’српској
.
Сва
та
област
сад
је
у
турским
рукама
,
сад
код
деспота
.
Кад
је
у
турским
рукама
,
има
обитељ
и
од
Турчина
ферман
,
па
кад
се
Турчину
добар
бакшиш
да
,
манастир
је
у
миру
,
и
може
и
из
деспотове
области
’
ришћанин
без
разлике
тамо
одлазити
,
а
Турчин
за
даље
не
хаје
,
тако
да
се
у
свако
доба
више
пазило
на
вољу
деспота
,
нег’ли
на
турску
.
Турци
нису
знали
ни
да
су
кнежевићи
били
у
манастиру
.
То
је
била
тајна
измећу
Јеремије
,
Јаблановића
и
Харалампије
,
а
калуђер
зна
кад
треба
тајну
одржати
,
а
сви
тројица
имали
су
узрока
све
у
тајности
држати
.
Јеремија
и
Јаблановић
нису
баш
волели
што
се
Харалампије
уплео
у
ту
погодбу
,
јер
они
као
војводе
нису
били
ради
с
калуђером
делити
,
већ
они
калуђеру
да
деле
,
ал
’
мисле
,
нужда
закон
мења
па
мораду
и
калуђеру
попустити
,
а
калуђер
опет
њима
.
Јеремија
и
Јаблановић
спремају
се
у
граду
,
да
се
могу
деспоту
и
Жигмунду
одапрети
,
да
се
могу
држати
против
силе
доникле
,
донде
док
се
побрину
за
помоћ
са
друге
стране
.
Дотерују
марву
,
живад
у
град
,
’
рана
се
једнако
уважа
,
суво
месо
,
сува
риба
,
вино
,
све
је
у
изобиљу
.
Копају
се
опкопи
,
јаркови
се
водом
испуњавају
,
од
Дунава
зидине
,
куле
,
капије
оправљају
,
види
се
да
Јеремија
није
каиљ
налако
Голубац
напустити
.
Скупио
је
и
добар
број
одабраних
војника
,
колико
се
само
у
граду
и
околу
сместити
може
,
а
да
противницима
покаже
да
је
кадар
бранити
се
.
А
и
сам
Јеремија
је
био
јунак
,
па
и
Јаблановић
.
Кад
је
све
спремно
,
Јеремија
чека
добру
отпоруку
од
деспота
,
ил
’
нападај
.
Кад
је
већ
све
наредио
,
опет
се
светује
у
дворани
са
Јаблановићем
и
Харалампијем
.
У
дворани
се
састану
,
и
то
код
јела
,
код
пуни
’
пехара
.
Седе
,
пију
,
ни
бриге
им
није
.
Јеремија
започне
.
—
Та
српско
царство
одавна
се
распада
,
нек
свак
себи
дере
.
И
сам
Ђурађ
Бранковић
је
дерао
,
кад
која
кућа
пропада
,
свак
себи
вуче
.
Србија
се
једнако
смањује
,
и
једнако
ће
се
смањивати
,
па
ће
је
тако
и
нестати
.
На
нами
је
нека
проклетиња
.
Матица
је
давно
из
наших
ројева
ишчезла
.
Није
л
’
и
сам
Ђурађ
од
Стевана
отимао
,
није
л
’
и
Гргурове
синове
одбацио
.
Нисмо
л
’
већ
служили
и
Турцима
.
Свуд
је
међу
нами
пакост
,
злоба
,
завист
,
па
нећу
,
не
могу
ни
ја
друкчији
бити
.
—
Тако
је
,
неслога
је
Србе
утукла
,
сватко
се
позива
на
слогу
,
ал
’
нитко
је
не
љуби
,
ми
не
можемо
свет
спасти
,
сватко
нек
се
за
се
брине
.
Па
зар
се
Ђурађ
Бранковић
није
за
се
побринуо
?
Колико
му
је
од
бабе
остало
,
колико
од
деспот-Стевана
,
златне
,
сребрне
руде
,
у
Угарској
толике
баштине
,
цјена
за
продату
Мачву
и
Београд
.
Рашта
не
би
ти
Голубац
продао
,
ако
га
баш
узмораш
испустити
,
па
да
се
подјелимо
—
рече
Јаблановић
.
—
Ја
сам
с
ваши
леђи
терет
скинуо
,
па
сам
га
на
моју
душу
узео
,
која
је
већ
одавна
у
рукама
ђавола
као
и
ваша
—
рече
смешећи
се
Харалампије
.
—
Лако
је
теби
,
ти
се
одмолиш
,
па
ти
је
душа
лака
,
ал
како
ћемо
ми
јадни
на
други
свет
—
одгонетне
смешећи
[
се
]
Јаблановић
.
—
Ја
ћу
се
већ
за
вашу
душу
побринути
,
само
се
ви
брините
за
моје
тјело
,
ал
’
живо
тјело
.
Но
за
жива
тјела
не
дајте
ми
да
спаднем
на
Бранковићеве
гране
,
јер
ми
душа
неће
стићи
на
други
свјет
,
конопац
о
првом
’
расту
загушиће
је
.
У
здравље
Јеремије
војводе
,
властелина
од
Браничева
—
рече
Харалампије
и
пехар
искапи
.
—
Живио
војвода
Јаблановић
,
мој
стари
побратим
,
с
ким
сам
добро
и
зло
делио
—
наздрави
Јеремија
.
—
Живио
и
наш
Харалампије
,
па
ма
патријаром
постао
—
напије
Јаблановић
,
бацив
намигљив
поглед
на
Јеремију
.
Већ
је
вечерње
доба
,
ал
’
заверне
душе
једнако
расправу
воде
о
својој
користи
.
Пије
се
да
им
се
душа
замагли
,
да
их
не
види
вечита
истина
чистог
родољубља
.
Пију
на
извору
греха
и
зли
демони
прихваћају
им
душе
.
Пију
војводе
,
као
некадањи
јунаци
,
Харалампије
као
калуђер
ком
не
да
мантија
да
се
пред
сабљом
поклони
.
Вино
им
срце
и
дух
задело
у
сплет
ђаволског
коловоза
.
Усијане
главе
што
мисле
,
зборе
.
Већ
је
Јеремија
замаглушен
испарењем
нечестиве
душе
.
—
Ил
’
ће
мене
Ђурађ
сатрти
ил
’
ћу
ја
њега
у
трло
и
млево
,
тако
ми
ове
смедеревке
и
овог
сребрног
пе’ара
,
који
ми
пао
у
нашљедство
од
ђеда
,
који
га
је
од
Душана
на
поклон
добио
,
и
из
тог
пили
на
даћи
после
боја
и
побједе
над
Шишманом
—
рече
угрејан
Јеремија
.
—
Ја
опет
,
зарјечем
се
мојим
крсним
именом
светим
Ђорђем
,
да
ћу
прије
кућу
запалити
,
и
сви
у
њој
да
изгорјемо
,
негли
што
Ђурђу
попустити
,
који
ми
не
врати
моје
изгубљене
баштине
—
рече
Јаблановић
.
—
Ја
се
,
опет
,
и
заклињем
и
преклињем
,
да
ћу
се
прије
потурчити
,
нег
’
да
изгубим
заслужену
мазду
—
рече
Харалампије
.
Тако
их
ухвати
нојца
,
и
вино
и
сан
их
превлада
.
Тежак
ћеду
сан
имати
,
преставићеду
им
се
прилике
,
где
се
ђаво
са
јунаком
,
издајство
са
поштењем
бори
,
и
како
ће
ђаво
да
побједи
,
јунаштва
венац
да
увене
.
XИX
Деспот
Ђурађ
како
је
оставио
Београд
са
Жигмундом
и
делом
војске
,
поче
јако
размишљати
,
шта
ће
чинити
ако
Јеремија
неће
град
да
преда
.
Јеремија
је
јогунаст
,
властољубив
,
грабљив
,
и
на
зло
брз
.
На
путу
стиже
му
гласник
,
који
носи
собом
поруку
Јеремије
.
Деспот
проучи
поруку
.
Јереминој
истези
одговорити
не
може
.
Треба
новац
за
војску
,
треба
за
непредвидим
случај
што
имати
.
Деспот
поруку
саопшти
Жигмунду
.
Светују
се
.
Јеремија
има
повељу
,
на
којој
је
подвезан
деспот-Стеван
и
Ђурађ
,
но
на
тој
повељи
није
био
потписан
велики
логофет
,
нит
’
је
од
њега
печат
ударен
.
Жигмундови
фратори
кажу
да
повеља
нема
законите
форме
,
јер
би
требало
да
је
на
њој
логофет
потписан
,
и
печат
ударен
.
Један
бискуп
вели
,
кад
је
већ
једаред
Голубац
по
уговору
са
деспот
Стеваном
уступљен
Жигмунду
,
да
ту
обвеза
повеље
престаје
,
и
да
се
град
уступити
,
предати
мора
,
неће
л
’
се
предати
,
треба
га
силом
отети
.
Тако
мисле
Розгоњи
и
Лошонци
.
И
Жигмунд
држи
да
је
он
правни
господар
Голупца
,
и
поручи
Јеремији
да
преда
град
,
јер
ће
га
иначе
на
силу
отети
.
Гласник
врати
се
и
однесе
Јеремији
поруку
.
Јеремија
опет
отпоручи
,
да
града
предати
неће
.
Жигмунд
разљућен
заповеди
да
војска
што
пре
Голупцу
похити
.
Диже
се
војска
,
лаки
коњаници
напред
,
а
остали
за
њима
.
Голубац
већ
није
далеко
,
ноћу
по
ладовини
примиче
се
,
а
кад
зора
заруди
,
већ
су
пред
Голупцем
.
Војска
се
стави
по
војничком
реду
,
опсести
град
.
На
левој
обали
Дунава
подиже
се
градић
,
Ласловар
,
недавно
је
завршен
,
праве
се
опкопи
,
ровови
.
Ту
је
већ
и
друга
мађарска
војска
,
која
ће
такођер
руку
пружити
оној
пред
Голупцом
,
а
да
могу
лакше
град
опасати
.
Лошонција
прође
на
другу
обалу
,
и
на
четоклацима
довезе
сву
спрему
у
Ласловар
,
и
топове
.
Јеремија
види
мађарску
војску
,
но
не
уздркће
.
Види
и
нешто
српске
војске
,
ту
је
довео
деспоту
Облачина
Раде
.
Жигмунд
се
светује
са
деспотом
и
војводама
,
како
да
се
опаше
град
,
и
закључе
још
једаред
,
ал
’
последњи
пут
,
позвати
Јеремију
да
преда
Голубац
.
Деспот
ће
на
се
примити
да
Јеремију
позове
.
Деспот
оправи
улака
Јеремији
да
дође
у
његов
стан
на
договор
.
Заклиње
се
живим
богом
и
св
.
Савом
,
даје
му
тврду
веру
да
му
се
ништ
’
стати
неће
,
да
дође
као
јунак
свом
негдашњем
пријатељу
;
ако
се
не
погоде
,
пустиће
га
слободно
натраг
,
он
неће
шкодити
негдашњем
јунаку
код
Искре
,
и
пропустиће
јогунастог
властелина
Јеремију
.
Јеремија
седи
у
дворани
са
Јаблановићем
и
Харалампијем
.
Светују
се
.
Јеремија
баци
поглед
на
прозор
,
па
на
другове
,
и
прозбори
.
—
Ево
Мађара
,
дошли
су
да
добију
Голубац
,
но
надам
се
да
овде
нећеду
ломити
колач
.
—
Ни
бриге
нас
,
град
напустити
нећемо
,
дође
ли
баш
да
се
мора
,
онда
ћемо
ма
и
преко
трња
.
—
Добро
би
било
већ
сад
побринути
се
за
договор
са
Турцима
,
да
се
не
задоцнимо
—
рече
Харалампије
,
који
није
баш
био
каиљ
чекати
док
на
нокту
загоре
.
—
Морамо
још
мало
почекати
,
можда
ће
се
деспот
још
предомислити
,
и
обвезност
испунити
.
—
Само
нипошто
на
вересију
—
рече
Јаблановић
.
—
Само
,
ако
се
предајете
,
пустите
ме
боље
у
Дечане
,
онђе
ћу
ја
с
Турцима
опет
на
крај
изићи
,
нег
’
да
паднем
деспоту
у
шаке
,
јер
кад
се
ви
измирите
,
може
пасти
сав
терет
на
мене
,
канда
сам
ја
сам
кнежевиће
осљепио
.
—
Ивер
од
кладе
не
пада
далеко
,
ђе
ми
ту
и
ти
.
Слуга
јави
да
је
дошао
улак
од
деспота
.
Јеремија
радо
изненађен
,
улака
дозива
.
—
Ваљда
се
покајао
—
рече
Јаблановић
.
Улак
уђе
,
поклони
се
.
—
Част
теби
,
војвода
,
доносим
ти
поздрав
од
земље
господара
деспота
Ђурђа
,
да
му
дођеш
на
састанак
,
с
тобом
нешто
прозборити
жели
,
примиће
те
као
јунака
.
Ево
ти
писма
.
Јеремија
прима
писмо
,
па
чита
.
—
Почекај
мало
.
Јеремија
мисли
се
.
Јаблановић
и
Харалампије
упрли
су
очи
у
Јеремију
,
отворе
уши
и
усне
,
да
чују
шта
ће
Јеремија
рећи
.
Јеремија
подиже
главу
горе
и
озбиљно
да
одговор
.
—
Кажи
господару
,
да
ћу
доћи
сутра
ујутру
на
главину
,
онде
је
његов
стан
,
видим
му
чадоре
.
Улак
поклони
се
и
оде
.
—
Да
од
бога
нађеш
,
Јеремијо
,
зар
идеш
Ђурђу
у
шаке
,
шта
мислиш
?
—
запита
удивљен
Јаблановић
.
—
Ваљда
тек
не
мислиш
и
себе
,
и
град
и
све
нас
предати
?
—
рече
уплашен
Харалампије
.
—
У
Ђурђа
је
вјера
тврда
,
после
битке
код
Искре
,
на
вјеру
је
Турке
позвао
,
и
ником
зла
не
учини
,
на
ријеч
пуштао
их
је
својима
.
Ђурђе
је
мој
душман
,
ал
’
је
јунак
,
и
мада
га
мрзим
,
право
ћу
о
њему
казати
,
и
мрзим
га
зато
што
ми
одмах
награду
не
издаде
да
Голубац
предам
.
—
Па
кад
не
издаје
што
треба
,
нема
вјере
у
њему
—
рече
Харалампије
.
—
Притиснуо
га
Жигмунд
,
који
много
треба
,
а
можда
је
Ђурађ
опет
при
благу
,
па
ће
да
плати
.
—
Ал
’
ако
не
усхте
па
те
задржи
?
—
запита
Јаблановић
.
—
И
за
то
сам
се
досетио
.
Ако
у
опасност
дођем
,
ја
ћу
преокренути
,
кад
пође
са
мном
да
му
град
предам
,
то
ће
он
једва
дочекати
,
па
ће
опет
бити
Ђурађ
изигран
.
Него
чуј
,
побратиме
,
стој
код
горњег
моста
на
опрезу
са
одабрани
коњаници
,
да
можеш
одмах
провалити
их
како
за
мном
пођу
.
Јаблановић
мисли
се
,
па
после
почивке
рече
:
—
Све
је
добро
,
нек
те
тако
памет
води
.
Јеремија
да
донети
за
поткрепљење
добру
вечеру
,
и
доникле
су
заједно
седели
.
Јеремија
озбиљан
и
мало
забринут
,
остави
друштво
да
се
за
сутра
припреми
.
—
Ви
остајте
,
ја
зарана
морам
,
само
онако
нек
буде
као
што
каза
’
,
све
на
опрезу
.
У
зору
видићемо
се
.
Јеремија
изађе
,
Јаблановић
и
Харалампије
остаће
да
се
проразговоре
код
пуних
пе’ара
.
Одлазак
Јеремијин
даје
им
шта
мислити
.
Јеремија
,
Јаблановић
,
Харалампије
,
то
је
друштво
састављено
да
у
скупу
заједнички
грабе
и
отимају
,
но
ако
може
свако
за
се
,
опет
још
што
привући
,
једно
за
друго
не
мари
и
мртвом
задружнику
скинуће
са
хладног
тела
све
до
голости
.
—
Како
можеш
пустити
Јеремију
Бранковићу
,
тај
се
више
вратити
неће
—
запита
Харалампија
.
—
Ја
,
боме
,
не
би
’
ишао
,
ал
’
је
он
већ
одавна
с
Ђурђем
шуровао
,
жарио
и
палио
,
они
се
већ
знаду
,
покрај
Јеремије
и
ја
сам
дошао
негда
до
пријатељства
са
Ђурђем
.
—
Ал
’
ако
би
га
ипак
Ђурађ
задржао
,
шта
ћемо
онда
чинити
?
—
Онда
опет
ја
нећу
предати
града
.
—
Но
ако
се
Јеремија
нагоди
са
Ђурђем
,
прими
благо
па
готов
посао
,
а
теби
пошље
налог
да
град
предаш
,
шта
ћемо
онда
?
—
Ни
онда
нећу
предати
,
онда
сам
ја
господар
од
Голупца
,
па
ћу
сам
да
се
погађам
.
—
С
киме
?
—
Ма
с
киме
,
ма
с
деспотом
,
ма
са
Жигмундом
,
само
обречено
мора
ми
се
издати
,
онда
је
мени
и
сам
Јеремија
дужан
,
и
Голубац
држим
као
залогу
.
—
Ал
’
ако
силом
навале
?
—
Бранићу
се
док
могу
,
па
кад
све
попуца
,
а
ми
—
у
Турке
.
—
Исто
тако
сам
и
сам
мислио
,
Турци
ћеду
Голубац
откупити
,
ти
ћеш
се
и
мене
сетити
.
—
Немај
бриге
,
по
нас
хрђаво
испасти
неће
,
само
увек
држ
’
се
покрај
мене
.
Тако
се
они
још
доникле
разговарају
узев
сваки
своју
корист
преда
се
.
Оду
лећи
,
да
сневају
о
благу
,
које
ћеду
добити
ил
’
од
деспота
ил
’
од
Жигмунда
.
Јаблановић
зато
није
баш
задржавао
Јеремију
од
одласка
,
једно
што
га
је
тешко
задржати
од
оног
што
си
једаред
у
главу
утуби
,
друго
,
ако
се
што
с
њим
стане
,
њему
ипак
од
штете
бити
неће
,
јер
што
би
Јеремија
био
кадар
изредити
[
са
]
Голупцом
,
може
и
сам
изредити
.
Тешка
им
лака
ноћ
.
XX
На
узвишенијем
месту
,
на
главини
разапет
је
чадор
деспота
.
Врх
чадора
вије
се
застава
Србије
.
Пред
главином
пољана
,
разапети
чадори
,
то
је
мала
српска
војска
,
коју
је
довео
Облачина
Раде
.
Красна
ноћ
,
небо
звездама
посуто
,
на
небу
сребрн
шар
,
козлићи
,
блед
месец
,
уштап
тек
из
призора
појављује
се
.
У
чадору
седе
деспот
и
Облачина
Раде
.
Кад
је
сунце
заходило
,
онда
су
обојица
почивали
,
од
одмора
да
се
поткрепе
.
У
полноћ
дигоше
се
да
коју
прозборе
,
Раде
је
у
свему
десна
рука
деспота
.
Убојно
обувени
,
чекају
спремни
док
зора
заруди
,
чекају
Јеремију
.
Седе
на
кожним
гривним
јастучић’ма
,
подлога
им
је
чиста
трава
и
земља
,
коју
ће
деспот
наскоро
изгубити
.
Међу
њима
троножан
столић
,
на
њему
пе’ари
с
румеником
.
Деспоту
,
лакат
на
столу
,
у
десници
пе’ар
,
започе
:
—
У
част
бога
,
и
у
наше
здравље
,
да
дочекамо
један
дан
као
код
Искре
,
кад
смо
Турке
до
ноге
потукли
,
много
робље
задобили
,
’
ришћанство
ослободили
.
—
То
је
било
доба
да
се
Косово
могло
осветити
,
кад
су
се
Урканови
праунуци
о
нашљедству
закрвили
.
Деспот
Стеван
,
бог
да
му
душу
прости
,
био
је
блага
срца
,
па
је
Турцима
простио
.
—
Дао
је
реч
и
заклетву
да
ће
одржати
Бајазитову
лозу
.
—
Јест
поштење
је
одржао
,
ал
народа
срце
се
над
тим
стегло
,
Турчин
се
спасе
,
а
’
ришћанин
пада
.
—
За
Стевана
тешко
је
било
,
са
свих
страна
притискавало
га
је
лацманство
,
а
у
Грке
није
се
могло
поуздати
.
—
Времена
прохујаше
,
ђе
је
наша
стара
војска
,
ђе
су
дивни
оклопници
,
који
Тамерлану
сузу
натераше
кад
се
тукоше
појединце
против
Татара
као
орлови
против
вранах
.
Већ
смо
се
изглодали
,
бијући
се
са
Турцима
и
покрај
Тураках
.
Сад
опет
стојимо
измећу
Мађара
и
Турака
као
укопани
,
да
се
мицати
не
може
;
волио
би
’
јуначке
смрти
,
нег
’
’
вака
живота
.
Тко
зна
како
ћемо
и
сад
проћи
,
кад
нам
није
у
рукама
Београда
,
а
Голубац
предати
морамо
.
—
Тако
је
,
ал
’
преиначити
не
можемо
,
уздајмо
се
у
бога
и
у
нашу
памет
.
Знам
да
је
Јеремија
поручио
да
ће
доћи
,
можда
ће
се
предати
.
—
Познајем
Јеремију
,
он
добро
не
мисли
.
Ако
дође
па
одмах
не
преда
Голубац
,
ту
је
већ
пријевара
,
издајство
,
ја
на
твом
мјесту
одмах
би
га
задржао
,
а
сад
се
теби
мора
предати
.
—
На
вјеру
сам
га
позвао
,
ријеч
погазити
не
могу
.
—
Господару
,
проћи
ћеш
као
деспот
Стеван
.
—
Не
бој
се
,
Облачино
,
још
није
изгубљено
докле
је
нас
.
Тако
се
деспот
са
војводом
разговара
,
и
већ
почиње
свићати
.
Дотрчи
један
коњаник
,
и
јави
да
је
ту
Јеремија
војвода
,
жели
деспоту
реч
дати
.
Деспот
ослови
Облачину
,
да
се
повуче
у
свој
чадор
,
да
се
са
Јеремијом
у
четири
ока
разговара
.
Облачина
иде
ал
’
громко
прослови
:
—
Идем
ал
’
ћу
стражарити
.
Деспот
из
чадора
поглед
баци
ван
на
долину
,
диже
се
прашина
,
малочас
па
се
виде
три
коњаника
,
праћени
од
деспотови
’
катана
.
То
је
Јеремија
,
са
два
побочника
.
Дошао
је
на
тврду
реч
деспотову
,
сиђе
с
коња
,
и
његови
побочни
,
деспотове
слуге
,
прихвате
оседлане
коње
,
а
Јеремија
,
праћен
,
подиже
се
до
чадора
,
’
де
га
деспот
дочека
.
Јеремија
је
као
рођен
за
војводу
и
властелина
.
На
њему
је
долама
позлаћена
,
пуцета
од
драгих
камења
у
златном
оквиру
у
склопу
као
токе
поређана
и
сплетена
,
на
глави
му
самур-калпак
са
белом
челенком
,
о
врату
виси
му
широк
златан
ланац
,
о
бедрици
златна
,
драгим
камењем
искићена
сабља
.
Деспот
понуди
га
у
чадор
,
завесу
спусти
,
и
стојећки
се
питају
.
Деспот
погледом
мери
Јеремију
,
Јеремија
деспота
.
—
Дакле
тако
,
Јеремија
,
ти
мој
од
младости
друже
,
хоћеш
да
се
осилиш
,
нећеш
да
предаш
града
,
који
ни
ја
одржати
не
мога
?
—
Ево
,
доша
’
ти
на
вјеру
,
и
тврду
ријеч
,
исповједам
ти
,
да
од
наша
царства
ништа
не
има
,
све
се
расипље
,
а
ја
за
ме
као
сватко
хоћу
што
да
спасем
.
Доша
’
ти
на
вјеру
,
као
што
река
’
,
ал
’
јеси
л
’
каиљ
задату
одржати
ријеч
?
—
Ти
тражиш
оно
о
чем
ми
писа
је
л
’
?
—
Јест
.
—
Одмах
не
могу
све
изручити
,
војна
је
,
ал
’
град
предати
се
мора
,
и
ја
ти
дајем
тврду
ријеч
да
ћу
како
предаш
Голубац
,
за
једну
годину
све
накнадити
.
—
Рок
дугачак
,
можда
донђе
нећемо
живјети
.
—
Јеремија
,
предај
града
,
кајати
се
нећеш
.
Ван
чадора
чује
се
глас
од
гунгуле
,
из
сто
грла
чује
се
глас
.
—
Не
пуштај
натраг
издајицу
.
Чује
то
Јеремија
и
побоја
му
се
у
срцу
грешна
душа
.
Но
Јеремија
је
досетљив
,
јер
је
већ
у
врашким
рукама
.
—
Кад
је
тако
,
деспоте
,
предајем
ти
се
на
тврду
ријеч
,
коју
ћеш
одржати
,
и
предајем
Голубац
,
теби
деспоту
,
ал
’
не
Жигмунду
.
Скупи
својту
,
дођи
ти
мени
на
вјеру
као
што
сам
ја
теби
дошао
,
па
тако
ми
свете
богородице
,
да
ти
квара
бити
неће
.
Ти
мени
зада
вјеру
,
ја
се
подвргну
.
Деспот
,
ком
је
битка
код
Искре
’
де
се
Јеремија
одликовао
,
у
вечитој
успомени
,
пружи
му
руку
.
—
Примам
,
идем
с
тобом
у
град
у
свити
од
дванајст
,
и
као
твоја
мени
,
тако
моја
теби
душа
нек
буде
аманет
.
Деспот
је
то
достојанствено
изрекао
,
и
што
једаред
рече
,
то
се
одржати
мора
.
Деспот
развуче
чадор
,
и
повиче
да
коње
доведу
.
Ал
’
гунгула
траје
.
Већ
је
пред
чадором
Облачина
Раде
и
Кајица
војвода
.
Облачина
мрко
поглед
баци
на
Јеремију
,
лијевом
руком
поглади
брк
,
а
десном
се
за
балчак
фата
.
Кајица
левом
држи
сабљу
по
средини
,
а
десном
шестоперац
буздован
,
и
гледи
на
деспота
хоће
л
’
добити
миг
.
Тешко
Јеремији
да
се
испуни
њихова
жеља
.
Јеремија
их
презиром
гледи
.
—
На
вјеру
ми
доша
Јеремија
,
ја
идем
на
вјеру
да
примим
град
.
Он
је
војвода
,
неће
оскврнути
светињу
јунаштва
,
задату
ријеч
,
на
коње
дванајст
катана
,
Облачина
и
Кајица
остају
ту
,
то
је
моја
воља
—
подвикне
достојанствено
деспот
.
За
тили
час
сви
су
на
коњима
.
Деспот
с
десне
,
с
леве
му
Јеремија
,
пред
њима
два
побочника
као
путокази
у
град
,
са
оба
бока
,
а
за
леђи
катане
деспотове
.
Тако
језде
Голупцу
,
нитко
реч
не
прослови
.
Голубац
је
близу
.
Већ
су
близу
градских
бедема
,
капија
отворена
,
чује
се
звекет
ланаца
и
пад
моста
куд
ћеду
проћи
.
Побочници
хуктећи
зајезде
преко
моста
у
град
да
улазак
јаве
,
Јеремија
ободе
силовитог
коња
,
са
неколико
скока
улети
кроз
капију
,
обрне
хитро
коња
,
сабља
му
већ
у
руци
,
стане
и
замаја
у
знак
да
се
деспот
борити
мора
,
ако
ће
у
град
.
За
Јеремијом
стоје
спремни
коњаници
.
Кад
је
деспот
видио
како
је
Јеремија
против
њега
оружије
наперио
,
окрене
и
ободе
коња
,
и
врати
се
у
свој
стан
.
Уљести
у
град
није
могао
,
јер
му
сам
Јеремија
знак
дао
да
га
не
пушта
унутра
,
а
да
је
силом
покушао
био
,
Јеремији
би
допао
шака
,
овако
ће
се
бар
читав
слободан
вратити
.
Веља
је
била
жалост
деспота
,
кад
је
увидио
да
од
предаје
Голупца
нема
ништа
.
Јави
то
Жигмунду
и
његовим
војводама
,
на
што
ови
љутито
из
једног
гласа
повичу
да
Голубац
треба
тесно
опасати
и
предаји
принудити
,
а
на
Јеремији
најоштрију
кази
извршити
,
расећи
па
на
четири
стране
,
и
тако
удове
му
по
капијама
повешати
.
Са
свију
страна
се
Голубац
подседа
,
опасује
.
XXИ
Јеремија
у
дворани
светује
се
са
Јаблановићем
и
Харалампијом
.
Прва
је
реч
Јеремијина
.
—
Тако
,
дакле
,
врати
’
се
ја
и
ништа
не
сврши
’
.
Да
нијесам
употребио
пријевару
,
и
Ђурђа
довде
домамио
,
тешко
да
би
’
перје
изнео
био
.
Било
је
ту
гунгуле
,
Облачина
и
Кајица
очи
закрвавише
,
да
не
би
Ђурђа
,
који
ме
на
вјеру
узе
.
Но
Ђурђе
се
опет
ту
показа
као
витез
,
био
сам
му
у
шакама
,
и
пусти
ме
слободна
.
Сад
Јеремија
исприча
по
реду
како
је
било
.
—
Вјере
ми
,
тај
Ђурађ
није
паметан
што
те
пропустио
,
ил
’
баш
си
ти
луде
среће
.
Да
сам
ја
као
он
,
вере
ми
,
не
би
’
те
пустио
био
—
примети
Јаблановић
.
—
Задао
ми
вјеру
—
рече
Јеремија
.
—
У
таквој
ствари
вјера
се
не
држи
.
—
Но
што
Ђурађ
није
паметан
,
ти
још
мање
што
га
нијеси
пустио
у
град
да
му
ми
о’ђе
судимо
,
већ
га
тако
налако
пропусти
—
примети
Јаблановић
.
—
Ја
ти
реко
’
,
у
таквим
стварима
вјера
се
одржати
не
мора
,
и
на
шта
сам
ја
ту
,
већ
да
вам
душе
исправљам
.
Очитао
би
’
ти
молитвах
колико
треба
,
дао
би
си
што
и
на
намастир
за
покајаније
и
опроштај
,
па
ти
не
би
ништа
смијетало
—
рече
не
задовољан
Харалампије
.
—
Ја
Ђурђа
још
од
ђетинства
знам
,
мада
га
мрзимо
,
ал
’
има
он
и
добријех
странах
,
а
то
му
је
да
задату
ријеч
погазити
неће
.
Он
ме
понуђаше
писменом
обвезом
,
да
кад
предам
град
,
у
оброцима
ће
после
тога
исплатити
,
јер
сад
доиста
због
војне
није
му
новац
при
руци
.
Вољу
је
показао
,
можда
би
исплатио
што
рече
,
ал
’
Голубаца
не
дам
без
новца
,
а
на
вересију
,
кад
се
не
зна
ни
како
ће
Ђурађ
од
Мађара
проћи
,
хоће
л
’
имати
тог
блага
што
досада
имађаше
.
А
што
га
нисам
у
град
умамио
,
реко
’
да
сам
му
вјеру
задао
,
а
кад
он
мени
главу
спасе
,
морам
и
ја
њему
.
Друго
би
било
да
би
он
силом
у
град
улетио
био
,
онда
већ
вјера
престаје
,
и
ил
’
би
га
ухватили
ил
’
посјекли
.
—
Боље
да
смо
га
ухватили
,
потписали
би
’
га
опет
на
што
више
,
и
искали
би
’
опет
какав
град
у
залогу
—
примети
лукави
Харалампије
.
—
Па
и
сад
,
и
одсада
да
га
ће
ухватимо
,
тако
бисмо
чинили
,
ал
’
сад
друкчије
није
могло
бити
—
одговори
Јеремија
.
—
Сад
је
бадава
говорити
,
испустисмо
птицу
,
та
више
амо
долећети
неће
,
но
што
нам
је
сад
чинити
?
—
рече
забринуто
Јаблановић
.
—
Сад
нам
није
до
оклевања
,
ја
мислим
одмах
да
ступимо
са
Турцима
у
погодбу
.
—
Друго
нам
није
чинити
,
Ђурађ
неће
да
одржи
ријеч
,
свезао
се
с
Мађарима
,
предао
им
Београд
и
Мачву
,
предајмо
ми
сад
Турцима
Голубац
—
рече
озбиљно
Јаблановић
.
—
Не
предати
,
већ
продати
—
примети
Харалампије
.
—
Е
добро
,
тко
ће
ићи
као
поклисар
Турцима
.
Хоћеш
ли
ти
,
побратиме
?
—
запита
Јеремија
.
—
Немој
мене
.
Ја
сам
теби
и
овде
од
потребе
,
биће
тамо
на
дивану
и
Исак-паша
,
ког
сам
код
Крушевца
љуто
ранио
,
па
сад
да
се
њему
покоравам
,
не
мож
’
бити
.
Најбоље
нек
иде
Харалампије
,
вешт
је
,
зна
се
увијати
,
превијати
,
и
оно
говорити
што
не
мисли
—
каза
Јаблановић
.
—
Е
добро
,
Харалампије
је
баш
за
то
.
Дакле
Харалампије
,
на
теби
је
ред
да
идеш
Турцима
,
да
понудиш
Голубац
султану
Амурату
по
ту
исту
цјену
,
као
што
смо
га
Ђурђу
понудили
—
рече
Јеремија
.
Тишина
,
мала
почивка
,
сви
се
мисле
.
Јеремија
и
Јаблановић
гледе
на
Харалампију
,
који
брижно
лице
показује
,
но
ипак
ни
бриге
му
није
,
кадар
је
лукавство
са
лица
збрисати
.
—
Хоћу
,
но
морам
мантију
и
камилавку
скинути
,
и
дајте
ми
какво
друго
одело
,
па
ћу
ићи
на
погодбу
канда
сам
уз
тебе
први
,
и
дај
ми
још
два
добра
јунака
,
да
се
пред
Турцима
не
постиђемо
—
рече
Харалампије
.
—
Бићеш
оправљен
као
какав
властелин
,
у
потајној
поруци
—
рече
Јеремија
.
—
Дакле
не
оклевајмо
—
рече
Јаблановић
.
—
Тебе
Харалампије
,
нећу
много
поучавати
,
имаш
памети
за
три
патријарха
,
а
лукавства
за
седам
лисова
,
неће
те
ниједан
Турчин
надмудрити
,
но
ипак
морам
те
у
нечем
напутити
,
да
знаш
како
ћеш
до
самог
султана
Амурата
доћи
.
—
Као
што
сви
знамо
,
Турци
су
опсели
Ново
Брдо
,
и
ја
добијам
оданде
преко
мојих
људи
гласове
.
Ако
падне
Ново
Брдо
,
крај
је
Ђурђевом
господству
,
и
онда
ћеду
Турци
подићи
опет
нов
санџак
,
а
остало
ћеду
поцепати
по
обичају
свом
,
и
поделићеду
међу
оне
властелине
који
се
предају
.
Па
нека
буде
тако
,
ионако
већ
одржати
се
не
можемо
.
Пашће
ту
и
нами
што
у
део
,
и
то
је
,
мислим
,
највећи
део
,
ако
Голубац
предамо
.
Но
,
Ново
Брдо
се
јако
држи
,
не
могу
Турци
да
га
отму
.
У
Новом
Брду
има
нешто
и
Ђурђеве
војске
,
ту
су
Немци
Саси
,
и
ту
су
Дубровчани
под
Вуком
Бобалићем
.
Сви
ти
јако
бране
град
.
Сви
се
боре
очајно
јуначки
,
јер
бране
себе
,
своју
чељад
,
своје
благо
.
Узмеду
ли
Турци
Ново
Брдо
на
јуриш
,
сви
ћеду
бити
исјечени
ил
’
у
робље
одведени
.
Ако
Турци
не
отму
Ново
Брдо
а
Голубац
падне
,
онда
ће
Мађари
са
Ђурђем
одмах
на
Крушевац
поћи
,
а
Турци
мораћеду
се
повући
натраг
и
хаметом
бити
потучени
,
већ
нек
се
с
тобом
погоде
као
што
рекосмо
,
а
ми
ћемо
Турцима
одмах
град
предати
,
а
они
нами
уз
твој
повратак
благо
,
за
које
ћу
ти
дати
до
турске
границе
поуздане
војнике
,
који
ћеду
благо
допратити
.
Још
и
то
реци
Турцима
,
да
одма
’
пошљу
војске
на
Голубац
,
да
ухвате
Мађаре
с
бока
и
с
леђи
,
а
да
их
баце
у
Дунав
.
Но
и
то
додај
,
наврат-нанос
да
дођу
амо
што
пре
,
јер
ако
се
задоцне
,
није
нам
на
ино
,
реци
да
се
Голубац
Мађарима
предати
мора
.
Под
Ново
Брдом
је
и
сам
султан
Амурат
код
војске
,
ту
је
и
Исак-паша
,
и
друге
паше
,
ал
’
упути
се
понајпре
,
како
онамо
стигнеш
,
Исак-паши
,
тај
је
љути
душман
Ђурђа
,
тај
ће
ти
ићи
наруку
како
дође
ствар
до
дивана
.
—
Тако
ради
,
и
још
како
те
памет
учи
.
—
Хоћу
л
’
што
о
сљепим
кнежевић’ма
прословити
?
—
запита
Харалампије
.
—
Засад
ништ
’
,
ако
те
они
не
запитају
.
Кнежевиће
морамо
код
себе
држати
,
ако
се
какогод
ствари
преокрену
,
да
узмогнемо
покрај
њих
владати
,
ал
’
без
њих
јошт
боље
.
Но
ако
Турци
запитају
,
па
знаду
да
су
код
мене
,
и
већ
осљепљени
,
што
можда
већ
и
знаду
,
онда
реци
да
Јеремија
војвода
држи
кнежевиће
,
ако
би
Ђурађ
пао
ил
’
изгнан
био
,
по
милости
султана
један
од
њих
владати
може
,
ал
’
уз
помоћ
људи
које
султан
за
то
означи
.
—
Лако
ћемо
,
Јеремијо
,
после
тога
,
само
оно
прво
нек
се
изврши
,
новац
пре
свега
—
рече
Јаблановић
.
Јаблановић
увидио
је
куд
Јеремија
својим
реч’ма
шиба
,
да
покрај
кнежевићах
сам
влада
,
јер
он
неће
господство
с
никим
да
дели
,
добро
га
познаје
,
њему
само
да
се
докопати
власти
,
а
њему
да
кору
баци
.
То
су
два
пријатеља
,
који
су
у
злу
свезани
,
ал
’
како
се
благо
дели
,
сватко
хоће
за
се
више
да
заграби
.
—
Кад
ћу
полазити
?
—
запита
Харалампије
.
—
Сад
је
вече
,
ујутру
зором
,
донде
све
ће
бити
спремљено
,
даћу
ти
злата
и
сребра
да
дајеш
поклоне
и
бакшише
,
јер
без
тога
код
Турака
ни
маћи
се
—
рече
Јеремија
.
—
Само
добро
чувајте
кнежевиће
,
да
какогод
не
замакну
—
рече
Харалампије
.
—
Немај
бриге
,
та
њима
доста
је
и
један
калуђер
да
их
чува
,
куд
би
они
из
града
сами
измакли
.
—
Калуђер
их
,
додуше
,
чува
,
ал
’
ја
ни
самом
калуђеру
не
вјерујем
осим
себе
,
мада
сам
и
ја
калуђер
.
—
Немај
бриге
—
рече
Јаблановић
,
сви
ми
њих
чувамо
.
Харалампије
кад
је
рекао
да
не
верује
ни
калуђеру
,
више
се
побојао
од
Јаблановића
,
који
је
имао
бојазан
,
само
у
деоби
да
му
што
не
отштрби
,
јер
му
је
Јеремија
сувише
похљепљив
,
бољитка
свог
ради
да
не
умакне
сам
са
кнежевићима
куде
,
и
његова
реч
је
била
опомена
на
Јеремију
,
да
сам
на
кнежевиће
пази
.
Благо
ће
и
оно
доћи
Јеремији
у
шаке
,
и
од
цјене
Голупца
Харалампије
из
руке
Јеремије
мора
новац
примити
,
и
тако
му
је
Јеремија
од
Јаблановића
ближи
,
пречи
.
Сад
су
све
свршили
.
Већ
је
близу
ноћ
,
разићи
ће
се
и
сватко
на
свој
посао
,
Јеремија
да
чини
даље
наредбе
за
одбрану
,
Јаблановић
код
светлости
месечине
—
град
унаоколо
облеће
и
пази
на
Мађаре
шта
ноћу
раде
.
Јаблановић
издајица
,
ал
’
искусан
војвода
.
И
Харалампије
изређује
своје
припреме
.
Тиха
ноћ
.
Харалампије
иде
у
кулу
да
види
шта
кнежевићи
раде
.
Отац
Пајсија
је
њихов
чувар
,
а
стражари
мораду
Пајсији
наруку
ићи
.
Кнежевићи
имаду
свега
доста
,
само
не
светлости
ни
слободе
.
А
какав
је
човек
без
светлости
и
слободе
?
Кад
су
били
младићи
,
као
ђурђиц
,
пролетно
цвеће
,
ископали
су
им
очи
.
Кад
се
у
мравку
,
у
биљки
љубав
појављује
,
Бранковића
унуци
,
при
првом
раздрагању
срца
,
тек
што
љубав
у
срцу
њиховом
клијати
поче
,
а
да
се
пресади
у
срце
деве
,
те
дивље
трњаве
ружице
,
и
да
се
ороси
,
испари
у
бајном
мирису
,
из
срца
је
иста
ишчупана
,
и
тек
преостаје
шупљи
траг
божанственог
осећаја
.
Њихово
срце
љубав
не
греје
,
нит
’
ће
им
икад
грејати
.
Отац
Пајсије
даје
им
сваке
ђаконије
,
вина
метоике
и
смедеревке
,
а
да
им
пиће
још
већма
срце
и
душу
замагли
.
Дуго
је
време
кнежевић’ма
,
но
Бранковића
крв
је
племенита
,
кнежевићи
пију
да
си
забаве
бољу
душе
и
срца
,
ал
’
вином
до
скотства
не
даду
се
понизити
,
нит
’
калуђер
,
ни
опити
стражари
могу
шале
с
њима
збијати
на
подсмех
,
јер
ма
и
слепи
,
чувају
углед
и
достојанство
племена
Бранковића
.
Харалампије
пре
нег
’
што
ће
кнежевићима
доћи
,
састане
се
са
Пајсијем
у
ћелији
.
Била
је
ту
и
ћелија
за
калуђере
,
који
теше
заточнике
који
су
зла
допали
,
ил
’
које
треба
погубити
,
ту
је
близу
кула
и
црквица
.
Отац
Пајсије
сједи
сам
,
на
столу
велики
пе’ар
и
мешина
с
вином
.
И
он
се
брине
.
Шта
ће
бити
с
њим
ако
се
град
преда
било
ма
коме
.
У
нужди
сваком
је
прво
право
за
се
побринути
се
.
Тако
мисли
отац
Пајсије
,
који
макар
да
га
и
терете
године
,
ал
’
није
рад
да
попусти
ни
у
житејским
попеченијама
,
као
год
Харалампије
.
Постане
ли
Харалампије
већи
,
Пајсије
постаће
то
што
је
сад
Харалампије
,
игуман
у
Дечанима
,
а
Пајсији
је
то
доста
,
па
баш
ма
то
било
не
у
Дечанима
,
него
и
у
другом
манастиру
,
ал
само
у
богатом
,
’
де
Пајсији
не
сме
ништа
фалити
.
Пајсије
,
мада
је
био
потчињен
Харалампији
,
ипак
није
се
прам
овом
између
четири
ока
као
такав
понашао
,
него
као
брат
брату
,
друг
другу
.
Много
добра
,
и
многе
грехе
су
заједно
делили
.
Харалампије
уђе
у
ћелију
и
без
понуде
седе
на
столицу
до
Пајсије
,
разгледа
се
,
и
започе
:
—
Сад
је
куцнуо
час
,
или
—
или
.
Маџари
притискују
;
Јеремија
ће
да
преда
град
Турцима
,
ја
идем
зором
као
поклисар
султану
у
Ново
Брдо
,
да
се
уиме
Јеремије
погодим
,
пази
да
Јаблановић
какогод
са
кнежевић’ма
не
умакне
,
јер
Јеремија
има
у
залогу
Голубац
,
ми
опет
кнежевиће
,
ал
’
Јаблановић
баш
ништа
,
јер
он
тек
преко
Јеремије
добити
може
,
и
тако
изгледа
канда
Јаблановић
није
баш
задовољан
,
јер
кнежевићи
управо
његови
’
су
шака
допали
у
први
мах
,
а
Јеремија
се
са
тим
код
Ђурђа
удворио
био
,
и
сад
Јаблановић
без
Јеремије
ни
да
се
макне
,
не
може
из
своје
руке
ни
давати
ни
продавати
.
Он
је
сад
само
подлога
Јеремије
,
а
кад
се
Јеремија
блага
дочепа
,
тко
зна
како
ће
међу
њима
деоба
испасти
.
Но
они
нек
раде
за
се
,
а
ми
ћемо
за
се
,
ми
смо
једно
,
а
они
су
друго
,
нити
ће
нас
ико
изиграти
.
—
Време
је
да
се
и
за
ме
побринеш
,
доста
сам
си
на
душу
због
другог
натоварио
.
—
Само
сад
ово
нек
прође
,
па
ти
богат
манастир
не
гине
.
Сад
да
видим
кнежевиће
.
Харалампије
то
изрече
,
па
се
диже
и
са
Пајсијем
иде
у
посету
кнежевић’ма
.
Кула
пространа
,
ту
је
један
одељак
спремит
за
кнежевиће
,
да
не
буду
о’де
баш
као
други
сужни
робови
.
У
мирно
доба
кнежевићи
су
у
дворцу
,
ал
’
као
што
је
сад
,
да
не
би
их
тко
одвео
да
с
њима
трговину
води
,
морају
се
у
кули
чувати
.
Ту
седе
на
кревету
,
пред
њима
,
стол
,
на
њему
жижак
,
мешина
вина
и
пе’ари
.
На
њима
руво
без
украса
,
обична
струка
,
узане
ногавице
,
чарапе
и
местве
.
Лице
њихово
,
глава
,
племенитог
израза
,
но
нема
очију
,
да
им
душа
из
њих
говори
.
—
Као
угашене
две
свеће
показују
гар
,
сенку
некадашње
светлости
.
Стражар
вином
наквашен
седи
до
ових
.
Харалампије
са
Пајсијем
улази
.
—
Како
сте
ми
,
кнежевићи
,
ђецо
моја
—
рече
Харалампије
и
посади
се
са
Пајсијем
код
стола
.
—
Е
тако
као
што
видиш
,
робови
смо
овђе
у
кули
,
нит
’
криви
нит
’
дужни
.
Доклен
ће
то
тако
трајати
?
—
одговори
озбиљно
Јован
Кнежевић
.
—
Па
што
вам
фали
,
реците
,
све
ће
бити
по
вашој
вољи
—
одговори
Харалампије
.
—
Ништ
’
им
не
фали
,
камо
срећа
да
сам
ја
такав
роб
,
који
све
добити
може
,
ето
им
пива
и
јестива
,
сваке
ђаконије
,
и
понуде
.
Штета
што
им
нијесте
собом
из
манастира
довели
какве
лијепе
две
цуре
,
да
их
мало
разгале
.
Ја
их
понуђа
’
са
робињама
,
и
турскијем
и
мађарскијем
,
ал
’
они
од
себе
одбијају
—
рече
стражар
Сукало
.
—
Подла
душо
,
нама
треба
свјетлости
и
слободе
,
свјетлости
не
можемо
добити
,
’
ђе
нам
је
бар
слободе
,
а
подведено
непоштење
не
требујемо
.
Толико
нас
искушаваш
,
и
данас
не
остављаш
нас
на
миру
,
да
срећом
твојом
не
дође
отац
Харалампије
,
би
се
овђе
згужвао
—
рече
Гргур
и
пљесне
песницом
о
стол
,
да
пе’ари
играју
,
жижак
кламиће
се
.
—
Јест
,
то
су
доиста
бијесни
кнежевићи
,
једног
стражара
већ
насакатише
што
им
шташе
добра
чинити
.
—
Такав
подлац
као
и
ти
,
који
сте
сви
створени
да
нас
муче
.
Да
нам
је
свјетлости
и
слободе
,
такав
као
ти
не
би
нам
ни
пастир
стаду
овчијем
био
,
а
некмоли
стражар
Бранковићах
—
упадне
жестоко
Јован
Кнежевић
.
Харалампије
да
знак
стражару
да
се
уклони
.
Утишава
узрујане
кнежевиће
.
И
кнежевићи
,
мада
су
сљепи
,
јуначко
им
је
срце
и
силна
снага
у
мишицама
,
би
скотског
стражара
мрцварили
,
да
им
даље
пркоси
.
—
Кратко
је
време
,
зором
отпутовати
морам
,
чујете
л
’
тамо
преко
жагор
у
мађарском
стану
.
Ту
је
краљ
им
Жигмунд
,
позива
на
предају
,
но
Јеремија
не
да
града
.
Идем
на
велики
пут
,
богзна
кад
ћу
се
вратити
.
Но
сад
ћу
вам
једну
тајну
открити
.
Сећате
се
оне
жалосне
ноћи
кад
сте
осљепљени
.
Осљепити
вас
дао
ваш
ујак
,
Ђурађ
Бранковић
,
то
вам
је
већ
познато
,
сад
он
градове
Жигмунду
предаје
,
но
Јеремија
Голубац
предати
неће
,
пре
ће
се
Турцима
предати
.
Ако
се
град
Турцима
преда
,
како
је
султан
киван
на
Ђурђа
,
ви
ћете
доћи
до
власти
,
а
покрај
вас
владаћеду
ваши
пријатељи
.
Вами
је
чинити
то
,
што
вам
Пајсије
казао
буде
,
и
нипошто
се
немојте
повађати
по
Јаблановићу
,
он
је
био
који
вас
је
Ђурђу
издао
.
Идем
султану
као
поклисар
,
онђе
ћу
се
за
вас
заузети
,
ваша
је
деспотовина
.
Гргура
синови
су
ближи
скиптру
нег
’
Ђурађ
.
—
Манимо
се
тих
послова
,
то
је
могло
бити
још
кад
смо
били
ђетићи
,
кад
смо
силне
коње
јахали
и
с
левентама
копља
ломили
.
Ми
сад
кајемо
туђе
гријехе
,
водите
нас
у
Свјету
гору
,
да
се
пострижемо
,
да
св’јету
рекнемо
збогом
.
—
Е
мој
кнежевићу
,
није
то
за
вас
,
треба
вам
још
искушенија
,
да
буднете
као
ја
и
отац
Харалампије
,
а
не
само
прости
богомољци
—
упадне
Пајсије
намигнув
оком
на
Харалампија
.
—
Да
не
губим
време
,
дао
сам
вам
поуку
,
сад
да
вас
цјеливам
,
и
повратком
здраве
нађем
.
Харалампије
загрли
најпре
Јована
,
пољуби
му
лице
,
па
онда
тако
исто
Гргура
.
Кнежевићи
на
ногама
стоје
као
заковани
,
не
дају
речце
ни
отпоздрава
.
Ваљда
осећају
да
су
то
пољупци
Јуде
Искариотског
.
—
Збогом
,
ђецо
моја
—
притворним
гласом
то
изрече
и
излази
а
Пајсије
га
прати
.
Сад
се
и
с
Пајсијем
опрости
Харалампије
.
—
Збогом
,
Пајсије
.
Грле
се
,
љубе
се
.
Мало
бољма
нег
’
са
кнежевић’ма
,
да
л
’
сасвим
искрено
,
то
ни
кроз
исповест
не
би
се
дознало
.
—
Сретно
Харалампије
.
Бог
те
упутио
,
света
Богородица
те
сачувала
,
немој
на
ме
заборавити
.
Тако
се
опросте
.
Сад
се
Харалампије
спрема
.
Руво
,
коњи
,
оружје
,
све
је
већ
у
реду
.
Харалампије
у
дворцу
скида
са
себе
мантије
,
сво
калуђерско
руво
,
навлачи
све
делијско
,
паше
сабљу
,
место
мантије
долама
,
на
глави
самур-калпак
са
челенком
.
Изглед
му
није
делијски
,
ал
’
очи
му
доказују
бистроћу
,
лукавство
.
Седа
брада
и
голо
му
чело
на
диван
позива
.
Сва
пратња
је
спремна
.
А
ту
је
већ
и
Јеремија
да
се
опрости
,
за
њим
опремљени
товари
,
поклони
за
паше
и
везире
.
Тако
Харалампије
попне
се
на
коња
,
јахати
је
још
као
искушеник
научио
,
и
отпутује
.
Краљ
Жигмунд
са
својом
војском
све
се
ближе
граду
примиче
.
Јеремија
кадикад
излеће
из
града
са
своји
коњаници
да
Мађаре
у
примаку
задржи
и
послове
им
поквари
.
Јеремија
је
јунак
,
не
да
лако
града
.
Јаблановић
у
граду
бодро
пази
да
је
у
граду
све
у
реду
,
да
се
какве
уводе
не
увуку
.
Велика
сила
притискује
,
’
дегод
се
тко
из
града
промоли
,
стреле
на
њ
лете
.
Завише
стрелци
нису
обични
стрелци
,
већ
имаду
јаке
пушке
,
дебеле
гвоздене
цеви
,
и
напуњене
пушчаним
прахом
хитају
кругле
,
и
ког
стигне
,
кида
му
утробе
,
цеви
главу
пробијају
.
Јеремија
зачуди
се
,
тог
у
њега
нема
.
Бије
издалека
јунака
,
пробија
и
штит
и
панцир
.
Краљ
Жигмунд
донео
је
ту
справу
из
Алеманске
и
Латинске
,
фратори
су
то
изумели
,
и
не
једном
јунаку
стегне
се
срце
кад
види
то
ново
оружје
.
Деспот
једнако
светује
краљу
да
ил
’
војску
крене
на
Крушевац
,
ил
’
да
све
силе
дању
и
ноћу
употреби
,
да
би
се
Голубац
што
пре
предао
.
Познавао
је
Турке
и
њихову
бојазан
да
Мађари
са
Србима
не
ојачају
,
и
ако
се
град
што
пре
не
преда
,
могу
откудгод
Турци
искрснути
.
Жигмунд
и
војводе
не
пристају
на
прво
ал
’
град
ћеду
што
пре
освојити
.
Тако
они
мишљаше
.
Розгоњи
не
да
посади
ни
дању
ни
ноћу
мира
,
покушава
не
би
л
’
се
могао
каквој
капији
примаћи
,
ил
’
слабијим
бедемима
,
но
Јеремија
и
Јаблановић
на
опрезу
су
.
Стоје
оба
на
бедемима
,
штит
на
левици
,
кад
једно
кругље
из
пушке
пљесне
у
штит
,
и
продере
га
,
прође
измеђ
леве
сисе
и
савијеног
лакта
,
кругље
силно
,
не
рани
,
ал
’
потресе
Јеремију
,
да
се
нијати
поче
,
но
брзо
к
себи
дође
.
Јаблановић
чуди
се
тој
пламеној
муњи
која
из
гвоздене
цеви
излеће
.
Дођу
у
дворац
.
Седају
оба
замишљена
.
—
Јеси
ли
виђео
то
чудо
,
сијева
као
муња
,
проваљен
штит
,
а
лева
страна
ми
засјевну
.
Ако
Турци
што
пре
не
дођу
,
добра
бити
неће
.
—
То
су
нове
спреме
,
на
то
троши
Жигмунд
силно
благо
,
јер
је
то
оружје
да
му
се
примаћи
не
може
,
чуо
сам
о
том
много
причати
,
то
је
право
чудо
—
рече
Јаблановић
—
Осам
дана
морамо
се
држати
,
донде
ћеду
Турци
ту
бити
.
—
Још
прије
,
кад
се
град
предаје
,
ту
су
Турци
као
вуци
,
дању-ноћу
језде
,
греде
.
—
Но
кад
Турцима
предамо
град
,
шта
мислиш
што
ћемо
,
куда
са
кнежевић’ма
,
јер
ако
опет
допаднемо
турски
’
шака
,
могу
их
погубити
као
и
оне
у
Пловдиву
,
па
од
какве
су
нам
користи
онда
?
—
Знаш
шта
,
Јеремија
,
о
том
да
се
разговарамо
кад
стигне
благо
,
и
град
се
предавати
буде
,
лако
ћемо
онда
с
њима
,
ил
’
ћеду
они
код
нас
једног
остати
,
ил
’
ћемо
их
опет
дати
калуђерима
на
сахрану
.
Тако
Јеремија
и
Јаблановић
кују
зло
,
плету
замке
,
и
кад
их
сан
превлада
отпочинућеду
,
па
онда
опет
приправни
за
борбу
.
Жигмунду
се
чини
да
лагано
напредују
.
Покушава
нападаје
са
слабије
стране
,
ал
’
узалуд
.
Јеремија
ништ
’
не
уступа
.
Жигмунд
изда
заповест
,
да
ако
се
град
за
осам
дана
не
преда
,
послушаће
деспота
и
потражити
Турке
пре
нег
’
што
они
њега
потраже
.
Тада
Лошонци
намести
велику
дубарду
,
топ
на
градићу
Ласловару
,
пак
избацује
камење
као
глава
из
гвоздене
цеви
.
Потресе
се
кула
у
Голупцу
,
руши
се
од
силених
удараца
.
И
најстарији
и
најхрабрији
војник
потресе
се
у
срцу
,
држи
да
већ
ту
нема
спаса
за
српско
царство
,
да
је
то
привиђење
,
сатанина
спрема
за
судни
дан
.
И
тај
сатана
није
нико
други
,
већ
Турчин
,
ком
сви
ђаволи
,
ма
и
у
туђем
лику
служе
,
а
да
хришћанство
покоси
.
Јеремију
је
већ
сатана
под
ушур
узео
.
А
Јеремија
ишчекује
Турчина
,
тог
сатану
ком
је
већ
душу
продао
.
Лошонци
из
сатаниног
грла
сипа
ватру
на
куле
Голупца
.
Доћи
ће
време
,
кад
ће
то
сатанино
грло
ватру
бацити
на
Лошонција
и
Жигмунда
градове
.
Каква
је
то
лепа
варош
Ново
Брдо
,
какав
град
.
Ту
је
богатство
,
сав
предел
канда
је
створен
да
људству
земни
рај
преправи
.
Ту
су
руде
,
које
држе
живот
народа
и
државе
,
ту
је
обрт
и
трговина
,
која
своје
жиле
на
све
стране
пушта
,
ту
су
брегови
,
планине
,
лузи
и
дубраве
,
воде
и
потоци
,
све
се
то
слива
за
добра
живота
вредних
житеља
.
Но
има
који
не
да
вредном
људству
да
ужива
у
миру
плоде
свог
труда
.
Дивље
турство
заклело
се
да
обори
Србију
,
да
јој
сок
исиса
.
Ново
Брдо
је
жила
српског
срца
.
Турство
се
натуштило
над
Новим
Брдом
.
Као
гладни
вуци
окупили
се
,
опселили
су
град
,
позивају
упомоћ
Алаха
да
једаред
рахат
одморе
се
на
згаришту
,
међу
развалинама
Новог
Брда
.
Силна
турска
сила
се
ту
слегла
.
Град
је
опседнут
,
турска
војска
завија
,
обвија
се
као
змија
,
да
га
стегне
,
и
прогута
.
Но
дивни
синци
вредних
родитеља
,
који
са
честита
рада
живе
,
воледу
се
о’де
закопати
,
негли
предати
града
.
Турци
дивље
јурише
,
већ
су
на
кулама
,
а
деспотови
војници
,
па
Дубровчани
све
бацају
их
доле
.
Ту
је
главом
султан
Амурат
,
ту
је
војска
из
Анадолије
,
ту
је
Уруменли-беглербег
,
Исак-паша
,
потурчењак
,
диндушман
христјанства
.
У
разапетом
чадору
седи
султан
Амурат
,
нуз
кољено
беглербег
Исак-паша
,
Ферхад-паша
,
Керим-паша
,
још
везири
,
и
дели-Реџеп-ага
јаничарски
.
За
чадором
сејмени
и
заптије
.
Ту
је
окол
турске
војске
.
Ту
су
јаничари
,
азапи
,
љути
арапски
коњаници
,
ту
су
мазге
,
камиле
,
за
пртљаг
и
терет
.
Султан
Амурат
отвори
диван
.
—
Ето
ђаури
колико
су
јуриша
одбили
,
колико
је
крви
проливено
,
а
Ново
Брдо
још
не
мисли
на
предају
.
Зар
не
има
јунака
који
ће
на
првој
кући
забости
алај-барјак
.
Зар
нисмо
ми
они
Турци
који
су
на
Косову
Лазоглија
хаметом
потукли
.
Ето
и
задњи
јуриш
нам
одбише
.
Шта
мислиш
,
Исак-пашо
,
може
л
’
се
та
брука
претрпити
,
ил
’
да
још
једаред
хадакнемо
,
али
дурно
,
да
ђауре
распршимо
,
да
у
Новом
Брду
не
остане
камен
на
камену
.
—
Светли
султану
!
Да
покушамо
још
један
јуриш
,
па
ако
и
онда
град
не
падне
,
нек
остане
поседнут
,
док
још
ордије
из
Уруменлије
стигну
,
па
да
ђауре
загушимо
да
ни
медет
не
изрекну
.
—
Шта
велиш
ти
Керим-пашо
?
—
Слажем
се
са
Исак-пашом
.
—
А
како
ти
мислиш
Ферхад-пашо
?
—
Пре
јуриша
дочекати
индат
,
па
тек
онда
на
јуриш
.
Тако
мисли
твој
верни
слуга
.
—
А
шта
ће
на
то
рећи
дели-Реџеп
.
—
Не
треба
индат
чекати
,
већ
одмах
јуришати
.
С
почетка
су
били
ђаури
спремни
,
одморни
,
сад
су
збуњени
,
многим
јуришима
уморени
,
неиспавани
,
не
дајмо
им
оком
тренути
,
нит
’
времена
да
се
опораве
,
мада
им
откудгод
индат
дође
,
но
на
јуриш
,
ја
ћу
први
напред
и
,
тако
ми
Бегташа
,
ил
’
ћу
на
првој
кули
забости
алај-барјак
,
ил
’
жива
ме
виђет
нећеш
—
прослови
громким
гласом
дели-Реџеп
,
очи
му
севају
.
У
исти
мах
чаушбаша
пријави
се
,
и
донесе
глас
да
су
ту
поклисари
.
—
Нек
се
амо
доведу
,
можда
ћеду
град
да
предаду
—
рече
достојанствено
султан
.
Сејмени
ухватили
обе
руке
поклисара
,
па
га
вуку
пред
чадор
.
Поклисара
пред
отвореним
чадором
још
држе
док
султан
прослови
.
—
Тко
си
,
робе
,
јеси
ли
дошао
да
предаш
града
.
Ако
си
за
то
дошао
,
бићете
од
силне
милости
моје
помиловани
,
ако
си
дошао
да
се
на
ино
што
погађаш
,
а
ти
ћеш
остати
о’де
као
таоц
,
да
видиш
како
се
куле
Новог
Брда
руше
.
Јесте
л
’
добро
прегледали
у
потаји
ножа
.
—
Све
смо
претресли
,
нема
челика
ама
ни
за
нокат
,
жели
ти
кољено
цјеливати
—
рече
чауш-
-баша
.
—
Пустите
га
нек
слободно
стане
.
Шта
је
,
робе
,
говори
тко
си
,
шта
ћеш
.
—
Свјетли
царе
,
султане
над
султанима
,
сунце
од
истока
,
које
никад
не
заходи
,
сабљо
Пророкова
,
премудрости
божја
,
неизмерне
милости
,
ето
ти
роба
који
ти
добар
хабер
носи
.
Пред
твојим
кољенима
предаје
се
славни
град
Голубац
.
Султан
погледи
на
паше
,
па
се
разгледају
,
главом
маше
,
не
могу
речма
веровати
,
држе
да
је
ту
уплетен
ђаура
какав
шерет
.
—
Говори
тко
си
и
тко
те
амо
послао
—
рече
озбиљно
султан
.
Сејмени
до
поклисара
пазе
му
на
сваки
миг
и
на
сама
уста
,
а
да
се
султану
што
не
згоди
,
као
Мурату
на
Косову
.
—
Свјетли
цару
,
ја
сам
Каралампогли
,
први
савјетник
на
дивану
код
Јеремије
војводе
,
господара
од
Голупца
града
.
Чули
сте
за
Јеремију
војводу
,
диван
је
то
јунак
,
сад
је
у
граду
опасан
од
мађарске
и
деспотове
војске
,
ту
је
главом
краљ
Жигмунд
,
и
зову
Јеремију
на
предају
.
Јеремија
се
тако
не
предаје
.
Деспот
Стеван
и
Ђурађ
Бранковић
остали
су
дужни
Јеремији
сто
педесет
хиљада
дуката
,
и
дали
му
за
то
у
залогу
Голубац
.
Ђурађ
сад
то
не
признаје
,
а
Жигмунд
за
то
и
не
хаје
,
к’о
вели
њему
је
Стеван
деспот
за
живота
свог
потписао
Мачву
,
Београд
и
Голубац
,
па
сад
вели
да
мора
без
откупа
предати
града
.
Јеремија
воле
и
свој
кров
запалити
и
ту
изгорјети
,
нег’ли
тако
предати
се
.
Мађари
су
већ
посјели
Мачву
и
заузели
Београд
,
па
им
треба
још
Голубац
,
па
ако
га
задобију
онда
ћеду
са
Бранковићем
на
Крушевац
.
Силна
се
је
војака
под
Голупцом
сакупила
,
град
нападају
дању
ноћу
,
дуже
[
од
]
осам
дана
не
може
се
држати
,
и
сад
је
још
време
да
ти
до
шака
дође
Голубац
у
твоје
руке
,
велики
султану
.
Само
до
оклевања
није
.
Ако
падне
Голубац
,
онда
нисте
ни
ви
овђе
код
Новог
Брда
постојни
.
Хоћеду
Мађари
да
вас
пребаце
најпре
на
Једрене
,
па
онда
даље
.
Бранковић
,
који
се
сад
одеспотио
,
није
твој
,
већ
Жигмундов
.
А
какав
је
град
Голубац
,
па
богато
Браничево
,
оцјека
се
лако
исплатити
може
.
Преко
мене
као
свог
поклисара
понуђа
ти
војвода
Јеремија
Голубац
на
откуп
.
Твоја
мудрост
и
дивана
твог
памет
знаће
то
оцјенити
.
Понуђам
ти
у
име
Јеремије
Голубац
.
Кад
то
чу
султан
и
његове
паше
,
удиве
се
,
знали
су
за
Јеремију
,
већ
је
Исак-паши
такове
шиљао
,
ал
’
није
му
се
поверовало
и
султан
није
хтео
да
дражи
Бранковића
.
—
Има
ли
за
то
какве
бујрунтије
—
запита
султан
.
—
Имам
—
одговори
поклисар
.
Тури
руку
у
шпаг
и
извади
писмено
.
Чаушбаша
прими
писмено
и
донесе
на
кољено
султану
.
Султан
преда
писмо
Ферхад-паши
да
прочита
.
—
Ферхад-пашо
,
ти
знаш
ђаурско
писмо
,
читај
.
Ферхад-паша
чита
.
Предаја
Голупца
са
условима
уписана
је
.
Треба
се
о
том
промислити
,
паше
веле
.
Султан
на
то
пристаје
,
и
опет
ће
се
сутра
држати
диван
.
—
Побрини
се
,
Ферхад-пашо
,
за
поклисара
Каралампоглију
,
нек
буде
твој
гост
,
пази
да
му
се
ништа
не
украти
.
Диван
се
заврши
,
а
Ферхад-паша
води
у
свој
чадор
поклисара
Каралампоглију
.
То
је
архимандрит
отац
Харалампије
.
XXИИ
У
чадору
Ферхад-паше
седи
Харалампије
и
договара
се
.
Ферхад-паша
,
некадашњи
Петошко
,
сумњив
поглед
баца
на
Харалампија
,
канда
га
је
познао
.
Можда
га
не
би
познао
био
,
давно
је
већ
било
кад
га
је
Петошко
у
манастиру
задиркивао
,
и
на
миндрос
узимао
,
но
преиначено
име
на
Каралампогли
није
могло
сакрити
Харалампија
пред
бистрим
оком
Ферхад-паше
.
Све
се
већма
и
већма
подсећао
.
~
—Напротив
,
Харалампије
није
познао
у
Ферхад-паши
негдашњег
лудака
Петошка
.
Тко
би
могао
помислити
од
луде
пашу
.
—
Даклен
тако
,
војвода
Јеремија
хоће
да
преда
Голубац
—
запита
Ферхад-паша
.
—
Јест
,
тако
је
,
честити
пашо
,
па
баш
мило
ми
је
што
тако
српски
збориш
,
нијеси
л
’
и
ти
био
негда
хришћанин
—
запита
га
радознало
Харалампије
.
—
Јесам
,
ал
’
су
ме
у
младости
потурчили
,
оца
и
матер
су
ми
посекли
,
живили
су
били
у
Призрену
,
честити
у
богатству
.
Био
сам
после
у
Београду
и
у
другим
варошима
,
учио
сам
Алкоран
,
био
сам
и
улема
и
софта
,
и
ефендија
,
и
срећа
ме
послужи
те
постадо
’
паша
,
и
сад
као
што
виде
,
сједим
на
дивану
нуз
кољено
силном
султану
.
—
Ал
’
,
бога
ти
и
пророка
,
кажи
ми
искрено
,
да
л
’
те
срце
заболе
кад
се
опоменеш
твог
ђетинства
,
твог
завичаја
,
и
би
л
’
опет
волео
да
си
хришћанин
.
—
Јок
,
шта
ћу
у
пропалом
царству
,
па
још
кад
се
сјећам
како
су
се
већ
онда
великани
међу
собом
крвили
,
а
народ
им
донђе
патио
се
.
Овђе
један
бог
,
један
пророк
,
један
падиша
,
а
ми
његови
већили
већ
на
овом
свијету
,
канда
у
рају
живјемо
.
Будите
Турци
и
ви
сви
,
па
ће
вам
под
султановим
скутом
боље
бити
—
одговори
Ферхад
.
—
Та
мал
’
те
неће
тако
и
бити
,
ето
и
Јеремија
већ
је
близу
,
а
за
њим
ћеду
и
други
.
—
Боље
би
било
да
се
сви
потурчите
нег
’
што
се
међу
собом
кољете
.
И
доиста
,
ви
ђаури
сте
велике
будале
,
не
знате
сами
шта
радите
.
Боље
је
бити
пас
нег
’
ђаур
.
Но
на
ствар
,
дакле
тај
Јеремија
хоће
да
преда
Голубац
?
—
запита
озбиљно
Ферхад
.
—
Јест
,
ал
’
управо
да
ти
рекнем
,
хоће
да
га
прода
—
рече
шапутајућим
гласом
Харалампије
,
и
преврн’о
очи
,
које
више
издају
нег
’
језик
.
Ферхад
га
је
разумео
.
—
Предати
,
продати
,
то
је
скоро
свеједно
,
но
каква
је
продаје
цјена
.
—
Ја
већ
на
дивану
изреко
’
,
сто
и
педесет
хиљада
дуката
,
тако
војвода
Јеремија
хоће
,
а
друкче
никако
.
—
Велика
цијена
,
шта
мисли
,
шта
по
ту
цјену
можеш
купити
,
читаву
област
.
—
Ал
’
Голубац
више
вриједи
нег
’
једна
област
.
Мађари
ћеду
дати
за
њ
двеста
хиљада
.
—
Иди
,
бога
ти
,
канда
ми
не
знамо
да
Жигмунд
никад
нема
новаца
,
и
да
му
ваш
деспот
узајмљује
,
па
и
то
знамо
да
он
Голубац
Мађарима
предати
мора
,
стога
то
си
и
дошао
,
јер
су
вас
Мађари
скучили
.
—
Е
добро
,
честити
пашо
,
ти
право
говориш
,
ал
’
питам
те
,
ако
би
Јеремија
предо
’
град
Маџарима
,
шта
бисте
онда
ви
Турци
радили
,
кад
би
се
војска
маџарска
у
Браничеву
натуштила
,
па
заузела
после
и
Мораву
.
—
Силна
је
турска
војска
,
сви
ви
с
Мађарима
изгледате
као
скакавац
прам
чворку
.
Поразиће
вас
сила
падише
.
Но
шта
мисли
војвода
Јеремија
,
хоће
л
’
он
после
к
нама
у
Турке
ил
’
да
онде
остане
.
—
Он
би
дошао
к
вами
,
ал
после
опет
да
га
начините
господаром
над
Браничевом
.
—
Ако
све
уредимо
,
онда
моћи
ће
постати
из
милости
султана
кајмакам
.
Но
,
да
ти
једну
ријеч
кажем
,
доста
би
било
за
Голубац
сто
хиљада
дуката
.
—
Не
може
бити
.
Посјеците
ме
о’ђе
,
ал
’
Јеремија
тако
града
предати
неће
.
Цјена
је
Голупцу
сто
и
педесет
хиљада
дуката
.
—
Што
је
падиши
та
цјена
,
но
коме
се
има
предати
тај
новац
,
теби
ил
’
Јеремији
.
—
Мож’те
и
мени
предати
,
а
можете
и
Јеремији
.
—
Теби
предати
се
не
може
,
већ
самом
Јеремији
,
ил
’
имате
још
правих
делбеника
при
продаји
.
—
Ту
је
у
деоби
и
војвода
Јаблановић
,
и
он
је
у
Голупцу
.
—
Чуо
сам
за
њ
,
знам
га
.
Дакле
знаш
како
има
испасти
ствар
.
Турска
војска
кренуће
се
одмах
,
и
носиће
собом
и
благо
које
се
