.Он
дакле
,
није
на
добром
месту
,
—
мишљаше
.
Али
му
сада
не
оста
друго
,
до
сачекати
да
види
шта
ће
да
буде
.
Запита
кнегињицу
:
—
Ви
сте
ме
чекали
,
кнегињо
?
—
Откуд
знате
то
?
—
одврати
она
узнемирено
.
—
По
речима
госпођичиним
,
која
ми
као
пребациваше
што
се
девет
месеци
нисам
јављао
.
—
Да
,
да
.
—
А
и
...
по
вашим
.
—
Да
,
имате
право
.
—
Па
,
молим
за
дозволу
да
вас
могу
запитати
,
зашто
сте
ме
чекали
?
Кнегињица
се
трже
на
ове
поузданим
гласом
изговорене
речи
.
Затим
полагано
одговори
:
—
Зато
,
што
сам
вам
писала
.
—
Јесте
ли
ме
звали
у
том
писму
?
Кнегињица
пребледе
на
ово
ново
незгодно
питање
.
—
Ја
сам
вам
писала
,
ако
бисте
пропутовали
кроз
Пешту
,
да
ме
посетите
,
или
ако
би
вам
требало
још
или
ма
какве
друге
потпоре
,
да
ми
се
обратите
.
—
Ја
то
писмо
,
на
жалост
,
нисам
примио
.
Кнегиња
се
брзо
диже
:
—
Па
зашто
сте
овде
?
И
Павле
устаде
;
није
знао
шта
да
мисли
,
а
камо
ли
шта
да
одговори
.
За
тренут
ока
му
по
држању
кнегињичину
све
би
јасно
;
сад
је
требао
да
буде
опрезан
.
—
Госпођо
кнегињо
,
—
одговори
после
кратког
размишљања
,
—
одиста
је
велика
незгода
што
то
писмо
нисам
добио
.
Шта
је
томе
узрок
,
не
знам
;
ви
ћете
га
брже
сазнати
.
Да
сам
га
био
добио
,
похитао
бих
одмах
,
да
вам
се
поклоним
.
—
Одиста
?
—
упита
кнегињица
узбуђено
.
—
Али
...
Кнегиња
уздрхта
.
—
Али
ја
сам
данас
ту
једино
по
позиву
госпође
грофице
.
—
Моје
сестре
?
Моје
сестре
?
Кад
вас
је
она
позвала
?
—
На
балу
Джоке-клуба
.
—
Ви
сте
онде
били
?
Ви
сте
се
онде
сусрели
?
—
Да
,
госпођо
.
—
А
зашто
вас
је
позвала
?
—
упита
кнегињица
живо
.
—
Ја
мислим
само
на
почасну
визиту
.
—
И
ја
тако
мислим
,
—
уздахну
кнегињица
.
—
Јесте
ли
били
?
—
Сад
сам
хтео
.
—
Ви
још
нисте
били
?
...
Ох
,
Боже
мој
,
шта
сам
учинила
!
Ако
је
све
досадашње
Павлу
било
загонетно
,
овај
му
је
усклик
објаснио
све
.
Приђе
кнегињици
:
—
Мене
,
кнегињо
,
нико
није
видео
.
—
Свеједно
,
оне
већ
знају
.
Шта
да
радимо
?
—
Зовите
госпођицу
,
и
хајдемо
сви
заједно
.
Онде
ће
вам
лако
бити
да
кажете
да
сте
ме
први
сусрели
и
позвали
к
себи
.
—
То
је
лаж
,
али
уједно
и
једини
спас
.
Боже
,
опрости
.
Зазвони
,
зовну
госпођицу
,
и
заједно
одоше
одајама
грофичиним
,
све
троје
узбуђени
.
Госпођица
Јулија
оде
напред
.
—
Госпођо
грофице
,
један
гост
.
Господин
Ђурић
.
—
Онај
Србин
?
—
Јест
,
јест
,
што
смо
га
видели
на
путу
.
—
Знамо
да
је
ту
,
а
где
је
досад
остао
?
—
Ми
смо
га
задржале
.
Био
је
код
кнегињице
.
—
А
што
сте
га
задржале
тако
дуго
?
На
то
уђе
кнегињица
с
Павлом
и
рече
:
—
Ја
сам
га
позвала
к
себи
,
јер
сам
просто
хтела
прва
да
му
благодарим
;
нисам
хтела
да
вам
га
уступим
одмах
.
—
То
је
сасвим
тако
,
чак
и
не
лаже
,
—
мишљаше
Павле
.
Кнегињица
је
горње
речи
мучно
изговорила
,
па
,
кад
их
изговори
,
једва
дочека
да
се
повуче
у
угао
,
одакле
ће
ћутећи
да
прати
разговор
.
Грофица
и
не
погледа
у
своју
сестру
,
већ
оде
неколико
корака
пред
Павла
,
пружи
му
руку
,
и
,
пошто
се
он
поздрави
и
са
младом
грофицом
,
понуди
га
да
седне
.
Поред
све
своје
урођене
или
само
прирођене
поноситости
грофица
је
ипак
одликовала
Павла
нешто
као
госта
са
далека
пута
,
нешто
пак
као
љубазна
младића
који
им
је
указао
некада
добру
услугу
.
Она
је
врло
љубазно
разговарала
са
Павлом
и
у
разговор
је
врло
често
увлачила
и
своју
кћер
.
Кад
је
Павле
ушао
,
грофица
је
држала
у
рукама
неке
новине
са
сликама
,
које
је
при
поздраву
бацила
на
сто
поред
зида
;
млада
је
пак
грофица
стајала
пред
једним
наслоном
,
на
чијој
предњој
страни
беше
затегнута
нека
слика
,
преко
које
је
она
четкицом
површно
превлачила
.
Чим
су
придошлице
ушли
,
она
остави
рад
,
поздрави
се
с
њима
и
посади
се
према
Павлу
.
Разговор
је
текао
у
обичним
границама
,
како
при
овакој
прилици
може
.
После
веселог
описа
њихова
пута
на
Истоку
,
који
ни
издалека
није
био
онако
опасан
,
као
што
је
она
замишљала
(
грофицу
су
доцније
свуда
пратили
нарочити
коњаници
)
,
она
пређе
и
на
садашње
прилике
.
—
Ми
живимо
доста
повучено
,
и
ако
прилично
раскошно
.
Али
то
бива
само
у
границама
нашега
домаћега
живота
;
ван
њега
ми
се
само
понекад
појављујемо
.
То
је
зато
што
ми
је
кћер
већ
одрасла
,
па
не
бих
била
рада
да
је
сувише
показујем
.
Али
зато
волим
да
се
у
кући
имам
чиме
забављати
,
нарочито
откако
ми
је
и
син
јединац
ван
куће
у
служби
.
То
је
узрок
те
са
сестром
седимо
заједно
,
јер
осим
нас
је
ту
још
само
мој
муж
.
Затим
се
разговор
разви
о
Павловим
приликама
.
Одобравали
су
му
што
је
дошао
и
у
овај
град
.
Он
је
његовој
домовини
најближа
велика
варош
,
нужно
је
да
млад
човек
,
који
жели
да
у
јавном
животу
своје
отаџбине
игра
улогу
,
што
она
о
Павлу
претпоставља
,
да
се
тај
упозна
и
са
приликама
у
овој
земљи
,
где
толика
његова
браћа
живе
.
—
Ми
смо
по
мом
мужу
управо
сународници
,
—
вељаше
она
са
љубазним
осмејком
.
—-
али
они
су
се
одавно
,
како
да
кажем
,
као
што
се
вели
,
помађарили
.
Да
ли
има
сличних
појава
и
код
вас
?
—
У
нас
је
живот
врло
скучен
.
Ми
смо
већином
упућени
на
делокруг
својега
рада
:
али
ми
у
нашој
земљи
сами
владамо
,
ми
смо
они
који
управљамо
судбином
своје
земље
,
и
зато
и
немамо
куд
на
другу
страну
.
Тај
се
прелаз
иначе
свуда
нерадо
чини
,
код
нас
је
то
могло
да
буде
за
време
турске
најезде
,
а
и
бивало
је
нарочито
у
источним
и
јужним
земљама
Српства
.
—
Српство
?
Шта
је
то
?
—
То
је
један
народ
подељен
у
четири
самосталне
државе
,
а
у
неколико
десетина
области
.
—
То
је
врло
интересантно
;
а
да
ли
је
то
могуће
?
—
Могуће
је
;
ево
,
милостива
госпођо
,
и
ви
сте
један
огранак
тога
стабла
.
—
Да
,
још
смо
и
једне
вере
.
—
И
код
нас
има
потурчењака
,
али
они
сви
говоре
матерњим
језиком
,
већином
и
не
знају
друкчије
.
—
Ми
смо
—
уздахну
грофица
,
—
то
давно
заборавили
.
Ја
сам
,
до
душе
,
прешла
у
Православље
,
јер
је
то
тако
желела
породица
Јанковића
,
и
ја
сам
радо
подносила
ту
жртву
,
била
сам
млада
.
—
Мени
је
загонетно
,
да
овде
,
где
стварне
потребе
нена
,
то
отуђивање
бива
тако
често
,
—
упита
младић
.
—
Код
вас
је
то
вршено
насиљем
или
бар
неопходном
потребом
,
—
одговори
грофица
;
—
овде
је
пак
то
ишло
све
на
леп
начин
.
Већ
је
деда
мога
мужа
под
царицом
Маријом
Терезијом
био
понемчен
;
примамио
га
је
сјај
дворски
и
таленат
оне
велике
владарке
.
Тада
се
за
помађаривање
није
знало
.
Тек
од
завере
Мартиновићеве
почиње
ова
идеја
мађарштине
да
се
уздиже
.
Ми
сад
само
по
имену
припадамо
словенскоме
племству
.
Даље
су
га
молиле
да
им
прича
о
обичајима
народним
;
о
томе
како
се
језик
код
њих
развијао
,
да
ли
се
у
њему
опажа
утицај
туђинштине
;
да
ли
Срби
лако
уче
стране
језике
;
каква
им
је
књижевност
и
друге
ствари
што
би
образоване
странкиње
интересовало
.
Ту
се
и
Агнеша
умеша
у
разговор
;
она
јако
воли
туђе
народне
песме
.
Руских
и
румунских
,
па
и
малоруских
и
словачких
има
доста
;
пољске
и
чешке
да
и
не
помене
;
али
српске
нема
баш
ни
једне
.
—
Ако
заповедате
,
грофице
,
набавићу
вам
коју
.
Агнеша
радосно
одговори
:
—
Ах
,
збиља
?
Учинићете
ми
велику
радост
.
—
Сматраћу
као
хитну
заповест
.
—
Та
,
моја
кћи
зна
и
сад
нешто
српски
.
Она
свира
и
у
харфу
.
Дела
,
Агнешо
,
нешто
српски
на
харфи
.
Агнеша
скочи
и
оде
до
свираљке
;
то
је
била
велика
дивна
сва
позлаћена
харфа
са
неколико
педала
доле
,
а
горе
са
изврсним
жицама
;
саграђена
у
веома
смелом
барок-стилу
,
а
поред
ње
столица
у
истом
стилу
беше
исто
тако
позлаћена
.
Агнеша
удари
у
први
акорд
.
—
То
је
управо
у
вашу
почаст
научила
.
—
примети
грофица
Павлу
.
Он
поцрвенивши
устаде
и
поклонивши
се
према
Агнеши
остаде
да
стојећки
слуша
свирање
.
Агнеша
је
одсвирала
један
део
из
опере
Ђурађ
Бранковић
,
која
је
тада
била
у
јеку
,
и
свирала
је
не
само
са
дивном
техником
на
том
ретком
и
тешком
инструменту
,
већ
и
са
извесним
појетичким
задахнућем
.
Прелазе
са
дубљих
ка
вишим
гласовима
и
упадање
оних
првих
у
ове
друге
,
затим
српске
мотиве
при
свршетку
трудила
се
нарочито
да
истакне
.
При
бржим
местима
загреја
се
и
она
и
слушаоци
,
а
Павле
,
који
је
тај
комад
познавао
и
из
позоришта
и
из
разних
салона
,
—
да
у
овом
тренутку
и
иначе
није
био
узбуђен
,
—
морао
би
признати
,
да
је
имао
једно
ретко
задовољство
.
Овако
пак
,
кад
млада
грофица
заврши
свирање
,
он
дуго
није
могао
од
усхићења
да
нађе
погодних
речи
.
Док
је
свирала
и
што
се
више
удубила
у
неки
,
по
изгледу
,
уметнички
занос
присутне
су
је
госпође
слушале
,
затим
посматрале
са
све
већим
чуђењем
,
и
кад
доврши
оне
су
радосно
пљескале
.
Агнеша
пак
,
сва
дрхтећи
,
скочи
и
притиште
обадве
руке
о
уснице
.
Павле
,
дубоко
тронут
,
захвали
јој
се
после
извесне
почивке
.
—
Ви
сте
—
рече
јој
,
—
одсвирали
нешто
,
госпођице
,
што
је
моме
срцу
драго
,
али
и
да
тога
није
,
морам
признати
,
да
сте
ми
дали
придике
за
уживање
,
каквом
се
нисам
надао
.
Агнешино
је
лице
још
пламтело
,
груди
су
јој
се
још
надимале
,
тако
да
је
изгледало
е
није
у
стању
да
одговори
;
она
само
климну
главом
и
седе
на
своје
пређашње
место
.
Грофица
га
погледа
са
родитељским
поносом
:
—
Јел’те
,
господине
,
да
није
доброг
стања
,
могла
би
зарађивати
свој
хлеб
и
овом
вештином
?
—
Не
,
грофице
,
на
то
не
треба
мислити
.
—
Кажите
ми
искрено
,
-
где
су
биле
погрешке
?
—
Ове
су
погрешке
,
госпођо
,
отприлике
као
оне
у
детета
које
почиње
да
говори
,
оне
су
лепе
и
умилне
.
Грофица
је
мислила
да
је
ова
прва
посета
Павлова
уједно
и
његова
последња
,
те
је
због
тога
била
према
њему
тако
љубазна
;
али
,
на
молбу
Агнешину
да
јој
набави
коју
српску
песму
,
она
би
принуђена
да
га
замоли
за
још
један
долазак
,
јер
би
било
незгодно
да
му
је
казала
нека
песме
пошаље
.
Она
,
дакле
,
прекрати
посету
.
Павле
се
опрости
од
породице
са
блаженом
надом
да
ће
још
једном
имати
права
да
прекорачи
праг
ове
куће
,
коју
је
у
души
својој
био
обасуо
својим
најтоплијим
осећајима
.
Кад
је
био
изишао
,
грофица
рече
Агнеши
:
—
Ниси
морала
толико
да
се
удубиш
у
твоју
свирку
пред
овим
странцем
.
—
Па
зар
сам
се
удубила
?
—
упита
она
наивно
.
—
Мислим
да
јеси
,
—
одговори
мајка
одмереним
тоном
.
—
Ја
налазим
,
да
увек
онако
треба
свирати
,
како
мислимо
да
је
најбоље
,
—
рече
кнегињица
,
—
а
не
да
удешавамо
своје
предавање
према
степену
господства
оних
којих
слушају
.
Грофица
се
не
осврну
на
ове
речи
већ
продужи
:
-
У
осталом
не
мари
;
у
своме
завичају
сумњам
да
ће
икада
имати
прилике
да
чује
тако
што
.
—
Међутим
чујем
да
је
то
врло
појетичан
народ
,
—
одврати
кнегињица
.
—
По
онима
што
долазе
на
овдашњи
трг
,
то
се
не
види
,
—
вељаше
грофица
.
—
То
је
зато
што
песници
немају
обичај
да
долазе
на
марвену
пијацу
,
—
примети
госпођица
Фернек
.
Све
се
насмејаше
.
Грофица
устаде
,
да
оде
у
своје
собе
,
а
кнегињица
оде
са
њом
,
остављајући
госпођицу
с
Агнешом
.
Кад
су
стигли
у
грофичину
собу
,
кнегињица
запита
своју
сестру
:
—
Како
ти
се
допада
овај
младић
?
Ова
је
погледа
попреко
:
—
О
томе
нисам
још
размишљала
.
—
Што
си
га
тако
брзо
отпустила
?
—
Да
ти
није
жао
?
Питање
је
било
оштро
,
и
кнегињица
поста
пажљива
.
—
Да
,
жао
ми
је
,
јер
сам
и
ја
хтела
да
га
запитам
о
неким
занимљивим
стварима
...
—
Да
,
мора
да
би
биле
врло
занимљиве
.
—
Којешта
?
—
Зар
ти
не
налазиш
,
Сандо
,
да
је
твој
гост
бар
егзотичан
?
—
Јест
,
једино
због
тога
и
има
у
неколико
оправдања
што
је
био
код
нас
...
и
код
тебе
.
Кнегиња
погледа
смотрено
у
сестру
.
Седоше
.
—
Он
је
код
мене
био
,
да
;
и
знаш
зашто
?
—
И
не
слутим
каква
би
посла
г
.
Ђурић
могао
да
има
код
Кнегињице
де
През
.
Кнегињица
се
нервозно
окрену
:
—
Теби
је
криво
,
ти
се
љутиш
;
видим
,
била
сам
необразива
.
—
Зашто
,
како
?
—
упита
грофица
са
вештачким
чуђењем
.
—
Ја
сам
хтела
о
једном
писму
да
га
питам
.
Грофица
се
саже
над
ручним
радом
и
,
не
подижући
главе
,
упита
:
—
О
једном
писму
?
Дакле
,
романтика
?
—
Да
,
и
још
о
писму
,
које
сам
ја
написала
.
—
Кад
и
где
?
Кнегињица
ускликну
:
—
Ох
,
твој
је
глас
равнодушан
.
Ја
сам
изневерена
.
Али
није
могуће
да
госпођица
...
—
Хм
,
дакле
,
и
она
зна
?
—
Слушај
ме
:
ти
знаш
о
томе
писму
.
—
Шта
ћеш
тиме
да
кажеш
?
—
Ти
хоћеш
да
ме
понизиш
.
Лепо
,
нека
буде
.
Ја
сам
писала
Ђурићу
,
разуми
ме
,
учтиво
и
хладно
...
—
Али
са
руком
која
је
дрхтала
,
јел’те
?
—
упаде
грофица
.
—
Ах
!
—
узвикну
кнегињица
и
баци
се
у
наслоњачу
.
—
Ти
си
ужасна
!
Грофица
метну
наочаре
,
удену
иглу
,
опет
скиде
наочаре
,
па
погледа
строго
у
сестру
:
—
Говори
.
—
Ја
сам
писала
Павлу
.
—
„
Ђурићу
“
!
„
Павлу
“
!
...
Све
боље
и
боље
.
—
Лепо
,
том
младићу
,
да
прими
од
мене
помоћ
за
даље
странствовање
—
—
Да
,
госпођо
сестро
,
нарочито
кад
би
то
странствовање
било
овде
у
Пешти
.
—
Сандо
,
—
узвикну
млађа
сестра
.
—
ти
знаш
све
;
немој
ме
мучити
,
кажи
.
—
О
таквим
стварима
нећу
да
говорим
.
—
Тако
?
—
рече
кнегињица
јетко
.
—
Он
то
писмо
није
добио
;
оно
је
изгубљено
:
Ја
ћу
да
га
тражим
!
—
Да
скандал
буде
још
већи
,
госпођице
Евстратијо
?
—
Кад
ти
ништа
не
говориш
,
нека
се
писмо
нађе
,
тражићу
га
на
пошти
.
—
Немој
се
трудити
,
—
одговори
јој
грофица
.
—
Писмо
је
код
мене
.
Наста
дуго
ћутање
.
Кнегињица
се
опет
диже
,
поче
ходати
по
соби
;
напослетку
стаде
:
—
Какав
је
то
поступак
!
Шта
се
овде
са
мном
ради
!
—
Немој
се
узнемирити
,
драга
моја
Страто
,
—
рече
грофица
озбиљио
,
—
ништа
ти
неће
бити
.
Шта
више
,
биће
ти
врло
добро
.
Кнегињица
љутито
рече
:
—
Моје
писмо
није
отишло
;
ја
девет
месеци
чекам
одговор
,
а
ви
га
виђате
на
балу
,
позовете
га
,
и
ја
о
томе
не
знам
.
—
Као
што
ми
ништа
нисмо
знали
о
том
писму
.
—
А
зашто
је
то
писмо
код
тебе
?
Грофица
одговори
наглашујући
сваку
реч
:
—
Код
мене
је
оно
на
бољем
месту
,
но
код
онога
коме
је
било
намењено
.
—
Али
оно
није
било
теби
намењено
.
—
Ја
сам
га
ипак
задржала
.
—
Зашто
?
—
Зато
што
кнегињица
Евстратија
де
През
не
може
да
пише
П
.
Ђурићу
.
Нарочито
је
нагласила
оно
П
.
—
Зашто
,
како
?
—
упита
кнегињица
збуњено
.
—
Има
ли
ова
кућа
својега
маршала
?
Имаш
ли
ти
дворкињу
?
Кнегињица
ућута
,
седе
поред
сестре
на
отоман
,
наслони
се
о
њ
и
покри
очи
марамом
.
—
Признајем
,
—
говораше
испрекиданим
и
непоузданим
гласом
,
—
да
сам
тиме
,
што
сам
му
сама
писала
,
имала
нарочиту
намеру
.
Дуго
трајаше
,
док
јој
грофица
одговори
,
и
она
је
то
чинила
чисто
заповеднички
:
—
Нека
остане
ствар
при
намери
.
У
оној
соби
пак
у
којој
су
остале
биле
Агнеша
и
госпођица
Фернек
,
водио
се
отприлике
овакав
разговор
:
—
Не
би
човек
помислио
да
тамо
на
оном
полуцивилизованом
Југу
има
и
оваквих
коректних
каваљера
.
—
Чини
вам
се
,
госпођице
Јулијо
?
—
Јесте
ди
видели
,
—
настављаше
госпођица
,
—
како
му
фрак
стоји
као
наливен
,
и
како
му
витки
стас
изгледа
виши
у
црном
оделу
?
Врло
пријатна
појава
.
—
Немојте
то
,
госпођице
,
пред
мајком
споменути
,
она
то
нерадо
слуша
.
—
Зашто
?
Зар
сте
покушавали
већ
да
тако
говорите
пред
њом
?
—
Ја
сам
само
просто
рекла
како
мислим
о
овом
младом
господину
.
—
И
она
се
љутила
?
—
Не
баш
:
али
је
брзо
прешла
на
други
разговор
;
као
да
има
нарочитог
узрока
,
што
јој
је
овај
младић
антипатичан
.
—
Одиста
је
штета
,
што
није
племић
.
—
А
зашто
да
буде
штета
,
госпођице
?
—
Зато
што
би
многе
садашње
младе
племиће
избио
из
седла
.
—
Па
зар
овако
не
може
?
—
Ах
,
овако
,
то
би
на
крају
крајева
он
изгубио
партију
.
(
Реч
партију
је
шаљиво
нагласила
.
)
—
Стоји
до
тога
,
каква
је
и
која
је
та
партија
,
—
одговори
Агнеша
.
—
Ма
која
;
француска
револуција
овамо
још
није
продрла
.
—
Помало
канда
продире
;
ево
мајка
прима
овог
плебејца
.
—
Али
нерадо
и
само
зато
што
је
мислила
да
је
то
први
и
последњи
пут
.
—
Да
,
и
то
се
мами
већ
по
други
пут
дешава
.
—
А
можда
ће
се
десити
и
по
трећи
пут
.
Агнеша
мало
порумене
.
—
Како
то
разумете
,
госпођице
?
—
Тако
,
да
ће
при
посети
која
иде
можда
опет
нешто
искрснути
,
због
ће
морати
доћи
.
—
Не
верујем
.
—
Ја
чисто
предвиђам
.
—
По
чему
?
—
По
томе
,
што
му
се
ваша
свирка
јако
допадала
.
—
Ах
!
—
рече
Агнеша
нешто
љутито
,
а
нешто
поплашено
.
—
То
није
довољан
узрок
.
—
Како
?
—
узвикну
дворкиња
живо
.
—
То
ће
бити
један
од
најглавнијих
узрока
;
та
и
ја
сам
била
тако
усхићена
,
да
сам
хтела
да
скочим
да
вас
пољупцима
предавим
или
да
се
заплачем
.
То
јест
,
да
је
то
пред
њим
смело
да
буде
,
и
да
је
госпођа
грофица
то
дозволила
.
—
Ја
сам
ту
у
питању
;
и
ја
вам
увек
дозвољавам
.
Та
то
је
једино
блаженство
у
свирци
,
што
она
не
зна
за
препреке
.
—
Да
,
то
је
утицало
и
на
њега
.
Ви
сте
и
сувише
лепо
свирали
,
и
још
српску
ствар
.
Он
ће
још
доћи
.
Да
није
ушао
послужитељ
,
дворкиња
би
приметила
усплахирено
лице
младе
грофице
,
која
брзо
устаде
и
стаде
пред
наслоном
на
коме
је
радила
слику
.
Послужитељ
рече
:
—
Њена
Светлост
моли
Вашу
Милост
к
себи
.
—
Идем
.
Агнеша
остаде
сама
удубљена
у
свој
рад
на
слици
,
сама
са
својим
мислима
.
Кнегињица
је
седела
на
отоману
у
нервозном
узбуђењу
.
—
Оди
,
Јулијо
,
имам
да
ти
говорим
много
којешта
.
—
Слушам
,
Светлост
.
—
Седи
овде
до
мене
.
Дај
ми
твоју
глатку
хладну
руку
,
да
се
мало
умирим
.
—
Ви
сте
у
грозници
.
—
Не
,
још
нешто
горе
.
—
Па
шта
је
било
,
за
Бога
?
—
Чекај
да
испричам
редом
...
Или
не
,
не
могу
,
нисам
доста
присебна
;
али
ипак
мораћу
се
држати
каквог
реда
.
Дакле
,
чуј
.
Г
.
Ђурић
одиста
није
добио
моје
писмо
.
—
Како
то
?
—
Видећеш
доцније
.
Кад
си
ти
кроз
прозор
приметила
да
иде
,
ја
сам
зацело
мислила
да
долази
мени
на
моје
писмо
.
Ти
си
изишла
преда
њ
.
Како
се
држао
?
—
Ја
сам
изишла
преда
њ
,
јер
сам
исто
мислила
што
и
ви
.
Он
се
као
чудио
,
кад
сам
му
казала
да
се
брзо
упути
овамо
,
док
га
нису
приметили
:
тако
се
исто
чудио
,
кад
сам
му
рекла
да
га
водим
вама
.
—
И
таквом
сам
се
неспоразуму
и
сраму
изложила
код
моје
сестре
.
—
Како
?
Ваше
сестре
?
—
Јест
,
јест
,
Ђурић
није
добио
писмо
.
—
Да
,
то
је
рекао
.
—
Али
га
није
добио
зато
,
што
га
је
узаптила
она
.
—
А
,
то
је
чисто
невероватно
!
—
Али
је
тако
.
—
Зашто
би
она
то
учинила
?
—
Јер
је
хтела
да
чува
углед
наше
куће
.
—
Хм
,
то
је
озбиљна
ствар
.
—
Али
то
још
није
све
,
—
настави
кнегињица
.
—
Кад
сам
га
запитала
,
зашто
је
,
дакле
,
ту
,
он
ми
одговори
,
...
шта
мислиш
како
?
—
Баш
сам
то
хтела
да
питам
,
јер
ако
није
примио
писмо
,
откуд
га
овде
?
—
Он
је
дошао
по
позиву
моје
сестре
.
—
Тако
?
!
Сад
,
дакле
,
разумем
љубазност
њену
према
њему
,
и
разумем
свирку
Агнешину
„
из
почасти
“
.
—
Оне
су
га
виделе
на
балу
Джоке-клуба
,
и
том
га
приликом
позвале
.
—
И
ми
о
томе
не
знађасмо
,
—
рече
дворкиња
.
—
Зато
сам
ја
само
гледала
кад
слушах
њихов
разговор
;
очигледно
је
било
да
су
се
гдегод
сусрели
.
И
о
томе
ми
ни
грофица
Агнеша
не
каза
ништа
,
ма
да
сам
мало
час
,
а
одмах
пошто
је
посета
отишла
,
са
њом
разговарала
баш
о
том
младићу
.
—
Нема
сумње
да
је
то
удешено
—
вели
кнегињица
Страта
.
—
Санда
је
забранила
њојзи
да
ишта
проговори
унапред
о
посети
мени
или
теби
,
а
можда
и
зету
.
—
То
је
због
вашег
писма
.
Као
што
је
ћутала
о
њему
,
прећутала
је
и
ово
.
—
Без
сумње
;
то
је
од
ње
сувише
безобзирно
.
—
Већ
је
учињено
.
Али
сад
шта
да
радимо
?
—
То
и
ја
не
знам
,
зато
сам
те
и
звала
.
—
Свакако
би
најбоље
било
да
ствар
остане
на
томе
.
Кнегињица
устаде
и
ходаше
по
соби
горе
доле
забринуто
.
Најзад
се
заустави
пред
дворкињом
.
—
Ми
смо
о
томе
више
пута
разговарали
.
Јулијо
,
и
знаш
да
смо
дошле
до
другог
решења
но
што
га
сад
предлажеш
.
—
Сасвим
тако
;
али
и
то
знаш
,
Страто
,
да
сам
и
тада
одобравала
условно
.
—
Знам
;
рекла
си
да
је
ипак
боље
не
урадити
;
али
видиш
,
оно
је
урађено
.
—
Но
ми
смо
тек
при
почетку
.
—
Не
,
нисмо
више
;
—
одговори
кнегињица
тужно
;
—
доцкан
је
;
Ђурић
зна
све
.
—
Зна
?
—
узвикну
госпођица
поплашено
.
—
Ти
си
му
,
дакле
,
признала
.
—
Не
,
то
нисам
,
—
одговори
кнегињица
достојанствено
;
—
али
сам
видела
по
њему
,
да
је
приметио
.
—
Ти
ниси
била
довољно
обазрива
.
—
Па
да
ли
сам
могла
бити
?
Госпођица
размишљаше
,
затим
рече
:
—
Свакако
би
ствар
требало
прекинути
.
—
Зашто
?
Госпођица
оклеваше
са
одговором
.
—
Једанпут
морамо
да
будемо
на
чисто
с
том
ствари
,
—
говораше
јој
кнегињица
.
—
Зашто
сад
да
је
напустимо
,
кад
смо
већ
загазиле
?
—
Зато
што
ћеш
имати
огромних
тешкоћа
,
или
,
боље
рећи
,
што
је
то
немогуће
.
—
С
које
стране
?
Нисам
ли
самостална
,
пунолетна
,
имућна
?
—
Све
то
јеси
,
али
је
корак
,
који
мислиш
учинити
,
од
огромне
важности
.
Ја
сам
ти
већ
чешће
наглашивала
твоје
дужности
...
—
Ах
,
јест
,
то
вечито
noblesse
oblige
!
—
Затим
разлику
сталежа
.
—
Та
ће
разлика
отпасти
,
чим
жртвујем
своје
име
.
—
То
можеш
,
али
нећеш
моћи
своју
крв
...
—
Која
је
плава
,
—
упаде
кнегињица
иронично
.
—
Јест
,
и
која
не
тече
само
у
твојим
дамарима
.
—
Ах
,
моји
господски
рођаци
нека
буду
задовољни
с
оним
делом
што
је
у
њиховим
дамарима
,
а
ја
ћу
с
мојим
располагати
сама
.
—
На
њу
се
полаже
право
и
по
традицијама
и
по
интересима
који
отуд
произилазе
...
Затим
твоје
личне
прилике
—
—
Ама
,
Јулијо
,
ти
си
ми
све
то
већ
једном
говорила
,
па
си
поред
свега
тога
одобрила
мој
поступак
и
то
још
пре
шест
месеци
.
—
Јесам
,
памтим
;
али
сада
се
ствар
заплеће
.
Агнеша
је
постала
удавача
.
—
Па
?
—
Ти
знаш
да
се
на
један
део
твога
имања
полаже
право
.
—
Знам
;
решила
сам
се
да
се
не
удајем
никада
;
грофица
Санда
рачуна
на
вечито
девојаштво
своје
сестре
.
—
Ти
знаш
,
—
настави
дворкиња
,
—
да
си
се
уговором
обвезала
да
уступиш
твојим
сестрићима
две
трећине
твојега
имања
у
две
поле
;
дакле
,
једну
ће
трећину
добити
Тасило
,
а
другу
Агнеша
.
Ти
би
само
трећу
задржала
,
ако
би
до
женидбе
или
удаје
једног
или
другог
још
била
неудата
.
—
Даље
?
—
Даље
,
мени
се
чини
да
ће
се
Агнеша
ове
године
удати
.
—
О
...
—
И
ти
ћеш
део
твога
имања
требати
да
предаш
њојзи
,
то
јест
њену
мужу
.
—
То
је
тако
.
—
одговори
кнегињица
забринуто
.
—
Ту
сам
обвезу
дала
у
најтежем
тренутку
нога
живота
,
кад
сам
се
,
изневерена
од
мога
избраника
,
решила
да
останем
уседелица
.
Али
шта
то
мари
,
ја
се
не
противим
тој
обвези
.
Ја
имам
отприлике
шест
милијуна
.
—
А
није
ти
жао
да
своме
садашњем
осећају
жртвујеш
четири
милијуна
?
—
То
је
одиста
много
,
сувише
много
.
Него
у
уговору
стоји
нагодба
,
да
важи
у
мојој
четрдесетој
години
,
ако
се
ја
донде
не
будем
удала
.
Ја
међутим
још
немам
толико
.
—
Али
си
ту
близу
;
још
би
могла
наступити
и
та
незгода
,
да
ће
се
морати
похитати
.
Овако
доцкан
потрти
уговор
или
,
пошто
ће
Агнешина
удадба
бити
по
свој
прилици
ове
године
,
не
дати
јој
њен
део
,
или
јој
је
дати
тек
после
две
године
,
кад
будеш
напунила
четрдесету
,
то
би
све
изазвало
веома
немилу
сензацију
колико
по
њих
толико
и
по
тебе
.
—
То
бих
ја
свакако
хтела
да
избегнем
.
—
А
могло
би
се
избећи
само
ако
би
твоја
сестра
пристала
.
Она
је
сиромашнија
од
тебе
;
заједно
са
Јанковићевим
имањем
немају
ни
пола
колико
ти
;
па
ти
знаш
колико
су
трошили
као
млађи
супружници
живећи
на
двору
и
путујући
;
а
и
гроф
није
имао
ни
за
десетину
онолико
колико
се
мислило
,
кад
ју
је
испросио
.
Твој
ће
је
корак
увредити
;
она
ће
улазити
у
борбу
.
Познајући
њену
нарав
,
мислим
,
да
би
прибегла
крајњим
средствима
,
а
има
твоје
писмо
.
—
То
је
све
истина
,
—
одговори
кнегињица
брижно
;
—
па
,
шта
да
се
ради
?
—
Зато
сам
предлагала
да
одустанеш
од
своје
намере
.
—
Пошто
си
пређе
друкчије
говорила
.
—
Па
да
ли
би
пристала
да
поклониш
две
трећине
својега
имања
?
Кнегињица
је
дуго
мислила
,
затим
одговори
тихо
:
—
Не
знам
да
ли
би
било
паметно
,
али
ја
бих
била
кадра
и
то
да
учиним
.
—
Е
,
онда
,
—
одговори
дворкиња
решито
,
устајући
и
стиснувши
руку
кнегињици
,
—
ја
вам
честитам
,
Светлости
,
на
тако
великом
и
чистом
пожртвовању
.
Кад
сте
и
на
тако
што
готови
,
онда
ја
остајем
при
мом
пређашњем
мишљењу
.
—
Да
не
напустимо
ствар
?
—
упита
је
кнегињица
радосно
.
—
Тако
је
.
Кнегињица
Страта
загрли
своју
пријатељицу
,
а
ова
је
пољуби
са
пуно
поштовања
и
са
пуно
пријатељске
оданости
.
—
Сестро
моја
,
—
говораше
јој
кнегињица
Страта
још
једнако
радосно
.
—
хајде
да
седнемо
ту
близу
једна
другој
(
и
оне
учинише
тако
)
,
да
се
разговарамо
о
мени
јадној
.
Ја
само
тебе
имам
.
Та
,
једна
уседелица
досадна
је
свуда
и
сваком
,
чак
и
својима
;
буди
ми
ти
добра
.
—
Ти
знаш
,
Страто
,
—
одговори
јој
госпођица
Фернек
,
—
да
сам
ја
усамљена
у
свету
,
и
била
бих
изгубљена
,
да
није
било
твоје
превелике
доброте
;
но
ти
си
ми
се
показивала
увек
као
сестра
,
а
никад
као
господарка
.
Ја
ти
стојим
сва
на
расположењу
.
—
То
је
све
природно
,
јер
си
ми
ти
најближа
и
по
срцу
.
У
овој
кући
ти
си
једина
кадра
да
ме
разумеш
;
буди
ми
и
сад
искрена
,
и
кажи
,
јесам
ли
неразборито
учинила
,
као
што
ми
сестра
вели
.
—
Ја
тако
што
не
бих
могла
замислити
,
пошто
сам
и
сама
одобравала
све
.
Грофичино
је
држање
,
до
душе
,
разумљиво
,
и
ако
није
потпуно
оправдано
.
Што
се
твога
поступка
тиче
,
оно
је
,
као
што
сам
увек
с
почетка
казивала
,
и
по
облику
и
по
суштини
необично
,
али
је
и
овако
и
онако
потпуно
оправдано
,
ако
се
проуче
све
појединости
.
Ти
још
ниси
престарела
;
твоје
дуго
девојаштво
сачувало
ти
је
извесну
свежину
,
која
би
била
још
већа
,
да
ниси
била
несрећна
.
Свакако
не
само
да
си
у
праву
да
се
удаш
,
већ
то
и
није
ништа
необично
.
Госпођица
ућута
.
—
Ти
ми
ласкаш
,
Јулијо
.
—
Не
,
Страто
,
напротив
,
ја
налазим
да
је
разлика
у
годинама
необична
.
Он
тек
ако
има
двадесет
и
осам
,
а
ти
десет
година
више
.
Али
њему
би
се
пред
светом
могло
додати
две
године
,
а
теби
слободно
откинути
бар
четири
,
и
онда
би
остала
једна
незнатна
разлика
.
Ови
јужњаци
у
осталом
брзо
старе
;
и
онда
и
с
те
стране
имаћеш
оправдања
...
Него
још
остаје
ствар
до
њега
.
Он
је
млад
,
допадљив
и
даровит
,
али
је
сељак
и
сиромах
;
лепших
изгледа
он
не
може
имати
,
а
ти
си
једна
од
најплеменитијег
женскиња
.
—
Ти
,
дакле
,
опет
велиш
,
да
ствар
није
немогућна
?
—
Апсолутно
је
могућна
;
али
само
до
њега
стоји
.
—
Шта
,
дакле
,
да
радим
?
—
О
томе
не
смем
да
говорим
;
то
је
искључиво
твоја
ствар
.
Ја
сам
ти
досад
супротно
саветовала
,
и
одобравала
сам
,
једино
,
видећи
да
ниси
била
кадра
да
се
одупиреш
својој
симпатији
;
али
даље
не
смеш
улазити
у
овако
важну
и
чисто
личну
ствар
.
—
Да
ли
да
му
пишем
,
да
ли
да
му
ти
одеш
?
—
И
једно
и
друго
добро
је
,
у
датим
приликама
;
али
има
још
једно
треће
,
боље
.
—
А
то
је
?
—
Да
се
још
једном
састанете
.
—
То
није
могуће
;
то
више
нећу
чинити
;
и
данас
сам
учинила
,
што
сам
мислила
да
се
сам
решио
да
дође
.
То
не
би
било
женски
;
изгледало
би
као
наметање
.
Ја
бих
могла
у
његовим
очима
изгледати
смешна
:
он
је
млађи
,
ја
и
морам
бити
пажљива
.
—
Онда
нека
се
покуша
још
овај
начин
:
најпре
ћу
се
ја
састати
с
њиме
;
па
,
ако
после
тога
буде
потребно
,
ти
ћеш
му
писати
,
на
што
ће
он
одговорити
;
затим
,
ако
би
ствар
добро
пошла
,
могла
бих
ја
опет
да
се
споразумем
с
њим
како
бих
ствар
довела
до
краја
.
Пристајеш
ли
?
Кнегињица
пристаде
.
Још
истога
дана
,
кад
је
био
у
посети
код
Јанковићевих
,
Павле
се
сусретну
на
улици
са
коректором
Нинчићем
који
је
са
својом
старом
уредношћу
долазио
сваки
дан
у
каваницу
српских
ђака
.
Павле
му
опијен
од
среће
претераним
речима
и
ватреним
фразама
описиваше
први
дивни
састанак
свој
са
драганом
,
освештен
присуством
родитељским
,
и
више
пута
је
дошао
у
искушење
да
свога
пријатеља
пред
светом
загрли
и
ижљуби
.
Овај
га
слушаше
са
својим
благим
осмејком
.
Павле
се
толико
био
занео
,
да
Нинчићу
чисто
би
жао
да
га
прекине
,
те
,
уместо
да
оде
у
кавану
,
он
га
праћаше
камо
је
одушевљени
младић
пошао
.
Тако
дођоше
до
тада
већ
лепо
уређеног
Музејског
Врта
,
где
су
продужили
шетњу
и
разговор
.
Павле
је
већ
навикао
да
сваку
појединост
својега
романа
са
младом
грофицом
саопштава
Нинчићу
,
очекујући
увек
при
крају
његове
савете
.
Он
се
управо
и
држао
у
овој
ствари
строго
онако
како
му
је
пријатељ
саветовао
,
и
како
је
досад
све
ишло
врло
срећно
,
то
је
био
готов
да
послуша
сваки
његов
миг
.
Нинчић
му
овај
пут
рече
:
—
Нисим
био
присутан
;
лица
не
познајем
;
али
ми
ипак
изгледа
неразумљиво
љубазно
држање
грофичино
.
Ви
сами
кажете
,
да
се
пред
њом
осећате
стешњени
,
и
да
немате
своје
природне
слободе
,
а
то
не
би
требало
тако
да
буде
пред
мајком
оне
која
вам
је
наклоњена
.
Можда
се
варам
,
али
мислим
да
ви
на
то
своје
расположење
треба
да
обраћате
више
пажње
,
но
што
би
вам
то
можда
у
први
пар
изгледало
потребно
...
Што
се
тиче
изненадног
случаја
са
кнегињицом
,
ви
велите
,
да
се
ње
,
и
ако
би
се
она
преварила
у
своме
надању
на
вашу
наклоност
,
не
треба
да
бојите
,
јер
је
она
по
свему
врло
симпатична
и
племенита
женска
;
што
се
даље
ње
тиче
,
мислим
да
је
случај
одвојен
и
не
смета
главној
ствари
,
но
ја
бих
ипак
волео
,
да
будете
према
њој
до
краја
јако
пажљиви
.
Павле
који
није
потпуно
разумео
свога
пријатеља
одговори
:
—
То
је
она
и
заслужила
;
ја
ћу
тако
поступати
.
—
Даље
,
препоручујем
вам
највећу
пажњу
на
све
стране
.
Чувајте
се
своје
младићске
жестине
;
чувајте
се
,
да
не
изгубите
мајкину
наклоност
или
да
је
не
одбијете
каквом
погрешком
;
но
поред
свега
треба
сада
да
се
на
врло
дискретан
начин
трудите
,
да
вас
још
покоји
пут
позову
...
Ви
рекосте
да
траже
српске
песме
за
свирање
и
певање
.
Јесте
ли
певач
?
Какав
је
ваш
глас
?
—
Приличан
,
а
и
музикалан
сам
.
—
Та
лепа
прилика
може
у
овој
ствари
да
да
превагу
.
Скупите
што
више
и
што
бољих
песама
.
Срећом
сам
и
ја
Србин
,
и
ја
ћу
вам
помоћи
.
Песме
ће
се
допадати
,
ви
ћете
их
,
можда
,
требати
да
отпевати
сам
,
а
,
можда
,
и
да
коју
научите
младу
грофицу
.
Оне
би
могле
,
до
душе
,
да
вас
упуте
на
дворкињу
,
као
што
би
се
у
неким
великашким
кућама
а
у
сличном
случају
и
поступило
,
али
не
верујем
да
ће
они
бити
тако
брутални
.
Свакако
те
песме
су
драгоцене
у
вашем
положају
.
Употребите
згодну
прилику
,
да
вас
још
једном
позову
.
И
сад
је
настао
јуриш
са
Павлове
стране
.
Покупио
је
све
могуће
песме
,
неке
је
сам
по
памћењу
нотирао
,
затим
одабирао
оно
што
је
најлепше
.
Три
песме
тада
у
моди
:
„
прегазила
“
и
„
Милкина
кућа
на
крају
“
као
и
„
Соко
бира
“
изабрао
је
за
први
пут
са
неколико
маље
лепих
,
како
се
не
би
одмах
исцрпао
,
ако
би
га
још
једном
позвале
.
У
том
његову
пословању
узнемиривало
га
је
само
подругљиво
лице
старога
Чилага
,
са
чијим
се
Мефистофелским
изразима
сусрео
неколико
пута
за
време
својега
јурења
за
песмама
.
Чилаг
га
је
гледао
најпре
љубопитљиво
,
затим
све
са
већим
сарказмом
,
али
га
ниједанпут
није
ословио
.
Кад
је
био
прикупио
и
средио
приличан
број
песама
,
и
превео
готово
све
на
француски
у
стиховима
,
реши
се
да
оде
грофовској
кући
:
написа
једно
врло
учтиво
писмо
грофици
молећи
је
за
„
аудијенцију
“
.
Она
му
одмах
одговори
на
својој
карти
,
коју
је
донео
послужитељ
,
да
ће
га
чекати
сутра
у
дванаест
сати
.
Сутра
дан
Павле
оде
.
У
кабинету
грофа
Тиме
Јанковића
седели
су
обоје
супруга
,
госпођа
грофица
и
гроф
.
Она
на
отоману
,
он
поред
писаћег
стола
.
Гроф
је
био
висока
,
витка
стаса
;
слабачка
састава
,
мало
ћелав
и
просед
;
имао
је
врло
чисто
лице
и
сиве
очи
;
реткасту
кратку
браду
напред
избријану
и
дугачке
прсти
на
белој
нежној
руци
.
Чинио
је
утисак
човека
,
за
кога
се
обично
вели
да
је
„
врло
фин
“
,
али
уз
то
и
енергичан
.
Његова
слабуњавост
је
,
дакле
,
изгледала
да
произлази
или
од
нерада
или
од
неуредна
живота
.
Глас
му
је
био
леп
баритон
и
говорио
је
течно
увек
без
забуне
.
Грофица
му
је
мало
час
саопштила
да
да
ће
Агнеша
кроз
који
дан
ступити
у
своју
двадесет
и
прву
годину
.
Гроф
који
је
разумео
шта
је
она
тиме
хтела
да
каже
,
гледао
је
замишљено
у
сто
.
Она
—
вељаше
грофица
,
—
не
треба
више
да
седи
код
куће
.
Сваким
даном
постаје
немирнија
,
рекла
бих
бујнија
.
—
Добро
,
Сандо
,
избор
је
твоја
брига
,
знаш
;
а
пристанак
мој
;
то
сам
ти
неколико
пута
рекао
.
—
Знам
то
;
ја
ти
само
наговешћујем
да
се
у
овој
зимњој
сезони
пријавило
доста
одличних
и
најодличних
партија
.
—
Ти
изабери
нај-најодличнију
.
—
Заборављаш
да
не
бирам
искључиво
ја
.
—
Па
лепо
,
договори
се
са
Агнешом
и
са
теткицом
ако
хоћеш
.
—
Са
теткицом
?
—
насмеја
се
грофица
полугласно
.
—
И
теткица
ће
скоро
под
шамију
.
—
Шта
?
—
Буди
хладнокрван
и
немој
се
смејати
.
Њојзи
се
досадило
девојаштво
.
—
Шта
ти
ту
говориш
?
—
Ти
си
њен
природни
заштитник
,
ево
отвори
ово
писмо
,
имаш
права
на
то
.
—
То
писмо
није
на
мене
упућено
.
И
доста
је
тешко
.
Канда
је
злата
у
њему
.
Да
видим
:
„
Agenture
Impérial
d'Autriche
(
Consulat
)
pour
Monsieur
M
.
P
.
Gjouritch
,
Kragouyévatz
,
Serbie
par
Belgrade
.
“
Ко
је
тај
и
где
га
нађе
?
—
Ти
се
сећаш
,
можда
,
још
,
да
смо
ти
причали
о
једном
младом
џентлмену
у
сељачком
оделу
,
који
нам
је
у
једном
селу
на
Балкану
чинио
услуге
и
говорио
Јевропске
језике
.
—
Сећам
се
добро
.
Па
?
—
Па
то
је
тај
.
Хоћеш
да
видиш
писмо
?
—
Не
;
оно
је
њена
својина
...
Дакле
?
Говори
даље
.
—
Тај
Monsieur
P
.
Gjouritch
овде
је
сад
у
Пешти
,
и
,
ако
хоћеш
,
можеш
имати
част
да
се
упознаш
с
њиме
данас
овде
код
нас
.
—
Овде
?
Ама
ко
је
та
загонетна
личност
?
Супруга
му
исприча
све
што
је
о
Павлу
знала
;
њихов
сусрет
у
Баточини
,
виђење
на
игранци
и
његову
посету
овде
.
Муж
вртијаше
главом
:
—
И
то
је
он
тај
срећни
!
—
Он
ће
доћи
сад
;
позвала
сам
га
за
дванаест
сати
;
кроз
који
минут
биће
ту
.
Молим
те
,
уђи
и
ти
и
буди
учтив
према
њему
.
Он
је
врло
пријатан
.
—
Лепо
,
учинићу
.
А
шта
ћемо
са
Стратом
?
—
Засад
ништа
.
Треба
да
пазимо
да
је
не
оставимо
насамо
са
тим
човеком
.
Ја
ћу
већ
сву
пажњу
усредсредити
на
њу
.
То
је
потребно
.
Замисли
,
прошли
пут
кад
је
био
овде
,
она
га
је
пре
нас
уловила
и
наредила
Јулији
да
јој
га
доведе
.
—
Шта
још
неће
бити
,
—
вељаше
гроф
.
—
Ова
ствар
у
колико
је
луда
,
она
по
нашу
децу
може
бити
опасна
,
јер
би
изгубили
свакако
сјајан
свадбени
дар
;
она
још
нема
четрес
година
,
—
рече
грофица
.
—
Па
лепо
,
је
ли
ствар
озбиљна
?
—
Изгледа
ми
да
није
.
Сумњам
да
би
и
тај
младић
био
толико
рачунџија
,
да
уђе
у
оваку
ствар
.
—
То
се
не
зна
,
драга
моја
.
Теткица
још
није
стара
;
ако
би
била
одиста
заљубљена
и
то
с
изгледом
на
успех
,
могла
би
се
јако
подмладити
;
она
досад
није
обраћала
пажње
на
своју
тоалету
,
али
,
ако
то
одсад
буде
чинила
,
изгледаће
са
свим
„
способна
“
.
—
За
каквог
старијег
женика
или
удовца
можда
,
али
је
ово
од
ње
много
млађи
момак
,
можда
,
за
петнаест
година
,
ко
зна
.
Послужитељ
уђе
и
донесе
посетницу
.
—
Ах
,
ево
га
.
Ја
одох
Агнешин
салон
.
Не
остаје
друго
до
да
добро
мотримо
на
нашу
теткицу
.
Ја
ти
о
овоме
нисам
досад
ништа
рекла
,
јер
сам
мислила
да
ће
ствар
на
томе
и
остати
,
али
оно
овај
Србин
одједанпут
искрсну
из
небуха
.
Ја
ћу
бити
код
Агнеше
.
До
виђења
.
Она
се
упути
салончићу
кћерину
,
где
је
послужитељу
заповедила
да
иде
да
зове
и
кнегињицу
са
госпођицом
и
да
пусти
одмах
господина
који
је
дошао
у
посету
.
Заузе
своје
место
и
чекаше
на
Павла
заједно
са
Агнешом
,
која
је
овом
приликом
читала
књигу
.
Павле
уђе
.
Понео
је
собом
неколико
српских
песама
,
које
предаде
Агнеши
.
Поздрав
је
овај
пут
био
одмеренији
.
Он
је
то
приметио
,
и
решио
се
да
по
што
по
то
буде
љубазнији
но
ономад
.
Агнеша
је
одмах
села
уз
гласовир
и
почела
свирати
као
и
певуцкати
арије
.
Павле
је
погдегде
исправљаше
.
—
Та
ви
имате
леп
глас
,
господине
Ђурићу
,
—
рече
грофица
,
—
дед
’
пустите
га
мало
.
Изгледа
да
су
вам
те
песмице
врло
лепе
.
Тако
у
свирању
и
певању
прође
неко
доба
,
када
послужитељ
уђе
,
да
јави
да
је
кнегињица
нешто
болна
,
није
јој
могуће
доћи
,
а
госпођица
жели
да
остане
поред
ње
.
Грофица
као
и
Павле
зачудише
се
у
себи
овој
уздржљивости
Стратиној
,
али
нису
ништа
говорили
.
Певање
се
настави
и
бивало
је
све
слободније
и
све
лепше
.
Агнеши
се
нарочито
допаде
„
Милкина
кућа
“
,
а
грофици
„
Соко
бира
“
.
Павле
се
врло
пажљиво
држао
,
нарочито
да
не
би
стара
грофица
што
приметила
,
али
,
кад
је
Агнеша
почела
песмицу
на
српском
да
пева
,
рука
му
уздрхта
и
он
испусти
лист
који
је
хтео
да
преврне
;
овај
испаде
управо
у
крило
Агнешино
.
Она
га
не
хтеде
подићи
,
већ
је
даље
свирала
и
певала
удешавајући
глас
и
речи
према
Павлу
.
При
свршетку
је
младић
погледа
са
толико
нежности
,
да
она
обори
главу
.
Мајка
га
није
могла
видети
,
јер
је
иза
њих
седела
,
али
би
мајци
пало
у
очи
,
да
је
Агнеша
чешће
подизала
главу
према
њему
.
У
то
се
отворише
врата
и
уђе
гроф
.
Он
је
променио
био
капут
,
приђе
госту
и
срдачно
се
поздрави
с
њим
.
—
Ја
сам
Тима
Јанковић
,
домаћин
.
Част
ми
је
поздравити
вас
,
господине
Ђурићу
,
у
моме
дому
.
Добро
сте
ми
дошли
.
Моја
жена
причала
ми
је
о
вама
лепих
ствари
;
ви
сте
мојима
били
заштитник
у
веома
незгодној
прилици
,
а
и
сад
им
указујете
услуге
;
налазим
,
дакле
,
за
дужност
да
вам
се
и
с
моје
стране
топло
захвалим
.
И
још
једном
му
стисну
руку
.
—
Али
,
молим
,
продужите
,
—
додаде
.
—
Нећемо
више
,
татице
,
—
рече
Агнеша
и
остави
гласовир
.
—
А
где
вам
је
теткица
?
—
Отказала
је
долазак
,
—
одговори
му
супруга
,
—
боли
је
глава
или
тако
што
.
—
Мени
се
чини
,
—
рече
гроф
,
—
да
сам
је
видео
где
је
прешла
у
библијотеку
са
Јулијом
и
са
бароном
.
—
Могуће
,
да
се
мало
разгали
,
—
рече
грофица
гласно
,
а
у
себи
помисли
:
„
Отишла
је
на
ону
страну
,
одакле
се
добро
види
излаз
и
улаз
овамо
.
Страшно
.
“
—
A
propos
,
господине
Ђурићу
,
—
рече
гроф
,
—
ако
вас
интересује
да
разгледате
нашу
кућу
,
ја
ћу
вам
бити
чичероне
.
Имамо
збирке
,
библијотеку
и
друге
ствари
.
—
Сматраћу
за
част
.
—
Молим
,
хајдемо
,
дакле
.
Хоћете
ли
и
ви
,
Сандо
?
Грофица
помисли
:
„
Страта
је
у
библијотеци
,
а
ови
ће
и
онамо
.
Мене
мрзи
да
се
пењем
којекуд
,
него
ћу
послати
Агнешу
са
њима
,
јер
у
њену
ће
присуству
Страта
бити
обазривија
.
“
—
Ја
не
могу
,
—
рече
гласно
,
—
већ
иди
ти
,
Агнеша
,
са
господом
.
Ови
се
упутише
камо
их
је
гроф
водио
:
најпре
у
одаје
чији
диван
намештај
гроф
показиваше
,
свуда
сам
објашњавајући
код
понеких
лепших
или
ретких
комада
,
одакле
их
је
или
којим
начином
набавио
,
или
им
је
објашњавао
нарочите
особине
.
Велика
дворана
,
где
је
преко
зиме
бивало
по
две
забаве
,
била
је
украшена
са
дивним
оригиналима
чувених
живописаца
;
затим
дворана
за
музику
,
пуна
разних
инструмената
;
соба
за
разговор
са
рафинираним
укусом
намештена
;
неколико
мањих
собица
разнога
стила
,
троугластих
или
од
више
него
четири
угла
а
са
уласком
из
једне
велике
округле
одаје
;
соба
за
друштвене
игре
,
соба
за
ужину
,
соба
за
пушење
,
и
друге
сјајне
одаје
.
Све
је
прегледао
Павле
уз
предусретљиво
објашњавање
грофово
,
који
је
уживао
у
своме
егзотичном
госту
,
о
коме
ће
довече
да
прича
у
клубу
.
Из
господских
станова
сиђоше
у
свечану
трпезарију
,
на
доњем
спрату
,
која
је
изгледала
као
неки
старински
храм
и
обухватила
је
цео
простор
на
једној
страни
палате
:
зидови
су
покривени
дрворезом
што
је
служио
као
оквир
читавом
низу
слика
породичних
предака
.
Слике
су
већином
биле
старинске
.
—
Ово
је
тако
звана
„
дворана
предака
“
,
но
ми
је
зовемо
Великом
Трпезаријом
,
јер
је
то
у
ствари
.
Међу
овим
ликовима
има
доста
великодостојника
;
ето
,
овде
видите
,
то
је
један
архиепископ
;
тамо
две
владике
;
овде
овај
био
је
царски
главни
надзорник
;
онај
врховни
пехарник
;
имали
смо
са
женске
стране
и
два
палатина
(
вице-
краља
)
;
ено
онај
је
био
бан
хрватски
;
видите
,
ова
су
четворица
Босански
краљеви
.
Поручио
сам
неколико
интереснијих
слика
са
женине
стране
,
да
се
прецртају
;
оне
су
већ
и
намештене
,
као
што
видим
.
Видите
,
ово
су
кнежеви
Де
През
;
то
је
једна
стара
мала
државица
тамо
у
Бургундској
области
;
Бога
ми
,
и
не
знам
кад
је
престала
;
знате
,
ми
смо
овде
у
демократији
,
о
таквим
стварима
сад
мало
водимо
рачуна
.
Овде
су
сви
владаоци
Преза
;
оно
су
им
супруге
;
моја
жена
има
и
једну
немачку
царицу
и
две
француске
краљице
у
породичном
стаблу
.
Ево
,
ово
је
први
племенити
Јанковић
;
његов
отац
и
преци
били
су
великопоседници
у
Славонији
,
тако
се
мисли
.
Међу
овим
сликама
има
много
и
фиктивних
(
измишљених
)
,
јер
су
многе
загубљене
,
а
неки
од
господе
заборавио
је
да
се
слика
или
,
ваљда
,
и
није
имао
прилике
;
те
су
им
ликови
били
предати
уметнику
на
милост
и
немилост
.
Отуд
пређоше
у
капелу
.
Била
је
православна
са
иконостасом
од
грубо
резане
ораховине
.
—
Веле
да
је
овај
иконостас
нађен
у
некој
задужбини
наших
краљевских
рођака
у
Босни
;
мој
прадед
га
је
откупио
и
наместио
на
имању
;
но
још
се
мој
отац
решио
да
стално
живи
овде
у
овоме
граду
,
те
да
овде
намести
своје
централно
гнездо
;
он
разори
наше
домаћинство
на
спахилуку
у
унутрашњости
и
све
,
што
је
било
најбоље
,
донесе
овамо
.
Ту
се
оваке
ствари
израђују
и
уређују
у
пола
цене
,
и
ја
сумњам
да
би
смо
оваку
кућу
уопште
могли
и
наместити
онде
.
И
моја
жена
и
ја
мало
смо
раскошних
наклоности
.
Дакле
,
тако
се
са
нама
и
нашима
пренесе
овамо
.
Отуд
одоше
у
дивна
купатила
,
затим
у
чисте
штале
где
је
патос
био
бео
као
у
каквој
грађанској
соби
:
затим
у
стаје
са
шеснаесторо
кола
разнога
облика
и
величине
;
па
се
опет
попеше
на
други
спрат
али
на
другој
страни
куће
.
Ту
је
оружница
са
пуно
оружја
разнога
система
;
затим
две
сале
,
збирка
старина
под
именом
музеј
,
хаљине
,
новци
,
споменице
,
оружја
,
алати
и
друге
дрангулије
.
Ту
дођоше
до
једних
гвоздених
врата
.
—
Ово
је
улаз
у
ризницу
.
Један
послужитељ
отвори
тешке
вратнице
,
и
они
уђоше
.
У
стакленим
орманима
било
је
ту
намештено
пуно
сребрног
па
и
златног
посуђа
,
ножева
и
украса
;
у
једном
гвозденом
пак
,
који
је
сам
гроф
отворио
кључем
што
га
собом
ношаше
,
били
су
адиђари
,
породична
блага
и
накити
нагомилани
од
постанка
њихова
колена
до
данас
.
—
У
овој
је
соби
од
прилике
вредност
од
једнога
милијуна
форината
,
—
рече
домаћин
.
Кад
прегледаше
,
изиђоше
и
затворише
све
.
Затим
кроз
музеј
а
кроз
велика
и
лепа
врата
ступише
у
огроман
величанствен
простор
.
—
Ово
ће
вас
место
највише
интересовати
.
И
ја
га
волим
,
па
готово
сви
волимо
ту
да
пробавимо
часове
;
прекодан
бар
једанпут
овде
се
скупљамо
.
Павле
подиже
свој
задивљени
поглед
на
красно
намештене
,
чисто
и
лепо
уређене
рафове
пуне
јако
повезаних
књига
.
То
је
библијотека
.
Висока
дворана
за
два
спрата
са
великим
видним
прозорима
.
Па
како
беше
већ
напуњена
,
то
је
по
средини
сале
стајало
неколико
унакрст
симетрично
постављених
дугачких
ормана
,
са
разним
киповима
на
њима
,
а
између
њих
су
столови
са
лепим
кадивеним
седиштима
.
Такав
један
међупростор
,
каквих
бејаше
свега
пет
на
броју
,
био
је
због
своје
одвојености
врло
згодно
место
за
одмор
,
разговор
или
читање
,
а
да
се
други
читачи
понамештани
по
другим
тим
међупросторима
не
узнемирују
.
—
Кад
ми
је
дуго
време
,
ја
овамо
прелазим
,
јер
сам
поуздан
да
ћу
ту
увек
наћи
кога
од
укућана
.
И
одиста
,
како
су
пролазили
поред
појединих
тих
одељака
,
у
свакоме
нађоше
једно
или
више
лица
.
Мало
друштво
упути
се
појединим
рафовима
и
орманима
,
да
разгледа
понеке
књиге
.
Гроф
је
неке
вадио
и
показивао
Павлу
,
а
и
овај
их
је
сам
разгледао
.
Ту
се
умеша
мало
живље
и
Агнеша
.
Разговор
постаде
живљи
,
прекинут
овде
онде
читањем
,
пењањем
уз
галерија
,
сагињањем
и
тражењем
.
Павле
је
желео
да
никад
не
изиђе
са
овог
места
,
јер
је
ту
имао
прилике
да
сасвим
близу
стане
Агнеши
,
да
јој
осети
мирис
њене
беле
коже
и
,
једном
,
да
им
се
чак
и
руке
нехотице
додирну
.
—
Ево
још
једна
интересантна
ствар
.
Ово
је
орман
госпођа
Јанковићевих
.
Извади
једну
књигу
,
Агнешо
.
Она
учини
то
и
предаде
је
Павлу
.
Књига
је
била
унутра
обележена
старинским
неспретним
жигом
са
натписом
:
LIBRI
DONNARVM
IANCOVITS
,
а
било
је
и
новијега
жига
са
речима
Bibliothèque
des
Comtesses
Yankovitch
.
—
Ове
књиге
одвајкада
остају
од
жене
породичног
старешине
на
жену
првенчетову
.
—
објашњаваше
гроф
.
—
Сад
су
наша
својина
.
У
тај
пар
донеше
грофову
пошту
.
Било
је
два
три
писма
.
Гроф
оде
код
оближњег
стола
,
да
потпише
признање
,
а
млади
остадоше
поред
иначе
доста
скривеног
ормана
.
Ако
је
младић
икада
желео
да
остане
насамо
с
овом
младом
девојком
,
то
је
тај
тренутак
дошао
.
Овај
тренутак
,
ако
није
био
згодан
за
какво
разлагање
,
био
је
довољан
,
да
јој
се
дошане
једна
,
која
ће
јој
казати
све
.
И
он
се
за
тренут
премишљаше
шта
да
ради
.
Да
ли
јој
сме
он
ову
реч
казати
не
знајући
како
ће
ју
она
примити
.
Али
ако
он
не
зна
шта
она
о
њему
мисли
,
да
ли
због
тога
и
он
треба
њу
да
остави
у
неизвесности
о
самом
себи
?
И
уопште
ако
обоје
загрева
исти
осећај
,
да
ли
је
паметно
ћутати
?
Не
могав
се
одлучити
,
он
је
погледа
неизмерно
тужно
.
И
Агнеша
одврати
овај
сетан
поглед
и
очи
канда
јој
се
замутише
.
Павле
је
био
на
чисто
;
то
се
ту
збило
једно
немо
признање
са
сузом
у
оку
.
Гроф
се
врати
.
—
Која
вам
је
то
књига
?
А
,
„
у
Заламеји
“
од
Калдерона
.
Ми
смо
имали
једну
бабу
шпањолског
порекла
у
породици
,
она
је
читала
те
књиге
,
што
их
овде
у
неколико
редака
видите
постављене
.
Сећам
се
,
из
овог
ми
комада
нарочито
хвалила
једно
лепо
место
где
млади
официр
објашњава
другу
,
како
је
то
могуће
да
му
се
најсилнија
љубав
заметнула
у
срце
за
један
тренутак
...
Ах
,
ево
теткице
.
Сви
се
окренуше
.
На
крају
оног
простора
између
рафова
стајала
је
кнегињица
Страта
.
Павле
се
трже
,
а
тако
исто
и
Агнеша
.
Да
ли
је
ту
стајала
од
пре
,
или
је
тек
сад
дошла
?
Да
ли
их
је
видела
?
Да
ли
је
што
приметила
?
—
Одите
ближе
,
теткице
,
—
зовну
је
гроф
.
—
Јесте
ли
још
болни
?
Ама
ви
сте
много
бледи
;
па
и
дрхћете
.
Што
сте
онда
излазили
из
собе
?
Кнегињица
седе
.
—
Хтела
сам
мало
да
се
разонодим
.
Мислила
сам
да
ће
ми
пре
проћи
;
али
сад
видим
да
сам
погрешила
.
Павле
је
поздрави
,
али
она
једва
мрдну
главом
,
већ
се
наслони
у
столици
.
Гроф
позва
госпођицу
Јулију
и
замоли
је
да
одведе
кнегињицу
у
њен
стан
.
—
Изгледа
да
је
пролазна
слабост
.
Хајдемо
даље
,
—
говораше
гроф
.
—
Ова
се
библијотека
,
као
што
је
видите
,
овде
у
престоници
неће
увећати
.
То
је
много
скупо
,
а
овде
и
нема
оне
потребе
,
као
у
унутрашњости
на
имању
.
Очувана
овако
она
ће
временом
још
добити
у
вредности
.
Пошто
су
површно
прегледали
и
богату
,
неколико
столећа
стару
архиву
,
и
друга
нека
одељења
,
која
се
обично
налазе
у
великашким
кућама
,
вратише
се
у
главни
стан
у
салончић
где
су
били
пређе
.
Грофица
је
још
ту
седела
и
читала
.
Павле
стаде
да
се
прашта
,
али
грофица
га
прекиде
:
—
Међер
,
господине
Ђурићу
,
ви
сте
нам
донели
мало
песама
,
зар
немате
више
?
—
Један
мој
друг
обећао
ми
је
,
али
ми
није
донео
за
данас
,
а
ја
сам
се
међутим
ослонио
на
његово
обећање
.
—
Па
хоћете
ли
их
добити
?
—
О
томе
нема
сумње
.
—
Онда
молим
,
дођите
нам
још
једном
и
донесите
.
—
Или
пошљите
,
ако
вам
је
лакше
,
—
рече
Агнеша
.
Грофица
погледа
у
кћер
:
канда
ова
неће
да
овај
више
долази
.
—
Јест
,
како
вам
је
лакше
,
—
додаде
и
она
.
—
Ја
ћу
учинити
како
ви
наредите
.
—
Како
велиш
,
Агнешо
?
—
Није
лепо
да
трудимо
господина
,
ма
да
би
боље
било
да
ми
он
да
упуства
.
Али
песме
нису
тешке
,
моћи
ћу
и
сама
.
Ту
се
и
гроф
умеша
.
—
Ако
је
боље
да
ти
да
упуства
,
онда
замоли
господина
Ђурића
,
да
још
једном
дође
.
Агнеша
се
брзо
окрену
Павлу
и
брзо
али
кратко
рече
:
—
Молим
.
Павле
се
поклони
и
одговори
:
—
Доћи
ћу
.
То
је
била
једна
мала
лукава
игра
љубави
,
да
родитељи
не
примете
ништа
.
И
Павле
се
опрости
са
породицом
носећи
у
срцу
једно
драгоцено
сазнање
.
—
Ви
сте
,
дакле
,
сада
у
извесности
о
своме
положају
у
овој
целој
замршеној
афери
,
—
рече
једног
дана
Нинчић
Павлу
,
кад
му
је
овај
,
не
зна
се
већ
који
пут
,
причао
о
својој
љубави
,
коју
се
сад
већ
није
стидео
тако
назвати
пред
собом
и
пред
својим
пријатељем
.
—
Ви
,
дакле
,
од
оног
тренутка
у
оној
благословеној
библијотеци
спадате
у
ред
најсрећнијих
људи
на
овом
чемерном
земљину
шару
,
и
ја
мислим
,
није
ми
нужно
уверавати
вас
,
да
се
овом
новом
обрту
од
срца
радујем
и
да
вам
честитам
ту
вашу
велику
и
ретку
срећу
,
која
одиста
спада
у
најређе
на
свету
.
Будите
за
њу
благодарни
Богу
и
чувајте
је
,
а
ја
вам
желим
да
до
краја
буде
тако
и
да
на
крају
,
а
то
нека
буде
што
пре
,
после
толиких
ваших
мука
,
постигнете
своју
прекрасну
жељу
.
Ви
сте
у
величанственом
положају
,
прико
,
као
што
се
каже
,
паде
вам
сикира
у
мед
.
Хајд
’
,
нека
је
са
срећом
.
Нинчић
је
првих
дана
остао
при
оваком
тону
говора
,
што
је
Павла
учинило
још
срећнијим
,
јер
је
у
тим
речима
видео
одобравање
онога
,
кога
је
ценио
.
Тек
после
неколико
дана
Нинчић
му
рече
:
—
Ја
сам
,
у
осталом
,
већ
давно
слутио
што
ви
не
знађасте
.
Мислим
да
је
то
младо
чељаде
још
из
Србије
понело
собом
„
божанствену
искру
“
.
Ви
сте
ми
о
тој
ствари
