И
.
Од
како
је
гавран
поцрнео
,
веће
галаме
није
било
у
маленом
селу
Салашу
,
него
што
је
било
онога
дана
,
кад
је
чича
Илија
Недељковић
удав’о
своју
јединицу
Анђелију
.
Слегло
ти
се
ту
света
тма
божја
!
Људи
,
жене
,
девојке
,
дечурлија
—
ври
к’о
у
кошници
...
.
Пријатељи
са
стране
поседали
по
растовим
клупама
,
пију
ракију
,
и
,
уз
ракију
,
причају
чича
Илији
о
његовом
пријатељу
Пантићу
;
како
је
то
„
ваљан
“
и
„
сладак
”
човек
“
,
како
су
му
задругари
„
мирни
људи
“
и
како
се
„
лепо
живе
“
...
Комшије
послују
око
пецива
.
И
они
разговарају
о
Пантићу
,
и
,
—
да
је
све
онако
,
како
кажу
—
потврђују
крњавим
бардаком
...
.
Чича
Илија
трчаше
на
све
стране
.
Он
је
и
разговар’о
с
пријатељима
,
и
надглед’о
пос’о
;
завирив’о
у
кућу
,
где
се
јело
готови
,
и
у
качару
,
где
се
пиће
точи
.
Устурио
тунос
на
пола
главе
те
се
лепо
види
,
како
му
се
,
са
седе
косе
,
слева
зној
низ
зборано
чело
и
слепе
очи
...
.
Смиљана
његова
домаћица
,
само
мири
редаре
.
Ове
се
проклетнице
опиле
—
па
изгибоше
;
—
Зар
ћеш
ти
мене
учити
како
се
чорба
гради
?
—
Та
није
Миљо
,
лудо
,
ја
само
велим
...
.
—
Шта
велиш
-
а
?
...
.
Уклони
—
де
се
,
јер
ћу
те
кутлачом
по
звезди
?
—
Кога
,
јадна
?
—
Тебе
!
—
викну
Миљана
,
и
приши
још
нешто
што
се
не
пише
у
књиге
.
—
Еја
,
тужна
ти
си
!
Миљана
заману
кутлачом
.
—
Миљана
,
Петрија
!
Шта
вам
је
бог
с
вама
био
!
Што
сте
полуделе
,
што
не
пијете
ту
ракију
?
викну
Смиљана
.
—
Е
бога
ми
!
—
рече
Петрија
,
па
докопа
тикву
.
У
тај
пар
чича
Илија
рупи
у
кућу
.
—
Шта
радите
ви
?
—
Редујемо
—
одговори
Смиљана
.
—
Само
пожурите
—
рече
и
изађе
.
Редаре
се
по
једаред
обредише
па
ућуташе
...
.
Неке
од
жена
стоје
у
авлији
а
неке
се
забиле
у
собу
.
Говоре
жене
,
говоре
,
па
намештају
:
како
се
Анђа
„
у
срећан
час
родила
,
“
како
ће
—
ако
умедне
—
проживети
,
„
к’о
бубрег
у
лоју
“
...
.
„
Еј
боже
!
...
да
ли
ми
је
да
и
ја
моју
тако
удомим
!
...
“
уздише
јадна
—
а
друга
јој
кроз
сузе
проговара
:
„
еја
,
сејо
моја
!
.
.
да
ми
је
само
жива
,
па
да
би
отишла
у
најсиромашнији
дом
!
...
.
“
Девојке
стале
уз
плот
па
само
шапућу
...
Шта
ли
то
,
боже
,
шапућу
?
...
Ко
зна
!
.
.
не
може
један
човек
све
знати
!
...
.
Деца
се
окупила
око
огуљена
јунца
па
га
загледају
и
узвикују
:
„
Ајој
г’ава
!
...
“
„
Нуто
,
нуто
родови
!
„
Ај
,
ево
мени
ноде
!
.
.
“
Млада
вођевина
Анђелија
беше
у
вајату
.
С
њом
су
биле
још
две
другарице
,
Илинка
и
Станија
,
и
тетка
Спасенија
.
Она
беше
спремна
.
Обукла
је
од
свог
одела
само
оно
што
је
требала
да
обуче
;
остало
ће
јој
се
донети
.
На
њој
дуга
,
бела
кошуља
ишарана
око
врата
и
дуж
рукава
црвеним
и
плавим
памуком
;
по
кошуљи
—
с
преда
опасала
„
лекедов
;
“
на
ногама
чарапе
ишаране
разним
плетивом
;
дугу
косу
оплела
у
перчин
—
у
који
није
уплетала
„
урочице
“
и
„
калајлије
“
—
па
је
спустила
низ
леђа
.
Била
је
,
вала
,
и
наочита
.
Одрасла
,
крупна
па
здрава
.
Чело
високо
,
обрве
црне
,
танке
па
се
сјаје
;
очи
црне
па
велике
,
образи
к’о
пришт
,
усне
румене
к’о
трешње
кад
заруде
,
прса
округла
па
једра
:
лепо
видиш
дојке
како
опиру
у
кошуљу
...
.
Да
јој
савијеш
руке
око
врата
,
да
те
погледају
оне
очи
,
да
пољубиш
оне
усне
и
образе
,
да
те
такну
она
прса
,
и
да
те
запане
мирис
оне
чисте
девојачке
душе
—
па
да
умреш
!
...
Јес
,
бога
ми
!
...
а
бог
није
мала
заклетва
...
.
А
умела
се
и
владати
што
је
ретко
...
Оћеш
ли
да
дочека
,
да
испрати
,
да
послужи
—
ни
варошка
јој
није
равна
!
Нема
јој
мане
ни
у
чему
—
па
то
ти
је
!
Кад
разговара
паметно
разговара
,
кад
пође
девојачки
пође
;
а
кад
стане
с
другарицама
,
лепо
видиш
да
је
одвојила
.
—
Тако
,
дијете
,
сад
си
спремна
—
рече
јој
тетка
—
Твоје
опанке
подај
Ики
нека
носи
,
да
би
и
она
пошла
твојим
трагом
.
—
А
Станији
?
—
упита
она
шапућући
.
—
Њу
повуци
за
нос
кад
из
авлије
пођеш
...
.
Јес
упамтила
?
рече
тако
исто
тетка
.
—
Јесам
тетка
.
—
Па
онда
,
рано
моја
,
не
спремај
у
твој
пртљаг
игле
и
друге
ствари
.
—
Зашто
тетка
?
—
Не
ваља
се
!
—
Добро
.
—
Па
онда
,
сејо
моја
,
кад
сутра
—
ако
бог
да
—
на
венчање
пођеш
,
раздреши
све
завеске
и
чворове
на
себи
.
—
Оћу
тетка
.
Тако
њој
лепо
казује
Спасенија
о
свему
па
онда
рече
:
—
Е
,
рано
моја
,
тако
ти
послушај
твоју
тетку
.
Немој
да
би
што
заборавила
!
...
Па
кад
дођеш
у
своју
кућу
ти
овако
ради
:
прво
и
прво
,
гледај
да
се
не
замериш
свекру
и
свекрви
;
буди
увек
готова
да
их
услужиш
:
куд
они
оком
—
ти
скоком
!
Они
су
ти
од
јако
и
отац
и
мајка
...
Девере
пази
к’о
и
свекра
!
Ти
немаш
рођене
браће
,
па
ако
им
се
будеш
додворила
—
пазиће
те
к’о
рођена
браћа
...
Са
јетрвама
се
пази
и
слажи
!
Немој
никад
да
им
идеш
„
уз
косу
“
,
увек
попусти
,
јер
си
млађа
...
Заовице
призови
,
очешљај
их
,
пољуби
и
прошали
се
с
њима
...
Дечицу
изумивај
и
очешљај
...
.
Увек
се
нађи
у
послу
!
Буди
свагда
весела
:
смеши
се
—
и
ако
ти
се
не
смеши
;
певуши
—
и
ако
ти
се
не
пева
!
...
Онда
ће
морати
помислити
да
си
ти
ваљано
чељаде
и
да
ти
је
мила
њина
кућа
—
па
ће
те
заволити
.
Анђелија
ћути
,
Спасенија
настави
:
—
Па
и
њега
надгледај
,
дете
моје
.
Гледај
да
му
је
увек
обућа
чиста
и
ометена
,
да
има
чисте
рубине
—
па
кад
у
народ
изађе
нека
рекну
:
алал
јој
матери
!
Моли
се
богу
нека
ти
он
здравља
да
па
ради
!
Немој
да
нам
образ
црвени
!
Ја
оћу
,
кад
тамо
дођем
,
да
ме
слатко
дочекају
;
нећу
да
ми
рекну
овај
и
онај
и
да
се
на
ме
мрште
!
То
је
,
истина
,
по
тешко
,
али
ти
се
промучи
!
Нема
ништа
без
муке
!
Млада
си
,
па
ти
неће
ништа
валити
.
И
шта
вали
мени
,
шта
вали
твојој
матери
?
—
ништа
.
А
ми
смо
се
,
богме
,
много
намучиле
...
Од
чега
су
ми
седи
ови
чупци
—
нису
ваљда
,
од
бела
босиљка
!
.
.
Па
,
рано
моја
,
чувај
свој
образ
и
поштење
,
то
нека
ти
је
светиња
!
Света
има
свакојака
.
Немој
да
те
поперу
по
устима
,
јер
,
то
би
ти
убило
и
оца
и
мајку
...
Волила
бих
те
видети
и
мртву
него
непоштену
!
Нека
имаш
царево
благо
а
немаш
поштења
—
ниси
ништа
:
а
имај
поштења
,
имаш
све
!
...
То
ти
тетка
каже
,
па
ако
ме
послушаш
ти
ћеш
ме
благосиљати
,
а
ја
волим
да
ме
поменеш
по
добру
него
по
злу
...
Кад
то
рече
устаде
и
оде
редарама
у
кућу
.
Анђелија
дуго
оста
ћутећи
оборене
главе
.
Другарице
је
само
гледе
.
Онда
она
погледа
по
маленом
вајатићу
,
уздану
дубоко
па
седе
.
Мисли
јој
летеше
к’о
лептирићи
од
стварке
до
стварке
.
Све
што
је
у
томе
малом
вајатићу
,
све
јој
је
било
мило
и
драго
.
То
беше
њено
детињство
,
које
је
прошло
,
и
њена
слобода
,
коју
јој
одузимају
...
.
Ето
,
овај
мали
дрвени
креветац
!
.
.
Колико
је
пута
на
њему
она
с
мајком
спавала
!
Колико
је
пута
—
и
овако
одрасла
—
турала
мајци
руку
у
недра
.
.
Па
овај
таванчић
!
Шта
се
пута
пењала
на
њ
!
К’о
да
још
чује
како
је
мати
виче
:
„
Анђо
,
сиђи
—
пашћеш
!
...
“
Па
ове
дугачке
мотке
и
ове
красне
шаренице
о
њима
!
.
.
Колико
се
пута
ту
крила
!
...
.
Па
и
оног
вечера
кад
је
„
паре
“
примила
,
дошла
је
ту
,
те
је
заронила
главу
у
шаренице
и
плакала
.
.
Па
онда
,
сваки
ћошак
у
овом
вајатићу
био
јој
је
мио
и
драг
!
...
Ето
,
у
овом
,
она
је
држала
своје
„
младе
“
;
у
оном
код
врата
била
је
једаред
бијена
,
што
је
од
бабиних
куршума
правила
„
саливорке
.
.
“
Па
ово
—
па
оно
:
—
све
јој
беше
драго
.
Овај
вајатић
беше
јој
милији
од
најлепшег
двора
...
Па
онда
бабо
и
нана
.
.
Како
ли
ће
њима
бити
!
Они
су
научили
да
их
јединица
пољуби
у
руку
.
А
кад
она
оде
,
па
осване
јутро
,
а
они
се
окрећу
по
кући
...
А
она
у
туђој
кући
!
Нити
кога
познаје
—
нити
ко
њу
познаје
.
И
она
двори
те
туђе
људе
,
па
мора
да
се
смеши
и
да
им
се
умиљава
,
да
их
назива
својим
,
да
служи
и
двори
,
да
јој
се
не
зна
кад
ће
лећи
ни
кад
ће
устати
,
и
да
се
не
сме
ни
с
ким
нашалити
,
да
их
не
би
наљутила
...
Очи
јој
се
наводнише
а
рибићи
на
уснама
почеше
се
отезати
.
Хтела
би
да
заплаче
,
али
се
пусто
срце
следило
и
окаменило
,
па
осећа
како
јој
са
срца
зима
цело
тело
прожмава
...
Обузе
је
неки
лаки
дрхат
и
зевање
.
„
Баш
је
свако
женско
проклето
!
“
мишљаше
она
.
Па
онда
погледа
Ику
и
Станију
па
рече
:
—
Благо
вама
!
.
.
Глас
јој
је
по
мало
дрхт’о
.
—
Како
?
—
упита
Ика
.
—
Лепо
.
—
Благо
и
теби
!
—
рече
Ика
.
—
Не
д’о
ти
бог
бити
у
мојој
кожи
!
—
Кам
’
среће
!
Анђелија
разрогачи
очи
:
—
Шта
велиш
?
!
—
Кам
’
среће
!
рече
Ика
.
Она
је
погледа
.
Погледа
је
таким
погледом
који
је
говорио
као
реч
:
лудо
једна
!
—
Шта
ти
оћеш
!
—
викну
Ика
.
’
Наки
момак
,
к’о
златна
јабука
—
па
ти
је
још
нешто
криво
.
—
Не
манишем
ја
момку
,
ни
дај
боже
!
...
али
,
ето
морам
да
оставим
своју
кућу
!
—
Па
то
би
најпосле
учинила
.
Не
мислиш
,
ваљда
,
да
је
боље
седе
плести
!
—Ал
ја
се
нисам
честито
ни
надевовала
!
—
викну
Анђелија
...
.
У
тај
пар
уђе
јој
мати
носећи
синицу
са
јелом
.
Јадна
мајка
!
...
Овамо
се
гради
весела
,
а
сам
бог
зна
како
јој
је
на
срцу
.
—
Шта
радите
,
децо
?
—
Ето
седимо
.
—Јесте
ли
гладне
?
—
Ја
нисам
—
рече
Анђелија
.
—
Седи
ти
,
дико
,
те
једи
,
—
дуго
је
до
мрака
.
Ајте
и
ви
,
цуре
.
Поседаше
.
Девојке
,
стидећи
се
,
узимаху
јело
из
чинија
.
Анђелија
је
јела
само
метери
за
љубав
.
Ућутале
се
—
муву
би
чуо
да
пролети
.
—
Што
сте
се
ућутале
,
децо
?
—
А
ја
шта
ћемо
?
—
Говорите
што
год
!
—
Немамо
,
вала
,
шта
—
рече
Анђелија
.
Опет
настаде
тајац
...
На
једаред
одјекну
пуцањ
...
Ове
поскакаше
и
повикоше
у
један
пар
:
—
Сватови
!
...
Смиљана
зграби
синицу
па
с
њом
на
поље
.
Анђелију
к’о
да
неко
гурну
;
срце
јој
залупа
јако
.
Она
задрхта
и
примаче
се
кревету
те
се
привати
руком
за
заслон
.
Мог’о
си
лепо
видети
како
јој
кошуља
на
грудма
поиграва
.
Ика
и
Станија
стадоше
до
ње
:
једна
с
једне
,
друга
с
друге
стране
.
Све
три
су
биле
бледе
.
—
Шта
је
,
—
ту
је
!
—
рече
Анђелија
и
уздану
...
ИИ
.
Сватови
ујездише
у
авлију
.
Напред
су
ишли
коњаници
(
било
их
је
до
тридесет
)
;
пред
свима
јаху
барјактар
и
зет
са
великим
барјацима
.
За
коњаницима
су
ишла
кола
.
На
сваким
беше
по
петоро-шесторо
.
У
предњим
колима
седео
је
стари
сват
са
младожењом
;
за
њим
иђаше
кум
са
девером
,
за
овим
сватови
,
а
за
сватовима
домаћин
,
чича
Стеван
Пантић
из
Глоговца
.
С
њим
на
пар
седела
је
његова
сна
Марта
,
коју
је
повео
да
се
нађе
код
вођевине
.
Богато
је
Марта
била
одевена
и
окићена
.
На
њој
су
блештили
талири
и
дукати
.
Чича
Илија
и
Смиљана
дочекаше
сватове
на
уласку
у
авлију
.
Коњаници
везиваху
своје
коње
;
који
су
дошли
на
колима
скакаху
с
кола
.
—
Помаже
бог
пријатељу
!
—
Бог
ти
помог’о
!
—
Јеси
ли
рад
гостима
?
—
Добрим
,
ако
бог
да
!
Па
:
цмок
,
цмок
!
Кад
се
поздравише
чича
Илија
их
позва
те
поседаше
,
а
он
узе
свог
пријатеља
Стевана
за
руку
и
одведе
на
страну
да
се
разговоре
о
„
прстену
“
.
Снаше
и
девојке
служе
сватовима
ракију
;
жене
,
које
су
дошле
на
испратњу
Анђелији
,
разговарају
о
силном
Пантићевом
богаству
и
о
лепоти
и
накиту
снаје
Пантићеве
;
деца
оставила
дрвљаник
па
загледају
коње
сватовске
.
Кад
се
поче
постављати
совра
,
чича
Стеван
викну
Марту
па
јој
рече
да
зовне
девера
и
да
понесе
ствари
прстенске
.
Марта
каза
деверу
.
Он
устаде
,
оде
до
кола
и
извади
завежљај
у
коме
су
биле
ствари
за
снају
,
па
са
завежљајем
и
чутуром
оде
у
вајат
.
Анђелија
га
дочека
и
пољуби
се
с
њим
.
Он
спусти
завежљај
на
креветац
,
узе
чутуру
и
поли
јој
вином
:
да
би
му
била
здрава
и
румена
.
Она
се
пљусну
неколико
пута
по
лицу
.
Онда
он
,
из
џепа
на
вермену
,
извади
пешкир
и
даде
јој
да
се
убрише
и
да
га
задржи
.
Она
се
убриса
и
задену
пешкир
за
појас
,
а
он
из
завежљаја
извади
„
јемелије
“
,
метну
у
њих
„
полутак
“
па
јој
пружи
да
их
обује
.
Кад
се
она
обу
он
јој
предаде
венац
и
остали
дар
па
изађе
.
Кад
девер
изађе
уђе
у
вајат
чича
Стеван
са
Мартом
.
Анђелија
пољуби
чича
Стевана
у
руку
а
са
Мартом
се
пољуби
у
лице
.
Марта
додаде
чича
Стевану
две
беле
погаче
.
На
горњој
беше
„
прстенски
дар
“
:
прстен
,
свила
,
две
ниске
малих
и
једна
великих
дуката
,
једна
ниска
талира
„
орлаша
“
,
игле
„
перишани
,
“
уковице
са
златним
и
сребрним
новцем
,
и
два
цвета
.
Чича
Стеван
баци
још
један
дукат
на
погачу
и
пружи
Анђелији
.
Она
га
пољуби
у
руку
и
прими
дар
.
Горњу
погачу
са
„
прстеном
“
задржа
за
себе
,
а
доњу
изломи
и
даде
Ики
и
Станији
да
једу
(
ваља
се
)
.
Чича
Стеван
још
пружи
и
свадбено
руво
па
изађе
,
оставивши
Марту
да
помогне
Анђелији
.
Анђелија
је
горила
сва
у
некој
ватри
.
Мртви
зној
обли
јој
цело
тело
.
Она
је
била
у
оном
„
беуту
“
у
ком
човеку
пишти
у
ушима
и
грми
у
глави
.
Није
знала
шта
ради
.
Узимала
је
ствар
по
ствар
коју
су
јој
пружали
.
А
кад
је
почеше
облачити
оставила
им
је
све
на
вољу
.
Опасаше
јој
„
рокљу
“
место
прегаче
;
наместише
јој
венац
на
главу
и
притврдише
превез
разним
иглама
;
китише
је
и
—
дивише
јој
се
.
Ње
се
није
ништа
тицало
.
Она
к’о
да
није
чула
узвике
Мартине
:
„
Јетрвице
,
ал
ти
стоји
к‘о
смишљено
нити
шалу
Икину
кад
су
јој
венац
метнуле
:
Да
знам
да
ће
и
мени
венац
тако
стајати
—
сутра
бих
се
удала
!
“
...
Она
је
само
себе
жалила
и
кроз
главу
јој
једнако
пролеташе
мисао
:
„
ал
сам
несрећна
,
ал
сам
несрећна
!
“
...
Међу
тим
су
сватови
засели
за
совру
.
Нови
пријатељи
чича
Стеван
и
чича
Илија
отишли
у
собу
да
ручају
;
таки
је
ред
.
Чича
Стеван
понео
од
куће
чутуру
ракије
,
чутуру
вина
,
погачу
и
печено
прасе
.
То
су
они
пили
и
јели
.
Смиљана
једнако
око
чича
Стевана
.
Моли
га
да
буде
благ
на
спрам
Анђелије
.
—
Немај
бриге
,
пријо
—
рече
чича
Стеван
.
—
Бога
ми
пријатељу
,
она
је
добра
!
Умешна
је
,
послушна
је
,
само
јој
заповеди
па
ћеш
видети
...
Чича
Илија
се
грди
по
мало
са
чича
Стеваном
.
Знате
:
ваља
се
,
не
вреди
да
се
пријатељи
умиљавају
један
другом
.
Свати
већ
почели
ручати
.
У
врх
совре
засели
кум
и
старојко
а
између
њих
младожења
.
Остали
су
сватови
сели
по
старешинству
.
Сви
једу
—
младожења
не
једе
;
сви
разговарају
—
младожења
ћути
.
Цигани
стали
изнад
кума
и
старојка
па
развукли
:
„
Еј
,
навади
се
Јованћићу
,
„
Јованћићу
,
дилберћићу
,
„
У
срмајли
јелећићу
,
„
А
на
коњу
алаћићу
—
”
Оћу
рећи
:
на
вранћићу
!
“
...
Сватови
се
смеју
.
Неке
шаљивчине
вичу
женама
што
око
совре
служе
:
„
Дајте
месо
,
дајте
месо
!
.
.
Чорбу
оставите
редарама
!
“
Неки
мотрише
по
соври
,
да
ли
има
шта
што
би
се
могло
„
дићи
“
...
.
Одмах
изнесоше
кување
.
Марко
,
зет
Стеванов
,
такође
није
сед’о
за
совру
.
Он
је
зет
—
па
не
сме
...
.
Знате
ли
шта
је
зет
у
сватовима
?
...
.
Он
је
све
и
—
сва
...
Он
мора
бити
и
најбржи
и
најокретнији
,
и
најсмелији
и
најдосетљивији
.
Он
не
сме
ником
дужан
остати
:
мора
вратити
сваком
жао
за
срамоту
.
Он
мора
знати
:
и
где
је
седало
,
и
где
је
свињац
,
и
где
је
качара
.
Сви
се
с
правом
могу
на
њега
обратити
.
Ако
нема
барута—
„
зете
,
камо
барут
?
“
Ако
нема
вина
.
—
„
зете
,
камо
вино
?
“
...
И
опет
велим
:
он
је
све
и
сва
!
.
.
И
ако
„
сватови
нису
људи
“
—
зет
је
најмање
човек
...
.
Дакле
он
није
смео
да
седне
за
ручак
.
Оће
несрећници
—
домаћи
—
да
му
убаце
каку
„
бруку
“
у
кола
—
па
куд
ће
онда
од
срамоте
.
Он
се
„
приват’о
“
,
онако
,
стојећи
.
Час
оде
колима
,
час
редарама
у
кућу
и
ту
се
с
њима
грди
.
Оне
,
пуснице
,
језичне
па
га
зорли
товаре
,
а
вала
ни
он
њима
дужан
не
остаје
...
Пада
реч
к’о
киша
...
.
Почеше
износити
печење
.
Марко
излете
из
куће
и
оде
пред
вајат
;
уз
пут
загледаше
да
ли
му
је
пиштољ
добро
подасут
...
Отворише
се
врата
од
вајата
и
на
прагу
се
указа
Милинко
,
Анђелин
брат
од
чиче
.
У
десној
руци
држаше
запет
пиштољ
а
левом
држаше
Анђелију
за
руку
.
Чим
корачи
преко
прага
,
он
окину
...
пуче
к’о
сињи
гром
.
Марко
му
не
даде
ни
издушити
—
опали
и
он
...
Милинко
поведе
Анђелију
соври
.
Анђелија
корачаше
лагано
поред
брата
.
Сватови
је
гледају
па
се
сашаптавају
;
„
баш
ваља
!
...
нисмо
се
џаба
трудили
!
...
.
“
Милинко
приђе
—
с
њом
—
куму
и
старојку
и
поздрави
се
с
њима
,
т
.
ј
.
пољуби
их
у
руку
.
Анђелија
је
љубила
у
руку
свакога
кога
и
Милинко
,
а
с
ким
се
он
пољубио
—-
она
га
је
љубила
у
оба
образа
...
Пошто
се
тако
са
сватовима
поздравише
,
стадоше
изнад
кума
и
старојка
.
Чича
Стеван
и
чича
Илија
већ
ручали
.
Чича
Стеван
—
реда
ради
—
бацио
је
један
„
здрав
“
цванцик
на
трпезу
,
па
онда
изађоше
међ
сватове
.
Сад
настаде
даривање
.
Смиљана
приђе
зету
носећи
на
руци
кошуљу
.
Пољуби
се
с
њим
;
он
њу
пољуби
онда
у
руку
и
прими
дар
.
Чича
Стеван
даде
„
баби
“
уздарје
...
Сад
навали
женскиње
:
стрине
,
снаје
,
сестре
,
рођаке
и
комшике
.
Свака
се
љубила
са
„
зетом
“
,
даривала
га
и
добила
уздарје
.
Пред
младожењом
лежаше
крш
кошуља
,
чарапа
и
пешкира
.
Искитиле
га
оним
цвећем
па
се
шарени
к’о
детлић
...
.
На
послетку
приђе
чича
Илија
.
Он
носаше
водену
,
ишарану
чашу
,
пуну
вина
,
спусти
у
њу
дукат
па
је
пружи
зету
.
Овај
се
диже
,
скиде
капу
,
пољуби
старца
у
руку
и
прими
чашу
.
Отпи
мало
па
је
пружи
старом
свату
.
Старојко
попи
у
кап
па
и
чашу
и
дукат
метну
у
џеп
.
Младожења
се
прекрсти
,
уста
иза
совре
и
оде
колима
.
И
сватови
се
дигоше
;
само
старине
осташе
да
још
мало
пију
и
разговарају
.
Младићи
позваше
свираче
да
им
„
одсвирају
коју
“
;
чича
Стеван
викну
Марту
и
предаде
јој
дар
младожењин
да
га
у
кола
смести
,
а
зет
Марко
оде
да
изнесе
спрем
девојачки
и
да
га
потовари
.
Кад
је
дош’о
вајату
виде
да
је
закључан
.
—
Отварај
,
море
,
обићу
!
—-
викну
он
.
—
Плати
па
ћемо
отворити
!
—
одговорише
му
изнутра
.
—
Па
да
платим
кад
није
друге
.
Колико
тражиш
?
—
Колико
дајеш
?
—
Цванцик
.
—
Мало
је
!
—
Ја
колико
?
—
Три
.
—
Много
је
!
—
Није
!
—
Не
дајем
ја
новаца
тако
лудо
.
Отвори
,
да
видим
шта
плаћам
!
—
рече
Марко
.
—
Јок
!
—
Ево
још
„
полутак
!
“
—
Јок
!
—
Ни
паре
више
од
два
цванцика
!
Врата
се
отворише
.
На
прагу
се
указа
Мара
,
најмлађа
сна
Анђелина
.
—
Дај
паре
!
—
рече
она
.
Марко
извади
кесу
иза
копорана
,
узе
један
„
здрав
“
и
један
бушен
цванцик
—
и
пружи
јој
.
—
Дај
оба
здрава
!
—
рече
Мара
.
—
Нисмо
годили
.
—
Затворићу
врата
!
—
Ала
ви
глобите
к’о
Турци
!
—
рече
Марко
вадећи
„
здрав
“
цванцик
.
—
Е
!
...
ал
добити
онаку
пуницу
!
зар
је
то
много
?
—
Јесмо
ли
намирени
?
пита
Марко
.
—
Јесмо
—
рече
Мара
уклањајући
се
с
прага
.
—
Сад
да
се
пољубимо
!
—
рече
Марко
.
—
Е
да
?
—
Ја
,
ваља
се
!
—
Нека
,
нека
баш
!
—
Ама
ред
је
!
—
Па
ако
!
...
—
Море
,
Марко
,
шта
је
са
спремом
?
Ено
ти
убацише
бураг
у
једна
кола
!
—
викну
неколико
њих
.
—
Шта
велиш
?
!
.
јекну
Марко
.
—
Баш
у
твоја
кола
!
(
Он
је
дошао
на
коњу
,
а
његови
укућани
на
колима
)
.
Наговориле
редаре
једног
ђаволана
...
.
Сви
прснуше
у
смеј
,
а
Марко
приши
нешто
крупно
редарама
.
—
Вратићу
ја
њима
шило
за
огњило
—
не
берите
ви
бригу
!
Де
понесите
!
...
.
И
у
мал
’
не
затвори
сандук
подижући
га
.
А
сандуци
у
којима
је
спрем
девојачки
не
смеју
се
закључати
пре
венчања
—
због
порода
.
Неколико
момака
дигоше
остале
ствари
и
одоше
да
их
распореде
по
колима
,
јер
не
могаху
све
у
једна
кола
стати
.
Марко
приђе
својим
колима
.
У
њима
стоји
бураг
.
Крај
кола
је
стај’о
његов
најмлађи
брат
.
—
А
где
си
ти
био
?
викну
Марко
на
њ
.
—
Ја
само
мало
одмакох
па
...
.
—
„
Ја
одмакох
“
,
а
јесам
ли
ти
каз’о
да
не
одмичеш
?
...
Де
’
сад
избаци
!
...
—
Јок
ја
!
...
ти
си
зет
!
...
рече
му
брат
.
Они
око
кола
попуцаше
од
смеја
.
Марко
се
препе
на
кола
и
избаци
бураг
па
онда
оде
редарама
.
—
Зар
тако
—
а
?
—
упита
их
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
.
.
хи
,
хи
,
хи
!
...
хе
,
хе
,
хеј
!
...
смејаху
се
редаре
.
—
А
која
је
?
—
Миљана
.
—
Што
лажеш
—
кад
је
Петрија
?
—
Од
куд
сам
ја
!
...
ти
си
,
сестро
,
бога
ми
!
...
ти
си
наговорила
Перу
!
...
За
мало
па
се
редаре
завадише
.
Пљешти
!
...
Марко
им
завара
очи
,
зграби
две
кутљаче
,
тикву
с
ракијом
,
један
нож
и
један
топрак
па
дотури
некима
на
поље
који
одмах
сакрише
.
Онда
поче
да
их
мири
...
Једва
их
измири
...
.
—
Ајде
Марко
!
—
викнуше
сватови
.
—
Шта
,
зар
полазе
?
—
Ја
!
—
Збогом
!
И
излете
на
поље
.
За
њим
се
чу
вика
:
жене
траже
ствари
...
Полазак
прекрати
све
.
Изађоше
да
се
поздраве
с
Анђелијом
.
Она
стајаше
с
братом
изнад
кума
и
старојка
.
Спустила
превез
на
очи
па
испод
њега
погледа
на
ову
гужву
народа
што
га
оставља
.
—
Гледала
је
авлију
,
зграде
,
воће
...
ама
све
.
Гледала
је
румено
лице
свога
оца
и
погурени
стас
и
жалостиви
лик
своје
мајке
.
Из
оних
тамних
очију
била
је
жалост
...
.
„
Еј
,
моја
нано
—
мишљаше
она
—
правиш
се
весела
—
а
срце
ти
само
плаче
!
“
...
Стеже
јој
се
срце
—
али
суза
нема
.
Та
да
те
бар
једна
да
кане
па
би
јој
ла’нуло
,
скинула
би
јој
се
стена
са
срца
.
.
Овако
—
само
гута
пљувачку
...
.
У
тај
пар
викнуше
да
се
иде
.
Цигани
почеше
свирати
,
народ
се
узмува
:
свако
иђаше
својим
колима
...
.
Девер
приђе
Милинку
,
пољуби
се
с
њим
и
спусти
му
цванцик
у
руку
.
Милинко
се
пољуби
са
сестром
и
предаде
је
деверу
.
Како
је
такну
деверова
рука
,
она
се
стресе
к’о
да
је
змију
видела
;
крв
јој
појури
у
главу
:
у
котлацу
је
нешто
стеже
—
али
она
прогута
,
стиште
јаче
руку
деверу
,
корачи
неколико
пута
и
заустави
се
пред
оцем
.
Он
јој
пружи
руку
—
она
пољуби
.
—
Збогом
,
бабо
!
Чича
Илија
заводни
очима
,
привати
је
за
главу
па
је
пољуби
у
оба
образа
.
—
Збогом
пошла
,
ћери
!
Жива
и
срећна
била
!
...
Немам
,
ти
,
синко
,
много
говорити
...
.
Слушај
старије
и
чувај
образ
и
поштење
!
...
Немој
да
ми
осрамотиш
ову
седу
косу
!
!
...
Она
приђе
мајци
.
—
Збогом
,
нано
!
...
И
подиже
превез
да
је
у
руку
пољуби
...
Али
кад
угледа
оно
смежурано
и
сузама
умрљано
лице
;
кад
угледа
оне
раширене
уздрхтале
руке
,
руке
које
су
је
гајиле
,
руке
које
су
је
чувале
и
од
ватре
и
од
воде
и
од
назеба
—
одвугну
и
њено
срце
...
Сузе
је
облише
и
падаху
на
руке
мајчине
.
Зајеца
к’о
сисанче
...
Речи
није
могла
прословити
само
је
љубила
руке
материне
;
а
мајка
јој
љубљаше
и
косу
и
очи
и
образе
и
уста
и
грло
,
па
јој
напричаваше
много
што
шта
...
Би
јој
лакше
.
Поздрави
се
са
тетком
и
другарицама
;
чак
није
заборавила
ни
Станију
за
нос
повући
.
Тетка
је
изазва
на
страну
,
па
јој
нешто
шапуташе
...
Онда
је
девер
поведе
кумовским
колима
.
Ту
она
још
једаред
пољуби
у
руку
и
оца
и
мајку
па
се
попе
на
кола
и
стаде
измеђ
кума
и
девера
.
(
Обичај
је
да
вођевина
никако
не
седа
)
.
Сватови
се
већ
поздравили
са
домаћима
и
поседали
у
кола
;
коњаници
појали
хитре
коње
;
свирачи
свирају
а
пушке
не
даду
једна
другој
издушити
.
—
Е
,
пријатељу
,
збогом
!
рече
чича
Стеван
пруживши
руку
.
—
Збогом
пош’о
,
пријатељу
,
и
срећан
ти
пут
!
Па
се
изљубише
.
Чича
Стеван
се
поздрави
и
пољуби
са
Смиљаном
и
другим
укућанима
,
па
се
попе
у
кола
.
—
Јесмо
ли
готови
?
—
Јесмо
!
—
Полази
!
—
Збогом
,
домаћине
!
—
Збогом
пошли
!
—
Опрости
шалу
!
—
Нек
је
богом
просто
...
.
Марко
узј’о
свога
дората
,
па
онако
с
коња
испија
„
за
срећна
пута
.
“
Таман
да
пође
,
а
редаре
га
опколише
.
—
Стој
,
пријатељу
!
—
Кам
’
мој
топрак
?
—
рече
једна
—
Кам
’
моја
кутлача
?
—
рече
друга
—
А
где
је
тиква
?
—
питаше
Миљана
шапатом
.
Он
им
показа
руком
на
кола
и
рече
:
—
Тамо
је
све
!
—
А
,
ево
мога
ножа
!
—
дрекну
Петрија
и
полете
Марку
руком
за
појас
.
Марко
је
одби
руком
.
—
Није
те
ни
срамота
—
рече
он
—
даривала
ме
па
оћеш
да
отмеш
!
—
Од
куд
сам
те
даривала
?
—
викну
Петрија
.
—
Нисмо
те
,
ваљда
,
и
ми
даривале
?
—
викнуше
остале
.
—
Ја
шта
сте
радиле
!
—
Па
камо
уздарје
?
—
питаше
оне
.
—
Ето
вам
!
—
рече
он
насмејавши
се
и
показа
на
бураг
—
Збогом
!
Дарну
коња
петама
и
одјури
трком
...
.
Тако
им
је
одшалио
шалу
...
ИИИ
.
Дан
беше
леп
.
Небо
чисто
к’о
огледало
,
само
му
плаветнило
дошло
нешто
блеђе
од
сунчева
сјаја
...
.
Сунце
греје
,
ветрић
пирка
,
а
по
плавом
зраку
лети
она
јесења
паучина
(
„
бабињаци
“
)
те
се
вата
сватовима
по
руву
и
лицу
;
ласте
пролећу
тамо
и
амо
те
ватају
мушице
;
по
јендецима
плове
гуске
и
патке
,
па
како
сватови
наиђу
—
оне
прну
и
беже
у
авлију
;
људи
и
жене
стоје
на
капијама
и
гледе
за
кићеним
сватовима
,
а
сватови
накићени
с
поља
а
„
обучени
изнутра
,
“
нагињу
чутурама
,
певају
и
грме
из
пиштоља
.
Анђелија
стајаше
између
кума
и
девера
па
их
обојицу
загрлила
.
Подигла
је
превез
те
гледала
на
све
стране
.
Она
се
поздрављаше
са
оним
великим
растовим
крстом
што
стојаше
на
раскршћу
пред
њеном
кућом
...
.
Шта
је
пута
ту
,
са
другарицама
,
у
коло
излазила
!
...
.
Па
онда
свако
дрво
крај
пута
будило
јој
је
по
неку
успомену
.
Овде
је
брала
џанарика
—
онде
вишања
;
овде
се
пењала
те
тресла
дудиње
—
а
онде
,
под
оним
брестом
,
седела
у
ладу
...
.
Ево
Станине
куће
;
ено
вајатића
где
су
једаред
ноћиле
она
и
Ика
—
и
све
три
нису
сву
ноћ
заспале
...
Па
ево
и
Икине
куће
,
па
ено
Вемине
(
с
њом
се
једаред
нешто
споречкала
,
али
су
се
опет
помириле
)
...
А
ово
је
кућа
чича
Станка
што
њу
једнако
дира
;
све
јој
се
руга
:
како
је
тепала
кад
је
била
мала
...
.
Кола
изиђоше
из
села
...
Али
њој
је
опет
све
познато
:
ови
потеси
,
травњаци
и
лугови
...
Свуд
је
она
ишла
.
Ето
њене
ливаде
!
Под
оним
кленом
једаред
се
са
Иком
ваљала
по
трави
;
галицале
су
се
,
смејале
и
скакале
.
Па
се
онда
—
са
стидом
—
сети
како
их
је
затекао
чича
Ђурађ
и
повикао
:
„
Шта
радите
ви
,
цуре
?
“
...
а
оне
су
само
цикнуле
па
побегле
...
.
Па
ево
и
гробља
!
.
.
Ту
су
њих
три
,
ове
године
,
брале
,
„
Ивањско
цвеће
“
и
плеле
венце
.
Први
венац
који
су
оплеле
мутнула
Ика
Станији
на
главу
па
јој
вели
:
„
Ала
,
Стајо
.
.
ал
ти
лепо
стоји
венац
!
“
—
„
Славе
ти
,
велиш
?
“
—
„
Још
ће
ти
и
боље
стајати
кад
са
Пером
пред
олтар
станеш
!
...
“
А
Станија
румени
и
смеје
се
...
.
У
тај
пар
Пера
Иванов
међу
њих
.
„
А
ту
сте
!
“
—
вели
он
.
Оне
побегоше
,
али
он
се
нададе
за
њима
,
стиже
Станију
,
увати
је
за
руку
па
јој
нешто
говори
;
а
Станија
се
зајаприла
па
се
смеје
и
бије
га
руком
по
прсима
...
.
„
Како
ли
је
то
лепо
кад
се
пазе
овако
!
...
.
Да
ми
је
и
мени
да
се
с
ким
пазим
!
мислила
је
онда
она
...
.
Кола
јурише
све
дање
.
Ево
и
њеног
травњака
!
Ту
је
она
лане
са
мајком
овце
„
јагњила
“
.
Ено
и
колебе
!
.
.
Па
како
је
малу
јагњад
носила
у
колебу
да
разгреје
.
Па
,
кад
је
са
свим
ославило
пролеће
,
како
их
је
гледала
где
скачу
једно
преко
другог
и
играју
се
...
Ту
је
и
трешњево
воће
!
Како
је
пре
—
кад
је
била
мања
—
гулила
кору
са
маторих
трешања
и
правила
„
лиле
,
“
и
како
—
кад
у
очи
Петрова
-дне
попале
лиле
—
њена
најдуже
и
најбоље
гори
...
.
Кола
одмицаху
све
дање
.
.
Насташе
непозната
места
...
Анђелија
уздахну
...
И
имала
је
за
чим
!
...
И
ово
су
њиве
,
и
ову
су
ливаде
,
и
ову
су
пашњаци
,
и
ово
су
лугови
—
али
не
познати
.
Њена
нога
није
овуд
никад
корачила
...
Па
опет
,
све
то
беше
доста
налик
на
њезин
„
сент
“
.
Она
спусти
превез
на
очи
па
се
замисли
:
„
А
како
ли
ће
ми
бити
тамо
где
идем
?
’
Оће
ли
ми
бити
место
налик
на
моје
рођено
?
А
кућани
,
каки
ли
ће
ми
бити
они
?
...
Да
ли
ћу
им
се
моћи
додворити
,
да
ли
ћу
им
моћи
умостити
?
...
Чини
ми
се
да
је
свекар
благ
а
јетрвица
умиљата
...
Кака
ли
ће
бити
свекрва
и
друге
јетрве
?
.
.
’
Оће
ли
бити
то
народ
к’о
и
у
мојој
кући
?
.
.
да
неће
јорданити
?
...
Онда
се
поче
сама
куражити
:
„
А
што
да
јордане
,
што
да
се
поносе
?
.
.
И
то
је
тамо
народ
,
и
они
имају
срца
!
.
.
Зар
они
немају
своје
у
туђини
?
.
.
Право
вели
тетка
,
треба
се
њима
умилити
...
Па
и
моја
јетрва
је
из
другог
села
,
па
ево
је
,
вала
богу
,
весела
к’о
грлица
!
.
.
Све
су
то
људи
;
не
би
,
ваљда
,
мене
бабо
дао
у
душмане
;
он
њих
добро
познаје
?
...
—
Ево
нас
већ
!
—
рече
девер
.
Она
подиже
превез
...
Неколико
коњаника
поче
се
утркивати
.
Зет
Марко
измаче
испред
свију
и
оде
на
„
Муштулук
“
.
За
мало
па
се
указа
и
село
.
Куће
ушорене
;
око
кућа
засађена
воћа
.
Анђелија
гледаше
:
све
беше
к’о
и
у
њеном
селу
...
.
Хвала
богу
!
.
.
а
она
је
мислила
друкчије
...
Сад
јој
чисто
ла’нуло
на
срцу
...
Таман
они
на
савијутак
,
а
Марко
пред
њих
.
Он
пребацио
кошуљу
што
је
,
к’о
муштулугџија
,
добио
—
преко
рамена
,
па
у
једној
руци
држи
ћевап
а
у
другој
руци
чутуру
.
Сватови
стадоше
.
Неки
узеше
по
режањ
од
ћевапа
и
—
чутура
пође
од
руке
до
руке
.
Пошто
се
по
једном
обредише
—
пођоше
...
Народ
изаш’о
па
улицу
да
види
сватове
.
Коњаници
разиграли
своје
малене
али
оштре
коње
:
коњи
у
колима
подигли
главе
окићене
убрусима
:
сватови
се
успрсили
да
би
изгледали
дичнији
а
пуцањ
за
пуцањем
само
грми
.
.
Ујездише
у
авлију
.
Младожења
скочи
с
кола
а
један
од
ашчија
додаде
му
кокошку
живу
.
Он
извади
нож
из
цагрија
и
закла
је
.
(
То
је
за
то
:
ако
би
вођевина
што
гатала
да
јој
не
важи
)
.
Кумовска
се
кола
обрнуше
пре
кућом
;
кум
искочи
.
Једна
од
жена
даде
Анђелији
мушко
дете
од
три
године
.
Она
га
подиже
у
вис
па
га
пољуби
у
оба
образа
:
—
то
је
наконче
...
Онда
га
дарива
кошуљицом
па
га
предаде
матери
...
.
Међу
тим
свирачи
удесили
игру
,
те
се
око
кола
увати
коло
.
Анђелија
се
маши
у
недра
и
извади
јабуку
.
У
јабуци
беше
„
полутак
;
“
вирио
је
из
јабуке
...
Ману
неколико
пута
њом
ко
да
варка
па
је
онда
пусти
.
Коло
се
распрште
и
играчи
полетеше
за
јабуком
;
зет
,
онако
дугачак
,
дочека
је
у
руку
.
Онда
она
скочи
с
кола
а
с
њом
и
девер
те
је
поведе
у
кућу
.
На
прагу
јој
једна
од
жена
даде
два
леба
,
које
она
метну
под
пазуве
,
у
руке
узе
со
—
па
уђе
.
У
кући
је
дочека
свекрва
,
узе
лебове
и
со
,
пољуби
се
с
њом
а
Анђелија
њу
још
и
у
руку
.
Свекрва
јој
привеза
на
нисци
—
неколико
великих
дуката
око
врата
;
па
је
онда
узе
за
руку
и
приведе
огњишту
.
Анђелија
се
сети
,
шта
јој
је
тетка
при
поласку
,
шапћући
,
казала
—
узе
угарак
,
погледа
на
баџу
—
да
би
увек
будна
била
—
и
поче
„
кресати
“
ватру
:
—
Оволико
среће
и
здравља
!
—
шапуташе
она
.
—
Оволико
напретка
дому
у
који
дођох
!
Како
ова
варница
’
итра
била
—
тако
и
ја
лаконога
била
!
Како
ова
варница
светла
била
—
тако
и
ја
светлила
радом
и
угодбом
,
образом
и
поштењем
!
...
И
онда
сложи
угарке
да
би
се
браћа
у
дому
слагала
.
—
Жива
била
,
ћери
!
—
рече
јој
свекрва
.
Па
је
узе
за
руку
и
поведе
у
„
гостинску
“
собу
;
са
њима
иђаше
и
девер
.
У
соби
већ
засели
:
кум
,
стари
сват
,
чича
Стеван
и
још
неколико
стараца
.
Још
од
врата
поче
се
Анђелија
клањати
.
Заустави
се
пред
свекром
и
опет
му
се
поклони
па
га
онда
пољуби
у
руку
.
Тако
пред
сваким
.
Онда
им
прође
иза
леђа
и
поче
дворити
...
—
Ноћ
се
спусти
на
земљу
.
Са
неба
сјајаше
пун
месец
;
звезде
оретко
светлуцају
;
светњаци
се
успролетали
тамо-амо
...
Сватови
сели
те
вечерају
;
жене
се
устумарале
око
совре
,
договарају
се
међу
собом
и
грде
са
зетом
Марком
који
једнако
кавге
тражи
...
После
вечере
беше
живље
.
Младеж
се
искупи
око
свирача
;
старији
,
разгрејани
пићем
,
почеше
живље
беседити
;
Марко
прикупио
неколицину
њих
око
себе
па
се
договара
,
како
ће
—
тамо
око
по
ноћи
—
скидати
ћурке
и
кокоши
са
седала
;
некима
опет
сметаше
шљива
што
је
пред
кућом
,
па
се
договарају
како
ће
је
извалити
;
у
дну
авлије
дере
се
Драгојло
Чолин
код
пуне
видрице
;
„
Има
,
има
!
.
.
“
Око
њега
се
прикупља
младеж
и
пије
великим
кутлом
...
.
Свирачи
заствираше
—
коло
заигра
.
Најпре
се
ваташе
само
момци
;
мало
по
мало
прошара
се
коло
и
женскињем
...
.
Старци
гледе
па
се
смеше
...
.
мало
вино
;
мало
„
јуначко
срце
“
—
дигоше
се
и
они
.
—
’
Оћемо
ли
,
Машо
?
—
Шта
?
—
Мало
старински
...
.
—
Да
играмо
зар
?
—
Ја
!
—
Батали
!
—
Што
?
—
Болеће
ноге
!
—
’
Оће
ја
!
.
.
ајде
!
—
Шта
му
драго
;
ајде
!
...
—
Чујеш
,
Васо
!
—
Чујем
,
мулим
ти
,
газда
Маринко
—
викну
циганин
.
—
Деде
једну
”
Мачванку
“
.
—
'
Оћемо
сад
!
И
засвираше
„
Мачванку
“
.
Старине
се
по’ваташе
све
један
до
другог
;
чича
Стеван
води
коло
.
Измеђа
стараца
по’ватала
се
младеж
.
—
Развуци
!
—
виче
чича
Стеван
—
Колај
!
—
виче
Маринко
Мандић
.
—
Колај
док
угрејемо
ноге
!
—
виче
Максим
Синђић
.
—
Овамо
,
баба
!
—
виче
опет
чича
Стеван
своју
домаћицу
Живану
.
Колом
се
разлегаше
смеј
.
—
Места
!
—
викну
Маринко
.
Свирачи
засвираше
„
места
.
“
...
Затреперише
старине
к’о
лист
на
јасици
;
реко
би
човек
не
играју
него
—
лебде
.
И
тако
до
по
ноћи
...
.
—
Још
с
вечера
опремио
је
чича
Стеван
Анђелију
са
девером
да
спава
.
Она
га
је
—
разуме
се
—
послушала
.
Са
девером
,
Мартом
и
Миленијом
(
заовом
)
уђе
она
у
мали
вајатић
.
Марта
и
Миленија
помогоше
јој
те
скиде
венац
и
превез
.
Миленија
јој
рече
при
поласку
:
—
Сутра
ћу
те
пробудити
.
—
Добро
—
рече
она
.
—
Лаку
ноћ
!
—-
Лаку
ноћ
!
И
Марта
са
Миленијом
оде
из
вајатића
.
Анђелија
леже
с
девером
у
кревет
и
загрли
га
.
На
скоро
овај
заспа
.
Свећа
гораше
на
сандучићу
који
стајаше
уз
кревет
и
Анђелија
проматраше
вајатић
...
Ено
и
кревет
и
таванчић
и
мотке
и
шаренице
...
Све
исто
к’о
што
беше
и
код
њене
куће
...
И
авлија
јој
се
учинила
обична
па
и
народ
добар
.
Свекар
јој
благ
старац
,
свекрва
иста
тетка
,
заовица
блага
и
умиљата
,
девери
добри
људи
.
„
Што
сам
се
ја
поплашила
?
питаше
се
она
.
—
Баш
сам
права
луда
!
Ено
их
играју
и
веселе
се
а
то
је
све
што
су
радосни
...
сигурно
је
за
то
!
.
.
А
још
кад
се
разманем
па
почне
радити
—
шта
ће
онда
рећи
?
.
.
Онда
ће
ме
морати
волити
!
.
.
Право
вели
бабо
:
све
су
то
добри
и
поштени
људи
!
“
...
Дуго
је
гледала
у
свећу
,
која
је
—
ко
и
свака
лојана
свећа
—
само
тињала
и
пуцкарала
.
Она
осети
да
јој
се
трепавице
склапају
—
придиже
се
,
пирну
у
свећу
,
окрете
се
деверу
,
загрли
га
и
—
заспа
...
На
пољу
ларма
.
Старци
играју
и
подвикују
;
зет
Марко
витла
кокоши
и
ћурке
,
које
је
са
седала
расплашио
;
младићи
пале
из
пушака
а
Дража
се
промукло
дере
:
„
има
,
има
!
“
...
Анђелија
сањаше
:
К’о
убрађена
већ
па
трчи
те
ради
.
Како
се
појави
из
куће
,
пиљеж
јој
трчи
и
скаче
на
рамена
;
она
оде
кравама
:
—
оне
јој
трче
и
умиљавају
се
а
она
им
даје
кукуруза
.
Пође
даље
,
уђе
у
воће
:
—
свиње
јуре
отуд
из
свињца
и
циче
око
ње
...
А
она
к’о
узела
цвеће
па
се
закитила
,
па
се
смеје
од
милоте
и
певуши
од
радости
...
Свекар
јој
виче
;
„
Тако
,
ћери
,
срећна
била
!
“
.
.
Сунце
греје
—
а
њој
није
никако
врућина
;
само
трчи
и
ради
.
Свекрва
је
благосиља
,
јетрве
се
шале
с
њом
а
заовица
је
само
милује
...
.
На
једаред
,
к’о
чује
она
кола
.
Истрчи
на
капију
,
погледа
:
—
а
оно
њен
бабо
,
нана
и
тетка
.
„
Што
ли
ће
,
боже
,
они
сад
?
...
А
!
.
.
дошли
у
походе
!
“
...
И
она
трчи
те
им
отвора
капију
па
их
љуби
у
руку
;
укућани
истрчали
сви
,
па
—
да
могу
од
радости
—
у
недра
би
их
метнули
...
Они
поседали
тако
,
па
питају
за
њу
.
А
,
к’о
свекар
јој
вели
:
„
вала
пријатељу
Илија
,
ако
је
ко
коме
шта
са
алалом
дао
—
ти
си
мени
ово
дете
!
Бог
нека
ти
плати
!
И
нека
нам
је
,
брате
,
жива
и
здрава
!
“
...
.
Баби
к’о
мило
,
боже
,
мило
,
а
наја
само
плаче
.
Тетка
ћути
и
гледа
је
.
На
послетку
проговори
:
„
послушала
си
ме
?
“
—
„
Јесам
,
тетка
!
“
—
„
Само
да
ти
је
бог
још
у
једном
среће
дао
!
—
А
у
чему
тетка
?
—
У
деци
,
у
деци
нећеш
срећна
бити
!
...
Они
се
веселе
и
смеју
и
шале
,
а
она
к’о
опет
трчи
и
ради
.
Док
неко
је
викну
;
она
погледа
;
—
кад
,
а
он
стоји
за
вајатом
и
маше
на
њу
руком
.
Она
му
приђе
а
он
рече
:
—
„
Вала
,
дијете
,
—
то
ми
је
право
!
.
.
Немој
ти
мене
гледати
...
јок
!
...
гледај
само
нек
си
њему
права
и
добра
—
па
ја
до
неба
!
...
За
ме
је
лако
...
.
и
шта
ту
мени
треба
?
...
само
нек
имам
да
променим
рубину
—
па
ја
одох
плугу
!
“
...
.
Девер
се
узе
нешто
окретати
,
па
је
муну
лактом
и
пробуди
је
.
Погледа
између
брвана
на
вајатићу
и
учини
јој
се
да
је
зора
.
Она
уста
и
прекрсти
се
...
ИВ
Срце
јој
лагано
бијаше
у
грудма
а
по
памети
јој
се
врзоше
свакојаке
мисли
.
Она
,
онако
у
мраку
,
намести
венац
и
превез
на
главу
(
после
ће
„
догонити
“
)
,
обу
обућу
и
седе
на
кревет
...
На
пољу
беше
тишина
;
—
све
поспало
.
Ни
пас
да
регне
,
ни
пет’о
да
кукурекне
.
Она
мишљаше
о
сну
;
све
јој
се
урезало
углаву
;
ни
једне
речце
није
заборавила
.
„
Шта
ли
ће
да
значи
?
...
Не
допада
ми
се
што
сам
онако
била
весела
и
што
сам
се
смејала
и
певала
.
Па
после
и
тетка
...
што
да
ме
онако
гледа
;
никако
није
тренула
!
.
.
Како
’
но
ми
оно
рече
?
...
„
У
деци
,
у
деци
нећеш
бити
срећна
“
!
.
.
Море
нек
ја
онако
будем
срећна
;
нек
они
мене
пазе
и
воле
—
шта
ја
друго
тражим
!
...
Чула
сам
од
старих
жена
где
веле
:
да
бог
човеку
у
сну
предскаже
све
,
а
нарочито
кад
у
којој
кући
први
пут
ноћи
.
Да
се
није
мени
предсказало
?
...
Може
бити
!
.
.
Па
после
,
казивале
су
ми
и
то
:
да
кад
ти
се
јаве
на
сну
човек
или
жена
па
ти
кажу
:
биће
ти
овако
или
онако
—
и
збуде
ти
се
...
.
Само
да
се
нисам
онако
смејала
и
певала
!
...
А
онако
,
вала
,
рекла
бих
,
да
није
ништа
рђаво
...
.
“
Па
јој
онда
сену
кроз
главу
друга
мисао
:
„
Боже
а
ја
за
моје
и
заборавила
!
Шта
ли
сад
раде
моји
код
куће
?
...
Они
сигурно
спавају
...
Јок
,
не
спавају
!
...
Нана
седи
сад
у
поњавама
па
мисли
:
и
’
како
је
мени
овамо
.
Сад
она
вели
:
”
моја
Анђа
никако
не
спава
,
она
једнако
плаче
“
.
Еј
,
моја
нано
!
знам
,
како
ти
је
!
...
Ја
,
боже
,
боже
,
све
ти
је
то
она
знала
!
Знала
је
она
,
да
ће
овако
са
мном
бити
,
па
ме
је
све
лепо
учила
:
„
Немој
ти
мени
овако
или
онако
—
ради
овако
;
отићи
ћеш
ти
у
своју
кућу
,
па
ја
нећу
да
ти
кажу
,
да
те
је
лудак
родио
!
...
“
—
Снајка
!
—
пресече
је
у
мисли
глас
с
поља
.
Она
скочи
.
—
Чујем
!
—
Зар
си
будна
?
—
Ја
!
—
Отвори
!
Она
отвори
врата
и
на
прагу
се
указа
весео
лик
њене
заове
Миленије
.
—
Гле
!
...
ти
се
обукла
већ
!
—
Ја
!
...
рече
Анђелија
и
приђе
те
је
пољуби
.
—
А
ја
мислила
да
те
пробудим
;
тешто
баш
!
...
Оћеш
ли
са
мном
на
бунар
.
—
’
Оћу
.
—
Е
ајдемо
!
И
обе
изађоше
из
вајата
.
Небо
се
цакли
од
ведрине
к’о
плаво
око
девојачко
;
по
њему
„
плови
“
месец
и
трепере
звезде
;
неки
ладан
ветрић
попирује
те
шушти
пожутело
лишће
;
по
нека
кокошка
залепрша
се
на
седалу
па
се
онда
гњезди
;
петли
кукуречу
,
а
тамо
под
исток
пукла
белина
:
—
зора
...
.
Узеше
видрице
и
одоше
на
бунар
.
Анђелија
по
мало
дрхташе
од
јутрење
ладноће
.
Заватише
воде
па
полише
једна
другој
.
Анђелија
извади
иза
појаса
свој
пешкирић
те
се
обрисаше
,
па
се
онда
заједно
помолише
богу
.
—
Сад
да
наспемо
судове
—
рече
Миленија
.
Анђелија
довати
кову
.
—
Немој
ти
,
снајка
!
—
Што
?
—
Полићеш
се
.
Дај
мени
!
—
Умем
се
ја
чувати
—
рече
Анђелија
и
поче
спуштати
кову
у
бунар
.
Миленија
је
погледа
па
рече
:
—
О
,
снајчице
.
—
Чујем
!
—
Ајде
да
се
пазимо
!
—
Зар
ти
мене
волиш
?
—
упита
Анђелија
.
—
’
Волико
!
—
рече
она
и
рашири
руке
колико
год
може
.
Анђелија
се
насмеја
.
—
Е
,
добро
,
да
се
пазимо
!
Миленија
је
загрли
.
—
А
знаш
ли
ти
да
си
лепа
?
—
Е
?
—
упита
Анђелија
.
—
К’о
вила
...
П’онда
наја
вели
...
.
Анђелији
заигра
срце
.
—
Шта
вели
?
—
пресече
је
.
—
Вели
—
настави
Миленија
—
да
ћеш
бити
добра
и
ваљана
.
А
наја
се
никад
не
вара
!
Она
зна
по
теби
!
.
.
Вели
:
није
оно
џаба
гајио
пријатељ
Илија
;
познајем
ја
кад
корачи
колико
вреди
!
.
.
А
снајка
Марта
једнако
те
’
вали
и
вели
да
твога
рада
нема
на
близу
...
Је
ли
снајчице
;
’
оћеш
ли
и
мене
изучити
раду
?
...
—
’
Оћу
,
заовице
!
—
Знаш
како
ћеш
ме
звати
?
—
„
Дилберком
“
—
рече
Анђелија
.
—
Марта
ме
зове
”
дилберком
.
“
—
А
ја
ћу
„
голубицом
“
—
рече
Анђелија
.
—
То
је
баш
лепо
!
...
Ја
ћу
бити
твоја
„
голубица
“
а
ти
моја
снајчица
!
...
И’онда
знаш
шта
још
?
—
Шта
?
—-
Тата
синоћ
вели
,
да
му
је
баш
по
вољи
што
те
је
добио
.
Ја
,
тако
,
служим
,
а
он
вели
куму
:
„
Шта
ћеш
брате
?
Ако
’
оћеш
што
добро
—
ти
тражи
од
вамилије
;
од
вамилије
се
данас
и
псето
тражи
“
!
.
.
А
и
кум
вели
да
је
добро
наш’о
...
.
Па
да
видиш
бату
!
...
Ја
га
само
дирам
и
Марта
га
дира
—
а
он
се
смеши
и
вели
:
„
бог
ми
је
дао
!
...
“
А
ја
га
питам
,
да
ли
те
воли
,
а
он
мени
вели
:
„
А
што
ти
питаш
?
“
.
.
а
ја
велим
да
’
оћу
,
да
знам
.
Он
се
онда
поче
смејати
па
вели
:
„
казаћу
ти
сутра
“
!
...
па
онда
скочи
и
побеже
на
поље
.
А
Марта
вели
:
„
не
сме
само
Златан
пред-а-мном
да
каже
,
а
добро
знам
воли
је
к’о
очи
“
!
...
Видиш
,
снајчице
—
сви
те
волимо
!
...
—
И
ја
вас
!
—
рече
Анђелија
.
—
Е
то
је
баш
добро
!
Ајдемо
!
—
рече
Миленија
и
узе
судове
те
понесе
.
Анђелија
пође
за
њом
.
Прса
јој
се
надимаху
од
неке
милине
,
па
—
да
јој
се
може
—
она
би
викнула
и
казала
целом
свету
како
је
радосна
...
.
Јуче
је
стезала
срце
од
жалости
—
а
данас
га
стеже
од
радости
!
...
И
уђе
за
Миленијом
у
кућу
.
Миленија
остави
судове
у
долап
па
онда
поче
ложити
ватру
.
—
О
,
голубице
!
—
Чујем
,
снајчице
!
—
Кажи
ти
мени
лепо
,
какви
је
ред
у
вашој
кући
.
—
К’о
и
у
свакој
кући
,
—
рече
Миленија
.
—
А
како
да
радим
па
да
се
додворим
тати
и
наји
?
—
упита
Анђелија
.
—
О
,
за
то
не
бери
бригу
!
Тата
је
врло
благ
;
само
се
шали
...
Знаш
како
мене
зове
?
...
шепртљом
...
Он
свима
издене
име
—
то
му
је
душа
...
.
Наја
је
већ
друкчија
.
Она
само
’
оће
да
се
ради
.
Кад
ти
што
заповеди
да
урадиш
—
нек
је
поуздано
...
.
и
онда
си
јој
права
...
.
Чича
Нини
само
поли
из
јутра
,
додај
му
његову
чутуру
—
он
се
напије
два-три
пута
па
оде
у
њиве
.
До
мрака
никако
и
не
долази
!
...
Очију
ми
,
снајчице
,
у
нашој
кући
није
тешко
умостити
!
...
—
Ако
је
за
рад
и
услугу
не
бојим
се
,
вала
,
ни
једне
;
само
кад
су
сви
тако
добри
!
...
.
Ко
,
зар
наши
?
...
Видићеш
,
вала
,
је
ли
истина
!
.
.
А
Марта
ће
ти
све
онако
показати
!
И
Стана
ће
те
поучити
.
А
ја
ћу
,
моја
лепа
снајчице
,
ја
ћу
ти
у
свему
помагати
;
па
ћу
онда
устати
и
око
наје
и
око
стрине
...
.
та
мораће
те
заволети
!
...
Анђелија
је
пољуби
.
—
Моја
слатка
голубице
!
.
.
Баш
ти
’
вала
!
.
.
Не
бери
за
мене
бригу
,
кад
је
тако
.
Пуна
срца
неке
радости
корачи
и
стаде
на
праг
,
па
са
њега
погледа
у
авлију
...
.
Све
јој
се
милило
.
И
ове
зградице
и
ова
родом
окићена
дрва
,
па
јој
чак
омили
и
белов
што
је
лежао
пред
кућом
.
Она
се
окрете
Миленији
.
—
О
,
голубице
!
—
Чујем
,
снајчице
!
—
Дај
ми
парче
леба
!
—
Што
ће
ти
?
—
’
Оћу
да
дам
белову
.
Белов
се
диже
,
поче
вртети
репом
и
умиљавати
се
око
Анђелије
.
Миленија
пружи
комад
леба
Анђелији
и
угледа
како
се
белов
умиљава
,
па
рече
:
—
Сад
видим
,
снајчице
,
да
волиш
нашу
кућу
!
—
По
чему
?
—
Неће
се
пас
умиљавати
око
непријатеља
,
тако
вели
наја
.
Анђелија
баци
псу
лебац
а
он
га
узе
и
оде
за
кућу
.
Она
се
врати
унутра
.
—
Овде
ми
се
допада
!
—
рече
она
.
Па
онда
узе
метлу
и
почисти
кућу
.
Поможе
Миленији
те
успремише
.
У
тај
пар
Марта
уђе
.
—
Добро
јутро
!
—
Бог
помого
!
—
Ви
устале
већ
!
—
Ја
!
—
А
ја
ишла
да
те
пробудим
!
...
Доцкан
сам
и
легла
.
Несрећни
зет
не
даде
ми
мира
сву
ноћ
!
Сву
ноћ
је
витло
мене
и
Стану
!
Једва
се
смири
пред
зору
.
—
Баш
је
ђаво
!
—
рече
Миленија
—
Помлати
све
ћурке
и
кокоши
,
па
онда
докопи
Дражу
онако
пијана
—
па
с
њим
у
коло
.
Дража
тетура
тамо
и
овамо
—
а
ми
да
помремо
од
смеја
...
—
Јеси
ли
ти
могла
заспати
?
—
упита
Марта
Анђелију
.
—
Јесам
.
—
Јеси
ли
ишла
на
воду
?
—
Јесам
.
—
Како
ти
изгледа
,
мо’ш
ли
се
навићи
?
—
Могу
—
одговори
Анђелија
.
—
Не
брини
се
ти
ништа
!
Све
ћу
ја
теби
показати
...
.
Дај-де
да
ти
наместим
тај
венац
,
не
стоји
ти
добро
...
Седи
.
Анђелија
седе
на
столичицу
,
а
Марта
јој
поче
намештати
венац
;
Миленија
јој
помагаше
.
—
Учи
се
,
дилберка
,
и
теби
ће
требати
скоро
—
рече
Марта
.
—
Баш
си
ти
,
снајчице
!
...
рече
Миленија
поруменивши
.
—
Шта
сам
ја
?
...
'
Ђаво
је
л
?
...
Откуда
ја
да
видим
синоћ
,
па
још
у
мраку
,
како
моја
дилберка
ашикује
са
Миланом
чича
Маринковим
.
Миленија
јој
запушаваше
руком
уста
и
погледаше
је
прекорно
показујући
Анђелију
.
—
Не
бој
се
!
...
Неће
ти
јетрвица
ништа
.
Је
ли
,
јетрвице
?
—
Што
је
дираш
толико
?
—
упита
Анђелија
.
—
Бога
ми
,
снајчице
!
...
—
Волиш
га
!
пресече
је
Марта
.
—
Е
па
волим
,
шта
ћеш
ми
!
—
Тако
кажи
!
.
.
Е
сад
је
готово
.
.
Бадава
,
што
јес
’
јес
’
:
—
баш
си
лепа
,
јетрвице
!
—
Лепша
је
од
тебе
!
рече
Миленија
.
—
Па
и
млађа
је
,
треба
да
буде
лепша
—
рече
Марта
.
—
Ја
њу
сад
боље
волим
него
тебе
!
—
рече
Миленија
.
—
И
треба
да
је
волиш
!
Она
је
сад
нова
—
треба
да
је
волимо
сви
!
И
ја
је
волим
...
А
ти
,
дилберче
моје
.
ти
по
мало
вараш
да
мене
не
волиш
.
—
Немој
тако
више
;
може
чути
наја
...
—
Не
бој
се
!
...
И
измирише
се
...
.
Народ
поче
устајати
.
Анђелија
оде
са
Миленијом
,
да
полије
свекру
,
куму
и
старом
свату
.
Клањајући
ко
и
синоћ
уђе
она
у
собу
даде
им
обућу
па
се
врати
за
воду
.
Опет
клањајући
уђе
,
поли
им
и
обриса
их
.
Онда
јој
дадоше
чешљеве
те
их
очешља
.
Они
се
онда
помолише
богу
.
Она
изађе
и
врати
се
са
чутурицом
у
којој
беше
ракија
.
Поклони
се
пред
свекром
,
пољуби
га
у
руку
и
даде
му
чутуру
.
Онда
им
стаде
иза
леђа
дворити
.
—
Ала
у
мене
бује
табани
!
—
рече
кум
.
—
Море
—
није
,
море
,
него
,
куме—мене
боле
ноге
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ала
се
—
изиграсмо
:
да
бог
помаже
!
Нека
их
,
нека
боле
до
довече
,
а
довече
ћемо
опет
!
—
рече
старојко
.
—
Зар
ти
пада
на
памет
?
—
упита
чича
Стеван
.
—
Море
,
како
не
пада
!
Нисам
се
изигр’о
’
нако
ни
кад
сам
мога
Милована
женио
!
Свануло
.
На
пољу
се
дигла
ларма
!
—
Зете
,
