ЈУРМУСА
И
ФАТИМА
ИЛИ
ТУРСКА
СИЛА
САМА
СЕБЕ
ЈЕДЕ
ПРИЧА
О
ОСЛОБОЂЕЊУ
ШЕСТ
ОКРУГА
1832-1834
НАПИСАО
М
.
Ђ
.
Милићевић
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
1879
Д-ру
Ђури
Даничићу
У
ЗНАК
ВЕЛИКОГ
ПОШТОВАЊА
И
ПРИЈАТЕЉСТВА
КЊИЖИЦУ
ОВУ
НАМЕЊУЈЕ
ПИСАЦ
Драги
пријатељу
!
Кад
„
Зимње
Вечери
“
беху
наштампане
,
књиге
разаслане
,
поруке
све
извршене
,
тада
беше
прилика
да
се
одморим
,
да
се
успокојим
;
али
ја
нигде
не
нахођах
одморка
.
Као
сенка
моја
,
свуд
са
мном
иђаше
брига
:
Како
ће
те
приче
примити
читаоци
?
Шта
ће
рећи
о
њима
оштри
естетичари
?
Усред
таког
одморка
без
одмора
,
усред
такога
починка
без
покоја
,
дође
ми
ово
твоје
писмо
,
драги
пријатељу
!
На
један
мах
Авала
ми
се
свали
с
леђа
;
умирих
се
,
одморих
се
,
задовољих
се
,
развеселих
се
!
И
тада
рекох
у
срцу
свом
:
—
Прву
причу
коју
од
данас
напишем
,
наменићу
Даничићу
,
као
уздарје
за
ово
драго
писмо
!
И
ево
написах
причу
из
доба
постајања
Кнежевине
Србије
;
и
доврших
је
лицем
на
Видов
Дан
,
а
где
?
На
Цетињу
,
у
јуначкој
Гори
Црној
!
Каква
је
то
сретна
случајност
!
.
.
Млађи
српски
читаоци
,
којима
нова
историја
Србије
може
не
бити
толико
знана
,
наћи
ће
у
овој
причи
интереса
и
поуке
,
а
старији
,
који
су
или
посленици
или
сведоци
тих
догађаја
,
радоваће
се
видећи
да
се
у
књиге
пишу
и
од
заборава
чувају
њихове
муке
и
њихови
патриотски
труди
.
Поврх
тога
,
књижица
ће
ова
бити
драга
и
тиме
што
је
закићена
именом
човека
коме
српска
књига
,
српска
мисао
,
дугује
тако
много
,
и
који
је
сваки
дан
све
више
задужује
на
славу
себи
,
на
напредак
науци
,
и
на
срећу
народу
!
Бог
ти
дао
живота
и
здравља
да
сретно
довршиш
што
си
тако
славно
започео
!
До
скорог
састанка
,
драги
мој
Ђуро
!
ТВОЈ
СВАКАД
На
Цетињу
,
на
Видов
Дан
1879
М
.
Ђ
.
Милићевић
ПИСМО
Д-РА
ДАНИЧИЋА
О
ПРИЧАМА
М
.
Ђ
.
МИЛИЋЕВИЋА
У
Загребу
20
априла
1879
Драги
пријатељу
!
Велика
вам
хвала
на
љубазном
писму
од
15
ов
.
м
.
,
које
јуче
примих
.
Одмах
сам
забиљежио
гдје
што
треба
све
што
сте
имали
љубав
јавити
ми
.
Имам
жалбу
на
вас
.
Кад
сам
примио
ваше
„
Зимње
Вечери
“
рекох
:
баш
ми
добро
дође
!
Ако
да
бог
те
отидем
љетос
у
Рогатац
,
ондје
ћу
их
читати
и
биљежити
што
би
ваљало
исписати
за
рјечник
.
Од
беспослице
једно
вече
почех
читати
,
па
се
тако
намамих
да
једва
чеках
да
дође
опет
вече
,
тако
данас
тако
сјутра
—
и
синоћ
дотјерах
до
краја
.
Шта
ћу
сад
?
Радост
,
коју
сам
мислио
уживати
на
љето
,
оде
.
О
чему
ћу
љетовати
?
Ја
мислим
да
ово
дјело
ваше
припада
међу
најљепша
,
која
има
наша
књижевност
у
тој
струци
.
Како
сам
прије
30
година
рекао
о
Бранковим
пјесмама
да
онако
треба
да
пјева
учен
Србин
,
тако
бих
сада
о
овом
вашем
дјелу
рекао
:
тако
треба
српски
новелиста
да
пише
.
Може
бити
да
се
варам
не
разумијући
тога
посла
.
Али
се
не
бих
ни
пред
ким
стидио
то
рећи
.
Дивим
се
како
су
вам
карактери
истинити
;
како
је
све
живо
-
природно
.
И
није
само
домаћи
живот
у
вашим
приповијеткама
,
него
је
у
том
домаћем
животу
и
народни
политички
.
Ту
је
особита
вриједност
ваших
приповиједака
.
Може
бити
да
је
то
заслуга
српскога
народа
,
али
тијем
је
ваша
заслуга
већа
што
ту
заслугу
народну
износите
пред
свијет
.
Ако
ће
у
нас
бити
напретка
,
ја
мислим
да
ће
се
наћи
писаца
који
ће
се
на
вас
угледати
:
тако
ћете
ви
створити
српску
новелистику
.
Да
вас
Бог
поживи
!
Желећи
вам
добро
здравље
и
свако
задовољство
,
остајем
с
особитим
поштовањем
ВАШ
Ђ
.
ДАНИЧИЋ
ЈУРМУСА
И
ФАТИМА
или
ТУРСКА
СИЛА
САМА
СЕБЕ
ЈЕДЕ
И
НА
САБОРУ
На
сабор
се
људи
сабирају
да
се
наслоне
један
на
другога
,
као
што
се
наслања
дрво
на
дрво
.
У
старо
време
неких
седам
испосника
побегну
из
горе
Синаја
,
и
,
тражећи
самоће
и
мира
,
где
би
могли
спокојно
мислити
само
о
својој
души
,
дођу
чак
овамо
у
наше
крајеве
;
и
сва
седморица
стане
се
у
десној
водопађи
моравској
почињући
озго
од
Мечке
па
до
Дунава
.
Један
од
те
седморице
звао
се
Роман
,
и
уставио
се
крај
Мораве
између
брда
Мечке
и
Мојсиња
,
западно
од
данашњега
Делиграда
,
баш
према
Св
.
Нестору
и
селу
Ђунису
.
Пустињик
Роман
ту
се
испаштао
,
ту
је
преминуо
,
па
се
ту
и
посветио
.
Доцније
,
на
гробу
тога
угодника
Божијег
,
неки
слуга
Цара
Лазара
начини
цркву
.
Ето
тако
је
,
по
причи
,
постао
данашњи
манастир
„
Свети
.
“
Ма
да
је
црква
та
по
облику
малена
и
незграпна
,
опет
је
она
,
по
чудотворности
свога
светитеља
и
својих
молитава
,
далеко
чувена
.
Њој
долазе
многи
болесници
и
невољници
из
близа
и
из
далека
,
лежу
на
раку
Светога
Романа
,
и
духовници
им
читају
молитве
ради
здравља
.
Велики
сабор
у
Светом
Роману
бива
свакад
о
Великој
Госпођи
(
15
Августа
)
.
Тада
,
неких
година
,
може
да
буде
код
те
богомоље
по
хиљаду
душа
!
Године
1832
о
Великој
Госпођи
нешто
не
бејаше
света
из
далека
као
других
година
;
не
виђаше
се
ни
из
околине
људи
чувених
и
припознатих
у
народу
;
једини
беше
дошао
Поп
Марко
,
из
Мозгова
,
али
и
он
служи
у
цркви
,
а
после
се
не
виђаше
међу
људма
;
не
беше
ни
друговераца
којих
у
Светом
Роману
има
скоро
сваки
дан
.
Игуман
Сава
надао
се
своме
владици
из
,
господину
Григорију
,
па
му
и
он
не
дође
.
А
најчудније
бејаше
што
нема
никога
од
Турака
—
старешина
.
Али
за
то
беше
неки
Милунко
Чанколиз
,
из
села
Мозгова
,
кога
су
се
људи
бојали
као
најгорега
Турчина
.
Платио
бих
да
не
говорим
о
овом
човеку
,
а
опет
га
морам
описивати
не
ради
њега
,
него
ради
оних
који
су
као
он
.
Људи
с
оваким
карактером
можете
срести
у
свакој
земљи
,
у
сваком
друштву
,
у
сваком
реду
и
ставу
грађанском
;
можете
их
видети
и
у
гуњу
,
и
у
капуту
,
и
у
ћурку
,
и
у
униформи
,
у
раси
и
—
у
сваком
хаљетку
који
кроји
човек
да
се
заодене
Адамов
праунук
или
Јевина
праунука
.
Него
свима
тима
нека
је
далеко
лепа
кућа
!
Нама
је
засад
доста
овај
једини
из
села
Мозгова
—
кад
се
већ
мора
да
прича
какав
је
и
како
се
влада
.
Милунко
је
човек
сиромах
.
Он
има
неку
жалосну
кућу
,
али
се
сумња
да
у
њој
ноћива
и
на
своје
крсно
име
!
Он
је
увек
тамо
где
су
људи
на
окупу
,
где
су
кметови
,
трговци
,
и
особито
где
има
који
Турчин
.
Седећи
тако
и
вребајући
сваку
прилику
да
угоди
чим
било
богатоме
и
силноме
,
Милунко
пиљи
у
зубе
силнима
и
смеје
се
кад
се
они
смеју
,
а
мршти
се
кад
се
они
љуте
.
Он
пуши
дуван
,
пије
свако
пиће
,
и
врло
је
рад
појести
џабе
какав
сладак
залогај
.
Кад
тако
дође
међу
људе
који
пуше
,
особито
ако
је
ту
и
Суљ-
ага
,
или
други
који
познати
му
Турчин
,
он
ће
извадити
свој
чибук
,
остругаће
лулу
ножем
,
па
ће
духнути
у
чибук
неколико
пута
као
у
тромпету
—
не
би
ли
га
чули
и
понудили
они
који
имају
дувана
.
Ако
то
не
помогне
,
он
се
онда
појаче
искашљује
и
живље
се
смеје
Агиноме
смеју
,
и
гласније
одобрава
оно
што
Ага
говори
.
Ако
ни
то
не
помогне
,
он
ће
наместити
своје
лице
као
псето
кад
чека
од
господара
да
му
баци
кост
,
и
рећи
ће
:
—
Ага
!
како
се
дуваниш
?
Ага
би
,
на
то
,
и
не
погледавши
у
њега
,
узео
из
своје
кесе
међу
прсте
мало
дувана
,
и
пружио
би
Милунку
који
би
тај
дар
журно
дочекао
,
па
би
напунио
лушу
и
запалио
,
поносећи
се
да
пуши
Агина
дувана
!
Ако
би
му
који
сељак
рекао
како
је
то
џебрачки
примати
од
Турчина
дувана
између
прста
;
кад
га
хоће
да
одликује
,
што
му
не
пружи
кесу
,
па
да
напуни
сам
по
вољи
,
—
Милунко
би
одговорио
:
—
Све
је
то
једно
.
И
мој
и
Агин
дуван
из
једне
су
кесе
!
.
.
.
Седећи
тако
и
пушећи
,
он
само
гледа
шта
ради
Ага
.
Ако
се
Ага
осмехне
,
Милунко
се
зацени
од
смеја
;
ако
Ага
кога
псује
—
Милунко
му
помаже
;
а
ако
Ага
кога
учи
—
Милунко
,
окренувши
се
оном
кога
Турчин
светује
,
обично
заврши
овако
:
—
Е
,
ако
ти
не
послушаш
ову
науку
и
овога
учитеља
,
ниси
вредан
да
живиш
!
.
.
.
Желећи
свакад
угодити
само
силнијему
,
Милунко
долази
и
у
неприлику
.
Ево
шта
му
се
једном
догодило
.
Настојник
Бега
Френчевића
,
Суљага
,
наљутио
се
нешто
на
сељака
Јоксима
Коштуницу
,
па
ће
рећи
овако
:
—
Е
неман
кад
да
идем
сâм
,
а
немам
кога
ни
да
пошљем
да
крмку
сав
чибук
изломи
о
главу
!
.
.
—
Па
да
идем
ја
!
понуди
се
Милунко
.
—
Зар
ти
смеш
замахнути
на
Јоксима
?
упита
Суља
.
—
Смем
му
ископати
оба
ока
,
кад
ми
ти
велиш
!
.
—
Аферим
,
соколе
!
повика
Суља
:
—
иди
одмах
,
и
издеветај
га
као
биров
кучку
!
Милунко
оде
право
Јоксимовој
кући
.
Јоксим
пред
кућом
седи
,
пуши
,
и
нешто
се
разговара
са
женама
о
деоби
конопљаног
семена
.
Милунко
приђе
,
назва
Бога
,
седе
,
и
поче
се
смејушити
и
уплетати
у
разговор
.
Јоксим
главе
не
окреташе
на
њега
.
Духнувши
неколико
пута
у
свој
чибук
,
Милунко
већ
не
могаше
да
трпи
како
Јоксим
слатко
пуши
,
него
упита
:
—
Како
се
дуваниш
,
Газда
-
Јоксиме
?
—
Ја
?
добро
,
'
вала
Богу
!
одговори
Јоксим
,
и
даље
говораше
са
женама
.
—
Бог
ме
ја
рђаво
!
настави
Милунко
.
—
Што
не
иштеш
од
Суље
,
од
твога
Агице
?
—
Ха
!
ха
!
ха
!
цери
се
Милунко
:
—
право
велиш
,
он
има
доста
.
.
јâ
!
.
.
Има
,
јâ
!
Поседевши
мало
,
он
се
диже
,
и
оде
!
Силноме
Аги
да
угоди
—
зарекао
се
јадник
да
ће
Јоксиму
ископати
оба
ока
.
Оштроме
Јоксиму
да
угоди
—
није
веселник
смео
ни
Агу
бранити
од
Јоксимова
подсмеха
.
Ето
какав
је
то
човек
!
.
.
.
За
то
су
му
се
после
смејали
и
Турци
и
Срби
.
Али
ако
Милунко
нема
срца
да
уради
што
отворено
,
да
удари
противнику
у
очи
,
да
каже
силноме
истину
у
брк
,
јунак
је
он
пришаптати
,
доказати
,
налагати
и
што
је
било
и
што
било
није
.
За
то
се
људи
од
њега
клоне
као
од
живе
ватре
.
Ето
тај
Милунко
беше
на
сабору
;
и
сви
одабранији
људи
уклањаху
се
да
се
и
не
сретну
с
њиме
,
јер
он
бејаше
опаснији
од
сто
правих
Турака
...
Иначе
на
том
сабору
беше
све
као
на
сваком
сабору
.
Међу
тим
,
ко
би
загледао
у
сваку
ситницу
,
могао
би
опазити
да
по
оном
церју
око
манастира
овде
онде
застајкују
по
два
по
три
сељака
,
и
нешто
се
опрезно
разговарају
.
Али
какво
је
то
чудо
у
овој
саборској
вреви
?
Људи
су
и
дошли
на
сабор
да
се
састану
и
разговоре
,
па
се
ето
сада
и
разговарају
о
својим
обичним
пословима
,
о
својим
дневним
потребама
.
Тако
би
помислио
многи
,
али
не
би
сваки
.
Ко
овај
свет
познаје
из
ближе
;
ко
га
уме
мерити
по
лицу
и
по
срцу
;
ко
зна
како
је
њему
на
дому
и
у
селу
,
могао
би
,
видевши
све
то
,
махнути
главом
и
прошаптати
:
—
Овде
нешто
има
!
...
.
.
Сунце
већ
беше
нагло
на
заранке
кад
однекуд
међу
свет
дође
слепац
Здравко
из
Лужница
.
Чудноват
слепац
!
Он
допре
онамо
куд
окати
не
може
!
Вођ
га
доведе
и
каза
да
може
сести
под
један
цер
,
па
разгледавши
добро
по
сабору
,
рече
Здравку
нешто
слепачким
језиком
.
Нико
не
разабра
шта
му
рече
;
а
слепац
извади
своје
гусле
и
поче
гудити
.
Свет
нагрну
са
свих
страна
да
га
чује
.
Певач
викну
ову
песму
:
„
Сан
уснила
Царица
Милица
:
Да
се
ведро
небо
проломило
,
Да
је
месец
на
земљицу
пао
,
Да
су
звезде
крају
прибегнуле
,
Да
су
њени
двори
изгорели
,
Само
један
камен
остануо
И
на
њену
кука
кукавица
!
...
Одујмивши
песму
да
дахне
,
слепац
,
као
да
познаде
колико
су
људи
,
који
га
тако
радо
слушају
,
и
од
себе
жалосни
,
па
окрете
другу
песму
овако
:
„
Давно
било
,
сад
се
приповеда
,
А
по
томе
,
браћо
моја
драга
,
Да
вам
сада
другу
песму
кажем
Од
истине
што
је
за
дружине
:
Кад
устане
кука
и
мотика
Биће
Турком
по
Медији
мука
;
У
Шаму
ће
каде
проплакати
,
Јера
ће
их
раја
уцвелити
“
...
.
Кад
он
,
после
ових
речи
,
одујми
песму
,
приђе
кмет
Недељко
из
села
Прњавора
,
спусти
му
у
руку
један
новац
,
и
рече
:
—
Ходи
,
Здравко
,
овамо
у
мутвак
(
кујну
)
да
што
поужинаш
!
Слепац
се
диже
и
оде
;
људи
се
почеше
разилазити
с
тога
места
,
али
се
многоме
следи
срце
кад
виде
да
баш
тад
долази
тамо
Милунко
Чанколиз
.
Јамачно
је
Недељко
,
опазивши
њега
,
и
одазвао
слепца
у
мутвак
...
На
левој
страни
Мораве
,
готово
спроћу
Светог
Романа
,
село
је
Трубарево
.
У
том
селу
био
је
красан
један
момак
по
имену
Лазар
.
Он
се
оженио
оне
године
кад
Турци
Србију
на
ново
заузеше
.
Онако
кивни
и
освете
жедни
,
отму
они
Лазареву
младу
и
одведу
,
а
Лазар
,
сиромах
,
на
скоро
после
тога
,
помери
памећу
.
Браћа
његова
често
су
га
доводила
Светоме
Роману
,
те
су
му
духовници
читали
молитве
.
Тога
ради
остављали
су
га
ту
по
читаве
месеце
.
Доцније
се
он
и
прибио
уз
манастир
,
па
је
готово
редовно
боравио
или
у
Светом
Роману
,
или
у
селу
Прњавору
.
Он
је
увек
бос
,
гологлав
,
и
чупав
да
те
је
страх
погледати
га
.
Обично
ћути
,
докле
се
што
не
упита
.
Зла
не
чини
ником
никаква
.
А
чим
проговори
,
одмах
ружи
и
куне
Турке
.
То
су
знали
и
сељаци
,
и
калуђери
,
па
и
многи
Турци
,
али
су
се
чинили
невешти
.
На
сабору
беше
и
тај
Лазар
.
Обучен
како
сваки
дан
тако
и
на
тај
благи
дан
,
он
ходаше
тамо
амо
по
народу
,
па
на
један
мах
стаде
,
и
дрекну
:
—
На
ноге
те
,
људи
!
Крстите
се
!
крстите
се
!
Зар
не
чујете
?
Ено
звони
звоно
на
Лазарици
(
цркви
)
!
Чу
!
Ено
га
и
на
Раваници
!
Ха
!
ха
!
ха
!
Крстећи
се
уз
то
сам
,
Лазар
говораше
:
—
О
,
помози
Боже
!
О
,
помози
Боже
!
А
гле
!
дрекну
он
наново
:
—
Беже
Турци
!
беже
!
беже
!
Ох
,
ох
,
ох
!
Брже
,
брже
,
брже
!
Муња
грома
јури
!
Игра
се
Бог
!
Ћут
’
!
!
Многи
људи
на
сабору
претрнуше
од
страха
слушајући
ове
страшне
речи
из
уста
човека
суманута
.
Једни
ну
почеше
говорити
да
ћути
;
други
се
журно
удалише
од
њега
као
од
човека
кужна
;
трећи
га
нуђаху
да
узме
што
да
пије
,
не
би
ли
престао
...
.
.
Лазар
на
то
не
гледа
;
само
блене
по
сабору
као
човек
без
свести
.
На
један
мах
окрете
се
к
цркви
Светог
Романа
,
рашири
руке
,
погледа
у
небо
и
викну
:
—
Свети
Романе
!
Подигни
Жику
!
Доведи
Стеву
!
Ово
су
све
брљиве
овце
:
ниједна
не
сме
на
вир
,
а
вуци
с
крајева
једну
по
једну
даве
,
даве
,
даве
!
.
.
Говорећи
ово
,
Лазар
показиваше
шакама
како
вуци
даве
овце
...
—
Лазаре
!
Бог
био
с
тобом
,
рећи
ће
ну
Милунко
:
—
какве
су
то
речи
?
Зар
ти
не
знаш
чија
је
ово
земља
?
—
Земља
је
Божја
и
народска
,
а
ти
си
код
очију
слепац
,
божјак
!
одговори
Лазар
и
не
гледајући
у
Милунка
.
—
Тако
се
не
сме
говорити
,
понавља
Милунко
:
—
зашто
ако
чују
Турци
не
ће
рећи
да
то
говори
луди
Лазар
,
него
да
говоре
паметни
домаћини
...
.
.
—
На
тебе
не
ће
посумњати
никад
;
докле
год
ти
Цигани
пишу
по
голенима
,
дотле
се
ти
не
бој
ни
таке
беде
ни
турске
силе
!
...
—
Ти
,
Лазо
,
говориш
данас
као
најпаметнији
човек
;
Бога
ми
ћеш
ти
видети
шта
је
турски
церић
,
него
ћути
!
—
Ако
ућутим
ја
,
као
што
ћуте
други
,
наставља
ова
страховита
луда
:
—
проговориће
Свети
;
проговориће
ово
дрвеће
,
и
ово
камење
,
еј
!
!
!
.
.
У
то
допаде
Игуман
Сава
,
који
је
и
сам
родом
из
села
Трубарева
,
и
зна
Лазара
од
детињства
,
па
му
рече
:
—
Лазо
,
моје
дете
,
ходи
амо
у
ћелију
,
да
ме
нешто
послушаш
:
нико
не
уме
као
ти
!
.
.
Лазар
одмах
оде
.
Лазареве
речи
прожмаше
сав
онај
народ
.
Лазара
су
познавали
готово
сви
;
знали
су
да
он
врло
често
рекне
по
нешто
опоро
за
Турке
;
али
овако
страшних
речи
,
овако
јасних
мисли
,
никад
нико
није
чуо
из
његових
уста
.
—
Ово
није
без
нечега
!
говорили
су
стари
људи
:
—
ово
на
нешто
слути
!
Дај
Боже
да
буде
на
добро
!
...
.
Прости
свет
обично
верује
да
суманути
пре
могу
проказати
вољу
Божију
него
најпаметнији
људи
...
На
сабору
бејаше
,
као
што
рекосмо
,
и
Поп
Марко
из
села
Мозгова
.
То
је
човек
врло
паметан
и
необично
јуначан
.
Турци
га
зову
Дели
-
Поп
,
и
од
њега
много
зазиру
;
Срби
се
у
њега
много
уздају
.
С
њим
у
друштву
беху
дошли
још
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
са
својом
мајком
Петријом
,
с
домаћицама
Смиљаном
и
Магдаленом
,
са
синовима
и
четири
своје
ћери
међу
којима
Марија
и
Милана
беху
најлепше
девојке
у
свем
сабору
.
После
оне
Лазареве
вике
,
умукоше
свирке
,
и
престаше
игре
на
сабору
;
људи
се
почеше
разилазити
сваки
са
својим
родом
и
познаницима
.
Лепо
беше
погледати
на
те
гомилице
народа
које
се
крећу
од
манастира
сваки
к
свом
завичају
.
Сви
ти
људи
,
и
ако
се
разилажаху
на
разне
стране
,
опет
,
полазећи
с
једнога
места
,
са
сабора
,
ношаху
у
срцу
своме
једну
мисао
,
једну
зебњу
,
једну
наду
—
биће
скоро
боја
с
Турцима
!
—
На
што
ово
слути
,
Попе
Марко
!
упита
Јаћим
Попа
Марка
,
кад
у
путу
,
у
њиховој
гомилици
осташе
само
њихови
рођаци
,
пред
којима
се
сме
све
казати
.
—
Ко
ће
знати
,
Јаћиме
,
на
што
то
слути
?
одговори
Поп
:
—
тек
досад
,
кад
год
суманути
почну
нешто
да
слуте
,
свакад
и
наслуте
...
.
.
—
Па
шта
може
наслутити
овај
јадни
Лазар
?
упита
Стојан
Гојковић
у
некој
недоумици
.
—
Може
наслутити
какву
мутљавину
у
народу
,
и
,
ако
да
Бог
,
какво
добро
за
сиротињу
...
.
Ово
Поп
изговори
лагано
,
и
пошто
се
добро
обазре
те
виде
да
су
све
сами
рођаци
око
њега
.
—
Камо
срећа
,
али
мучно
.
Размирица
је
догрдила
народу
.
Не
ће
нико
да
се
бије
.
Сви
кажу
:
"
3ар
нам
је
мало
било
крви
?
Шта
још
хоћете
?
Да
раздражимо
Турке
те
да
нас
са
свим
раселе
из
ове
земље
?
“
Ово
изговори
Јаћим
гласом
веома
невеселим
.
—
Мој
Јаћиме
,
прихвати
Поп
:
—
муке
је
било
баш
доста
,
и
још
ће
је
бити
,
јер
без
муке
не
може
се
свршити
ни
најмањи
посао
,
а
камо
ли
ослобођење
једнога
народа
.
Али
кад
прекипи
трпљење
,
онда
људи
једном
зажмуре
и
сукну
као
стршљенови
...
.
—
Чемерно
ће
ти
данас
сукнути
,
рећи
ће
баба
Петрија
:
—
Стари
остарели
и
онемоћали
,
млади
се
одвикли
од
боја
;
богати
не
ће
,
а
сиромашни
не
могу
—
па
за
Турке
жива
згода
!
—
Та
ће
згода
,
стрина
,
вели
Поп
Марко
:
—
трајати
док
не
дође
време
да
се
поквари
,
а
кад
дође
време
,
устаће
и
богати
и
сиромаси
,
и
старци
и
младићи
,
па
чак
и
ви
жене
.
.
.
.
—
Ох
!
ох
!
учини
баба
и
насмеја
се
.
—
Зими
,
о
Светом
Сави
,
наставља
Поп
:
—
никаква
сила
не
може
истерати
ни
једнога
листића
из
пупољка
,
а
кад
загреје
пролетње
сунце
,
никаква
сила
не
може
уставити
горе
да
не
листа
,
нити
заптити
траве
да
не
расте
!
.
.
Кад
нечем
време
дође
,
оно
мора
бити
.
И
ови
суманути
,
с
којих
сунце
греје
,
кад
почну
овако
говорити
,
на
нешто
слуте
...
.
Као
да
је
то
време
близу
!
.
.
.
Него
ви
,
децо
,
језик
за
зубе
!
И
трава
има
уши
:
можемо
ми
за
час
изгорети
!
...
.
У
том
разговору
Поп
Марко
и
његова
дружина
већ
стигоше
к
ћуприји
на
Рујишкој
реци
,
где
им
ваљаше
пресећи
београдско
-
друм
,
на
ком
Србина
свакад
свако
зло
може
да
снађе
.
За
то
прекидоше
разговор
,
и
пожурише
се
уз
брдо
,
да
што
пре
стигну
у
село
Мозгово
.
ИИ
НА
СЛАВИ
Где
се
Крсно
име
слави
,
ту
и
помаже
“
.
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
из
Мозгова
броје
се
у
људе
имашне
.
А
весела
им
сва
имаштина
!
У
оно
време
,
у
које
пада
ова
наша
прича
,
сва
земља
беше
турска
;
стоку
људима
поједоше
које
војске
,
које
други
турски
окламиши
,
а
кућа
и
зграда
нису
Срби
смели
градити
и
да
су
имали
новаца
.
У
најживљих
људи
куће
беху
земунице
,
или
тескобне
и
мрачне
кровињаре
.
Једино
благо
које
је
Србин
могао
имати
,
једина
његова
снага
и
узданица
,
у
то
доба
,
беху
деца
,
особито
мушка
.
Ком
прирасту
деца
,
и
дохвате
се
рада
,
тај
је
зâр
могао
и
доспети
да
изда
Турцима
небројна
давања
,
и
да
приради
што
за
себе
,
за
своју
кућу
;
а
у
кога
није
било
одрасле
деце
,
нити
какве
друге
јаче
задруге
,
тај
је
ишао
го
и
бос
,
гладан
и
жедан
,
постан
и
жудан
и
на
највеће
годове
.
Јаћим
и
Стојан
беху
срећни
с
породом
:
имаху
обојица
и
синова
и
ћери
,
а
међу
свом
децом
њиховом
одвојиле
беху
необичном
лепотом
,
две
млађе
ћери
њихове
,
Јаћимова
—
Марија
и
Стојанова
—
Милана
.
Оне
беху
тек
ушле
у
17
годину
;
тако
младе
,
необично
лепе
,
и
здраве
,
оне
су
мимо
своје
старије
сестре
изишле
на
глас
као
најлепше
девојке
у
свој
нахији
ражањској
.
Године
1832
Гојковићи
слављаху
своје
крсно
име
,
Светога
Тому
.
Добри
људи
,
гостољубиви
домаћини
,
гозбени
свечари
,
они
имаху
доста
званица
и
гостију
,
а
надали
су
се
и
путницима
и
намерницима
који
су
се
и
онако
често
увраћали
на
њихову
кућу
.
Време
о
Светом
Томи
беше
лепо
;
у
мозговском
присоју
јесење
сунце
грејаше
топло
,
и
чисто
зваше
све
што
је
живо
да
се
нагреје
и
напије
животворне
топлоте
његове
.
—
Сунчајте
се
!
сунчајте
!
чини
ти
се
да
оно
преко
плавога
Јастрепца
говори
људма
и
животињи
:
—
Копаоник
и
Жељин
још
нису
обелели
,
Јастребац
и
Ртањ
још
нису
лица
своја
завили
маглом
,
а
чим
се
они
наљуте
,
ви
мене
не
ћете
сагледати
по
читаве
десетине
дана
!
Сунчајте
се
!
...
.
Свечари
беху
поставили
трпезу
за
госте
пред
кућом
,
у
воћу
,
а
за
гошће
под
стрешком
од
једнога
вајатића
.
Госте
је
нудио
гологлав
Јаћим
,
а
гошће
мајка
му
,
Баба
Петрија
.
Друга
чељад
радила
су
разне
послове
у
кући
и
око
куће
.
Од
девојака
,
Марија
је
највише
доносила
јело
и
пиће
за
гостинску
совру
,
Милана
пак
послушавала
је
око
совре
женске
.
Гости
су
седели
,
јели
,
пили
.
и
разговарали
се
.
Кад
би
пред
по
дне
,
из
куће
изиђе
Јаћимова
жена
Смиљана
носећи
у
рукама
на
једној
проји
славски
колач
,
и
на
колачу
крсну
свећу
,
неколико
груменова
тамњана
,
и
нешто
цвећа
—
све
покривено
чистим
белим
пешкиром
.
Колач
Смиљана
спусти
у
горњи
крај
совре
,
на
онда
приђе
к
Јаћиму
,
као
домаћину
,
те
га
пољуби
у
руку
;
после
њега
ижљуби
она
у
руку
све
госте
почињући
од
горњега
чела
.
—
Жива
била
,
и
сретан
ти
колач
!
одговара
јој
сваки
,
дајући
руку
да
пољуби
.
Колачар
,
Миладин
Цонић
,
међу
тим
,
да
колач
не
би
стајао
покривен
,
скиде
пешкир
с
њега
и
пружи
га
домаћици
.
Смиљана
,
после
тога
,
донесе
Јаћиму
малу
кадионицу
са
жаром
;
домаћин
узе
с
колача
свећу
,
прекрсти
се
,
пољуби
свећу
,
па
,
окренувши
се
гостима
свима
,
рече
:
—
Простите
и
благословите
,
да
палимо
свећу
Богу
,
и
Светом
Томи
!
—
Бог
и
Ристос
!
одговорише
гости
,
и
сви
усташе
на
ноге
,
и
поскидаше
капе
.
Домаћин
упали
свећу
,
усу
у
кадионицу
тамњана
,
и
кад
се
разгори
,
окади
најпре
свећу
,
говорећи
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
!
Господе
,
Боже
благи
,
помози
,
разговори
,
и
обрадуј
,
молим
ти
се
!
Говорећи
то
,
окади
све
госте
низа
совру
.
Вративши
се
оздо
,
и
кадећи
свећу
по
други
пут
,
он
говори
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
,
и
данашњем
светитељу
.
Боже
,
и
данашњи
красни
данче
,
Свети
Томо
,
славо
моја
!
помози
и
обрадуј
,
молим
ти
се
!
И
опет
окади
све
низа
совру
.
Кад
се
врати
по
трећи
пут
да
окади
свећу
,
он
рече
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
и
Светој
Тројици
,
Светој
Петци
и
Светој
Недељи
.
Оне
у
години
често
долазе
,
вас
грешне
налазе
,
да
не
(
нас
)
избаве
од
сваке
муке
и
душманске
руке
!
“
Кад
сврши
и
треће
кађење
низа
совру
,
и
врати
се
у
горње
чело
,
узе
чашу
и
рече
:
—
Заповедајте
сви
редом
!
—
У
добри
час
!
одговорише
гости
.
—
Да
пијемо
,
продужава
домаћин
:
—
по
чашу
вина
за
славе
и
закона
.
Где
се
слава
славила
и
дизала
,
ту
и
помагала
!
Наславила
род
и
берићет
,
живот
и
здравље
,
слогу
и
правду
!
Сад
наздрави
Чика-
Арсенију
који
сеђаше
до
колачара
.
Докле
сви
у
соври
,
па
и
домаћин
,
окусише
од
вина
„
за
славе
и
закона
“
,
дотле
гости
два
и
два
певају
:
Ко
за
славе
вино
пије
Помози
му
Бог
!
Помози
му
Бог
!
„
Помогла
му
слава
Божја
И
сâм
Господ
Бог
!
И
сâм
Господ
Бог
!
“
Кад
се
ућуташе
певачи
у
мушкој
соври
,
отпеваше
жепе
:
„
Помогла
му
слава
Божја
И
сâм
Господ
Бог
!
И
сâм
Господ
Бог
!
“
Кад
се
то
сврши
,
домаћин
наточи
чашу
вина
,
и
стави
је
пред
колачара
.
Колачар
узе
нож
и
колач
,
па
,
окренувши
се
гостима
,
рече
:
—
Простите
,
и
благословите
да
сечемо
колач
Богу
и
Светом
Томи
!
—
Бог
и
Ристос
!
одговорише
они
.
Колачар
се
прекрсти
,
и
поче
резати
колач
,
говорећи
:
—
У
славу
и
част
Светоме
Томи
!
па
на
један
мах
стаде
насред
колача
и
викну
:
—
Пиши
шта
ћеш
,
домаћине
;
запе
плуг
за
пањ
!
—
Ардов
вина
и
печена
свиња
!
рече
домаћин
смешећи
се
.
Тад
колачар
пререза
колач
у
накрст
,
прели
га
вином
на
четири
места
,
говорећи
:
—
Ва
име
оца
,
амин
;
и
сина
,
амин
;
и
светога
духа
,
амин
.
И
,
колико
се
могаше
,
врати
оно
вино
с
колача
у
чашу
.
Сад
к
њему
приступи
Јаћим
;
и
њих
двојица
узеше
колач
обема
рукама
,
а
гости
који
могаху
прихватише
га
бар
по
једном
руком
,
и
почеше
га
окретати
онако
како
се
сеје
жито
,
говорећи
:
—
Господе
помилуј
,
Господе
помилуј
,
Господе
помилуј
!
Окренувши
колач
једном
,
издигнуше
га
на
рукама
говорећи
:
—
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Гости
сад
пустише
колач
;
а
колачар
и
домаћин
преломише
га
,
саставише
поле
једну
уз
другу
,
и
три
пута
пољубише
колач
и
пољубише
се
у
образ
,
говорећи
:
—
Ристос
посред
нас
!
По
том
обојица
разломише
сваки
своју
полу
на
четврти
,
па
из
левих
руку
,
онако
у
на
крст
,
спустише
на
совру
,
из
десне
пак
колачар
метну
на
полицу
,
а
домаћину
приступи
домаћица
са
ситом
,
те
његову
четврт
прими
у
сито
„
да
је
сита
година
.
“
Јаћим
још
извади
један
динар
(
стари
)
,
те
спусти
домаћици
у
сито
,
среће
ради
.
За
тим
узе
чашу
вина
и
,
као
нудећи
је
свима
гостима
,
рече
—
Заповедајте
!
—
Старији
Бог
,
па
домаћин
!
одговорише
они
.
Онда
се
он
прекрсти
,
поклони
се
њима
,
па
поче
:
—
’
Вала
и
поклон
свима
редом
!
Писмо
за
славе
и
закона
;
сад
да
пијемо
за
крста
и
крсних
имена
:
где
се
крсно
име
помињало
ту
и
помагало
!
И
наздрави
Стојку
Митрићу
.
Стојко
опет
наздрави
колачару
Миладину
.
За
то
време
гости
певају
два
и
два
:
„
Ко
пије
вино
за
крсно
име
,
Помоз
’
му
,
Боже
,
и
крсно
име
!
“
Пошто
сви
гости
и
сви
кућани
сркнуше
од
вина
за
крсно
име
,
домаћин
рече
:
—
Да
се
приклонимо
Господу
Богу
,
и
данашњем
светитељу
!
Гости
се
приклонише
крстећи
се
неколико
пута
;
по
том
метнуше
капе
на
главе
,
и
поседаше
,
говорећи
:
—
Нека
је
на
здравље
!
Да
Бог
дâ
са
срећом
!
Тек
што
гости
поседаше
,
а
пред
вратницама
стадоше
четири
коњаника
који
дођоше
одонуд
од
Суботинца
.
Јаћим
погледа
у
Стојана
,
а
Стојан
с
двоје
момчади
похита
те
отвори
вратнице
,
поздрави
се
с
путницима
,
прими
од
њих
коње
и
предаде
момчадма
,
а
путнике
поведе
пред
кућу
к
соври
.
Стари
се
гости
смакоше
један
до
другога
те
новима
начинише
место
у
првом
челу
.
То
беху
Голуб
из
Бањске
Јошанице
,
Иван
Тривунац
из
Суботинца
,
и
два
млада
лична
момка
,
непозната
.
Једноме
од
њих
беше
име
Јованча
,
а
другоме
Милисав
.
Голуб
их
приказа
као
калаузе
који
траже
стоке
за
чувеног
трговца
Газда-Марка
.
Они
беху
одевени
онако
како
се
обично
носе
марвени
трговци
:
тек
се
ипак
у
њих
опажаше
нешто
што
се
не
виђа
свакад
у
калауза
:
опажаше
се
већа
слобода
у
кретању
и
у
беседи
,
и
у
понашању
нешто
јуначко
,
нешто
заповедничко
,
место
обичне
гипкости
трговачке
.
Јованча
,
разговарајући
се
с
људма
за
совром
,
казиваше
да
је
био
у
Тимоку
,
и
да
је
,
прешавши
отуд
,
ударио
на
Голуба
у
Јошаници
;
а
Милисав
опет
био
је
,
вели
,
у
Крушевачкој
,
па
отуда
прешао
у
наију
ражањску
,
и
у
Суботинцу
,
код
Ивана
,
састали
су
се
сви
.
Отуд
су
дошли
амо
Гојковићима
на
славу
,
надајући
се
да
ту
од
људи
дознаду
где
има
добре
стоке
,
и
каква
јој
је
цена
.
Још
се
они
,
тако
седећи
,
не
обредише
другом
чашом
,
а
дође
слепац
с
гуслама
,
да
мало
гостима
погуди
,
да
помене
што
је
било
некад
,
и
да
подсети
што
може
бити
опет
...
.
.
Слепац
се
намести
уз
један
орах
,
затеже
жице
,
намаза
гудало
,
па
развуче
,
а
гости
се
ућуташе
:
сви
очекиваху
шта
ће
песма
казивати
.
Слепац
је
гудио
дуже
—
час
подижући
главу
као
,
јадан
,
да
гледа
у
нешто
,
а
час
спуштајући
је
,
или
окрећући
је
на
страну
,
као
да
боље
чује
јеку
од
својих
гусала
.
У
један
мах
викну
:
„
Мили
Боже
,
на
свему
ти
хвала
!
Кад
се
ћаше
по
земљи
Србији
По
Србији
земљи
да
преврне
,
И
да
друга
постане
судија
,
Ту
кнезови
нису
ради
кавзи
,
Нит
’
су
ради
изелице
Турци
,
Ал
'
је
рада
сиротиња
раја
Која
глоба
давати
не
море
,
Ни
трпети
турскога
зулума
;
И
ради
су
Божји
угодници
,
Јер
је
крвца
из
земље
проврела
Земан
дошао
,
ваља
војевати
.
За
крст
часни
крвцу
пролевати
,
Сваки
своје
да
покаје
старе
!
...
.
Докле
чудни
слепац
певаше
овај
почетак
од
страшне
Вишњићеве
песме
,
дотле
многе
госте
пробијаше
зној
;
а
Голуб
,
Иван
,
Јованча
,
и
Милисав
погледаху
један
у
другога
,
и
као
да
се
нешто
очима
договараху
.
У
дно
совре
сеђаше
познати
Милунко
Чанколиз
,
од
кога
су
зебли
сви
који
су
га
познавали
ко
је
и
какав
је
.
Кад
слепац
преста
,
Милунко
упита
првога
до
себе
госта
:
—
Одакле
је
овај
слепац
?
—
А
шта
знам
ја
?
одговори
гост
:
—
Слепац
је
од
свукуд
:
иде
за
вођом
,
проси
за
Бога
,
те
се
храни
хлебом
!
.
.
—
Оваком
песмом
он
нама
гура
угарак
у
куће
,
настави
Милунко
.
.
—
Ти
се
бар
немаш
рашта
плашити
од
угарка
!
рече
с
друге
стране
совре
Андрија
Мали
,
хотећи
подсетити
Милунка
да
он
управо
и
нема
куће
.
Међу
тим
,
домаћин
,
опазивши
шта
учини
ова
кратка
песма
,
пружи
слепцу
врч
с
вином
и
рече
:
—
На
!
окваси
грдо
:
биће
јасније
!
Слепац
се
напи
;
врати
домаћину
врг
,
па
на
ново
повуче
гудало
,
али
баш
кад
хтеде
да
викне
,
Јаћим
спази
на
вратницама
Турчина
Суљу
,
настојника
мозговскога
спахије
Френчевића
,
па
приђе
к
слепцу
и
шану
му
:
—
Турчин
!
Слепац
смота
гусле
у
торбу
,
и
пође
у
кућу
,
божем
да
руча
.
Кад
би
поред
совре
,
Јованча
му
даде
у
руку
небушену
цванцику
.
Слепац
,
опипавши
дар
,
рече
:
—
Хвала
газда
!
Гљај
готивно
!
Јованча
се
промени
у
лицу
,
кад
чу
те
две
речи
!
И
Јаћим
и
Стојан
истрчаше
чак
на
вратнице
пред
Суљу
,
уведоше
га
у
авлију
,
и
пратећи
га
ка
гостима
који
сви
пођипаше
на
ноге
,
Јаћим
рече
:
—
Ево
,
трговци
,
ага
ће
вам
најбоље
казати
где
има
добре
стоке
!
И
одмах
показа
Суљи
да
су
Јованча
и
Милисав
калаузи
чувенога
Газда
-
Марка
,
трговца
,
и
да
су
дошли
да
разберу
има
ли
стоке
,
и
по
што
је
?
—
Пеки
,
море
рајо
,
пеки
!
вели
Суља
.
Благо
селу
у
које
свраћају
трговци
,
а
тешко
селу
у
које
свраћају
хајдуци
!
Наместивши
се
на
прво
место
,
он
поче
јести
,
али
не
пијаше
ништа
.
Како
је
дошао
Суља
,
престала
је
песма
и
весеље
;
само
се
говорило
о
овновима
,
о
козама
,
о
лоју
на
козарама
,
и
о
проходњи
на
пијацама
...
.
Милунко
се
,
по
свом
обичају
,
неколико
пута
накашља
и
гласније
насмеја
,
али
Суља
и
не
погледа
на
њега
.
Марија
,
дворећи
госте
,
често
погледаше
у
Јованчу
,
и
мишљаше
у
себи
—
За
име
Бога
,
да
красна
момка
!
Дан
јесењи
прође
док
удариш
длан
о
длан
!
Није
Суља
седео
дуго
,
а
већ
сунце
зађе
за
Копаоник
,
и
сумрак
се
поче
хватати
.
Турчин
се
диже
да
иде
у
свој
стан
.
Смиљана
,
Маријина
мајка
,
испраћајући
га
,
даде
му
једне
беле
чарапе
.
Примајући
дар
,
Суља
рече
:
—
Смиљана
!
гледај
те
удај
што
пре
ону
млађу
ћер
,
не
ће
бити
с
горега
!
—
А
што
,
Ага
,
да
убијам
срећу
старијој
сестри
?
—
Ништа
ти
више
не
могу
казати
;
страх
ме
је
да
вас
не
нађе
какво
зло
,
а
у
вашој
сам
кући
јео
хлеба
и
соли
...
.
Смиљана
се
забрину
;
али
посао
у
кући
беше
у
тај
мах
пречи
,
с
тога
немаде
кад
ником
ни
да
каже
што
чу
од
Суље
.
Милана
пак
,
Стојанова
ћи
,
находећи
се
махом
око
женске
совре
,
није
добро
пи
разгледала
све
госте
у
мушкој
соври
.
Тек
други
дан
,
кад
гости
већ
полажаху
,
смотри
она
боље
Милисава
и
Јованчу
,
па
јој
се
учини
да
је
Милисав
веома
угодан
момак
...
.
.
Јованча
,
поред
све
пажње
коју
је
обраћао
на
људе
,
на
слепца
,
и
на
Суљу
,
имаше
кад
да
сагледа
и
Марију
.
Она
му
се
учини
девојка
необично
лепа
.
Да
му
слепац
не
рече
оне
проклете
две
речи
:
Гљај
готивно
,
он
би
у
Гојковића
славио
до
гостињскога
дана
!
.
.
На
окриље
рано
спремаху
се
Голуб
,
Иван
,
Јованча
,
и
Милисав
да
иду
.
С
њина
пође
и
Јаћим
„
да
им
покаже
пут
“
,
а
Стојан
оста
да
дочекује
госте
који
дођу
„
на
појутарје
.
“
Марија
,
с
кондиром
вина
,
испраћујући
оца
и
госте
,
вребаше
прилику
да
баци
очи
на
Јованчу
.
Беше
јој
до
Бога
жао
што
тако
мало
гостова
тако
мио
гост
!
И
Јованча
беше
нешто
збуњен
;
у
забуни
својој
заборави
арбију
,
и
врати
се
да
је
узме
.
Марија
му
је
додаде
.
—
У
здрављу
,
сејо
!
рече
он
мучећи
се
да
арбију
задене
за
силаје
.
—
Срећан
пут
!
одговори
девојка
.
—
Да
Бог
дâ
,
да
се
скоро
видимо
!
—
Да
Бог
да
!
понови
Марија
,
и
нехотице
уздахну
.
Гости
с
Јаћимом
одоше
.
Марија
се
врати
у
кућу
па
,
остављајући
на
полицу
кондир
с
вином
,
обори
и
разби
највећи
свечарски
лонац
!
Од
тога
се
сирота
девојка
толико
збуни
и
застиде
,
да
у
лицу
порумене
као
жеравица
.
—
На
његову
главу
,
убавице
!
рече
јој
снаха
Живка
:
—
Чика
данас
,
на
своје
крсно
име
,
оде
с
трговцима
,
...
нека
је
то
сав
зијан
,
да
га
већа
штета
не
сретне
!
...
.
Марија
захвално
погледа
у
ову
добру
снаху
,
која
том
беседом
баци
засторак
на
буру
која
срце
њено
толико
потресаше
у
тај
мах
!
ИИИ
ЗАКЛЕТВА
„
Ко
издао
,
издало
га
лето
!
Не
имао
од
срца
порода
,
Ни
мушкога
,
ни
девојачкога
!
Рђом
кап’о
док
ну
је
колена
!
“
Народна
клетва
.
У
реци
села
Подгорца
,
северозападно
од
планине
Буковика
а
јужно
од
брда
Бабе
,
има
стара
црквина
која
се
зове
„
Свети
Петар
.
“
Та
је
црква
некад
служила
и
певала
,
а
сад
је
сва
обрасла
павитом
.
Турска
је
сила
растерала
попове
њене
;
време
јој
је
пробило
сводове
,
и
сваки
дан
рони
камен
по
камен
од
трошних
зидова
њених
;
али
народ
из
околних
села
памти
да
је
то
место
свето
,
да
су
се
ту
људи
збирали
на
молитву
,
на
разговор
,
на
договор
,
а
и
на
весеље
.
Многи
мисле
да
је
и
данас
то
место
врло
згодно
за
све
важне
и
свете
послове
...
На
окриље
Светога
Томе
,
1832
,
код
„
Светога
Петра
“
освану
неколико
људи
из
околних
села
.
Међу
њима
се
може
поменути
Стојан
Јовановић
,
из
Лешја
;
Милета
Карабаш
,
из
Кривог
Вира
;
Милосав
Браљинац
,
из
Браљине
;
Раја
из
Ћићевца
,
и
Поп
Марко
из
Мозгова
.
Јаћим
Гојковић
из
Мозгова
с
Голубом
из
Јошанице
,
с
Иваном
из
Суботинца
,
и
с
Јованчом
и
Милисавом
,
калаузима
,
спусти
се
ка
„
Светоме
Петру
“
међу
те
људе
.
Ко
би
у
тај
мах
погледао
на
тај
скуп
,
опазио
би
да
су
то
све
познаници
,
и
да
напред
знају
рашта
ту
долазе
,
јер
се
здраве
и
питају
онако
,
као
они
који
су
се
тек
јуче
растали
.
Излазећи
малко
пред
Јаћима
и
бегову
дружину
,
Поп
Марко
рече
:
—
Добро
ви
стигосте
!
—
Па
и
нисмо
!
одговори
Јаћим
:
—
ударисмо
,
божем
,
прече
па
се
уверисмо
да
је
преко
прече
а
около
ближе
!
.
.
И
ово
показује
да
су
се
ови
људи
рочили
,
да
се
тај
дан
састану
код
„
Светог
Петра
.
“
Пошто
се
сви
поздравише
,
и
упиташе
за
здравље
,
уђоше
у
црквину
,
прекрстише
се
,
целиваше
остатке
од
светаца
на
зидовима
,
па
поседаше
неки
на
зид
,
неки
на
камен
,
а
неки
стајаху
те
гледаху
да
откуд
не
лупе
какви
незвани
гости
.
—
Столе
,
брате
!
рече
Јованча
Стојану
из
Лешја
:
—
овде
смо
јамачно
сви
своји
?
—
Од
мене
се
бој
,
одговори
Стојан
:
—
а
од
ових
се
не
бој
ни
једнога
!
—
Кад
је
тако
,
настави
Јованча
:
—
онда
чујте
поздрав
од
Кнеза
Милоша
.
Цареви
су
додали
да
се
ви
сједините
са
Шумадијом
,
а
Турци
не
ће
да
вас
пусте
.
Кажу
,
да
ви
водите
под
њима
него
са
нама
!
!
.
—
Лажу
!
лажу
!
рукну
у
један
мах
неколико
гласова
.
—
Тако
њима
вели
и
Кнез
Милош
;
а
они
одговарају
овако
:
„
Кад
та
раја
не
воли
под
нама
,
што
се
не
буни
?
Да
јој
није
добро
,
бунила
би
се
она
,
као
што
се
бунила
досад
толико
пута
!
“
За
то
треба
да
се
народ
дигне
на
оружје
,
а
Кнез
Милош
ће
онда
чинити
оно
што
он
зна
.
—
Ми
смо
готови
,
вели
Стојан
:
—
дотужало
нам
је
зло
;
али
чекамо
знак
отуда
испреко
Мораве
.
—
Знак
вам
је
прво
зло
које
учине
Турци
!
Чим
они
кога
спопадну
и
убију
на
правди
,
или
осрамоте
какво
чељаде
,
или
учине
друго
које
безакоње
...
...
—
Ваља
да
говоримо
право
,
вели
Браљинац
:
—
народ
је
досад
грдно
пострадао
,
па
се
боји
нових
невоља
.
Толико
су
пута
говорили
људи
:
„
Е
,
неста
Турака
!
пропаде
турска
царевина
!
“
а
кад
после
,
од
некуд
се
нађе
Турака
толико
да
нама
од
њих
крваве
сузе
полете
на
очи
!
—
Тако
је
,
тако
!
прекиде
га
неки
Прван
Киселица
,
из
села
Мађара
:
—
Ми
се
не
можемо
повратити
за
сто
година
од
дојакошњег
ратовања
.
И
зар
сад
на
ново
да
зовемо
турску
сабљу
на
свој
врат
?
Сви
кажу
"
Цареви
су
нам
додали
!
“
А
што
нам
то
цареви
не
јаве
;
да
знамо
,
и
да
смо
увер’ни
,
да
ту
нема
никакве
варанције
?
...
—
Цареви
се
,
Прване
,
не
могу
начинити
калаузи
као
ово
ја
и
Милисав
,
вели
Јованча
:
—
они
не
могу
заћи
од
села
до
села
и
звати
људе
.
Од
њих
је
доста
кад
хоће
оно
што
жели
народ
.
Ако
ли
овај
народ
жели
остати
под
Турцима
,
онда
нема
ништа
од
нашега
састанка
,
и
ја
и
Милисав
да
измичемо
док
смо
читави
!
—
Немојте
ви
бегати
!
Не
ће
вама
бити
ништа
,
вели
Прван
:
—
него
се
ми
разговарамо
као
људи
.
А
као
за
што
Кнез
Милош
не
пређе
с
војском
,
и
не
отера
ове
Турке
,
кад
су
то
цареви
додали
,
па
ми
после
њему
да
плаћамо
што
је
право
?
—
Оно
може
и
тако
,
Прване
,
вели
Стојан
:
—
тек
се
онда
не
би
казало
:
„
Хоће
народ
да
се
ослободи
!
“
него
би
се
рекло
:
„
Хоће
Кнез
Милош
да
шири
своју
државу
“
,
па
би
они
који
су
јачи
њега
по
кауку
!
—
Чујте
,
браћо
,
како
ја
мислим
,
рече
Милета
из
Крива
Вира
:
—
народ
је
народ
;
никад
сви
не
ће
бити
ни
сложни
ви
стижни
,
али
ово
зашто
смо
се
ми
састали
хоће
сви
бољи
и
први
људи
!
За
њих
ја
стојим
добар
!
...
.
—
Море
,
хоће
сви
из
реда
!
рећи
ће
Поп
Марко
:
—
Зар
не
видите
како
од
неког
доба
и
деца
слуте
на
бој
?
Нико
им
не
каже
него
им
се
још
закраћује
,
а
она
,
после
сваке
кише
,
само
граде
од
кала
топове
и
пљескају
у
прошће
,
божем
пуцају
и
бију
се
.
А
сећате
ли
се
шта
оно
рече
Луди
Лазар
о
Госпођи
код
Светог
Романа
?
Оно
сад
зна
и
мало
и
велико
!
Народ
је
као
вода
за
мотиком
:
куд
пођу
први
људи
,
туда
иду
сви
.
Што
се
год
препуни
,
мора
се
прелити
,
а
турска
се
сила
превршила
,
она
сад
већ
сама
себе
једе
.
Само
ми
да
смо
сложни
и
договорни
:
кад
почнемо
,
да
почнемо
сви
у
један
мах
!
...
—
И
ја
се
не
ћу
издвајати
из
људи
,
вели
на
ново
Прван
:
—
само
кажем
да
је
то
врло
тежак
посао
.
—
Није
као
што
се
чини
,
Прване
,
рећи
ће
Голуб
:
—
може
бити
,
да
ће
се
ова
буна
свршити
а
да
не
погине
ни
један
човек
!
...
—
Ба
!
Свадба
без
меса
не
бива
,
мој
Голубе
;
тако
се
говори
док
се
народ
не
заљуља
;
а
кад
се
год
на
Турке
устаје
,
свакад
ваља
метнути
главу
у
торбу
!
...
—
Бога
ми
,
треба
!
вели
Поп
Марко
:
—
тако
и
ја
мислим
,
а
ако
прође
без
штете
,
наша
је
срећа
!
—
Тако
да
говоримо
,
додаје
Прван
:
—
да
се
не
варамо
!
—
Е
па
шта
да
кажемо
ми
Кнезу
Милошу
?
упита
Јованча
.
—
Кажите
му
,
да
смо
ми
сви
спремни
,
одговори
Стојан
из
Лешја
:
—
само
се
не
можемо
дуго
одржати
.
За
то
,
чим
се
ми
закрвимо
.
нека
он
гледа
да
се
ствар
час
пре
расправи
;
јер
ће
се
сиротиња
брзо
уморити
...
.
—
Тако
,
тако
!
повикаше
многи
из
окола
.
—
Онда
на
то
да
се
закунемо
,
рећи
ће
Поп
Марко
,
па
да
се
журимо
одавде
:
може
нас
ко
опазити
.
И
одмах
извади
своје
књиге
и
крст
,
натаче
на
врат
петрахиљ
а
крст
стави
на
црквени
зид
.
Људи
поустајаше
,
скидоше
капе
,
и
почеше
се
крстити
.
Поп
очита
једну
кратку
молитву
,
па
онда
рече
те
сви
дигоше
у
вис
три
прста
,
и
за
њим
изговорише
ове
речи
:
„
Целивамо
овај
часни
крст
,
и
кунемо
се
да
ћемо
устати
на
Турке
;
кунемо
се
својом
срећом
да
се
не
ћемо
издати
!
„
Ко
издао
издало
га
лето
;
не
имао
од
срца
порода
,
ни
мушкога
,
ни
девојачкога
;
рђом
капао
док
му
је
колена
!
“
После
тога
,
сви
се
прекрстише
,
пољубише
крст
,
ижљубише
се
међу
собом
,
и
зађоше
те
целиваше
остатке
од
светитеља
који
се
још
познају
на
зидовима
од
цркве
Светог
Петра
.
Мало
после
тога
,
ти
се
људи
жураху
сваки
своме
завичају
:
Јаћим
,
Иван
,
и
Поп
Марко
враћаху
се
у
Мозгово
;
Голуб
и
Милета
се
упутише
преко
планине
у
Криви
Вир
;
Стојан
се
врати
у
Лешје
;
Браљинац
и
Раја
отпратише
Јованчу
и
Милисава
на
Мораву
,
да
их
кришом
на
поуздану
броду
претуре
у
Темнић
.
Прван
пак
,
враћајући
се
преко
Мечке
,
сам
шапташе
:
—
Ако
могадне
бит
’
што
у
брзо
,
ђене
,
ђене
;
ако
ли
се
отегне
—
зло
и
наопако
!
Тек
кад
хоће
сви
,
хоћу
и
ја
;
не
ћу
да
ме
људи
пљују
!
Разиђоше
се
на
разне
стране
,
а
сви
однеше
једну
исту
мисао
:
Кад
сила
пређе
меру
,
кад
притиснути
народ
осети
довољну
снагу
у
себе
,
у
кратко
рећи
,
кад
дође
време
да
се
устаје
:
тада
мора
устати
и
онај
који
вели
да
не
ће
!
...
.
ИВ
БУНА
Буну
обично
спремају
врло
многи
посленици
,
а
запали
је
често
само
једна
случајна
варница
.
У
Крушевцу
је
Ибишева
кавана
једина
у
коју
долазе
најодабранији
Турци
.
Необична
је
слика
и
прилика
једна
турска
кавана
кад
су
у
њој
сами
Турци
.
У
такој
кавани
обично
је
свуд
уза
зидове
намештен
дашчани
креветац
(
миндерлук
)
на
ком
гости
седе
,
пуше
,
пију
каву
,
и
слушају
онога
који
што
говори
.
У
Турака
је
обичај
,
који
се
држи
као
закон
,
кад
један
говори
сви
други
ћуте
и
слушају
га
.
Нови
гост
,
ушавши
у
кавану
,
не
говори
ником
ништа
,
него
разгледа
где
има
празна
места
,
па
се
онамо
упути
и
намести
.
Тек
кад
седне
,
окреће
се
он
к
онима
које
је
у
кавани
затекао
,
и
јавља
им
се
речима
:
—
Мерхаба
!
или
:
Сабан-хаир-олсун
!
Говорећи
то
,
он
чини
руком
темена
,
то
јест
,
врховима
својих
прста
додирује
своје
прси
,
своја
уста
,
и
своје
теме
.
А
то
кажу
да
значи
:
„
У
срцу
те
носим
,
устима
те
љубим
,
а
на
глави
ти
место
дајем
од
великог
поштовања
“
!
Они
му
на
то
одговарају
:
—
Алах-рази-олсун
!
Те
своје
речи
пропраћају
и
они
таким
истим
теменима
.
Нови
гост
напуни
своју
лулу
а
кавеџија
му
донесе
жишку
,
те
и
он
замагли
,
За
тим
му
се
донесе
кава
;
и
,
ако
га
то
части
који
од
оних
који
седе
,
кафеџија
,
приносећи
му
каву
,
рекне
:
—
Джаба
!
Све
то
бива
тако
тихо
,
да
би
се
мушица
чула
кад
зуји
.
Ако
који
узме
што
да
прича
,
сви
други
слушају
и
пазе
.
Веома
би
било
неуљудно
не
слушати
беседника
,
ма
он
говорио
најнесланије
лажи
.
Нико
му
се
неће
ни
осмехнути
,
а
то
ли
противречити
.
Еле
у
Ибишевој
кавани
,
у
Крушевцу
,
беше
једно
јутро
,
пред
Митров
дан
1832
,
доста
Турака
.
Неки
Смаил
-
Ага
причаше
а
други
слушаху
.
Смаил-Ага
је
много
ишао
по
свету
,
много
чуо
,
много
видео
,
па
има
шта
казивати
.
У
то
доба
је
Султан
имао
рат
с
Мисиром
.
О
Мемед
-
Алији
говорило
се
тада
много
у
свој
Јевропи
а
камо
ли
у
Турској
.
Приповедач
казиваше
како
је
сам
био
у
Мисиру
,
и
како
је
видео
силу
и
богатство
Мемед
-Алино
.
—
Турске
ми
вере
,
нема
така
блага
у
нашега
падише
!
Очима
сам
ја
својима
гледао
Мемед
-Алину
магазу
као
одавде
до
Мораве
!
У
тој
магази
наређани
су
пуни
џакови
с
једне
и
с
друге
стране
,
а
средином
је
пролазак
.
У
једним
је
џаковима
пиринач
,
а
у
другима
чисти
бисер
!
.
.
„
Једнога
дана
,
продужава
он
,
зовне
мене
Мемед
-
Алија
на
ручак
.
Не
ћу
вам
казивати
каква
су
била
јела
;
не
бих
умео
ни
побројати
их
;
али
на
послетку
би
чудо
.
Требаше
да
нам
изнесу
пилав
.
Знате
да
се
у
нас
Турака
сваки
ручак
завршује
пилавом
.
Али
нама
не
износе
пилава
!
Чекасмо
дуго
:
најпосле
,
Мемед-Алија
рече
:
—
Хане
пилав
,
чоџук
!
Ашчија
приђе
и
нешто
му
на
ухо
шану
Мемед
-
Алија
се
на
то
насмеја
и
рече
:
—
Кад
је
такав
късмет
,
нека
буде
и
без
пилава
!
И
устанемо
од
ручка
без
пилава
!
.
Кад
—
шта
је
било
?
Ашчија
,
пристављајући
пиринач
,
помео
,
па
место
пиринча
,
приставио
бисера
,
а
бисер
се
није
могао
скувати
!
Те
тако
наш
ручак
би
без
пилава
!
...
.
“
Кад
Смаил-Ага
сврши
ову
причу
,
нико
му
не
рече
ништа
;
нико
се
и
не
осмехну
!
Толико
Турци
поштују
онога
,
који
њих
хоће
да
забавља
!
...
У
то
уђе
у
кавану
неки
Мустава
Бели
.
Он
се
скоро
вратио
из
Видина
,
куда
је
ишао
за
со
.
Тамо
је
видео
Ага
-
Пашу
;
прошао
је
кроз
Зајечар
,
Тимочку
Паланку
(
Гургусовац
)
,
и
кроз
Бању
,
знаће
зар
казати
што
ново
.
И
доиста
Мустафа
поче
причати
како
су
му
у
Зајечару
,
у
Гургусовцу
,
и
у
Бањи
говорили
Турци
,
да
се
раја
веома
похасила
;
да
неки
Коџа
-Милошеви
људи
,
божем
трговачки
калаузи
,
муте
по
народу
и
спремају
нову
буну
;
како
му
је
тако
нешто
нехотице
наговестио
и
Дели
-
Поп
Марко
из
Мозгова
,
и
,
најпосле
,
како
су
устали
неки
пророци
по
селима
те
казују
за
Турке
све
горе
од
горега
,
а
раји
пророкују
добро
.
И
сад
им
Мустава
исприча
што
му
је
у
Мозгову
казивао
Милунко
Чанколиз
да
је
говорио
Луди
Лазар
код
Св
.
Романа
на
сабору
о
великој
Госпођи
,
„
да
звони
звоно
на
Лазарици
и
на
Раваници
!
“
—
Аџаип
!
аџаип
!
!
рече
стари
Ибиш
;
остали
се
згледаше
:
--
Није
то
на
добро
,
настави
старац
:
—
Кад
год
манити
стану
пророковати
зло
,
онда
се
добру
није
надати
!
—
Хај
!
хај
!
уздахнуше
њих
два
три
,
и
одбише
густе
димове
.
Наста
мртва
тишина
за
неколико
тренутака
.
—
Иншалах
,
рећи
ће
Осман-Бег
Френчевић
:
—
и
то
ће
изаћи
на
добро
!
А
где
ће
манит
човек
и
говорити
паметних
речи
?
Прођите
се
тих
беспослица
.
То
су
Власи
изумели
да
поплаше
Турке
.
Бош
лакрдија
!
Ја
ћу
сутра
у
Мозгово
да
огрћем
винограде
.
Зубе
ћу
у
грло
сасути
свакоме
ко
се
усуди
само
да
регне
!
...
„
—
Ешкосън
,
соколе
!
рече
Мехмед-Ага
Софијанац
,
који
увек
жали
што
се
раја
боље
не
стегне
,
понављајући
као
какву
аксиому
ове
речи
:
—
Без
тврд
забитлук
царство
не
се
држи
!
...
.
—
Све
би
то
било
ласно
,
рећи
ће
стари
Ибиш
,
после
дужег
ћутања
:
—да
није
онога
у
Крагујевцу
;
али
су
његови
прсти
врло
дугачки
...
.
Ваља
се
вардити
мудро
,
да
се
доцније
не
кајемо
...
.
.
—
Ја
сам
се
кајао
,
мој
Ибиш
-
Ага
!
кад
нисам
рају
стезао
,
вели
силни
Френчевић
:
—
а
кад
год
сам
је
стегао
,
спавао
сам
мирно
...
.
.
Иза
тога
наста
мртва
тишина
у
кавани
...
.
.
У
задушни
четвртак
,
пред
Митров
дан
,
1832
,
готово
цело
село
Мозгово
бејаше
истерано
да
огрће
винограде
својим
спаијама
,
богатим
Френчевићима
,
који
су
имали
своје
дворове
и
у
Нишу
и
у
Крушевцу
,
а
у
то
доба
се
нахођаху
у
овој
последњој
вароши
.
Френчевића
су
два
брата
:
Селим
-
Бег
и
Осман
-
Бег
.
Селим
-
Бегу
је
сада
око
тридесет
и
шест
година
;
он
је
онизак
растом
,
смеђ
,
крупних
очију
,
и
у
опште
леп
човек
.
Осману
је
тридесет
и
три
године
;
танак
је
,
висок
,
смеђ
и
лепши
од
брата
свога
.
Отац
им
је
умръо
,
а
жива
им
је
мајка
,
Акила
.
Ова
је
Туркиња
често
корила
своје
синове
што
нису
вредни
отети
Српкиња
,
да
се
ожене
отмицом
а
не
прошевином
!
Желела
је
да
јој
снахе
буду
од
крви
од
које
је
и
сама
,
а
највише
је
била
рада
да
се
међу
кадама
може
похвалити
јунаштвом
својих
синова
.
—
Турчин
што
год
има
,
говорила
би
она
често
:
—
све
му
је
од
јунаштва
.
Чим
у
Турака
нестане
јунаштва
,
онај
час
нека
им
се
буле
порезују
,
нека
боља
у
горе
узајмљује
,
те
нека
плаћају
порез
Лингурима
(
Циганима
—
последњем
народу
)
.
Турско
је
тада
већ
било
и
битисало
“
!
.
.
И
синови
су
њени
врло
желели
да
учине
по
вољи
својој
нени
,
а
и
себи
да
набаве
велико
уживање
.
Еле
у
виноградима
Бега
Френчевића
,
међу
кулучарима
,
беху
и
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
,
са
старијим
ћерима
својим
.
Настојник
Френчевићев
Суља
приђе
к
Јаћиму
и
Стојану
,
и
заповеди
да
обојица
с
овим
својим
ћерима
одмах
иду
кући
,
па
да
пошљу
млађе
ћери
своје
Марију
и
Милану
.
Сила
Бога
не
моли
:
морало
се
слушати
,
и
,
кроз
пола
сахата
,
Марија
и
Милана
већ
огртаху
виноград
с
осталим
посленицима
...
Френчевић
Осман
-
Бег
,
дошавши
на
дан
пре
из
Крушевца
,
био
је
пао
на
конак
Попу
Марку
.
Чим
је
Осман
-
Бег
стигао
,
одмах
му
је
допао
Милунко
Чанколиз
,
и
почео
се
нешто
сашаптавати
с
њим
,
и
с
настојником
његовим
Суљом
.
Поп
Марко
,
несрећом
својом
,
опази
да
се
ради
о
неком
злу
,
па
,
не
знајући
какво
може
бити
то
зло
,
рекне
:
—
Мудро
седите
,
ви
људи
!
Народ
је
једак
и
онако
;
њему
сад
мало
треба
:
ако
какво
зло
учините
,
не
ће
вам
бити
наштину
!
...
Осман
,
киван
Попу
још
од
оне
приче
из
Ибишеве
каване
,
викне
на
своје
момке
.
Момци
шчепају
Попа
,
оборе
га
,
обрну
му
табане
у
вис
,
и
јаднику
ударе
равно
сто
штапâ
!
,
.
.
Чанколиз
,
гледајући
како
Попа
Марка
туку
,
вели
сам
себи
,
али
да
Френчевић
чује
:
—
Шта
је
заслужио
?
мало
му
је
!
Хоће
он
да
прети
Турчину
-
Господару
!
Луд
човек
!
...
Тек
што
су
копачи
у
винограду
истерали
по
два
реда
,
и
стали
да
чисте
земљу
с
мотика
,
кад
њих
у
један
мах
окружише
оружани
Турци
.
И
Осман
,
с
голом
сабљом
у
руци
,
објави
да
ће
исећи
на
режњеве
ко
би
поумио
да
се
одупре
турској
сили
.
За
тим
намигну
на
момке
,
а
они
ухватише
Марију
и
Милану
,
попеше
их
на
коње
,
везаше
им
ноге
испод
коња
,
огртоше
их
ћурковима
,
окружише
их
собом
,
и
сав
се
тај
скуп
крете
ка
Морави
пут
Крушевца
.
Марија
и
Милава
плакаху
,
викаху
,
мољаху
—
све
узалуд
.
По
некад
би
само
Френчевић
рекао
:
—
Шутите
!
