непробуди
.
Тада
Брне
дохвати
чизму
с
пода
и
баци
се
њом
у
врата
,
па
рикну
као
да
га
когод
коље
.
Бакоња
скочи
,
па
,
мислећи
да
су
лупежи
код
стрица
,
истрча
на
тријем
и
поче
викати
.
Сви
фратри
и
ђаци
дотрчаше
.
—
Шта
је
?
пита
Срдар
.
—
Не
знам
.
Може
бити
да
је
велико
зло
.
Кад
сви
уђоше
за
Срдаром
и
запалише
свијећу
,
а
то
Брне
дахће
и
зажмурио
.
Срдар
,
неопажен
,
покрену
један
часовник
,
а
Тетка
други
.
Брне
се
освијести
,
па
им
исприча
шта
је
било
.
Они
га
увјераваху
да
је
то
снио
,
а
да
се
кандило
угасило
кад
отворише
врата
.
Тетка
посла
све
,
па
оста
с
њим
докле
овај
не
заспа
.
Други
покушај
Теткин
и
Срдарев
испаде
смијешан
.
Било
је
почетком
септембра
.
Киша
је
била
престала
,
настала
похладна
јесен
.
Тетка
и
Срдар
сјеђаху
код
Брне
до
касно
у
ноћ
.
Он
им
је
,
као
обично
,
опет
тумачио
њеку
нејасну
мисао
из
једне
богословске
књиге
,
и
баш
раширио
руке
,
а
дигао
обрве
пред
најтежом
изреком
,
кад
с
поља
,
испред
прозора
,
сину
муња
.
Небо
је
било
ведро
без
мјесеца
.
Тетка
и
Срдар
се
згледаше
,
а
Брне
избуљи
очи
у
њих
.
До
трена
опет
пролетје
пламен
у
противном
правцу
,
али
се
јасно
видје
њека
мрачна
пруга
,
која
је
за
пламеном
изашла
.
Она
двојица
устадоше
,
али
се
у
тај
мах
пламен
устави
пред
прозором
,
те
и
Брне
видје
да
је
то
запањена
гука
на
дугачкој
трсци
.
Срдар
нагло
отвори
прозор
и
одгурну
трску
,
грдећи
,
па
удари
у
смијех
.
Ни
Тетка
се
не
може
уздржати
од
смијеха
.
Брне
видећи
,
да
се
прозор
отвара
,
брзо
леже
и
покри
главу
раканцем
.
И
ако
ствар
бјеше
сувише
очевидна
,
опет
Срдар
вјешто
забашури
измисливши
,
како
је
видио
,
да
се
у
пукотини
улегла
њека
тичурина
,
па
је
наредио
слугама
,
да
је
тијем
начином
истјерају
.
У
истини
,
њих
двојица
бјеху
наговорили
Дундака
,
да
махне
њеколико
пута
запаљеном
крпом
,
кад
они
буду
изашли
,
што
је
ваљало
да
он
дозна
по
њекоме
знаку
,
неће
ли
Брне
искочити
,
али
се
Дундак
опио
,
па
пе
сачека
знака
и
још
му
запе
трска
за
грање
од
бријеста
под
прозором
.
Кад
се
Брни
ријеч
поврати
,
он
се
страшно
наљути
на
Срдара
,
што
је
прозор
отварао
,
па
зовну
Бакоњу
да
га
трља
вуненом
крпом
...
.
Њеколико
дана
прије
Мале
Госпојине
,
јави
се
први
дужник
Брнин
.
Бјеше
то
њеки
имућни
сељак
из
парохије
фра-Томине
.
Он
изброји
двјеста
талијера
,
што
главнога
,
што
добити
,
узе
признаницу
,
па
се
врати
с
Бакоњом
возу
.
По
стричевој
наредби
,
Бакоњи
је
ваљало
пазити
,
да
се
сељак
не
састаје
с
којим
од
слугу
.
Бакоња
осјети
као
њеки
прелом
у
себи
,
као
да
му
снага
придолази
,
као
да
ступа
у
њеки
нови
живот
.
Кад
се
поврати
у
стричеву
собу
,
очи
му
и
нехотице
прионуше
за
гвоздени
ковчежић
,
који
је
једнијем
боком
вирио
испод
кревета
.
Послије
,
кад
ђакон
и
Бујас
дођоше
на
обично
предавање
,
и
њихови
погледи
(
ваљда
поводећи
се
за
Бакоњиним
)
прилијепише
се
за
ковчег
.
Од
тада
,
свакога
дана
послије
јутрења
,
Бакоња
иђаше
на
воз
,
да
дочекује
дужнике
,
па
би
их
допратио
к
стрицу
,
па
испратио
,
а
за
то
би
добио
„
јабуку
.
“
Ковчег
се
пунио
,
али
поста
невидљив
радозналијем
очима
.
Говорећи
о
томе
с
друговима
,
Бакоња
је
прилично
смањивао
примљене
своте
,
а
кад
је
дуг
био
готово
утјеран
,
он
је
пред
њима
прћио
усне
,
као
тобож
надао
се
,
е
ће
бити
више
...
.
Почетком
новембра
у
манастиру
се
чињаху
велике
припреме
за
дан
светога
Фране
јесенскога
,
кад
се
стјецаше
народ
и
постриженици
.
Те
године
је
још
имао
да
буде
избор
новога
гвардијана
,
јер
Тетка
само
замјењиваше
Брну
,
а
овај
бјеше
разријешен
.
Већ
у
очи
поменутога
дана
дође
осам
фратара
,
међу
којима
бјеше
Вртиреп
,
Жвалоња
и
Пињата
.
Тетка
наговори
Вртирепа
да
се
измири
с
Наћваром
,
на
што
Вртиреп
одмах
и
пристаде
,
—
по
свој
прилици
зато
,
што
му
је
брат
био
дужник
Наћвару
,
а
дуга
не
платио
.
Измирење
је
било
свечано
и
јавно
.
Вртиреп
отиде
са
Тетком
и
оном
седморицом
,
што
с
њим
дођоше
,
у
собу
Брнину
,
па
ушавши
први
,
рече
раширив
руке
:
—
„
Брате
у
Исукрсту
!
прости
ми
моје
увриде
!
“
...
„
Бог
нека
ти
прости
ка
и
ја
,
“
одговори
Брне
пољубивши
се
с
њим
,
па
и
са
свијем
осталијем
.
Сутра
дан
освану
красан
јесењи
дан
,
а
већ
око
прве
мисе
дође
много
најближих
прековођана
.
Наста
обични
метеж
.
Већина
фратара
сјеђаше
по
исповједницама
.
Људи
и
жене
,
подијељени
на
гомилице
,
чекаху
реда
,
—
јер
је
прва
дужност
на
дан
„
проштења
“
одстојати
једну
мису
,
па
се
исповједити
и
на
другој
се
миси
причестити
.
Та
прва
најезда
опроштеника
нареди
се
с
Богом
па
отиде
ка
Тетки
у
трпезарији
,
да
пише
прилоге
,
начинивши
мјеста
другој
најезди
у
цркви
.
Тетка
их
прими
љубазно
,
записа
свачије
и
најмање
прилоге
,
а
Балеган
и
Мачак
часте
по
ракијом
,
па
онда
људи
и
жене
отидоше
,
њеки
на
тријем
,
њеки
у
двориште
,
те
посједаше
и
почеше
јести
.
За
тијем
првијем
колом
опроштеника
,
наиђе
друго
у
трпезарију
,
па
и
ти
уграбише
мјеста
у
манастиру
,
—
јер
сви
желе
да
се
одморе
у
његовијем
зидинама
.
Бакоња
је
стражио
иза
врата
предње
стричеве
ћелије
.
Стриц
му
сјеђаше
на
дивану
,
стрецајући
од
сваког
корака
,
који
би
затутњио
тријемом
,
јер
се
бојаше
похода
.
—
Ко
је
то
проша
?
Који
су
то
прошли
?
...
питаше
Вра
,
свакога
тренутка
,
а
Бакоња
лагано
одшкрине
,
звири
па
казује
стрицу
.
Њеколико
пута
промоли
главу
на
поље
и
виче
да
се
и
даље
чује
:
—
Фра-Брне
је
болестан
.
Не
може
вас
примити
.
Не
може
ни
диванити
.
—
Да
није
који
од
дужника
?
пита
стриц
.
Да
није
који
спомиња
за
дугове
,
а
?
Бакоња
одмахне
главом
,
с
изразом
на
лицу
,
који
је
значио
:
—
„
Ја
то
знам
!
Већ
би
ја
дужника
нањушија
,
и
да
се
не
јави
!
“
Међу
тијем
како
је
народ
навирао
(
а
већ
за
рана
бјеше
га
много
више
но
другијех
година
)
Бакоњи
је
машта
кипјела
.
Сјећао
се
живо
прошлијех
проштења
:
првога
,
кад
је
био
пустођак
,
кад
се
оно
прославио
нашавши
стричева
кулаша
;
другога
,
пред
смрт
Шкоранчину
,
кад
су
се
људи
чудили
,
како
он
одмеће
и
одскаче
не
само
вршњацима
,
него
и
старијима
;
трећега
,
кад
је
пред
вече
јахао
на
дорату
и
водио
још
три
седланика
на
појиште
,
па
кад
угледа
Зврљевљане
,
а
он
ситно
поиграј
,
тако
да
је
маји
(
онда
је
била
дошла
маја
са
Кривицом
и
Галицом
)
срце
играло
;
четвртога
,
кад
је
већ
био
озбиљнији
,
те
се
није
ачио
јунаштвом
и
хитрином
,
но
је
стријељао
очима
црнпурасту
Јелку
,
с
којом
се
био
већ
познао
...
Бакоња
дубоко
уздахну
.
Он
није
сад
жалио
за
којекаквијем
ситницама
,
али
је
тек
жалио
за
слободом
,
те
завидио
Бујасу
и
Бутри
,
који
,
истина
,
имају
много
посла
по
цркви
али
,
тек
у
тишми
налазе
промјене
,
а
њему
се
ноге
укочањише
стражећи
иза
врата
.
Па
онда
то
га
је
и
понижавало
.
Каква
је
то
улога
,
њему
,
ђаку
пете
године
,
да
кришом
гледа
ко
пролази
!
...
.
Од
једном
отвори
шире
врата
,
те
промоли
и
труп
.
—
Шта
је
?
Ко
је
?
пита
Брне
.
—
А
,
ништа
,
ништа
,
рече
он
не
обзирући
се
.
Мислија
сам
да
је
један
дужник
,
али
није
,
приварија
сам
се
!
И
загушујући
уздах
,
затвори
врата
.
Бјеше
прошла
Срдарева
„
једра
Јелица
“
са
матером
,
а
за
њом
,
послије
једне
гомилице
,
друга
Јелка
са
њекијем
дјевојкама
.
Бакоњи
се
тек
сад
машта
изоглави
.
Он
зажмури
и
звекећући
талијерима
,
које
је
имао
у
шпагу
,
занесе
се
на
крилима
снова
.
Бакоња
видје
себе
у
мантијама
,
на
добру
коњу
,
који
под
њим
подиграва
кроз
њеко
лијепо
село
.
Испред
кућа
куд
он
пролази
,
устају
жене
да
му
се
клањају
.
Мушки
су
на
работи
,
по
пољу
.
Њека
га
баба
ђаволасто
погледа
и
даде
му
прстима
знак
,
куда
ће
окренути
,
а
он
одлети
на
страну
,
па
ће
у
шуму
,
или
у
њеки
заклон
,
гдје
га
чека
Јелка
.
Она
је
већ
удата
,
дабоме
,
у
његовој
парохији
.
Па
онда
се
елекну
и
замисли
своју
парохиску
кућу
.
Ту
је
коњушар
и
кувар
,
али
има
више
врата
.
Од
једнијех
он
сам
има
кључ
,
а
носи
увијек
уза
се
и
кључић
од
стричева
ковчежића
...
.
Стриц
је
умро
,
Бог
да
га
прости
,
већ
поодавно
,
а
он
је
нови
фра-Брне
,
Јерковић
XXВ
...
.
—
Зар
си
ти
,
магарчино
,
заспа
?
викну
стриц
.
Ко
је
то
исприд
врата
?
Бакоња
се
тргну
,
те
кад
повуче
врата
себи
,
ударише
га
у
чело
,
а
у
исти
мах
зачу
се
више
гласова
.
—
А
,
дите
моје
,
ту
ли
си
?
вели
Кушмељ
.
—
Иве
мој
!
викну
Кривица
,
одјевена
као
невјеста
.
—
Ваљен
Исус
,
дијаче
!
називају
:
Чагљина
,
Рдало
,
Рора
,
Кљако
,
Цонтрона
,
Жландра
...
—
Јево
пуно
наши
!
рече
Бакоња
престрављен
,
и
прије
него
што
је
могао
примити
стричеву
наредбу
,
Зврљевљани
га
отискоше
,
па
с
неописаном
грајом
сјатише
се
око
фра-Брне
,
те
му
љубе
руке
и
коноп
.
Брне
једва
дође
до
ријечи
,
те
викну
:
—
Затвори
врата
,
ђаво
те
однија
!
...
.
Шта
ви
...
Зар
се
тако
улази
,
зар
оћете
да
ме
овако
немоћна
загњавите
...
.
А
,
Исусе
,
увик
ли
ми
неприлике
чините
,
увикарце
...
.
—
Дико
наша
,
—
поче
Кушмељ
—
кад
је
Бог
да
,
да
си
таке
главе
!
Богу
вала
,
милостивом
Богу
и
Дивици
,
а
ми
мислили
...
а
ми
чули
...
.
—
Нисам
ја
ништа
вирова
од
свега
шта
сам
чуја
,
—
додаде
Чагљина
,
звјерајући
очима
по
соби
.
Јето
,
здрав
си
...
.
Сви
зачаврљаше
,
тако
да
Брне
затисну
уши
рукама
.
Бакоња
се
једва
ослободи
из
сестрина
загрљаја
,
па
тек
видје
да
му
је
и
зет
с
њима
.
Овај
опет
хтедје
да
му
се
о
врат
објеси
,
али
му
се
Бакоња
измаче
,
па
отклони
подаље
оца
и
све
остале
,
који
једнако
грајаху
.
—
Прикините
мало
,
па
ћете
говорити
редом
,
ако
имате
шта
!
викну
Бакоња
.
Зар
не
видите
да
је
фра-Брне
немоћан
?
Њемука
шкоди
и
најмањи
немир
.
Сиди
,
ћаћа
,
тамока
,
и
ти
стриче
...
.
Сви
се
измакните
,
тако
!
—
Та-ако
!
рече
најзад
Брне
.
Подај
им
,
дите
,
ракије
,
па
...
.
јето
,
па
,
шта
сте
то
били
чули
?
—
Да
Бог
сачува
!
рече
Чагљина
.
Ти
знаш
,
да
свако
говорење
нема
увике
своје
мишљење
,
да
је
болес
ди
није
лудос
,
а
баш
може
бити
и
мудрос
ди
је
затворење
...
—
Да
Бог
сачува
и
од
твога
говора
!
прекиде
га
Бакоња
љутито
.
Шта
све
дробиш
,
а
...
.
—
Е
,
дијаче
,
синовче
,
ниси
ни
ти
сву
мудрос
посука
жлицом
!
одазва
се
Чагаљ
.
Ја
би
река
...
.
Опет
сви
заграјаше
.
Бакоња
њешто
пришапта
оцу
,
на
што
овај
устаде
,
поздрави
се
с
братом
и
пође
.
Сви
се
кренуше
.
У
тај
мах
њеко
закуца
на
вратима
.
Бакоња
отвори
,
па
руком
склони
своје
на
страну
,
јер
се
помоли
фра-Тетка
.
За
њим
хтје
ући
њеки
омален
,
бркат
сељак
,
дугачка
сплетена
перчина
,
који
му
састраг
допираше
до
паса
.
Тај
човјек
бијаше
лијепо
одјевен
,
али
,
по
кроју
хаљина
,
као
и
зле
успомене
Букар
;
за
пасом
је
имао
велики
нож
.
Та
ношња
одмах
Бакоњи
напомену
Букара
.
Риђи
брци
,
ситне
сијере
очи
,
спљоштени
нос
,
даваху
му
лисичји
израз
.
Па
онда
и
сва
снага
бјеше
му
чудновато
скројена
.
Труп
му
бјеше
сувише
кратак
према
ногама
,
а
једна
му
се
нога
савила
као
гудало
,
али
није
храмао
.
Еле
,
бјеше
један
од
онијех
људи
,
кога
кад
видиш
на
сајму
,
међу
хиљадама
,
или
сретнеш
на
путу
,
не
можеш
заборавити
.
Свима
Јерковићима
прионуше
очи
на
чудноватог
човјека
.
—
Ко
је
ово
?
Познајеш
ли
га
?
запита
Бакоња
Кушмеља
,
отиснувши
непознатог
.
—
Не
знам
!
вели
кнез
,
тискајући
се
на
поље
.
Деде
,
ако
икако
можеш
,
изађи
.
Ја
ћу
се
одвојити
од
наших
бештија
,
па
ћу
те
чекати
ди
ти
речеш
.
—
Чекај
ме
посли
ручка
иза
мађупнице
,
пришапта
Бакоња
.
Ајте
с
Богом
!
С
Богом
!
Пошли
с
Богом
!
вели
својима
.
И
Тетка
застаде
докле
не
изађоше
Јерковићи
,
па
махну
руком
на
странца
,
да
причека
пред
вратима
.
—
Која
добра
,
Думе
?
пита
Брне
,
чудећи
се
што
он
дође
у
то
доба
,
а
знајући
да
нема
времена
на
претек
.
—
О
,
брате
,
пук
навра
,
ка
никад
до
сад
!
вели
Тетка
дувајући
...
.
Добро
је
,
добро
!
Има
сами
велики
миса
до
сад
близу
стотину
(
тј
.
плаћених
великих
миса
)
.
А
помисли
,
теке
је
десет
ури
!
Још
ће
пука
доћи
!
—
Е
,
Боже
помози
и
свети
Фране
!
прихвати
Брне
.
Сиди
,
Думе
брате
,
ако
имаш
мало
вримена
.
Сиди
,
одмори
се
!
—
Не
могу
!
рече
Думе
.
Немам
ни
тренутка
вримена
.
Прид
реферторијом
чека
ме
права
војска
.
Сви
смо
у
великоме
послу
.
Да
је
још
десет
мисника
,
сви
би
имали
пуне
руке
посла
,
дакле
,
можеш
мислити
,
је
ли
велика
приша
,
кад
сам
ја
к
теби
садак
доша
...
.
—
Ма
то
баш
не
разумим
!
Шта
то
може
бити
?
—
Није
ништа
,
и
јест
велика
ствар
,
—
како
узмеш
,
рече
Тетка
смијући
се
.
Доша
је
један
сељак
из
далека
,
чак
из
ти
’
страна
испод
Велебита
.
Богат
човик
.
Можеш
замислити
записује
двадесет
миса
!
Дакленка
каже
:
„
Нисам
се
још
исповидија
,
али
желим
да
се
исповидим
!
“
„
Па
ајде
,
брате
!
“
реко
ја
и
помисли
да
није
чисте
памети
,
кад
долази
из
цркве
,
а
није
се
наредија
.
„
Ајде
,
брате
,
у
цркву
,
па
чекај
реда
ка
и
други
кршћани
,
па
послин
,
кад
добијеш
проштење
,
дођи
ако
ћеш
штагод
да
приложиш
.
“
„
Ма
ја
оћу
да
се
исповидим
код
онога
болеснога
вратра
,
код
вра-Брне
,
а
њега
није
у
цркви
...
”
—
Нећу
ни
да
чујем
о
томе
!
викну
Брне
,
устајући
.
Ја
сам
немоћан
,
ја
не
могу
...
.
—
Ма
стани
,
брате
.
Ти
не
знаш
каква
би
се
шкандала
могла
излећи
из
тога
,
рече
Тетка
намрштен
.
Стани
,
да
чујеш
до
краја
!
Сељак
настави
:
„
По
души
—
вели
—
ја
не
познајем
вра-Брну
,
никада
га
нисам
видија
,
али
сам
уснија
,
да
се
код
њега
исповидим
.
Ништо
ми
дође
у
сну
и
рече
ми
липо
и
разговитно
:
ајде
у
манастир
...
.
па
се
исповиди
вра-Брни
.
Запамти
добро
да
се
зове
вра-Брне
,
и
још
ћеш
га
познати
по
томе
,
што
га
ноге
боле
.
Тако
ми
оно
рече
у
сну
.
И
јево
ја
потего
два
дана
хода
.
Сад
,
ако
је
тај
вра-Брне
још
дуват
,
ако
само
може
уснама
мицати
,
нека
ме
припушти
,
да
скинем
с
душе
велико
бриме
,
а
,
бора
ми
,
и
он
са
своје
,
јер
се
ја
другоме
не
могу
исповидити
,
а
имам
шта
ли
!
Имам
шта
ли
!
“
...
.
Тако
вели
тај
сељак
и
још
даље
развеза
,
ка
шта
они
чине
.
Сад
,
брате
Брне
,
да
ту
није
било
пука
...
.
—
Дакле
,
било
је
ту
још
свита
!
—
Било
је
пуно
реферторије
,
а
он
још
виче
,
—
а
чућеш
како
скичи
кад
говори
,
и
људи
се
почеше
крстити
и
рекоше
му
:
„
Благо
тебика
кад
си
уснија
!
“
Ти
сад
видиш
,
каква
би
се
шкандала
излегла
кад
би
ти
одбија
!
Зато
сам
,
брате
,
и
доша
!
Ти
знаш
да
би
се
рекло
:
јето
човик
посега
два
дана
ода
...
—
Та
већ
разумим
!
прекиде
га
Брне
узнемирен
.
А
осим
тога
и
јест
чудно
да
је
тако
сања
!
...
ако
није
шенуја
.
—-
Ма
није
,
брате
,
него
здрав
и
паметан
човик
.
Доја
је
на
свом
коњу
и
још
води
момка
уза
се
.
Ја
га
мислим
задржати
и
на
ручак
и
на
вечеру
.
Једно
што
је
богат
,
како
се
види
,
а
друго
што
је
из
они
крајева
одакле
до
сад
није
нико
долазија
.
Зато
,
брате
Брне
,
триба
да
га
својски
приватимо
,
збогу
млого
разлога
,
а
највише
...
.
—
Па
зови
га
!
Ди
је
?
Иве
,
дај
штолу
!
Метни
овди
катригу
,
овди
под
распело
!
...
Оћу
,
Думе
брате
!
Зовни
га
,
—
говораше
Брне
на
предушак
,
обрћући
се
на
једноме
мјесту
.
Слушајући
те
разговоре
,
Бакоња
чешће
отвараше
врата
и
гледаше
богатог
сељака
,
који
стојаше
на
тријему
оборенијех
очију
и
веома
замишљен
,
тако
замишљен
да
се
ни
обзирао
није
на
гужву
свијета
,
која
се
око
њега
мотала
.
Особито
га
жене
радознало
посматраху
.
Свакога
тренутка
могаху
се
чути
оваке
опаске
:
„
Ово
је
онај
што
је
доша
испод
Велебита
,
да
се
исповиди
вра-Јерковићу
!
...
Кажу
,
доша
му
на
сан
!
...
Дакле
,
вра-Брне
је
могућ
код
Бога
,
кад
му
он
шаље
људе
на
исповист
!
...
А
шта
ники
кажу
да
је
тај
вратар
полудија
!
?
“
...
Кад
стриц
заиска
штолу
,
Бакоња
махну
руком
странцу
.
У
исти
мах
Тетка
се
упути
к
вратима
,
вичући
:
—
Оди
,
Пивалица
,
оди
!
—
Ваљен
Исус
,
дуовниче
!
рече
,
управо
векну
,
тај
Пивалица
ушавши
.
Глас
му
бјеше
као
у
јарета
,
те
ко
би
га
слушао
а
не
гледао
,
могао
би
помислити
да
њеко
дијете
подражава
јарића
.
Бакоњу
подуши
смијех
и
обрну
главу
.
—
Јев
,
ово
је
фра-Брне
,
коме
ћеш
се
исповидити
,
показа
му
Тетка
,
па
изађе
с
Бакоњом
.
Тетка
растјера
свијет
са
тријема
,
па
се
устави
са
ђаком
испред
своје
ћелије
.
Пивалица
преклони
главу
и
пољуби
Наћвара
у
руку
.
—
Тако
!
А
одакле
оно
ти
бише
,
а
?
А
како
је
било
?
Снива
си
?
пита
га
фратар
,
пошто
сједе
и
стави
штолу
.
Пивалица
,
једнако
оборене
главе
и
обрћући
капу
међу
прстима
,
понови
оно
што
је
причао
Тетка
.
—
Ајде
клекни
,
кршћанине
добри
!
рече
му
најзад
Брне
.
Видиш
,
ја
сам
немоћан
и
имам
ослобођење
од
своји
старишина
,
да
не
радим
ниједне
редовничке
дужности
,
али
кад
је
оваки
случај
,
за
твоју
љубав
оћу
...
Од
’
,
од
’
,
ближе
,
ближе
,
да
не
морам
пуно
гласно
говорити
.
Пивалица
баци
капу
на
столицу
,
извуче
јатаган
па
га
стави
врху
капе
,
па
клекну
и
склопи
руке
.
—
Даклен
,
кршћанине
,
кад
си
се
исповидија
послидњи
пут
?
поче
исповједник
.
—
Има
управ
дванајс
година
,
одговори
Пивалица
,
уздахнувши
.
—
Шта
наопако
?
...
.
Та-ако
!
...
.
А
зашта
се
ниси
исповида
за
толико
вримена
?
—
Зато
што
ми
је
сотона
обузеја
душу
,
рече
Пивалица
спуштајући
главу
све
ниже
.
Ја
сам
ти
,
оче
,
највећи
гришник
на
свиту
...
Ја
сам
сав
огризнуја
у
крви
...
Ја
сам
заслужија
не
вишала
,
него
да
ме
жива
пеку
...
Пивалица
заћута
.
Брне
видје
како
му
се
рамена
малко
тресу
и
чу
како
му
цокоћу
зуби
.
Брне
се
згрози
,
те
једва
рече
:
—
Ти
си
,
дакле
,
баш
велики
гришник
!
Томе
се
нисам
нада
.
Е
,
па
кажи
све
шта
имаш
.
—
Прије
дванајс
година
убија
сам
једнога
човика
.
Убија
сам
га
из
пушке
на
срид
пута
,
између
града
и
нашега
села
.
То
је
било
у
зору
.
Нико
није
видија
.
И
данас
се
мисли
да
га
је
нико
други
убија
...
Пивалица
исприча
то
на
претрг
,
па
застаде
,
као
очекујући
шта
ће
на
то
исповједник
,
који
дихаше
као
цигански
мијех
.
Пошто
је
чекнуо
њеколико
тренутака
,
настави
истијем
гласом
,
а
тресући
се
јаче
.
—
Исте
године
,
посли
ники
пет
мисеци
може
бити
,
чува
сам
свој
виноград
.
Једно
сеоско
дите
прође
онуда
.
Ја
га
ударим
великим
каменом
у
слипо
око
.
Дите
пане
мртво
.
Ја
га
однесем
до
бунара
,
недалеко
од
винограда
,
и
бацим
га
у
њ
.
Ни
то
се
није
дознало
,
да
сам
ја
учинија
...
—
Ма
зашта
си
убија
човика
?
Зашта
си
убија
дите
?
пита
Брне
,
једва
дошав
к
себи
.
Али
Пивалица
канда
не
чу
то
,
но
настави
,
као
у
њекој
грозници
,
говорећи
брзо
:
—
Па
’
нда
сам
бија
сву
другу
годину
болешљив
.
Пија
сам
пуно
,
опија
се
сваки
дан
.
Запалија
сам
комшији
сино
и
закла
му
два
вола
.
Јопет
сам
убија
човика
из
једне
пећине
повр
села
.
Па
више
нисам
зла
чинија
за
дви
године
,
али
сам
јопет
убија
вратра
...
—
Та
јеси
ли
ти
при
себи
,
човиче
!
викну
Брне
,
сав
дркћући
,
и
измаче
се
.
—
Камо
срића
да
нисам
!
рече
Пивалица
,
примичући
се
на
кољенима
.
Чуј
даље
.
Најпослинак
сам
своју
жену
обисија
о
тришњу
прид
кућом
,
па
река
,
да
се
сама
обисила
.
—
Ма
зашта
си
чинија
та
крвна
дила
?
Не
кажеш
ми
.
—
Зашта
?
понови
Пивалица
,
спустивши
руке
низа
се
.
Зашта
?
—
Да
,
зашта
?
Шта
ти
је
учинија
они
човик
,
оно
дите
,
они
други
човик
,
фратар
и
твоја
жена
?
—
Ништа
.
При
Богу
,
нисам
ни
познава
оне
људе
.
Нико
ми
ништа
од
њи
није
био
крив
.
—
Ма
како
то
?
пита
Брне
с
малом
душом
.
—
Јето
тако
.
Жедан
сам
крви
.
Дође
ми
ништа
,
па
би
онога
трена
убија
свакога
,
ко
ми
се
намане
.
Зато
сваке
ноћи
закључавам
дицу
у
један
приградак
,
па
обисим
кључ
високо
о
једну
чукљу
...
—
Ма
шта
ти
дође
?
Како
ти
дође
?
—
Не
знам
.
Уђе
ми
сотона
у
крв
,
—
увати
ме
протезавица
,
ваљам
очима
,
шкргућем
зубима
,
а
рука
ми
сама
тражи
нож
или
пушку
.
Најслађе
ми
је
заклати
...
Али
,
дај
оче
,
свитуј
,
помози
,
...
ја
сам
гришник
,
али
,
али
...
—
Шта
је
...
шт
’
!
дрекну
Брне
клисивши
са
столице
,
јер
Пивалица
силно
шкргутну
зубма
и
изврати
очима
,
а
рука
му
пође
к
јатагану
.
Докле
се
Пивалица
окренуо
,
Брне
је
већ
био
на
тријему
.
Тетка
му
потече
у
сусрет
.
—
Шта
је
,
Брне
брате
?
Шта
се
догодило
,
ако
Бога
знаш
?
—
Б-б-б
,
оће
да
ме
убије
!
—
Ко
оће
да
те
убије
?
пита
Тетка
тобож
преплашен
и
узе
га
под
руку
.
Та
није
зар
?
—
Б-б-б
,
бижмо
!
—
Ма
од
кога
да
бижимо
?
Та
ево
нема
никога
за
тобом
!
А
онај
је
Пивалица
зар
оста
у
камари
.
Је
ли
се
исповија
?
Брне
,
изван
себе
,
окрете
се
,
а
то
Пивалица
иде
к
њима
,
развукао
усне
,
те
му
сијају
пљосни
зуби
,
и
вели
:
—
Ето
вам
га
здрава
здравцита
!
Јесам
ли
вам
ја
реко
,
да
ће
он
искочити
,
а
да
га
ни
прстом
не
дотакнем
!
Ето
нека
рече
.
А
не
замјерите
вра-Брне
,
шала
је
од
Бога
,
телиш
кад
је
чојеку
на
добро
!
—
Шта
?
...
Шта
је
то
?
поче
Брне
.
—
То
је
,
да
си
ти
изаша
из
камаре
,
а
и
не
знаш
да
си
изаша
!
рече
Тетка
весело
.
Јево
те
у
коридору
здрава
и
читава
,
а
ниси
прснуја
ка
мијур
.
Ајдемо
у
моју
камару
,
јер
јево
свит
долази
.
Ајде
,
Брне
!
Ајде
,
Пјевалица
с
нама
на
ракију
.
Ајде
ти
,
Иве
,
затвори
стричеву
камару
...
.
Дакленка
(
настави
,
пошто
затвори
врата
,
те
претече
пренераженога
Брну
,
који
хоћаше
да
њешто
заусти
)
,
ово
ти
је
чувени
народни
ликар
Пјевалица
из
Б
.
Ја
сам
одавна
слуша
за
њ
и
да
је
вишт
ликар
,
и
да
је
велики
домишљан
.
Ја
сам
поручија
по
њега
и
све
му
исприповида
шта
је
с
тобом
.
Какав
је
домишљан
,
јето
,
можеш
сам
да
судиш
,
а
какав
је
иначе
ликар
,
то
ћеш
видити
посли
.
А
сад
,
брате
,
сазуј
бичве
,
да
ти
обађе
ноге
.
Деде
му
ти
Пјевалица
свуци
.
Брне
пусти
да
чине
с
њим
што
хоће
.
Он
их
је
само
гледао
.
Пјевалица
му
опипа
листове
и
стопала
.
Он
је
то
чинио
тако
њежно
,
тако
лаганом
руком
,
да
је
Брну
само
голицало
.
Пјевалица
најпослије
зазвижда
и
одмахну
руком
.
—
За
њеколико
неђеља
нестаће
свега
овога
,
само
да
привијаш
што
ти
ја
дам
,
и
да
одаш
!
—
Ма
,
дакле
,
ти
си
ришћанин
?
проговори
најзад
Брне
.
У
томе
се
врати
Бакоња
,
који
се
не
могаше
ишчудити
.
Фра-Тетка
окрете
талијански
.
За
дуго
је
говорио
размахујући
рукама
.
Брне
се
више
и
више
ведрио
,
докле
му
,
у
потоњу
,
не
заигра
осмијак
око
усана
.
У
тријему
наста
тутњава
и
граја
.
Тетка
изађе
.
—
Ма
је
ли
истина
,
оче
,
да
је
вра-Брне
оздравија
у
један
ма
?
Да
је
Бог
учинија
с
њиме
чудо
кад
је
исповида
онога
човика
?
питају
сељаци
.
—
Јест
,
браћо
!
Бог
увик
чини
чудеса
над
добрим
људима
.
Ево
нашега
фра-Брне
здрава
.
Сад
ће
с
намикарце
у
цркву
.
Ајдемо
,
брате
Брне
.
Није
му
било
друге
,
но
пође
.
Тетка
га
узе
испод
једне
руке
,
а
Бакоња
испод
друге
.
Пјевалица
за
њима
,
а
сељаци
пошљедњи
.
У
дворишту
придружи
се
велика
гомила
,
те
сви
уђоше
.
Фратри
,
који
су
мисили
,
видећи
фра-Брну
,
укочањише
се
пред
олтарима
;
а
они
који
су
исповиједали
,
промолише
главе
из
исповједница
.
Свак
повјерова
да
се
њеко
чудо
десило
.
Брне
се
дуго
и
топло
молио
,
па
изађе
истијем
начином
,
само
што
још
присташе
Кушмељ
и
Рдало
да
га
држе
с
леђа
.
Тетка
уђе
сам
са
Пјевалицом
и
с
Брном
.
Пјевалица
извади
из
фишеклије
њекакву
жуту
смолу
и
предаде
је
Брни
,
поучивши
га
како
ће
с
вечера
њом
намазати
два
листа
репуха
,
па
их
привијати
на
листове
.
Послије
тога
,
примивши
јабуку
,
по
наговору
Теткину
,
он
отиде
одмах
.
Брне
није
излазио
,
нити
је
пуштао
кога
к
себи
на
велику
жалост
Кушмељеву
,
али
сутра
дан
,
први
је
био
на
ногама
и
ходао
је
по
тријему
.
А
ријеч
оде
од
уста
до
уста
,
по
великом
дијелу
кршћанства
,
какво
је
чудо
Бог
учинио
са
вра-Брном
„
кад
је
исповида
једнога
великог
гришника
“
.
А
ркаћи
под
Велебитом
причаху
:
како
њихов
Пјевалица
излијечи
вра-Брну
!
XИ
.
ДВИЈЕ
СИЛЕ
КОЈИМА
ПОДЛИЈЕЖУ
ЉУДИ
.
Љето
је
.
Зора
је
.
Бакоња
спава
у
предњој
стричевој
соби
,
као
и
увијек
.
Ноге
му
пресижу
душек
,
који
му
је
толико
година
дугачак
био
,
а
како
лежи
наузнак
,
душек
мало
што
није
узак
под
његовијем
широкијем
леђима
.
На
поду
,
крај
главе
,
налази
се
фјорентинска
мједена
лампа
са
четири
носка
,
расклопљена
књига
посута
пепелом
,
дувана
у
хартији
,
земљана
лулица
са
кратким
камишем
и
огледалце
.
Подаље
су
разбацане
хаљине
.
На
Бакоњиним
бијелим
и
руменим
образима
,
осјењенијем
првом
длаком
,
огледа
се
младићско
здравље
;
око
усана
лебди
му
осмијак
,
а
како
је
пружно
снажну
,
бијелу
мишицу
,
прилика
је
да
снијева
е
му
на
њој
почива
вршњакиња
...
.
Будионица
зазвони
.
Из
старе
навике
Бакоња
се
прену
и
прекрсти
,
али
не
скочи
као
њекад
,
но
лешка
докле
не
изумре
пошљедње
зујање
звона
,
и
замишља
веселога
Бутрицу
како
поскакује
држећи
се
за
коноп
.
Најзад
сједне
;
протеже
се
и
с
поносом
омјера
своје
јаке
удове
,
па
дохвативши
огледалце
и
гладећи
се
по
бради
,
помишља
на
црномањасту
Јелку
...
.
Прије
догађаја
са
Пјевалицом
,
Бакоња
бјеше
свега
два
три
пута
,
Бујасовом
бријачицом
,
ошурио
„
маовину
“
с
лица
;
али
од
кад
му
букну
честа
длака
,
стриц
му
поклони
бритву
,
а
од
кад
му
Јелка
рече
да
јој
се
прсти
јеже
кад
га
помилује
,
Бакоња
се
поче
бријати
свакога
другога
јутра
.
Дакле
,
тај
додир
руке
са
првијем
знацима
мужевности
напомињаше
му
Јелку
.
За
дуго
,
чим
би
Бакоња
отворио
очи
јутром
,
милина
би
му
испунила
груди
и
он
би
похитао
ка
прозору
,
да
отправи
први
поздрав
њојзи
преко
воде
,
знајући
поуздано
да
и
она
о
њему
мисли
чим
се
пробуди
.
Није
ријетко
бивало
да
он
,
кроза
зимњу
кишу
,
кроз
прољетњу
маглу
,
угледа
у
даљини
као
њеки
мали
камени
кип
,
а
он
је
знао
да
су
очице
тога
кипа
упрте
ка
манастиру
,
да
уздаси
лете
к
„
милом
Бакоњици
,
“
да
се
руке
савијају
грлећи
његову
прилику
,
те
би
се
и
Бакоњи
сузе
завртјеле
и
,
прожет
онијем
милијем
осјећањем
,
све
што
рађаше
,
рађаше
као
у
бунилу
.
Послије
подне
,
као
што
сунце
распрши
маглу
,
тако
би
он
снагом
своје
воње
разведрио
своју
главу
,
те
знађаше
да
шмигне
неопажен
преко
воде
.
За
то
је
,
осим
помоћи
вјернога
Дундака
,
требало
доста
хитрости
и
прегаоштва
,
али
то
титрање
са
својом
сигурношћу
(
јер
,
без
сваке
сумње
,
кад
би
се
дознало
,
био
би
с
мјеста
истјеран
)
имађаше
особиту
чар
за
Бакоњу
.
Кад
би
своје
злато
прекорио
што
јутром
зебе
и
кисне
,
она
би
му
умјела
одговорити
само
сузама
радости
и
јачим
привијањем
на
своје
груди
,
као
да
му
хоћаше
рећи
:
„
Та
видиш
ли
да
те
моја
јака
жеља
и
привуче
и
проведе
неповријеђена
кроза
погибли
!
“
Ту
је
мисао
Бакоња
читао
на
лицу
Јелкину
и
вјеровао
да
је
тако
.
Осим
тога
,
обоје
мораху
вјеровати
,
да
њеки
нарочити
светац
штити
њихову
тајну
,
кад
она
оста
скривена
од
матере
(
Јелка
немађаше
ни
оца
ни
браће
,
но
двије
млађе
сестре
)
,
од
сусједа
и
пастира
.
Најзад
,
Срдарина
,
који
се
једнако
„
кланчао
по
кметови
ка
обаћетан
пас
,
“
затече
их
на
осами
,
али
се
учини
невјешт
.
Бакоња
,
немирна
срца
,
врати
се
к
возу
,
гдје
затече
намрштена
Срдара
.
Овај
му
пође
у
сусрет
,
такијем
начином
,
као
да
ће
га
шчепати
за
гушу
,
а
кад
Бакоња
устукну
,
Срдар
удари
у
грохотан
смијех
и
загрли
га
говорећи
:
„
Еј
,
лудо
дите
,
зар
да
се
фра-Јаков
за
таке
ствари
љути
!
И
мислиш
ли
ти
збиља
да
ја
за
то
нисам
одавна
зна
?
Та
знали
смо
ми
одавно
...
.
и
ја
и
Јелица
.
Још
смо
се
чудили
вашој
неопрезности
.
Јелица
ме
више
пута
наговарала
да
ти
понудим
,
да
се
с
твојом
Јелком
код
ње
састајеш
,
ди
ћеш
бити
сигуран
ка
у
својој
кући
.
„
„
Жа
ми
је
,
вели
,
оне
луде
дице
,
јер
ће
најпослин
заглавити
!
“
“
Ја
је
нисам
тија
послушати
,
знајући
да
је
забрањено
воће
млого
слађе
,
кад
се
до
њега
кроз
трње
докрадеш
,
али
већ
видећи
да
сте
изгубили
сваку
бојазан
,
ја
сам
вас
отимице
затека
.
Сад
како
знаш
!
“
—
Од
тада
неста
сваке
опасности
.
Бакоња
је
на
новом
коњу
новога
гвардијана
готово
свакога
дана
уза
Срдара
ишао
преко
воде
и
одмарали
се
код
Јелица
.
Фра-Тетка
је
драге
воље
пристао
да
му
Бакоња
укроћује
зазорљивог
младог
„
билца
,
“
кога
бјеше
купио
од
њеког
дужника
фра-Брнина
...
.
Тако
је
њекад
бивало
,
а
сад
?
Сад
,
након
десет
мјесеца
послије
првога
,
присног
,
заносног
састанка
,
Бакоња
,
као
год
што
се
из
пуке
навике
бријао
свакога
другог
јутра
,
тако
је
из
пуке
навике
гледао
преко
воде
,
тресући
узгред
дувански
пепео
.
Нестанак
свију
препријека
,
знатне
промјене
у
Јелкиним
цртама
,
додир
са
Срдаревом
Јелицом
,
Срдарева
причања
из
своје
прошлости
,
поуке
које
се
из
њих
могаху
црпсти
и
,
особито
,
видјело
у
ком
Срдар
приказиваше
женски
свијет
,
све
је
то
,
мало
по
мало
,
утјецало
на
Бакоњу
и
чинило
да
вехне
свјежина
његове
љубави
према
Јелки
.
До
душе
,
Бакоња
се
љутио
на
себе
зато
што
поступно
осјећаше
како
ишчезавају
дражи
при
дјевојци
,
која
му
се
из
велике
љубави
са
свијем
предала
,
која
га
је
једнако
љубила
до
лудила
,
али
није
могао
ратовати
са
својим
срцем
,
нити
се
могао
претварати
.
Све
што
је
могао
то
је
да
је
сажаљава
,
и
он
је
искрено
сажаљавао
.
Да
није
тога
било
,
он
хоћаше
поодавно
с
њом
раскрстити
;
а
да
се
скоро
не
деси
прилика
која
разбуди
његов
понос
,
он
би
био
то
учинио
тијех
дана
.
Ту
је
прилику
створио
Бујас
.
Он
је
знао
за
другареву
тајну
,
а
познао
ваљда
и
преобрт
у
њему
,
те
почео
облијетати
око
Јелке
,
која
се
пожали
Бакоњи
,
а
Бакоња
поднесе
шаке
у
очи
Бујасу
.
Сад
Бакоња
,
гледајући
с
прозора
,
жаљаше
што
је
од
старога
друга
начинио
новога
непријатеља
и
што
се
,
на
њеки
начин
,
везао
да
и
даље
проводи
љубав
с
Јелком
.
Али
на
мах
опет
му
се
ражали
,
јер
се
сјети
да
му
је
Дундак
причао
како
је
очајница
три
дана
засопке
долазила
на
воз
и
тамо
дуго
чајала
...
Бакоња
,
намрштен
,
ста
распремати
собу
.
Једна
неугодна
мисао
изазва
другу
.
Доиста
му
Бујас
замјешта
замке
!
А
онај
гадни
Мачак
,
од
кад
нестрпљиво
очекује
да
се
зафратри
и
да
добије
парохију
,
постао
је
така
притворица
,
да
се
човјеку
не
мили
погледати
на
њега
!
Пошто
пак
,
у
пошљедње
вријеме
,
обојица
завиђаху
Бакоњи
,
природно
је
да
су
се
потајно
здружили
,
те
раде
против
њега
!
...
Али
шта
му
,
најпослије
,
могу
?
...
Е
,
да
видиш
,
могу
!
Ако
су
се
„
изули
“
Вртирепу
(
кога
,
за
несрећу
Бакоњину
,
не
трпе
ни
као
помоћника
на
парохији
)
,
па
Вртиреп
узме
конце
у
своје
руке
,
како
је
препреден
,
могло
би
се
лако
десити
да
Бакоња
падне
у
замку
.
Па
и
њихови
фратри
,
Дувало
и
Блитвар
,
пристали
би
радо
у
хајку
на
Бакоњу
...
.
Из
тијех
црнијех
мисли
трже
га
куцање
на
вратима
из
тријема
.
Бакоња
отвори
и
,
сукобивши
се
са
ведријем
лицем
малога
Бутре
,
разведри
се
и
сам
.
—
Добро
јутро
,
Иве
!
Јево
чизме
и
јево
топла
вода
,
а
ладну
ћу
донити
одма
рече
дијете
,
просећи
очима
лијепу
ријеч
од
Бакоње
.
—
Добро
,
мој
Бутрице
,
добро
!
прихвати
Бакоња
тапшући
малога
по
гојном
образу
,
на
што
он
одлети
као
стријела
,
а
он
диже
своје
чизме
,
да
види
јесу
ли
добро
очишћене
,
па
их
стави
иза
себе
,
па
унесе
вједрицу
топле
воде
,
па
спреми
дуван
и
лушу
у
свој
ковчег
,
па
ста
уређивати
књиге
у
полици
,
које
је
синоћ
разметнуо
,
тражећи
што
за
читање
.
Већ
је
година
од
кад
га
Бутре
послужује
.
Он
у
своме
срцу
није
раздвајао
свога
учитеља
Бакоњу
од
стрица
.
Бакоња
му
бјеше
идеал
.
Што
Бакоња
рече
,
то
је
свето
,
што
се
против
Бакоње
рече
,
то
му
Бутре
одмах
јави
,
зато
се
Бакоња
смири
не
чувши
ништа
ново
.
И
он
је
дјетету
враћао
мило
за
драго
и
био
му
од
користи
,
учећи
га
свакога
дана
,
чим
се
учврсти
у
милости
Теткиној
.
Кад
Бутре
донесе
хладну
воду
,
Бакоња
му
даде
чвочицу
у
нос
,
па
унесе
вједрицу
у
стричеву
собу
,
хвалећи
Исуса
.
Брне
рече
,
стењући
:
—
Ти
си
јопет
пушија
,
несритниче
!
Јето
сав
воњаш
на
дуван
,
а
ноћаске
сам
опазија
...
—
Нисам
,
одговори
Бакоња
отварајући
прозоре
.
Нисам
пушија
,
него
сам
синоћке
сидија
код
фра-Думе
,
па
је
он
пушија
,
а
мени
се
упија
дим
у
одићу
...
.
Ако
заповидате
,
вода
је
ту
!
—
Тако
!
рече
Брне
сједајући
с
натегом
.
Бјеше
доста
посиједио
и
измијенио
се
за
тијех
десет
мјесеца
.
Образи
му
спласли
,
подвољак
се
спустио
више
но
прије
,
на
шији
му
се
кожа
набрала
,
те
се
чињаше
као
да
су
му
шклопци
изашли
.
—
Тако
!
понови
он
,
спуштајући
лагано
низ
кревет
надувене
ноге
,
које
Бакоња
одви
и
опра
,
па
их
намаза
жутом
машћу
Пјеваличином
,
обложи
их
листовима
свјежега
репуха
,
уви
их
повојчићима
,
стопала
му
зави
крпама
,
назу
му
простране
свитне
ципеле
и
поможе
му
да
сједне
у
наслоњачу
.
Све
то
Бакоња
уради
брзо
и
вјешто
као
какав
болничар
,
па
се
врати
у
своју
собу
,
да
се
спреми
,
и
отиде
на
јутрењу
.
Да
испричамо
у
кратко
како
је
фра-Брне
проживио
тијех
десет
мјесеца
,
од
кад
га
Пјевалица
истјера
из
собе
.
Прво
,
што
треба
споменути
то
је
,
да
је
приложио
цркви
педесет
талијера
,
а
не
двјеста
или
триста
,
као
што
су
се
сви
у
манастиру
надали
.
Пошто
су
толико
исто
приложили
:
Блитвар
,
Дувало
,
Жвалоња
,
фра-Томе
и
Закарија
из
Зврљева
,
а
нови
гвардијан
двадесет
и
пет
талијера
више
,
то
и
Брне
послије
придаде
,
да
се
изједначи
са
Тетком
.
Што
се
пак
тиче
лијечења
Пјеваличинијем
начином
,
фра-Брне
уведе
оваки
ред
у
своме
животу
.
Јутром
,
пошто
би
му
синовац
све
учинио
као
оно
сад
,
Брне
би
изашао
тачно
у
осам
часова
,
па
би
,
једнакијем
,
одмјеренијем
кораком
,
отишао
до
краја
ходника
,
па
се
вратио
до
другога
краја
,
тако
,
горе
и
доље
,
четири
пута
,
па
би
се
вратно
у
собу
,
сио
на
најнижу
столицу
,
а
ноге
дигао
на
кревет
.
Тако
би
се
одмарао
и
читао
докле
стрјелица
на
часовнику
не
покаже
,
тачно
девети
час
.
Тада
би
опет
изашао
на
тријем
и
прошао
га
горе
и
доље
осам
пута
,
па
би
се
вратно
да
се
одмара
,
као
и
прије
.
У
почетку
десетога
часа
,
„
учинија
би
дванајс
шетња
,
“
како
он
то
зваше
,
и
попио
би
полак
чашице
ракије
са
линцуром
;
у
почетку
једанаестога
,
учинио
би
шеснаест
шетња
и
испио
другу
половину
гркаче
,
па
би
отишао
на
молитве
у
цркву
,
гдје
би
пресједио
,
а
одатле
на
ручак
.
Послије
подне
,
тачно
у
два
,
почео
би
опет
са
четири
шетње
,
па
све
тако
тјерао
даље
,
додајући
по
четири
.
Ђаци
би
дошли
на
предавање
послије
другога
изласка
,
а
тада
Бакоња
мораше
пазити
да
не
пријеђе
вријеме
.
Тако
би
фра-Брне
ишчепукао
дужину
тријема
тридесет
и
шест
пута
дневно
и
испио
двије
чашице
ракије
са
линцуром
.
По
његову
мјерењу
и
рачунању
,
уложно
би
времена
на
кретање
:
107
минута
и
крочио
4253
пута
.
И
Брне
се
осјећао
свакога
дана
боље
,
за
колико
трајаше
суха
хладноћа
,
до
пред
Божић
(
Пјеваличину
маст
бјеше
потрошио
двије
недјеље
прије
,
а
привијао
је
репух
)
.
Али
око
Божића
удари
киша
,
те
Брни
најприје
поче
вртјети
у
глежњима
,
па
се
болови
распростријеше
у
сваку
жилицу
од
стопала
,
па
му
обузе
жар
листове
,
па
му
поче
сијевати
у
кољенима
,
па
...
.
леже
логом
и
не
могаше
копорнути
ногама
и
не
могаше
заспати
.
У
страшнијем
мукама
,
Брне
предаваше
ђаволу
Пјевалицу
и
народну
медицину
,
Тетку
и
салернску
школу
,
грђаше
Бакоњу
и
сав
његов
магарећи
сој
,
Балегана
и
његово
готовљење
и
све
на
свијету
,
докле
му
болови
не
одузеше
ријеч
.
Тада
му
се
препадоше
за
живот
,
те
послаше
по
младога
љекара
из
варошице
.
Ркаћ
дође
по
највећем
пљуску
,
преписа
што
и
прије
,
и
остави
зрнца
,
препоручи
му
да
се
умјери
у
јелу
,
па
,
узевши
за
путнину
и
пријеглед
двадесет
талијера
,
отиде
и
не
одморивши
се
људски
.
Брни
је
било
најгоре
сутра
дан
,
пошто
узе
зрнца
.
Па
онда
,
кад
се
небо
мало
разведри
,
болови
одминуше
,
а
кад
се
натушти
,
болови
ојачаше
.
У
тој
трзавици
,
Брне
науми
да
иде
у
„
град
“
,
чим
се
буде
могао
држати
коња
,
свакако
да
иде
у
„
град
“
,
гдје
има
искуснијех
љекара
на
одмет
.
И
поче
срачунавати
колико
ће
трошити
за
себе
и
Бакоњу
,
дневно
,
мјесечно
,
итд
.
Бакоња
не
знађаше
шта
да
жели
.
С
једне
стране
,
плијењаше
га
помисао
да
оде
у
град
,
ако
ће
и
за
кратко
вријеме
,
с
друге
,
опет
,
бојаше
се
да
стриц
не
умре
тамо
,
па
шта
би
он
сам
међу
лацманима
,
и
шта
би
послије
било
с
њим
!
Али
чим
се
стриц
придиже
,
први
му
је
посао
био
да
пошље
човјека
под
Велебит
,
ка
Пјевалици
.
Сењак
се
врати
с
другом
гуком
масти
и
с
поруком
од
видара
,
да
Брне
ипак
хода
и
да
пије
сурутку
,
што
више
може
.
Брне
поче
тако
чинити
.
Преузе
првашње
шетње
истијем
редом
,
само
што
би
иза
сваке
попио
по
чашу
сурутке
,
те
би
се
до
ноћи
надуо
као
тенац
.
То
му
поквари
желудац
,
те
је
већ
слабије
могао
јести
,
а
у
томе
му
је
био
њеки
бољитак
.
И
тако
га
ето
затекосмо
.
Кад
Бакоња
уђе
у
цркву
,
бјеше
протекла
трећина
јутрење
.
Сви
се
погледи
стекоше
на
њ
,
јер
,
не
даље
него
јуче
,
гвардијан
га
бјеше
оштро
прекорно
због
тога
закашњавања
.
Очи
Мачкове
,
Дувалове
и
Вртирепове
бијаху
пуне
једа
.
Бакоња
зажмури
,
затресе
мало
раменима
и
поче
најприје
из
тиха
слагати
уз
опће
пјевање
,
па
јаче
и
јаче
попусти
мах
своме
силноме
гласу
и
још
ста
њим
извијати
и
треперити
,
као
што
давно
не
бјеше
,
тако
да
Бутре
од
милине
зину
и
укочањи
се
као
кип
.
И
сви
остали
,
мање
више
,
подлегоше
чару
,
а
Теткино
се
лице
поступно
ведрило
док
не
прими
израз
заноса
.
Кад
изађоше
из
цркве
,
Вртиреп
,
видећи
да
Тетка
не
говори
ништа
,
рече
опоро
:
—
Ти
,
Јерковићу
,
остаћеш
данас
без
ручка
!
Сви
се
згледаше
.
Бакоња
се
уздрхта
.
—
Јес
разумија
шта
сам
наредија
?
—
Па
разуми
се
,
да
је
разумија
!
прихвати
Срдар
и
хитро
намигну
Бакоњи
,
—
јер
кад
се
тицаше
казне
за
немарност
према
цркви
,
онда
је
било
шкакљиво
мијешати
се
.
Фратри
пођоше
.
Мачак
,
гледајући
преда
се
,
додаде
са
свијем
збиљски
:
—
Узми
,
брате
Иве
,
скрушено
ту
малу
педипсу
!
Бујаса
спопаде
смијех
и
ухвати
Бакоњу
за
руку
.
Није
се
могао
повратити
од
смијеха
,
но
стаде
према
њему
,
па
га
гуркаше
назад
,
бојећи
се
да
Бакоња
не
кидише
на
Мачка
,
тако
је
био
разјарен
.
—
Е
,
јес
губа
!
рече
најзад
Бујас
...
.
Сад
виђу
каква
је
губа
!
Немој
се
,
Иве
,
жестити
,
да
не
учиниш
какву
лудорију
!
Ајдемо
к
Балегану
кроз
мала
врата
!
У
толикој
горчини
,
Бакоњи
слатко
паде
то
неочекивано
понашање
Бујасово
,
те
му
пријатељски
стиште
руку
и
ћутке
отидоше
у
кујину
гдје
затекоше
преплашенога
Бутру
како
прича
Балегану
страшни
догађај
.
—
Мучи
ти
,
мали
!
рече
му
Бакоња
.
Ајде
у
скулу
!
...
.
Дај
ми
,
Грго
,
кафу
за
стрица
!
—
Сиди
ти
и
пиј
своју
,
а
ја
ћу
одлити
стрицу
!
поврну
кувар
,
па
љевајући
ђацима
,
заторока
:
Све
су
то
будалаштине
и
пизма
и
притворство
младога
дјакона
,
који
оће
да
се
на
причац
посвети
зар
,
шта
ли
?
И
с
меном
је
сад
таки
.
Не
гледа
ме
у
очи
и
говори
ми
припокорно
,
ка
да
ће
се
исповидати
у
менека
.
Шта
је
то
,
питам
вас
ја
?
Јесу
ли
то
шкале
прико
зида
об
ноћ
,
па
прико
гребља
ка
слугама
по
сву
ноћ
,
кад
је
...
.
—
Шта
то
говориш
,
Грго
?
прекиде
га
Бујас
у
чуду
.
И
Бакоња
стрекну
и
диже
главу
.
—
Говорим
шта
знам
,
али
не
да
одам
,
ни
за
прикор
,
него
да
се
зна
да
нисам
подитињија
и
да
се
зна
да
држим
једно
око
отворено
по
ноћи
у
вике
,
и
онда
кадак
је
Букар
служија
...
Ја
ћу
викнути
фра-Јакову
овако
...
Оба
скочише
,
те
отјеравши
Бутру
,
стадоше
преклињати
Грга
,
да
не
говори
даље
.
Али
их
Грго
не
слушаше
,
но
љутито
брбљаше
даље
,
мијешајући
свакојаке
мисли
.
Најчешће
је
тврдио
да
није
„
подитињија
“
и
тада
би
се
готово
разгоропадио
.
Ђаци
се
згледаху
.
Већ
је
прошло
полак
године
од
кад
се
стари
слуга
подјетио
,
те
бјеху
навикли
слушати
његове
разговоре
без
главе
и
репа
,
али
је
дотле
увијек
тихо
говорио
.
Биће
,
дакле
,
да
је
баш
тога
јутра
чуо
гдје
њеко
каже
ту
ријеч
,
кад
га
је
она
толико
пекла
,
а
уз
то
га
наљутио
поступак
Вртирепов
,
јер
је
Грго
миловао
Бакоњу
увијек
једнако
.
Ђаци
се
зачудише
гдје
он
зна
њихове
тајне
од
толико
година
,
а
никада
да
им
што
наговијести
о
томе
,
ни
у
шали
.
Они
се
сад
препадоше
од
пошљедица
.
Бакоња
склопи
руке
и
начини
жалосно
лице
.
То
привуче
пажњу
Балеганову
,
те
ућута
.
—
Стрико
мој
!
поче
Бакоња
плачнијем
гласом
,
на
што
се
Бујас
,
разумјевши
мајсторију
Бакоњину
,
окрете
к
зиду
,
да
сакрије
смијех
.
Стрико
мој
!
Јеси
ли
и
ти
зар
мој
крвник
?
Оћеш
ли
и
ти
да
ме
туриш
у
провалију
?
Оћеш
ли
да
ме
закољеш
без
ножа
?
—
Ја
!
?
вели
запрепашћени
Балетан
.
Ја
тебе
,
дите
моје
?
—
Па
ти
,
стрико
!
Шта
спомињеш
шкале
и
прилажење
прико
зида
,
кад
знаш
да
сам
и
ја
бија
у
томе
гришном
послу
?
Доста
је
да
то
чује
фра-Баре
,
па
онда
свршено
је
са
мном
за
у
вике
!
И
Бакоња
покри
лице
рукама
,
а
Бујас
изађе
,
тобож
и
он
погружен
.
—
Ја
да
моје
дите
унесрићим
?
О
,
о
,
о
!
Језик
ми
се
слипија
,
ако
ја
о
томе
више
споменем
!
О
,
о
,
о
!
Бог
да
и
Дивица
...
Бакоњи
већ
није
друго
што
требало
,
те
понесе
кафу
стрицу
.
Идући
,
помишљаше
колико
ли
је
само
мијена
поднијело
његово
срце
од
кад
је
устао
,
за
непуна
два
часа
,
како
се
морао
савлађивати
,
он
,
коме
је
у
крви
било
да
уради
што
намисли
!
Стриц
га
дочека
грдњама
што
је
закаснио
с
доручком
.
Бакоња
му
мирно
и
,
готово
с
њеком
насладом
,
исприча
шта
је
било
,
па
се
наједи
и
извади
из
ковчега
лулу
и
дуван
.
—
Тако
!
Шта
је
то
?
Шта
...
—
Ево
шта
је
.
Слага
сам
вам
да
нисам
пушија
,
али
нећу
више
,
—
рече
и
разби
лулу
о
праг
,
а
дуван
просу
кроз
прозор
,
па
ста
распремати
стричеву
собу
.
Брне
је
у
страху
посматрао
синовца
.
На
његову
блиједом
лицу
трепераше
свака
жилица
,
његови
снажни
и
гипки
удови
бијаху
тако
покорни
његовој
вољи
,
да
то
стрица
неугодно
дирну
,
те
,
не
знајући
зашто
,
сјети
се
својих
предака
:
фра-Јерице
,
о
коме
се
пјесме
пјевају
,
и
још
славнијега
стрица
Јурете
.
Бакоња
узе
рукописна
предавања
и
једну
књигу
,
отиде
у
учионицу
,
па
ста
шетати
.
Те
године
бијаху
стални
учитељи
:
гвардијан
,
Дувало
и
Вртиреп
.
Предавање
,
кад
га
је
било
,
текло
је
истијем
редом
и
начином
,
као
што
је
описано
у
глави
шестој
.
Бакоња
стиже
Бујаса
у
науци
,
те
их
изједначише
,
а
како
је
он
,
поред
свега
ашиковања
и
јегленисања
са
Срдарем
,
много
читао
,
то
је
својим
питањима
често
доводио
у
забуну
и
ученога
фра-Дума
.
Ону
пак
двојицу
слабо
је
цијенио
,
а
није
то
ни
крио
,
те
га
највише
зато
и
помрзише
.
Мачак
одавно
није
долазио
на
предавање
,
једино
је
ишао
ка
фра-Брни
,
докле
је
он
примао
.
Већ
су
три
мјесеца
од
кад
свакога
дана
нестрпљиво
очекује
позив
да
отиде
,
да
се
зафратри
,
те
већ
и
не
излази
из
стричеве
собе
,
осим
у
цркву
и
у
трпезарију
.
Бутре
је
пак
долазио
касније
,
као
оно
њекад
Бакоња
.
Бујас
уђе
.
—-
Нема
скуле
!
вели
он
.
Имају
ники
састанак
.
Ено
и
’
свију
у
гвардијановој
камари
...
Па
како
сврши
са
Гргом
?
Бакоња
сједе
и
налакти
се
.
Очи
су
му
сјактиле
.
На
лијевој
страни
чела
утонула
му
браздица
,
у
коју
се
Бујас
загледа
.
—
Шта
ти
је
сад
?
Је
ли
ти
жа
што
смо
се
помирили
?
—
Нећу
више
тамо
,
рече
лагано
Бакоња
,
дишући
узбуђено
.
Дајем
ти
рич
,
да
нећу
више
прико
воде
!
—
Е
!
учини
Бујас
и
диже
високо
обрве
.
Бакоњи
се
одмах
лице
зажари
и
очи
помутише
,
те
Бујас
видје
да
га
обузе
стид
,
кајање
,
срџба
и
мноштво
других
нејаснијех
осјећања
,
и
он
се
крену
,
да
изађе
.
—
Стани
!
рече
Бакоња
.
Ти
не
знаш
како
ми
је
!
Ја
то
нисам
река
да
...
Ја
те
циним
ка
пријатеља
,
па
зато
оћу
да
ти
ово
кажем
.
Мени
је
жа
несритне
дивојке
.
Ако
ја
будем
и
даље
иша
,
она
се
неће
удати
,
а
било
је
прилике
и
до
сад
да
се
уда
...
Разумиш
ли
?
Бујас
потврди
главом
,
слегну
раменима
и
изађе
.
Тада
Бакоња
бризну
у
плач
,
у
силни
плач
.
Учини
му
се
да
му
сузе
извиру
из
дубине
срца
,
а
не
осјећаше
да
му
бива
лакше
.
Тако
му
никад
није
било
.
Што
је
најчудноватије
,
осјећаше
да
није
крив
,
али
да
је
право
што
због
тога
трпи
,
да
би
било
право
и
да
много
више
поднесе
.
Он
покуша
да
размишља
о
тој
појави
,
али
одмах
удари
на
богословске
пречаге
о
гријеху
и
кајању
,
које
су
му
се
готово
ужљебиле
у
мозгу
,
те
му
се
пажња
на
томе
малко
заустави
,
пак
се
расплину
.
Бутре
,
одшкринувши
врата
,
застаде
бојажљиво
и
накашља
се
.
Бакоња
се
по
ново
разведри
.
—
Оди
,
Бутре
,
де
!
Ајд
’
да
видим
јеси
ли
научија
.
Дијете
сједе
до
њега
и
поче
чаврљати
из
часловца
.
Тако
је
трајало
дуже
од
једнога
часа
.
Тако
их
затече
фра-Тетка
који
само
звирну
,
а
тако
мало
доцније
и
Срдар
који
отвори
врата
с
лупњавом
.
—
Ајдемо
,
момци
!
Јутрос
ћемо
раније
,
кад
већ
немате
скуле
!
Њих
двојица
пођоше
к
њему
.
—
Ја
јутрос
нећу
!
вели
Бакоња
.
Боли
ме
глава
.
—
Баш
зато
ајде
.
Шта
си
тако
блид
?
Зар
због
оне
спрдње
?
Не
дитињи
,
болан
!
Ја
сам
река
Балегану
да
ти
пошље
ручак
у
моју
камару
,
а
за
педипсу
нека
буде
дупли
оброк
...
А
,
јево
и
Бујаса
.
Ајдемо
,
дакле
.
У
реду
за
мном
,
ма-а-арш
!
И
Срдар
диже
чибук
,
па
пође
пред
њима
.
Бакоња
сврати
стрицу
,
па
их
,
трчећи
,
стиже
пред
мађупницом
,
гдје
Бутре
узе
утираче
,
па
сам
отрча
к
води
.
—
Је-ли-те
,
фра-Јакове
,
зашта
је
бија
скуп
код
гвардијана
?
запита
га
Бакоња
.
—
Поради
никог
дуга
манастирскога
...
.
не
знам
по
чисто
.
Мислиш
ли
да
ја
слушам
таке
ствари
?
Ну
,
ти
си
се
садак
разабра
и
вољан
си
за
разговор
.
Дакленка
,
реци
ми
,
шта
мислиш
?
Оћемо
ли
посли
подне
тамо
?
Вриме
је
већ
...
—
Посли
ћемо
о
томе
разговарати
,
одговори
тише
Бакоња
,
мигнувши
пут
Бујаса
,
који
је
ишао
подаље
,
с
десне
стране
Срдареве
.
Бутре
је
већ
био
у
води
.
Он
се
држаше
рукама
за
жиле
једне
врбе
,
која
бјеше
нарочито
одсјечена
до
дна
,
да
јој
пливачи
с
пања
скачу
.
Бујас
се
у
тренутак
свуче
и
отплива
уз
матицу
.
Срдар
пушаше
лулу
.
Бакоња
замишљен
гледаше
у
воду
,
докле
му
се
поглед
не
срете
с
Бутринијем
,
а
тада
се
и
он
брзо
свуче
и
стаде
на
пањ
,
обрнувши
леђа
води
,
па
,
као
и
увијек
на
команду
Бутрину
:
један
,
два
,
три
!
Бакоња
скочи
и
хитну
руке
у
вис
,
па
се
у
ваздуху
обрну
и
бућну
на
њеколико
корака
од
обале
.
За
тијем
се
поврати
ка
Бутри
,
узе
га
за
главу
и
поче
га
учити
да
плива
.
Међу
тијем
и
Срдар
зарони
једном
,
па
одмах
изађе
и
онако
мокар
сједе
на
сунце
и
припали
.
Тако
је
он
вазда
чинио
,
јер
се
,
—
каже
,
—
увјерио
да
му
боље
помаже
„
бањ
у
арији
“
но
у
води
.
Пошто
се
осуши
,
он
се
још
једном
загњури
,
па
настави
пушење
.
Бакоња
изађе
прије
Бујаса
,
па
не
обрисав
се
,
сједе
до
Срдара
и
обори
главу
међу
кољена
.
—
Ја
вас
молим
ка
Бога
,
фра-Јакове
,
за
једну
велику
љубав
,
поче
он
узбуђен
.
—
Е
!
Шта
то
?
Шта
ти
је
јопета
?
—
Да
речете
тамо
,
да
...
Није
вајде
,
триба
најприје
шта
измислити
.
Реците
да
се
фра-Брне
јопет
тешко
разболија
,
да
га
ни
за
тренутак
не
могу
оставити
,
па
онда
молим
Јелицу
да
,
мало
по
мало
...
—
Дакле
,
мислиш
да
раскрстиш
с
малом
?
прекиде
га
Срдар
,
одбијајући
густе
димове
.
Бакоња
потврди
главом
.
—
Да
са
свим
раскрстиш
?
Да
не
иђеш
више
никако
тамо
?
Бакоња
одрече
главом
,
пак
се
исправи
.
—
Реците
Јелици
,
да
јој
се
кунем
Богом
и
светим
Франом
и
свим
на
свиту
,
да
,
чим
се
заредим
,
чим
дођем
до
новаца
,
неће
јој
фалити
липа
јабука
ако
склони
малу
да
се
уда
,
и
то
шта
прије
.
Разуми
се
,
триба
,
најприје
,
да
се
мала
навикне
шта
ја
не
долазим
,
да
јој
се
каже
...
—
Ма
на
шта
све
толике
припреме
и
та
твоја
зебња
?
—
Зато
што
би
могла
учинити
штагод
од
себека
.
Немојте
се
смијати
.
И
јуче
је
долазила
на
воз
и
сидила
више
од
уре
,
каже
ми
Дундак
.
И
потавнила
је
,
каже
,
у
лицу
ка
земља
.
Могла
би
се
утопити
,
а
онда
би
се
и
ја
утопија
.
Одма
,
онога
тренутка
скочија
би
у
воду
.
А
немојте
мислити
,
да
се
онда
не
би
све
проћукало
,
да
би
и
Јелица
и
ви
на
миру
прошли
.
Ја
то
не
кажем
да
вас
припанем
,
јер
,
ви
знате
,
да
би
ја
прије
себи
желија
зла
него
вами
,
и
да
баш
с
тога
и
говорим
!
...
—
И
тако
разложећи
,
Бакоња
успје
,
да
му
Срдар
одобри
намјеру
и
да
му
обећа
да
ће
се
заузети
код
Јелице
.
Углавише
како
ће
.
Најприје
ће
бити
сметња
велика
болест
Брнина
.
Па
онда
ће
се
рећи
,
да
је
гвардијан
њешто
начуо
,
не
баш
истину
,
него
да
Бакоња
одлази
преко
коде
,
те
да
му
се
ред
причувати
.
Послије
ће
настати
берба
и
да
ако
се
тад
одлучи
на
удају
.
У
повратку
,
Бакоња
видје
гдје
Вртиреп
вири
кроз
своја
врата
.
У
стричевој
соби
чу
разговор
.
Брне
викаше
:
—
Нема
ту
:
„
али
“
,
ни
„
ово
“
„
оно
“
,
него
кад
ниси
донија
јаспре
,
ајде
,
брате
,
с
Богом
,
а
ја
знам
шта
ћу
.
Ако
нема
брат
,
а
он
нека
нађе
ди
зна
,
јер
мени
триба
за
личење
.
Изађе
Крсте
,
брат
Вртирепов
,
кога
је
Бакоња
познавао
,
човјек
малога
раста
,
широкијех
плећа
,
широка
лица
и
спљоштена
носа
.
—
Идак
је
ништа
дуовник
.
Валимо
те
Боже
!
оће
ли
се
разидити
до
колико
?
пита
Крсте
Бакоњу
,
који
му
не
одговори
,
но
уђе
к
стрицу
.
—
Одма
,
с
исти
стопа
да
иђеш
у
варош
,
да
понесеш
фра-Бони
једно
писмо
,
а
авокату
друго
.
Узећеш
једнога
товарнога
коња
,
па
га
осамари
.
Узећеш
једнога
сељака
,
да
те
прати
,
али
му
не
дај
више
од
дви
плете
наднице
.
Ајде
,
нареди
се
!
заврши
Брне
и
поче
њешто
писати
.
У
варош
!
Чује
ли
то
Бакоња
збиља
,
или
снијева
?
Да
иде
у
варош
,
он
,
главом
Бакоња
,
који
се
сад
враћа
с
купања
,
који
је
намислио
да
не
руча
,
само
да
не
заборави
Вртирепову
уврједу
,
који
је
тако
далеко
био
од
те
помисли
,
као
од
помисли
да
ће
постати
бискуп
!
—
Ајде
,
спремај
се
,
шта
си
ту
бленуја
!
рече
Брне
,
погледавши
га
преко
наочара
.
Бакоња
