му
је
познат
,
прошао
је
њим
безброј
пута
...
Већ
је
чуо
жубор
таласа
и
хуку
.
То
Дрина
прича
чудновате
приче
.
Прича
чуда
и
покоре
што
их
се
нагледала
и
наслушала
...
Многога
је
невољника
у
своја
недра
примила
.
Тај
ужасни
хук
,
то
је
јаук
њихов
...
Они
га
дижу
богу
правде
и
истине
,
те
се
смртном
створу
диже
коса
увис
...
Станко
је
тражио
воденицу
.
И
нађе
је
.
Он
се
упути
право
к
њој
.
Воденица
је
била
припијена
уз
обалу
,
као
ластино
гнездо
.
Станко
пређе
моштаницу
...
Испод
њега
су
јурили
таласи
.
Стаде
на
вратима
и
закуца
,
али
не
доби
одговора
.
Он
викну
:
—
Еј
,
домаћине
!
Нико
се
не
одзива
...
Само
таласи
хуче
...
—
Домаћине
!
Опет
ништа
.
Он
стаде
песницом
ударати
у
врата
.
—
Домаћине
!
—
Па
ти
си
луд
!
—
загрме
глас
изнутра
.
—
Дом
је
—
дом
.
Он
је
на
земљи
,
а
није
на
води
!
...
На
води
стоји
само
лађа
и
воденица
...
Ја
нисам
домаћин
него
воденичар
...
—
Па
што
си
се
закапијао
?
...
Отвори
врата
!
-
рече
Станко
.
Кључаоница
кљоцну
и
врата
се
отворише
.
Станко
корачи
унутра
.
Насред
воденице
горела
је
ватра
.
Крај
ватре
једна
поњавица
и
мало
сена
—
то
је
била
постеља
воденичарева
.
Крај
мучњака
стојао
је
човек
,
сав
бео
од
паспаља
.
Станко
га
познаде
и
приђе
му
.
—
Добар
вече
,
чича
Дево
!
—
Бог
те
чуо
!
Име
му
Глигорије
.
Бог
би
их
знао
што
га
прозваше
Девом
;
ако
није
зато
што
је
вазда
ишао
погурен
,
те
је
изгледао
мало
грбав
.
Чудан
беше
то
човек
.
Он
је
био
...
воденичар
.
Живео
је
сам
у
својој
воденици
,
иако
је
имао
кућу
и
имање
у
селу
.
Са
људима
се
врло
ретко
виђао
;
па
и
ако
дође
каткад
на
састанак
,
он
ћути
,
или
,
ако
збори
,
он
као
да
са
ветром
збори
...
О
њему
су
причали
страшне
приче
.
Кажу
да
он
има
једну
лађицу
.
На
тој
лађици
он
превози
,
махом
Турке
,
преко
Дрине
...
Возио
је
само
ноћу
.
Је
ли
видео
да
је
Турчин
богат
—
онда
тај
није
стигао
на
другу
обалу
.
Насред
Дрине
он
опипа
колико
је
тврда
Турчинова
глава
,
па
,
пре
но
што
Турчин
к
себи
до
ђе
,
придигне
му
оно
што
код
њега
нађе
,
па
га
онда
спусти
у
воду
...
Многи
је
Турчин
тако
заврљао
пошав
из
Шапца
или
из
Босне
,
па
никако
не
нашао
пута
да
се
кући
врати
.
Обично
је
свршавао
сам
с
појединцима
.
А
ако
ли
пак
путује
какав
бег
са
својом
пратњом
,
њега
опет
морају
срести
хајдуци
,
па
да
би
не
знам
шта
било
!
А
кад
га
преокупе
за
то
,
он
се
смеје
,
прича
им
о
кесегама
и
штукама
,
о
птицама
и
бубама
...
И
то
прича
са
таквом
ватром
,
смеје
се
тако
слатко
—
да
га
Турци
пусте
као
будалу
која
ништа
не
зна
...
А
он
је
знао
све
.
—
Знао
је
гору
,
знао
је
воду
,
знао
бродове
,
знао
хајдучке
данике
и
зимовнике
;
једном
речи
,
знао
је
све
.
—
Молим
те
,
чича
Дево
,
где
бих
ја
могао
наћи
хајдуке
?
—
запита
га
Станко
после
поздрава
.
—
Хајдуке
?
—
Јест
.
—
Хм
!
...
хм
!
...
—
мрмљао
је
Дева
.
—
Па
ти
,
синко
,
знаш
да
хајдуци
нису
у
воденици
...
Звезде
су
на
небу
,
рибе
у
води
,
а
хајдуци
у
гори
...
Ти
знаш
,
сваки
је
на
свом
месту
...
Ако
ти
,
дакле
,
хајдуци
требају
потражи
их
у
гори
!
...
—
Али
где
ћу
их
наћи
?
—
Откуд
ја
знам
?
—
Људи
кажу
да
знаш
.
—
Људи
кажу
!
...
Људи
кажу
!
...
Откуд
ја
све
знам
?
...
Бог
само
све
зна
!
...
Иди
у
гору
!
...
Станко
саже
главу
...
Камен
је
млео
зрна
у
паспаљ
,
а
чекетало
надало
лупњаву
...
Дева
погледа
Станка
испод
ока
.
—
Је
ли
,
Станко
?
—
Шта
?
—
Баш
си
намерио
у
гору
?
—
Ја
немам
куд
на
другу
страну
!
—
рече
Станко
и
слеже
раменима
.
—
Не
жалиш
ништа
?
—
Све
сам
прежалио
.
—
А
знаш
ли
ко
то
све
учини
?
—
Знам
,
Лазар
.
—
И
ко
још
?
—
Више
нико
.
—
Ето
,
видиш
да
не
знаш
!
Сем
Лазара
још
је
неко
умешао
своје
нокте
.
Станко
погледа
пренеражен
у
њега
.
—
А
ко
још
?
—
упита
.
—
Е
,
мој
синко
!
...
Ђаво
је
ту
своје
нокте
умешао
!
...
То
је
мајсторски
смишљено
,
а
још
смишљеније
изведено
!
...
—
Ама
ко
је
,
тако
ти
бога
?
—
Чекај
,
ја
говорим
реч
по
реч
;
не
могу
две
наједанпут
!
...
Видиш
,
ти
си
још
жут
око
кљуна
,
па
не
можеш
да
сватиш
сву
ту
мајсторију
!
...
А
ја
понешто
натуцам
у
књизи
,
иако
нисам
био
у
манастиру
...
Ево
шта
је
ту
!
...
Турчин
не
може
беспослен
седети
,
треба
му
нешто
да
ради
!
...
И
он
вели
дај
да
завадим
ову
двојицу
;
због
њих
ће
се
завадити
и
њихови
старији
,
а
због
њих
опет
у
селу
сељани
...
Разумеш
?
Станко
зину
од
чуда
.
—
Н-н-не
разумем
!
—
Знао
сам
да
ме
нећеш
разумети
!
...
Добро
,
знаћеш
после
.
Засад
знај
ово
.
Колико
си
дужан
Лазару
што
у
гору
идеш
—
толико
дугујеш
Крушки
и
Маринку
Маринковићу
!
...
Упамти
!
...
—
Ама
откуд
ти
то
знаш
?
!
—
Казала
ми
тица
!
...
Донео
ветар
...
Ти
знаш
да
ја
морам
знати
све
...
Нису
ти
лоше
казали
!
...
Тражиш
хајдуке
...
Знаш
ли
где
је
Суви
грм
?
—
Знам
.
—
Тамо
...
Из
ових
стопа
крени
се
тамо
!
...
Наћи
ћеш
их
на
окупу
.
Јави
им
се
.
Узеће
те
на
око
,
окушати
колико
вредиш
,
па
ако
си
за
њих
,
примиће
те
,
ако
ли
ниси
—
показаће
ти
пут
!
...
Хајд̓
сад
!
...
—
Али
,
молим
те
,
кажи
ми
...
—
поче
Станко
.
—
Казао
сам
!
—
пресече
га
он
.
—
И
много
сам
ти
казао
...
Ја
никад
не
пуштам
језика
иза
зуба
,
јер
он
,
ђаво
један
,
доста
пута
однесе
и
саму
главу
...
Бос
човек
може
ићи
.
Ако
се
убоде
,
он
извади
трн
из
ноге
,
а
ко
га
не
могне
извадити
,
он
навуче
чарапу
па
сакрије
.
А
кад
се
убоде
на
језик
...
Али
,
иди
!
...
Иди
!
...
И
ухвати
Станка
за
рамена
,
па
га
поче
гурати
напоље
...
—
Дакле
,
велиш
:
Турчин
и
Маринко
?
—
Њих
два
!
—
Криви
колико
и
Лазар
?
—
Још
кривљи
!
...
Управо
,
то
је
њихово
масло
...
Је
ли
доста
сад
?
—
Доста
,
хвала
ти
!
...
Збогом
!
—
Збогом
!
...
И
Станко
изиде
из
воденице
.
Дева
седе
на
трупац
,
што
му
беше
и
столица
и
узглавник
,
зарони
главу
у
руке
,
па
поче
премишљати
...
Ватра
се
скоро
поче
тулити
кад
он
диже
главу
и
рече
више
за
себе
:
—
Дарнули
су
љуту
гују
испод
камена
!
...
И
сам
би
им
ђаво
опростио
,
али
он
никада
!
...
Тај
ће
се
светити
на
седмом
колену
!
...
12
.
ГОРСКИ
ЦАРЕВИ
Станко
се
упути
лугом
.
Под
ногама
његовим
пуцаху
суве
гранчице
и
шушташе
опало
лишће
,
а
он
се
задубио
у
мисли
...
Није
се
могао
начудити
откуд
ту
Крушка
и
Маринко
?
...
Премишљао
је
и
досећао
се
,
али
се
не
могаше
сетити
да
их
је
ма
кад
увредио
;
штавише
,
није
их
ни
попреко
погледао
...
Није
био
толико
срдит
колико
зачуђен
...
—
Најпосле
—
рече
—
ја
и
волим
!
Нека
бар
џаба
нисам
отишао
у
гору
!
...
Место
једном
,
ја
ћу
трима
главама
окитити
Црну
Бару
!
Наплатићу
се
са
свима
о
једном
трошку
!
...
Приче
ће
причати
о
моме
хајдуковању
и
мојој
освети
!
И
зар
није
лепо
бити
хајдук
?
Господар
си
докле
ти
пушка
носи
!
...
Сам
судиш
и
опрашаш
!
...
Па
се
занесе
.
Мисли
га
носише
по
горама
и
планинама
...
И
дружина
му
се
диви
и
бира
га
за
харамбашу
!
—
Станко
харамбаша
!
...
Ала
је
то
некако
сличито
!
...
Баш
би
вредело
да
будем
харамбаша
!
...
Ох
,
ала
бих
се
светио
!
...
Прво
бих
убио
Лазара
,
па
Крушку
,
па
Маринка
!
...
Све
би
дрхтало
само
кад
моје
име
чује
...
Све
...
У
тај
мах
као
да
се
нешто
проломи
.
Страшан
неки
глас
загрме
:
—
Стој
!
...
То
беше
изненада
.
Станко
се
трже
и
стаде
као
укопан
.
—
Ко
си
ти
?
—
питао
је
глас
громовито
.
Станко
се
збуни
и
промуца
:
—
Ја
сам
...
ја
сам-м
...
—
Ко
си
?
—
Србин
—
одговори
он
првом
мишљу
која
му
на
памет
паде
.
—
Одакле
си
?
—
Из
Црне
Баре
.
—
Кога
тражиш
овде
?
—
Хајдуке
—
рече
Станко
и
већ
се
беше
прибрао
.
—
Што
ће
ти
?
—
Рад
сам
им
ступити
у
дружину
.
Иза
грма
појави
се
човек
наоружан
.
—
Ходи
овамо
...
Приђи
!
—
рече
заповедајући
.
Станко
приђе
.
Месечина
обасја
лице
његово
,
а
хајдук
се
загледа
у
њ
.
—
Добро
—
рече
.
Па
се
окрете
,
намести
руке
на
уста
и
залаја
као
пас
.
Лавеж
се
одазва
.
Није
много
прошло
,
а
двојица
оружаних
људи
појавише
се
иза
грма
...
—
Водите
овога
харамбаши
!
—
рече
стражар
.
Они
приђоше
и
стадоше
Станку
један
с
десне
,
други
с
леве
стране
.
—
Полази
!
—
рече
стражар
.
Пођоше
...
Станко
је
био
изненађен
.
Он
није
владао
собом
него
се
кретао
по
заповести
.
Она
двојица
иђаху
поред
њега
као
сенке
...
Ишли
су
поприлично
,
све
неким
странпутицама
некуд
су
заобилазили
...
Он
се
вољно
покоравао
.
Најзад
виде
он
у
густој
сеници
шумској
потуљену
ватру
и
помисли
:
ту
смо
...
Још
се
више
уверио
кад
је
видео
неке
сенке
што
се
мичу
по
ноћној
хладовини
.
Пратиоци
стадоше
,
стаде
и
он
и
назва
бога
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
рече
један
пискав
глас
.
Кога
тражиш
?
—
Срећка
харамбашу
—
одговори
Станко
.
—
Ја
сам
.
А
што
ћу
ти
?
—
Тражио
сам
тебе
и
твоју
дружину
.
Рад
сам
с
вама
делити
добро
и
зло
,
ако
ме
примите
.
—
А
каква
те
невоља
гони
у
гору
?
—
Освета
.
—
Освета
,
а
коме
?
Има
их
који
ме
задужише
.
Реда
је
вратити
!
...
Само
зла
друга
зајма
не
врати
!
И
оприча
му
све
.
—
А
како
ти
је
име
?
—
Станко
Алексић
.
Харамбаша
поћута
мало
.
Затим
промумла
кроз
зубе
,
више
за
себе
:
—
Старије
је
јутро
од
вечера
.
Кад
сване
,
видећу
.
Па
се
окрете
дружини
:
—
Јоване
!
Јовица
!
Припазите
на
њега
док
не
сване
.
Из
присенка
се
дигоше
две
прилике
и
приђоше
Станку
.
—
Разјаглите
ватру
и
седите
.
А
ти
,
ако
хоћеш
,
можеш
и
спавати
—
рече
он
Станку
.
Онда
наста
тајац
.
Само
се
чуло
пуцкарање
ватре
коју
Јовица
спотаче
.
Плавичасто
румен
пламен
обасја
сву
шуму
,
али
Станко
не
може
распознати
лица
спавача
у
сенци
...
Он
седе
и
погледа
ову
двојицу
,
који
такође
седоше
.
Беху
то
људи
млади
и
здрави
.
Видиш
како
им
здравље
дија
из
сваког
покрета
.
Он
се
онда
загледа
у
ватру
.
Гледао
је
како
се
на
једној
церовој
жишци
хвата
пухор
.
Ето
,
желео
је
да
дође
међ
хајдуке
,
да
их
види
,
да
проговори
реч
с
њима
,
а
опет
није
био
задовољан
!
Осећао
је
неки
терет
на
души
и
био
тако
осетљив
да
га
је
све
вређало
,
па
чак
и
хрка
једног
спавача
иза
леђа
његових
.
Хајдуци
су
ћутали
.
Ни
с
њим
,
нити
један
с
другим
речи
не
прозборише
.
Гледали
су
га
немо
,
али
тако
дрско
као
што
трговац
гледа
марвинче
које
је
рад
купити
.
Њихни
су
га
погледи
вређали
.
Он
леже
да
би
их
избегао
...
У
том
мучном
ћутању
проведе
два
пуна
сахата
.
Наједанпут
отпоче
живот
око
њега
.
Из
околних
села
допирао
је
глас
петлова
;
птичија
се
расцвркута
;
свежа
ваздушна
струја
покрену
лишће
на
дрвећу
и
оно
зашушта
...
а
кроз
то
зелено
лишће
видео
је
како
звезде
бледе
.
Бела
јасна
пруга
пробијала
је
кроз
шуму
,
и
она
постајаше
све
руменија
,
док
се
не
појави
јарко
сунашце
...
Хиљадама
његових
зрака
проби
се
кроз
зелено
лишће
,
па
је
треперило
и
преламало
се
као
шарени
шљунак
у
бистром
потоку
...
Станко
диже
главу
и
прекрсти
се
.
Хајдуци
Јован
и
Јовица
дигоше
се
на
ноге
.
Јован
узе
чобану
и
рече
Станку
:
—
Хајде
!
Послушно
као
дете
,
диже
се
Станко
на
ноге
и
пође
за
њима
.
Ишли
су
кроза
шуму
ћутећи
...
Најзад
дођоше
где
су
хтели
.
У
једном
шушњару
,
покривен
растовим
брвнима
,
био
је
бунар
који
су
по
свој
прилици
сами
хајдуци
ископали
.
Њих
двојица
се
распасаше
те
повезаше
појасеве
;
једним
појасом
привезаше
чобању
па
је
спустише
и
напупише
водом
...
Онда
Јовица
поли
Јовану
и
Станку
,
а
Станко
опет
њему
.
Пошто
се
умише
,
убрисаше
се
својим
дебелим
рукама
,
па
се
окретоше
истоку
те
се
богу
помолише
.
Напунише
опет
чобању
,
па
се
вратише
дружини
.
Хајдуци
су
били
већ
на
ногама
.
Могло
их
је
бити
око
тридесет
.
Сви
бејаху
млади
,
сем
харамбаше
,
који
је
био
просед
.
Станку
се
допадоше
ова
лица
.
Још
више
му
се
допаде
харамбаша
.
Стас
,
лице
,
понашање
харамбашино
улевало
му
је
као
неко
поштовање
.
Беше
то
човек
озбиљан
,
ћутљив
и
поносит
.
Стас
му
прав
као
свећа
,
а
корак
сигуран
.
Сваки
покрет
,
сваки
корак
његов
сведочио
је
о
снази
и
моћи
мишића
његових
.
А
што
му
је
највише
доликовало
беше
његова
проседа
коса
и
брци
,
и
оне
као
трњине
црне
очи
,
што
севаху
испод
хлада
дугих
трепавица
.
Станку
се
чинило
да
би
преко
света
отишао
за
овим
човеком
!
...
Уми
се
харамбаша
,
поумиваше
се
и
хајдуци
,
па
,
као
и
у
каком
дому
,
окретоше
се
сунчевом
рођају
те
се
помолише
богу
.
По
молитви
један
хајдук
принесе
чутуру
харамбаши
.
Он
се
прекрсти
,
напи
се
мало
,
па
пружи
чутуру
даље
.
Станко
је
стао
уз
један
храст
и
посматрао
све
то
.
—
Ходи-де
овамо
!
—
зовну
га
харамбаша
.
Он
приђе
.
—
Ти
рече
да
ти
је
име
...
—
Станко
.
—
Ја
,
ја
...
Станко
!
Па
,
велиш
,
рад
си
да
будеш
хајдук
?
—
То
ми
је
жеља
!
—
рече
Станко
.
—
А
знаш
ли
шта
је
хајдук
?
—
Од
рана
детињства
слушао
сам
како
о
њима
уз
гусле
певају
—
одговори
Станко
слободно
и
одрешито
.
—
Јесте
,
певају
...
али
то
је
мучан
живот
...
Видиш
,
ти
си
на
учио
да
ручаш
,
да
вечераш
,
да
одспаваш
,
а
хајдуку
то
није
дато
!
...
Много
пута
не
доједе
;
а
шта
пута
пробденише
,
и
не
питај
!
—
Све
ја
то
могу
!
—
рече
Станко
озбиљно
и
поуздано
.
—
Оно
,
истина
,
ја
нисам
никад
гладовао
,
али
кад
устреба
,
ја
ћу
гладовати
боље
него
ико
!
Харамбаши
се
допаде
ово
самопоуздање
.
—
Али
хајдук
хајдука
мора
чувати
и
бранити
.
Ако
му
друга
ране
,
не
сме
га
оставити
да
му
непријатељ
главу
сече
и
тице
месо
једу
;
мора
га
на
плећима
својим
из
боја
изнети
!
—
Млад
сам
,
снажан
сам
!
...
То
ми
неће
бити
тешко
.
—
Али
хајдук
више
нема
породице
.
Његова
су
браћа
овде
.
Он
више
не
сме
мислити
о
својим
зеленим
пољима
ни
о
ашику
са
цурицама
сељачким
!
...
Станко
одмахну
главом
.
—
Тога
сам
се
морао
одрећи
!
...
Све
миле
и
драге
оставио
сам
,
па
дођох
амо
да
потражим
братства
и
љубави
!
—
рече
он
.
—
Чекај
,
чекај
!
...
А
ухвате
хајдука
,
па
га
на
сваке
муке
мећу
...
—
Ја
ћу
трпети
!
—
И
траже
да
одаш
дружину
и
јатаке
...
—
Пре
ћу
умрети
но
пустати
аваза
од
себе
!
...
—
Хајдук
је
као
запета
пушка
!
...
—
Што
оно
рекао
Старина
Новак
,
„
кадар
сам
стићи
и
утећи
,
и
на
страшном
месту
постојати
!
”
Хајдуци
су
слушали
овај
разговор
између
Станка
и
харамбаше
.
И
,
истину
да
рекнем
,
она
слобода
и
одрешитост
,
а
после
—
Станко
је
био
и
личит
—
све
се
то
допаде
хајдуцима
.
—
Мо’ш
ли
скочити
?
—
упита
га
харамбаша
.
—
Могу
—
рече
он
поуздано
.
Харамбаша
показа
један
висок
пањ
недалеко
од
себе
.
—
Деде
!
—
рече
.
—
„
Из
места
”
?
—
пита
Станко
.
—
Јок
,
изатрке
.
Станко
се
закаса
.
Кад
дође
до
пања
као
да
крила
доби
...
—
Жестоко
!
—
повикаше
хајдуци
,
који
то
све
гледаху
нетремице
.
Станко
се
окуражи
.
Поносит
као
соко
,
погледа
око
себе
,
па
рече
:
—
Могу
и
„
из
места
!
”
Хајдуци
одмахнуше
главама
.
Станко
приђе
пању
.
Махну
двапут
рукама
и
...
већ
беше
на
другој
страни
...
Хајдуци
зинуше
од
чуда
.
Да
нису
видели
својим
очима
,
не
би
веровали
.
Пањ
је
био
врло
висок
.
—
Заврзане
,
Заврзане
!
—
заграјаше
са
свију
страна
.
—
Овај
и
теби
одскочи
!
Младић
један
,
оснизак
,
крутељаст
,
сјајних
очију
и
веома
живахан
,
кога
сви
зваху
Заврзаном
,
одвоји
се
од
дружине
и
приђе
Станку
.
—
Јеси
рвач
?
—
упита
га
,
а
из
ока
му
се
могло
прочитати
да
му
је
понос
увређен
.
—
Јесам
—
одговори
Станко
.
—
Ходи
!
...
Ухватише
се
и
понеше
,
али
га
Станко
без
по
муке
обори
.
Сви
се
чудом
зачудише
;
чак
и
сами
харамбаша
.
Али
се
Заврзан
расрдио
.
Било
му
је
криво
што
се
нађе
неко
бољи
од
нега
.
—
Оборио
си
ме
,
признајем
!
...
Али
,
ако
те
је
нена
родила
,
успужи
се
уз
овај
грм
!
Стабло
је
било
право
као
стрела
и
врло
високо
.
Све
до
саме
круне
нема
ниједне
гранчице
.
Станко
приђе
дрвету
,
пљуну
у
длане
и
поче
се
пузати
брзо
и
вешто
као
мачка
.
Кад
се
успуза
до
круне
,
он
одломи
једну
гранчицу
,
метну
је
у
зубе
,
па
се
спусти
на
земљу
...
Хајдуци
се
све
више
и
више
дивише
окретности
и
вештини
Станковој
.
Они
су
волели
Заврзана
са
окретности
његове
,
па
заволеше
и
Станка
.
И
сам
му
се
Заврзан
дивио
...
—
Добро
—
рече
он
кад
му
Станко
пружи
одломљену
гранчицу
—
то
је
све
добро
...
Ама
како
ти
пушком
гађаш
?
—
Био
сам
најбољи
нишанџија
у
Црној
Бари
!
—рече
Станко
поносито
.
—
Знам
,
у
Црној
Бари
.
Тамо
је
лако
бити
нишанџија
;
али
буди
ти
овде
,
у
гори
!
...
Станко
узе
своју
шару
,
привуче
је
к
себи
и
погледа
у
Заврзана
.
—
Јастреба
сам
у
лету
гађао
!
...
Где
хоћеш
да
бијеш
?
...
—
Скини
ми
онај
суварак
!
—
рече
Заврзан
и
показа
му
на
врху
дрвета
,
па
које
се
малочас
пео
,
суварак
.
—Али
хоћу
да
га
бијеш
у
саму
петељку
!
Станко
пружи
пушку
...
Наста
тајац
...
Врисну
шара
и
—
суварак
паде
.
Хајдуци
скочише
око
њега
.
—
Ево
,
вала
,
скинуо
га
је
баш
у
петељци
!
...
Заврзан
загледа
,
па
пружи
Станку
руку
:
—
Е
,
еј
вала
ти
!
У
свему
си
бољи
од
мене
!
...
Харамбаша
му
приђе
,
па
га
потапша
по
плећима
.
Очи
су
му
сијале
од
задовољства
.
—
Реда
је
—
рече
он
—
да
дружину
упитам
:
прима
ли
те
?
Али
,
ево
,
нећу
питати
!
У
име
мојих
тридесет
другова
велим
ти
:
добро
ми
дошао
!
...
Јовица
!
...
Дај
хлебац
и
со
!
Јовица
Нинковић
поскочи
лако
,
дохвати
једну
торбу
,
извади
из
ње
читав
хлебац
и
дрвен
заструг
са
сољу
па
пружи
харамбаши
.
Харамбаша
извади
нож
из
цагрија
,
њим
прекрсти
најпре
хлебац
,
па
онда
одсече
једну
кришку
.
Десном
руком
одломи
једно
парченце
,
умочи
у
со
,
па
пружи
Станку
.
Станко
скине
капу
,
прекрсти
се
и
поједе
оно
парче
хлеба
.
Харамбаша
му
пружи
чутуру
,
и
он
се
напи
.
—
Сад
да
се
пољубимо
!
—
рече
харамбаша
.
И
пољубише
се
.
Затим
почеше
хајдуци
прилазити
и
љубити
се
.
Кад
се
сви
изљубише
,
харамбаша
свечаним
гласом
узвикну
:
—
Станко
!
...
Наш
си
!
Она
мрка
лица
хајдучка
наједанпут
оживеше
.
Станко
сад
виде
да
су
то
људи
као
и
он
,
људи
који
се
шале
,
смеју
и
разговарају
.
И
би
му
мило
,
па
се
рашћерета
.
Осећао
је
као
да
је
међу
својим
друговима
.
А
то
су
и
били
махом
суседи
његови
:
Ногић
из
Совљака
,
Чоњага
из
Али-агиног
Салаша
,
Латковић
Јован
и
Нинковић
Јовица
из
Клења
,
Илија
Заврзан
и
Станојло
Суреп
из
Глоговца
итд
.
,
итд
.
За
разговором
дође
шала
,
за
шалом
игра
...
Ови
горски
вуци
играху
се
као
деца
или
као
мали
мачићи
.
Њихова
мрка
лица
посташе
ведра
и
весела
као
небо
...
Ко
би
их
сад
видео
,
заклео
би
се
да
ни
један
од
њих
мрава
није
згазио
,
а
овамо
сваки
је
имао
бар
по
једно
убиство
на
својој
души
...
—
Заврзане
,
Заврзане
!
—
виче
Јован
.
—
Шта
је
,
Клемпо
?
—
одазва
се
Заврзан
Латковићу
.
У
Латковића
су
биле
велике
и
клопаве
уши
.
—
Дела
,
болан
,
причај
што
!
—
Шта
ћу
?
—
Шта
знаш
!
—
Причај
,
Заврзане
,
причај
!
—
заграјаше
са
свију
страна
.
—
Не
знам
шта
ћу
!
—
Их
!
...
Ти
не
знаш
!
...
Причај
,
болан
!
—
Не
може
да
ми
падне
ништа
на
памет
!
...
Ево
Сурепа
,
нека
прича
!
—
рече
он
.
А
смех
се
захори
да
с
шума
проламала
.
Чак
и
Суреп
развуче
усне
,
јер
он
не
проговори
три
речи
у
дугу
дану
...
И
опет
га
окупише
молити
.
—
Добро
,
да
причам
!
—
рече
он
.
—
Били
,
тако
,
старац
и
баба
,
па
имали
једно
мало
,
мајуцно
детешце
...
—
Па
онда
?
—
запита
Латковић
.
—
Ништа
.
—
Како
ништа
?
—
Да
је
било
веће
дете
,
била
би
и
већа
приповетка
!
—
рече
он
кратко
.
—
Причај
нам
,
болан
!
—
окупише
га
опет
.
—
Не
може
да
ми
падне
ништа
лепо
на
памет
,
а
овако
...
—
А
ти
отпевај
једну
!
И
у
часу
гусле
су
биле
пред
њим
.
—
Богами
,
не
могу
!
...
—
Онда
дајте
мени
гусле
!
—
рече
Станко
.
—
Зар
умеш
?
—
Понешто
.
Дадоше
му
гусле
.
Он
ману
гудалом
,
затеже
струне
,
намести
мало
коњиц
па
развуче
...
Лако
су
летели
прсти
његови
по
струнама
...
И
изви
се
звук
и
затрепери
над
главама
њиховим
.
Али
,
иако
беше
сетан
,
он
није
душе
сламао
...
Чудни
су
звуци
гусала
!
Они
су
као
рањеник
на
самрти
,
који
те
издишући
преклиње
да
га
осветиш
...
Станко
запева
.
Он
је
певао
Јанковића
Стојана
и
Гојеног
Алила
.
Стојан
пише
књигу
Алилу
:
Ој
,
Алиле
,
кладушко
копиле
!
Што
се
,
курво
,
по
Кладуши
̓валиш
Да
си
мојој
кули
долазио
,
На
чардаку
Анђу
обљубио
?
...
Чему
лажеш
,
црн
ти
образ
био
,
Кад
Котора
ниси
,
ни
видио
?
—
Ја
ти
зато
ситан
мејдан
пишем
,
Да
ми
дођеш
пољу
Петровића
,
Код
бијеле
Јабланаше
цркве
,
Код
студене
воде
Мукијеле
,
Да
вранове
месом
напитамо
,
А
земљицу
крвцом
обојимо
И
мејдане
старе
подновимо
;
Рок
неђеља
,
мејдан
понеђељник
,
А
уторник
да
кукају
мајке
:
Али
моја
ал̓
твоја
,
Алиле
!
...
Таман
он
утаначио
,
таман
се
разиграше
срца
хајдучка
,
таман
се
све
претворило
у
уво
,
а
чу
се
лавеж
...
Хајдуци
пренуше
.
Гусле
умукнуше
и
сваки
прихвати
своју
пушку
.
Заврзан
се
одазва
лавежом
.
Лавеж
се
опет
зачу
...
Харамбаша
спусти
оружје
и
насмеши
се
.
—
Сигурно
какав
глас
—
рече
.
Не
потраја
дуго
,
а
иза
грма
се
указа
човек
.
—
Дева
—
рече
Јован
.
—
Шта
ли
нам
носи
?
—
Нешто
има
!
...
Дева
не
долази
џаба
—
рече
Јовица
.
Дева
назва
бога
и
поздрави
се
.
—
Откуд
ти
?
—
пита
харамбаша
.
Дева
само
ману
прстом
.
Харамбаша
се
диже
и
приђе
му
...
Почеше
шаптати
.
Харамбаши
севнуше
очи
.
—
Дакле
,
тако
је
.
—
Тако
,
Срећко
.
—
Добро
.
Збогом
!
Дева
приђе
те
одсече
једну
дивљу
лозу
,
која
се
вила
око
једног
дрвета
,
и
оде
најлак
,
правећи
гужву
.
Харамбаша
погледа
по
дружини
.
Сви
га
погледаше
радознало
...
—
Зовни
стражу
!
—
заповеди
он
.
Заврзан
загракта
као
гавран
...
Док
длан
о
длан
,
и
стража
ту
.
—
Сурепе
,
Станко
,
Илија
,
Јоване
,
Јовица
!
...
Ви
ћете
са
мном
...
А
ви
...
Ногићу
,
...
.
.
Води
их
на
Дренову
Греду
и
тамо
нас
чекај
...
Ако
сутра
до
подне
не
будемо
тамо
,
онда
нам
потражи
стрв
или
јав
!
Збогом
!
—
Збогом
,
харамбашо
!
—
Збогом
!
И
хајдуци
одоше
.
—
А
ми
,
харамбашо
?
—
запита
Заврзан
.
—
Ми
ћемо
на
Жураву
.
Хајде
!
И
кренуше
се
.
13
.
ПРВИ
МЕГДАН
Харамбаша
даде
Станку
своју
торбу
.
Ишли
су
ћутећи
.
Сваки
је
своје
мисли
премишљао
.
—
На
Жураву
,
дакле
—
рече
Јовица
.
—
Да
неће
бити
каког
окршаја
данас
?
—
Па
...
може
бити
.
—
Да
нису
трговци
?
—
А
...
са
њима
бих
лако
!
...
Него
бег
.
Путује
Сали
-
бег
са
пратњом
.
—
Има
ли
их
колико
?
—
Дева
вели
до
двадесет
.
—
Ту
ће
бити
лепа
ћара
...
Шта
велиш
ти
,
Сурепе
?
Суреп
само
слеже
раменима
.
—
Данас
ћемо
видети
колико
нам
Станко
вреди
!
—
рече
харамбаша
и
погледа
Станка
.
Станко
се
грозничаво
насмеја
.
Хтеде
нешто
рећи
,
али
на
осмејку
оста
...
Иако
је
дошао
у
хајдуке
,
иако
је
знао
да
као
хајдук
мора
крв
пролевати
,
опет
му
ово
дође
ненадано
,
наједанпут
...
Онај
тихи
,
мирни
,
домаћи
дух
што
се
дојако
беше
ућуткао
у
њему
,
поче
се
борити
...
Али
Станко
стеже
срце
.
Угуши
те
мисли
и
труђаше
се
да
сасвим
заборави
шта
је
био
.
Стид
га
беше
да
,
ма
и
збораним
челом
,
своме
новом
друштву
покаже
како
се
плаши
.
Он
се
силом
осмехну
па
рече
:
—
Баш
да
видимо
!
—
Богами
,
ти
си
батли
!
—
рече
Заврзан
.
—
Ја
сам
ти
,
брате
,
морао
чекати
неких
месец
дана
док
ми
се
даде
прилика
...
—
А
ја
петн’ест
—
рече
Јовица
.
И
почеше
причати
о
својим
првим
мегданима
.
Разговарали
су
тако
мирно
и
равнодушно
као
да
су
говорили
о
берби
или
копњи
кукурузној
.
Станку
се
груди
надимаху
.
Није
се
могао
надисати
,
тако
му
прса
посташе
тесна
.
Али
он
хтеде
да
буде
прибран
и
миран
,
И
поче
себе
разговарати
:
„
Шта
?
”
—
мислио
је
.
„
Нећу
ја
њему
прса
у
прса
!
...
Ја
ћу
њега
иза
грма
!
...
Нишанићу
добро
,
и
оборићу
га
!
...
Па
човек
ти
је
што
и
зец
:
нанишани
,
опали
—
он
готов
!
...
Не
знам
шта
ми
је
те
сав
стрепим
.
Проћи
ће
то
.
Док
само
прву
ватру
претурим
,
онда
је
лако
...
Острви
се
човек
...
”
Харамбаша
га
прену
из
мисли
:
—
Ту
смо
!
Он
диже
главу
.
Журава
се
пред
њима
вила
као
гуја
;
скоро
да
усахне
од
велике
суше
и
врућине
.
Преко
саме
ње
прелазио
је
пут
...
А
шума
као
четка
са
обадве
стране
.
—
Сад
да
се
расподелимо
—
рече
харамбаша
.
—
Ово
је
место
душу
дано
за
бусију
...
И
,
овако
ћемо
!
...
Ти
,
Илија
,
ти
ћеш
стати
тамо
.
На
тебе
ће
прво
Турци
ударити
,
али
ти
их
пропусти
...
Ти
,
Јоване
,
до
Илије
...
још
овамо
мало
...
Ти
,
Сурепе
,
ту
,
близу
ћуприје
...
Јовица
,
ти
ћеш
овде
,
а
ја
ћу
онде
.
Нас
петорица
смо
са
леве
стране
пута
.
Ти
,
Станко
,
ти
ћеш
сам
бити
с
десне
стране
...
онај
грм
...
тако
!
...
И
ти
ћеш
први
пуцати
.
Чим
Турчин
наиђе
на
ћуприју
,
ти
пали
!
...
Ако
би
га
он
промашио
,
пали
ти
,
Сурепе
,
ти
га
нећеш
промашити
!
...
Турци
ће
онда
јурнути
напред
.
Ја
и
Јовица
дочекаћемо
их
и
збунити
,
а
ви
остраг
јуришите
...
Ако
ли
Турци
нагну
бежати
натраг
,
збуните
их
ви
,
Јоване
и
Илија
,
а
ми
ћемо
јуришати
.
Јесте
разумели
?
—
Јесмо
,
харамбашо
!
—
Још
нешто
.
Станко
,
ти
још
не
знаш
реда
хајдучкога
.
Дакле
,
кад
већ
видиш
Турчина
,
узео
си
га
чак
и
на
око
,
опет
не
пали
док
му
не
викнеш
:
стој
!
...
Јеси
упамтио
?
—
Јесам
,
харамбашо
.
—
Сад
...
сваки
на
своје
место
и
...
тајац
!
...
Хајдуци
се
понамешташе
.
—
Пазите
!
...
Кад
викнем
:
„
Јуриш
”
!
—
сви
ножеве
иза
паса
,
па
јурните
па
друм
!
...
—
Добро
,
харамбашо
!
Наста
мртва
тишина
.
Станко
је
слушао
цврчка
поред
себе
...
Бели
лептири
пролетали
су
тамо-амо
па
падали
по
трави
,
која
се
на
издани
воденој
зеленила
...
Ова
тишина
,
ова
тајанствена
цврка
баци
га
у
сањарије
.
Изукршташе
се
слике
пред
очима
његовим
...
Видео
је
страшну
слику
својих
запрепашћених
родитеља
,
па
онај
народ
...
попу
...
кмета
где
држи
ону
црвену
кесицу
...
Па
онда
изби
изнад
тих
слика
красна
слика
лепоте
девојке
...
Јелица
стоји
пред
њим
као
жива
,
поносита
...
Гледа
га
отворено
,
слободно
.
Као
да
му
веле
ти
погледи
:
ја
ти
верујем
!
...
ти
си
поштен
човек
!
...
И
бићу
твоја
,
само
твоја
!
...
Само
нас
гроб
може
раставити
,
а
више
нико
.
Он
се
загледао
,
забленуо
...
душа
му
се
стапала
с
њеном
душом
...
Зачу
се
топот
коњски
...
Он
диже
главу
и
погледа
...
Топот
је
долазио
све
ближе
;
чак
чу
и
гласове
,
иако
није
речи
разабирао
...
Наједанпут
се
појави
човек
на
коњу
.
Човек
беше
риђ
,
а
коњ
алатаст
.
Чим
виде
риђа
човека
,
Станко
плану
.
Да
има
сто
живота
,
он
би
му
их
свих
стотину
узео
.
Он
запе
пушку
.
Ноктом
протре
кремен
на
орозу
...
Турчин
ступи
па
ћуприју
.
—
Стој
!
—
грмну
Станко
.
И
јекну
дубрава
од
његовог
громког
гласа
.
Турчин
се
трже
и
погледа
на
ову
страну
откуд
глас
дође
...
Станко
даде
ватру
...
Пушка
пуче
,
а
Турчин
с
копа
као
пун
џак
...
Наста
забуна
.
Турци
јурнуше
напред
...
Једна
...
друга
...
трећа
...
пукоше
...
зачу
се
харамбашин
глас
:
—
Јуриш
!
Станко
окорами
шару
,
докопа
оба
пиштоља
иза
паса
па
јурну
на
пут
...
Један
Турчин
мину
мимо
њега
.
Он
опали
и
Турчин
паде
.
Други
један
јурну
на
њ
са
голим
ножем
.
Он
опали
и
на
њега
,
а
онај
сунавратке
с
коња
...
Он
се
саже
,
узе
његов
нож
,
али
му
се
одједаред
навуче
мрак
на
очи
...
Видео
је
само
сенке
пред
собом
и
нападао
их
...
Крв
му
је
врила
,
месо
горело
,
рибићи
играли
од
силне
ватре
...
а
он
је
пролетао
по
друму
као
махнит
...
И
ко
зна
где
би
се
зауставио
да
га
не
прену
познат
глас
:
—
Не
мене
!
...
Он
познаде
Јовицу
.
И
као
свуче
му
се
она
магла
с
очију
.
Он
погледа
око
себе
и
виде
своје
другове
.
Харамбаша
му
приђе
и
ухвати
га
за
руку
.
—
Ејвала
,
јуначе
!
—
рече
и
продрма
му
руку
.
Пред
њим
и
око
њега
лежаху
Турци
.
Он
смотри
Заврзана
над
Сали
-
агом
.
—
Харамбашо
!
...
Харамбашо
!
...
Молим
те
,
ходи
овамо
да
видиш
само
...
О
,
људи
божји
,
ако
ово
није
мушки
—
ја
не
знам
шта
је
!
...
Молим
те
,
харамбашо
,
дођи
да
видиш
!
...
Ако
ниси
знао
да
се
и
пушком
може
заклати
,
а
ти
ходи
!
...
Дођите
да
видите
!
И
харамбаша
и
хајдуци
приђоше
.
Турчин
беше
ударен
баш
у
саму
јабучицу
па
,
како
ју
је
зрно
разнело
,
изгледаше
као
да
је
заклан
.
—
Ваља
!
—
рече
харамбаша
.
—
Мушки
!
—
хвали
Заврзан
.
—
Рука
ти
ваља
Цариграда
!
—
рече
ћутливи
Суреп
.
—
Море
,
главе
турског
цара
!
—
викну
Заврзан
.
—
На
посао
!
—
заповеди
харамбаша
.
Хајдуци
притрчаше
мртвим
Турцима
и
почеше
их
превртати
те
узимати
новац
и
оружје
.
Заврзан
никако
не
ћути
:
—
То
се
зове
нишанити
!
...
Него
и
ми
смо
ти
добро
...
Чекај
!
Један
,
два
...
три
...
четири
...
пет
...
шест
и
два
:
осам
,
девет
,
де
сет
!
...
Десет
мртвих
Турака
!
...
Да
је
и
сутра
десет
и
прекосутра
десет
,
било
би
тридесет
!
...
А
за
две
године
исекли
бисмо
сву
Босну
!
...
Охо
!
...
овај
ага
парајли
!
...
Гледај
оружје
...
сама
срма
!
—
То
је
Станково
!
—
рече
харамбаша
.
—
Нека
му
то
буде
наш
поклон
за
овај
први
мегдан
!
...
—
Право
је
!
—
рече
Суреп
.
—
Заслужио
је
!
—
рекоше
Јован
и
Јовица
.
—
Ко
овако
пушком
коље
,
заслужио
је
пашалук
!
—
виче
одушевљени
Заврзан
.
—
Јесте
готови
?
—
пита
харамбаша
.
—
Јесмо
.
—
Онда
полази
!
—
А
зар
ћемо
Турке
оставити
овако
,
на
путу
?
...
Зар
их
њећемо
мало
склопити
?
—
упита
Јовица
.
—
Таман
!
—
рече
Заврзан
.
—
Још
само
треба
звати
попа
да
их
опоји
!
Сви
се
насмејаше
.
—
Турци
ће
њих
склонити
—
рече
харамбаша
.
—
А
за
нас
ће
боље
бити
да
зараније
шуму
хватамо
.
И
...
док
длан
о
длан
—
њих
нестаде
...
А
над
разбојиштем
почеше
шестарити
тице
грабљивице
...
14
.
ПРОКЛЕТА
КУЋА
Јури
време
,
пролазе
лепи
дани
;
некоме
као
часак
,
а
некоме
као
вечност
.
Највише
осећа
родитељ
,
јер
је
његово
срце
пуно
осећања
.
Па
још
кад
је
ту
старост
,
кад
је
једна
нога
у
гробу
,
кад
се
сваког
тренутка
очекује
смртни
час
—
а
крв
твоја
и
срце
твоје
блуди
по
дубравама
,
презајући
од
сваког
шушња
,
а
ти
немаш
ни
наде
да
ћеш
га
видети
—
онда
је
страшно
!
...
Ту
стаје
памет
,
ту
усишу
сузе
...
Ту
се
и
сама
срж
у
костима
леди
!
...
Јадни
Алекса
!
...
Јадна
Петра
!
...
Ови
робови
незароблени
,
ови
кривци
без
кривице
,
ова
старост
којој
се
на
седи
перчин
пљунуло
,
ови
окаљени
грешници
без
греха
—
свакога
јутра
и
вечери
подизаху
своје
смежуране
,
суве
руке
к
небу
,
молећи
се
.
Али
се
небо
затворило
!
...
Молише
се
богу
.
Али
је
бог
ћутао
...
Ни
наде
им
не
даде
.
Окреташе
се
лудима
.
Али
их
људи
презреше
.
Презре
народ
„
лоповску
кућу
”
.
Он
је
на
њу
само
бацио
проклетство
...
А
живети
се
мора
!
...
Грехота
је
кидисати
своме
животу
;
то
бог
никад
не
опрашта
.
И
они
су
живели
...
Како
?
...
Срце
им
зна
,
душа
им
зна
!
...
То
није
био
живот
него
вечне
муке
...
И
само
мучење
у
паклу
не
може
бити
горе
:
живот
њихов
био
је
пакао
.
Како
да
не
буде
пакао
?
...
Њихова
кућа
беше
отворена
и
срамну
и
страшну
,
у
њиховој
кући
беше
живот
,
песма
,
весеље
;
људи
и
жене
прилазише
њиховом
прагу
с
поштом
;
они
су
одлазили
својим
комшијама
и
били
дочекивани
срдачно
:
нико
живи
није
мрзео
на
њих
нити
они
на
кога
...
Весеље
,
радост
,
жалост
...
једном
речју
,
све
делише
они
са
светом
и
свет
с
њима
...
А
сад
?
Он
дана
кад
се
она
проклета
кесица
нађе
за
њиховим
аром
у
ђубрету
—
од
оног
дана
све
им
леђа
окрете
.
Људи
су
избегавали
Алексу
,
а
жене
Петру
;
управо
нису
их
само
избегавали
него
презирали
.
Све
се
одби
од
прага
њихова
,
чак
и
сами
пси
.
Нико
им
више
не
хте
бога
назвати
.
Онај
добри
старац
,
чича
Сима
,
кнез
,
и
он
кад
поред
Алексе
прође
сагиње
главу
и
чини
се
да
га
не
види
!
...
Једног
дана
Сима
пролазаше
пред
њихове
куће
.
Алекса
је
био
у
авлији
.
Како
га
смотри
,
он
викну
.
Али
се
Сима
учинио
глув
.
—
Симо
!
...
Кнеже
!
...
Сима
сагао
главу
,
па
одмиче
.
Алекса
викну
још
јаче
.
Сима
се
бајаги
закашља
.
Али
га
Алекса
не
хте
пустити
тако
налијо
.
Оп
је
непрестанце
викао
:
—
Симо
!
...
Симо
!
...
Сима
најзад
стаде
.
—
Та
,
мајковићу
,
одрех
гушу
вичући
те
!
...
—
А
...
нешто
не
чујеш
!
...
Остарело
се
!
—
вели
Сима
,
а
крије
очи
...
—
Ходи
,
сврати
мало
!
—
Богами
,
немам
кад
...
—
Дуго
је
до
смрти
—
покуша
весели
Алекса
да
се
нашали
.
—
Ал̓
...
ето
...
кмет
ме
послао
до
попе
...
—
Па
није
тамо
попина
кућа
него
овамо
...
Сиромах
Сима
се
устумара
.
Видело
се
на
њему
да
лаже
...
—
Најпре
...
овај
...
хтедох
до
Љубинка
...
—
Добро
,
добро
!
—
рече
Алекса
.
—
Видим
ја
да
све
бежи
од
мога
дома
!
...
Иди
,
Симо
,
иди
!
...
Сима
не
умеде
чак
ни
сакрити
радости
што
се
отресе
тако
лако
Алексе
,
него
просто
побеже
.
Алекса
саже
главу
и
оста
на
месту
као
укопан
!
...
Затим
приђе
к
соври
,
па
се
сурва
на
њу
и
зарони
главу
у
руке
.
Црне
мисли
раздираше
му
душу
.
Кад
год
погледа
,
на
њега
зија
мржња
и
презирање
...
Није
ту
било
човека
који
би
се
сажалио
;
нико
га
ни
чути
није
хтео
!
...
Он
би
се
правдао
.
Он
би
доказао
да
његов
Станко
није
крив
,
бар
није
крив
до
онога
часа
док
у
гору
не
оде
...
Сунце
се
лагано
спуштало
...
Он
се
диже
и
уђе
у
кућу
...
Петра
и
снахе
стојаху
код
огњишта
.
Синови
,
Станоје
и
Петар
,
нешто
баратаху
у
авлији
.
Дечица
,
која
не
могаху
појмити
ове
тешке
муке
,
играху
се
у
соби
...
Он
приђе
огњишту
,
узе
трупац
и
седе
па
своје
место
.
У
глави
му
је
врило
као
у
лонцу
...
Тишина
наста
,
разговор
пресече
,
само
се
још
деца
чула
...
Ћутао
је
,
премишљајући
црне
мисли
...
Већ
се
и
ноћ
спусти
...
Он
диже
главу
и
рече
:
—
Вечерајте
,
децо
.
—
А
зар
ти
нећеш
,
бабо
!
—
упита
га
снаха
Мара
.
—
...
А
?
Хоћу
,
хоћу
!
...
Да
се
помолимо
богу
,
па
постављајте
синију
.
И
диже
се
старац
,
упали
свећицу
и
поче
се
молити
:
—
Господе
!
...
Да
ли
видиш
моју
беду
?
...
Смилуј
се
,
Господе
,
овом
робљу
што
ће
остати
после
мене
,
ако
сам
ти
ја
што
незнано
згрешио
!
...
Сузе
су
га
полевале
,
а
он
је
шапутао
...
Седоше
за
синију
.
Али
су
сви
седали
више
обичаја
ради
.
Нико
од
дана
одласка
Станкова
није
слатка
залогаја
појео
.
Алекса
и
Петра
јели
су
ради
њих
.
Туга
је
омотала
ову
кућу
као
магла
јесења
...
По
вечери
све
оде
на
легало
,
само
ова
два
стара
гроба
осташе
на
огњишту
.
Њима
се
није
ишло
.
Сан
више
не
беше
пријатељ
старим
трепавицама
њиховим
...
Дуго
су
ћутали
...
Напољу
је
ветрић
пиркао
и
гонио
опало
лишће
по
авлији
,
а
ватра
се
тулила
на
огњишту
.
—
Благо
моје
!
...
Где
ли
си
сад
?
—
процвиле
Петра
...
Напољу
ветар
дува
,
а
ти
ни
честитог
покривача
немаш
!
...
—
Ћути
,
Петро
!
—
рече
Алекса
.
—
А
ћутим
доста
!
...
И
само
ми
се
срце
скаменило
!
...
Зар
ја
да
не
мислим
о
своме
детету
,
о
своме
срцу
?
Јеси
ли
ти
тај
што
ми
браниш
?
—
Не
,
нисам
ја
...
—
И
не
шали
се
!
...
Педесет
година
ја
сам
твој
друг
.
Ја
сам
те
слушала
,
ја
сам
била
твоја
сенка
!
...
Али
сад
,
ако
ми
будеш
бранио
да
чедо
своје
поменем
—
ја
ћу
ти
се
противити
...
нећу
те
послушати
!
...
Он
ми
је
све
!
...
Још
ми
је
бог
деце
дао
—
нека
су
живи
и
здрави
!
—
али
он
ми
је
одвојио
!
...
И
он
,
онако
благ
,
онако
добар
,
он
сад
лута
шумом
...
бије
се
од
грма
до
грма
!
...
И
ја
да
не
плачем
!
...
Та
искапаћу
оба
ока
моја
!
...
Алекса
је
ћутао
.
У
дубини
своје
душе
осећао
је
и
сам
те
боле
...
—
А
ја
знам
да
није
лопов
!
...
Није
!
Ако
он
буде
узео
једну
туђу
сламчицу
,
ја
ћу
дати
да
ми
главу
одсеку
!
...
—
Али
како
онда
?
—
поче
Алекса
.
—
Како
?
...
како
?
...
Зар
нема
неваљалих
људи
?
...
Зар
нису
могли
подметнути
онде
паре
?
—
Тек
,
тек
,
тешко
нама
!
...
Наша
је
кућа
проклета
!
...
На
њу
пљују
и
бољи
и
гори
!
...
Чак
Сима
...
Сима
бежи
од
моје
куће
!
...
Тешко
ми
је
...
Стегло
ме
нешто
у
гуши
,
па
ни
мрети
ни
живети
!
...
И
опет
обоје
сагоше
главу
...
Сузе
су
капале
,
па
и
престале
.
Суво
,
укочено
око
гледало
је
у
хладан
пухор
на
огњишту
...
А
напољу
је
свитао
дан
.
.
Прођоше
три
месеца
у
Тузи
И
жалости
.
Алекси
је
освртао
један
дан
као
и
други
...
Готово
извећао
од
туге
,
више
се
није
ни
обраћао
људима
.
Није
ишао
на
састанке
ни
цркви
;
склањао
се
и
од
малог
детета
.
Већ
се
зајесенило
.
Ситна
јесења
киша
сипила
је
...
А
у
његове
снахе
Маре
разболе
се
дете
.
То
му
је
било
најмлађе
унуче
,
кућни
разговор
.
Лебдели
су
над
постељом
детињом
.
А
оно
у
ватри
,
бунца
и
не
разбира
се
.
Три
дана
и
три
ноћи
нису
ни
Алекса
ни
Петра
одмакли
од
постеље
.
Четвртог
јутра
дете
богу
душу
.
Једва
дишуће
,
као
мишић
.
—
Да
зовнемо
попу
да
му
чита
молитву
—
рече
Петра
.
—
Да
зовнемо
,
да
зовнемо
!
...
Стој
!
...
Ја
ћу
ићи
!
...
И
огрте
гуњ
,
па
се
диже
попиној
кући
...
Нађе
га
пред
кућом
и
назва
бога
.
—
Благослови
,
оче
!
—
рече
он
и
,
по
обичају
,
пође
му
руци
.
Попа
трже
руку
.
—
Бог
те
благословио
!
...
Шта
ћеш
?
Алекси
се
стеже
грло
.
Он
поче
грцати
:
—
Оче
!
...
једно
ми
унуче
болесно
...
Па
...
па
сам
дошао
да
те
зовем
да
читаш
молитву
...
Једва
изговори
ове
речи
...
Загрцну
се
.
—
Добро
,
доћи
ћу
!
—
рече
попа
суво
.
И
он
се
окрете
од
попе
,
који
га
и
не
задржа
,
убијен
,
сломљен
,
уништен
.
—
Ама
зар
попа
?
...
Зар
онај
добри
попа
Милоје
,
зар
ме
и
он
омрзнуо
?
...
Зар
се
и
њему
мршти
чело
кад
ме
види
?
...
Зар
је
и
њему
тежак
мој
бог
?
...
О
,
Творче
милостиви
!
Ти
знаш
душу
моју
,
ти
знаш
да
ја
ништа
нисам
крив
!
...
Па
што
ме
овако
мучиш
,
Господе
?
...
Што
ме
не
раставиш
са
овим
црним
животом
?
...
Није
много
прошло
,
а
попа
дође
.
Прекорачи
праг
и
назва
Бога
.
—
Коме
треба
молитва
?
—
упита
он
.
—
Ево
,
у
соби
...
дете
...
Попа
уђе
у
собу
и
скиде
капу
,
натаче
епитрахиљ
и
поче
читати
молитву
...
За
време
молитве
и
Алекси
и
Петри
учини
се
да
се
Господ
на
њих
смилостивио
.
Њихове
топле
сузе
слеваху
се
под
самим
грлом
,
па
одатле
,
као
крупне
кишне
капи
,
росише
им
одело
.
Учини
им
се
да
видеше
лице
Господње
,
и
као
то
се
лице
смешкаше
на
детенце
...
И
само
лице
детиње
се
преобрази
:
на
њему
старине
видеше
знаке
живота
,
видеше
како
Господ
одгони
болештину
од
њега
...
Попа
ућута
,
пружи
крст
детету
,
па
кад
га
оно
целива
,
он
скиде
епитрахиљ
и
метну
капу
на
главу
.
Алекса
се
маши
кесе
и
извади
златан
дукат
:
—
Оче
,
да
ти
платим
.
И
пружи
дукат
попу
.
Поп
погледа
новац
.
—
То
је
дукат
?
—
рече
.
—
Ако
.
—
Молитва
је
цванцик
.
—
Али
ја
ти
дајем
дукат
...
Твоја
ће
му
молитва
помоћи
!
—
Бог
ће
њему
помоћи
!
—
рече
озбиљно
попа
.
—
Узми
,
попо
,
нек
ти
је
алал
!
Поп
одмахну
главом
.
—
Ја
немам
ситно
—
рече
тужно
Алекса
.
Попа
му
врати
кусур
.
—
Нећу
да
ти
дугујем
—
рече
.
Алексу
је
ледио
овај
суви
говор
и
онај
хладни
поглед
...
Али
он
напреже
сву
снегу
...
—
Седи
,
оче
!
...
Дај
,
снахо
,
мало
ра
...
Реч
му
изумре
на
уснама
од
погледа
поповог
.
—
Нећу
!
—
рече
поп
.
И
изиде
,
па
оде
,
а
и
не
окрену
се
...
Алекса
оста
као
станац
камен
.
Он
не
умеде
више
пи
говорити
,
ни
мислити
.
То
је
био
гром
што
му
поруши
и
размрви
снагу
,
што
утуче
сваки
живац
...
Оставише
болесника
...
Њему
почеше
падати
на
памет
некакве
луде
мисли
...
Он
изиде
напоље
и
поче
лутати
по
воћу
...
Његову
црну
душу
сад
већ
више
пико
и
не
може
разведрити
.
Мимо
воће
прође
Иван
...
Па
као
мимо
турско
гробље
!
Да
га
је
видео
,
то
се
видело
;
још
га
је
двапут
и
добро
погледао
...
али
кад
би
наспрам
њега
,
он
окрете
главу
...
Алекса
му
ништа
не
рече
.
Гледао
је
за
њим
укоченим
погледом
.
И
кад
је
Иван
замакао
,
он
је
још
гледао
на
ону
страну
куда
је
он
отишао
.
Дуго
је
гледао
,
дуго
...
Већ
му
се
магла
навуче
на
очи
,
док
га
прену
Сима
кнез
.
—
Алекса
!
—
рече
он
.
—
Казао
је
кмет
да
дођеш
судници
.
—
А
што
ли
ме
зове
?
—
Не
знам
.
Знаћеш
кад
дођеш
.
И
њему
се
учини
као
да
га
Сима
гледа
неким
чудним
по
гледом
,
који
речито
говори
:
јадниче
,
ала
те
жалим
!
...
Алекса
се
спреми
и
оде
судници
.
Кад
је
тамо
дошао
он
затече
људе
на
окупу
.
Назва
им
бога
.
—
Шта
радите
?
Људи
ћуте
.
Он
се
окрете
,
виде
мрке
погледе
,
па
се
склони
у
крај
...
Дан
је
био
облачан
.
Облаци
се
почели
таложити
,
па
никако
да
се
дигну
већ
неколико
дана
.
Људи
се
наједанпут
дигоше
.
Жубор
прође
кроз
њих
.
Попа
и
кмет
јавише
се
на
доксату
.
—
Браћо
!
—
поче
кмет
.
—
Је
ли
нама
опет
суђено
да
се
брукамо
...
Опет
се
десила
крађа
...
Жубор
прође
људима
.
Све
се
очи
окретоше
на
Алексу
,
а
он
сагао
главу
и
ћути
.
—
Јесте
,
браћо
!
...
Опет
Ивану
учињена
покрађа
.
Однето
му
једно
прасе
ноћас
...
Шта
је
ово
?
...
Зар
ви
хоћете
да
се
ја
одречем
Црне
Баре
?
...
Доста
сам
старешовао
,
више
не
морам
?
...
На
!
...
Ево
вам
вашега
штапа
,
па
га
подајте
коме
хоћете
!
И
кмет
баци
штап
.
Све
се
сколи
око
њега
...
Стадоше
га
молити
и
преклињати
.
—
Нећу
!
...
Нећу
!
Узмите
кога
хоћете
!
—
Ми
тебе
хоћемо
!
—
Али
ја
нећу
!
Зар
да
ми
ви
под
седу
косу
пљујете
у
очи
?
—
Ми
ћемо
ухватити
лопова
!
—
Ми
смо
га
ухватили
—
рече
Маринко
Маринковић
.
Ваљда
хоћете
да
вам
га
прстом
показујем
?
...
Ја
...
И
Маринко
се
сруши
као
подсечен
пањ
.
Алекси
само
јурну
крв
у
главу
.
Он
не
знаде
шта
учини
.
Али
кад
смотри
Маринка
на
земљи
,
он
му
клече
на
прса
,
па
исука
нож
...
да
га
закоље
...
Људи
притрчаше
,
те
отеше
нож
...
—
Зликовче
!
...
Хајдуче
!
...
Алекса
није
могао
речи
проговорити
...
Стегло
га
нешто
у
грлу
...
—
Ето
,
браћо
!
—
запева
Маринко
.
—
За
прабога
хтедох
погинути
!
...
Зар
што
истину
говорим
да
погинем
?
...
—
Зликовче
!
Зликовче
!
—
загрме
са
свију
страна
на
Алексу
.
То
га
освести
...
Па
како
беху
полетели
на
њ
,
он
јурну
слободно
као
лав
,
прогура
се
кроз
њих
па
стаде
пред
сами
доксат
.
—
Распните
ме
!
—
рече
и
рашири
руке
.
—
Распните
ме
!
И
пресече
оком
...
Страшан
поглед
сену
испод
седих
веђа
...
Народ
застаде
...
—
Распните
ме
!
—
грмео
је
он
.
—
Срам
вас
било
седе
косе
!
Осуђујете
човека
,
а
нећете
да
га
чујете
!
...
Срам
те
био
,
седи
свештениче
!
...
Зар
се
тако
од
рамена
одсеца
казна
?
...
