бригу.
Како
се
сирота
захукала
није
ни
приметила
како
се
лице
у
доктора
Станоја
нагло
променило
.
После
прве
речи
о
Рајку
и
Љубици
и
о
њиховој
љубави
,
дође
доктор
сав
блед
у
лицу
.
Изгледаше
као
да
нема
ни
капи
крви
у
себи
.
Пред
очима
му
букнуше
светлаци
па
онда
га
чисто
обузе
неки
густ
мрак
.
Прелаз
је
био
врло
нагао
,
као
муња
.
Сирота
госпођа
Боса
није
га
ни
спутила
а
камо
ли
да
је
приметила
.
—
А
сад
мој
,
драги
докторе
,
једино
ми
је
уздање
још
у
вас
.
Дајте
реците
бога
ради
:
имали
тој
бољи
лека
?
Гриота
је
од
бога
да
пропадне
тако
красно
дете
—
рече
стара
погледавши
молећи
у
Станоја
Лазића
а
очи
јој
дођоше
пуне
суза
—
јер
рек’о
вам
,
ако
њојзи
буде
што
,
ако
ми
се
разболи
,
онда
је
то
моја
смрт
.
—
Не
бојте
се
—
рече
доктор
Станоје
—
прибравши
се
мало
од
овога
ненадног
удара
—
нас
двоје
ћемо
је
излечити
,
али
ми
обећајте
да
ћете
ми
ви
помоћи
.
—
Бог
из
вас
проговорио
докторе
,
ево
живот
ћу
дати
само
ако
треба
!
викну
госпођа
Боса
и
пружи
обе
руке
младоме
доктору
.
—
Учинићу
све
што
желите
,
само
не
дајте
ми
зеницу
моју
.
И
сад
отпочеше
изнова
опет
тај
исти
разговор
.
Доктор
Станоје
Лазић
слушао
је
сад
мирно
причу
Љубичине
помајке
.
Старој
је
одлануло
у
души
те
је
почела
издаље
,
чак
из
Љубичина
детињства
.
Доктор
је
слушао
тако
пажљиво
као
да
је
хтео
да
му
се
баш
ни
једна
реч
не
омакне
.
Шта
је
стара
више
причала
,
доктору
Станоју
је
чело
све
то
већма
ведрило
.
—
А
је
ли
само
то
извесно
да
нису
некад
говорили
на
само
,
зар
није
ни
он
њојзи
ни
она
њему
рекла
да
се
воле
?
упитаће
доктор
још
једном
ма
да
му
је
стар
то
већ
десет
пута
казала
.
—
Та
кажем
ти
синко
као
свом
рођеном
детету
—
ох
та
опростите
господине
докторе
та
куд
сам
се
ја
дела
!
—
поправи
се
госпођа
Боса
.
—
Ништа
,
ништа
,
продужите
само
даље
рече
доктор
нежно
.
—
Та
чисто
су
се
волели
као
деца
;
видели
су
се
први
пут
у
веку
па
се
загледали
једно
у
друго
,
—
ето
то
је
све
!
Не
једном
ми
је
све
исказала
;
та
ни
Богу
се
не
би
могла
ни
већма
ни
боље
исповедити
.
Ко
би
мислио
,
да
ће
она
то
примити
тако
срцу
.
Бива
и
тога
,
госпођо
—
прихвати
доктор
,
—
али
има
и
томе
лека
.
—
Та
кад
ви
кажете
оно
сад
видим
и
ја
да
има
.
Та
она
је
здрава
ка
од
мајке
рођена
,
само
да
јој
је
да
избије
то
из
главе
,
да
може
да
га
заборави
.
—
Полако
па
ће
и
то
доћи
—
рече
доктор
.
—
Е
мој
господине
знала
би
ја
лека
:
боловала
сам
и
ја
од
тога
али
—
рече
госпођа
Боса
но
застаде
.
—
Па
дед
да
чујем
?
—
прихвати
доктор
и
упре
очи
у
стару
и
чисто
би
да
јој
прозре
у
дубину
душе
.
—
Кад
сам
ја
била
,
мој
докторе
,
млада
така
се
болест
лечила
што
но
кажу
клин
клином
—
рече
стара
и
румен
је
обли
по
борним
образима
.
—
Многи
је
стари
лек
бољи
од
новога
прихвати
доктор
замишљено
.
Пре
свега
молим
да
настанете
из
све
снаге
,
да
сваки
дан
хода
и
шета
,
да
мало
иде
више
међ
свет
,
па
онда
да
изађете
мало
и
у
шуму
,
да
се
прођете
до
манастира
—
Фрушка
је
тој
бољи
главни
лек
.
—
Та
шетаћу
се
овако
стара
као
што
сам
ако
треба
и
по
Венцу
,
само
да
је
видим
да
буде
опет
онака
као
што
је
била
.
А
ви
дођите
што
чешће
можете
,
не
чекајте
да
вас
зовем
;
сад
знате
ето
све
па
и
опет
рекох
,
прво
Бог
па
онда
ви
,
мој
драги
докторе
!
Кад
је
доктор
Станоје
Пазић
изишао
из
госпођа-Босине
,
био
је
још
у
велико
дан
.
На
место
да
се
упути
Дунаву
па
да
се
првим
паробродом
врати
кући
,
упутио
се
млади
лечник
иза
села
—
латио
се
пута
који
води
управо
у
шуму
.
Како
је
био
погружен
у
мисли
није
ни
опазио
кад
се
испео
на
брег
изнад
села
.
Тек
кад
је
био
на
врху
застао
је
.
Један
поглед
на
нов
,
бујан
живот
око
њега
отргао
га
је
из
суморних
мисли
његових
.
Да
чудне
коби
у
животу
његову
.
Борба
и
опет
борба
.
Већ
се
био
уживио
у
ту
слатку
мисао
,
да
је
у
Љубици
нашао
право
чедо
природе
,
које
још
и
не
сања
о
најплеменитијој
страсти
је
већ
и
обранила
њезино
младо
срце
.
—
Он
који
је
мислио
,
да
је
то
срце
кано
пупољак
руже
што
чека
само
на
росну
кап
па
да
се
развије
и
да
замирише
—
само
да
чује
што
није
ни
слутио
,
да
је
то
рањени
цветак
који
тек
што
није
свенуо
.
Дуго
је
тако
стајао
млади
лечник
и
немо
гледао
у
даљину
где
но
се
плаво
небо
љуби
са
земљом
.
У
души
му
је
било
тешко
чисто
је
осећао
како
му
се
руше
једна
по
једна
од
оних
милих
слика
,
које
је
он
већ
био
створио
у
своме
будућем
животу
.
Та
он
се
био
већ
готово
уживио
у
ту
слатку
мисао
,
да
је
нашао
душу
која
ће
га
разумети
,
срце
које
ће
откуцавати
и
предисати
његовим
осећајем
,
—
а
сада
гледа
себе
пред
болесницом
,
која
треба
лека
бољи
и
ради
срца
свога
.
И
већ
се
срце
доктора
Станоја
грчевито
стезало
при
помисли
,
да
му
ваља
за
навек
саранити
све
своје
наде
као
пуст
ма
и
мио
сан
.
Но
стара
је
рекла
да
је
то
била
прва
,
детињска
љубав
.
Помисао
на
то
поче
га
изнова
загревати
.
Зар
је
то
права
љубав
кад
младо
безазлено
девојче
угледа
лепа
момка
,
кад
му
почне
радо
да
ослушкује
на
заношљиву
реч
,
да
мотри
на
сваки
потез
у
лепом
лику
његову
,
кад
се
занесе
за
светлим
очима
,
за
бујном
косом
,
за
лаким
кретом
,
за
умилном
песмом
или
за
вештом
свирком
?
Не
,
то
није
љубав
—
то
није
она
божанска
искра
у
срцу
човекову
,
која
се
слива
у
хармонију
сродних
душа
то
није
она
узвишена
света
свеза
срдаца
када
се
спајају
да
снаже
једно
друго
врлинама
у
борби
у
животу
—
то
је
само
тренутни
расположај
,
то
је
сладак
сан
,
то
је
варљива
бајка
,
која
опија
и
заноси
детињу
душу
;
то
је
онај
шарени
,
лаки
прашак
на
цвету
који
ће
здувати
први
оштар
ветар
,
први
јад
и
несрећа
у
животу
.
Доктор
Станоје
Лазић
је
доста
живео
,
дубоко
је
већ
загледао
у
јаде
што
га
ствара
живот
заснован
на
варљивој
нади
,
коју
распири
и
разбукти
први
осећај
у
младим
срцима
и
у
најзаношљивијем
добу
.
У
срце
љубичино
пала
је
та
искра
—
али
је
њу
опет
запретала
смрт
Рајкова
.
На
њему
је
сада
да
очува
ту
искру
да
се
не
утули
под
првим
леденим
задахом
што
ју
је
постигао
у
животу
;
на
ње
му
је
да
изнова
распири
свети
огањ
на
томе
огњишту
,
огањ
који
не
ће
букнути
као
слама
да
плане
па
да
угасне
,
него
као
луч
,
који
ће
горети
те
озаравати
пут
њезинога
и
његовога
сретнога
живота
.
Са
сеоске
цркве
огласише
звона
вечерњу
.
Умилни
глас
њихов
разлегаше
се
гором
и
Дунавом
.
Ти
звуци
крепили
су
срце
његово
кад
је
у
детинству
као
малено
ђаче
хитао
у
школу
крај
цркве
у
свом
селу
;
ти
звуци
пробудили
су
у
њему
не
једном
клонулу
снагу
када
се
на
великим
школама
борио
са
нуждом
и
невољом
;
ти
звуци
су
га
уздизали
и
данас
,
када
се
спремао
на
најодсуднији
корак
у
своме
животу
.
И
доктор
Станоје
Лазић
поче
да
изузимље
оком
,
из
гомиле
сеоских
кућа
онај
нови
кров
крај
потока
.
Он
је
некад
тако
стајао
у
врх
Копаоника
па
гледао
низ
Косовско
поље
—
груди
су
му
набрецале
у
големој
жудњи
да
притисне
на
њих
српски
род
,
а
сад
би
био
сретан
и
задовољан
да
пригрли
мому
,
за
којом
му
је
први
пут
у
животу
срце
жешће
закуцало
.
Човек
је
самац
лист
кога
ветар
може
да
отпирне
у
даљину
.
Ко
љуби
свој
род
,
тај
ће
га
још
већма
љубити
кад
је
што
нежнијом
везом
спојен
с
њиме
.
Родољубље
се
најлепше
казује
лепим
и
племенитим
делом
у
корист
целине
.
Друкчије
се
брине
о
будућности
свога
народа
самац
и
појединац
који
је
као
птица
на
грани
—
друкчије
приања
радом
за
народ
свој
,
уза
кога
стоји
верна
љуба
,
коме
се
узвија
уз
колено
красан
пород
,
нада
и
узданица
куће
,
рода
и
народа
.
Зар
може
бити
лепше
залоге
тој
љубави
но
одгојити
народу
своме
синове
и
кћери
топла
срца
,
узвишена
духа
,
задахнуте
жаром
за
леп
и
племенити
рад
,
окићене
свим
људским
врлинама
и
зачињене
оним
што
чини
човека
Србином
и
Српкињом
.
Дуго
је
још
дуго
доктор
Станоје
Лазић
гледао
ту
убаву
кућицу
,
па
онда
се
пожурио
стазом
,
која
савијаше
шуми
,
да
још
за
вида
стигне
до
пута
који
вођаше
у
манастир
Б
.
Срце
му
је
данас
тако
узбуђено
,
да
је
мислио
да
ће
се
једино
моћи
смирити
у
тихој
осами
горскога
самостана
.
Доктор
Станоје
Лазић
отишао
је
сутра
дан
кући
тако
миран
и
задовољан
,
тако
сретан
као
што
још
никада
није
био
у
своме
веку
.
Био
је
у
души
својој
уверен
,
да
још
лист
не
ће
пожутети
на
гори
а
за
њега
настаће
дани
пуне
среће
—
највеће
,
најлепше
среће
на
свету
.
13
.
Тајанствена
је
моћ
природе
.
Бујном
снагом
својом
уме
она
да
оживи
сваки
створ
у
коме
има
само
искре
живота
.
Таман
је
цветак
ухватио
корена
,
осилио
стабло
своје
,
истурио
листиће
,
али
наиђе
нањ
студ
и
мраз
:
круница
му
клоне
снага
почне
да
вене
,
но
ево
где
сијну
јарко
сунашце
,
где
задухнуше
лагани
,
топли
ветрићи
,
где
тице
запојаше
око
њега
,
где
се
цео
ваздух
осу
мирисом
,
и
здрављем
—
и
цветак
дану
својом
душицом
.
Уми
се
росицом
и
благом
пролетницом
,
гутну
опојног
мириса
и
здравља
,
крену
снагом
својом
и
где
,
изнова
истури
листиће
,
осу
се
кићеним
цветом
и
сијну
у
свој
милоти
и
красоти
,
којом
га
је
уресила
дарежљива
рука
мајке
природе
.
Љубица
Животићева
беше
прилика
цвету
и
њу
је
у
раном
пролећу
њезина
живота
ошинуо
први
мраз
,
први
јад
.
За
часак
као
да
јој
беше
утрнула
млађана
снага
—
али
се
под
утицајем
благе
материнске
неге
,
задахнута
здрављем
,
којим
предише
пролеће
у
умилној
Фрушкој
гори
,
из
дана
у
дан
све
то
боље
враћала
.
Није
било
у
бога
дана
а
да
госпођа
Боса
није
изумела
нов
и
нов
повод
,
да
с
Љубицом
остави
кућу
па
да
изађу
мало
у
свет
.
Кад
би
јој
се
ћерка
чудила
толикој
живости
,
стара
би
се
испричавала
:
та
и
њојзи
је
мило
да
поживи
још
коју
годину
,
а
доктор
јој
је
рекао
,
да
ће
продужити
век
,
ако
напусти
седећиви
живот
.
Бајаги
за
љубав
тога
купила
је
госпођа
Боса
виноградац
у
врх
брега
тик
под
шумом
;
за
љубав
тога
држала
је
два
зеленка
да
им
није
било
пара
у
свом
Ч
.
;
за
љубав
тога
,
час
се
са
својом
поћерком
одвезла
до
манастира
,
час
је
опет
претурила
Фрушку
преко
последњих
повијарака
јој
па
обилазила
своје
другарице
,
с
којима
се
није
видела
по
века
.
Сав
Ч
.
се
чудио
и
дивио
,
шта
је
то
од
једанпут
снашло
госпођу
Босу
;
али
прво
могло
јој
је
бити
а
друго
здравље
је
човеку
најпрече
на
свету
.
Доктор
Станоје
долазио
би
сваке
недеље
по
два
три
пута
у
Ч
.
Кад
год
би
ступио
на
праг
оне
малене
кућице
на
потоку
,
срце
би
му
задрхтало
од
милине
гледајући
у
једра
ланита
Љубичина
,
у
ведро
чело
њезино
,
у
очи
које
изнова
сијаху
чистом
детињском
радошћу
—
што
ће
доктор
и
овога
пута
да
се
обрадује
како
се
госпођа
Боса
сва
стакли
од
здравља
.
Кад
би
доктор
ушао
у
одају
,
госпођа
Боса
би
увек
значајно
погледала
прво
у
њега
,
па
онда
у
Љубицу
;
стисла
би
му
топло
обе
руке
,
па
би
обично
рекла
:
Мој
драги
докторе
,
Бог
па
ви
!
А
и
доктор
Станоје
Лазић
умео
је
готово
детињском
радошћу
да
се
радује
што
је
стара
госпођа
чисто
зановила
свој
век
.
Седео
би
тако
по
читаве
сахате
с
њима
двема
;
са
веселога
разговора
његовога
оживела
би
цела
кућа
.
Љубица
се
више
није
плашила
од
доктора
Станоја
;
захвално
срце
њезино
чисто
би
јој
ударило
на
очи
и
не
једном
,
кад
би
смотрила
руже
што
се
разливаху
њезиној
помајци
по
образима
,
погледала
би
она
у
исти
мах
крадом
у
доктора
Станоја
и
улила
би
у
тај
поглед
толико
топле
захвалности
—
да
је
младоме
доктору
при
сваком
томе
погледу
,
кад
би
га
увребао
,
чисто
утрнуло
срце
од
милине
у
грудима
.
Често
пута
би
стара
наредила
да
се
упрегну
кола
па
би
се
с
доктором
и
Љубицом
извезла
у
виноград
—
јер
доктор
Станоје
се
врло
разумевао
у
дизању
лепога
воћа
а
госпођа
Боса
би
увек
хтела
да
се
користи
његовим
саветом
,
како
би
још
боље
да
попуни
и
подигне
онај
млади
воћњак
у
своме
винограду
.
Кад
тако
кола
загрме
кроз
Ч
.
сваки
живи
би
на
улици
стао
,
па
гледајући
Љубицу
,
како
је
дивна
,
бајна
и
нежна
кано
горско
лане
,
у
најлепшем
девојачком
цвету
,
а
према
њојзи
младога
доктора
,
кога
све
село
носи
на
рукама
—
сваки
би
помислио
:
та
то
двоје
баш
је
Бог
једно
за
друго
створио
!
И
већ
се
то
шушкало
и
говоркало
по
свем
селу
да
је
доктор
Станоје
Лазић
испросио
госпођа
Босину
рањеницу
—
само
ће
још
чекати
до
јесени
,
док
стара
мало
боље
оздрави
.
И
за
чудо
дивно
код
толиких
језика
,
ни
један
се
не
нађе
да
замеси
бар
једну
кап
отрова
у
то
говоркање
.
Шушкало
се
то
и
по
кући
грк-Стевановој
и
грк-Марковој
па
и
код
попиних
;
али
кад
год
би
ко
потегао
реч
о
томе
па
рекао
да
би
то
било
као
што
ваља
,
свако
би
драге
воље
пристао
уз
ту
реч
,
као
да
му
је
онај
што
је
потегао
тај
разговор
из
душе
је
извадио
.
Начула
је
тај
разговор
и
Савка
и
зарадовала
му
се
од
свега
срца
.
Њезина
весела
нарав
давно
и
давно
је
побусила
Рајков
гроб
и
прионула
је
свим
жаром
сестринске
љубави
уза
другаричину
срећу
.
Што
се
Љубичино
лице
из
дана
у
дан
све
то
боље
и
лепше
сијало
од
здравља
то
је
Савка
све
већма
слутила
да
је
та
срећа
све
ближе
и
ближе
—
али
је
ћутала
;
чекала
је
да
јој
Љубица
сама
прво
помене
,
као
што
је
она
њојзи
то
чинила
онда
,
кад
је
оно
њезино
срце
живље
закуцало
за
покојним
Рајком
.
А
Милан
?
Савка
је
давно
увидела
,
да
Милан
гони
ветар
капом
,
да
треба
још
годинама
да
учи
,
док
сврши
прво
своју
школу
.
О
њему
није
било
више
ни
помена
.
Манастир
Б
.
слави
на
Спасов
дан
.
На
славу
се
не
скупи
тај
дан
много
света
—
јер
присни
пријатељи
ове
свете
куће
долазе
тек
сутра
дан
,
на
појутарје
.
Тако
је
то
било
и
ове
године
.
Страни
гости
који
су
дошли
нарочито
славе
ради
,
разишли
су
се
одмах
први
дан
.
Други
дан
су
поиздолазили
из
околине
пријатељи
и
знанци
настојатељеви
и
намесникови
,
већином
људи
,
који
са
светом
кућом
овом
имају
већ
годинама
посла
;
неки
по
трговини
и
раду
,
неки
по
другој
потреби
.
Ту
ти
је
било
о
појутарју
све
што
је
боље
у
Ч
.
—
Грк
Марко
са
женом
,
грк
Стеван
са
женом
и
ћерком
,
попа
са
својима
,
бележник
са
својима
,
госпођа
Боса
са
Љубицом
а
из
В
.
беше
дошао
кућни
лекар
Станоје
Лазић
и
Стеван
Попић
.
Весеље
је
текло
бујно
,
манастирска
звона
су
ударала
при
свакој
здравици
;
јер
сваки
од
присутних
био
је
„
ктитор
и
приложник
“
ове
свете
куће
;
били
су
то
људи
могућни
па
нису
ни
сада
жалили
,
да
овај
пријатељски
дочек
не
врате
лепим
прилозима
.
Госпођа
Боса
седела
је
о
ручку
одмах
десно
од
настојатеља
на
почасноме
месту
,
јер
она
приновила
светој
кући
лепу
одежду
са
прибором
—
да
је
побожни
духовници
спомињу
у
њиховим
светим
молитвама
и
њезинога
и
детињег
здравља
ради
.
По
ручку
се
друштво
раздрагало
,
па
као
што
је
био
леп
топао
дан
село
је
под
хладник
у
манастирској
порти
.
Старији
су
седели
,
веселили
се
и
диванили
,
а
млађи
су
ходали
по
манастирском
врту
и
воћњаку
пуном
лепога
цвећа
.
Доктор
Станоје
Лазић
и
адвокат
Стеван
Попић
били
су
душа
млађем
друштву
.
Доктор
је
зачинио
сваки
разговор
својом
слатком
речи
,
а
данас
је
био
лепорек
што
скоро
није
био
тако
.
Попић
је
био
жива
ватра
,
умео
је
да
придене
уза
сваку
ствар
оштру
досетку
,
да
се
све
друштво
често
из
гласа
смејало
.
Савка
грк-Стеванова
није
никад
ни
сањала
да
је
господин
адвокат
Попић
тако
весео
и
шаљив
човек
.
Од
тешкога
смеха
удариле
би
јој
сузе
на
очи
па
би
кроз
њих
,
као
кроз
неку
шарну
дугу
,
гледала
у
лепо
,
пуначко
и
духовито
лице
младога
адвоката
а
чинило
би
јој
се
,
да
од
њега
нема
ни
лепшега
ни
милијег
човека
на
свету
.
Само
јој
је
то
чудо
како
да
она
то
није
пре
спазила
.
Љубица
је
испрва
била
тиха
,
рек
би
чисто
нешто
суморна
.
Данас
је
од
јесенас
први
пут
у
већем
друштву
,
па
јој
је
било
нешто
тешко
око
срца
.
Села
је
била
на
клупу
под
орах
и
ослушкивала
је
тихи
жубор
потока
Дреновца
.
Доктор
Станоје
Лазић
стао
је
био
уз
њу
па
је
гледао
на
планину
.
Но
кад
се
оно
наднесе
над
њих
велики
орао
,
крстарећи
по
плавом
чистом
зраку
,
узе
доктор
Станоје
реч
,
па
јој
причаше
о
манастиру
Горњаку
у
Србији
и
о
његовим
узвишеним
лепотама
.
Љубица
није
скидала
очију
са
уста
доктора
Станоја
.
Кад
је
доктор
описивао
нему
осаму
тога
горскога
манастира
,
беше
јој
као
да
описује
некадању
пустош
њезине
душе
,
а
кад
пређе
да
описује
осећаје
своје
што
су
му
се
разројили
у
грудима
,
кад
је
чуо
у
тој
немој
самоћи
гласе
манастирскога
звона
—
срце
Љубичино
попаде
нека
сетна
чежња
,
жудња
и
за
мало
па
као
да
се
сливаше
у
један
умилни
глас
који
разгоњаше
,
кано
глас
манастирскога
звона
,
пусту
осаму
душе
њезине
.
Са
овога
топлога
осећаја
што
се
тихо
разлеваше
по
младој
девојци
,
образи
јој
се
зажарише
и
кад
је
доктор
Станоје
мало
застао
у
причи
својој
да
одахне
од
жара
који
му
је
био
обузео
и
душу
и
срце
—
девојка
диже
своје
дуге
трепавице
и
погледа
га
умиљато
и
рече
:
„
Благо
вама
докторе
,
завидим
вам
на
тим
осећајима
.
—
Немојте
ми
,
госпођице
,
завидети
.
У
препуне
груди
моје
уселила
се
на
брзо
туга
,
чим
сам
видео
у
Горњаку
како
ми
је
најбољи
друг
и
пријатељ
мој
оболео
.
—
А
ко
вам
је
то
био
,
докторе
?
О
њему
нам
нисте
никада
причали
—
прихвати
Љубица
радознало
.
—
То
је
био
мој
друг
Младен
Р
.
човек
мио
и
жив
,
кога
сам
волео
као
себе
,
као
да
ми
је
био
рођени
брат
,
још
више
него
да
ма
је
био
брат
,
јер
смо
годинама
делили
и
добро
и
зло
,
док
смо
били
заједно
на
науци
.
—
А
шта
му
је
било
те
је
оболео
?
—
упитаће
Љубица
.
—
Била
је
то
чудновата
боља
у
срцу
—
дода
доктор
Станоје
живо
—
и
тавна
му
румен
обли
лице
.
Али
вас
не
ће
занимати
прича
о
његовој
болести
.
—
А
је
ли
оздравио
?
—
упита
ће
Љубица
нагло
и
чисто
се
диже
са
клупе
.
—
Дуга
је
то
прича
,
али
кад
баш
желите
,
казаћу
вам
је
у
кратко
.
Доктор
Станоје
Лазић
седе
на
камениту
клупу
крај
Љубице
и
поче
да
прича
:
—
Ја
нисам
свога
друга
видео
пуне
три
године
.
Био
сам
онда
лечник
у
К
.
а
он
бијаше
млад
судија
у
Ч
.
Често
сам
пропитивао
за
њега
и
увек
сам
чуо
добре
гласе
.
Био
је
то
весео
и
мио
човек
,
пун
духа
и
полета
,
живе
маште
а
срца
голубијега
.
Једнога
дана
добих
од
Младена
Р
.
писмо
пуно
туге
и
очаја
.
Пише
ми
да
је
оболео
и
срцем
и
душом
те
се
повукао
у
тиху
осаму
горскога
самостана
;
моли
ме
да
му
дођем
,
зажелио
се
братскога
разговора
,
чини
му
се
,
да
ће
му
бити
лакше
,
кад
ми
се
изјада
.
Дигох
се
да
га
видим
.
Кад
сам
дошао
у
Горњак
и
видео
свога
старога
друга
,
бијах
поражен
.
Куд
је
она
бујна
млада
снага
његова
?
Човек
што
стајаше
преда
мноме
бијаше
сав
клонуо
под
теретом
душевнога
бола
,
који
се
разлио
по
њему
.
Доктор
Станоје
застаде
малко
у
својој
причи
и
погледа
у
Љубицу
погледом
,
којим
би
да
чита
,
шта
се
збива
у
њезиној
души
?
Љубица
беше
погнула
мало
главу
,
а
кад
доктор
застаде
у
причању
,
диже
нагло
главу
као
да
се
била
поплашила
од
тога
,
што
је
млади
лечник
застануо
.
—
Стискох
друга
свога
на
груди
и
у
врелом
братском
загрљају
испричао
ми
је
он
вељи
јад
свој
.
Казивао
ми
је
речима
пуним
песничкога
жара
и
заноса
,
како
је
оне
јесени
био
у
У
.
у
неким
сватовима
.
Ту
је
тога
дана
познао
девојку
,
какву
никада
није
видео
свога
века
.
Била
је
то
дивна
девојка
,
лепа
као
писана
—
а
пуна
живота
.
Није
била
као
друге
Српкиње
из
тих
крајева
,
јер
се
васпитала
била
као
кћи
богатога
трговца
у
неком
бечком
васпиталишту
.
Но
шта
ћу
да
вас
,
госпођице
,
морим
том
жалосном
причом
.
—-
—
Причајте
само
,
господине
докторе
,
та
ви
знате
,
како
ја
волим
кад
причате
о
Вашем
животу
у
Србији
—
рече
Љубица
нагло
,
бојећи
се
чисто
да
доктор
не
прекине
своју
причу
.
—
Једном
речи
,
мој
је
Младен
први
пут
видео
ту
девојку
,
није
с
њоме
проговорио
ни
две
три
речи
,
а
већ
се
био
у
њу
самртно
заљубио
.
Случајно
сам
и
ја
познавао
ту
исту
девојку
,
јер
је
целе
зиме
била
у
К
.
у
свога
стрица
.
Била
је
доиста
лепа
девојка
,
ранила
је
много
срце
;
али
ко
год
је
ближе
познао
,
тај
се
ужаснуо
од
њезинога
хладнога
срца
.
Била
је
кано
звезда
,
која
засене
свакоме
очи
својом
лепотом
,
али
никога
не
загреје
.
Сиромах
Младен
!
Рани
његовој
није
било
лека
—
јер
та
звезда
само
се
винула
преко
његова
неба
па
му
се
за
навек
угасила
.
Он
те
зиме
није
могао
дахнути
душом
.
Кад
је
са
пролећа
похитао
у
У
.
—
затекао
је
своју
љубав
као
туђу
невесту
пред
олтаром
.
У
мал
’
што
тада
није
изгубио
памет
.
После
по
године
дана
чуо
је
,
да
је
иста
девојка
на
умору
.
Нико
му
није
могао
избити
из
главе
,
да
није
он
крив
њезиној
несрећи
.
Он
је
тврдо
веровао
,
да
је
она
њега
заволила
,
да
је
после
преко
воље
пошла
за
другога
—
па
сад
тужна
и
вене
.
Та
му
се
мисао
тако
увртила
у
главу
,
да
је
побегао
у
ову
самоћу
и
пустињу
само
да
не
буде
међу
људима
да
не
виде
више
света
.
Моје
муке
с
њиме
!
—
Па
шта
урадисте
,
докторе
?
—
рече
Љубица
и
погледа
брижно
у
очи
доктору
Станоју
Лазићу
.
—
Извео
сам
га
из
оне
пусте
осаме
која
му
је
још
већма
притискивала
душу
довео
сам
га
у
дивни
К
.
Био
је
ту
уза
ме
пуна
три
месеца
.
Кад
год
бих
доспео
,
увек
смо
ходили
по
лепој
околини
.
Кад
би
се
мој
друг
занео
дивотама
природе
,
а
ја
бих
из
тиха
повео
разговор
о
прошлости
.
На
прву
реч
моју
друг
би
се
тргнуо
и
молио
би
ме
да
му
не
позлеђујем
рану
у
срцу
његову
.
Но
после
месец
дана
он
би
први
почињао
тај
разговор
.
Умирио
се
па
је
говорио
о
оној
лепој
девојци
као
о
каквој
лепој
слици
,
као
о
неком
дивном
сну
.
Ја
ћутим
па
и
не
почињем
тај
разговор
више
.
Мој
Младен
се
упознао
у
К
.
Особито
је
често
одлазио
у
кућу
протину
,
у
кога
бијаше
дивна
кћи
.
Кад
смо
се
растали
,
каже
ми
Младен
да
је
сахранио
своју
прву
љубав
—
та
оно
није
ни
била
љубав
,
оно
је
био
неки
занос
,
и
данас
не
може
да
се
начуди
како
се
могао
онако
занети
као
неко
дете
.
—
Онда
није
ни
љубио
!
—
оте
се
из
Љубичиних
уста
.
—
Још
јој
не
беху
ове
речи
ни
излетеле
из
уста
а
румен
је
обли
по
образима
.
—
Да
богме
да
није
ни
љубио
!
—
прихвати
доктор
Станоје
живо
,
—
са
првим
зраком
није
још
сунце
грануло
.
Али
сунце
ће
ипак
да
гране
,
јер
је
мој
друг
за
годину
дана
упознао
у
К
.
у
протиној
ћери
анђеоску
душу
.
Срца
се
њихова
нису
разумела
на
први
поглед
;
тек
када
је
Младен
за
навек
сахранио
у
срцу
своме
прву
очајну
љубав
своју
,
или
боље
да
кажем
први
одсев
те
љубави
,
истом
онда
је
то
срце
почело
лако
али
све
то
живље
и
једрије
да
куца
за
протином
ћери
—
и
ја
не
знам
ни
сада
како
је
то
било
али
,
једнога
дана
беху
се
ти
откуцаји
слили
у
онај
дивни
склад
што
спаја
два
сродна
срца
—
за
навеки
!
—
И
Младен
се
оженио
!
?
—
узвикну
Љубица
и
нехотице
.
—
Оженио
се
.
Данас
је
он
најсретнији
човек
на
свету
.
Узео
је
душу
која
разуме
сваку
мисао
његову
,
сваки
откуцај
срца
његова
,
која
се
привија
уз
њега
као
бршљан
уз
раст
па
га
дичи
једрином
и
свежином
својом
,
а
он
јој
је
моћан
бранич
и
наслоном
у
животу
—
у
сретноме
животу
.
Ја
сам
уверен
,
да
нема
тога
што
би
могло
да
помути
њихову
срећу
—
јер
су
то
две
душе
,
које
су
се
тако
слиле
и
спојиле
,
да
ће
одолети
свакој
бури
у
животу
.
Ја
знам
много
људи
,
али
не
знам
кућу
,
у
којој
би
срећа
певала
као
што
пева
у
кући
Младеновој
.
Чисто
ми
дође
тешко
кад
помислим
...
и
ту
застаде
доктор
Станоје
Лазић
за
часак
.
—
Нашто
кад
помислите
?
—
рече
Љубица
тако
тихо
,
да
се
једва
чуло
.
—
Кад
помислим
,
да
је
така
срећа
у
животу
врло
,
врло
ретка
—
додаде
доктор
Станоје
и
погледа
,
како
лаки
поветарац
поњихује
лишће
на
јасици
.
У
тај
мах
груну
пушка
у
шуми
а
из
шумарка
са
десне
стране
манастиру
прнуше
две
грлице
и
прелетеше
изнад
њихових
глава
.
Љубица
се
трже
и
устаде
са
клупе
.
У
том
се
већ
и
остало
друштво
враћало
из
воћњака
,
камо
је
било
у
разговору
одшетало
.
Наскоро
па
се
зачу
сребрни
глас
Савкин
коју
вођаше
испод
руке
адвокат
Стеван
Попић
.
Савка
се
од
срца
смејала
некој
причи
његовој
из
ђачких
времена
...
.
Било
је
већ
вече
кад
су
се
сви
гости
разишли
из
манастира
А
.
Љубица
је
целог
пута
до
куће
ћутала
.
Госпођа
Боса
је
час
по
заподирала
разговор
о
томе
како
су
данас
лепо
и
својски
провели
.
Љубица
би
јој
са
реч
две
повладила
па
би
опет
ућутала
.
По
њезиној
глави
врзле
су
се
чудновате
мисли
.
Данас
је
први
пут
да
је
добро
уочила
доктора
Станоја
Лазића
.
Још
и
сада
јој
звони
у
ушима
како
је
тихо
,
готово
очајно
рекао
,
да
је
така
срећа
,
као
што
је
Младенова
ретка
не
овоме
свету
.
Кад
је
стигла
кући
повукла
се
одмах
у
своју
собу
.
Наслонила
се
на
постељу
онако
уполак
свучена
.
Пред
њеним
очима
чисто
лебђаху
два
лика
.
—
Један
беше
таван
,
магловит
и
већ
се
губљаше
у
даљини
—
то
беше
лик
покојнога
Рајка
.
—
Други
лик
беше
леп
и
мио
,
пун
мушке
снаге
,
који
предише
неким
особитим
чаром
—
то
беше
лик
доктора
Станоја
Лазића
.
Људско
је
срце
неиспитана
дубина
.
У
њему
час
ври
и
кључа
страст
као
буран
вал
мора
,
час
опет
клоне
па
се
разлије
као
мирно
огледало
тихога
језерца
.
Кад
је
Љубица
устала
да
утули
свећу
—
прелетела
је
једна
звезда
преко
неба
.
Љубицу
текну
нешто
у
срце
—
беше
јој
као
да
је
то
била
Рајкова
душа
,
која
је
блеснула
још
једним
сјајем
миле
и
драге
успомене
да
утоне
у
море
мрака
и
вечита
заборава
.
Тежак
уздах
сте
се
из
Љубичиних
груди
,
и
нехотице
јој
ниче
тиха
молитва
у
срцу
.
Од
свега
срца
помоли
се
она
Богу
за
покој
душе
миломе
покојнику
.
—
Кад
је
свршила
своју
тиху
молитву
беше
јој
лако
у
грудима
—
леже
да
први
пут
у
животу
своме
сања
,
да
још
има
среће
на
овоме
свету
.
Доктор
Станоје
Лазић
долазио
је
прошлога
лета
у
Ч
.
готово
сваки
други
трећи
дан
.
Кад
год
би
дошао
,
увек
би
и
заноћио
.
Вече
би
проводио
у
госпођа
Босиној
кући
.
Љубица
је
оздравила
.
Госпођа
Боса
је
већ
давно
приметила
како
јој
се
поћерка
враћа
опет
старим
својим
навикама
.
Жива
је
,
весела
је
;
често
пута
дође
и
Савка
па
кад
њих
две
седну
у
хладник
,
у
џбуну
густога
јоргована
са
везном
у
руци
,
не
једном
ће
тихо
певуцнути
и
по
коју
песмицу
.
Но
доктор
Станоје
Лазић
долази
и
сад
тако
често
као
оно
кад
је
старој
Љубичино
здравље
задавало
озбиљно
бриге
.
Сад
би
рекао
да
долази
још
и
чешће
.
Госпођа
Боса
је
мало
начула
од
грк
Маркове
Марте
,
као
да
се
по
селу
нешто
шушка
,
да
ће
Љубица
ове
јесени
поћи
за
доктора
Лазића
.
Госпођа
Марта
је
онако
као
у
полак
и
питала
једном
госпођу
Босу
„
има
ли
шта
у
ствари
?
“
Ако
ћемо
рећи
по
души
,
госпођа
Боса
се
мало
узверила
на
ово
питање
.
Њу
је
била
тако
забунила
туга
што
јој
је
мучила
рањеницу
,
да
није
никад
ни
помишљала
,
да
то
свет
може
и
друкчије
тумачити
,
што
им
млади
доктор
тако
често
долази
у
кућу
.
Стара
се
није
уплашила
од
овога
гласа
,
шта
више
чудила
се
,
како
и
сама
није
дошла
на
ту
мисао
.
Та
доктор
Станоје
Лазић
је
красан
млад
човек
,
коме
није
лако
наћи
махне
—
а
њезина
Љубица
је
лепа
и
добра
девојка
—
а
што
она
мимо
очинства
јој
даде
још
уз
њу
—
за
то
ће
је
,
зна
,
сваки
зет
пољубити
у
руку
и
рећи
:
евала
,
баш
Бог
да
прости
!
Баш
је
било
некако
случајно
,
да
ће
то
вече
,
кад
ће
госпођа
Боса
чути
ту
новост
,
бити
и
млади
доктор
у
њих
на
вечери
.
Госпођа
Боса
је
седела
у
прочељу
,
доктор
с
леве
а
Љубица
с
десне
јој
руке
.
Стара
је
често
погледала
час
у
младога
доктора
час
опет
у
своју
поћерку
.
Доктор
је
био
као
увек
испрва
па
и
сада
мало
ћутљив
али
се
после
рашћеретао
и
причао
је
живо
и
занимљиво
час
ово
час
оно
.
Љубица
је
пажљиво
слушала
докторову
причу
.
По
лицу
јој
се
не
могаше
ни
по
једној
црти
познати
,
да
га
сада
слуша
пажљивије
но
иначе
.
Лице
то
предисало
је
поштовањем
и
захвалном
оданошћу
према
човеку
,
коме
има
да
захвали
што
јој
је
њезина
љубљена
нана
у
животу
—
другога
осећаја
није
могла
стара
да
ишчита
из
поћеркинога
лица
ма
да
гаје
цело
вече
мотрила
врло
пажљиво
.
Госпођа
Боса
се
живо
сећала
свога
девовања
.
Девојка
,
која
је
онда
била
наумила
да
пође
за
некога
—
та
не
би
томе
погледала
у
лице
пошто
је
жива
.
Истина
да
су
данашње
девојке
већ
друкчије
,
али
бадава
,
има
нешто
и
сада
,
по
чему
се
познаје
кад
је
ко
коме
мио
и
драг
.
Не
да
се
тако
лако
ни
сакрити
.
Ако
ће
на
што
,
пре
би
рекла
стара
,
да
се
доктор
баш
одиста
загледао
у
Љубицу
—
јер
кад
прича
,
не
скида
очију
с
ње
а
кад
Љубица
дигне
очи
па
погледа
у
доктора
,
старој
се
учини
,
да
доктор
одмах
мало
застане
а
и
глас
му
дође
нешто
мекши
.
Кад
је
доктор
то
вече
дигао
се
да
пође
,
рећи
ће
госпођа
Боса
значајно
:
—
Збиља
докторе
,
у
мало
што
нисам
заборавила
да
вам
кажем
.
Кућа
нам
је
у
вино
—
граду
јуче
довршена
,
ја
сам
,
ето
хвала
Богу
и
Вама
,
сасвим
оздравила
а
у
недељу
је
и
Љубичин
рођендан
—
па
сам
рада
да
га
онако
својски
прославимо
.
Дођите
нам
,
поведите
и
онога
веселога
господине
Стеву
адвоката
,
али
да
сте
још
у
очи
тога
дана
овде
,
па
ћемо
цео
дан
провести
у
винограду
.
Љубица
није
знала
ни
сама
за
што
је
сва
застрепила
кад
је
после
тих
речи
дала
руку
доктору
Станоју
Лазићу
.
Није
хтела
,
па
ипак
је
рекла
топло
:
дођите
,
господине
докторе
!
У
тај
мах
јој
је
задрхтала
рука
у
његовој
руци
.
Оштро
око
доктора
Станоја
Лазића
спазило
је
шта
се
збива
у
срцу
Љубичину
.
Срце
то
пренуло
је
испод
притиска
јада
и
туге
новим
животом
—
на
њему
је
сада
да
пробуди
у
томе
срцу
божанску
струју
праве
љубави
па
да
натопи
срећом
и
његов
и
њезин
живот
.
Младоме
лечнику
дошао
је
овај
позив
у
сто
добри
часа
—
тај
дан
решиће
судбину
његова
живота
...
.
У
идућу
недељу
било
је
велико
друштво
на
окупу
.
Ту
је
био
грк-Марко
са
својом
Мартом
,
ту
грк-Стеван
са
женом
и
Савком
,
ту
попа
са
својима
,
ту
бележник
са
својом
кућом
,
ту
је
било
још
два
суседа
са
својим
женама
и
ћерима
.
Из
В
.
је
био
дошао
доктор
Лазић
и
довео
је
собом
и
веселога
адвоката
Стеву
Попића
.
Да
је
ко
бројио
,
набројио
би
их
више
од
дваестину
на
окупу
.
Изашли
су
одмах
с
јутра
у
виноград
—
па
су
пре
свега
осветили
нову
кућу
.
Таман
што
су
сели
за
ручак
али
дође
грк-Марков
настојник
из
села
и
јави
да
су
Крањци
дошли
у
шуму
па
су
ради
да
се
погоде
пошто
ће
је
на
зиму
сећи
.
—
Ето
ти
га
на
!
—
рече
грк-Марко
срдито
—
нема
човек
ни
данас
мира
.
—
И
већ
хтеде
да
поручи
да
не
може
изићи
у
шуму
,
али
се
сети
нечега
,
окрену
се
млађој
половини
друштва
и
рече
:
—
Знате
шта
,
децо
?
Ко
ће
самном
после
подне
у
шуму
?
Није
далеко
,
пречицом
за
сат
смо
на
Орловцу
,
ви
ћете
се
лепо
проћи
а
ја
ћу
свршити
мој
посао
.
Ко
ће
?
Да
не
иде
чика-Марко
сам
.
—
Сви
ћемо
—
повика
млади
свет
као
из
једнога
грла
.
—
Та
окај
се
Марко
тога
посла
—
рећи
ће
госпођа
Марта
—
где
би
ти
кварио
овако
лепо
друштво
.
—
А
шта
га
кварим
,
они
би
се
и
онако
шетали
по
шуми
па
боље
да
иду
самном
;
лепо
ће
се
проћи
а
и
ја
ћу
свршити
у
две
у
три
речи
што
имам
са
људима
.
Знам
да
и
онако
нико
од
њих
није
био
још
на
Орловцу
,
нит
’
видео
Орлово
Бојиште
,
особито
ови
варошани
.
—
Ја
сам
био
—
прихвати
доктор
Станоје
Лазић
.
—
Та
да
,
ви
сте
ловац
—
прихвати
грк-Марко
—
тим
боље
,
бар
знате
пута
.
Јел’те
да
није
далеко
?
—
Није
,
а
предео
је
диван
!
—
рече
доктор
Станоје
.
—
Па
идите
,
и
треба
да
идете
да
се
мало
прођете
—
рече
госпођа
Боса
—
само
се
вратите
за
рана
.
—
Та
ето
нас
још
за
сунца
натраг
—
рече
грк-Марко
.
Млађе
друштво
се
било
тако
обрадовало
овом
чика-Марковом
предлогу
,
да
је
нестрпељиво
чекало
да
се
сврши
ручак
.
Како
су
биди
заџакали
у
дну
совре
умал
што
се
попина
здравица
,
коју
је
напио
у
здравље
старој
домаћици
није
изгубила
у
жагору
.
После
попе
устане
адвокат
Стева
и
диже
своју
чашу
уз
китњасту
здравицу
у
здравље
младе
домаћице
Љубице
.
Здравица
је
прихваћена
бурним
одушевљењем
.
—
Супу
му
и
с
тим
младим
адвокатом
!
—
рече
грк-Стеван
попи
—
али
га
депо
уме
!
Да
не
мрзим
на
адвокате
ко
на
ђаволе
,
баш
бих
га
пољубио
за
ту
реч
.
После
те
здравице
диже
се
млађи
део
совре
да
иде
с
грк-Марком
.
Ударише
одмах
иза
винограда
путем
који
води
управо
на
Орловац
.
Док
су
се
спуштали
у
до
друштво
је
било
на
окупу
—
али
кад
пођоше
путем
узбрдо
,
почеше
неки
час
по
да
застајкују
.
Доктор
Станоје
Лазић
знао
је
пута
па
је
био
испредњачио
с
Љубицом
напред
.
Леп
дан
да
га
лепшега
пожелети
нису
могли
.
Лаки
поветарац
са
Венца
чисто
разблажује
врућину
и
напаја
цео
зрак
мирисом
горскога
биља
и
цвећа
.
Шума
се
блиста
у
једром
зеленилу
.
Млади
лечник
не
одвајаше
очију
са
дивоте
,
која
се
разлеваше
по
брду
,
и
долу
.
Љубица
је
ходила
уз
њега
лако
као
срна
а
груди
јој
се
надимаху
са
милине
,
која
се
осула
по
целоме
горском
пределу
.
Како
су
били
далеко
испредњачили
дођоше
на
један
шестар
готово
у
врх
планинскога
гребена
.
—
Да
седнемо
овде
под
ову
стару
букву
на
ову
растову
кладу
,
да
се
мало
одморимо
—
рече
доктор
Станоје
Лазић
Љубици
,
која
се
била
сва
зажарила
у
лицу
.
—
Не
марим
—
рече
Љубица
—
треба
да
их
причекамо
—
и
седе
на
кладу
што
се
извалила
у
јагодњаку
.
Доктор
Станоје
Лазић
стаде
уз
девојку
.
Љубица
диже
велики
сламњи
шешир
,
што
јој
је
био
покрио
лице
а
дугачка
коса
њена
расплете
се
и
потеже
да
јој
падне
на
рамена
.
Уплашено
прихвати
Љубица
плетеницу
да
је
изнова
прибоде
,
али
је
доктор
Станоје
већ
био
спазио
њезину
забуну
.
У
тај
мах
задрхта
му
срце
у
грудима
како
силовито
,
да
је
мислио
да
ће
Љубица
чути
откуцаје
његове
.
Млади
лечник
није
у
своме
животу
видео
бајнијег
ни
милијега
створа
но
што
беше
Љубица
Животићева
у
врх
венца
Фрушке
Горе
.
—
Гледајте
,
госпођице
ову
дивоту
!
—
узвикну
доктор
Станоје
гласом
који
је
дрхтао
од
узбуђености
—
та
има
ли
где
лепшега
краја
на
свету
?
!
Глете
само
онај
ред
брда
како
су
полегали
једно
уз
друго
као
да
су
полегли
грдни
пластови
по
пољу
.
Лисната
шума
је
мирна
и
нема
;
не
чује
се
ни
гласка
у
њојзи
,
али
да
дођете
овде
зором
,
када
блесне
први
сунчев
зрак
кроз
росно
грање
.
Косови
зазвижде
,
славуји
запоје
а
у
долу
на
бистроме
потоку
рикне
јелен
и
кошута
—
а
кад
сунце
искочи
на
планину
у
мах
оживи
сав
овај
свет
.
Стари
храстови
повију
своје
лиснате
круне
као
да
се
клањају
,
од
лиска
до
лиска
диже
се
шапат
из
дола
уз
брдо
—
па
се
слије
у
чоробну
јутарњу
песму
те
бруји
тихо
у
славу
источника
живота
.
—
Знам
ја
ту
песму
,
господине
докторе
,
она
ме
је
будила
сваке
зоре
у
моме
детињству
с
оне
стране
Фрушке
Горе
—
рече
Љубица
и
уздахну
.
—
И
мене
је
будила
,
и
ја
бих
и
данас
могао
да
будем
онако
сретан
као
што
сам
био
у
детињству
своме
—
рече
млади
лечник
замишљено
.
Љубица
се
чисто
трже
,
глас
докторов
дође
јој
тако
пун
туге
,
да
га
она
још
никад
није
тако
тужнога
чула
.
—
Ја
волим
ову
благу
тишину
у
природи
јер
она
ме
одмори
и
разгали
—
продужи
млади
лечник
.
—
У
борби
у
животу
често
пута
клоне
човек
изнурен
и
измучен
,
па
благо
оном
,
који
има
кога
уза
се
,
који
га
сваки
дан
уздиже
и
челичи
у
борби
тој
.
Верујте
ми
,
госпођице
,
ништа
човека
не
убије
толико
као
кад
је
сам
самохран
на
свету
.
—
Па
ви
имате
толико
добрих
пријатеља
—
рече
Љубица
тихо
,
чисто
плашљиво
.
—
Имам
,
пријатељи
су
сласт
у
животу
,
они
су
наслон
па
и
обрана
—
али
извор
нове
снаге
,
живу
воду
која
ороси
клонуло
срце
да
дахне
од
терета
,
да
оживи
новом
бујном
снагом
та
се
не
тражи
у
пријатеља
.
Љубица
је
ћутала
,
поплашена
од
тих
суморних
речи
докторових
кидала
је
круницу
пољскога
цвета
што
га
је
држала
у
руци
.
—
Много
пута
у
осами
живота
мога
наиђу
на
ме
часови
тако
тешки
,
да
ме
изда
и
снага
и
умље
;
станем
па
очајавам
и
проклињем
по
сто
пута
и
што
сам
пошао
у
животу
своме
овим
путем
на
коме
се
сусретам
са
толиким
људским
јадима
.
—
Ваш
је
позив
тежак
али
је
диван
,
господине
докторе
;
помислите
колико
јада
залечи
Ваша
рука
—
рече
Љубица
тихо
.
—
Јесте
госпођице
;
ја
сам
посветио
живот
свој
раду
,
којим
треба
да
будем
свакоме
на
помоћи
који
болује
и
страда
и
ја
вршим
тај
позив
вољно
;
али
зар
тај
јад
не
троши
и
мене
?
Зар
ја
немам
срца
,
зар
ја
не
осећам
бола
?
Болује
л
’
јединче
,
мајка
лебди
над
њиме
са
бригом
и
страхом
—
и
та
брига
и
тај
страх
зар
не
раздире
и
моје
срце
?
У
моме
срцу
не
престаје
та
струја
никада
,
јер
је
сваки
дан
и
свака
ноћ
у
животу
моме
занавља
.
—
Ако
ико
,
лекар
,
прави
лекар
,
треба
да
занавља
своју
снагу
,
јер
ће
клонути
,
јер
мора
клонути
у
борби
са
јадима
у
животу
.
—
Али
зар
нема
и
радости
у
Вашем
животу
?
упита
Љубица
тихо
.
—
Има
их
да
како
,
али
то
су
само
поједини
,
ретки
тренутци
.
Но
не
мислите
госпођице
,
да
сам
ја
већ
клонуо
под
навалом
јада
што
ми
га
задаје
позив
мој
.
Не
,
ја
то
нисам
.
Нашао
сам
ја
себи
чисто
врело
,
из
кога
ћу
натапати
своју
снагу
свежим
животом
—
врело
неизмерно
,
бескрајно
,
које
не
ће
никад
усахнути
.
—
Благо
Вама
,
господине
,
а
у
чему
је
то
врело
?
—
упита
Љубица
уставши
са
свога
места
.
—
Оно
је
у
Вашем
срцу
—
љубави
Вашој
,
госпођице
—
рече
Станоје
Лазић
и
очи
му
синуше
светлошћу
као
што
је
у
јутарњега
сунца
.
Љубица
се
трже
као
поплашена
срна
.
На
путу
се
зачуше
тешки
кораци
.
Грк-Марко
се
помоли
према
њима
сав
запурен
од
тешке
врућине
.
—
Та
ди
сте
?
Испаде
ми
душа
уз
овај
брег
а
ви
лепо
тако
у
хладу
—
рече
грк-Марко
тешко
дувајући
.
—
Ми
смо
мало
испредњачили
—
рече
доктор
Станоје
живо
—
да
се
нагледамо
ове
дивоте
.
—
Тако
и
треба
,
ја
журим
друштво
али
се
они
једва
мичу
,
све
нешто
застајкују
.
Хајдмо
тамо
до
Орловога
Бојишта
—
па
ћемо
их
мало
причекати
.
—
Јел’те
чика-Марко
како
је
овде
дивно
?
—
рећи
ће
Љубица
и
глас
јој
дрхташе
.
—
Да
ти
знаш
,
дете
моје
,
како
лепо
горе
ова
дрва
,
то
ти
је
најједрија
буква
у
свој
нашој
планини
,
—
рече
Грк-Марко
тапкајући
о
јака
букова
дебла
.
У
том
се
већ
успеше
на
Орлово
Бојиште
.
—
Дед
ви
постојте
мало
овде
док
се
ја
спустим
на
ону
страну
да
видим
где
су
ти
људи
—
рече
грк-Марко
и
зађе
стазом
у
честу
.
—
Погледајте
госпођице
ово
суро
стење
—
рече
Станоје
Лазић
—
овде
бију
орлови
јуначке
бојеве
,
одавде
полећу
небу
под
облаке
.
Ја
сам
много
пута
у
животу
своме
стајао
на
овоме
месту
.
Ово
стење
је
кано
гомила
јада
које
ме
срета
у
моме
животу
,
али
слушајте
како
поток
у
дубљини
ромори
.
Тако
живи
и
ромори
у
срцу
моме
нада
,
да
ћу
и
ја
бити
срећан
у
своме
животу
.
Моја
је
срећа
у
Вашим
рукама
,
госпођице
!
Љубица
је
стала
уза
стену
,
оборила
је
очи
а
по
лицу
јој
прелетела
час
пламена
румен
час
самртничко
бледило
.
У
срцу
јој
је
пробила
нека
неисказана
милина
тежак
бол
.
Млади
лечник
гледао
је
нетренимице
у
Љубицу
—
он
је
разумео
што
ври
и
кипи
у
срцу
томе
.
—
Ја
тражим
руку
вашу
госпођице
—
рече
Станоје
Лазић
тихо
—
а
срце
ће
већ
прегорети
први
и
последњи
јад
свој
.
Љубица
погледа
младога
лечника
погледом
из
кога
је
кроз
танки
вео
туге
просијавала
она
божанствена
искра
што
не
хте
или
не
мога
још
да
букне
у
пламен
.
Млади
лечник
пружи
девојци
руку
а
она
је
прихвати
немо
.
Рука
јој
задрхта
у
његовој
.
У
тај
мах
нешто
шушну
кроз
грање
—
беше
то
буљина
која
лећаше
тихо
као
сен
.
Љубица
трже
натраг
своју
руку
,
задрхта
а
хладан
зној
проби
јој
чело
.
—
Не
бојте
се
,
госпођице
,
ова
рука
је
кадра
да
вам
буде
обрана
у
животу
,
да
даде
мелема
и
да
засади
новога
миља
у
Ваш
и
мој
живот
.
У
исти
мах
зачу
се
сребрни
глас
Савкин
са
пута
—
а
за
час
па
стиже
и
остало
друшто
на
Орлово
Бојиште
...
.
Грк-Марко
је
брзо
обавио
свој
посао
—
и
друштво
се
још
за
рана
вратило
у
виноград
а
у
први
вечерњи
сутон
у
село
.
Госпођа
Боса
је
била
уморна
на
је
легла
раније
.
Вече
је
било
тихо
и
мирно
.
По
небу
су
се
осуле
миријаде
светлих
небесних
кандила
.
Из
џбунова
у
дворишту
малене
куће
крај
потока
дизао
се
тежак
мирис
цвећа
и
дафине
.
Љубица
је
изишла
на
доксат
,
села
је
и
упрла
је
очи
у
звездано
небо
.
Дуго
,
дуго
је
гледала
у
ону
сјајну
звезду
врх
себе
.
Поред
ње
трепташе
у
присену
једна
мала
сићушна
звездица
па
се
полако
све
већма
и
већма
губљаше
.
У
срцу
младе
девојке
блеђаше
у
исти
мах
успомена
на
Рајка
—
а
дизаше
се
светла
слика
Станоја
Лазића
.
Је
ли
то
била
љубав
?
Љубица
не
мога
да
разабере
осећаје
свога
срца
.
Она
осећаше
само
да
неизмерно
поштује
човека
који
јој
је
скинуо
са
срца
тешку
мору
.
Заношљива
реч
,
смео
полет
мисли
његових
,
оно
топло
срце
које
би
благовало
у
њезиној
љубави
—
све
је
то
тако
било
заносило
душу
младе
девојке
,
да
није
знала
,
да
ли
сања
или
је
будна
?
15
.
Ништа
није
теже
од
самовања
.
Кад
мину
жарки
летњи
дани
,
кад
лист
на
дрвету
дође
сав
пегав
па
почне
да
жути
,
кад
се
ласте
и
роде
спремају
да
нас
оставе
,
кад
час
по
па
духну
и
хладни
јесењи
ветрови
па
круне
лист
са
дрвета
и
џбуна
—
онда
човек
нехотице
види
како
сва
дивота
и
красота
пролази
,
вене
,
опада
.
У
сваку
осетљивију
душу
увлачи
се
и
неприметно
неки
тужни
осећај
;
човек
чисто
обори
очи
да
не
види
како
је
лето
оболело
и
свраћа
поглед
свој
у
душу
своју
,
где
но
се
буди
нека
тиха
жалост
па
се
прелива
у
чежњу
.
Благо
ономе
коме
је
у
тима
данима
топло
око
срца
,
који
је
постигао
у
животу
своме
што
је
желео
.
Њему
је
лакше
отрести
се
терета
који
би
хтео
да
му
притисне
душу
—
али
је
тешко
ономе
,
која
је
у
тим
данима
сам
;
самовање
му
је
тада
сињи
терет
на
души
.
И
нико
није
тај
сињи
терет
већма
осећао
у
души
својој
но
што
га
је
осећала
млада
,
лепа
удовица
Катица
у
вароши
В
.
И
господара
Гавре
Ланара
—
тако
су
звали
покојнога
родитеља
младе
удовице
—
било
је
пре
пет
година
три
ћери
на
удају
.
Све
су
се
три
сустигле
и
могле
би
се
удати
за
један
дан
.
Катица
,
мезимица
Ланарова
,
била
је
у
оно
доба
најлепша
девојка
у
В
.
Црномањаста
,
танка
,
висока
па
још
кад
мало
уздигне
рамена
,
била
је
као
јела
у
гори
.
Сви
су
момци
као
један
гинули
за
Катицом
—
али
је
стари
Ланар
био
човек
и
од
више
мудар
,
па
је
држао
да
се
у
данашњем
свету
не
живи
само
од
љубави
—
него
од
сасвим
другога
нечега
.
Господар
Гавра
Ланар
био
је
на
гласу
трговац
,
који
је
још
пре
буне
јако
радио
с
Ердељом
—
те
је
стекао
себи
лепо
имање
.
Али
после
буне
настала
су
већ
друга
времена
;
сад
било
што
су
му
деца
била
већ
одрасла
,
па
их
је
требало
слати
у
страна
,
горња
места
у
институте
на
васпитање
;
било
што
га
је
оштетио
најстарији
син
за
кога
се
ни
данас
не
зна
куда
је
отумарао
—
доста
то
,
пре
пет
година
знало
се
толико
,
да
господар
Гавра
Ланар
има
три
ћери
на
удају
—
које
се
тешко
удају
.
Старија
,
данас
сутра
,
па
ће
већ
плести
седе
;
друга
је
такођер
већ
уседелица
ма
да
су
обе
још
врло
лепе
,
а
и
најмлађа
Катица
већ
је
била
у
велико
зрела
девојка
.
Што
се
не
удају
,
то
ће
знати
Бог
и
—
Гавра
Ланар
.
Међутим
је
господар
Гавра
есапио
овако
:
што
је
у
радњи
било
то
се
полако
и
измигољило
,
ако
прода
што
има
,
једва
ако
би
саставио
свакој
ћери
по
две
хиљаде
форината
мираза
и
да
њему
остане
која
пара
за
старост
,
да
не
спадне
на
зетове
.
Продавати
не
ће
док
не
мора
,
јавили
се
каква
прилика
,
најстарија
кћи
је
прва
на
реду
,
тој
ће
дати
више
само
да
не
стоји
.
Рецимо
узеће
је
свако
кад
зна
,
да
уз
њу
има
три
,
па
баш
и
четири
хиљаде
;
средњој
ће
залећи
и
једна
хиљада
особито
ако
наиђе
какав
старији
човек
,
који
више
гледи
на
здравље
и
вредноћу
.
А
најмлађу
?
Ех
лако
је
за
њу
,
прво
она
је
према
својим
сестрама
још
дете
—
а
друго
док
дође
на
њу
ред
,
дотле
ће
се
променути
времена
;
ваљда
ће
и
њему
поћи
после
што
на
боље
.
Тако
је
мислио
и
есапио
стари
Ланар
—
али
тако
није
мислила
Катица
а
није
мислио
ни
господар
Аца
Бркић
из
Р
.
из
горње
Бачке
,
када
је
дошао
у
В
.
са
намером
да
се
ожени
.
Истина
да
је
господар
Аца
Бркић
дошао
„
на
удовицу
,
“
али
чим
је
стигао
у
В
.
па
прошао
великим
сокаком
и
опазио
Катицу
Ланарову
на
прозору
—
господар
Аца
се
на
једанпут
предомислио
.
Ако
ћемо
на
што
,
он
је
још
држећи
човек
,
тек
што
је
јесенас
узео
педесету
а
хвала
Богу
у
снази
је
,
не
види
му
се
још
ни
једне
седе
.
Коју
год
узме
,
живеће
у
њега
као
царица
,
јер
му
је
пуна
кућа
свега
а
ради
на
све
стране
и
с
воловима
и
с
арендама
и
са
сољу
.
Не
каже
господар
Аца
некој
својој
прији
,
што
ће
му
бити
проводаџијница
за
ону
њезину
удовицу
,
да
се
од
јуче
предомислио
но
замеће
траг
.
Вели
да
има
још
по
нешто
да
сврши
по
В
.
са
трговцима
—
п’онда
ће
ићи
„
на
гледање
.
“
Госпођа
прија
је
одмах
охладнела
кад
је
то
чула
—
ајак
не
ће
бити
добро
,
види
омаћиће
јој
се
шака
тако
добра
прилика
а
овамо
нема
куда
.
У
срцу
је
сва
кисела
,
јер
се
надала
да
ће
добро
ћарити
,
али
ипак
повлађује
господар
Аци
—
јер
вели
и
онако
та
њезина
удовица
још
и
не
зна
ништа
о
тој
целој
ствари
.
Господар
Аца
је
стари
лис
—
јутрос
кад
га
је
берберин
бриј’о
,
распитао
се
он
потанко
о
тој
удовици
и
оно
што
је
чуо
,
није
му
било
баш
по
вољи
.
То
га
је
само
још
већма
утврдило
—
да
он
треба
да
се
ожени
девојком
.
Господар
Гавра
Ланар
је
по
подне
дремао
у
своме
доста
празном
дућану
,
кад
наједанпут
уђе
стран
човек
у
дућан
.
То
је
био
главом
Аца
Бркић
из
Р
.
Господар
Аца
назва
Бога
и
поче
да
се
извињава
.
Не
зна
је
ли
добро
погодио
али
требало
би
му
два
три
туцета
ердељских
ћебета
и
осврнув
се
мало
по
дућану
—
једно
две
центе
—
соли
.
Друго
му
није
пало
у
тај
мах
на
ум
ма
да
соли
није
ни
било
у
дућану
.
Господар
Гавра
је
био
стари
,
мудар
грк
.
Види
страна
човека
,
изгледа
му
да
је
нешто
ушепртљио
,
јер
сва
околина
зна
да
је
он
солару
давно
већ
напустио
.
Одмах
му
се
слутило
,
да
ће
ту
бити
нешто
друго
у
ствари
.
Пре
свега
понуди
господар
Ацу
да
седне
док
он
изиђе
у
„
магазу
“
да
види
има
ли
толико
ћебета
„
на
лагеру
“
—
а
у
истину
да
се
затим
врати
,
јер
магазе
давно
је
било
па
и
није
а
што
је
ћебета
то
су
сва
у
дућану
—
а
и
то
је
још
остало
из
времена
кад
му
је
радња
ишла
некад
добро
.
Међутим
док
је
старац
изишао
,
мучио
се
и
господар
Аца
како
ће
да
почне
.
Сео
је
на
сламну
зелену
столицу
,
забленуо
се
у
клупчад
ишљика
и
канапа
па
му
се
чини
да
је
цела
ствар
врло
необична
и
заплетена
.
Необично
му
је
,
није
се
човек
никад
женио
—
па
сад
не
зна
с
кога
ће
краја
да
почне
.
Ипак
је
то
лакше
преко
проводаџије
.
Господар
Гавра
седне
према
странцу
и
пита
за
„
честно
име
.
“
Господар
Аца
мало
замуца
,
али
се
ипак
каза
ко
је
и
откуда
је
.
Кад
чу
Гавра
Ланар
ко
му
је
дошао
у
кућу
—
умал
’
што
му
не
појури
крв
у
главу
.
Сад
је
био
већ
на
чисто
;
зна
он
и
Ацу
које
и
шта
је
али
главно
је
што
зна
одавно
,
да
је
у
намери
да
се
жени
.
Једну
ће
му
кћер
обесити
о
врат
,
најстарију
или
средњу
—
прилика
је
то
као
наручена
.
Разговор
иде
овамо
и
онамо
о
трговини
,
о
радњама
,
о
времену
.
Господар
Гавра
навија
а
господар
Аца
напипава
.
У
том
ће
већ
и
сутон
.
Господар
Гаври
мило
„
Бог
зна
како
“
—
и
моли
Ацу
Бркића
,
да
му
поклони
ту
срећу
те
да
му
дође
на
вечеру
.
Познали
су
се
,
па
није
у
реду
„
да
вечера
у
бирцузу
.
“
Господар
Аца
„
прима
за
чест
“
доћиће
док
посвршује
још
нешто
по
варошу
.
Опрости
се
и
оде
.
Господар
Аца
Бркић
је
био
човек
одрешит
,
што
смисли
да
уради
вечерас
то
не
оставља
за
јесенас
.
Сутра
дан
после
вечере
био
је
у
„
визити
“
код
господара
Гавре
и
испросио
је
—
најмлађу
му
кћер
Катицу
.
Истина
да
се
господар
Гавра
опирао
.
Прво
не
иде
преко
реда
,
друго
девојка
је
још
тако
рећи
дете
,
није
ни
спремна
—
ади
кад
је
господар
Аца
изјавио
одлучно
,
да
ће
је
он
узети
као
што
стоји
без
паре
мираза
и
без
и
једне
крпе
опреме
—
прихватио
је
господар
Гавра
ту
прошњу
оберучке
а
кад
је
Катица
чула
како
је
господар
Аца
„
врућ
око
срца
“
,
пристала
је
одмах
од
прве
речи
.
За
осам
дана
били
су
сватови
.
Катица
је
живела
три
године
дана
са
Ацом
Бркићем
врло
задовољно
.
Деце
нису
имали
а
кућа
је
била
пуна
свега
.
Кад
ће
настати
четврта
година
,
разболи
се
Аца
напрасно
кад
је
једном
дошао
са
пустаре
из
доњега
Срема
,
добије
врућицу
и
умре
после
десетак
дана
.
У
опоруци
својој
писао
је
жени
двадесет
хиљада
форината
ужитка
ако
би
се
након
њега
и
по
други
пут
удала
.
Млада
удовица
Катица
вратила
се
у
В
.
и
ево
већ
друга
година
како
чека
прилику
да
се
уда
.
Господар
Гавра
је
међутим
умро
,
сестре
су
јој
се
разудале
а
млада
удовица
купила
је
очеву
кућу
и
важила
је
у
В
.
као
најлепша
удовица
и
најбогатија
партија
.
Млада
удовица
Катица
замакла
је
оком
са
доктора
Станоја
Лазића
.
Први
пут
се
удала
по
невољи
или
боље
рећи
по
очевој
вољи
,
други
пут
је
рада
била
да
се
уда
по
срцу
—
и
то
срце
горило
је
љубављу
према
младом
лечнику
.
Доктор
Станоје
Лазић
сусретао
се
често
у
друштвима
са
младом
удовицом
.
Радо
се
с
њоме
разговарао
и
забављао
али
није
према
њојзи
ни
за
длаку
био
друкчији
но
према
другима
.
Међутим
се
љубав
у
срцу
младе
удовице
из
дана
у
дан
све
то
јаче
разгревала
.
Да
удовица
радо
гледа
младога
лечника
,
то
је
знала
и
Санда
поштарка
и
Јула
фишкалица
,
и
госпођа
Лекса
и
госпођа
Јуца
у
В
.
—
а
то
су
прве
госпође
у
В
.
с
којима
се
млада
удовица
дружила
.
По
годинама
све
су
биле
старије
од
ње
,
само
је
госпођа
Санда
и
госпођа
пошиница
пристала
да
јој
буду
друге
.
Оне
су
јој
биле
и
најискреније
,
њезин
наслон
и
обрана
;
с
њима
је
млада
удовица
била
из
дана
у
дан
заједно
;
оне
су
знале
шта
она
мисли
и
за
чим
жуди
—
или
бол
»
е
рећи
оне
су
за
њу
мислиле
,
за
њу
се
бринуле
и
госпођа
Санда
и
поштарка
оне
су
увериле
младу
удовицу
,
да
ће
оне
то
израдити
да
она
још
ове
јесени
пође
за
младога
лечника
.
По
В
.
се
од
неке
доба
почело
живље
говоркати
да
доктор
Станоје
Лазић
не
иде
„
масла
ради
“
тако
често
у
Ч
.
Кажу
да
се
он
тамо
загледао
у
неку
лепу
девојку
,
ћерку
некога
шумара
,
која
има
врло
богату
тетку
.
Неки
веле
да
ју
је
доктор
већ
и
испросио
.
Тај
је
глас
допрьо
данас
из
сасвим
поузданога
извора
до
младе
удовице
Катице
.
Удовица
се
пренеразила
кад
га
је
чула
и
поручила
је
одмах
по
госпођу
Санду
и
по
попошиницу
да
јој
дођу
данас
на
„
јаузн
“
,
јер
има
нешто
врло
важно
да
им
каже
.
Удовица
Катица
једва
чека
да
буде
подне
.
Грчевитим
нестрплењем
чека
своје
другарице
да
пред
њима
по
стоти
пут
излије
боле
срца
свога
па
да
јој
кажу
шта
ће
и
како
ће
