ВЕЉКО
МИЛИЋЕВИЋ
БЕСПУЋЕ
1912
.
САРАЈЕВО
Госпођици
О
.
С
.
БЕСПУЋЕ
И
Обична
и
свакидања
гунгула
у
кавани
;
људи
који
се
мимоилазе
и
поздрављају
;
врата
која
се
отварају
и
затварају
треском
;
момци
што
журно
пролазе
,
њишући
на
послужавницима
шоље
и
чаше
воде
;
у
вику
наручивања
и
празно
ударање
кугла
на
билијару
,
мијеша
се
ватрено
и
гласно
расправљање
пензионираца
о
народним
питањима
,
претрпано
њемачким
ријечима
.
Около
,
на
својим
сталним
мјестима
,
стари
гости
каване
,
заваљени
,
заклоњени
новинама
које
су
прошаране
празним
,
конфискованим
ступцима
;
кадгод
се
,
с
једне
стране
,
зачује
кратка
,
ватрена
ђачка
свађа
и
утиша
се
;
звекне
која
сабља
и
зазвекћу
мамузе
;
од
времена
на
вријеме
,
чује
се
с
касе
женски
смијех
,
безбојан
и
вјечно
једнак
.
И
та
сва
граја
још
је
више
повећавала
спарину
у
кавани
,
пуној
дима
који
је
правио
маглицу
,
дизао
се
према
стропу
и
гушио
у
грудима
.
За
столовима
за
играње
,
видјели
се
погнути
људи
;
играло
се
с
ватром
и
занимањем
;
с
лупом
падале
карте
по
зеленој
чоји
;
настајала
тренутна
тишина
;
са
звеком
падао
који
пут
новац
на
земљу
;
и
од
времена
на
вријеме
дизала
се
свађа
.
Једно
ђачко
друштво
очито
се
досађивало
.
Карте
се
лијено
мијешале
,
немарно
узимале
,
бројиле
без
заимања
,
погледи
падали
на
друге
столове
;
видјело
се
да
сви
једва
чекају
да
се
сврши
партија
која
се
бесконачно
отегла
.
И
сви
,
у
један
мах
,
са
уздахом
олакшавања
,
бацише
карте
,
бришући
марамама
знојна
лица
и
посиједаше
око
прозора
.
Напољу
,
једно
натуштено
јунско
поподне
,
са
сунцем
које
се
изгубило
иза
густих
облака
,
али
које
је
оставило
у
ваздуху
топлину
својих
зрака
,
упијену
у
плочник
и
у
земљу
.
Топао
вјетар
дигне
покадкад
дебелу
прашину
,
завитла
је
у
ваздух
и
с
њом
нагло
пројури
,
у
неколико
махова
,
улицу
;
тресне
вратима
каване
,
здрма
прозоре
;
негдје
у
сусједству
тресну
вјетар
прозором
и
стакло
се
расу
по
плочнику
;
некоме
вјетар
понесе
шешир
.
Тмасти
облаци
мијешају
се
немарно
и
смућено
.
У
ваздуху
нешто
тешко
што
заражава
чамом
и
малаксалошћу
.
Њихови
погледи
пратили
су
крупне
капље
кише
која
је
шкропила
плочник
,
распрскавајући
се
,
узимајући
маха
све
јаче
,
пљуштећи
,
стварајући
локве
и
поточиће
који
су
кривудаво
отјецали
.
Снажни
млазови
разбијали
се
о
прозор
кроз
који
су
они
гледали
,
и
циједили
се
низ
стакло
.
Људи
с
уздигнутим
јакама
,
и
жене
,
прихватајући
сукње
,
журили
се
,
трчећи
и
тражећи
заклона
.
У
кавану
јурну
нагло
једно
мноштво
људи
,
налазећи
једва
и
с
муком
мјеста
.
Гавре
Ђаковић
,
мали
,
крупан
,
црн
,
наслонио
се
,
заваљен
на
канапе
од
црвене
кадифе
,
с
опруженим
ногама
,
с
палцима
у
џеповима
од
прслука
,
с
изгубљеним
очима
на
стропу
,
у
збрканим
сецесионистичким
сликама
које
су
тада
ушле
у
моду
.
До
њега
,
један
висок
,
крупан
,
глават
Босанац
који
говори
у
басу
,
бубња
прстима
по
прозору
и
сваки
час
страховито
зијева
;
један
Сријемац
,
ситан
,
плав
и
кицош
,
с
високом
крагном
,
црвеним
прслуком
и
вазда
тијесним
панталонама
,
шара
једном
оловчицом
по
мраморном
столу
,
љутећи
се
што
му
киша
поквари
један
красан
састанак
у
Тушканцу
.
У
њиховом
друштву
налазио
се
још
један
млад
,
штркљаст
,
голобрад
ђак
,
вјероватно
бруцош
и
на
сваки
начин
један
нов
гост
каване
,
који
носаше
с
уживањем
цвикер
и
намјешташе
га
сваки
час
,
огледајући
се
у
великим
огледалима
уоколо
,
очито
с
допадањем
.
Са
другог
стола
зовну
један
познаник
Гавру
Ђаковића
да
играју
билијара
.
Он
махну
руком
и
одби
.
Није
осјећао
ни
најмање
воље
за
игру
.
Узе
у
руке
Симплициссимус
који
је
редовно
читао
.
Није
био
расположен
за
читање
и
он
га
баци
на
страну
.
И
коликогод
се
трудио
да
нађе
разлог
зашто
је
нерасположен
,
није
га
налазио
.
Није
изгубио
на
картама
,
имао
је
пара
,
није
се
ни
с
ким
посвађао
,
није
се
сјећао
да
му
се
десило
нешто
неугодно
.
Осјећао
је
само
у
себи
нешто
сломљено
,
сатрвено
,
тјескобно
;
кад
се
то
десило
и
зашто
је
дошло
тако
изненада
,
у
једном
тренутку
,
није
знао
.
Тек
завитлало
се
нешто
у
њему
,
заиграло
,
заболило
га
,
стегло
га
,
стресло
га
и
тјерало
га
даље
,
даље
отуда
,
из
тога
бљутавог
живота
у
коме
се
гушио
више
од
осам
година
.
И
његове
очи
гледаху
са
запрепашћењем
сав
овај
свијет
у
кавани
,
који
је
,
у
једном
трену
,
изгубио
за
њега
свој
обични
изглед
,
као
да
је
било
нешто
што
га
је
скривало
,
уљепшавало
и
на
једном
ишчезнуло
;
као
да
се
здерао
неки
вео
с
тих
лица
која
је
он
научио
да
виђа
гдје
улазе
у
кавану
у
стално
вријеме
,
гдје
сједају
на
своја
мјеста
,
читају
исте
новине
,
и
опет
,
у
сталан
час
,
крећу
се
,
дижу
и
излазе
.
И
он
с
чуђењем
посматраше
мноштво
ђачких
лица
,
с
картама
,
таковима
у
рукама
,
заваљених
и
без
мисли
;
чиновника
што
доносе
са
собом
задах
канцеларије
и
дебелих
протокола
;
утегнутих
и
намирисаних
официра
;
сиједих
и
ћелавих
пензионираца
,
.
запуштених
,
необријаних
,
зараслих
у
браде
,
с
наочарима
што
падају
ниско
по
носу
,
са
својим
свакидањим
,
лаганим
навикама
,
који
читаве
сате
читају
новине
и
расправљају
о
политици
сутра
у
раној
шетњи
око
Цмрока
у
Тушканцу
.
И
у
томе
свијету
он
је
провео
толико
година
,
умирао
,
трунуо
заједно
с
њима
,
живећи
као
и
они
.
Познавао
је
те
људе
по
одијелу
,
шеширима
,
навикама
;
њихови
гласови
долазили
му
гадни
,
њихове
кретње
одвратне
,
њихови
погледи
глупави
.
И
он
,
за
један
тренутак
,
нађе
у
себи
само
страшну
мржњу
за
њих
и
низак
презир
за
себе
.
Он
осјећаше
неодољиву
потребу
да
оде
,
да
утече
од
њих
,
да
их
не
чује
,
не
види
,
не
мисли
на
њих
.
Па
онда
,
он
је
осјећао
у
себи
слабост
да
их
бијесно
мрзи
,
они
су
га
само
умарали
,
као
да
се
на
њега
сручио
сав
терет
њихових
живота
које
они
тако
мучно
и
напорно
вуку
,
и
лијено
,
оловно
мртвило
њихових
душа
.
Он
је
сазнао
у
једном
трену
да
не
може
више
да
живи
међу
њима
;
узрујавала
су
га
та
непромјенљива
лица
која
редовно
виђа
,
улице
којима
сваки
дан
пролази
,
као
и
његова
стара
ђачка
соба
,
пуна
нереда
,
која
се
већ
уживила
у
њега
.
Њега
је
гушио
тај
ваздух
.
Чинило
му
се
да
ће
да
одахне
кад
угледа
врлетне
планине
,
с
голим
главицама
на
којима
у
вече
умире
сунце
;
суре
шуме
са
пропланцима
на
којима
овце
наличе
на
бијело
камење
што
се
креће
;
да
отисне
око
низ
поља
,
пуна
боја
,
изрезана
и
испресијецана
међама
,
пуна
јечма
што
се
жути
,
зоби
што
се
зелени
,
ријетких
,
малих
црвенкастих
кукуруза
,
густих
,
сирово
зелених
конопаља
,
и
шарених
бара
и
кошаница
.
А
жива
свјежа
пруга
Уне
испресавијала
се
као
сјајна
змија
преко
поља
,
изгубљена
покадкад
између
брежуљака
,
заустављана
млиновима
,
рушећи
се
шумним
и
запјенушеним
слаповима
који
прскају
и
шире
хладноћу
око
себе
,
губи
се
у
кланце
кроз
које
се
провлачи
стијешњена
и
изубијана
између
стрмих
,
одсјечених
литица
које
сијеку
воду
.
И
он
осјети
жељу
да
види
оне
високе
,
крупне
,
поцрњеле
људе
,
да
им
стисне
њихову
тврду
,
жуљевиту
руку
,
да
угледа
ситне
кућице
,
са
црном
иструлом
шимлом
,
малим
прозорчићима
,
неједнако
изрезаним
у
дрвету
,
високим
праговима
,
отвореним
вратима
,
кроз
која
се
црвени
дрхтава
ватра
на
огњишту
.
Гавре
Ђаковић
се
диже
,
рукова
се
хладно
с
друговима
и
изиђе
на
улицу
.
Улице
су
биле
блатне
и
каљаве
.
Свијет
је
пажљиво
прелазио
с
једне
стране
на
другу
,
обилазећи
локве
воде
и
гомиле
блата
које
се
згртало
;
жене
показивале
доње
сукње
,
упрскане
блатом
.
Средином
улице
,
правећи
велике
кораке
,
пролазили
сељаци
и
сељакиње
у
бијело
с
кошарама
на
глави
:
сељакиње
с
тробојкама
у
коси
,
кратким
кошуљама
до
кољена
и
бијелим
чарапама
;
сељаци
с
малим
шеширићима
,
налик
на
печурке
,
у
тијесним
капутима
од
бијеле
чоје
с
гајтанима
.
Облаци
се
размицали
и
цијепали
.
Помаљало
се
опрано
,
чисто
плаветнило
неба
;
сунце
одсијевало
у
локвицама
воде
;
осјећало
се
нешто
безазлено
,
с
много
доброг
,
дјетињег
осмјеха
.
Он
се
журио
кроз
ту
гомилу
свијета
,
не
марећи
да
опази
икога
,
да
се
осврне
за
којом
женом
,
да
поздрави
кога
или
да
коме
врати
поздрав
.
Заустави
га
семинар
који
је
пролазио
Илицом
,
правећи
вечерњу
шетњу
:
дугачка
поворка
младих
клерика
,
сва
црна
;
са
широким
шеширима
који
бацају
сјенку
на
лице
и
праве
га
тамним
;
у
уским
мантијама
,
са
црним
појасима
;
већина
са
дугачким
,
испијеним
,
избријаним
лицима
,
са
наочарима
,
скидајући
у
један
мах
,
лагано
и
дубоко
,
шешире
,
опазивши
једног
каноника
,
малог
,
забреклог
у
сало
,
с
набубреним
,
руменим
,
чистим
лицем
,
задовољног
и
спокојног
,
који
се
лагано
мицао
и
пријатељски
им
климнуо
главом
.
Они
су
пролазили
ћутећи
,
лијено
се
провлачили
улицама
и
уносили
у
свјеже
предвечерје
,
пуно
смијеха
и
младог
живота
,
нешто
мрачно
и
туробно
,
налик
на
спровод
.
Посвршавао
је
брзо
све
послове
:
спремио
мало
ствари
;
рекао
газдарици
да
иде
на
извјесно
вријеме
кући
;
брзојавио
да
му
се
код
куће
спреми
соба
.
И
већ
се
спуштао
сутон
,
са
небом
на
западу
још
свјеже
окрвављеним
од
сунца
,
кад
се
он
лагано
приближавао
станици
.
Успут
га
срете
један
његов
колега
,
узе
му
цигарету
дувана
и
двије
круне
на
зајам
:
„
до
сутра
“
.
Он
му
их
даде
без
ријечи
,
рекавши
да
иде
мало
у
Карловац
.
Није
ни
сам
знао
зашто
га
је
слагао
.
И
он
слеже
раменима
.
Свеједно
.
У
том
часу
,
забрујаше
звона
са
катедрале
Здраву
Марију
и
проламаху
ваздух
својим
пуним
и
широком
звуком
.
За
час
се
огласише
звона
с
других
цркава
;
несложно
,
гласови
се
сударали
и
разбијали
;
ситно
и
високо
пиштала
звона
с
једне
капелице
,
надглашивала
остала
,
губила
се
у
брујању
великих
звона
и
плачно
се
поново
истицала
.
Он
вечераше
на
станици
и
,
ишчекујући
воз
,
досађивао
се
,
пушио
и
посматрао
једно
друштво
официра
који
су
гласно
разговарали
њемачки
и
грохотом
се
смијали
,
гледајући
изазивачки
жене
које
су
пролазиле
и
правећи
глупаве
и
дрске
примједбе
.
Кад
је
изишао
на
перон
,
вече
је
било
угодно
и
свјеже
;
облаци
се
били
сасвим
изгубили
;
небо
било
прошарано
звијездама
.
Њега
се
угодно
дојмила
лупњава
возова
и
машина
које
су
јуриле
поред
њега
,
уз
нервозно
трчкарање
чиновника
с
фењерима
,
са
мађарским
узвицима
и
псовкама
.
Он
се
трудио
да
не
мисли
ништа
.
Тек
само
једном
натисну
му
се
мисао
:
„
Куд
ја
то
,
до
ђавола
,
идем
?
“
и
изгуби
се
у
оној
ломљави
и
метежу
.
Његов
воз
пројури
и
стаде
одједном
;
из
њега
куљну
мноштво
свијета
и
,
пролазећи
поред
њега
,
ишчезаваше
кроз
једна
врата
.
Он
се
попе
у
кола
и
стајаше
на
прозору
.
Из
чекаонице
треће
класе
појури
једно
разнолико
мноштво
:
сељаци
и
сељакиње
,
с
кошарама
и
великим
завежљајима
,
гурајући
се
,
спотичући
се
,
сударајући
се
,
журећи
се
да
што
прије
ухвате
мјесто
;
неколико
војника
натоварених
телећацима
који
су
их
тиштали
,
с
пушкама
,
са
савијеним
кабаницама
преко
груди
,
путујући
на
одређено
мјесто
;
достојанствено
се
пењала
у
кола
два
жандарми
,
с
бајонетима
на
пушкама
,
правећи
некоме
друштво
.
Помоли
се
гомила
Личана
,
збркана
,
неспретна
,
шарена
;
једни
још
у
гаћама
и
опанцима
,
с
црвеним
капицама
на
глави
,
вукући
вреће
својих
ствари
и
дрвене
мале
сандуке
;
други
,
са
великим
шеширима
,
искривљених
крила
,
у
прљавим
,
широким
,
искрпљеним
панталонама
и
тешким
ципелама
у
којима
нису
знали
да
иду
и
које
су
лупале
.
Они
су
дизали
галаму
својим
гласним
разговором
,
вичући
,
дозивајући
се
,
смијући
се
из
свега
гласа
,
понеки
мало
напити
и
загрљени
,
хитајући
да
сједну
,
сметени
далеким
путем
на
који
се
спремају
,
уносећи
међу
свијет
добродушну
и
просту
забуну
,
сметајући
пролаз
,
бојећи
се
да
не
остану
иза
воза
.
Они
су
били
пројурили
читав
перон
и
враћали
се
натраг
,
исто
тако
згужвани
,
смијешани
,
смућени
,
с
истом
грајом
,
довикивањем
,
једва
дишућу
под
теретом
који
су
вукли
,
не
могући
да
нађу
свој
воз
,
запиткивајући
чиновнике
,
који
су
се
на
њих
отресали
мађарски
.
Кад
један
Личанин
прође
поред
Гавре
Ђаковића
,
заостао
,
хитајући
да
достигне
остале
,
он
га
запита
:
—
Докле
идете
?
—
Преко
мора
,
одговори
онај
доброћудно
и
празно
,
не
појимајући
значење
те
ријечи
,
насмија
се
,
показа
своје
јаке
бијеле
зубе
и
оде
брзо
.
Он
видје
гдје
их
потрпаше
у
један
други
воз
који
оде
прије
његовог
.
Они
пројурише
поред
њега
,
са
пјесмом
,
грајом
и
галамом
,
надвикивајући
лупњаву
жељезничких
кола
.
Са
прозора
му
махну
руком
онај
с
којим
је
проговорио
неколико
ријечи
.
Гавре
Ђаковић
се
силом
осмјехну
и
махну
руком
.
Он
се
спусти
на
сједиште
и
би
му
нешто
тешко
кад
му
изиђе
пред
очи
гомила
његових
земљака
.
Воз
се
међутим
уздрма
и
крену
.
Он
се
пружи
,
зари
главу
у
кожни
јастук
и
притисну
руком
очи
,
трудећи
се
да
заспи
.
Воз
се
љуљао
,
трескао
и
тутњао
;
кондуктер
пролажаше
,
лупајући
вратима
,
са
фењером
у
руци
.
То
једнолично
лупатање
навлачило
му
је
дријем
на
очи
,
али
му
није
дало
да
спава
.
Гавре
Ђаковић
тражио
је
силом
сна
да
се
одмори
,
да
све
заборави
,
да
преспава
овај
познати
пут
гдје
зна
и
имена
станица
и
којим
редом
долазе
и
како
изгледају
.
Све
што
му
је
полазило
за
руком
,
било
је
да
пронађе
неку
врсту
полудријемежа
,
измијешану
са
полусном
,
пуним
страшних
привиђења
,
трзајући
се
сваки
час
,
намијештајући
се
и
преврћући
се
.
Вазда
,
кад
је
отварао
очи
,
видио
је
,
у
другом
,
најудаљенијем
ћошку
кола
,
у
прљавој
свјетлости
напола
застрте
свјетиљке
,
једног
човјечуљка
,
мршавог
и
кржљавог
,
с
малим
,
неуредним
,
накостријешеним
брцима
који
су
улазили
у
уста
,
са
жутим
лицем
и
ситним
очима
;
шћућурен
,
згурен
,
збијен
уз
дрво
,
непомичан
,
с
великим
рукама
које
држаше
неспретно
на
кољенима
,
с
једним
големим
завежљајем
изнад
своје
главе
,
испод
којега
изгледаше
још
ситнији
,
јаднији
,
кржљавији
,
са
својим
преплашеним
очима
,
бојећи
се
вјечно
нечега
.
И
кадгод
је
Гавре
Ђаковић
дизао
очи
,
видио
је
њега
,
вазда
једнаког
,
са
истим
држањем
,
истим
преплашеним
очима
,
испод
истог
големог
завежљаја
.
Кроз
отворен
прозор
ударао
је
вјетар
и
уносио
оштар
ноћни
ваздух
;
машина
сипала
кишу
варница
које
су
се
гасиле
;
бјеласале
се
ријеке
,
с
ломљавом
се
прелазили
мостови
;
заустављали
се
на
станицама
,
са
ситним
и
звецкавим
куцањем
звонаца
,
с
једноличним
трчкарањем
чиновника
који
машу
фењерима
,
с
увијек
истим
узвицима
.
Машина
избацивала
снажно
и
дахтаво
пару
,
у
пуним
,
густим
и
дебелим
душцима
и
воз
се
поново
кретао
у
таму
,
у
непознату
даљину
,
пуну
мрака
,
бунећи
својом
тупом
ломљавином
мртвачку
тишину
заспалих
поља
;
наличио
на
немирну
и
несрећну
животињу
која
јури
преко
мртвих
предјела
,
кроз
једну
вазда
исту
ноћ
,
као
да
дражи
пута
кога
нема
.
Гавре
Ђаковић
осјећаше
се
сав
раздрман
,
изломљен
,
изубијан
,
као
да
путује
неколико
дана
.
Лагано
га
је
болила
глава
.
Он
осјећаше
по
себи
нешто
тешко
што
га
сажима
под
својим
теретом
.
Све
га
је
сметало
,
бунило
,
узрујавало
.
Он
је
већ
толико
пута
,
и
нехотице
,
прочитао
натписе
у
колима
и
знао
их
готово
на
памет
;
неке
фразе
,
грозне
и
сакате
,
урезале
му
се
у
памет
и
непрестано
се
понављале
,
мучећи
,
прогонећи
,
кињећи
.
О
чему
год
почимаше
да
мисли
,
увијек
се
утискивала
у
ту
мисао
она
саката
и
и
наказна
изрека
,
штампана
једним
неспретним
и
здепастим
словима
.
Њега
то
све
умараше
,
и
вожња
,
и
мисли
,
и
натписи
,
и
онај
непомични
човјечуљак
с
мишјим
очима
и
огромним
завежљајем
више
главе
.
Пред
освит
,
он
осјети
још
већи
умор
,
очни
капци
бијаху
му
тешки
и
запаљени
,
дуван
му
није
пријао
,
уста
му
бијаху
горка
,
и
оловна
малаксалост
умртвљаваше
му
цијело
тијело
.
Ноћ
је
блиједила
,
звијезде
се
трнуле
,
помаљале
се
телеграфске
жице
,
нејасно
дрвеће
пролијетало
поред
воза
;
поља
добиваху
помало
боје
,
али
још
бијаху
једнолика
,
непомична
и
непробуђена
.
ИИ
Послије
немирне
и
непријатне
ноћи
,
испрекидане
сновима
без
смисла
,
кад
се
је
,
прво
јутро
,
неодморан
и
неиспаван
,
пробудио
у
својој
кући
,
он
се
престрашио
од
равнодушности
коју
је
осјећао
у
себи
.
Лијено
и
лагано
је
подигао
очи
,
погледавао
неколико
пута
по
соби
,
зауставио
поглед
на
једном
мјесту
гдје
је
био
обијен
зид
,
спустио
га
на
прозор
који
је
гледао
у
ведар
дан
,
пун
модрине
и
свјетла
,
увјерио
се
да
се
налазио
у
својој
кући
,
понављао
ту
ријеч
,
наглашавао
је
,
и
ништа
се
у
њему
није
макло
,
заиграло
,
потресло
.
Успомене
на
пријатније
дане
биле
су
утекле
некуд
у
даљину
и
тамо
изгледале
мале
и
незнатне
,
а
садашњост
му
се
чинила
плитка
.
И
замало
му
не
утече
један
презрив
осмијак
.
Он
се
ипак
суздржа
.
Он
је
страховао
од
тога
првог
јутра
;
бојао
се
будалаштина
,
суза
.
Јуче
му
се
те
дјетињарије
врзле
по
глави
,
био
је
слаб
да
надјача
самог
себе
;
у
једном
часу
осјетио
је
да
су
му
очи
влажне
.
Јуче
није
смио
да
се
тога
стиди
,
бојао
се
да
не
увриједи
,
да
не
понизи
нешто
,
—
што
је
то
било
,
није
знао
—
да
ли
себе
или
оне
који
су
умрли
.
Читав
дан
се
дрмао
колима
,
слушао
причања
разговорног
кочијаша
,
који
је
више
волио
да
прича
него
да
ошине
мале
и
мршаве
коње
који
су
споро
одмицали
,
бранећи
се
дугачким
реповима
од
мува
.
И
Гавре
Ђаковић
стрпљиво
силажаше
с
кола
кад
су
коњи
ишли
уза
страну
,
примао
поздраве
од
сељака
,
склањао
се
колима
која
су
јурила
низ
брдо
,
узвитлавајући
густу
прашину
;
немарно
поново
сиједао
,
пролазећи
варошице
,
пуне
дућана
,
дјечурлије
и
пандура
.
Заустављао
се
по
осамљеним
брдским
крчмама
пред
којима
закрчивала
цесту
високо
натоварена
кола
са
робом
,
сандуцима
и
бурадима
;
сијено
и
трава
прострта
испред
коња
који
одмахују
главама
са
натакнутим
зобницама
,
док
им
се
кокоши
,
пилићи
и
врапци
врзу
испод
ногу
;
у
крчми
грајали
киријаши
,
пијући
ракију
.
Он
је
чекао
док
се
назобе
коњи
,
пио
рђаво
пиво
и
био
узубијан
причањем
крчмара
и
крчмарица
.
И
опет
каскали
коњи
тврдом
,
збијеном
,
каменитом
цестом
,
пролазили
расута
села
,
дохватали
се
брда
;
друм
лагано
обавијао
гору
и
очајно
дугачке
биле
драге
;
пењали
се
уз
влажне
и
пријатне
шуме
,
са
дрвећем
које
показује
своје
дебеле
снажне
,
чворновите
жиле
,
испреплетане
,
грчевито
обавијене
око
камења
поред
којега
се
забадају
у
земљу
.
Он
је
удисао
свјежи
ваздух
полумрачних
шума
,
губио
се
погледом
у
крошњама
које
су
улазиле
једна
у
другу
и
приближавале
дебела
,
остарјела
,
храпава
стабла
.
И
као
да
још
види
кад
је
,
између
старог
,
крупног
дрвећа
уз
које
ново
и
вижљаво
стабље
дјетињски
трепећи
младим
лишћем
,
угледа
оиспод
себе
,
доље
у
котлини
,
између
бијелог
стијења
у
које
удара
сунце
,
—
живу
,
свјежу
,
зелену
пругу
Уне
.
Он
зна
,
како
му
је
поглед
вратоломно
слетио
низ
брдо
,
изударан
о
дрвеће
које
смета
,
упијао
се
жељно
у
воду
која
је
весело
одсијевала
,
губила
се
и
помаљала
,
а
он
је
непрестано
чекао
и
тражио
погледом
,
као
да
има
нешто
да
јој
каже
.
Касније
га
ухвати
сан
.
Кад
стадоше
коњи
пред
кућом
,
тргао
се
и
нашао
ноћ
око
себе
,
са
мјесецом
који
се
помаља
;
још
му
табао
у
глави
кас
коња
и
звецкала
сјецкајући
звека
бронза
;
још
непрестано
као
да
одскачу
точкови
од
камења
,
уз
труцкање
кола
и
пуцкетање
бича
.
Спустио
се
с
кола
,
осјећајући
слој
прашине
који
се
био
нахватао
и
налијепио
по
њему
.
И
у
једном
тренутку
застријепио
је
од
нечега
.
Дуго
му
је
требало
од
Загреба
до
куће
,
дуго
,
али
он
би
волио
да
пут
још
траје
,
да
се
још
вози
негдје
далеко
у
ноћи
,
да
замишља
,
и
нехотице
,
своју
кућу
освијетљену
,
пуну
нестрпљивости
и
ишчекивања
,
из
које
вјечито
извирује
мати
коју
варају
уши
,
која
од
сваког
шума
,
чује
зврјање
кола
и
топот
коња
,
—
кућу
које
се
не
тиче
спољашњи
свијет
,
гдје
све
само
њега
чека
,
гдје
се
мјесец
дана
мисли
и
говори
о
његовом
доласку
,
спрема
за
њега
,
постоји
за
њега
.
Синоћ
он
стајаше
ту
,
неодлучан
,
преплашен
,
не
вјерујући
својим
очима
да
је
то
његова
кућа
;
грање
је
тако
празно
шумило
,
тако
је
био
туп
шум
ријеке
,
а
из
куће
је
било
нешто
ледено
,
самртничко
;
она
стајаше
ту
усамљена
,
непомична
,
укочена
;
изнад
ње
се
издизао
јаблан
,
висок
и
црн
,
и
бацао
преко
куће
своју
тешку
,
преломљену
сјенку
.
И
кад
су
му
донијели
кључ
и
кад
је
са
шкрипом
јекнула
стара
,
зарђала
и
дуго
недирана
брава
,
он
је
осјетио
зиму
гдје
му
се
прелијева
по
цијелом
тијелу
.
Прешао
је
уским
ходником
,
држећи
у
руци
мали
,
позелењели
,
бакрени
свијећњак
са
накривљеном
свијећом
која
је
капала
,
и
отворио
нагло
врата
од
своје
собе
.
Гушио
га
је
рђав
ваздух
:
соба
је
била
неизвјетрена
и
одавно
неотварана
.
Он
је
пришао
прозору
,
отворио
га
и
стајао
тако
,
не
скидајући
капута
,
неко
вријеме
,
са
затвореним
очима
.
И
кад
је
затворио
прозор
и
лагано
се
окренуо
,
сио
и
налактио
се
о
сто
,
док
је
комадић
свијеће
изгарао
у
великим
и
немирним
пламеновима
,
он
луташе
очима
по
ниској
соби
у
којој
су
све
ствари
биле
на
истом
мјесту
,
како
их
је
он
оставио
:
и
кревет
од
старе
ораховине
,
покривен
грубом
шареницом
,
тканом
код
куће
;
и
мала
гвоздена
пећ
са
излизаним
стријелцем
;
растурене
фотографије
по
зидовима
и
нејасне
у
тами
;
и
патриотске
слике
и
једна
незграпна
икона
са
зарђалим
кандилом
испред
ње
,
које
није
било
одавно
припаљивано
.
Са
таваница
спао
креч
и
црнило
се
дрво
.
Њега
је
тиштала
тјескоба
у
овој
полумрачној
и
укоченој
соби
.
Осјећао
се
задах
старине
,
гробља
;
све
је
подсјећало
да
овдје
више
нема
живота
,
већ
да
је
био
,
па
умро
;
и
то
осјећање
живота
који
је
ишчезнуо
и
гдје
га
није
одавно
било
,
плаши
и
ужасава
.
Зидови
су
били
тако
хладни
,
тако
нетопли
,
тако
дуго
незагријавани
ничијим
дахом
;
покућство
је
било
непомично
,
као
урасло
у
испуцани
црни
,
издерани
под
,
немицано
тако
дуго
времена
и
запрашено
;
таванице
се
пружале
изнад
главе
,
црне
и
чудновате
;
завјесе
на
прозорима
остарјеле
,
неразмицане
ничијом
руком
.
Накривљене
слике
тако
су
висиле
да
је
изгледало
да
могу
сваки
час
да
се
срозају
низа
зид
.
Све
пуно
прашине
и
мрака
,
тмурно
,
укочено
и
замрзло
.
Како
му
је
срце
ударало
,
с
колико
бола
зарио
је
главу
у
јастук
,
тражећи
мало
топлине
у
својим
успоменама
да
њима
мало
разгали
,
загрије
,
оживи
ову
туробну
,
ледену
,
мртвачку
кућу
...
И
навикао
се
касније
,
као
што
се
човјек
на
све
навикава
.
Послије
му
је
годио
онај
студени
дах
који
је
провејавао
кроз
замрлу
кућу
.
И
он
у
њој
замираше
полако
.
Кадгод
се
пробуде
мисли
,
јуре
,
дигну
се
као
облак
прашине
ваљан
вјетром
,
и
опет
сплашњавају
,
смирују
се
,
гасе
се
,
под
овим
ваздухом
који
не
трпи
живота
.
Неугодно
га
је
дирао
глас
живота
који
долази
споља
,
узбуђује
,
потреса
,
уноси
немир
и
буди
сјене
.
Он
воли
те
полумрачне
собе
са
спуштеним
завјесама
,
гдје
само
одјекују
,
празно
и
поплашено
,
његови
кораци
.
Он
се
кадгод
боји
да
корача
гласније
да
не
узнемири
некога
што
спава
и
који
може
сваки
час
да
се
пробуди
.
Њега
дира
и
вријеђа
у
мозгу
кад
зашкрипе
,
под
његовом
тежином
,
старе
даске
на
поду
;
кад
помакне
са
лупом
столицу
;
кад
обори
коју
запрашену
књигу
,
он
сав
застрепи
.
Он
је
утекао
и
сакрио
се
од
живота
и
грчевито
се
ухватио
за
ову
кућу
;
он
се
боји
да
га
он
не
нађе
са
својим
помамним
,
пламеним
вјетром
који
улази
у
душе
,
диже
их
,
креће
их
,
буни
их
,
са
надама
,
жељама
,
амбицијама
и
свим
оним
немиром
који
заталасава
и
гони
напријед
;
он
страхује
од
вјетра
који
пролази
дрско
и
извиднички
кроз
собе
,
да
му
не
однесе
тај
замрли
живот
,
да
не
донесе
свјежине
,
кретања
,
струјања
,
буре
,
међу
ове
занијемјеле
зидове
.
Неки
дан
,
једном
неспретном
кретњом
оборио
је
случајно
једну
малу
слику
.
Он
се
преко
воље
и
љутито
сагнуо
—
зар
га
и
ти
људи
,
објешени
на
зидове
и
затворени
у
оквире
,
почеше
да
сметају
?
—
и
загледао
се
у
њу
.
Није
ју
распознао
у
први
мах
.
Пришао
је
прозору
,
застртом
грубом
завјесом
са
плавим
пругама
.
И
погледа
поново
.
То
је
био
његов
брат
Милан
,
слика
одраслог
,
голобрадог
дјечака
,
с
укрућеним
,
пуним
,
дјетињим
лицем
;
са
безазленим
,
озбиљним
очима
,
у
кадетској
униформи
;
то
је
био
он
на
кога
није
тако
дуго
мислио
,
кога
није
препознао
;
како
смрт
одрађа
!
И
кроз
кућу
као
да
одјекну
братов
звонки
глас
,
као
да
се
разлијеже
његов
весели
смијех
,
као
да
зазвекета
његова
сабља
коју
је
он
пасао
са
тако
много
уживања
,
као
да
се
помоли
његово
ведро
,
насмијано
лице
са
благим
,
добрим
погледом
;
вазда
избријан
,
дотјеран
,
намјештен
,
утегнут
;
са
намазаном
,
пажљиво
раздијељеном
косом
,
са
високом
крагном
која
засијеца
у
образ
—
сушта
противност
брату
који
је
био
немаран
,
доста
неукусно
одјевен
;
често
пута
необријан
и
зарастао
у
браду
која
је
још
више
замрачивала
његово
лице
.
То
је
била
материна
жеља
да
њезин
мезимац
буде
официр
;
она
је
у
својој
простодушности
,
сјећајући
се
неких
породичних
традиција
,
поштовала
и
обожавала
униформу
као
знак
правог
господства
.
Милан
је
зато
имао
тако
много
воље
,
а
за
остале
ствари
није
показивао
особитог
дара
;
брат
није
имао
разлога
да
се
противи
и
пустио
му
да
ради
што
хоће
.
Али
Гавре
Ђаковић
није
много
марно
за
те
утегнуте
мундире
с
високим
оковратницима
и
сјајним
пуцима
,
ни
за
сабље
које
звецкају
и
одскачу
од
земље
.
Милан
је
то
осјећао
,
,
не
бунећи
се
никад
против
оштрих
,
братовљевих
ријечи
које
су
падале
чешће
,
и
поштовао
и
волио
у
њему
брата
који
је
старији
и
паметнији
.
Сјећа
се
,
једног
дана
,
Милан
је
био
заборавио
да
говори
њему
,
и
причао
је
весело
,
с
много
вјетрењасте
,
лакомислене
немарности
,
о
свему
,
о
лумповању
,
баловима
и
женама
;
изнио
пред
његове
очи
један
живот
који
је
за
Гавру
Ђаковића
био
сасвим
туђ
и
бесмислен
:
са
својим
сјајним
салама
,
пуним
деколтованих
дама
,
кафешантанима
са
својим
бијесним
сатирањем
живота
и
новца
;
женским
будоарима
,
пуним
парфема
и
страсти
.
И
Милан
се
заборављао
,
причао
весело
,
ударао
пуном
руком
по
столу
који
се
дрмао
,
и
по
сабљи
која
се
звекетљиво
тресла
.
А
он
га
је
само
гледао
,
заваљен
у
наслоњачу
,
гледао
у
његово
лице
пуно
весеља
и
обијесне
радости
за
авантурама
и
уживањима
и
све
му
се
то
чинило
тако
празно
и
пусто
.
Миланове
очи
сјале
су
и
лутале
по
таваницама
и
кад
се
наједном
њихове
очи
сретоше
,
њему
се
језик
заплете
,
причање
поста
сметено
и
збуњено
и
нагло
се
заврши
,
готово
прекиде
.
Он
ућута
и
гледаше
преда
се
.
Видјело
се
да
му
је
било
неугодно
што
је
то
све
причао
брату
.
—
Игранке
,
трке
,
кафешантани
,
жене
,
—
рече
Гавре
Ђаковић
,
заустављајући
се
иза
сваке
ријечи
,
као
да
изазива
њихову
слику
.
—
И
зар
само
то
сачињава
твој
живот
?
упита
.
Милан
га
прекиде
,
бојећи
се
да
он
не
настави
своја
питања
.
—
Немој
,
рече
и
пружи
руку
,
као
да
моли
или
као
да
се
брани
.
—
Немој
да
ме
кориш
.
Ја
знам
што
ти
хоћеш
да
кажеш
.
Опрости
што
сам
ти
говорио
о
стварима
које
не
волиш
.
Заборавио
сам
.
Опрости
.
И
погледа
га
благим
погледом
који
моли
.
Гавре
Ђаковић
ћуташе
.
Он
хтједе
још
нешто
да
му
каже
,
тражећи
само
у
себи
блаже
ријечи
.
—
Видиш
,
говораше
Милан
,
ја
те
разумијем
.
Али
ја
нисам
рођен
за
други
живот
.
Ја
бих
био
несретан
кад
бих
радио
друкчије
.
А
нашто
онда
тражити
несрећу
?
Ја
волим
трку
за
уживањима
,
мене
опија
брзина
којом
јурим
.
Ја
се
држим
само
површине
.
Јер
сумњам
да
је
живот
у
својој
дубини
тако
сладак
.
Па
нашто
онда
тражити
горчине
?
Ја
тражим
задовољства
.
И
он
се
присили
на
један
осмијак
и
удари
га
руком
по
рамену
.
—
Ко
зна
,
рече
,
можда
имаш
право
.
Али
Милан
сјеђаше
с
празним
очима
и
лицем
без
израза
.
И
читав
дан
остао
је
тако
замишљен
и
нерасположен
.
Гаври
Ђаковићу
је
било
криво
што
га
је
озловољио
.
И
у
вече
он
се
присиљаваше
да
буде
весео
и
разговоран
,
преко
свога
обичаја
.
Напосљетку
се
Милан
одобровољи
,
нађе
своје
старо
расположење
,
увесељавајући
матер
својом
шалом
и
разговором
,
и
она
га
је
гутала
својим
добрим
и
милим
погледом
.
И
поново
звонила
соба
од
његова
гласа
,
поново
се
разлијегао
његов
весео
и
звучан
смијех
кроз
читаву
кућу
,
са
топлом
и
дјетињском
добродушношћу
.
Тада
су
се
посљедњи
пут
видјели
.
Кад
је
у
Загребу
једног
зимског
јутра
,
још
сав
дрјемован
и
у
кревету
,
отварао
једно
писмо
из
Угарске
,
на
коме
је
видио
братов
рукопис
,
он
није
ни
слутио
што
ће
у
њему
да
прочита
.
Писмо
дуго
,
згужвано
,
на
оцијепљеном
комаду
хартије
;
немирно
писано
,
са
неједнаким
и
кривим
редовима
и
пуно
грешака
;
испрекидано
,
са
збуњеним
,
поплашеним
,
потискиваним
мислима
које
се
гурале
под
перо
;
са
пуно
мрља
од
мастила
и
са
много
испревлачених
и
брижљиво
замазаних
редова
и
ријечи
под
којима
се
скривала
сувишност
срамоте
његова
положаја
и
свега
што
је
требало
да
остане
скривено
.
Занесен
једном
махнитом
женом
,
везан
дуговима
,
узнемириван
вјеровницима
који
су
пријетили
да
ће
изнијети
цијелу
ствар
на
јавност
и
пред
суд
;
ужасавајући
се
од
срамоте
и
понижења
,
борећи
се
са
питањем
части
,
мислећи
са
ужасом
на
затвор
и
послије
тога
на
безнадан
живот
у
изгледу
;
из
страховања
да
се
сам
не
кори
безутјешно
и
не
каје
горко
кроз
цио
свој
живот
,
и
из
жеље
да
сачува
остатак
имања
од
кога
је
он
и
сувише
потрошио
,
своме
брату
,
он
је
био
наумно
да
сврши
са
животом
.
Праштао
се
са
братом
,
молио
га
да
утјеши
јадну
матер
,
нека
му
опросте
,
забораве
на
ово
очајно
дјело
,
јер
,
завршавало
се
озбиљно
и
тужно
његово
писмо
,
боље
је
и
глупо
умријети
него
глупо
живјети
.
Гавре
Ђаковић
ни
сам
није
знао
како
се
обукао
,
стрчао
без
доручка
низ
степенице
,
јурио
станици
,
шетао
немиран
и
узрујан
,
погледајући
на
сат
који
је
милио
и
,
најзад
,
попео
се
у
воз
који
је
тако
споро
одмицао
.
И
кад
је
сио
у
саонице
,
како
је
резала
зима
,
како
је
шибао
вјетар
,
сух
и
хладан
,
по
простору
који
се
смрзао
.
Небо
је
било
залеђено
и
сиво
.
Свуда
наоколо
непрегледан
дубок
снијег
из
кога
се
издиже
,
поред
друма
,
оголићено
дрвеће
,
прозирне
шуме
и
планине
у
снијегу
и
облацима
.
А
вјетар
снаша
намете
и
засипа
сњежном
прашином
у
лице
.
Кола
и
путници
ријетки
;
тек
што
,
покадгод
,
јато
гавранова
зацрни
снијег
,
једини
живот
што
се
јавља
.
Њихове
саонице
полако
узлазе
уз
брдо
и
муњевито
слијећу
низа
страну
.
Окупани
у
зноју
,
коњи
упадају
дубоко
у
снијег
и
мучно
се
извлаче
из
њега
.
Он
гледаше
пред
собом
кочијаша
,
свега
замотаног
у
биљце
,
са
рупцем
преко
ушију
,
са
бијелим
вуненим
рукавицама
као
чарапе
,
како
преко
воље
држи
узде
по
којима
се
хвата
снијег
и
не
диже
бич
на
коње
.
Гавре
Ђаковић
се
сав
увукао
у
шубу
,
само
му
,
покадкад
,
провири
нос
и
око
да
види
гдје
је
.
И
тако
читав
дан
.
Горе
му
је
било
кад
почивају
,
кад
се
згрије
и
изиђе
опет
на
зиму
и
наставе
вожњу
преко
мразних
и
пустих
поља
,
преко
замрачених
брда
у
којима
извире
бура
.
Смрзнуто
и
ледено
звекћу
и
одскачу
бронзе
на
коњима
и
губе
се
у
овој
бијелој
,
безживотној
тишини
.
А
дан
тамни
и
губи
се
,
мећава
обузима
мах
,
бура
се
разбија
о
кланце
и
хучи
у
њима
.
Они
застају
,
губе
пут
,
усред
каквог
таласастог
брдског
пољица
,
скученог
и
стегнутог
изблиза
планинама
.
Стају
,
силазе
с
кола
,
кочијаш
таре
сијеном
задахтале
коње
,
док
бура
хоће
да
стрга
с
рамена
и
да
однесе
шубу
;
они
траже
пут
,
подупиру
заједно
својим
плећима
саонице
и
извлаче
их
на
цесту
,
скривену
наметима
.
Заједнички
натежу
боцу
рума
;
коњи
се
једва
вуку
кроз
мрак
засипан
снијегом
;
од
часа
до
часа
лијено
се
затресу
бронзе
и
њихова
звека
смрзава
се
у
пустој
тишини
.
Они
морадоше
ноћити
у
првој
усамљеној
кући
на
коју
се
намјерише
,
гдје
их
прими
један
мршав
,
распас
сељак
.
Посиједаше
око
огњишта
,
чекајући
да
се
разгори
ватра
,
уз
лојану
свијећу
,
задјевену
у
чашу
са
кукурузом
,
док
се
из
неког
мрачног
кута
не
појави
једна
трудна
жена
,
обучена
на
брзу
руку
,
која
им
свари
каву
.
Пили
су
полако
рум
који
је
Гавре
Ђаковић
имао
уза
се
,
и
ракију
која
се
нашла
у
кући
,
док
је
један
бос
старац
,
поред
ватре
од
сирових
дрва
која
се
димила
и
дим
гризао
за
очи
,
причао
нешто
болежљивим
гласом
:
очевидно
се
тужио
на
времена
,
што
нико
није
слушао
.
И
задријемали
су
,
сједећи
око
ватре
;
у
другом
ћошку
се
мицале
двије-трије
овце
,
и
цијелу
ноћ
јечало
једно
болесно
дијете
.
Гавре
Ђаковић
бијаше
немиран
и
презаше
често
,
док
остали
сјеђаху
и
климаху
обореним
главама
;
њега
је
престравила
ова
несвјесна
,
мирна
,
тиха
биједа
која
се
осјећала
у
овој
кући
,
биједа
пред
којом
су
сви
сагибали
вратове
,
послушно
и
покорно
,
без
помисли
да
имају
право
да
се
буне
.
А
у
јутро
кад
је
кретао
,
при
праштању
са
сељаком
пред
вратима
,
он
му
гурну
у
шаку
нешто
новца
,
док
се
сељак
снебивао
да
га
прими
.
И
кад
већ
пођоше
саонице
,
он
још
видје
њега
гдје
стоји
пред
кућом
,
држећи
новац
у
пруженој
руци
,
борећи
се
и
бирајући
између
сиротиње
и
поноса
.
Сиротиња
је
била
јача
.
Мати
га
није
чула
,
кад
,
пред
подне
,
стадоше
његова
кола
пред
кућом
.
Само
што
се
помоли
једна
уплакана
баба
,
нека
његова
рођака
,
повезана
црним
рупцем
,
и
поздрави
га
.
Он
сиђе
с
кола
,
вукући
предугачку
шубу
по
снијегу
и
уђе
у
ходник
,
с
отвореним
вратима
са
оба
краја
,
кроз
који
свираше
вјетар
са
цесте
у
авлију
.
И
уђе
у
собу
,
без
куцања
.
Соба
је
била
незагријана
,
хладна
,
неспремљена
.
На
столу
недодирнуто
јело
и
пиће
—
јело
извађено
и
остављено
—
можда
још
од
синоћ
.
У
ћошку
,
поред
хладне
пећи
,
на
малој
троногој
столичици
,
сједила
његова
мати
,
заогрнута
и
сва
у
црнини
.
Кад
је
ушао
,
она
се
није
ни
макла
,
није
отворила
уста
,
већ
дигла
само
очи
и
погледала
га
једним
чудним
погледом
.
Само
се
чуо
њезин
болан
,
брз
дах
у
ком
се
осјећао
јаук
.
Колико
је
било
несреће
и
студени
,
—
оне
студени
која
не
долази
с
поља
,
већ
из
душе
,
и
која
је
још
страшнија
и
леденија
,
—
у
тој
хладној
неуређеној
соби
,
у
тој
жени
,
згуреној
у
куту
,
која
ћути
,
која
се
не
миче
,
с
погледом
који
више
ништа
не
схваћа
;
за
коју
је
с
њезиним
сином
умро
читав
живот
изван
ње
,
која
је
пригрлила
врелу
и
крваву
успомену
у
своје
груди
,
створила
у
себи
слику
свога
сина
,
оживила
га
са
хиљаду
успомена
,
заборављених
ријечи
,
милошта
;
завила
га
својом
љубављу
,
осјећајући
једном
страшном
боли
његову
рану
,
преживљујући
стотину
пута
његову
смрт
,
умирући
заједно
с
њим
тешком
и
мучном
смрћу
,
очајавајући
што
није
јача
од
ње
и
што
се
то
десило
тако
далеко
,
тако
далеко
.
Страхота
пренеражења
била
је
исписана
на
њезином
пожутјелом
и
потамњелом
лицу
у
које
се
боре
дубље
и
гушће
урезале
;
очи
изгориле
од
ватре
и
изгубиле
сјај
;
ко
зна
колико
времена
сједи
она
тако
непомична
и
нијема
,
не
осјећајући
свој
живот
,
већ
само
несрећу
у
себи
,
запрепашћена
и
сатрта
једна
мати
.
Он
је
примакао
једну
столицу
и
сео
поред
ње
,
ћутећи
.
И
туга
материна
прелазила
је
и
на
њега
.
Он
се
застидио
себе
кад
се
љутио
на
зиму
;
на
саможивост
једног
ситног
човјека
који
не
воли
да
се
узнемирује
у
невријеме
;
да
оставља
топлу
собу
,
кавану
,
своје
друштво
с
којим
пријатно
,
уз
бермет
,
проводи
зимске
вечери
код
Матковића
,
у
једном
угодном
,
малом
„
пајзлу
“
у
Гајевој
улици
.
Застидио
се
кад
је
видио
ту
жену
која
је
препатила
сву
грозоту
смрти
синовљеве
;
Милан
је
умро
једном
,
мучио
се
само
једном
,
а
она
ће
да
се
непрестано
мучи
,
то
умирање
њу
ће
вјечно
да
боли
,
њезина
рана
вјечно
да
крвави
,
страшније
него
њему
.
—
Убио
!
—
тупо
и
из
дубине
,
с
невјероватном
тешкоћом
у
изговарању
,
каза
она
.
Он
осјети
сву
страхоту
те
,
тако
казане
ријечи
;
он
је
у
њој
чуо
и
кратак
,
убилачки
пуцањ
са
зрном
које
пробија
чело
;
чуо
пад
,
видио
крв
,
трзање
,
мучење
и
кратку
агонију
у
локви
крви
која
отјече
финим
,
скерлетним
млазовима
.
Он
климну
лагано
главом
и
окрену
се
у
страну
и
тихо
заплака
,
што
није
радио
до
тада
,
осјетивши
,
у
томе
тренутку
,
што
је
смрт
.
И
та
залеђена
материна
бол
касније
са
кравила
,
дошле
су
сузе
које
не
пресушују
;
свака
ствар
сјећала
је
матер
на
сина
;
његове
књиге
,
школске
успомене
,
слике
,
писма
,
по
свима
њезиним
џеповима
,
свака
та
ствар
била
је
за
њу
један
јецај
.
Она
прелажаше
кућом
као
сјенка
,
сломљена
и
клонула
,
с
ногама
које
клецају
,
с
мишљу
која
застаје
,
с
ријечи
која
се
гуши
.
А
све
прелијевале
и
претапале
сузе
,
јецају
пуни
горчине
,
јауци
пуни
крви
.
Читава
кућа
била
је
пуна
њезиних
суза
;
јецај
се
осјећао
и
титрао
у
ваздуху
,
упио
се
у
зидове
,
долазио
с
вјетром
;
та
ужасна
несрећа
једне
матере
завијала
је
у
црно
све
око
себе
својим
јадом
и
кукањем
.
Послије
петнаест
дана
,
пошто
је
уредио
ствари
,
нерасположен
и
нервозан
,
не
могући
издржати
лелекање
и
писку
закрвављене
матере
,
Гавре
Ђаковић
се
спреми
за
Загреб
.
Она
га
није
задржавала
и
опростила
се
од
њега
једним
хладним
пољупцем
.
До
године
је
није
више
нашао
.
ИИИ
Необично
га
је
нешто
дирнуло
у
души
и
читаво
тијело
стресло
му
се
неком
стрепњом
кад
је
опазио
да
се
стари
јаблан
више
куће
осушио
.
Он
га
памти
и
воли
још
из
дјетињства
,
ради
његових
витких
,
зеленкастих
шибљика
,
његовог
бљедуњавог
,
уског
лишћа
,
његовог
звиског
шума
под
вјетром
,
ради
гнијезда
која
сједе
међу
његовим
рашљама
,
ради
оног
бујног
и
гласног
живота
међу
његовим
гранама
.
А
сада
га
је
гледао
како
је
сув
и
пуст
,
остарио
,
поцрнио
и
оронуо
,
како
се
немоћно
испиње
својим
сурим
стаблом
;
вјетар
чудновато
шуми
у
његовим
гранама
које
клепћу
тупим
и
сувим
звуком
под
вјетром
и
откидају
се
и
падају
,
ломећи
се
о
тврду
земљу
.
И
у
томе
ударању
умрлих
грана
,
он
је
наслућивао
један
самртнички
ропац
.
„
Дакле
и
он
“
!
рекао
је
и
замислио
се
.
И
још
је
више
заволио
то
мртво
дрво
,
као
да
је
било
између
њих
нешто
сродничко
и
блиско
што
их
веже
.
У
бесане
и
празне
ноћи
,
са
затвореним
очима
,
тјерајући
од
себе
мисли
,
са
главом
дубоко
упалом
у
мекани
јастук
,
он
је
тражио
мира
и
сна
,
слушао
пуцкање
расушеног
старог
покућства
и
глоцкање
кога
миша
.
У
авлији
по
који
пут
залаје
пас
и
,
од
времена
на
вријеме
,
закукуријечу
пијевци
.
Старински
сат
шета
и
избија
.
И
онда
му
се
очи
саме
отварају
и
буље
некуда
у
мрак
,
срце
немирно
удара
и
одскаче
,
а
мисао
збуњено
тражи
неки
предмет
.
Стотина
ствари
пролијеће
испред
његових
очију
,
стотина
мисли
проструји
његовим
мозгом
,
мисли
полусане
,
уморне
,
сакате
,
чудовишта
која
се
слијевају
једна
у
друго
,
једна
грозна
мјешавина
светиње
и
гнусобе
,
пуна
понижења
и
одвратности
.
А
кад
се
појави
у
дну
собе
старачко
лице
пуно
бора
,
кад
се
засребрени
њезина
сиједа
коса
,
кад
угледа
два
ока
,
пуна
суза
,
упрта
на
њега
,
у
којима
има
и
туге
што
не
може
да
помогне
,
и
сажаљења
и
бола
и
пријекора
,
он
се
трза
и
стреса
као
шибљика
,
устаје
и
,
у
папучама
,
облачећи
капут
,
диже
завјесу
и
отвара
прозор
.
Мала
,
блиједа
свјетлост
расипа
се
по
соби
;
млаз
свјежине
и
хладноће
удара
споља
;
танка
магла
прекрива
поље
и
ријеку
;
назиру
се
сура
брда
,
разријеђене
сеоске
кућице
;
бљескутају
звијезде
.
Ријека
успављиво
и
задовољно
шуми
.
С
разголићеним
вратом
,
подбочен
лактом
о
прозор
,
он
удише
свјеж
ваздух
,
док
вјетрић
долази
од
ријеке
,
удара
по
лицу
и
,
на
махове
,
повија
гране
и
шушти
лишћем
.
Тако
он
стоји
непомично
,
празан
од
мисли
,
док
танка
јутарња
свјетлост
не
почне
да
блиједи
ноћ
;
кад
затитра
магла
,
кад
стану
да
се
јасније
разабиру
куће
,
кад
започимљу
да
се
чују
гласови
живота
који
се
буди
,
кад
,
поред
његових
прозора
,
са
лијеном
шкрипом
прођу
воловска
кола
на
којима
сељак
напола
спава
,
—
онда
се
он
трза
,
затвара
прозор
и
пада
,
изнемогао
и
изломљен
,
на
кревет
,
и
спава
тешким
,
мртвачким
сном
.
Дани
су
му
били
исто
тако
пусти
и
безбојни
.
Диже
се
око
девет
сати
,
расхлади
лице
водом
и
силази
у
башту
,
гдје
лешкари
у
хладу
,
док
се
сунце
ломи
кроз
грање
шљива
и
јабука
.
Или
силази
Уни
која
тече
подно
његове
баште
,
спуштајући
се
стрмом
обалом
,
обраслом
грмљем
и
трњем
,
сиједа
под
љесков
грм
и
гледа
у
воду
од
које
бије
хладовина
и
која
протјече
мирно
и
тихо
,
бистра
и
невина
као
плаветнило
дјетињих
очију
,
игра
се
око
камења
,
лагано
и
без
страсти
,
и
прави
фине
,
благе
боре
,
заборављајући
и
на
касну
јесен
и
на
рано
прољеће
кад
се
,
као
несита
и
бестидна
блудница
,
дрско
и
бијесно
шири
,
растући
и
потапајући
,
док
се
у
њу
слијевају
бујице
јесенских
киша
или
прољетних
вода
;
кад
јури
прљава
,
широка
и
жута
,
прелијева
и
претапа
оранице
,
ливаде
и
поља
из
којих
вири
поцрњела
кукурузовина
;
окрећући
млинове
,
носи
лишће
,
кладе
,
огранке
,
цркотине
;
одроњује
,
откида
и
отима
земљу
једнима
,
доносећи
је
другима
:
за
једне
добра
а
за
друге
зла
;
или
од
земље
,
скинуте
и
здеране
с
огољелих
поља
,
прави
оточиће
,
дијели
се
око
њих
у
рукаве
и
оптјече
их
,
почимајући
да
их
подире
,
руши
,
разноси
и
прождире
.
Сједи
он
кадгод
читаве
сате
и
гледа
у
њу
.
Тако
је
добро
познаје
,
зна
сваки
вир
у
њој
,
зна
пругу
којом
се
ваља
матица
.
Или
иде
дуж
обале
,
дерући
ципеле
о
оштро
камење
,
запињући
и
цијепајући
одијело
о
дрско
,
црно
трње
,
крвавећи
руке
кад
се
прихваташе
за
њега
да
не
стане
у
воду
и
да
прескочи
на
суво
;
гледа
Уну
разливену
на
уморним
и
лијеним
пличинама
,
пунима
шевара
и
водених
трава
,
гдје
се
скривају
дивље
патке
,
чапље
и
плиске
;
пролази
поред
дубина
које
покрива
подмукло
и
затворено
зеленило
;
застаје
код
бродова
куд
се
прелази
на
босанску
страну
:
кроз
воду
провиди
се
шљунак
,
а
над
воду
избија
старо
,
изглачано
камење
,
а
поред
њега
друго
под
водом
,
зарасло
топлом
и
меком
маховином
.
И
он
је
једном
осјетио
неку
луду
жељу
и
вољу
да
је
прегази
,
као
некад
у
дјетињству
,
дошао
до
средине
Уне
,
склизнуо
с
глатког
камена
и
запао
дубоко
у
воду
.
Вратио
се
тада
кући
сав
мокар
и
љут
.
Он
воли
њезин
запјенушени
бијес
кад
удара
љутито
на
препреке
и
уставе
око
млинова
;
кад
најури
на
слапове
,
пршти
,
пјени
се
,
скаче
,
тече
лагано
опијена
,
спушта
се
поново
,
удара
о
стијење
,
зашуми
,
налијеће
и
баца
се
доље
наглавце
,
заједно
с
његовом
мисли
која
ју
прати
и
коју
вода
у
себи
заноси
и
утапа
.
И
онда
,
он
је
гледа
гдје
шета
као
мирна
,
поносна
госпођа
кроз
тамнозелена
поља
,
пуна
кукуруза
,
обавија
се
око
брежуљака
,
засијаних
златуњавим
јечмом
,
ниском
и
ријетком
пшеницом
и
зеленом
бујном
зоби
,
вијуга
преко
поља
,
с
обалама
зараслим
у
врбе
које
натапају
своје
сјене
и
повијене
,
погнуте
гране
у
води
,
шуми
кроз
сјеновите
шуме
и
бучи
разбијајући
се
о
голе
,
оштре
,
тврде
кршеве
и
тече
брзо
,
срдито
и
немоћно
,
збијена
и
стијешњена
,
док
стијење
пара
и
реже
својим
оштрим
ртовима
њезину
глатку
стаклену
пут
.
Запљусне
га
кадгод
млаз
сељачког
живота
из
тих
малих
,
неједнаких
кућа
,
обиљежених
муком
и
потребом
,
из
којих
дише
биједа
и
сиротиња
;
заталаса
се
понекад
у
њима
нешто
мучно
што
дави
;
радници
у
туђини
јављају
да
нема
посла
:
рад
стао
,
глад
притисла
;
запомажу
да
им
се
од
куће
штогод
пошље
,
док
гладна
кућа
ишчекује
помоћи
од
њих
;
замре
и
оно
тужног
весеља
над
животом
,
ма
какав
био
;
заћуте
неродне
оранице
,
зауставе
се
и
престану
да
се
окрећу
витлови
,
док
Уна
пролази
мирно
и
спокојно
.
Или
у
прољеће
,
кад
се
разлијежу
кавге
над
стопом
преоране
земље
:
он
разумије
ону
луду
,
очајну
љубав
према
земљи
,
над
којом
сељак
,
огрезао
у
тешком
зноју
,
сатире
свој
живот
и
своју
снагу
;
бочи
се
и
носи
с
њом
,
—
у
борби
која
замара
,
раздире
руке
,
откида
нокте
и
набија
жуљеве
на
дланове
,
—
да
извади
,
отме
,
истргне
из
ње
комад
сувог
,
мршавог
круха
за
се
и
за
дјецу
;
у
ту
земљу
он
сахрањује
своје
мисли
,
наде
,
бриге
и
стрепње
,
и
он
је
не
да
,
јер
је
воли
себичном
,
грубом
љубављу
,
што
је
његова
.
Обневиде
очи
и
узаври
крв
,
замахне
проштац
и
одјекне
негдје
у
пољу
кубура
кремењача
.
И
ударају
цестом
по
војнички
чизме
жандарма
,
тресу
им
се
перјанице
,
бљескају
бајонети
.
А
пред
њима
,
у
крви
која
се
са
главе
сциједила
на
кошуљу
,
с
рукама
у
тврдим
лисичинама
,
послушно
,
оборене
главе
,
корача
сељак
.
Чудновато
,
он
је
имао
још
из
дјетињства
једну
тужну
успомену
,
која
га
је
,
и
касније
кад
је
могао
да
разумије
њихове
јаде
и
да
оправда
дјела
из
очајања
,
и
нехотице
одбијала
од
тих
људи
;
њих
је
раздвајао
један
гроб
,
који
се
,
као
и
сваки
,
дуго
памти
и
спомиње
,
а
још
теже
заборавља
и
прашта
.
Било
је
,
можда
,
у
тој
успомени
и
пригушене
и
притајене
мржње
и
незаборављених
суза
и
страхоте
једног
отвореног
гроба
који
је
зјапио
између
двију
високих
хрпа
свјеже
и
масне
иловаче
по
којој
се
познавали
сјајни
отисци
лопата
,
који
су
одсијевали
на
сунцу
.
То
је
био
први
страшан
дан
у
његовом
дјетињству
.
Мати
је
била
слаба
и
изнемогла
и
једва
корачала
,
гушећи
се
у
сузама
,
тресући
се
и
посрћући
;
њих
троје
дјеце
савило
се
око
ње
,
са
прљавим
лицима
од
плача
.
Спровод
се
лијено
вукао
кроз
село
,
застајући
да
се
одморе
људи
који
носе
лијес
;
повијала
се
похабана
црквена
литија
на
вјетру
и
заносила
носача
;
ситно
и
жалобно
звонила
два
звонца
у
дјечјим
рукама
;
испрекидано
и
ломно
мијешала
се
звона
са
старог
манастира
;
крупан
плећат
калуђер
,
у
старој
црној
одежди
која
му
је
била
прекратка
,
са
раширеним
крстом
на
леђима
,
држећи
у
кошчатој
руци
ниско
оборену
старинску
књигу
чији
повез
бијаху
изгризли
мољци
да
се
,
испод
коже
,
на
мјестима
провидјело
дрво
,
гутао
,
и
давио
се
у
ријечима
,
прескачући
их
и
скраћивајући
,
и
сипао
их
у
дугу
,
неуредну
сиједу
браду
,
корачао
незграпним
великим
корацима
,
пожуривајући
спровод
да
што
прије
сврши
тај
обични
и
механични
посао
.
А
за
њима
измијешана
поворка
људи
,
жена
и
дјеце
,
која
води
разговор
,
која
је
дошла
више
из
обичаја
или
радозналости
него
да
жали
,
нимало
тужна
,
осим
неколико
баба
које
мислећи
на
своју
смрт
оплакују
туђу
;
кадгод
се
отео
по
који
смијех
и
брзо
се
утишао
;
а
све
,
и
звоњавину
звона
и
грају
спровода
и
појање
оца
Герасима
са
свађалачким
гласом
,
надмашивало
женино
кукање
и
запијевка
;
у
тај
ведар
дан
,
пун
свјетлости
,
младог
лишћа
и
нових
трава
,
са
сочним
и
свјежим
зеленилом
,
у
тај
бујан
живот
који
својом
крепкошћу
и
пуноћом
презираше
и
исмијаваше
смрт
,
спровод
не
унашаше
ни
мало
жалости
до
једног
непријатног
и
излишног
несклада
.
То
је
био
погреб
његовог
оца
.
И
сад
,
кад
дозива
себи
у
памет
слику
свога
оца
,
она
излази
пред
њега
вазда
жива
и
свјежа
;
он
гледа
пред
собом
тога
крупног
и
чврстог
човјека
са
мрком
,
неједнаком
,
гривастом
брадом
,
у
коју
су
већ
године
убацивале
сједину
,
с
повијеним
брцима
који
се
мијешали
,
испреплетавали
,
и
били
као
срасли
са
брадом
,
са
проријеђеном
,
чекињавом
косом
која
стрши
,
са
љутитим
погледом
и
са
бором
која
не
избива
имеђу
очију
,
увијек
у
чизмама
и
у
зеленкастом
одијелу
,
са
жировима
на
оковратнику
,
као
што
се
носе
сви
шумари
.
Гавре
Ђаковић
не
сјећаше
се
да
га
је
ико
волио
,
осим
жене
и
дјеце
му
,
али
сви
су
стрепили
пред
њим
и
бојали
га
се
.
Он
је
добро
знао
да
га
мрзе
и
да
га
се
боје
;
њему
је
та
мржња
годила
и
он
се
с
њом
поносио
,
говорећи
о
њој
са
ријетким
задовољством
,
при
чему
се
на
његовом
лицу
јављао
један
чудноват
,
зао
осмијак
.
Само
пред
старијима
од
њега
развлачило
се
његово
натмурено
лице
,
пуно
понизне
и
претјеране
љубзности
;
његови
гвоздени
и
чврсти
покрети
омекшавали
су
,
његов
јак
,
космат
врат
,
иначе
вазда
усправљен
,
погибао
се
;
уза
све
то
што
је
био
тврдица
,
он
није
жалио
да
,
сваком
приликом
,
почасти
и
погости
што
боље
може
старију
господу
од
себе
и
да
их
напије
најбољим
вином
и
подвори
најслађом
пршутом
,
да
покоље
десетеро
пилића
,
јагње
,
прасе
,
да
их
гости
по
неколико
дана
и
да
их
не
пушта
да
оду
тријезни
;
а
кад
би
они
отишли
,
поново
се
замрачивало
његово
лице
,
он
је
још
чвршће
стезао
своју
кесу
,
остајао
сам
,
стекавши
повјерење
и
наклоност
,
постајао
још
тврђи
,
љући
,
неумољивији
,
не
жалећи
да
товари
глобе
на
сељаке
,
да
их
оптужује
и
пуни
њима
затворе
и
оставља
за
њима
непоорана
поља
,
непокошене
ливаде
,
несадјевена
сијена
и
незасићене
куће
.
Уживајући
глас
да
је
један
од
најстрожијих
и
најсавјеснијих
чиновника
,
њему
је
било
лако
да
ради
на
своју
руку
и
да
стече
прилично
имање
;
гомиле
тужаба
биле
су
писане
и
дизане
против
њега
,
али
им
се
није
вјеровало
нити
хтјело
да
вјерује
,
док
се
он
стоструко
светио
онима
на
које
је
сумњао
.
И
касније
нико
нити
имађаше
воље
нити
се
усуђиваше
да
га
тужи
.
Он
је
остао
увијек
исти
,
силан
и
јак
,
да
показује
своју
снагу
и
да
ломи
свој
бијес
на
сељачким
плећима
.
Прва
жена
му
је
умрла
неколико
година
иза
вјенчања
(
кажу
да
је
премлатио
и
пребио
живот
у
њој
)
,
оставивши
му
једну
кћер
која
се
касније
,
иза
очеве
смрти
,
удала
за
некаквог
канцелисту
негдје
у
Босни
;
с
њом
се
Гавре
Ђаковић
није
виђао
,
била
је
између
њих
нека
распра
око
насљедства
.
На
велико
чудо
свију
,
Манојло
се
поново
оженио
,
двије
три
године
касније
;
читави
свијет
сажали
младу
дјевојку
која
пође
за
њега
,
проричући
јој
зао
живот
и
мучну
смрт
;
међутим
чини
се
да
се
Манојло
био
промијенио
,
бар
према
жени
,
откако
му
је
прва
умрла
,
и
његова
срџба
и
бијес
и
ударци
не
падаху
више
у
кући
,
гдје
је
све
гледало
да
само
њему
по
вољи
уради
и
угоди
.
Сељаци
се
надаху
да
ће
бар
године
сломити
и
учинити
да
јења
сила
Манојлова
кад
му
већ
ништа
друго
није
могло
одољети
.
Али
Манојло
Ђаковић
није
старио
,
тако
се
чинило
.
Он
је
постао
још
грђи
,
знајући
свој
посао
и
службу
у
ситнице
,
бивао
сваким
даном
лукавији
и
препреденији
,
довијао
се
свему
:
ниједан
пањ
није
бивао
однесен
,
а
да
он
није
дознао
ко
га
је
посјекао
.
Палили
су
му
шуме
да
му
нашкоде
:
он
је
нашао
кривце
и
послао
их
на
дугу
робију
и
добио
за
то
одликовање
.
Палили
су
му
више
пута
сијена
,
не
знајући
да
су
добро
осигурана
,
и
он
је
тај
палеж
радосно
дочекао
и
наплатио
са
добитком
.
Његова
сила
не
малаксаваше
,
изгледајући
још
дуговјечна
.
Па
и
она
се
сломи
једног
дана
.
Једног
јесенског
јутра
,
пред
свитање
,
док
напољу
непрестано
пљушташе
густа
и
бујна
киша
,
тргао
је
дјецу
иза
сна
неки
чудноват
немир
у
кући
.
Они
су
скочили
боси
и
необучени
из
кревета
.
У
другој
соби
,
при
свјетлости
мале
лампе
,
стајала
су
два
сељака
,
мокри
и
покисли
,
са
извраћеним
дугим
кожунима
;
са
дугих
,
прљавих
јарећих
длака
кожуна
и
из
блатних
,
каљавих
опанака
,
који
су
остављали
за
собом
широке
трагове
,
циједила
се
и
цурила
вода
,
правећи
жућкасте
локвице
по
поду
.
Бијаху
чули
из
свога
засеока
неку
пуцњаву
изнад
кућа
и
викање
за
помоћ
,
заметнули
се
пушкама
и
повели
псе
.
Иза
дугог
тражења
,
нађоше
Манојла
у
једној
увалици
,
свега
у
крви
и
без
свијести
.
И
сељаци
полако
пијуцкаху
ракију
из
овеликих
чаша
,
не
говорећи
ништа
,
слијежући
раменима
од
времена
на
вријеме
.
Мишљаху
да
усијеку
које
дрво
још
тога
јутра
;
неће
ваљда
Манојло
бити
толики
душманин
да
их
оптужи
ако
оздрави
.
И
кад
се
попалише
ракије
,
одоше
кућама
прије
свитања
.
Манојло
лежаше
на
кревету
,
са
затвореним
очима
и
јечећи
;
на
раздрљеним
рутавим
грудима
и
на
обнаженој
десној
нози
до
изнад
кољена
,
видјеле
се
ране
с
којих
отјецаше
крв
коју
му
жена
заустављаше
,
испирајући
ране
ракијом
.
Једно
момче
из
комшилука
одјашило
је
било
по
доктора
у
друго
село
.
Доктор
дође
тек
око
подне
.
Стари
одлежа
у
постељи
нека
четири
мјесеца
и
придиже
се
,
омршавио
,
посиједио
,
мркији
и
несноснији
него
што
је
био
,
замишљен
и
ћутљив
,
одговарајући
љутито
и
кратко
.
Гавре
га
је
добро
запамтио
у
тим
данима
гдје
се
,
као
сјенка
неког
црног
облака
,
вуче
кроз
кућу
,
подупирајући
се
на
дебео
дренов
штап
и
застајући
да
се
одмори
,
с
главом
погнутом
и
очима
упртим
у
земљу
;
тек
кадгод
само
нагло
подигне
главу
и
простријели
очима
све
око
себе
.
У
кући
се
ходило
на
прстима
и
говорило
шапатом
;
тек
он
проламаше
по
кадкад
ту
тишину
својим
јечањем
,
кад
би
га
пекле
,
у
кишовите
дане
,
његове
ране
које
тешко
зацјељиваху
.
Он
је
мрзио
да
,
га
нетко
узнемирује
,
он
је
волио
да
остане
сам
у
соби
,
хучући
како
ће
му
„
ајдуци
“
потаманити
и
исјећи
шуму
за
свих
тридесет
и
неколико
година
како
је
он
чува
и
како
се
у
њу
ријетко
сјекира
забада
;
уши
га
вјечно
вараху
да
чује
ударање
сјекира
у
даљини
,
а
нос
му
осјећаше
мирис
паљевине
и
растопљене
јелове
смоле
.
И
кад
би
се
оставио
својих
зебња
и
брига
о
шуми
,
читаво
вријеме
бијаше
обузет
парницом
коју
је
био
дигао
против
неких
сељака
на
које
је
сумњао
да
су
га
ранили
из
пушака
.
О
томе
је
он
са
собом
гласно
разговарао
.
Он
се
љутио
на
законе
што
су
благи
,
што
су
прошла
времена
кад
се
могло
на
муке
ударати
,
или
кад
је
сам
човјек
смио
да
суди
.
И
он
се
заклињаше
својим
крсним
именом
на
страшну
освету
читавом
селу
,
једва
чекајући
да
оздрави
;
он
пријећаше
да
их
истражи
:
половину
да
пошље
у
просјаке
,
а
половину
на
кондуну
.
Па
,
једног
дана
,
кад
доби
вијест
да
се
оптужени
сељаци
,
ради
недовољних
доказа
,
били
ослобођени
,
он
се
смрачи
,
увуче
у
се
,
погну
се
још
више
,
гризући
и
уједајући
у
души
,
од
бијеса
,
сам
себе
.
И
доскора
паде
опет
у
постељу
.
Умрије
,
иза
боловања
од
осамнаест
мјесеци
,
једнога
јутра
у
мају
.
Гавре
Ђаковић
памтио
је
како
је
њих
