никакве
су
,
ни
да
ли
су
добро
,
као
што
треба
,
обучене
,
потрчаше
обе
,
и
Софка
и
мати
,
са
свећама
.
На
отвореној
капији
,
испод
свећа
,
заиста
угледаше
како
из
кола
силази
он
.
Лице
му
не
видеше
,
али
по
оделу
га
познаше
.
За
њим
је
силазио
други
,
крупан
,
у
гуњу
,
и
готово
сасвим
у
мраку
.
Сигурно
је
то
био
купац
куће
.
И
пошто
исплатише
свирача
,
грнетара
,
и
кочијаша
,
а
привезаног
остраг
за
кола
,
лепог
оседланог
алата
уведоше
унутра
и
привезаше
за
шамдуд
,
(
Сигурно
је
то
био
коњ
онога
купца
на
коме
ће
он
после
вечере
од
њих
одјахати
.
)
—
почеше
улазити
унутра
.
Да
ли
баш
од
пића
,
или
тек
од
напора
што
све
то
,
своје
пијанство
,
весеље
,
мора
да
изиграва
,
очево
лице
изгледало
је
бледо
,
подбуло
.
И
уводећи
госта
у
капију
,
поче
му
показивати
на
кућу
.
—
Ево
,
газда
Марко
.
Ово
је
мој
серај
.
Ово
је
та
,
„
ефенди
-Митина
кућа
“
.
Ово
је
моја
домаћица
,
а
ово
је
моја
кћи
,
моја
Софка
,
татина
Софка
!
И
пошто
пружи
матери
руку
,
коју
она
пољуби
,
поче
Софку
да
милује
по
коси
и
образима
,
нежно
,
уздрхтано
,
својим
већ
спарушканим
длановима
.
Софка
се
због
тога
осети
тако
потресена
.
Гост
,
газда
Марко
,
једнако
устручавајући
се
,
рукова
се
са
матером
.
Софка
није
знала
да
ли
и
она
да
се
рукује
с
њиме
или
да
га
пољуби
у
руку
.
Није
био
баш
толико
стар
.
Али
он
,
гост
,
као
да
то
примети
,
и
да
би
је
што
више
ослободио
,
сам
јој
принесе
руку
,
коју
она
пољуби
.
—
Жива
била
,
кћери
!
—
ослови
је
.
И
пођоше
сви
кући
са
свећама
.
Софка
виде
како
гост
,
купац
,
једнако
очима
гледа
и
гута
кућу
,
која
сада
,
овако
намештена
,
некако
друкчије
,
веселије
изгледа
,
крупно
и
четвртасто
оцртава
се
у
ноћи
,
са
својом
светлошћу
из
кујне
и
од
горњега
спрата
.
Поред
тога
опази
она
како
купац
очи
не
одваја
од
матере
.
Мати
је
испред
њих
ишла
и
,
тобож
од
радости
,
због
њихова
доласка
,
гласом
мало
дрхтавим
,
али
ипак
да
се
не
примети
,
јер
срамота
је
,
викала
:
—
Магдо
,
Магдо
!
Брзо
спремај
!
Ево
нам
гости
!
А
Магда
тамо
сва
смушена
.
Не
зна
куда
ће
.
Кад
испаде
пред
оца
и
пољуби
га
у
руку
,
већ
гласа
није
имала
.
Он
се
трже
,
изненади
,
и
то
усрдно
:
—
Гле
,
Магда
!
Зар
ти
,
Магдо
,
још
овде
?
—
Ја
...
ја
...
још
...
још
—
муцала
је
она
,
чисто
увређено
.
—
Ту
сам
,
куда
ћу
ја
,
газдо
!
Ту
сам
ја
!
—
А
како
твоји
на
селу
,
јесу
здрави
,
живи
?
—
Живи
,
живи
,
газдо
!
—
поче
Магда
,
једнако
вртећи
се
и
чисто
стидећи
се
,
што
он
,
њен
газда
,
чак
и
о
њима
,
њенима
,
води
бригу
.
Горе
,
у
гостинској
соби
,
седоше
.
Срећом
,
мати
као
да
је
предосећала
,
те
није
одмах
,
после
првог
дана
празника
,
разместила
собу
.
Софка
је
знала
како
ће
сада
бити
мило
оцу
,
што
је
кућа
тако
намештена
.
Нарочито
ће
он
сад
уживати
,
кад
гост
,
купац
,
буде
изненађен
због
намештаја
,
особито
од
тамо
,
у
соби
,
по
рафовима
изређаних
зарфова
,
ибрика
,
сахана
,
све
од
старога
сребра
и
злата
,
па
још
сада
све
то
осветљено
са
две
велике
свеће
у
великим
чирацима
.
И
све
скоро
орибано
и
жути
се
и
одудара
од
црвенила
осталог
намештаја
и
јастука
,
ћилимова
.
И
услед
вечитог
њихања
и
лепршања
обешених
пешкира
по
зидовима
биће
све
свежије
и
лепше
.
Доле
,
у
кујни
,
где
се
она
журила
и
по
великој
синији
ређала
чанке
с
јелом
да
горе
код
њих
изнесе
и
постави
,
већ
је
слушала
,
како
се
тамо
гост
једнако
,
изненађен
и
запрепашћен
,
нећка
,
извињава
.
Никако
неће
да
седне
на
јастуке
,
да
их
не
би
упрљао
,
већ
тражи
столицу
а
сваки
час
се
окреће
оцу
и
моли
:
—
Ама
,
Мито
,
да
идем
ја
,
да
не
досађујем
.
Али
мати
не
да
госту
ни
да
проговори
.
И
сам
да
је
дошао
,
па
би
овако
био
дочекан
,
а
камо
ли
још
са
њеним
домаћином
;
с
тога
само
одозго
виче
:
—
Магдо
,
доносите
!
А
Софка
зна
да
се
то
и
на
њу
односи
,
да
што
пре
буде
готова
са
софром
,
пошто
је
тамо
Магда
већ
изнела
ракију
и
мезе
и
додала
матери
,
да
их
она
стојећки
служи
.
Софка
на
послетку
би
готова
.
Уза
степенице
узнесе
и
унесе
код
њих
велику
сребрну
синију
са
јелима
,
и
мећући
је
испред
њих
,
сагнута
над
њом
,
виде
како
гост
не
може
ока
да
скине
од
ње
,
особито
кад
јој
,
због
тога
што
се
беше
много
сагла
,
падоше
плетенице
низ
врат
,
те
јој
се
сва
снага
,
онако
пресавијеној
,
поче
да
оцртава
.
Али
она
се
,
сва
срећна
и
зајапурена
,
брзо
издиже
,
пребацујући
косу
на
леђа
,
и
сиђе
у
кујну
код
Магде
.
Ова
је
пак
,
ништа
не
слутећи
,
још
мање
о
продаји
куће
,
а
сва
срећна
што
је
он
,
газда
јој
,
дошао
и
чак
са
њом
говорио
,
једнако
гунђала
,
себе
грдила
и
корила
:
како
то
,
луда
она
,
да
се
не
сети
да
ће
газда
доћи
,
кад
у
очи
суботе
она
онај
и
онакав
сан
снила
и
по
њему
могла
да
зна
да
ће
он
доћи
.
Горе
се
већ
вечерало
.
Више
се
пило
,
него
јело
.
Зато
Магда
,
видећи
да
ће
вино
,
што
је
за
празник
купила
и
донела
,
ускоро
нестати
,
а
да
не
би
после
,
дубоко
у
ноћ
,
поново
ишла
,
кришом
,
да
је
нико
не
види
,
сваки
час
се
провлачила
кроз
уске
прозоре
од
подрума
и
тамо
,
размичући
обруче
на
бачвама
,
бушећи
рупе
између
дуга
,
точила
вино
Тонетово
.
И
као
правдајући
се
за
ту
своју
крађу
,
излазећи
отуда
говорила
је
себи
,
као
светећи
се
Тонету
:
—
Ја
,
керпич
!
Завукао
се
као
мољац
.
Пометао
катанце
,
као
да
ће
му
неко
све
вино
попити
...
И
једнако
је
носила
тамо
у
кујну
,
разливала
у
разне
лонце
и
шерпе
,
да
ко
од
њих
,
мати
или
Софка
,
не
примете
,
јер
зна
шта
би
онда
било
са
њом
.
Силом
би
је
натерали
да
однесе
и
врати
у
бачву
.
И
што
је
више
ноћ
бивала
,
Софка
је
одоздо
опажала
,
како
су
они
тамо
горе
све
слободнији
.
Колико
пута
,
увек
кад
би
мати
отуда
сишла
,
изишла
,
да
овамо
Магди
или
Софки
што
нареди
,
Софка
би
чула
како
гост
,
оставши
сам
са
оцем
јој
,
говори
,
као
поново
му
тврди
за
кућу
:
—
Ја
,
што
рекох
,
не
порекох
!
Софка
их
је
на
послетку
оставила
и
повукла
се
,
да
спава
.
Прво
,
што
није
ред
да
девојка
тако
дубоко
у
ноћ
седи
,
а
друго
,
што
ће
морати
сутра
пошто
ће
јој
мати
бити
неиспавана
,
она
да
порани
и
спреми
и
почисти
кућу
.
ИX
И
тај
њихов
гост
,
купац
,
кад
је
од
њих
,
чак
у
зору
,
одлазио
,
узјахавши
коња
и
пошавши
,
остаде
дуго
,
дуго
,
пред
капијом
.
Као
да
је
хтео
што
више
њихне
а
сада
и
већ
своје
куће
да
се
нагледа
,
да
је
добро
запамти
,
да
је
сву
онако
у
наоколо
,
са
комшилуком
и
са
оном
њиховом
тешком
капијом
,
унесе
у
мозак
.
Зато
је
после
дугог
стајања
пошао
и
упутио
се
,
поред
чесме
,
на
ниже
,
где
су
биле
баште
и
њиве
.
Оде
у
онај
део
вароши
,
који
је
био
као
још
нов
,
тек
досељен
,
још
не
као
варошки
,
више
сељачки
,
пун
самих
досељеника
,
или
сељака
из
околних
села
,
а
понајвише
бегунаца
из
Турске
.
Коњ
алат
,
дуга
репа
чак
до
копита
,
дуга
врата
и
лепе
четвртасте
главе
,
са
паметним
очима
,
одморан
,
осећајући
на
себи
свога
газду
,
како
на
њему
слободно
и
стегнуто
седи
,
ситно
,
весело
је
грабио
и
промицао
.
Већ
је
близу
зора
.
Мрак
се
губио
.
Около
,
иза
равница
,
кроз
магле
,
већ
су
се
оцртавала
била
.
Из
њива
и
башта
допирао
мирис
труле
траве
и
корења
.
Тамо
негде
далеко
,
око
реке
,
чуло
се
шуштање
воде
и
по
који
цвркут
пробуђених
тица
.
Овамо
,
с
друге
стране
,
по
вароши
,
у
улицама
,
које
су
се
овде
свршавале
,
све
је
још
било
у
немом
мраку
.
Само
њему
,
госту
,
чинило
се
да
—
(
а
то
као
да
гледа
обрнуто
,
кроз
себе
и
иза
себе
)
—
отуда
са
њине
,
Софкине
куће
,
једнако
гори
свећа
и
осветљава
овамо
испред
њега
пут
.
Зато
је
често
уздизао
руку
ка
лицу
,
и
од
задовољства
,
среће
,
задижући
шубару
,
сваки
час
гладио
чело
,
очи
и
цело
лице
.
Алат
,
навикнут
,
сам
сави
у
последњу
улицу
,
криву
,
тесну
,
налик
на
долину
због
високих
уличних
зидова
и
дрвећа
.
Онда
се
поче
пети
ка
чаршији
и
ка
газдиној
кући
,
док
њему
,
приметивши
како
се
већ
приближава
кући
,
би
некако
неугодно
.
Зато
се
као
исправи
у
седлу
,
одупре
о
узенгије
.
Али
алат
,
готово
трком
изишавши
из
улице
и
ставши
испред
капије
,
од
радости
зарза
.
Горе
,
по
чаршији
,
у
полумраку
већ
су
се
светлуцали
погдегде
потпаљени
мангали
и
чуо
салепџија
,
док
је
овде
,
као
увек
на
крају
вароши
,
све
још
било
тамно
.
Једино
се
дуготрајни
лавежи
паса
и
певање
петлова
из
магле
разлегало
и
распростирало
по
пољима
и
њивама
.
Марко
обрну
алата
тако
,
да
својим
раменима
и
лактовима
поче
додиривати
капију
.
И
сигурно
из
искуства
знајући
да
лупом
,
ни
ногама
ни
рукама
,
не
могу
се
његови
тамо
,
у
кући
,
пробудити
,
јер
је
кућа
од
капије
тако
удаљена
,
извади
из
силава
пиштоље
и
поче
њиховим
јабукама
лупати
.
И
кроз
широке
пукотине
од
истина
тешких
,
јаких
дасака
,
али
доста
једно
од
друго
растављених
,
он
једва
дочека
да
виде
како
се
тамо
,
у
кући
,
засветли
и
како
отуда
,
са
лојаном
свећом
у
чираку
,
огрнут
гуњом
и
гологлав
,
поче
да
се
приближава
његов
слуга
,
Арса
.
—
Ко
је
?
Ко
је
?
—
Чу
како
овај
виче
трчећи
и
заклањајући
свећу
,
да
му
се
не
угаси
.
Али
брзо
посрну
и
као
без
душе
истрча
овамо
ка
капији
,
кад
чу
газдино
као
увек
кратко
и
набусито
:
—
Ја
!
Једном
руком
држећи
више
себе
чирак
са
свећом
,
да
се
газди
што
боље
види
,
а
другом
руком
отварајући
капију
,
замандаљену
,
гурајући
увучен
не
шип
него
читав
дирек
,
није
гледао
ни
како
му
је
била
колија
пала
,
те
он
остао
го
у
кошуљи
и
гаћама
,
ни
како
му
један
опанак
остао
тамо
негде
у
дворишту
,
него
,
отварајући
крила
,
а
од
страха
не
знајући
шта
да
говори
,
он
поче
коњу
:
—
О
,
алат
!
Ја
,
алат
!
—
Живи
ли
сте
?
—
Чу
како
газда
само
ослови
и
брзо
поред
њега
на
капију
промину
.
Арса
трчећи
за
коњем
,
једва
успе
да
испред
куће
,
кућњег
прага
,
стигне
газду
,
узме
алата
за
узду
и
за
узенгије
придржи
,
како
би
се
газда
што
лакше
скинуо
.
Марко
,
као
увек
,
сишавши
са
алата
,
уђе
право
у
оно
његово
скоро
дозидано
сопче
.
То
је
сопче
било
мало
,
сниско
,
готово
загушљиво
;
под
непатосан
,
гола
земља
,
те
нови
ћилими
од
дугог
неветрења
(
јер
сем
њега
нико
у
то
сопче
није
смео
да
уђе
)
готово
земљосани
.
Јастуци
тврди
,
крути
,
исто
онако
испружени
и
поређани
,
како
их
је
последњи
пут
оставио
.
Прво
што
му
паде
на
памет
,
то
је
,
да
као
свакада
,
чим
уђе
,
одмах
баци
поглед
на
два
велика
катанца
,
која
су
висила
о
доста
дугом
и
дубоком
,
шарено
обојеном
сандуку
.
И
увери
се
да
су
катанци
у
реду
,
у
истом
положају
,
у
нарочитом
оном
положају
,
у
каквом
их
је
он
,
полазећи
,
навлаш
метнуо
,
да
би
,
кад
се
овако
врати
,
могао
приметити
,
ако
би
их
ко
дирао
,
покушавао
да
отвори
.
Кад
виде
да
је
све
у
реду
,
он
онда
остаде
тако
стојећи
,
насред
собе
,
чекајући
да
ко
из
куће
,
било
Арса
било
жена
,
дођу
,
донесу
свећу
и
почну
га
свлачити
.
Међутим
дан
је
већ
био
почео
.
По
дворишту
у
велико
се
калдрма
,
кроз
прозоре
од
сопчета
,
модрила
и
спроћу
њега
,
на
бунару
,
јасно
се
оцртавала
велика
гвоздена
кофа
;
са
ланцима
место
ужета
.
Из
кујне
поче
да
допире
прасак
сувих
лозинака
.
И
одмах
после
тога
брза
,
јака
светлост
изби
из
огњишта
и
поче
на
све
стране
чак
и
овамо
код
њега
,
у
сопче
,
да
допире
.
Чули
су
се
тихи
,
уплашени
кораци
,
бат
ногу
из
оне
друге
собе
у
кујну
и
обратно
.
Арса
,
пошто
алата
распремио
у
штали
,
из
које
се
јасно
одвајао
,
допирао
онај
топао
воњ
и
шум
од
већ
пробуђене
стоке
,
уђе
опет
овамо
,
к
њему
,
са
свећом
.
Поче
обигравајући
да
га
,
и
то
одозго
,
са
рамена
,
свлачи
.
Марко
,
једнако
стојећи
,
подавајући
се
,
да
би
га
Арса
што
лакше
скинуо
,
само
га
запита
:
—
Јесу
устали
?
—
Јесу
,
јесу
,
газдо
.
Ено
газдарице
по
кујни
,
спрема
.
А
Томча
(
син
)
тек
што
се
није
обукао
.
Марко
није
хтео
,
као
обично
,
на
савијене
јастуке
,
које
му
Арса
подметну
,
да
седне
,
извали
се
и
тако
лежећи
чека
,
да
га
Арса
изује
,
већ
седе
на
онај
сандук
и
поднимљен
оном
својом
малом
али
рутавом
руком
,
са
доста
кратким
и
нежним
прстима
,
чекао
је
да
га
Арса
сасвим
скине
.
Појас
,
силав
са
пиштољем
,
јатаганом
и
арбијом
,
све
то
сам
Арса
са
њега
скину
и
изнесе
,
да
се
ветри
и
чисти
.
Марко
остаде
и
даље
тако
да
седи
,
погнуте
главе
,
у
папучама
,
распасан
.
Белио
му
се
учкур
од
широких
чакшира
а
око
њега
јелеци
и
минтани
,
раскопчани
и
ослобођени
од
појасева
и
силава
,
показивали
су
његова
широка
,
јака
прса
,
са
грдним
маљама
по
среди
,
које
су
допирале
до
његова
кратка
,
здепаста
и
гола
врата
.
Тако
седећи
не
помаче
се
и
не
диже
главу
,
ни
кад
уђе
њихова
жена
са
послужењем
.
На
старом
,
малом
и
доста
изабаном
послужавнику
велика
чаша
воде
и
у
таслици
неколико
парчета
шећера
,
доста
сумњиве
боје
.
И
по
томе
видело
се
да
тај
шећер
траје
дуго
,
да
се
,
осем
њега
,
нико
не
послужује
њиме
,
не
троши
га
.
Као
свакада
,
не
изненађена
већ
навикнута
на
такве
његове
доласке
у
невреме
,
уђе
она
мирно
.
И
од
целог
поздрава
само
што
га
упита
:
—
Дође
ли
?
—
Дођох
!
—Чисто
мрко
и
неугодно
одговори
јој
.
И
не
погледавши
у
њу
,
узе
шећер
и
воду
,
коју
испи
на
искап
.
—
Да
намештам
?
—
упита
га
жена
стојећи
пред
њим
мирно
и
некако
учмало
.
Из
ње
је
била
толика
простота
и
убијена
мирноћа
.
Обучена
је
била
пола
сеоски
,
пола
варошки
:
у
антерији
,
забрађена
,
истина
доста
новом
али
простом
шамијом
,
у
белим
дебелим
чарапама
и
опасана
сељачком
футом
и
са
обешеним
ножићем
о
појасу
.
Сува
,
бледих
очију
,
бледа
,
кошчата
,
и
са
маљама
на
лицу
од
старости
.
Сва
је
мирисала
на
сељачки
мирис
,
на
млеко
,
на
воњ
ђубрета
и
свежину
јака
,
проста
одела
.
—
Намештај
!
—
одговори
јој
Марко
,
и
опет
остаде
седећи
на
сандуку
.
—
И
чујеш
!
—
позва
је
он
натраг
,
када
ова
пође
.
—
Кажи
Томчи
,
нека
се
обуче
и
иде
у
хан
.
Али
нека
!
Нека
остане
овде
!
—
Предомисли
се
он
и
одмахну
јој
руком
да
иде
.
—
Могу
и
они
тамо
сами
за
неколико
дана
!
—
Заврши
као
сам
за
себе
.
Она
оде
.
У
брзо
Арса
донесе
постељу
.
Али
већ
беше
дан
.
Свануло
се
сасвим
.
Марко
показа
слуги
главом
,
да
прозоре
застре
каквим
покровцем
.
И
када
у
сопчету
настаде
мрак
,
он
се
полако
,
тешко
спусти
у
постељу
и
покри
да
спава
.
X
Овамо
,
код
Софке
,
сутра
,
цео
дан
,
било
је
тако
добро
.
И
Софка
зато
доцније
целог
живота
није
могла
себи
да
опрости
:
како
да
она
то
не
осети
,
и
то
она
,
Софка
,
која
је
од
увек
све
знала
,
све
унапред
осећала
,
а
сад
,
баш
сад
,
кад
се
тицало
њене
главе
,
њеног
живота
,
ту
се
превари
!
Али
откуд
је
могла
и
знати
?
Знала
је
само
,
да
је
кућа
продата
,
да
је
синоћни
гост
купац
.
Отац
,
пошто
се
испавао
,
дигао
се
око
ручка
.
Добро
ручао
,
опет
преспавао
,
и
у
мрак
,
у
вече
,
чак
сишао
одозго
овамо
,
к
њима
у
кујну
.
Прегледао
башту
,
двориште
.
Силазио
је
и
у
подрум
.
За
њим
ишла
је
мати
,
да
би
му
била
при
руци
,
давала
обавештења
,
кад
што
затреба
.
После
вечере
,
Софка
је
легла
овамо
доле
,
у
великој
соби
,
са
Магдом
,
пошто
тада
,
да
не
би
Софка
била
сама
,
морала
је
и
Магда
у
тој
соби
да
спава
.
После
,
ко
зна
шта
је
било
.
Она
није
могла
знати
,
није
слутила
,
те
да
онда
буде
на
опрези
,
да
не
спава
дубоко
.
Већ
је
била
сасвим
помирена
са
том
продајом
куће
,
а
и
зарадована
,
што
се
једном
и
овако
свршило
,
да
,
макар
и
без
куће
,
макар
тамо
у
туђини
,
у
Турској
,
ипак
буду
бар
заједно
са
њиме
,
те
да
једном
и
оне
имају
над
собом
њега
,
да
би
,
испод
његове
власти
и
надзора
,
могле
слободно
да
дишу
,
крећу
се
и
живе
.
Била
је
готово
срећна
због
тога
,
и
одмах
слатко
,
тврдо
заспа
.
Дубоко
у
ноћ
,
ваљда
чак
око
пола
ноћи
,
када
је
била
већ
лакосана
,
сећа
се
доцније
,
чула
је
одозго
,
кроз
таваницу
,
како
сигурно
из
очеве
собе
,
једнако
долази
шум
,
чак
и
гласови
,
и
неко
дуго
ходање
.
Онда
,
као
никада
дотле
,
материн
доста
јак
глас
,
као
неко
одупирање
свађа
,
плач
.
Сутра
,
у
јутру
,
мати
јој
се
појави
на
степеницама
са
руком
на
челу
,
преко
очију
,
а
уста
јој
и
цело
лице
било
готово
унакажено
,
толико
искривљено
од
ужаса
.
И
чим
дође
овамо
у
кујну
,
код
Софке
и
Магде
,
само
што
би
у
стању
да
нареди
:
—
Магдо
,
одведи
Софку
код
теткиних
.
Она
нека
остане
,
а
ти
се
врати
.
То
је
било
доле
у
кујни
,
где
је
још
био
мрак
,
влажна
земља
,
скоро
почишћена
,
горе
од
чађи
црне
греде
,
а
спроћу
по
полици
оне
жуте
тепсије
.
Софку
,
чим
то
чу
од
матере
,
а
добро
је
знала
шта
то
значи
,
почеше
те
тепсије
као
неке
велике
крваве
очи
да
прождиру
и
све
око
ње
у
колутове
да
се
окреће
.
Пошто
посрну
,
да
јој
се
руке
дотакоше
пода
,
брзо
се
исправи
и
поче
,
устрашена
,
а
никако
не
верујући
све
то
,
као
у
грозници
,
очима
да
тражи
матер
.
Али
,
она
је
већ
била
отишла
тамо
,
у
собу
,
и
наслоњена
на
прозор
,
тихо
је
,
тихо
плакала
и
грцала
.
Да
ли
од
јада
,
бола
,
или
од
среће
и
радости
,
што
је
и
то
дочекала
,
да
ето
своју
Софку
удаје
?
Јер
то
,
да
је
слушкиња
одведе
и
тамо
остави
,
за
удавачу
зна
се
шта
је
:
испрошена
је
,
и
за
два
три
дана
склања
се
у
комшилук
,
да
би
била
поштеђена
од
навале
света
,
запиткивања
и
честитања
.
Софка
,
осећајући
како
јој
се
од
ужаса
палци
на
ногама
грче
,
па
јој
се
тај
грч
,
бол
уз
колена
пење
и
пробада
јој
утробу
,
половину
јој
сече
као
нож
,
приђе
матери
.
—
Нано
!
Али
мати
,
као
бежећи
,
окренувши
се
од
ње
,
све
више
је
наслањала
главу
на
прозор
,
и
све
више
плакала
.
Кроз
плач
,
поче
Софку
да
моли
,
да
јој
не
прилази
,
не
пита
је
,
и
распитује
се
:
—
Иди
,
иди
,
чедо
!
Ох
,
зар
не
знаш
шта
је
.
То
је
.
Судбина
зар
?
А
знала
сам
ја
,
да
од
њега
шта
друго
,
добро
какво
,
и
не
може
бити
.
Знаш
већ
сада
шта
је
.
И
бар
ти
ме
,
Софке
,
не
мучи
.
Зашто
,
моје
је
и
овако
много
.
Ох
!
И
опет
се
предаде
,
али
једнако
тихо
,
из
страха
,
да
онај
горе
не
чује
.
Софки
,
ма
да
јој
се
још
све
вртело
:
и
соба
,
таванице
,
и
испред
ње
она
,
мати
јој
,
са
тим
прозором
собним
,
на
који
се
била
наслонила
,
ипак
,
због
тог
материног
плача
,
би
лакше
,
што
бар
по
њему
виде
да
мати
то
не
одобрава
.
Али
никако
не
могући
да
у
све
то
верује
,
не
знајући
шта
да
чини
,
чисто
паде
.
—
Па
зашта
,
нано
?
Зашта
?
...
—
Поче
,
а
већ
јој
од
беса
сузе
ударише
.
—
Не
знам
,
чедо
!
Не
знам
,
не
питај
ме
.
Само
то
:
свршено
је
.
Ено
,
он
тамо
,
горе
:
бесни
!
На
очи
не
смем
да
му
изађем
.
Ох
,
црна
ја
!
Софка
се
диже
.
И
,
осећајући
такву
снагу
,
такав
бес
,
чак
и
мржњу
према
оцу
,
пође
к
њему
.
Особито
беснела
је
због
увреде
:
што
,
и
ако
је
то
хтео
са
њом
,
да
је
уда
,
што
онда
овако
са
њом
да
поступа
,
што
овако
брзо
,
одмах
,
као
да
је
не
може
гледати
.
Али
,
да
ли
што
је
отац
био
одозго
видео
како
се
к
њему
пење
,
или
што
Магда
,
спремајући
код
њега
у
соби
,
заиста
,
каква
је
луда
,
са
сузама
и
јецајући
радила
,
и
он
те
њене
сузе
видео
,
тек
Софку
пресече
његов
страшан
глас
и
псовка
према
Магди
:
—
Ти
,
немој
ту
да
ми
слузиш
и
слиниш
!
Гле
ти
пезевенци
и
ћопеци
једни
!
И
што
је
најгоре
,
Софка
осети
како
се
то
:
„
пезевенци
и
ћопеци
“
односило
на
све
њих
овамо
доле
,
а
особито
на
њу
,
Софку
.
А
глас
му
је
био
тако
сув
,
стран
;
у
њему
ни
топлине
,
треперења
,
тако
да
се
Софка
са
по
басамака
брзо
врати
,
још
увређенија
.
После
,
чим
Магда
сиђе
,
немо
,
никоме
се
не
јављајући
,
оде
са
њом
код
тетка-Катиних
.
Чисто
се
спотицала
грабећи
да
што
пре
оде
,
као
да
побегне
од
свега
тога
,
а
опет
,
опет
никако
још
не
могући
у
све
то
да
верује
.
Знала
је
,
да
они
то
и
тако
са
њоме
не
могу
да
чине
.
Није
она
као
свака
:
није
дете
,
шипарица
,
да
ништа
не
зна
и
не
сме
да
зна
,
па
тако
,
у
трен
,
како
они
хоће
,
са
њом
да
чине
...
Али
,
поред
свега
тога
,
најгоре
,
најтеже
јој
је
било
:
како
она
да
то
не
осети
,
ако
не
у
почетку
,
а
оно
бар
синоћ
,
—
да
тај
гост
није
купац
куће
,
већ
,
већ
...
И
тада
се
поче
сећати
.
Тек
тада
би
јој
јасно
и
оно
његово
запрепашћење
,
кад
је
виде
,
а
после
онда
оно
нескидање
ока
са
њега
при
том
вечити
трепет
пуних
му
уста
и
оно
на
махове
,
кад
с
оцем
остане
на
само
,
потврђивање
:
„
Ја
,
што
рекох
,
не
порекох
!
“
Дакле
,
он
,
још
и
не
видевши
је
,
пристао
да
је
узме
,
а
сад
,
кад
је
и
видео
,
тим
радије
и
срећније
.
Тетка
,
кад
је
виде
,
изненади
се
.
Али
Магда
јој
мимиком
и
са
неколико
турских
речи
каза
све
.
Тетка
од
радости
,
среће
,
није
знала
шта
ће
.
Али
по
Софкином
лицу
,
по
дрхтању
,
по
посртању
,
и
нарочито
по
врелини
,
коју
осети
,
кад
је
Софка
пољуби
у
руку
,
виде
да
треба
што
пре
да
је
остави
саму
.
Зато
она
брзо
уђе
у
собу
,
и
пошто
тамо
још
брже
размести
и
почисти
,
позва
Софку
,
као
тешећи
је
:
—
Оди
,
оди
Софкице
.
Седи
,
одмори
се
.
Ништа
није
,
и
не
бој
ми
се
!
И
не
могући
да
издржи
,
заједно
са
Магдом
отрча
Софкиној
кући
.
Софка
ничке
паде
на
кревет
и
,
поред
свега
,
осети
благодарност
према
тетки
,
што
,
кад
оде
,
Софка
чу
како
је
закључа
.
Бар
је
ослободи
,
да
не
мора
стрепити
од
нечијег
доласка
.
Али
је
требала
бар
и
капију
да
затвори
,
те
да
кроз
њу
доцније
не
види
оно
што
је
највише
потресе
и
заболи
;
да
не
види
одовуд
из
собе
,
са
кревета
,
кроз
прозор
и
кроз
отворену
капију
спроћу
ње
,
њихну
капију
и
њину
кућу
и
шта
се
све
тамо
ради
.
Особито
када
из
њине
куће
поче
сваки
час
да
излази
Магда
.
А
Софка
је
знала
да
она
то
трчи
по
родбини
и
све
позива
.
У
скоро
,
виде
,
како
из
родбине
,
радосни
,
на
глас
да
је
он
,
ефенди
-
Мита
дошао
а
преплашени
што
их
зове
к
себи
,
јер
то
није
имао
обичај
,
почеше
да
долазе
сви
,
особито
старији
,
тетини
,
стричеви
,
ујаци
.
Сваки
час
по
која
тетка
,
нарочито
Ката
,
отуда
излази
и
опет
се
враћа
.
Поче
кућа
онако
са
отвореном
капијом
да
се
закрчује
,
пуни
.
Али
опет
све
занемело
,
све
са
тајанственим
и
готово
уплашеним
изразом
лица
.
Сигурно
горе
отац
,
саопштавајући
им
Софкину
удају
,
у
исто
време
наређује
им
да
нико
о
томе
не
писне
,
да
не
би
ко
од
комшилука
и
осталог
света
дознао
,
док
се
удаја
не
буде
сасвим
свршила
.
А
сада
,
када
им
је
то
саопштио
,
могу
да
иду
кућама
,
да
се
спремају
,
чисте
стајаће
хаљине
и
друго
,
да
би
били
готови
када
их
позове
,
да
дођу
на
свечаност
.
И
то
је
Софку
највише
поражавало
,
убијало
.
Што
тако
са
њоме
да
чине
;
и
то
са
њоме
,
са
којом
су
се
до
скора
с
толиким
поштовањем
и
љубави
опходили
?
А
сада
:
као
да
она
није
ништа
,
и
никада
ништа
ни
била
.
Него
,
као
да
је
увек
била
обична
,
као
нека
ствар
.
И
то
за
кога
је
удају
?
Који
је
то
?
Шта
је
?
Одакле
је
?
И
онда
бол
,
туга
,
плач
,
јад
,
све
већи
и
већи
,
поче
да
је
хвата
,
те
поче
осећати
како
,
онако
ничке
лежећи
,
чисто
у
несвест
пада
.
По
читав
сат
губи
се
,
ништа
не
зна
за
себе
.
А
затим
тешко
,
дуго
,
једва
се
повраћа
.
Али
што
је
дан
већи
бивао
и
више
пролазио
,
а
она
једнако
овамо
сасвим
усамљена
била
,
са
ужасом
поче
опажати
,
како
у
тим
њеним
заносима
,
несвестицама
,
све
више
осећа
,
—
а
од
тога
одмах
би
јој
зуби
зацвокотали
—
како
јој
све
јасније
долази
тај
,
синоћњи
тобожњи
купац
куће
,
а
сада
у
ствари
просилац
.
Као
осећа
већ
себе
у
његову
крилу
и
на
себи
она
његова
уста
,
што
су
синоћ
онако
пожудно
дрхтала
,
и
његове
руке
са
оним
нежним
,
кратким
,
одозго
маљавим
прстима
.
И
због
тога
коса
јој
се
поче
дизати
,
и
по
челу
свуда
је
хладан
зној
пробијати
.
Обезумљена
од
ужаса
због
тих
слика
,
поче
се
дизати
,
и
као
бежећи
из
собе
хуктати
:
—
Боже
!
Боже
!
Али
немајући
куда
,
на
друго
које
место
,
опет
је
ничке
падала
по
кревету
.
И
већ
када
сасвим
дође
ноћ
,
она
најзад
дознаде
све
.
Тетка
јој
се
врати
отуда
,
а
Софка
је
знала
да
ће
сада
,
као
што
је
ред
и
обичај
,
од
ње
дознати
.
И
то
неће
баш
из
њених
уста
чути
,
него
ће
ова
доћи
са
још
којом
женом
,
тетком
или
стрином
,
па
ће
оне
,
никако
овамо
код
Софке
и
не
улазећи
,
већ
у
кујни
,
спремајући
вечеру
,
мало
бољу
,
(
јер
за
Бога
,
ето
имају
гошћу
,
Софку
)
гласно
се
разговарати
,
да
би
из
тога
њихног
разговора
могла
Софка
све
чути
:
и
ко
је
младожења
,
одакле
је
,
шта
је
,
и
све
остало
што
треба
.
А
тако
заиста
и
би
.
Пошто
откључаше
кујну
,
упалише
свећу
,
распалише
огањ
у
кујни
,
спремајући
вечеру
,
почеше
да
причају
:
—
Од
увек
је
то
тако
.
Ето
та
и
та
пошла
је
још
за
горег
.
Ни
у
сну
није
га
снила
а
камо
ли
видела
.
Главно
је
да
је
добра
кућа
.
Сада
ето
тај
Софкин
просилац
,
тај
Марко
,
толико
богат
,
да
се
готово
не
зна
шта
све
има
.
Истина
,
од
скора
се
доселио
из
Турске
,
али
још
тамо
по
граници
држи
ханове
и
продаје
стоку
турској
војсци
.
Овде
у
вароши
од
скоро
је
са
кућом
у
доњој
махали
...
Али
се
Софка
изненади
,
кад
још
чу
,
како
,
као
правдајући
се
,
почеше
да
причају
:
да
,
и
ако
је
младожења
још
мали
,
тек
му
је
дванаест
година
,
ипак
би
се
свака
сматрала
за
срећну
,
што
у
тако
богату
кућу
иде
.
Дакле
,
ни
он
је
не
узима
за
себе
,
није
удовац
,
још
мање
без
деце
,
већ
ето
за
сина
,
који
је
готово
још
дете
!
Софка
поче
осећати
,
како
ће
кроз
грло
сву
крв
и
сву
утробу
избацити
,
јер
тако
поче
да
се
надимље
и
од
бола
,
неизмерна
јада
,
да
стење
.
Али
се
брзо
трже
.
Изиђе
у
кујну
.
Када
је
на
светлости
од
огњишта
и
свеће
угледаше
,
тетка
јој
само
промуца
:
—
Куда
,
Софкице
?
—
Дај
ми
шал
!
Идем
до
куће
,
нешто
сам
заборавила
.
Једва
је
то
могла
да
проговори
,
па
и
не
дочека
да
се
шалом
,
који
јој
тетка
пренеражена
пружи
,
сасвим
заогрне
,
увије
,
него
само
набацивши
га
,
увијајући
више
главу
,
да
је
ко
не
види
,
изиђе
.
Ни
мрак
,
ни
самоћа
,
ни
мртво
падање
воде
са
чесме
не
узнемири
је
.
Сада
је
већ
она
своја
,
није
Софка
девојка
,
Софкица
,
ефенди
-Митина
,
већ
права
жена
,
своја
,
ничија
више
.
Од
беса
стискајући
прса
,
да
би
од
бола
чисто
јаукала
,
и
дижући
шалваре
,
да
што
брже
и
сигурније
корача
,
брзо
пређе
сокак
,
чесму
,
и
уђе
у
кућу
.
И
горе
,
и
доле
,
и
свуда
су
гореле
свеће
.
Као
да
никада
ње
није
било
,
као
да
је
она
умрла
,
одавно
је
саранили
и
већ
заборавили
,
тако
је
у
кући
било
сада
мирно
,
и
осветљено
.
Магда
испаде
из
кујне
и
чисто
устукну
испред
Софке
.
Али
Софка
је
,
показујући
горе
на
очеву
собу
,
само
упита
:
—
Има
ли
кога
?
—
Сам
је
.
Софка
се
попе
.
Испред
врата
виде
само
његове
поређане
ципеле
и
већ
поче
да
дрхти
.
Али
силно
отвори
врата
и
уђе
.
Светлост
се
од
свеће
залелуја
и
готово
што
својим
пламеном
не
опали
косу
очеву
.
Када
је
погледа
,
он
,
као
да
је
неки
стран
дошао
а
не
она
,
његова
Софка
,
подиже
се
и
само
рече
:
—
Ефенд’м
!
Али
по
њеној
узбуђености
и
силини
из
очију
познавши
је
и
досетивши
се
за
шта
долази
,
смрачи
се
,
а
уста
му
већ
почеше
да
играју
.
—
Тато
!
—
поче
Софка
,
а
то
„
тато
“
једва
је
изговарала
,
од
толике
горчине
и
увређености
,
што
он
тако
са
њом
ради
.
—
Ја
не
могу
и
...
нећу
...
И
осећајући
да
ће
изгубити
сву
кураж
и
бризнути
у
плач
пред
њим
,
доврши
брзо
:
—
Ја
не
могу
и
нећу
за
таквога
да
пођем
!
Само
виде
како
се
он
подиже
,
са
неким
сувим
подсмехом
,
онако
у
чарапама
,
приђе
јој
и
свечано
поче
:
—
Софке
,
синко
!
Лепота
и
младост
за
време
је
.
Што
Софку
готово
пренерази
,
то
је
,
што
у
његову
гласу
зазвуча
то
као
његово
сопствено
искуство
,
јад
,
горчина
.
Он
је
сам
то
тако
некада
мислио
,
да
је
лепота
и
младост
најпреча
,
највећа
,
сада
ево
због
тога
дошао
дотле
,
до
сиромаштва
;
а
да
није
тако
мислио
,
не
би
њену
матер
узео
,
не
би
због
тога
оволико
претрпео
,
оволико
се
намучио
,
потуцао
и
још
,
сада
,
када
се
смиловао
и
решио
да
се
к
њима
кући
понова
врати
,
а
оно
,
место
благодарности
,
гле
шта
!
...
Софка
ипак
промуца
:
—
Ја
не
могу
!
—
Ни
ја
не
могу
.
И
одскочи
од
Софке
,
усправи
се
.
Софка
виде
како
му
се
по
ћилиму
прсти
од
ногу
у
чарапама
грче
,
тресу
.
Да
га
као
умилостиви
,
продужи
Софка
.
—
Срамота
!
Од
другарица
и
света
срамота
ме
,
тато
!
—
И
мене
је
срамота
!
Једнако
усправљајући
се
и
већ
од
беса
тресући
се
,
и
то
не
као
пред
Софком
,
већ
као
пред
самим
собом
поче
сав
јад
да
излива
:
—
Зар
мене
није
срамота
?
Зар
ја
то
хоћу
,
мило
ми
?
Зар
ја
не
знам
колико
је
то
што
ја
то
морам
?
И
то
ја
,
ја
!
Ох
!
И
разгневи
се
на
неблагодарност
Софкину
,
јер
он
се
само
за
њену
љубав
вратио
,
да
је
добро
удоми
.
А
то
што
је
даје
за
младожењу
,
који
је
још
дете
,
то
није
баш
толико
страшно
,
колико
је
страшно
ово
његово
:
што
он
ето
мора
са
тим
Марком
,
сељаком
,
да
се
пријатељи
,
да
се
љуби
,
са
њиме
да
живи
.
Па
,
поред
свега
тога
,
ето
још
и
она
—
„
неће
“
,
„
не
може
“
.
А
он
може
!
Он
,
може
све
то
,
а
она
не
може
!
—
И
дрхтећи
од
беса
,
осећајући
како
му
ноге
у
чарапама
упадају
у
ћилим
,
те
испод
њега
осећа
тврдоћу
даске
,
са
рукама
закопчаним
остраг
,
са
раздрљеним
вратом
,
по
коме
се
,
истина
сад
обријаном
али
већ
збрчканом
,
јабучица
била
испречила
,
и
готово
га
гушила
,
не
гледајући
никако
у
Софку
,
продужи
сам
себи
да
говори
:
—
И
ја
могу
,
а
сви
други
не
могу
.
Ја
све
то
могу
,
ја
све
морам
.
Ја
?
Ефенди
-
Мита
!
Нећеш
,
срамота
те
,
срамота
вас
је
(
а
то
„
вас
“
односило
се
на
све
њих
,
на
њу
,
матер
,
цео
свет
)
.
А
не
би
вас
било
срамота
да
ја
идем
пред
цркву
,
у
амале
,
у
Шарени
Хан
,
да
тамо
дочекујем
турске
трговце
,
моје
познанике
,
пријатеље
,
који
се
некад
за
срећне
сматрали
,
када
би
им
примио
поздрав
,
руковао
се
са
њима
,
а
сада
:
да
их
проводим
по
чаршији
,
по
пазару
,
да
терџуманим
и
сеиз
да
им
будем
,
да
би
ми
платили
ручак
у
хану
и
при
поласку
стрпали
који
грош
у
шаку
,
да
од
тога
купим
брашна
,
донесем
вама
,
да
би
имали
шта
јести
...
То
ли
ви
хоћете
од
мене
?
Никада
га
Софка
не
виде
таквога
.
И
што
најстрашније
би
,
то
је
,
што
осети
како
је
сада
она
,
њена
удаја
,
њен
бол
,
јад
,
све
отишло
.
А
да
је
он
,
он
сада
ту
,
његова
несрећа
и
црна
судбина
.
Ходао
је
.
Није
могао
да
се
надише
.
Прсти
су
му
пуцали
;
глава
његова
,
већ
уска
,
стара
,
спарушкана
и
обријана
,
сва
се
тресла
.
Захуктан
,
није
могао
да
се
смири
.
И
Софка
осети
,
да
ово
што
је
рекао
,
и
што
се
збило
између
ње
и
њега
,
није
свршено
,
није
најгоре
,
да
по
овоме
што
никако
не
може
да
се
смири
,
има
нешто
још
горе
да
дође
,
јер
,
осветљен
од
оних
свећа
,
које
су
већ
накриво
гореле
,
видело
се
како
му
појас
и
сва
половина
дрхти
,
тресе
се
,
како
га
колена
,
бутне
кости
издају
,
нихају
се
.
И
како
и
он
сам
,
осећајући
да
мора
између
ње
и
њега
чак
доћи
и
до
тога
,
једнако
притискује
главу
рукама
,
и
јечи
:
—
Ох
!
ох
!
И
као
да
би
хтео
да
се
смири
,
заустави
,
да
избегне
и
спречи
то
.
Али
би
и
то
.
Брзо
се
окрете
к
њој
,
приближи
,
прстима
је
дохвати
за
главу
,
око
ува
и
косе
и
сав
треперећи
и
уздижући
се
на
прсте
и
обзирући
се
око
себе
,
да
ово
,
што
ће
сад
бити
,
можда
и
сама
ноћ
не
чује
,
тихо
,
гробно
поче
:
—
Или
,
зар
,
синко
,
чедо
,
Софке
,
Софкице
моја
,
не
верујеш
тати
?
Мислиш
да
тата
лаже
,
да
има
пара
,
него
тако
хоће
,
ћеф
му
да
те
уда
.
И
ако
то
мислиш
,
онда
—
погледај
тату
!
...
И
разгрну
пред
њом
минтане
,
колију
.
Софка
,
запрепашћујући
се
,
виде
како
су
само
крајеви
колије
и
минтана
његових
и
то
они
узани
поруби
,
који
се
при
ходу
лелујају
и
виде
,
како
су
само
они
били
опшивени
новом
,
скупоценом
поставом
,
док
остала
леђа
изнутра
,
цела
постава
,
сва
је
била
стара
,
масна
;
па
чак
негде
и
без
поставе
са
поиспадалим
памуком
.
А
сам
он
,
његова
снага
,
прса
,
која
су
му
сада
била
откривена
,
заударала
су
на
зној
,
ханове
,
непресвлачење
,
неопраност
,
масноћу
.
Софка
само
поникну
и
готово
паде
до
његових
ногу
.
—
Ох
,
тато
,
тато
!
Брзо
изиђе
,
није
знала
каквог
га
је
оставила
,
да
ли
онако
напред
раскопчаног
и
масног
,
или
палог
,
на
патосу
.
Бежећи
,
примети
како
јој
мати
прође
поред
ње
,
и
оде
к
њему
.
По
томе
она
виде
да
је
ова
све
прислушкивала
,
и
сада
,
бојећи
се
да
му
се
није
што
десило
,
брзо
отрча
к
њему
.
И
заиста
,
тек
што
Софка
сиђе
низ
степенице
и
пође
ка
капији
,
чу
се
одозго
престрашен
материн
глас
:
—
Воде
,
Магдо
!
Воде
брзо
!
Софка
изиђе
на
отворену
капију
и
пође
тетки
.
Није
била
ни
врела
,
нити
осећала
јад
,
бол
,
већ
је
била
утучена
и
чисто
скамењена
.
Брзо
пређе
чесму
и
фењер
,
који
је
мутно
осветљавао
око
себе
.
Вода
је
са
чесме
тешко
падала
.
Свуда
је
било
мирно
и
мраком
притиснуто
,
нигде
се
није
чуо
ни
лавеж
паса
,
ни
бат
чијих
корака
.
Једино
горе
,
из
њине
куће
и
из
оне
његове
,
очеве
,
собе
,
једнако
се
светлост
прозорска
мењала
.
Час
је
тамнила
,
час
сијала
,
сигурно
од
сенке
материне
,
која
је
ишла
по
соби
,
можда
намештала
оца
у
постељу
,
поливала
га
водом
,
освешћавала
.
XИ
Тетка
,
чим
је
виде
,
ма
да
Софка
уђе
мирно
,
одлучно
,
не
посрћући
,
не
зверајући
,
чак
и
отворено
,
истина
мало
замагљених
очију
и
набраних
обрва
,
али
јасно
гледајући
,
ипак
се
уплашено
диже
испред
ње
,
упита
је
,
као
умиравајући
је
:
—
Хоћеш
,
Софке
,
да
вечераш
?
—
Нећу
.
Јела
сам
код
куће
!
—
одговори
јој
Софка
и
упути
се
у
собу
.
И
тек
после
,
када
чу
да
јој
тетка
у
кујни
око
огњишта
све
сврши
,
распреми
,
и
оде
у
ону
супротну
собу
,
да
са
својима
тамо
спава
,
Софка
,
већ
ознојена
,
—
скочи
.
—
Тако
ли
је
то
?
Једино
то
што
себи
прошапута
и
остаде
да
седи
поникнута
,
држећи
се
руком
за
подбрадак
и
уста
.
И
за
чудо
,
опази
како
сада
ништа
не
осећа
:
ни
страх
,
ни
бојазан
,
ни
гнев
.
Само
осећа
у
себи
неку
дубину
,
и
то
,
како
се
та
дубина
испуњава
неким
отужним
,
бљутавим
задахом
,
тако
да
,
од
тога
,
почела
да
се
грози
и
тресе
.
Дакле
то
ли
је
?
А
она
није
знала
.
Није
на
то
ни
мислила
.
Само
је
мислила
о
себи
:
о
својој
красној
мекој
коси
,
о
својој
раскошној
снази
,
којом
се
толико
поносила
,
и
коју
је
толико
пунила
,
и
опијала
својим
до
лудила
страсним
жељама
и
осећајима
.
А
оно
—
шта
је
било
?
Сасвим
друго
.
Сада
никако
није
могла
да
се
отресе
њега
,
оца
,
његових
оних
поцепаних
постава
на
хаљинама
,
његовог
зноја
од
неопраног
одела
и
оног
његовог
лица
;
оног
страшног
,
мртвачког
гласа
,
који
није
молио
,
него
који
се
губио
и
мро
у
његовим
узневереним
устима
,
због
срамоте
и
стида
,
што
мора
пред
њом
,
својим
чедом
,
Софкицом
,
да
се
сада
открива
,
и
да
оно
,
што
не
би
казао
ни
самој
смрти
—
њој
мора
да
исповеди
и
каже
,
а
то
је
:
да
се
нема
ни
хлеба
а
камо
ли
што
друго
и
о
чем
другом
да
се
мисли
,
друго
што
жели
...
А
што
је
најгоре
,
знала
је
да
је
,
после
ове
његове
исповести
и
његова
понижења
пред
њом
,
између
ње
и
њега
све
свршено
.
Он
никада
више
у
њеним
очима
неће
бити
онај
њен
велики
татица
,
ефенди
-Митица
,
и
зато
никада
већ
неће
смети
да
је
погледа
,
још
мање
са
њом
да
се
пошали
,
насмеје
,
помилује
је
,
а
камо
ли
да
се
испред
ње
поносно
,
раздрагано
креће
,
и
још
тражи
да
га
она
,
поштујући
га
,
двори
и
услужује
.
После
овога
,
све
је
то
нестало
.
Зна
он
да
ће
јој
од
сада
увек
бити
на
терету
,
пошто
га
она
собом
,
жртвујући
себе
,
својом
удајом
,
и
одржава
у
животу
,
и
зато
ће
јој
увек
бити
тешко
на
души
,
када
га
види
.
И
зато
ће
је
он
стално
избегавати
.
И
кад
баш
буде
морао
,
због
света
,
с
њоме
да
говори
,
увек
ће
му
бити
у
гласу
нечега
плачног
,
прекорног
,
што
га
је
дотле
гонила
,
да
се
толико
пред
њом
понизи
и
сав
открије
у
свој
својој
наготи
и
тиме
изгуби
у
њеним
очима
све
што
је
имао
и
брижљиво
чувао
.
Софка
поче
осећати
јак
,
тежак
бол
.
Чисто
се
покаја
.
Да
је
само
знала
,
не
би
она
ни
покушавала
да
се
противи
,
а
камо
ли
да
га
онако
у
очи
,
силно
,
чисто
испитујући
гледа
и
противи
му
се
.
Само
да
је
знала
!
Али
и
то
није
било
истина
.
На
што
сада
себе
правдати
!
Знала
је
!
Како
да
није
знала
?
!
Јер
,
када
је
знала
да
никада
неће
бити
жена
свога
избраника
,
онога
о
коме
целог
живота
сневала
,
кога
у
сновима
и
мислима
љубила
и
грлила
,
а
знала
је
да
ће
се
ипак
морати
удати
,
онда—
на
што
је
сада
ово
чинила
?
На
што
,
пошто
је
не
сада
него
од
увек
била
уверена
да
ће
сваки
њен
муж
,
па
ма
ко
био
,
бити
—
не
онај
њен
,
него
други
,
обичан
,
и
да
ће
од
свакога
морати
да
трпи
и
силом
да
подноси
да
је
он
грли
,
љуби
и
са
њоме
ради
шта
хоће
.
Чак
се
некада
и
поносила
тиме
,
што
је
могла
да
се
,
не
као
друге
,
заноси
и
лудује
,
већ
да
је
са
собом
одавно
на
чисто
,
да
ће
,
кад
се
буде
и
удала
,
то
бити
само
бол
и
патња
за
њу
и
да
је
онда
њој
због
тога
све
једно
ко
ће
јој
бити
муж
,
стар
или
млад
;
ружан
или
леп
;
из
боље
куће
или
из
сељачке
...
И
када
је
тако
у
ствари
било
,
зашто
да
се
сада
,
кад
ево
то
дође
,
толико
џапала
,
бунила
и
тиме
се
само
показала
и
она
као
свака
,
обична
девојка
,
шипарица
а
не
она
Софка
,
која
је
свима
била
за
углед
.
И
што
би
толико
луда
,
те
пре
но
што
пође
горе
,
к
њему
,
оцу
,
не
застану
,
не
размисли
се
?
И
када
се
увери
да
се
то
мора
,
онда
што
се
бар
не
показа
како
доликује
њој
?
Што
одмах
,
без
речи
,
не
пристаде
?
И
по
томе
би
сваки
,
нарочито
он
,
отац
јој
,
знао
да
она
пристаје
,
не
што
хоће
,
него
што
се
жртвује
ради
њих
,
да
њих
избави
сиротиње
и
беде
.
Знали
би
то
,
осетили
би
они
,
њени
,
и
не
само
они
,
него
и
цео
свет
.
И
онда
,
колика
би
порасла
,
колика
би
постала
велика
у
очима
свих
!
И
тада
би
јој
и
сам
њен
сопствени
бол
и
јад
,
украшен
овим
пожртвовањем
,
сигурно
био
лакши
,
блажи
,
и
слађе
би
га
подносила
...
А
овако
?
Али
ипак
још
није
доцкан
.
Још
има
времена
да
поправи
,
да
се
покаже
како
се
жртвује
,
приноси
себе
ради
њих
.
И
то
само
ради
њих
,
да
би
они
,
отац
и
мати
,
пошто
њој
иначе
сваком
удајом
предстоји
бол
и
патња
,
од
те
њене
патње
имали
користи
,
том
патњом
бар
њих
,
оца
и
матер
,
ослободила
и
живот
им
осигурала
...
И
наслоњена
у
кревету
,
држећи
главу
рукама
,
осећајући
како
из
кујне
допире
мирис
још
сасвим
незагашеног
огњишта
,
неопраних
судова
од
јела
и
устајалости
,
али
ипак
за
то
промешан
са
свежим
ноћним
ваздухом
,
који
је
кроз
кујнска
напукла
и
стара
врата
продирао
и
до
ње
овамо
,
у
собу
долазио
,
и
гледајући
кроз
собњи
снизак
прозор
у
ноћ
,
која
је
била
прорешетана
дрвећем
баштенским
и
околним
зидовима
комшијских
кућа
,
она
се
поче
осећати
како
се
чак
и
загрева
тим
својим
јунаштвом
и
пожртвовањем
.
Јер
том
својом
жртвом
толико
убија
себе
:
да
,
ето
,
полази
не
само
за
не
равна
себи
,
за
недрагог
,
него
чак
и
за
само
дете
.
Толиком
жртвом
сигурно
ће
запрепастити
и
задивити
све
.
И
у
очима
свих
,
не
само
што
ће
остати
онаква
,
него
ће
све
већа
бивати
и
дизати
се
а
не
можда
,
као
што
је
свет
мислио
и
надао
се
па
сигурно
и
чекао
,
кад
ће
она
,
већ
једном
,
пасти
,
поклекнути
.
Сутра
,
готово
она
пробуди
тетку
,
толико
се
журила
са
том
својом
жртвом
,
и
посла
је
оцу
са
поруком
:
да
пристаје
.
Не
само
тетка
,
мати
јој
,
него
и
сам
ефенди
-
Мита
би
тиме
изненађен
.
Јер
никако
не
верујући
,
дође
сам
овамо
код
њих
.
Кад
уђе
код
Софке
,
она
виде
по
његовом
неиспаваном
и
усплахиреном
лицу
и
радост
али
и
запрепашћење
.
Понова
осети
од
њега
сав
онај
мирис
на
зној
,
неопраност
и
крпе
.
Устаде
,
пољуби
га
у
руку
и
истински
кајући
се
,
што
га
је
синоћ
толико
узнемирила
и
уплашила
,
промуца
:
—
Опрости
,
тато
,
нисам
знала
...
Он
је
стајао
и
једнако
уплашено
гледао
у
њу
:
да
можда
,
можда
она
то
...
И
зато
Софка
,
да
би
га
сасвим
уверила
,
мораде
издржати
до
краја
његов
грозничав
поглед
.
И
он
по
том
њеном
јасном
и
отвореном
погледу
виде
да
је
заиста
истина
,
да
се
заиста
решила
.
Потресен
,
загрли
је
,
и
љубећи
је
по
коси
,
поче
да
муца
:
—
Хвала
,
чедо
!
Хвала
,
Софкице
!
А
то
Софку
највише
потресе
,
до
срца
је
расплака
,
јер
у
том
његовом
унезвереном
дрхтавом
грлењу
њене
главе
,
љубљењу
косе
,
виде
како
он
зна
,
да
он
сада
може
пред
целим
светом
бити
онај
стари
,
велики
ефенди
-
Мита
;
али
пред
њом
,
својом
Софком
,
својим
чедом
,
после
ове
њене
оволике
жртве
ради
њега
,
губи
све
:
и
поштовање
,
и
дивљење
.
Једино
ако
она
хоће
на
њ
да
се
смилује
,
да
га
не
омрзне
,
него
само
да
га
жали
.
И
као
оплакујући
себе
,
зато
је
унезверено
грлио
и
љубио
Софку
по
коси
муцајући
:
—
Хвала
,
Софке
!
Хвала
,
чедо
!
Софка
у
мало
у
глас
што
не
поче
да
рида
,
али
он
,
кад
то
виде
,
брзо
се
трже
од
ње
.
И
,
као
у
накнаду
за
то
,
за
то
своје
малочас
понижење
пред
Софком
,
он
,
чим
изиђе
из
собе
,
поче
тамо
код
тетке
и
напољу
да
размахује
рукама
,
заврће
рукаве
,
и
Софка
чу
,
како
он
,
као
увек
,
високим
и
развученим
гласом
наређује
:
—
Нека
се
ида
и
доведе
Аритон
наводаџија
.
Нека
он
оде
код
газда
-
Марка
.
Нека
му
јави
да
довече
дође
на
„
пијење
“
Софкино
.
А
ви
(
жене
)
сада
тамо
по
кући
,
спремајте
и
удешавајте
!
И
журно
,
као
бежећи
од
те
теткине
куће
,
а
у
ствари
од
Софке
,
изгуби
се
широким
корацима
.
Али
о
томе
Софка
није
имала
када
да
мисли
.
Брзо
се
она
прибра
,
диже
.
И
знајући
да
сад
тек
има
да
се
покаже
,
намести
кревет
и
остале
ствари
по
соби
,
јер
је
знала
да
ће
сада
почети
сваки
час
овамо
долазити
,
улазити
код
ње
у
собу
,
тобож
каквим
послом
,
а
у
ствари
да
њу
виде
,
да
по
њеном
лицу
и
држању
,
седењу
,
цене
како
јој
је
.
И
заиста
,
прво
улете
тетка
.
Навлачећи
количе
,
да
што
пре
оде
код
њих
тамо
,
кући
Софкиној
,
и
да
,
као
што
јој
је
заповедио
Мита
,
помаже
по
кући
и
спрема
,
уђе
она
код
Софке
и
поздрави
је
:
—
Срећно
,
Софке
!
Софка
по
њеном
гласу
виде
,
како
не
само
она
,
него
сви
њени
,
ма
колико
да
се
надали
,
били
уверени
да
ће
она
,
пошто
је
већ
ефенди
-
Мита
то
свршио
и
дао
реч
томе
газда
-Марку
,
морати
на
то
пристати
.
Али
ипак
,
ипак
нису
се
надали
да
ће
Софка
,
тако
олако
пристати
,
чак
и
сама
хтети
.
И
као
што
се
надала
,
целога
тога
дана
не
остаде
мирна
.
Сваки
час
су
отуда
дотрчавали
и
улазили
овамо
код
ње
,
чак
и
деца
.
Али
то
је
било
добро
.
Јер
то
трчкарање
сваки
час
и
загледање
у
њу
толико
јој
досади
,
умори
је
,
отупи
,
да
,
кад
паде
мрак
,
када
јој
донесоше
одело
,
сапуне
,
игле
и
чешљеве
;
када
све
то
испред
ње
на
столици
и
по
прозору
поређаше
и
иза
упаљених
свећа
прислонише
велико
огледало
,
остављајући
је
саму
,
да
се
обуче
и
накити
за
вечерас
,
за
прошевину
и
„
пијење
“
,
—
ништа
је
то
не
потресе
.
И
,
као
у
инат
некоме
,
облачила
се
и
китила
.
Стезала
је
половину
,
да
јој
је
пуцала
;
тесан
јелек
само
је
на
једну
,
најнижу
копчу
закопчала
,
да
су
јој
прса
бректала
;
кроз
рукаве
танке
кошуље
бљештала
су
јој
обла
рамена
и
једре
,
вреле
мишице
.
И
када
,
већ
доцкан
,
дођоше
и
јавише
да
јој
је
свекар
већ
ту
,
и
када
она
са
тетком
пође
кући
,
ни
тада
се
не
узнемири
.
Од
прошле
ноћи
и
целога
овога
дана
била
је
толико
уморна
,
толико
засићена
и
отупела
,
да
је
била
на
све
равнодушна
.
Ништа
је
није
дирало
.
Ни
када
уђе
у
кућу
,
ни
када
виде
горе
осветљене
прозоре
и
отворена
врата
,
кроз
која
се
светлост
расипала
по
доксату
и
пунила
степенице
;
ни
само
грљење
и
љубљење
доле
у
кујни
са
женскињама
.
Чак
и
када
,
већ
дубоко
у
ноћ
,
дође
време
да
иде
горе
,
љуби
у
руку
свекра
,
од
њега
прими
дар
и
белегу
,
она
и
онда
мирно
оде
.
Још
мирније
,
и
с
тако
хладним
устима
,
пољубила
га
у
руку
,
и
затим
,
измакнувши
се
,
остаде
стојећи
,
јасно
,
прибрано
гледајући
у
све
,
особито
у
њега
,
свекра
,
новога
свога
„
тату
“
.
Он
,
раскречених
ногу
,
подбочених
руку
о
колена
,
седео
је
на
пресавијеном
јастуку
,
а
,
с
десне
стране
,
ефенди
-
Мита
са
испред
њих
постављеном
софром
,
пуном
не
јела
(
пошто
ће
вечера
после
доћи
,
после
„
пијења
“
Софкиног
)
него
мезета
:
ђаконија
,
гурабија
и
слаткиша
.
Из
Маркових
дебелих
чизама
,
са
јаким
рачвастим
мамузама
,
јасно
и
оштро
се
оцртавало
његово
обло
колено
у
чоханим
чакширама
.
Прсти
су
му
били
дебели
,
кратки
и
са
набраном
али
чистом
белом
кожом
.
Само
на
једној
руци
имао
је
и
то
само
један
једини
велики
златан
прстен
.
Минтан
и
јелеци
му
,
око
врата
,
били
су
готово
отворени
,
и
он
то
сигурно
никад
није
ни
закопчавао
због
косматости
,
маља
,
које
су
му
вириле
.
Лице
му
је
било
још
свеже
,
и
тек
око
очију
и
уста
било
је
бора
.
Само
уста
су
му
била
не
толико
широка
,
колико
пуна
,
месната
,
са
овалном
брадом
и
кратким
обријаним
вратом
.
Из
целог
њега
била
је
нека
дивљина
и
силина
.
Он
сада
већ
није
,
као
први
пут
кад
је
био
,
збуњен
,
саплетен
,
него
слободан
.
То
се
видело
по
његовим
комотно
раскреченим
ногама
,
лаком
седењу
,
и
сасвим
слободно
испруженим
прстима
руке
на
колену
.
Као
да
је
он
одавна
за
тако
што
и
био
,
па
сада
,
и
наишавши
на
то
,
и
на
Софку
,
и
на
ефенди
-
Миту
,
и
на
матер
њену
,
и
на
оволику
лепоту
и
раскош
,
сав
је
срећан
.
И
што
Софку
раздрага
,
било
је
то
,
што
он
,
пре
но
што
њу
,
као
што
је
био
ред
,
отпустише
од
себе
,
да
после
међ
собом
сврше
прошевину
,
и
пре
но
што
она
,
пољубивши
га
поново
у
руку
,
пође
вратима
—
устаде
и
дође
до
Софке
.
Тако
чврсто
стаде
,
да
му
чизме
зашкрипаше
,
и
као
да
се
под
од
собе
подави
.
И
на
изненађење
свих
,
—
јер
то
није
обичај
,
пошто
је
она
већ
тиме
што
је
дошла
горе
,
пољубила
га
у
руку
,
показала
да
пристаје
—
он
ипак
поче
:
—
Софке
,
знаш
већ
шта
је
.
Знаш
шта
ће
бити
.
Али
ја
,
тата
,
ако
буде
судбина
да
ти
то
будем
,
имам
пре
свега
нешто
да
те
молим
.
Богом
да
ти
није
просто
,
ако
пристанеш
,
пре
но
што
се
ти
сама
решиш
;
Богом
да
ти
није
просто
,
ако
пођеш
и
дођеш
у
моју
кућу
,
а
да
ти
сама
нећеш
...
Истина
,
за
сада
тата
нема
такву
кућу
,
каква
треба
за
тебе
,
али
ће
то
тата
теби
...
.
Глас
му
је
био
такав
,
да
Софка
осети
како
јој
кроз
грло
,
чак
на
дно
срца
продире
.
Али
и
она
се
прибра
.
Не
устукну
.
Још
мање
,
као
што
би
друга
,
да
поцрвене
,
замуца
и
од
стида
побеже
,
остављајући
родитељима
да
место
ње
они
одговарају
.
Испод
својих
танких
обрва
јасно
пусти
поглед
и
,
на
изненађење
оца
,
који
као
да
се
још
није
могао
прибрати
и
смирити
од
страха
,
она
кратко
,
топло
рече
:
—
Хоћу
!
Свекру
као
да
више
ништа
није
требало
.
Приђе
јој
.
Пољуби
је
у
чело
,
осети
јој
мирис
косе
.
Она
га
поново
пољуби
у
руку
.
—
Нека
си
ми
благословена
!
И
Софка
виде
како
он
,
као
опијен
од
узбуђења
,
поред
тога
што
је
толико
владао
собом
,
грчевитим
прстима
поче
баратати
по
недрима
,
по
још
дужим
џеповима
од
јелека
.
Видело
се
како
је
,
ма
да
се
бојао
,
стрепио
да
од
свега
можда
неће
ништа
бити
,
ипак
за
срећан
случај
спремио
особит
дар
.
Најпосле
нађе
то
.
Извади
велику
,
густу
низу
све
од
самих
дубла
,
свако
зрно
од
по
пет
дуката
.
Сам
јој
веза
о
врат
низу
,
која
је
била
толико
пуна
и
дугачка
,
да
јој
злато
својом
жутином
покри
цела
прса
.
И
сама
Софка
,
која
је
била
навикла
на
толики
сјај
,
ипак
чисто
претрну
.
Понова
га
пољуби
у
руку
.
—
Хвала
,
тато
!
И
сиђе
