похитада
одмах
о
целој
ствари
извести
београдског
везира
.
И
ако
је
већ
падала
ноћ
,
он
заиска
своје
недељно
рухо
и
узе
се
спремати
,
а
свога
писара
посла
да
унапред
извести
везира
о
свом
доласку
.
Марашлија
је
одмах
знао
да
мора
бити
штогод
важно
кад
Милош
долази
тако
у
недоба
,
и
заповеди
одмах
да
га
свечано
приме
,
са
свима
парадама
обичним
за
тај
случај
.
XИИИ
ПОСЛЕДЊЕ
СПРЕМЕ
Кад
је
Милош
стигао
у
тврђаву
већ
се
била
у
велико
ухватила
ноћ
.
Упаљене
машале
осветљавале
су
ходник
кроз
који
Милош
прође
,
а
унутра
у
одаји
читава
гронтуљица
жижака
расипала
је
благу
светлост
по
раскошној
,
источњачки
сјајно
украшеној
дворани
.
Марашлија
,
са
још
два
стара
Турчина
,
пушио
је
седећки
наргиле
кад
Милош
уђе
.
При
појави
Милошевој
везир
не
устаде
,
али
стари
Турци
пођипаше
и
остадоше
на
ногама
докле
везир
и
Милошу
не
даде
знак
да
седне
.
После
обичних
поздрава
и
питања
о
здрављу
наста
подуже
ћутање
.
Марашлија
је
чекао
да
Милош
сам
помене
ради
чега
је
дошао
,
а
Милошу
је
опет
било
незгодно
да
о
ствари
овако
важној
и
тугаљивој
говори
пред
другима
.
То
је
наскоро
и
Марашлија
увидео
,
те
даде
знак
Турцима
да
изађу
,
а
осташе
само
Милош
и
његов
тумач
.
Чим
се
нађоше
насамо
,
разговор
се
отпоче
.
—
Важне
вести
,
светли
везире
.
Карађорђе
је
овде
.
—
рече
Милош
.
Марашлија
скочи
:
—
Овде
?
Карађорђе
овде
?
!
Где
овде
,
у
Београду
?
—
Не
,
светли
везире
,
већ
у
смедеревској
нахији
.
Отуда
је
он
и
родом
;
тамо
има
највише
пријатеља
,
па
се
тамо
и
склонио
.
Почев
тако
,
Милош
је
редом
испричао
везиру
све
најглавније
о
Карађорђу
,
нарочито
је
ударио
гласом
на
то
,
да
је
Карађорђе
дошао
да
дигне
буну
,
и
да
му
то
неће
бити
ни
тешко
,
ако
му
се
одмах
не
стане
на
пут
.
Чувши
таке
гласе
,
Марашлија
се
јако
сневесели
.
Дуго
је
ходао
тамо
амо
по
соби
и
ћутао
.
Овда
онда
завртео
би
главом
и
дубоко
уздахнуо
.
Најзад
стаде
пред
Милоша
,
загледа
му
се
добро
у
очи
и
рече
јасно
,
али
потресено
.
—
Ако
је
Карађорђе
дошао
амо
са
знањем
и
одобрењем
рускога
двора
,
онда
му
поручи
нека
слободно
дође
право
к
мени
,
и
тврда
је
турска
вера
,
док
је
на
мени
главе
ни
длака
му
једна
с
његове
не
сме
валити
.
Ако
ли
је
пак
Карађорђе
дошао
хајдучки
,
онда
с
њим
као
с
хајдуком
ваља
и
поступити
.
За
случај
тај
,
Милошу
,
ја
те
опомињем
да
останеш
веран
нашем
светлом
падишаху
и
да
одржиш
мир
у
народу
.
Ако
немаш
поуздања
у
своје
људе
,
ја
ти
стављам
на
расположење
целу
моју
војску
,
а
ако
буде
потребе
,
ја
ћу
ти
за
најкраће
време
скупити
још
50
тисућа
људи
.
А
сад
је
прилика
да
посведочиш
каква
си
слуга
царска
,
је
си
ли
прави
син
његов
и
може
ли
се
султан
у
тебе
поуздати
.
На
ове
речи
Марашлине
Милош
се
дубоко
поклони
и
прозбори
:
—
Голема
хвала
светлом
везиру
на
великој
части
и
големом
поверењу
,
које
ми
се
указује
,
кад
ми
се
ставља
на
расположење
толика
војска
царска
.
То
је
највећа
милост
,
за
коју
сам
ја
вазда
готов
главу
своју
положити
.
И
ако
је
велики
падишах
икада
имао
верна
роба
и
поуздана
и
предана
слугу
свога
,
то
га
има
сад
у
мени
,
светли
везире
,
и
ја
се
могу
само
радовати
,
што
имам
нову
једну
прилику
да
посведочим
колико
сам
веран
великом
султану
нашем
.
Но
што
се
тиче
турске
војске
,
она
ми
неће
требати
,
и
ја
се
утврдо
уздам
да
ћу
целу
ствар
свршити
брзо
и
поуздано
с
оно
мојих
људи
што
их
имам
.
А
има
ли
који
од
угледних
војвода
с
Карађорђем
?
—
питао
је
Марашлија
.
Милош
одговори
,
да
нема
за
сад
никога
.
Карађорђе
је
дошао
сам
;
допратио
га
је
један
Грк
.
Али
чим
се
дозна
за
њега
,
само
док
се
рашчује
по
народу
да
је
Црни
ту
,
све
ће
њему
поврвети
,
и
то
се
после
без
јада
не
може
зауставити
.
С
тога
треба
хитати
и
без
одлагања
свршавати
што
је
потребно
.
У
осталом
,
сад
су
биле
настале
оне
прилике
,
о
којима
је
Милош
још
раније
имао
реч
и
погодбу
с
везиром
,
и
Милош
се
сад
на
то
позивао
,
да
се
тај
споразум
испуни
,
и
да
му
руке
остану
слободне
према
Карађорђу
.
Он
јамчи
за
ред
и
мир
у
народу
,
а
с
Карађорђем
што
учини
да
је
учињено
.
То
је
тражио
Милош
,
а
у
овој
прилици
ни
везир
није
могао
желети
ништа
друго
,
с
тога
је
њин
споразум
брзо
био
готов
.
Још
су
се
подуже
разговарали
,
па
се
онда
растадоше
,
обојица
задовољни
с
постигнутим
резултатом
,
у
коме
је
сваки
гледао
своју
личну
корист
.
Али
на
овом
састанку
покренуто
је
први
пут
питање
,
које
је
доцније
било
од
голема
значаја
за
целу
новију
повесницу
српску
.
Ту
је
први
пут
учињен
као
неки
споразум
између
Марашлије
и
Милоша
,
да
Марашлија
помогне
у
Цариграду
Милошев
захтев
да
добије
право
наследнога
кнеза
српског
,
а
Милош
да
то
богато
награди
и
позлати
.
За
Марашлију
,
сем
богатих
дарова
од
Милоша
,
то
је
била
још
и
нова
згода
да
пред
диваном
у
Стамболу
потврди
како
је
његова
управа
мудра
и
праведна
,
јер
је
ево
умео
да
умири
и
одржи
у
реду
једну
непокорну
,
бунтовну
покрајину
,
која
се
до
сад
тако
често
и
тако
упорно
бунила
,
а
сад
ево
сама
хвата
бунтовне
војводе
своје
и
предаје
их
Турцима
.
За
Милоша
,
опет
то
је
била
врло
подесна
прилика
да
посведочи
своју
оданост
према
султану
и
своју
тврду
одлуку
да
одржава
ред
у
земљи
,
а
то
му
је
давало
нову
снагу
да
што
живље
настане
око
извршења
своје
заветне
жеље
,
која
се
већ
била
дубоко
улегла
и
у
душу
и
у
срце
његово
.
Та
се
жеља
састојала
у
добро
скројеном
плану
,
по
коме
је
он
имао
једног
дана
да
постане
наследни
кнез
српски
,
и
тако
да
оснује
нову
династију
српских
владара
.
Огромна
мисао
,
којој
је
зачетак
био
тако
скроман
и
у
таму
завијен
!
Милош
је
изашао
од
везира
задовољан
.
У
колико
се
могао
ослонити
на
реч
Турчина
;
он
му
је
обећао
и
зајемчио
све
што
је
хтео
.
Наравно
,
да
би
везир
одржао
своја
обећања
,
ваљало
је
да
што
дуже
остане
као
везир
београдски
,
а
ту
је
опет
лежала
на
Милошу
обвеза
да
по
могућству
помаже
те
намере
везирове
.
У
мислима
о
свему
томе
,
Милош
се
врати
у
свој
конак
већ
доцно
у
ноћ
,
али
његова
главна
мисао
ипак
је
била
једнако
тамо
доле
на
оним
странама
,
где
је
у
то
доба
боравио
Карађорђе
,
и
где
је
ускоро
имало
да
се
изврши
једно
грешно
и
крваво
дело
.
И
ако
је
Вујици
било
написано
писмо
,
које
тражи
Карађорђеву
главу
или
његову
;
и
ако
су
Лисовићу
,
који
носи
то
писмо
,
издате
биле
усмене
наредбе
још
страшније
и
грозније
,
но
што
се
у
писму
писало
;
и
ако
је
Милош
познавао
Вујицу
,
као
покорна
и
бојажљива
човека
,
опет
он
у
души
није
могао
бити
миран
и
целу
ту
ноћ
провео
је
у
несаници
,
ходајући
тамо
амо
по
пространој
оџаклији
.
Неколико
пута
покушавао
је
да
прилегне
,
онако
обучен
,
на
миндерлук
,
али
тек
што
би
свео
очи
,
из
сна
су
га
трзала
страшна
привиђења
и
магловите
крваве
слике
,
што
су
из
небуха
излазиле
пред
његову
узбуркану
душу
и
узнемирену
савест
.
Највише
се
бојао
,
неће
се
извршити
ствар
онако
како
треба
и
Карађорђе
ће
умаћи
,
на
делу
обавештен
о
злочиним
намерама
које
су
против
њега
кројене
.
Помишљао
је
на
стотину
случајности
које
се
могу
десити
,
па
да
ствар
омету
,
и
на
махове
чисто
се
кајао
,
што
некако
није
потекао
сам
,
да
се
нађе
у
близини
,
и
да
он
лично
контролише
тачно
извршење
издатих
заповести
.
Мучен
тако
грозничавим
мислима
,
Милош
једва
дочека
да
се
укаже
зора
,
те
одмах
избуди
послугу
и
нареди
да
спреме
коње
,
да
изјашу
бар
до
Раковице
.
Међутим
,
док
се
Милош
овако
душевно
борио
,
изаслана
чета
кабадахија
вршила
је
строго
издате
јој
наредбе
.
Павле
Лисовић
,
с
три
момка
,
међу
којима
је
био
и
Никола
Новаковић
,
упутио
се
право
Смедереву
да
однесе
писмо
Вујици
и
да
му
преда
усмене
Милошеве
поруке
,
па
да
онда
заједно
крену
Плани
.
Остали
,
на
броју
њих
18
,
водећи
са
собом
као
заробљеника
Анту
Протића
,
упуте
се
Паланци
,
где
су
имали
да
сачекају
даљи
развој
догађаја
,
па
ако
Вујица
не
убије
Карађорђа
,
онда
да
ударе
они
и
да
убију
и
Вујицу
и
Ђорђа
.
Дошав
у
Паланку
они
сви
одјашу
у
мезулани
с
леве
стране
Јасенице
,
па
ту
,
у
један
собичак
,
притворе
Анту
,
а
они
се
одмах
разделе
и
сваки
предузе
улогу
која
му
је
још
раније
била
намењена
.
Четворица
су
била
изаслана
да
се
нађу
на
путу
између
Плане
и
Паланке
,
како
би
један
другоме
што
брже
могли
дотурати
потребне
вести
,
а
њих
шесторо
налазили
су
се
склоњени
у
једној
кући
на
крају
Паланке
,
куда
су
им
били
и
коњи
доведени
,
како
би
одмах
могли
потећи
у
потеру
,
ако
се
јави
потреба
зато
.
Тако
размештене
,
кабадахије
су
очекивале
даље
вести
и
новости
из
Плане
.
Међутим
,
Лисовић
стиже
у
Смедерево
и
одмах
нађе
Вујицу
,
који
се
баш
тада
спремао
да
крене
за
Паланку
.
Лисовић
га
зовне
насамо
у
собу
,
па
држећи
у
руци
Милошево
писмо
,
рече
му
овако
:
—
Господару
Вујица
,
код
тебе
је
негде
склоњен
онај
црни
Антикрист
.
Него
имаш
поруку
и
строгу
заповест
од
господара
Милоша
,
да
Црнога
убијеш
и
да
ми
његову
главу
предаш
,
ако
ниси
рад
да
твоју
однесем
у
Београд
.
С
тога
одмах
овде
да
ми
кажеш
шта
си
наумио
чинити
,
а
ево
ти
те
прво
прочитај
и
ово
писмо
господарево
,
које
је
написано
у
споразуму
с
кнезовима
.
На
ове
речи
Вујица
бејаше
занемио
и
узев
писмо
у
руке
,
он
је
још
дуго
бленуо
незнајући
шта
управо
да
почне
.
Најзад
хукну
и
једва
простења
.
—
Ух
за
бога
,
људи
,
немојте
то
од
мене
искати
,
кум
ми
је
,
ако
бога
знате
!
Лисовић
се
испречи
на
њега
:
—
Па
добро
,
кнеже
;
кад
ти
је
његова
глава
скупља
од
твоје
рођене
,
онда
ћемо
твоју
понети
у
Београд
.
Вујица
подиже
очи
и
погледа
Лисовића
у
лице
.
—
Слободно
ме
гледај
,
кнеже
,
али
и
то
знај
,
не
био
ја
Србин
,
већ
клањао
и
турску
веру
веровао
,
ако
те
мојом
рођеном
руком
као
пиле
не
закољем
,
само
ако
се
усудиш
да
што
чиниш
против
ове
наредбе
господареве
.
Вујица
је
ћутао
,
замишљено
бејаше
оборио
главу
и
дуго
је
гледао
у
патос
.
—
Их
мени
несрећнику
,
шта
учиних
и
од
себе
и
од
њега
!
—
рече
најзад
болно
.
После
је
покушавао
не
би
ли
на
којигод
начин
могао
отклонити
крваво
недело
,
па
било
да
Карађорђа
врати
натраг
у
Аустрију
или
да
га
кришом
протури
до
у
Црну
Гору
,
где
би
се
за
времена
склонио
.
Вујица
би
чак
пристао
да
и
он
сам
с
Ђорђем
оде
,
па
нека
се
Милош
код
Турака
изговори
да
су
утекли
,
ако
се
с
те
стране
што
боји
да
ће
га
Турци
што
кривити
како
да
упусти
Карађорђа
да
умакне
.
Али
од
свега
тога
сад
није
могло
бити
ни
једно
и
Вујица
је
имао
да
бира
само
између
Карађорђеве
пропасти
и
своје
рођене
.
Међутим
,
док
се
овако
око
њега
плела
опасна
мрежа
,
Карађорђе
је
мирно
боравио
дане
,
склоњен
у
сеновите
лугове
јасеничке
,
који
су
му
били
тако
познати
и
тако
мили
.
Он
је
ишчекивао
какве
ће
гласе
Вујица
донети
,
јер
он
бејаше
узео
на
се
да
провиди
може
ли
што
бити
од
устанка
и
како
је
народ
расположен
за
нову
борбу
.
У
први
мах
Карађорђе
се
био
склонио
у
атару
села
Радовања
.
У
то
доба
сва
та
околина
била
је
обрасла
горостасном
старом
шумом
,
а
тек
овде
онде
били
су
омањи
пропланци
,
где
су
насељена
села
и
раскрчене
утрине
за
њиве
и
ливаде
.
Неки
Драгић
Војкић
имао
је
ту
у
шуми
радовањској
своје
трло
.
Ту
су
му
били
свињци
,
а
имао
је
ту
и
свој
кованлук
!
...
Ето
,
то
је
место
Вујица
био
изабрао
за
склониште
Карађорђу
и
после
њина
прва
састанка
,
Вујица
га
је
ту
упутио
,
поручив
Драгићу
да
му
у
свему
буде
на
руци
.
Сутра
дан
Драгић
је
косио
у
својој
ливади
,
кад
Карађорђе
дође
с
Наумом
.
Драгић
му
се
надао
по
поруци
Вујичиној
и
лепо
га
дочека
.
Гледећи
како
Драгић
коси
Карађорђе
рече
:
—
Боже
мој
,
од
кад
нисам
узео
косу
у
руке
!
Не
знам
да
л
’
би
сада
и
један
откос
могао
истерати
,
а
некад
је
требало
тражити
ко
може
самном
барабар
косити
...
Дајдер
,
Драгићу
,
да
видим
могу
ли
.
И
после
је
скоро
цео
дан
тај
ту
косио
,
а
Драгић
је
за
њим
превртао
пластове
.
Увече
су
отишли
на
Драгићево
трло
.
Ту
је
остао
дан
два
.
После
му
падне
на
ум
да
промени
боравиште
.
Вујица
се
нешто
много
забави
и
Карађорђу
је
то
почело
бивати
сумњиво
с
тога
увече
,
кад
се
мрак
већ
био
добро
ухватио
,
он
пређе
на
боравиште
неком
Јовану
Буковичком
,
који
је
имао
своје
трло
код
воде
Доћана
,
а
одвео
га
је
тамо
Стојан
Пауновић
—
Аџибеговац
.
Изгледа
да
се
Карађорђе
прибојавао
да
га
когод
не
нападне
ноћу
,
па
је
желео
да
Вујица
бар
до
свога
повратка
не
зна
његово
право
преноћиште
.
Овај
прелазак
на
Јованово
трло
свршен
је
баш
онога
истог
дана
кад
се
Лисовић
из
Београда
кренуо
за
Смедерево
,
с
крвавим
писмом
за
Вујицу
(
7
.
Јула
)
.
Ту
је
Карађорђе
провео
три
четири
дана
.
Излазио
је
по
околини
,
састајао
се
и
с
неким
људима
,
али
је
понајвише
времена
провео
у
разговору
с
Наумом
и
у
премишљању
о
великом
делу
које
је
стајало
пред
њима
,
и
ради
кога
су
и
дошли
у
Србију
.
Но
последњих
дана
почео
је
бивати
јако
нестрпељив
.
Тешко
га
је
мучило
што
се
Вујица
толико
забави
,
и
како
до
сад
нема
никаква
гласа
од
њега
,
а
отишао
је
још
пре
5-6
дана
и
рекао
да
ће
се
вратити
најдаље
за
3-4
дана
.
Међутим
,
освану
већ
и
петак
,
11
.
јули
,
а
од
Вујице
ни
трага
ни
јава
.
Тога
дана
у
петак
,
11
.
јула
,
Карађорђе
је
био
срдит
и
зловољан
и
одмах
с
јутра
посла
поуздана
човека
да
оде
до
Паланке
,
те
да
разабере
чује
ли
се
што
за
Вујицу
,
где
је
тај
човек
и
шта
ради
?
...
Поузданик
оде
и
преко
ноћ
се
врати
с
гласом
,
да
су
у
Паланку
стигле
неке
кабадахије
Милошеве
и
да
се
утврдо
очекује
да
ће
сутра
и
господар
Вујица
доћи
.
То
Карађорђа
још
више
забрину
.
Он
је
опажао
да
се
нешто
плете
око
њега
.
Али
још
те
исте
вечери
стиже
човек
од
Вујице
.
Он
донесе
поруку
Карађорђу
,
да
је
све
добро
!
Да
се
ништа
не
брине
и
да
ће
сутра
стићи
и
сам
господар
Вујица
и
све
ће
бити
добро
.
То
Ђорђа
тако
овесели
да
је
те
вечери
чак
нешто
мало
и
уз
гусле
свирао
,
што
није
чинио
већ
од
толико
година
.
Међутим
,
дан
греха
примицао
се
и
страшна
крвава
смрт
већ
је
била
пружила
своју
ледену
аветињску
руку
за
јуначку
главу
вождову
.
Као
што
смо
видели
,
дакле
,
11
.
јула
,
у
петак
,
Карађорђе
је
заноћио
на
трлу
код
Јована
Буковичког
,
коме
је
био
отишао
сам
,
по
одласку
Вујичином
.
Али
сад
се
Вујица
опет
враћао
и
већ
одмах
по
првом
човеку
бејаше
поручио
Карађорђу
да
се
понова
врати
на
Драгићево
трло
,
па
ту
да
га
чека
,
јер
су
ту
склонитији
и
за
разговор
и
за
састанак
и
за
све
.
Но
како
је
у
петак
увече
тај
абер
дошао
доцне
,
остало
је
да
се
изврши
сутра
.
XИВ
ПОСЛЕДЊИ
ДАН
И
ПОСЛЕДЊА
ВЕЧЕРА
Беше
освануо
12
.
јули
1817
,
а
падао
је
у
суботу
у
очи
летњег
св
.
Аранђела
.
Тога
дана
Карађорђе
је
рано
устао
.
Још
се
не
бејаше
ни
расвануло
,
а
он
изађе
до
на
извор
са
својим
верним
Наумом
,
да
се
ту
онако
шакаиле
испљускају
хладном
водом
и
да
је
се
наште
срца
сити
напију
.
После
се
врате
трлу
Јовановом
,
ту
су
се
мало
прихватили
и
дуго
се
разговарали
.
После
подне
кренули
су
се
за
Драгићево
трло
,
јер
по
поруци
Вујичиној
ту
су
требали
да
се
састану
те
вечери
.
Целога
тога
дана
Карађорђе
је
био
добро
расположен
.
На
путу
за
Драгићево
трло
он
је
често
заустављао
Наума
да
му
покаже
дивну
околину
,
која
је
при
самом
погледу
душу
заносила
.
На
три
часа
одстојања
од
Паланке
,
а
на
сат
места
од
цариградског
друма
,
уздиже
се
брдо
Крушчица
,
од
које
се
даље
на
југ
пружа
благ
брдски
повијарац
,
који
је
тада
био
обрастао
густом
горостасном
храстовом
шумом
.
На
југозападној
коси
Крушчице
,
управо
усред
густе
шуме
,
налазио
се
повећи
пропланак
,
где
је
Драгић
био
поградио
свињце
за
своје
свиње
,
а
мало
ниже
био
му
је
и
кованлук
,
као
што
смо
већ
напомињали
.
Ту
на
једну
велику
трокраку
границу
,
Драгић
је
био
наслонио
неколико
врљика
и
проштаца
.
И
то
је
ето
било
то
кобно
трло
Драгићево
,
коме
је
судбина
била
наменила
да
ускоро
постане
крвава
позорница
једнога
тешког
злочина
.
На
путу
Драгићевом
трлу
,
Карађорђе
је
пријатно
ћеретао
с
Наумом
и
причао
му
разне
ситнице
из
свога
детињства
,
кад
је
још
био
слуга
код
Фазлибаше
из
Паланке
.
Силазећи
тако
низ
један
брдељак
,
Карађорђе
се
заустави
и
показа
Науму
руком
ка
Паланци
.
Одатле
се
лепо
видела
сва
она
околина
,
где
се
зачео
први
српски
устанак
и
овде
је
Карађорђу
,
још
из
ране
младости
,
полако
расла
и
сазревала
велика
мисао
о
свесрпском
ослобођењу
.
И
Карађорђе
узе
бројати
редом
све
оне
косе
и
шумовите
брдске
главице
,
што
су
на
далеком
обзорју
опасивале
читав
један
круг
,
везујући
за
сваку
по
који
историски
догађај
са
кога
је
она
важна
и
вредна
спомена
.
Говорио
је
подуже
и
говор
му
је
био
жив
и
пун
полета
.
Завршујући
га
он
рече
:
—
Видиш
,
Науме
,
овде
је
никло
прво
семе
српског
ослобођења
,
па
је
право
да
овде
дозре
и
последњи
плод
његов
.
Људи
слаба
срца
не
верују
у
препорођај
балканских
народа
и
чини
им
се
,
да
је
слобода
Балканскога
тропоља
празан
сан
,
који
се
никад
неће
остварити
...
Али
ја
не
мислим
тако
.
Ја
не
прецењујем
снагу
балканских
народа
,
али
ја
је
и
не
омаловажавам
.
Ја
сам
будио
из
петвековног
ропског
сна
моје
Србе
и
добро
знам
с
каквим
је
тешкоћама
скопчано
политичко
васкрснуће
једнога
народа
,
који
је
изгубио
скоро
и
само
сећање
на
негдашњу
државу
,
на
негдашњу
славу
и
величину
своју
...
Али
баш
у
тим
тегобним
приликама
ја
сам
научио
и
то
,
да
високо
ценим
одличне
особине
и
дивне
карактерне
одлике
наших
балканских
народа
...
Ево
,
узми
само
наше
Србе
.
То
је
чудан
народ
!
Два
Србина
где
се
сретну
отимаће
се
о
власт
,
ко
да
буде
старији
и
ко
да
заповеда
међу
њима
.
Инаџије
су
до
зла
бога
и
за
инат
,
што
но
реч
,
потурчиће
се
и
три
главе
да
има
,
све
три
ће
за
инат
жртвовати
.
Али
нека
се
нађе
човек
јуначка
срца
и
чиста
карактера
,
човек
правичан
и
запојен
истинском
љубављу
према
народу
,
и
он
ће
сутра
постати
неограничени
господар
и
заповедник
овоме
немирном
и
непокорном
народу
.
И
ови
исти
људи
,
који
на
први
поглед
као
да
никога
не
вермају
,
поћи
ће
за
јуначким
и
достојним
вођом
као
покорни
јагањци
за
чобанином
својим
,
и
рођеним
ће
главама
заклањати
да
вођи
не
повали
ни
длака
на
глави
...
Ја
ово
не
говорим
на
памет
.
Ја
сам
моје
Србе
на
делу
видео
,
а
тврдо
се
уздам
да
неће
другчији
бити
ни
твоји
Грци
,
потомци
славних
јунака
јелинских
,
којима
се
,
кроз
хиљаде
година
,
цео
свет
диви
!
Ето
,
зато
ја
верујем
у
васкрс
балканских
народа
и
у
обнову
пређашње
славе
и
сјаја
њина
.
Само
треба
јуначки
прегнути
на
велико
дело
устанка
;
смело
треба
развити
заставу
балканског
ослобођења
и
громовитим
гласом
поздравити
све
балканске
народе
,
да
се
братски
искупе
под
заставу
слободе
.
Наша
је
ствар
праведна
,
наше
је
дело
свето
,
бог
је
с
нама
,
и
ми
ћемо
победити
—
узвикну
Карађорђе
и
високо
подиже
своју
велику
јагњећу
шубару
.
Тако
је
Карађорђе
последњи
пут
видео
и
тако
се
последњи
пут
растао
с
оним
повесничким
местима
,
где
је
први
пут
зачеђена
горостасна
замисао
о
српском
ослобођењу
из
кога
се
имала
родити
слобода
свију
балканских
народа
.
Тако
у
живом
и
одушевљеном
разговору
,
Карађорђе
и
Наум
сиђоше
Драгићевом
трлу
.
Сунце
је
већ
било
на
заранцима
кад
тамо
стигоше
.
Драгића
затекоше
где
надељава
обруч
на
баквицу
за
воду
,
а
једно
од
његове
деце
,
мушкарчић
,
од
својих
десетак
година
,
помагао
му
је
у
томе
.
Драгићу
нешто
беше
поднадуло
лево
око
,
тако
,
да
се
готово
сасвим
затворило
.
Назвав
„
добар
вечер
“
,
Карађорђе
се
заустави
пред
Драгићем
.
—
Ене
дер
!
А
шта
ти
је
то
на
оку
,
јадан
не
био
?
Да
те
није
ко
мазнуо
каквом
цепаницом
?
—
упита
он
расположено
.
—
Није
,
господару
,
но
сам
нешто
загледао
око
трмака
,
па
ме
пчела
ујела
—
рече
Драгић
.
—
Види
се
да
не
умеш
око
пчела
.
Ваља
знати
како
се
пчелом
рукује
,
па
да
те
никад
не
дирне
,
ако
ћеш
је
у
недрима
носити
...
Ја
сам
се
некад
много
заносио
око
пчела
.
И
чудо
што
су
ми
ишле
од
руке
,
док
се
нешто
не
споречкам
с
најом
,
те
од
тога
доба
баталим
све
.
Сад
има
три
,
четири
па
и
пет
година
,
како
нисам
окусио
меда
.
Него
,
Драгићу
,
да
истресемо
једну
сад
,
баш
ми
паде
на
ум
да
узмем
мало
меда
,
па
памти
колико
ће
ти
та
кошница
дати
на
јесен
.
(
Драгић
је
доцније
причао
да
му
је
дала
15
ока
меда
)
.
Драгић
се
радосно
одазове
тој
жељи
Карађорђевој
и
оду
одмах
те
једну
кошницу
подрежу
.
Карађорђе
поједе
ту
мало
меда
,
па
онда
устаде
,
прохода
мало
,
и
за
то
време
два
три
пут
је
загледао
у
сахат
.
—
Што
ли
то
нема
кума
Вујице
!
—
рече
у
два
маха
,
као
вајкајући
се
,
а
после
приседе
на
траву
,
између
великих
растових
жила
и
наслони
се
на
широко
,
маховином
обрасло
растово
дебло
.
Тако
наслоњен
Карађорђе
у
два
три
маха
зену
,
па
се
онда
притаја
.
У
први
мах
Драгић
је
мислио
да
Карађорђе
спава
.
Али
он
погледа
боље
и
виде
где
Карађорђе
лежи
са
отвореним
очима
и
то
лево
око
било
је
отворено
сасвим
,
а
десно
само
у
пола
.
Но
те
отворене
очи
нису
гледале
и
нису
виделе
.
Оне
су
личиле
на
прозор
који
је
изнутра
замазан
кредом
.
Те
отворене
очи
изгледале
су
у
овом
тренутку
страшне
.
Драгић
се
побоја
да
није
Карађорђу
што
позлило
те
упита
Наума
шапатом
:
—
Господару
као
да
није
добро
?
Да
му
се
није
што
смучило
од
онога
меда
?
—
упита
он
.
—
Уклони
се
ти
,
Драгићу
;
спава
он
сад
и
ако
су
му
очи
отворене
.
Него
склони
се
ти
мало
даље
с
дететом
,
да
га
не
пробудиш
,
а
ја
ћу
се
наћи
овде
око
њега
—
рече
Наум
.
Драгић
се
полако
удали
.
Али
још
он
не
бејаше
замакао
за
колибу
,
кад
се
Карађорђе
трже
и
скочи
.
—
Еј
шта
усних
,
децо
,
за
бога
!
...
А
кума
Вујице
још
нема
!
Шта
ли
то
учини
човек
до
сад
,
за
име
бога
великога
—
рече
Карађорђе
невесело
.
Сан
што
га
је
Карађорђе
уснио
био
је
страшан
:
Пукла
широка
недогледна
пољана
,
отворена
са
свију
страна
,
а
у
њој
ни
грма
ни
трна
,
само
свуд
набујала
лепа
зелена
трава
.
Усред
те
пољане
стоји
огромно
дрво
с
горостасним
гранама
,
што
су
се
под
небо
извиле
,
а
свуда
по
гранама
пуно
тица
,
шарених
лептирова
и
ројева
пчела
,
које
се
јамачно
гнезде
ту
у
дупљама
моћнога
храста
.
Он
,
Карађорђе
,
стоји
пред
тим
дивним
храстом
,
гледа
га
како
је
поносан
и
горостасан
и
чуди
се
његовој
лепоти
.
Крај
себе
,
наслоњен
на
десно
раме
,
Карађорђе
као
држи
велики
,
у
врх
њега
висок
златан
крст
,
саливен
од
самог
жеженог
злата
.
Он
не
зна
откуда
му
и
ко
му
даде
тај
крст
,
само
зна
толико
,
да
му
је
дат
да
га
дигне
на
горостасни
грм
,
и
да
га
усади
горе
на
врх
вршка
,
како
би
се
могао
видети
из
највеће
даљине
и
сијати
до
на
крај
недогледна
обзорја
.
„
Како
је
леп
овај
чудни
храст
“
,
мисли
Карађорђе
у
себи
—
„
али
како
ће
тек
онда
дивотно
изгледати
,
кад
на
врху
заблиста
овај
красни
,
злаћани
крст
који
се
тако
блешти
,
да
чисто
не
да
у
се
гледати
.
“
„
Али
како
да
се
попнем
и
како
да
га
наместим
на
овакој
страховитој
висини
,
која
се
под
само
небо
извила
!
“
—
брине
се
као
Карађорђе
.
Ђорђе
гледа
у
ведре
небесне
висине
и
види
како
одозго
сија
јасно
топло
сунце
.
Али
од
времена
на
време
небом
промакне
по
који
црн
облак
,
који
за
тренутак
заклони
светло
сунце
и
тада
на
мах
земљу
застре
немио
сумрак
,
пун
неке
чудне
страве
и
тешке
злослутице
.
Но
облак
брзо
мине
,
и
опет
је
све
ведро
,
јасно
,
преливено
сунчаним
зрацима
и
благом
животворном
поплавом
његовом
.
„
Није
вајде
оклевати
...
Што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
...
Мени
је
поверено
ово
велико
и
свето
дело
,
и
ја
га
морам
извршити
.
Чекати
немам
кога
!
С
тога
да
почнем
“
—
тако
мисли
Ђорђе
у
себи
и
у
јуначком
прегнућу
,
на
мах
заборавља
све
тешкоће
и
почиње
се
пењати
уз
горостасни
грм
.
Не
иде
лако
,
али
пењање
ипак
одмиче
.
Карађорђе
се
већ
успужао
уз
горостасно
дебло
и
дочепао
се
грана
.
Сад
му
је
већ
лакше
.
С
гране
на
грану
,
он
се
пење
све
више
и
више
,
и
већ
је
доспео
до
последњих
горњих
огранака
.
Још
један
напор
и
он
ће
бити
на
врху
и
горостасни
злаћани
крст
засијаће
с
вршка
голема
храста
,
да
његов
сјај
допре
у
најдаље
крајеве
пространа
видика
.
Али
,
баш
у
том
тренутку
Карађорђе
угледа
на
далеком
обзорју
нешто
мрачно
и
страшно
.
Прво
се
указа
на
далеком
крају
источнога
видика
као
нека
сива
замаглица
.
С
почетка
то
је
изгледало
као
прамен
лака
облачка
,
који
се
полако
лелуја
баш
на
оном
рубу
где
се
небо
ослонило
на
земљу
,
те
се
није
могло
лако
разликовати
,
да
ли
облак
силази
с
неба
или
се
диже
са
земље
.
Али
тај
облачак
наједаред
поче
нагло
расти
и
ширити
се
.
Бивао
је
све
већи
и
већи
и
све
црњи
,
и
брзо
је
прекрилио
и
небо
и
земљу
,
као
оно
кад
би
куљнули
таласи
какве
страховите
реке
од
самог
мрака
и
густе
,
збијене
таме
.
И
сва
та
тмуша
наједаред
крете
напред
и
необичном
брзином
стаде
се
ваљати
право
амо
,
где
се
налазио
Карађорђе
.
Изненађен
,
он
застаде
у
пењању
и
с
чуђењем
је
гледао
у
онај
урнебес
што
се
примицао
све
ближе
и
ближе
.
Призор
је
постајао
све
страшнији
и
ужаснији
.
Она
црна
тмуша
као
да
је
гутала
небо
и
земљу
,
јер
докле
она
год
доспе
,
свега
је
нестајало
све
се
у
њој
губило
.
Сад
се
зачу
и
страховито
шуштање
,
из
кога
су
се
на
махове
издвајали
поједини
јачи
звуци
,
налик
на
испреплетане
јауке
који
се
губе
у
даљини
.
У
исти
мах
осети
се
јак
дах
буре
,
од
чега
затрепери
сваки
листак
на
горостасном
храсту
,
а
ситније
гранчице
његове
повише
се
нагло
на
једну
страну
.
Цвркут
птица
на
једном
умуче
,
песма
се
изгуби
,
мило
зузукање
пчела
престаде
и
све
занеми
.
„
Шта
је
ово
?
Нов
потоп
или
смак
света
,
иза
кога
долази
царство
мрака
и
тмине
“
—
мисли
Ђорђе
у
себи
,
гледајући
ону
страхоту
пред
собом
.
Међутим
,
страшна
тмуша
испуњавала
је
сву
огромну
шупљину
између
неба
и
земље
и
урнебесом
се
ваљала
као
један
једини
грдобни
мрачни
талас
,
плавећи
свет
грозовитом
тмином
и
потресајући
земљу
из
најдубљих
дубина
.
Из
далека
се
чуло
како
страховито
бура
дакће
,
али
док
би
ударио
длан
о
длан
,
урлик
олујине
одјекну
јасно
ту
у
непосредној
близини
и
неустрашиви
Карађорђе
осети
како
му
срце
заигра
у
грудима
.
Као
да
су
се
небеса
сурвала
,
или
као
да
се
ова
грешна
земља
преко
пола
цепа
и
дроби
,
така
страшна
ломњава
испуни
сав
простор
између
неба
и
земље
,
и
Ђорђе
чисто
оглуну
од
страховите
рике
,
која
потресе
небо
и
земљу
.
Тмуша
стиже
и
са
силином
,
која
брегове
ваља
,
мрак
и
ветруштина
налетеше
на
горостасни
храст
,
на
чијем
се
врху
Ђорђе
налазио
.
Дебеле
гране
моћнога
храста
жалосно
зајаукаше
и
поодкидане
,
као
слаби
листићи
,
разлетеше
се
на
све
стране
у
страховитој
ломњави
и
пуцању
.
Карађорђе
упусти
златан
крст
,
који
је
све
дотле
чврсто
држао
,
и
оберучке
се
дочепа
за
дебелу
грану
,
на
којој
је
стајао
.
Али
горостасни
храст
у
тај
мах
би
ишчупан
из
корена
и
Карађорђе
осети
само
,
како
и
њега
и
то
поломљено
џиновско
дрво
прогута
тмуша
и
некуд
понесе
страшна
холујина
.
У
том
тренутку
он
се
пробуди
и
рече
:
—
Ух
,
децо
,
какав
сан
усних
!
После
овога
страшнога
сна
,
Карађорђе
је
био
потресен
и
зловољан
.
Већ
се
хватао
сумрак
,
а
Вујице
још
не
беше
.
То
није
слутило
на
добро
.
—
„
Шта
учини
до
сад
и
где
ли
се
толико
забави
?
“
—
поновио
је
Карађорђе
бар
десетак
пута
,
ходајући
немирно
тамо
амо
.
Најзад
у
мркли
сумрак
ето
ти
већ
једном
и
Вујице
.
Он
дође
с
читавом
булументом
,
с
великом
гомилом
оружаних
људи
и
момака
својих
,
што
Карађорђу
одмах
паде
у
очи
и
не
би
му
право
.
—
За
бога
,
куме
,
што
ће
ти
оволики
људи
и
цела
тевабија
!
?
Та
ти
си
кренуо
гдегод
си
кога
имао
,
као
да
на
свадбу
идеш
,
а
знаш
да
мени
сад
није
до
беса
и
стрепим
као
од
живе
ватре
,
да
се
међу
Турцима
што
не
рашчује
,
те
да
крену
на
ме
потеру
,
која
би
досадила
и
мени
и
овоме
народу
.
Вујица
се
правдао
.
Момке
је
повео
са
собом
баш
с
тога
што
хоће
да
Карађорђе
буде
обезбеђен
,
а
што
се
Турака
тиче
он
се
нема
чега
бојати
,
јер
је
у
смедеревској
нахији
он
,
Вујица
,
господар
а
Турци
се
у
његове
послове
не
мешају
.
Тако
је
говорио
Вујица
,
али
ово
хвалисање
и
слобођење
није
могло
замазати
очи
Карађорђу
да
не
види
,
како
се
Вујица
бејаше
грдно
променио
од
кад
се
последњи
пут
видео
с
њим
.
Јер
и
ако
је
дошао
с
гомилом
оружаних
момака
и
говорио
овако
слободно
,
на
Вујици
се
познавало
да
је
нешто
јако
збуњен
и
сметен
;
ни
овај
човек
,
који
је
био
пре
5—6
дана
,
ни
дај
боже
.
Међутим
Карађорђа
је
највише
пекло
да
чује
какве
гласе
носи
Вујица
од
Милоша
;
да
ли
му
је
јавио
за
његов
долазак
и
шта
ли
је
Милош
одговорио
.
Њих
се
двојица
уклонише
на
страну
да
се
о
томе
разговоре
.
Одговори
Вујичини
били
су
неодређени
.
Разгаљивао
је
Карађорђа
да
се
ништа
не
сумња
—
све
ће
бити
добро
,
ако
бог
да
,
али
одрешита
одговора
од
Милоша
не
каза
му
.
Рече
само
толико
,
да
је
послао
у
Београд
поуздана
човека
но
да
се
још
није
вратио
,
те
да
га
очекује
сваки
час
преко
Паланке
.
Међутим
приватно
,
преко
неких
људи
,
који
су
синоћ
стигли
у
Паланку
,
Вујица
вељаше
,
да
је
дознао
да
је
кнез
Милош
повољно
примио
вест
о
Карађорђевом
доласку
,
да
је
и
сам
рад
да
се
с
њим
састане
,
али
ако
баш
не
могне
,
он
ће
му
послати
у
Паланку
свога
поузданика
с
писменим
порукама
.
Елем
,
на
крају
крајева
није
остало
ништа
друго
,
но
да
се
још
који
дан
причека
.
Тако
је
Вујица
тешкао
Карађорђа
,
а
рече
му
како
ће
зато
време
и
сам
остати
туна
,
да
се
нађе
уз
вожда
.
Док
су
Карађорђе
и
Вујица
овако
разговарали
,
склоњени
у
колиби
,
мало
подаље
пред
колибом
деси
се
овај
призор
.
Вујица
је
био
довео
са
собом
два
своја
и
5—6
Милошевих
момака
,
међу
којима
је
био
и
онај
Никола
Новаковић
,
кога
је
Карађорђе
познавао
,
али
ни
за
њега
ни
за
остале
није
знао
да
су
у
служби
код
Милоша
,
већ
је
мислио
да
су
збиља
Вујичини
момци
.
(
Лисовић
који
је
из
Београда
повео
за
Смедерево
ове
момке
,
с
једним
се
момком
био
склонио
ту
у
близини
не
долазећи
Драгићевом
трлу
,
и
не
излазећи
пред
Карађорђа
)
.
Ови
момци
,
наоружани
до
зуба
,
ходали
су
ту
око
колибе
и
мотрили
на
сваки
корак
Карађорђев
.
Чисто
је
изгледало
,
као
да
стражаре
око
њега
и
мотре
да
им
куд
не
мрдне
.
Но
ту
се
налазио
и
Драгић
са
својим
синчићем
.
Никола
је
два
три
пут
погледао
мрко
на
Драгића
,
показујући
му
да
му
није
право
што
га
ту
види
.
Но
кад
се
Драгић
не
уклони
,
а
већ
и
ноћ
наста
,
Никола
му
приђе
,
шкргутну
зубима
и
рече
:
—
Шта
си
се
,
ти
бре
Влаху
,
овуда
уплео
,
те
се
не
торњаш
одавде
.
—
Бог
с
тобом
брате
,
куда
ћу
ја
од
свога
трла
;
ја
ту
мислим
и
конаковати
.
—
Вуци
се
одатле
с
тим
твојим
кучетом
,
да
не
спљискам
за
душу
и
теби
и
њему
сад
овога
часа
,
—
шкргутну
опет
зубима
опаки
Новаковић
,
а
десном
руком
маши
се
за
свој
белокори
јатаган
.
Видећи
зло
очима
,
Драгић
се
уклони
с
дететом
и
оде
мало
дубље
у
шуму
,
где
је
ту
под
једном
границом
после
и
преноћио
.
Бистром
оку
Карађорђевом
нису
могли
измаћи
злочиначки
погледи
Новаковићеви
,
који
се
у
два
три
маха
ћушкао
око
Карађорђа
позвецкујући
оружјем
.
—
Откуда
код
тебе
ова
скитница
Новаковић
,
и
куд
баш
њега
доведе
амо
?
Изазива
ме
,
лола
,
да
учиним
с
њим
што
не
треба
.
Два
три
пут
ме
је
тако
безобразно
погледао
,
чисто
као
да
ми
нешто
прети
!
Вујица
га
је
разбијао
.
—
Није
,
бога
ми
,
господару
,
то
се
теби
тек
онако
учинило
.
Никола
је
вредан
и
поуздан
момак
;
хитар
је
,
а
и
слободан
,
на
тројицу
би
ударио
.
Карађорђе
одмахну
главом
на
ово
хвалисање
Вујичино
,
али
умирен
није
био
.
Већ
се
ухвати
мрак
;
момци
наложише
велику
ватру
мало
подаље
од
колибе
,
а
распирише
огањ
и
у
колиби
,
где
бејаху
Ђорђе
и
Вујица
.
—
Да
што
повечерамо
,
господару
,
знам
да
си
гладан
—
рече
Вујица
,
вадећи
из
кожних
бисага
велику
пљоску
са
шљивовицом
,
што
је
бејаше
са
собом
донео
.
Карађорђе
рече
како
и
не
осећа
глад
.
Ипак
њих
тројица
—
ту
је
био
и
Наум
—
поседаше
за
трпезу
.
Вујица
је
био
донео
са
собом
лепу
погачу
,
коју
је
Карађорђе
врло
миловао
.
Извади
велики
заструг
млада
сира
и
изредна
кајмака
,
извуче
и
две
плећке
,
једну
прасећу
а
другу
јагњећу
,
па
све
то
поређа
по
широкој
дасци
,
која
им
је
служила
као
трпеза
.
Вујица
је
ужурбано
све
ово
спремао
,
а
Карађорђе
га
је
са
стране
гледао
пажљиво
,
а
по
глави
му
се
све
непрестано
врзло
:
„
Овај
човек
има
нешто
на
души
што
га
мучи
што
крије
од
других
.
И
то
се
све
око
мене
врзе
.
“
Таквом
расположењу
Карађорђевом
помагало
је
и
само
држање
Вујичиних
момака
,
чији
је
шапат
допирао
до
Ђорђа
и
с
чијим
се
мрким
,
закрвављеним
погледима
сусретао
његов
јуначки
поглед
.
Док
су
њих
тројица
тако
вечерали
у
колиби
,
Никола
Новаковић
дође
и
наслони
се
споља
на
гредице
од
колибе
.
—
Пиј
,
господару
,
ти
ништа
не
пијеш
,
а
ова
је
ракија
тако
добра
,
болан
њоме
да
се
лечи
—
рече
Вујица
пружајући
Карађорђу
пљоску
са
старом
шљивовицом
.
—
Остави
ме
,
брате
,
није
ми
до
ракије
,
сваки
ми
гутљај
ево
овде
застаје
—
рече
он
показујући
прстом
гушу
—
не
могу
да
гледам
очима
онога
пса
,
што
се
онде
испречио
;
он
ружно
погледа
;
он
нешто
зло
смера
;
—
рече
Карађорђе
,
показујући
на
Новаковића
,
који
је
збиља
закрвављено
гледао
у
колибу
.
Вујица
викну
Новаковићу
—
Никола
,
припази
дер
те
ви
ноћас
на
коње
;
отиди
те
обиђи
да
не
направе
момци
какву
штету
,
особито
пазите
,
да
ватром
шуму
не
запалите
.
Никола
се
маче
,
а
Вујица
да
би
разбио
сваку
сумњу
Карађорђеву
рече
,
како
ће
и
он
сам
те
ноћи
спавати
ту
у
колиби
заједно
с
њима
.
Кад
Вујица
и
Наум
устадоше
од
совре
,
Карађорђе
оста
још
подуже
;
купио
је
полако
мрве
што
се
бејаху
расуле
по
његовом
крилу
и
сабираше
их
све
у
леву
шаку
;
затим
се
прекрсти
,
пољуби
оне
мрве
,
разгрну
жеравицу
на
огњишту
и
сасу
их
тамо
све
.
Пошто
се
вечера
тако
довршила
,
Вујица
изађе
напоље
у
мрак
,
да
још
изда
момцима
последње
наредбе
,
а
Карађорђе
и
Наум
осташе
сами
у
колиби
.
—
Какве
гласе
донесе
Вујица
,
господару
,
и
хоћемо
ли
се
скоро
кретати
одавде
?
—
упита
Наум
кад
осташе
насамо
.
—
Још
да
се
чека
Науме
!
—
рече
Ђорђе
.
—
Их
за
бога
,
господару
!
Зар
још
овде
да
се
чами
!
Мене
већ
мука
ухвати
.
Па
онда
,
пада
ли
вама
штогод
у
очи
;
чини
ли
се
вама
сумњиво
ово
врдакање
Вујичино
?
Ја
бих
рекао
да
се
овде
нешто
плете
...
Карађорђе
махну
руком
,
као
да
би
хтео
пресећи
даље
сумње
Наумове
,
па
додаде
само
:
—
Остави
Науме
,
све
је
у
божијој
руци
...
а
пазићемо
и
сами
...
Међутим
,
изишав
у
мрак
,
Вујица
се
упути
дубље
у
шуму
и
иза
једне
липе
стаде
с
Николом
Новаковићем
,
проговоривши
само
ово
неколико
речи
:
—
Јеси
ли
спреман
?
—
Јесам
,
...
Ако
не
могнем
секиром
,
ја
ћу
поиздаље
пушком
,
убићемо
и
овога
Грка
с
њим
.
—
Несигурно
је
пушком
.
Снажан
је
,
неће
одмах
пасти
од
пушке
,
а
можеш
и
промашити
.
—
Па
шта
да
чинимо
,
ако
не
заспи
,
—
обрецну
се
Никола
.
—
Вребај
добро
,
мора
заспати
,
макар
пред
зору
.
Пази
да
се
не
пометеш
...
—
Сутра
до
подне
мора
се
свршити
па
било
како
било
.
—
Добро
,
не
брини
.
Иди
ти
сад
,
а
за
даље
моја
је
брига
.
На
томе
се
растадоше
.
Вујица
се
врати
у
колибу
Карађорђу
,
а
Никола
штуче
у
мрак
.
XВ
КРВАВО
ЈУТРО
Била
је
поноћ
у
очи
летњег
св
.
Аранђела
(
пада
13
.
јула
)
.
Насред
кцаревенаолибе
горела
је
лепа
ватра
.
Около
видела
су
се
три
човека
.
Наслоњен
на
границу
уз
коју
је
саграђена
колиба
,
Карађорђе
је
лежао
испружен
,
а
украј
себе
бејаше
метуо
велику
храстову
даску
,
која
га
је
заклањала
са
стране
.
Лево
од
њега
,
с
друге
стране
ватре
,
покривен
кабаницом
по
глави
,
лежао
је
човек
чије
се
лице
није
видело
.
—
То
је
био
Вујица
.
Доле
,
у
прочељу
,
у
крај
ногу
Карађорђевих
,
бејаше
се
пружио
Наум
,
наслоњен
на
пањ
,
он
је
више
седео
но
што
је
лежао
и
почешће
се
машао
да
постакне
ватру
.
Карађорђе
се
често
мешкољио
и
чешће
отварао
очи
;
видело
се
,
да
и
он
не
спава
,
или
да
бар
не
спава
тврдо
.
Само
се
Вујица
беше
притајио
и
лежао
је
као
мртав
;
чак
му
се
ни
дисање
не
чујаше
.
Напољу
је
била
лепа
,
топла
али
као
пакао
црна
ноћ
,
јер
небо
беху
застрли
густи
тешки
облаци
.
Из
те
мркле
ноћи
допире
до
у
колибу
овда
онда
,
по
какав
нејасан
шум
.
Час
је
то
топот
коња
,
повезаних
ту
у
близини
,
час
усамљен
крик
какве
тице
,
коју
је
у
недоба
штогод
расплашило
с
гнезда
;
час
је
опет
неко
неразговетно
шуморење
,
као
да
негде
у
даљини
жубори
какав
неуморни
поток
,
или
као
да
се
кроз
мрак
плашљиво
дошаптавају
духови
,
што
над
земљом
лебде
.
У
близини
колибе
чује
се
како
један
коњ
слатко
вруска
сено
и
на
махове
дубоко
уздахне
,
па
се
опет
чује
једнолико
врускање
.
Карађорђе
као
да
нешто
сања
.
Овда
онда
,
он
промрмља
по
какву
неразговетну
реч
,
или
пусти
по
какав
загушљив
узвик
,
а
глас
му
је
храпав
и
промукао
.
Почешће
он
се
тргне
,
разрогачи
очи
,
усплахирено
звера
по
колиби
,
па
му
се
очни
капци
полако
опет
затворе
,
по
некад
само
до
пола
,
и
тада
то
полузатворено
око
изгледа
страшно
.
Верни
Наум
почешће
брижно
погледа
у
Карађорђа
,
тада
му
се
из
груди
отме
дубок
уздах
,
који
се
брзо
изгуби
у
глухој
ноћи
,
па
је
опет
све
немо
и
мукло
.
Док
се
ово
дешавало
у
колиби
,
мркла
ноћ
напољу
прикривала
је
оваку
прилику
:
Повисок
,
вижљаст
момак
,
црне
масти
,
а
веома
оштра
погледа
,
стајао
је
споља
,
наслоњен
на
колибу
.
У
левој
руци
држао
је
за
врх
од
држаље
осредњу
секире
,
а
иза
силаја
стрчале
су
му
две
сребрне
јабучице
од
пиштоља
и
белокораст
срмом
извезен
јатаган
.
Стајао
је
баш
на
оном
месту
,
где
је
лежао
Карађорђе
,
тако
,
да
је
кроз
разређене
талпе
јасно
видео
један
део
Карађорђевог
тела
и
то
појас
и
груди
.
Нарочито
му
је
чешће
падала
у
очи
једна
сребрна
палацка
Карађорђева
,
која
је
одсјајивала
према
пламену
,
кадгод
ватра
јаче
букне
.
По
читаве
минуте
гледао
би
овај
човек
у
ту
сјајну
палацку
па
се
онда
наједаред
тргне
и
стресе
,
као
да
се
повратио
из
каква
заноса
,
и
тада
грчевито
стисне
у
шаки
држаљу
од
секире
.
Овај
је
човек
био
Карађорђу
тако
близу
,
да
му
је
разговетно
чуо
дисање
.
Главу
му
није
могао
видети
,
јер
је
незгодно
била
заклоњена
дебелом
храстовом
даском
,
али
он
се
трудио
да
по
дисању
распозна
спава
ли
Карађорђе
или
не
,
и
брижљиво
је
ослушкивао
сваки
дах
,
сваки
и
најмањи
шум
,
што
је
долазио
из
колибе
.
Тако
је
овај
човек
,
нем
и
непомичан
,
стајао
ту
дуго
и
дуго
,
па
би
се
онда
,
на
прстима
,
најзад
удалио
одатле
,
да
се
после
неколико
тренутака
опет
поврати
.
Очевидно
је
вребао
нешто
...
Тако
је
трајало
до
пред
зору
.
Лети
су
ноћи
кратке
,
а
дугачки
летњи
дан
веома
се
рано
указује
на
обзорју
.
Тек
ако
је
минуло
било
2
сата
по
поноћи
,
а
мрак
се
већ
почео
разређивати
.
Негде
дубоко
у
лугу
беше
се
пробудио
неки
стари
кос
,
те
поче
веома
звучно
изводити
своју
јасну
песму
,
а
глас
му
се
вио
као
танка
жица
прекаљена
челика
,
по
чему
се
и
познавало
да
је
старунац
.
Мало
затим
,
па
на
песму
косова
одговори
један
славуј
.
Он
прво
пусти
2—3
звучна
трилера
,
као
да
огледа
свој
глас
,
па
се
онда
наједаред
просу
читав
поток
од
песме
,
која
се
као
мирис
,
расу
по
зеленом
лугу
и
оде
далеко
,
далеко
кроз
свечану
јутарњу
тишину
.
Док
је
славуј
певао
,
кос
бејаше
ућутао
,
као
да
га
и
он
слуша
.
Али
,
кад
песма
славујева
поступно
изумре
,
кос
опет
пусти
своје
јасно
звиждање
,
из
кога
се
лако
дало
познати
,
како
се
труди
да
натпева
свога
супарника
и
да
му
песма
буде
и
звучнија
и
лепша
од
његове
.
После
њега
опет
одјекну
песма
славујева
;
и
тако
су
се
ова
два
шумска
певача
у
зеленом
лугу
дуго
натпевала
,
поздрављајући
лепу
,
летњу
зору
на
уранку
њеном
.
Будила
се
цела
природа
;
ноћна
тишина
и
изумрлост
поступно
је
уступала
место
дневној
живахности
и
шуму
.
Негде
у
даљини
чу
се
чобанско
звоно
;
далеко
у
селу
гласно
је
лајао
некакав
пас
;
још
мало
и
из
даљине
прво
дође
некакав
неразговетан
шум
,
после
се
чу
удаљена
шкрипа
кола
;
најзад
из
дубраве
с
десна
одјекну
звучна
и
складна
песма
;
јато
врана
пролете
над
колибом
,
шуштећи
својим
гаравим
крилима
и
гракћући
у
гомили
;
мрак
секну
и
у
наоколо
забеласаше
се
предмети
у
јутарњем
расвитку
.
Ватра
у
колиби
догоревала
је
,
и
дуго
непостицана
,
беше
већ
покривена
белим
пухором
.
Вујица
лежаше
још
непомичан
и
без
јава
,
као
што
смо
га
оно
у
поноћи
видели
.
Наум
полако
устаде
,
протегли
се
и
видећи
да
је
и
ова
мучна
ноћ
срећно
минула
,
и
ако
је
била
испуњена
толиким
слутњама
и
свакојаким
страховањем
,
он
подиже
капу
и
побожно
се
прекрсти
.
Обазре
се
око
себе
и
видећи
да
Ђорђе
равномерно
дише
,
а
очи
му
стоје
лепо
заклопљене
,
он
помисли
у
себи
:
—
„
Хвала
богу
,
лепо
је
заспао
,
бар
ће
се
сад
пред
зору
одморити
“
—
и
бојећи
се
да
га
не
пробуди
,
Наум
полако
изађе
напоље
.
Пред
колибом
он
застаде
и
обазре
се
свуд
у
наоколо
.
Све
је
било
тихо
и
мирно
.
После
туробне
и
облачне
ноћи
на
далеком
истоку
указивало
се
проведрено
јутро
.
Коњ
,
што
је
био
везан
ту
у
близини
до
колибе
,
бејаше
довршио
свој
оброк
,
па
се
спустио
и
легао
крај
глога
,
за
који
је
био
везан
.
Све
је
било
као
и
обично
.
Не
видећи
ништа
,
што
би
изгледало
сумњиво
,
Науму
би
чисто
криво
,
што
је
ноћас
толико
страховао
,
кад
ето
нико
и
не
помишља
да
учини
Карађорђу
какво
зло
.
С
тим
мислима
у
глави
он
се
упути
оближњем
поточићу
,
да
се
умије
и
да
захвати
хладне
јутрење
воде
.
Тај
поток
био
је
једва
за
сто
корака
удаљен
од
колибе
,
али
је
била
мала
низбрдица
.
У
који
мах
Наум
пође
потоку
,
иза
оближњег
дебелог
цера
извири
онај
исти
човек
са
секиром
,
што
је
ноћас
онако
пажљиво
вребао
код
колибе
.
Он
се
сав
наже
напред
и
зорно
је
гледао
Наума
,
који
све
више
залазаше
у
дољу
и
виде
га
,
кад
приђе
потоку
и
чучну
да
се
умива
.
У
том
тренутку
,
ово
вребало
искочи
из
своје
заседе
.
Витак
и
окретан
као
тигар
,
он
у
два
три
скока
прилети
колиби
,
али
тако
пажљиво
и
нечујно
да
ни
један
листак
не
шушну
под
његовим
ногама
.
Дошав
до
колибе
,
он
се
наже
и
опрезно
провири
кроз
рупу
између
прислоњених
дасака
.
Гледао
је
зорно
у
колибу
за
један
тренутак
.
Затим
наслони
секиру
у
крај
себе
,
оберучке
узе
једну
даску
и
уклони
је
на
страну
.
Сад
уклони
и
другу
и
пред
њим
се
направи
поширак
отвор
тако
,
да
је
Карађорђе
лежао
управо
према
њему
.
Он
застаде
мало
и
за
један
трен
ока
гледао
је
Карађорђа
.
Затим
се
обазре
,
грчевито
дочепа
секиру
,
мало
се
раскорачи
,
измахну
и
из
све
снаге
лупи
Карађорђа
ушником
у
груди
...
Ђорђе
промукло
рикну
,
као
рањен
лав
,
појми
да
се
дигне
и
дочепа
десном
руком
за
балчак
сабље
,
која
му
је
лежала
преко
крила
,
и
извуче
је
до
пола
...
Но
у
томе
стиже
и
други
ударац
.
Ово
је
сад
био
ударац
сечивицом
.
Жртва
потмуло
простења
и
сасуља
се
са
свога
лежишта
,
крв
шибну
у
млазевима
и
попрска
убицу
по
рукама
и
по
лицу
.
Један
дебео
млаз
шикну
и
прели
кабаницу
,
под
којом
је
Вујица
ћутао
непомичан
.
Тада
он
скочи
,
збаци
кабаницу
са
себе
и
безобзирце
утече
из
колибе
.
У
тај
мах
чуше
се
две
пушке
.
Друга
два
момка
убише
Наума
,
онде
на
месту
,
крај
потока
,
где
се
умивао
...
Све
је
било
свршено
.
Велики
Карађорђе
,
моћни
геније
који
је
из
петовечна
сна
пробудио
заспало
и
већ
обамрло
племе
српско
;
јунак
,
пред
којим
је
задрхтао
горди
Стамбол
,
погибе
мучки
и
крвнички
убијен
на
спавању
,
од
рођене
српске
руке
,
по
заповести
и
угодби
два
рођена
кума
своја
.
Мало
после
,
у
колиби
се
нађоше
скоро
сви
момци
што
их
бејаше
довео
Вујица
.
Једни
су
стајали
и
укочено
бленули
,
док
су
други
по
колиби
шњурали
и
претресали
сваки
угао
.
Велика
торба
Карађорђева
,
с
кожним
поклопцем
,
стајала
је
испражњена
и
бачена
у
крај
.
Застава
,
Карађорђево
свечано
војводско
одело
,
његова
одличја
,
нешто
новца
и
друге
ситније
ствари
из
те
торбе
биле
су
придигнуте
.
Сам
Карађорђе
,
свучен
до
гола
тела
—
само
у
гаћама
,
лежао
је
на
сред
колибе
крај
огњишта
,
а
на
грудима
му
је
зјапила
огромна
,
проломљена
рана
с
црним
,
запеченим
ивицама
,
низ
које
су
још
струјали
танки
млазеви
крви
.
Крај
њега
је
стајао
његов
крвави
убица
,
Никола
,
и
неко
га
време
посматрао
.
Затим
приклече
,
исука
јатаган
и
одруби
главу
Карађорђу
,
па
је
онда
дочепа
за
чуперке
,
отресну
је
два
три
пута
,
домаши
испражњену
торбу
,
бацну
главу
унутра
,
завеза
је
одозго
и
добро
притеже
па
је
пружи
момку
до
себе
са
заповешћу
,
да
је
понесе
за
њим
.
—
Држ
,
ту
торбу
па
чувај
ово
као
очи
у
глави
;
боље
пази
на
ову
но
на
твоју
рођену
главу
—
рече
Никола
момку
и
мрко
га
погледа
.
Пред
колибом
лежало
је
друго
мртво
тело
,
покривено
насеченим
бурјаном
тако
,
да
му
се
глава
и
горњи
део
тела
није
видео
.
То
је
био
верни
Наум
.
Никола
приђе
разбаци
бурјан
па
и
њему
одсече
главу
,
баци
је
у
једну
зобницу
и
предаде
је
другом
момку
.
Мало
после
овога
грознога
призора
,
пред
колибом
се
заустави
Драгић
,
чудећи
се
ко
ли
му
то
разгради
колибу
,
јер
још
по
издаље
виде
да
неке
даске
леже
оборене
.
Завирујући
око
тога
,
он
уђе
унутра
,
и
жестоко
се
трже
,
сав
пренеражен
.
Насред
колибе
он
угледа
мртво
,
обезглављено
и
грдно
унакажено
човечије
тело
,
све
умрљано
крвљу
.
Он
јаукну
и
штуче
из
колибе
.
Но
у
тај
мах
колиби
дотрча
Никола
,
и
видећи
Драгића
где
плаче
,
он
му
подвикну
;
—
Куш
,
ти
бре
;
умукни
туна
,
па
да
ниси
никоме
о
томе
ни
речи
зуцнуо
,
или
ћу
те
ја
све
на
режњеве
исећи
.
—
Јао
,
Свети
Аранђеле
,
зар
си
нам
на
данашњи
благ
дан
ово
донео
—
прошапута
Драгић
,
па
замуче
пред
разјареним
убицом
,
који
је
зверски
на
њега
очима
стрељао
.
Било
је
већ
у
велико
одјутрило
.
Међу
Милошевим
и
Вујичиним
момцима
владао
је
жагор
и
живо
кретање
.
Седлали
су
коње
и
спремали
се
да
се
крену
.
Мало
подаље
од
њих
гореле
су
две
велике
ватре
,
а
према
њима
Вујица
је
драо
једно
јагње
.
Друго
је
још
раније
било
спремљено
и
већ
се
пекло
уз
лепу
жеравицу
.
Те
јагањце
бејаше
заклао
Драгић
за
душу
изгинулима
.
Ту
су
сви
момци
ручали
,
напили
се
добро
ракије
,
па
око
подне
кренули
за
Паланку
,
а
одатле
ће
за
Београд
,
носећи
кнезу
Милошу
лепу
јабуку
—
главу
Карађорђеву
,
на
коју
су
из
његова
конака
тако
дуго
и
тако
жудно
погледали
и
ишчекивали
је
.
Као
приде
,
уз
њу
је
ишла
и
глава
Наумова
.
Хучна
тевабија
оде
;
гомила
оружаних
људи
,
с
коњима
,
под
оружјем
,
у
жагору
и
лупи
,
удали
се
,
носећи
собом
две
крваве
главе
,
а
у
пустој
шуми
остаде
Драгић
са
својим
десетогодишњим
синчићем
и
с
два
обезглављена
крвава
трупа
.
Одма
пошље
дете
у
село
да
му
донесе
будак
и
узгред
да
замоли
попа
Вучка
,
да
неизоставно
дође
на
трло
и
да
понесе
што
треба
за
опело
,
али
да
о
томе
ником
ништа
не
говори
.
Дете
се
брзо
врати
и
Драгић
одмах
поче
копати
раку
,
а
синчић
му
је
помагао
избацујући
земљу
лопатом
.
Рака
је
већ
била
ископана
,
а
попа
још
не
беше
.
Поп
Вучко
Поповић
био
је
управо
из
Аџибеговца
,
али
је
под
његовом
нуријом
било
и
село
Радовање
,
где
се
он
тога
дана
и
налазио
неким
послом
.
Позван
,
њега
дуго
не
би
.
Стиже
тек
око
заранака
,
и
сав
се
следи
кад
виде
,
каква
наобична
пратња
стоји
пред
њим
.
Драгић
бејаше
привукао
оба
трупа
до
ископана
гроба
и
ту
их
наместио
едан
до
другог
.
—
Несретниче
,
шта
си
то
учинио
!
?
—
једва
промуца
поп
и
стуче
натраг
,
кад
угледа
две
нагрђене
жртве
.
Но
Драгић
га
мало
охрабри
,
али
поп
за
дуго
није
могао
да
се
разбере
и
јасно
да
схвати
шта
се
ту
све
десило
.
Видео
је
само
некакав
ужас
од
кога
му
се
душа
грозила
.
Кад
се
мало
повратио
он
ће
рећи
:
—
С
Карађорђем
овако
свршити
!
С
Карађорђем
!
...
Ово
је
страшан
грех
.
Ово
не
може
проћи
без
неке
тешке
казне
божије
па
ма
ко
да
га
је
учинио
.
Покојнике
су
саранили
.
—
Одоздо
је
положен
Наум
,
па
одозго
преко
њега
метут
је
Карађорђе
,
коме
Драгић
бејаше
навукао
једну
од
својих
дебелих
кошуља
,
што
му
,
по
поруци
,
дете
бејаше
донело
из
села
.
Поп
је
очитао
самртничке
молитве
,
па
је
онда
одозго
на
мртве
насута
земља
,
а
на
бресту
уз
који
је
био
овај
гроб
,
Драгић
уреже
ножем
мали
крстић
,
који
се
дуго
познавао
.
Овај
је
брест
био
удаљен
од
колибе
једва
за
100
корака
.
После
две
године
,
родбина
Карађорђева
дође
те
га
ископа
и
премести
у
Тополу
,
где
га
сахрани
,
у
породичној
гробници
у
цркви
коју
је
Карађорђе
за
живота
градио
и
где
и
данас
борави
прах
његов
.
Но
ту
је
само
прах
од
трупа
његова
.
Глава
великога
вође
била
је
чудне
судбине
.
Донета
у
Београд
и
предата
Милошу
,
она
је
одатле
отишла
као
драгоцен
пешкеш
везиру
Марашлији
—
који
је
пошље
у
Цариград
.
Одрата
и
напуњена
,
она
је
дуго
била
изложена
на
углед
цариградске
светине
.
Под
њом
је
писало
:
„
Глава
чувеног
хајдучког
вође
српског
,
прозватог
Карађорђе
“
.
На
надгробној
дрвеној
плочи
у
Тополи
има
овакав
запис
:
„
Овде
леже
кости
Георгија
Петровича
,
подавшаго
српскому
народу
начаток
ко
избавленију
у
1804
.
лету
;
бившаго
по
том
,
верховним
вождем
и
господаром
до
1813
.
лета
тогоже
народа
.
А
у
овом
,
наведен
интригама
непријатеља
српских
,
уклонисја
у
Аустрију
,
и
отуда
,
после
једногодишњега
ареста
преселисја
в
Русију
,
где
с
возможноју
почестију
од
правителства
примљен
;
но
неизвесно
из
какова
узрока
избеже
отуда
,
и
в
Србију
возвратисја
и
овде
од
турскога
правителства
усеченијем
главе
живота
лишисја
,
месеца
јулија
1817
.
године
.
“
Одмах
после
смрти
Карађорђеве
,
кнез
Милош
пише
кнезовима
,
што
су
у
Цариграду
боравили
као
српска
депутација
,
да
измоле
разна
права
за
кнеза
и
за
народ
,
па
у
том
писму
,
између
осталога
вели
и
ово
:
„
Ето
сад
најглавнију
ствар
от
које
је
највећа
сумња
била
совершилисмо
.
Карађорђеву
главу
чрез
везира
превисоком
Девлету
шаљем
,
и
со
тим
засвједочавамо
да
наш
народ
више
ни
у
каквој
прилици
побунити
се
неће
,
само
ако
рахатлук
имао
буде
“
.
Даље
,
у
писму
од
истога
дана
,
упућеном
Михаилу
Герману
,
српском
пуномоћнику
у
,
између
осталога
кнез
Милош
вели
:
„
Овдашња
обстајателства
за
сад
су
добра
,
све
је
у
тишини
.
Од
кнезова
сада
не
осећам
никаквога
да
што
на
страну
тегли
.
Сви
су
са
мном
у
једном
сагласију
.
Противне
партије
све
сам
уничтожио
.
Народ
је
у
свему
задовољан
“
.
У
једном
пасму
,
писаном
кнезовима
у
Цариград
на
двајестак
дана
доцније
после
ових
првих
писама
кнез
Милош
вели
овако
:
„
Јавити
вам
се
не
пропушча
за
овдашња
обстојитељства
да
сљеде
благополучно
.
Судбина
божија
довела
је
овде
к
нама
опет
убитеља
рода
сербскага
,
Карађорђа
,
који
је
у
смедеревској
нахији
неколико
дана
у
тајности
живио
.
Сиротињски
плач
и
сузе
уфатише
га
и
убише
,
и
главу
му
јошт
с
једном
његова
друга
,
који
је
био
шњим
дошао
,
у
Београд
мени
послаше
,
које
се
ето
са
согласијем
честитог
везира
шиљу
обе
одеране
у
Цариград
“
...
Ово
су
докази
историски
сачувани
у
писмима
,
и
пред
својим
пријатељима
Милош
није
крио
,
да
је
Вујица
убио
Карађорђа
по
његовој
заповести
.
Али
јавно
пред
народом
он
то
никад
није
признавао
.
У
доцнијим
годинама
око
1825
—
па
на
даље
,
кад
се
против
кнеза
Милоша
почела
јављати
снажна
опозиција
,
између
осталога
,
почињу
га
окривљавати
и
за
убиство
Карађорђево
.
Тада
је
он
почео
наваљивати
на
Вујицу
,
да
му
врати
оно
писмо
што
му
је
писао
и
у
коме
му
је
наредио
шта
да
изврши
с
Карађорђем
.
Вујица
није
писмо
давао
из
руку
а
изговарао
се
да
га
је
негде
изгубио
.
То
га
је
довело
у
опреку
с
кнезом
Милошем
и
то
га
је
после
и
главе
стало
.
XВИ
ПОСЛЕ
ДЕСЕТ
ГОДИНА
Биле
је
бурна
урнебесна
ион
.
једна
од
оних
страшних
ноћи
,
када
ти
се
чини
да
је
настао
смак
света
,
да
су
се
удружили
и
узбунили
сви
елементи
природни
,
сложни
да
здробе
земљу
и
да
сурвају
небеса
,
да
све
претворе
у
пустош
и
развалину
.
У
тој
страховитој
ноћи
све
