овоучињено
више
из
радозналости
но
из
какве
злобе
и
пакости
.
Сватови
једва
чекаху
да
се
сврши
венчање
па
да
продуже
пир
а
на
оног
Турчина
више
и
не
помишљаху
.
Мара
и
Кузман
стојали
су
заједно
једно
поред
другог
,
и
,
не
прође
много
а
стари
попа
једва
домиле
до
њих
из
олтара
и
отпоче
певушањем
венчани
обред
.
Венчање
би
најзад
свршено
и
сватови
се
враћаху
полако
кући
а
таламбаси
и
свирале
опет
забрује
.
Бујно
весеље
текло
је
целог
дана
.
Игра
,
песма
,
свирке
и
таламбаси
,
све
се
то
беше
измешало
у
Симиној
авлији
.
Но
и
то
се
сврши
.
Ноћ
беше
дубоко
завладала
.
Сви
сватови
беху
се
већ
разишли
.
Мара
и
Кузман
,
спојени
божанском
благодећу
,
проводили
су
сад
часове
у
највећој
срећи
и
блаженству
.
Али
сурови
и
крволочни
Турчин
и
овде
се
појави
подмукло
.
Он
немилостиво
раскида
ову
жарку
љубав
,
која
сад
свом
силином
букташе
.
Онај
дакле
,
исти
Турчин
,
што
онако
подмукло
посматраше
за
неко
време
Кузмана
у
цркви
,
он
њега
беше
још
у
хајдучким
хаљинама
опазио
,
када
се
он
беше
издвојио
од
Мицкове
дружине
и
пошао
Симиној
кући
.
Његово
хајдучко
одело
издавало
је
сумњу
код
овога
Турчина
,
да
је
он
одмах
помислио
,
да
је
то
сигурно
хајдук
из
Мицкове
чете
,
за
кога
се
беше
чуло
да
је
у
околини
Видина
.
Мицко
је
са
својом
дружином
истина
био
у
Видину
,
но
он
је
ту
живио
потајно
,
појављујући
се
у
вароши
у
обичном
грађанском
оделу
,
те
зато
нису
могли
Турци
ни
да
их
примете
.
Онај
Турчин
,
уверивши
се
да
је
младожења
—
Симин
зет
заиста
онај
хајдук
,
одмах
оде
кадији
и
извести
га
о
овоме
.
Тек
што
је
четврти
дан
освануо
после
свадбе
а
пет
,
потпуно
наоружаних
турских
пандура
,
које
беше
кадија
послао
бануше
у
Симину
кућу
.
—
Саба
најрула
!
—
викнуше
они
,
улазећи
у
собу
.
—
’
Аларазола
!
—
одговорише
им
укућани
,
посматрајући
их
убезекнуто
,
са
неким
грозничавим
страхом
у
души
.
—
Које
добро
,
ефендије
?
—
упита
одмах
Сима
,
нудећи
их
да
седну
.
—
Кадија
је
,
чорбаџи
Симо
,
наредио
да
одмах
одведемо
к
њему
твога
зета
!
одговори
један
од
пандура
и
одмах
баци
свој
оштар
поглед
на
Кузмана
.
Сима
се
к’о
опарен
тргну
.
Он
беше
ужаснут
овим
речима
,
као
да
му
отровница
—
стрела
кроз
срце
прође
.
Ранђија
врисну
и
одмах
се
стропошта
на
земљу
.
Само
Кузман
још
не
беше
ни
устао
,
већ
,
седећи
непрестано
посматраше
презриво
у
пандуре
.
Мара
је
тако
исто
седила
одмах
до
њега
па
кад
чу
оне
речи
а
она
се
само
још
јаче
приби
уз
њега
,
пребацивши
нехотице
своју
десну
руку
преко
његовог
рамена
.
—
Заповест
кадијина
мора
се
извршити
!
—
викну
један
од
пандура
,
пришав
ближе
ка
Кузману
,
—
устани
па
хајде
одмах
с
нами
!
...
—
Аман
,
ефенди
!
...
Није
он
ништа
крив
!
—
муцаше
Сима
,
превијајући
се
пред
пандурима
,
молећи
их
да
не
дирају
Кузмана
.
—
Кадија
га
зове
и
ако
није
крив
,
он
ће
га
пустити
!
—
продужи
онај
првашњи
пандур
.
Кузман
се
горко
насмеши
и
устаде
.
Њему
се
сад
у
глави
превртаху
разне
мисли
.
Хтео
је
једном
да
дохвати
јатаган
,
који
беше
одмах
изнад
његове
главе
обешен
о
зиду
,
па
да
за
тренут
посече
ове
гадне
турске
голаће
,
хтео
је
али
се
опет
уздржа
.
Знао
је
он
да
ће
заиста
моћи
тако
да
утекне
од
грабљивих
турских
канџа
,
али
се
одмах
сети
и
његове
премиле
Маре
.
Знао
је
он
,
да
ће
Турци
одмах
ухватити
старца
Симу
,
баба
Ранђију
,
и
његову
Мару
и
да
ће
их
све
обесити
и
онда
нашта
му
живот
.
Зато
се
он
и
уздржа
од
напада
,
мирно
устаде
,
бацивши
горак
осмех
и
врло
оштар
поглед
на
пандуре
,
он
се
реши
да
пође
.
—
Аман
ефенди
!
...
немојте
!
...
—
муцаше
и
даље
Сима
,
преклињајући
пандуре
,
да
не
воде
Кузмана
.
—
Не
не
бабо
!
.
.
,
морам
ићи
!
—
одговори
Кузман
Сими
,
почевши
да
га
слободи
,
да
ће
се
он
одмах
вратити
.
Мара
,
кад
виде
да
ће
њен
премили
драган
поћи
,
полети
му
у
наручје
,
па
обгрливши
га
својим
слабачким
рукама
поче
горко
да
плаче
.
Кузман
је
сад
снажно
притисну
на
своје
груди
,
баци
јој
на
бело
лице
неколико
врелих
пољубаца
и
онда
се
силом
истрже
из
њеног
загрљаја
а
две
вреле
бисер
—
сузе
скотрљаше
се
из
његових
ватрених
очију
.
Баба
Ранђија
беше
се
већ
мало
прибрала
па
кад
виде
да
Кузман
хоће
већ
да
пође
а
она
се
брзо
усправи
на
слабачке
ноге
и
приђе
Кузману
.
Он
се
мало
саже
те
је
пољуби
у
руку
а
она
њега
одмах
у
чело
:
—
Иди
сине
,
а
бож’ји
благослов
нек
те
прати
на
сваком
кораку
!
—
говораше
сирота
старица
а
сузе
из
дубоко
усанулих
очију
не
престајаху
.
Сад
Кузман
приђе
и
Симиној
руци
:
—
Прости
бабо
!
—
викну
он
са
неким
болним
гласом
,
мислећи
да
неће
он
бити
тај
,
што
ће
унесрећити
ове
благе
и
скромне
родитеље
и
њихово
невино
јединче
.
—
Нек
ти
је
просто
,
синко
,
од
мене
!
...
Бог
те
благословио
!
—
промуца
старац
,
пољубивши
Кузмана
,
у
чело
.
Пандури
веома
заједљиво
посматраху
ово
дирљиво
праштање
и
са
нестрпљењем
очекиваху
на
полазак
.
Кузман
бацивши
још
један
нежан
,
а
пун
туге
и
очајања
,
поглед
на
Мару
,
пође
са
пандурима
.
Мара
се
одмах
стропошта
онесвешћена
стиснувши
обема
рукама
своје
слабачке
груди
.
Већ
беху
пандури
са
Кузманом
у
судници
.
Пред
вратима
кадијине
собе
стојала
су
два
пандура
као
какви
кипови
.
Чим
они
опазише
да
пандури
иду
са
Кузманом
,
одмах
један
од
њих
уђе
у
кадијину
собу
и
понизно
прошапута
:
—
Једнога
Ђаура
пандури
воде
,
хоћу
ли
их
пустити
?
...
—
Пусти
их
!
—
одговори
му
кадија
,
па
се
завали
на
дивану
.
Пандури
сад
уђоше
са
Кузманом
у
собу
,
поклонише
се
дубоко
и
одадоше
понизно
„
селам
"
.
—
Дозовите
и
бегове
!
...
Кажите
им
да
одмах
дођу
!
—
викну
сад
кадија
пандурима
.
Пандури
одмах
изађоше
,
да
изврше
налог
кадијин
,
а
у
соби
сада
беху
само
Кузман
и
кадија
-
Бектар
.
Кузман
стајаше
непомично
а
очима
само
стреља
на
кадију
.
Кадија
Бектар
извалио
се
на
дивану
,
запушио
лулу
,
па
само
димани
.
Густи
колутови
од
дима
таласаху
се
по
соби
а
мирис
овога
мисирскога
дувана
чисто
опијаше
.
—
Момче
,
—
поче
кадија
врло
благим
гласом
,
окренув
се
ка
Кузману
,
—
ја
од
тебе
нећу
много
што
шта
тражити
да
ми
само
на
једно
питање
истину
кажеш
.
Ако
будеш
то
учинио
,
знај
да
те
неће
ни
глава
заболети
!
...
—
Ако
будем
што
знао
,
честити
кадија
,
ја
ћу
ти
рећи
истину
,
али
ако
нешто
не
знам
,
ја
ти
не
могу
рећи
„
јест
"
или
„
није
"
!
...
—
Добро
,
добро
,
момче
!
—
промрмља
Бектар
,
пуштајући
и
даље
густе
колутове
дима
,
—
сад
ћемо
видети
!
...
У
том
разговору
врата
се
од
собе
отворе
и
један
од
пандура
ушавши
рече
:
—
Бегови
су
дошли
,
ефендија
!
...
—
Нека
уђу
!
—
рече
кадија
...
Пандур
отвори
врата
и
у
собу
одмах
приступише
:
Осман
—
бег
,
Али
—
бег
и
стари
Рустан
—
бег
,
—
све
сами
видински
бегови
.
Они
се
одмах
,
као
са
неким
страхопоштовањем
дубоко
поклонише
кадији
Бектару
,
а
он
отпоздравивши
им
,
показа
им
руком
места
,
где
ће
сести
.
Бегови
поседавши
,
бацише
по
један
поглед
на
Кузмана
,
када
им
се
и
он
,
изазват
тиме
,
понизно
поклони
.
Сад
кадија
пљесну
длановима
и
одмах
улети
у
собу
један
од
пандура
.
—
Напуни
луле
дуваном
и
запали
их
!
—
рече
кадија
пандуру
.
Пандур
одмах
учини
по
заповести
и
кад
сви
бегови
задиманише
,
он
изађе
из
собе
.
Сад
је
тишина
за
неко
време
тако
дубоко
владала
,
да
се
сем
крчења
лула
није
ништа
више
чуло
.
Најзад
кадија
поче
:
—
Чујте
бегови
!
!
...
Ово
момче
,
што
пред
нама
стоји
до
скоро
је
било
у
хајдучкој
чети
Мицка
харамбаше
!
...
Бегови
одмах
баце
оштре
погледе
на
Кузмана
,
а
он
,
тргнувши
се
од
ових
кадијиних
речи
,
и
не
гледаше
у
њих
,
већ
одмах
обори
главу
а
очи
никако
и
не
подизаше
од
пода
.
Кадија
повуче
још
један
дим
па
настави
:
—
Ово
момче
сигурно
зна
,
где
се
сада
налази
Мицко
са
својом
четом
а
мора
знати
и
то
пошто
је
био
у
његовој
чети
,
да
је
тај
Мицко
и
убио
ресенскога
Мустаф
-
агу
!
...
Ја
сам
му
мало
пре
рекао
а
и
сада
пред
вама
,
силни
бегови
,
дајем
му
тврду
веру
,
да
му
неће
ни
длака
са
косе
фалити
,
само
ако
нам
истину
каже
:
где
се
сада
налази
Мицко
харамбаша
као
и
то
,
ако
ми
призна
:
да
је
заиста
тај
Мицко
убио
ресенскога
Мустаф
-
агу
!
...
—
Алаха
ми
,
то
је
паметно
!
—
рече
стари
Рустан
-
бег
,
—
признај
момче
,
па
иди
кући
а
не
гини
овде
лудо
!
...
—
Ништа
боље
!
рекоше
остали
.
Кузман
се
сад
мало
покрену
,
подиже
главу
,
прегледа
све
бегове
редом
као
и
кадију
,
но
опет
саже
главу
.
Опет
наста
за
неко
време
тишина
.
Кузман
беше
страшно
узбуђен
.
Пред
очима
непрестано
му
беху
две
слике
:
Марина
и
Мицкова
.
За
Мару
би
душу
дао
,
али
би
радо
погинуо
и
за
Мицка
.
Љубав
и
дужност
надметаху
се
о
првенству
у
његовим
мислима
.
—
Послушај
ме
,
момче
!
—
поче
опет
кадија
изазват
Кузмановим
ћутањем
.
—
Суђењу
ће
одмах
бити
крај
!
...
Признај
,
реци
,
па
одмах
иди
кући
!
...
У
Кузмановим
мислима
већ
беше
дужност
према
свом
војводи
надјачала
љубав
према
Мари
и
он
сад
поче
веома
одважно
:
—
Хвала
ти
,
ефендија
,
а
хвала
и
вама
силни
бегови
на
тако
мудром
савету
!
...
Радо
бих
вам
признао
све
оно
,
што
тражисте
од
мене
,
радо
бих
вам
издао
тога
харамбашу
Мицка
,
кога
ви
мало
пре
поменусте
;
признао
бих
вам
и
то
,
да
је
он
убио
ресенског
Мустаф
-
агу
!
...
Но
кажите
сад
ви
мени
,
честите
ефендије
,
шта
бих
вам
ја
могао
признати
и
рећи
,
кад
ја
нисам
никад
ни
чуо
за
тога
Мицка
харамбашу
,
а
још
мање
да
је
он
још
и
убио
Мустаф
-
агу
?
...
Мрски
робе
!
...
рајо
!
...
—
цикну
Бектар
,
пљеснувши
јако
у
дланове
,
—
зар
још
мислиш
да
ме
обмањујеш
!
...
Зар
ти
није
доста
што
ти
тврду
моју
веру
дадох
,
да
ти
ништа
учинити
нећу
,
и
ти
опет
не
признајеш
!
...
Одмах
,
одмах
у
тамницу
!
Водите
га
одмах
у
тамницу
!
—
дераше
се
Бектар
још
горе
,
окренувши
се
ка
пандурима
,
који
већ
беху
ушли
на
пљесак
његових
руку
.
Пандури
одмах
изведоше
Кузмана
и
отераше
у
тамницу
.
—
Срчана
момка
!
—
рече
кадија
дивећи
се
кад
изведоше
Кузмана
,
—
али
,
Алаха
ми
,
он
ће
морати
да
призна
,
па
да
је
још
толики
!
...
—
Море
,
на
муке
ти
њега
честити
кадија
,
па
да
видиш
како
се
одмах
признаје
!
—
викну
презриво
Али-
бег
.
—
Богме
,
таки
јунак
не
попушта
па
да
му
живом
месо
одсецате
!
—
упаде
Осман
-
бег
.
—
Имаш
право
,
драги
Османе
!
—
рече
стари
Рустан
-
бег
.
—
Јунаку
се
не
подвали
силом
већ
лукавством
и
преваром
!
...
—
Трудићу
се
!
—
рече
Бектар
.
—
Ја
се
надам
,
да
ћу
успети
а
Алах
ће
ми
помоћи
.
Колико
сутра
Ђаур
ће
признати
!
...
—
И
ми
се
надамо
да
ће
нам
Алах
помоћи
!
—
одговоре
бегови
,
пошто
сви
беху
поустајали
у
намери
,
да
се
разиђу
.
Сад
се
бегови
међу
собом
а
и
са
кадијом
поздравише
,
одавши
један
другом
селам
а
за
тим
се
разиђу
.
Кадија
-Бектар
и
даље
остаде
у
соби
.
Кад
беху
бегови
већ
изашли
он
,
пошто
се
беше
мало
умирио
,
понова
лупну
у
дланове
и
један
пандур
одмах
уђе
.
—
Доведите
оног
Ђаура
из
тамнице
!
—
викну
кадија
.
После
неколико
тренутака
пандур
уђе
понова
са
Кузманом
у
собу
.
Кадија
сад
даде
знак
руком
те
пандур
изађе
.
У
собу
опет
беху
само
Кузман
и
кадија
.
—
Чуј
ме
момче
!
—
поче
кадија
врло
благо
,
окренув
се
ка
Кузману
.
—
Ти
си
ме
мало
пре
толико
наљутио
да
према
теби
не
би
требало
да
имам
ни
најмање
милости
!
...
Али
ја
сам
човек
и
ја
имам
душу
и
срце
као
и
ти
!
...
Ја
могу
да
појмим
врло
добро
,
како
је
сад
теби
!
...
Зар
није
грозно
и
страхотно
,
да
ти
тако
млад
и
зелен
робујеш
у
оној
мрачној
тамници
?
!
...
Зар
твоја
млада
невеста
да
тужно
нариче
за
тобом
?
!
...
Зар
ти
данас
—
сутра
да
платиш
главом
за
твоје
непризнање
а
њено
тужно
и
невино
срце
да
препукне
од
жалости
?
!
...
Ах
!
...
и
мени
се
срце
леди
,
кад
само
помислим
!
...
Зар
ти
ни
толико
немаш
милости
,
да
жртвујеш
само
једио
признање
,
па
да
спасеш
то
невино
дете
?
!
...
Зар
ти
можеш
да
допустиш
,
да
се
угасе
оне
бајне
груди
,
које
толико
чезну
за
тобом
?
!
Ах
!
...
признај
,
признај
,
заблудело
момче
!
...
Признај
брзо
па
иди
утеши
оно
невино
чељаде
,
које
је
можда
на
умору
!
...
Кузману
се
сад
смрче
.
Овим
речима
био
је
к’о
громом
поражен
.
—
Аман
,
ефендија
!
—
цикну
Кузман
са
гласом
пуним
бола
,
—
умрех
...
пуштај
ме
!
...
—
Тако
,
синко
,
тако
!
—
упаде
кадија
опет
благим
и
смиреним
гласом
.
—
Видиш
боље
је
признати
!
...
Теби
сад
тек
памет
дође
!
...
Ти
велиш
,
дакле
,
да
је
заиста
Мицко
убио
Мустаф
-
агу
,
је
ли
?
—
Јесте
,
ефендија
,
јесте
!
...
Мицко
га
уби
!
...
Молим
.
.
,
пуштај
...
умрех
!
—
тужно
запомагаше
Кузман
,
грувајући
се
у
прса
.
—
Тако
,
синко
,
видиш
!
...
Сад
лепо
можеш
ићи
кући
!
—
заврши
кадија
врло
благим
гласом
,
тапшући
Кузмана
по
рамену
затим
пљесну
длановима
и
пандур
одмах
уђе
.
—
Ово
је
момче
невино
,
—
рече
кадија
са
погледом
управљеним
на
пандура
,
—
да
га
нисте
ништа
дирали
!
...
Сад
може
слободно
да
иде
својој
кући
.
Но
чекај
сине
,
—
продужи
кадија
,
ухватив
Кузмана
за
раме
,
који
већ
беше
пошао
ка
вратима
:
—
видиш
ја
заборавих
...
Како
ти
,
дакле
,
рече
да
се
зове
оно
место
,
где
је
сада
Мицко
?
!
...
—
Лом
,
ефенди
,
Лом
!
—
викну
Кузман
радосно
,
па
к’о
ветар
истрча
из
суднице
и
појури
кући
,
не
би
ли
само
затекао
живу
Мару
.
Он
је
видео
још
при
поласку
за
у
судницу
,
да
је
Мара
пала
онесвешћена
,
а
кад
још
чу
сада
оне
последње
речи
кадијине
он
беше
поражен
.
Одмах
му
се
у
памети
створи
слика
,
као
да
види
где
Мару
сахрањују
.
За
неколико
тренутака
он
већ
беше
до
куће
стигао
.
Брзо
сад
улети
он
у
собу
као
какав
вихор
.
—
Сине
наш
!
—
викну
Сима
веома
радосно
,
потрчав
Кузману
у
сусрет
,
—
зар
си
се
спас’о
?
...
—
Чедо
,
Кузмане
!
...
Јеси
ли
жив
?
—
промуца
баба
Ранђија
,
која
беше
поред
Марине
постеље
,
па
и
она
долети
Кузману
.
—
Јесам
,
јесам
!
—
викну
Кузман
,
па
изљубив
се
с
њима
брзо
се
примаче
Мариној
постељи
,
баци
јој
своју
десну
руку
на
груди
,
које
беху
к’о
ватра
вреле
.
Леву
руку
подвуче
испод
њене
главе
,
подиже
је
мало
,
затим
осу
вреле
пољупце
на
њено
зажарено
лице
,
које
беше
врело
као
да
је
запаљено
.
Мара
сада
беше
к’о
умрла
.
Снаге
ни
најмање
,
али
душа
као
да
је
у
рајском
блаженству
.
Ватра
,
која
је
беше
обузела
услед
туге
за
Кузманом
,
сада
је
буктала
свом
силином
.
Радост
у
кући
беше
велика
.
Раније
расположење
опет
се
поврати
.
Мара
опет
весела
к’о
славуј
у
лисној
гори
.
Она
се
брзо
опорави
,
одмах
после
Кузмановог
повратка
,
а
у
загрљају
његовом
.
Но
Кузман
ма
колико
да
се
показиваше
да
је
весео
,
ипак
се
је
дао
приметити
неки
немир
у
његовој
души
.
—
Сине
,
ти
ми
ниси
нешто
весео
!
—
примети
ма
најзад
Сима
.
—
Па
...
нисам
бабо
!
...
—
А
што
сине
,
да
ниси
што
болестан
?
...
—
Не
,
бабо
,
нисам
болестан
!
—
одговори
Кузман
а
преко
бујног
и
руменог
лица
као
да
му
се
разли
какав
таман
облак
.
—
Па
кажи
сине
,
твоме
баби
што
си
тако
снужден
?
...
—
Е
,
мој
добри
бабо
,
тешко
ми
је
и
претешко
!
...
Ја
сам
и
сувише
згрешио
пред
Богом
!
...
Моја
је
душа
већ
отрована
!
...
Живота
више
мени
не
треба
!
...
Ја
сад
живим
само
зато
,
да
и
Мара
живи
!
...
—
Кажи
,
сине
,
кажи
!
—
питаше
даље
Сима
,
када
Кузман
ућута
,
не
могавши
да
каже
баш
оно
,
што
му
је
душу
и
срце
највише
парало
.
—
Опрости
бабо
,
издадох
!
...
—
Кога
?
!
...
шта
?
!
...
казуј
!
—
питаше
убезекнуто
Сима
,
преплашен
Кузмановим
речима
.
—
Издадох
нашег
доброг
војводу
!
...
—
издадох
нашег
славног
харамбашу
!
...
издадох
Мицка
!
...
Ах
,
опрости
бабо
,
опрости
!
...
ИВ
.
После
онако
дирљивог
растанка
са
Кузманом
у
Видину
Мицко
са
својом
дружином
пређе
преко
Дунава
и
настани
се
у
Калафату
.
Разместивши
своје
другове
по
приватним
кућама
,
да
их
Турци
не
би
приметили
,
он
одмах
пређе
опет
преко
Дунава
и
оде
у
Лом
.
У
целом
Лому
била
је
позната
крчмарица
Туна
.
И
сам
Мицко
с
њом
се
беше
још
раније
врло
добро
упознао
.
Шта
више
,
он
с
њом
беше
утврдио
и
чврсто
пријатељство
.
Но
то
пријатељство
није
било
толико
због
Туне
,
колико
због
њене
плавојке
Ане
.
Он
још
са
Петриње
када
се
беше
кренуо
и
дошао
у
Лом
,
још
тада
се
беше
упознао
са
овом
крчмарицом
—
Туном
.
Седећи
тако
у
хану
,
он
опази
једном
лепојку
Ану
па
као
млад
човек
,
он
је
одмах
и
заволи
.
Није
то
девојка
к’о
девојке
,
него
прави
анђео
.
Танка
,
висока
,
румена
к’о
ружа
,
а
враголаста
до
зла
бога
.
Са
погледом
пуним
неке
чежње
гледала
би
она
често
у
Мицка
,
а
он
исто
тако
у
њу
,
па
ни
да
мрдну
.
Рекао
би
човек
да
су
кипови
,
само
да
им
се
вреле
груди
не
надимаху
.
Не
прође
много
,
а
они
већ
једно
другом
беху
у
загрљају
.
Туна
је
све
то
знала
,
но
није
им
кратила
.
Шта
више
,
она
Мицка
поче
да
зове
и
зетом
.
Ето
зато
Мицко
и
остави
дружину
у
Калафату
и
дође
на
неколико
дана
у
Лом
,
да
би
их
радосно
провео
у
загрљају
своје
плавојке
.
Кузман
је
знао
за
Мицкову
намеру
,
да
ће
он
из
Видина
отићи
право
у
Лом
,
зато
га
онако
и
издаде
кадији
.
Видински
кадија
—
Бектар
,
одмах
извести
пашу
у
Лому
,
да
се
тамо
налази
познати
царски
одметник
—
харамбаша
Мицко
.
Паша
је
и
сам
знао
за
Мицка
као
највећег
крвника
турског
,
као
и
то
,
да
је
он
убио
Мустаф
-
агу
,
зато
врло
брижљиво
и
потајно
трагаше
за
Мицком
,
док
му
најзад
не
уђе
и
у
сам
траг
.
Тек
што
беше
Мицко
ручао
у
друштву
са
Туном
и
Аном
,
а
турски
бимбаша
ступи
у
хан
са
преко
тридесет
наоружаних
Турака
.
Бимбаша
одмах
приђе
ка
Мицку
,
ма
да
се
нађе
сав
у
грозници
,
чим
га
сагледа
.
—
Јеси
ли
ти
Мицко
харамбаша
?
—
упита
бимбаша
.
—
Ја
?
!
...
Мицко
харамбаша
?
!
—
викну
Мицко
,
чудећи
се
.
—
Ја
то
име
у
моме
животу
,
Бога
ми
,
никад
нисам
чуо
!
...
—
Ко
си
да
си
,
Мицко
,
Станко
,
ја
управо
не
знам
!
—
продужи
бимбаша
.
—
Мени
је
паша
наредио
да
те
замолим
,
па
ма
како
се
ти
звао
,
да
одмах
одеш
нешто
к
њему
,
а
ако
сам
не
будеш
хтео
,
онда
ћеш
силом
!
...
Ове
последње
речи
бимбаша
изговори
у
највећем
страху
и
одмах
се
измакну
,
бацивши
миг
на
оружане
Турке
,
који
беху
са
свију
страна
охо
Мицка
,
да
би
га
ухватили
.
Мицко
скочи
к’о
тигар
и
у
моменту
исука
јатаган
:
—
Ни
корака
даље
!
—
цикну
Мицко
.
—
Само
ко
се
макне
,
нека
зна
да
ће
му
овај
јатаган
судити
!
Турци
се
сви
машише
за
ножеве
,
но
ни
један
да
га
извуче
,
нити
пак
да
крочи
ближе
ка
Мицку
.
Туна
одмах
скочи
,
чим
Мицко
исука
јатаган
,
бојећи
се
да
овај
не
учини
какав
лом
у
њеној
кући
:
—
Не
,
зете
!
...
Мицко
!
—
викну
она
задржавајући
га
.
—
Иди
,
кад
те
баш
молио
толико
паша
!
—
настави
одмах
она
,
намигнув
Мицку
,
да
се
не
плаши
ничега
док
је
ње
.
—
Хајд
баш
кад
велиш
!
...
Да
видим
шта
тај
паша
хоће
од
мене
!
—
рече
Мицко
мало
мирније
и
пође
,
опростивши
се
са
Туном
и
Аном
.
—
Даље
од
пута
,
ви
турски
голаћи
!
—
викну
оштро
Мицко
веома
наоружаним
Турцима
,
који
беху
са
свију
страна
око
њега
.
Они
се
брзо
повукоше
,
гурајући
се
на
другу
страну
,
те
тако
начине
Мицку
пролаз
.
Сад
Мицко
поче
журно
да
корача
а
и
бимбаша
са
осталима
тако
исто
,
но
само
на
двадесет
корачи
иза
њега
,
мотрећи
непрестано
да
им
не
умакне
.
Не
прође
много
а
они
већ
беху
у
пашиним
одајама
.
Бимбаша
одмах
уђе
у
пашину
собу
,
где
паша
са
агама
и
беговима
диванисаше
пуштајући
густе
колутове
дима
.
—
Харамбаша
Мицко
стоји
пред
вратима
и
хоће
да
уђе
!
—
рече
бимбаша
паши
,
пошто
свима
одаде
селам
.
Аге
и
бегови
кад
чуше
ове
речи
јако
се
тргоше
,
па
зинувши
—
са
радозналим
погледом
посматраху
пашу
,
очекујући
од
њега
одговор
.
Паша
одмах
скочи
са
дивана
,
очи
му
синуше
као
ватра
а
зубима
јако
зашкрипи
:
—
Зар
ухватисмо
то
„
ђаурско
куче
?
!
...
"
Алаха
ми
,
ни
длаке
неће
изнети
одавде
!
—
цикну
паша
радосно
.
—
Вере
ми
неће
!
...
Такав
разбојник
и
не
треба
да
живи
!
—
одобраваху
му
остали
.
—
Нека
уђе
!
—
продужи
паша
,
окренув
се
бимбаши
.
—
Да
видимо
тога
разбојника
,
тога
царског
одметника
,
тога
крвопију
,
који
нама
Турцима
ни
у
поноћи
неда
мира
!
—
заврши
паша
.
—
Стој
!
—
викну
опет
он
,
зауставивши
бимбашу
,
који
већ
беше
пошао
ка
вратима
,
—
Је
л
’
наоружан
?
...
—
Јесте
,
честити
ефендија
!
—
одговори
му
бимбаша
.
—
За
њим
нека
уђу
одмах
четири
потпуно
наоружана
пандура
!
...
Разумеш
ли
?
—
Разумем
,
светли
пашо
—
одговори
бимбаша
и
изађе
.
Врата
се
понова
отворе
и
сад
уђе
најпре
Мицко
у
хајдучком
оделу
са
свим
својим
оружјем
—
сем
мартинке
.
Одмах
за
њим
уђоше
и
четири
пандура
,
такође
наоружана
и
стадоше
на
два
корака
иза
Мицка
.
—
Шта
си
ме
звао
честити
пашо
,
—
узвикну
Мицко
,
пошто
се
већ
беше
поклонио
,
како
паши
,
тако
и
агама
и
беговима
.
Кад
они
опазише
Мицка
и
видеше
какав
је
,
па
још
кад
чуше
његове
речи
,
они
се
само
згрчише
уз
диване
а
један
од
њих
у
највећем
страху
,
чисто
дрхтећи
прошапута
:
Чудно
ли
је
да
Ђаурин
на
суду
буде
са
оружјем
.
—
Војвода
ће
нам
га
ваљда
сам
предати
,
—
рече
паша
врло
благим
гласом
.
—
Пре
ћу
главу
нег
оружје
,
мој
честити
пашо
!
—
викну
Мицко
ухвативши
се
за
јатаган
.
Мицко
се
овде
и
сам
издаде
да
је
војвода
,
ма
да
беше
наумио
,
да
се
никако
не
казује
,
већ
као
да
је
неки
Влах
,
услед
чега
је
само
влашки
и
говорио
,
правећи
се
да
о
српском
нема
ни
појма
.
Паша
,
кад
чу
ове
речи
,
неприметно
баци
миг
на
пандуре
.
Ови
одмах
ухвате
по
зади
Мицка
за
руке
,
а
на
пашину
лупу
дотрчаше
још
неколико
пандура
,
те
га
заједно
са
агама
и
беговима
разоружаше
.
Но
тешко
да
би
ипак
у
томе
успели
да
само
Мицко
не
попусти
,
уздајући
се
много
у
речи
Тунине
.
Паше
,
аге
а
и
бегови
сад
тек
дахнуше
душом
.
Одмах
почеше
облетати
око
Мицка
,
право
да
вам
кажем
,
баш
к’о
оно
старина
Радоје
на
Петрињи
око
покланих
Турака
.
Пошто
се
тако
мало
порогушише
око
обезоружаног
Мицка
,
они
опет
заузеше
своја
места
.
Мицко
се
беше
тако
накострешио
и
закрвавио
очима
,
посматрајући
у
ове
,
као
да
смераше
да
скочи
и
да
их
у
маху
зубима
покоље
.
Најзад
отпоче
паша
врло
суровим
гласом
,
окренувши
се
агама
и
беговима
:
—
Овај
што
пред
нама
стоји
то
је
Мицко
харамбаша
!
...
То
је
онај
царски
одметник
,
што
покла
онолике
царске
људе
на
Петрињи
!
...
То
је
онај
зликовац
,
што
умаче
оноликој
сили
на
Златарском
пољу
,
пошто
и
ту
обори
масу
наших
синова
!
...
То
је
онај
разбојник
што
онако
мучки
уби
ресенскога
Мустаф
-
агу
!
...
Сад
кажите
,
ви
честите
аге
и
ви
силни
бегови
,
шта
заслужује
овај
„
бесни
ђаурски
пас
"
,
који
ми
ни
у
самој
поноћи
,
ни
у
самоме
сну
неда
мира
?
!
...
—
Смрт
!
...
Вешала
!
—
одговоре
бурно
аге
и
бегови
.
—
Смрт
!
...
Смрт
!
—
цикну
паша
!
.
—
На
вешала
!
...
—
Светли
пашо
,
честите
аге
и
ви
силни
бегови
!
—
упаде
Мицко
.
—
Ви
ме
још
и
не
питасте
ко
сам
ја
,
а
већ
ме
осудисте
на
смрт
,
на
вешала
?
!
...
Заиста
чудновато
?
!
...
—
Ти
си
,
ти
си
то
„
ђаурско
куче
!
“
...
Ти
си
Мицко
харамбаша
!
—
упаде
срчано
паша
са
осталима
.
—
Ја
нити
сам
Мицко
харамбаша
,
нити
знам
за
какву
Петрињу
и
Златарско
поље
,
нити
сам
пак
када
чуо
за
неког
Мустаф
-
агу
!
...
Ја
се
просто
чудим
овоме
што
ви
говорите
о
мени
!
Ти
си
,
ти
си
!
—
прекидаше
га
непрестано
паша
.
—
Зар
те
не
издаде
твој
друг
?
...
—
Мој
друг
?
!
—
трже
се
Мицко
а
нека
хладна
језа
већ
му
обузе
душу
.
—
Да
,
да
,
твој
друг
—
Кузман
!
—
клицаше
паша
са
агама
и
беговима
.
—
Он
те
издаде
он
,
у
Видину
!
...
Ти
си
,
ти
си
,
Мицко
харамбаша
!
...
Царски
одметник
,
разбојник
,
крвопија
!
...
На
вешала
,
на
вешала
.
После
неколико
тренутака
Мицко
би
окован
у
гвожђе
и
бачен
у
тамницу
.
Пошто
проведе
три
дана
у
тамници
,
изведоше
га
обесни
Турци
окованог
из
тамнице
и
залепе
му
пресуду
на
грудима
.
Тако
окованог
,
са
ланцима
око
руку
и
ногу
и
са
залепљеном
пресудом
водили
су
га
по
улицама
,
да
би
на
тај
начин
објавили
народу
,
да
ће
сутра
—
дан
бити
тај
исти
човек
обешен
на
пијаци
.
Најзад
се
спровод
врати
и
Мицка
опет
бацише
у
тамницу
.
Часови
су
брзо
пролазили
и
време
за
извршење
смртне
пресуде
бивало
је
све
ближе
и
ближе
.
Мицко
беше
веома
узнемирен
.
У
његовој
души
владала
је
потпуна
расулост
.
Сео
на
једном
трулом
пању
крај
влажног
зида
,
главу
наслонио
на
хладно
камење
од
подрумског
зида
а
грозне
и
тужне
мисли
непрестано
му
бујаху
у
глави
.
Чудновато
му
је
а
и
криво
,
што
је
био
толико
лакоуман
,
да
дозволи
да
се
онако
срамно
обезоружа
.
Час
му
је
опет
криво
што
не
нападе
на
оне
голаће
,
што
га
беху
опколили
у
хану
,
па
да
их
све
посече
.
Час
опет
одобрава
свој
поступак
.
Онако
је
могао
услед
онолике
гомиле
наоружаних
Турака
да
погине
а
овако
ће
и
до
последњег
часа
очекивати
на
Тунину
помоћ
.
Сетивши
се
Туне
њега
обузе
опет
нека
страховита
језа
.
Часови
пролазе
ко
бурни
морски
вали
,
тренутак
па
да
се
погине
,
већ
је
ту
,
ал
’
помоћи
нема
,
нема
!
...
.
—
Ах
,
тешко
мени
!
—
јадиковаше
Мицко
у
овој
поноћној
тишини
.
И
заиста
,
грозна
судбина
!
...
После
онаке
слободе
и
онако
умилног
живота
у
Петрињској
гори
,
сада
мора
да
лежи
у
мрачној
и
хладној
тамници
и
да
тако
тужно
очекује
на
последњи
час
,
час
смрти
.
Тешко
му
је
и
претешко
.
Туна
му
непрестано
беше
у
мислима
ал
’
њене
помоћи
баш
никако
нема
.
Хладне
грашке
зноја
већ
се
котрљаху
са
његовог
ведрог
чела
.
—
Зар
ја
,
који
онолике
Турке
поклах
;
зар
ја
који
се
не
дадох
устрашити
од
онолике
турске
навале
;
зар
ја
—
харамбаша
Мицко
ја
сутра
да
будем
обешен
,
а
на
срам
и
поругу
целога
Српства
?
!
...
Ах
,
грозна
ли
судбо
моја
!
—
шапуташе
Мицко
тихо
а
грозне
сузе
почеше
се
већ
мешати
са
хладним
знојем
.
Нигде
гласа
.
Све
ћуташе
ко
хладна
стена
.
И
самом
Мицку
мозак
већ
беше
укочен
од
оне
подрумске
хладноће
—
пуне
влагом
.
Са
градске
куле
тужно
одјекиваше
кроз
поноћну
тишину
:
тин
...
.
тан
тин
...
Већ
је
шест
,
по
нашем
дванајест
.
После
ових
тужних
поноћних
звукова
опет
наста
нема
тишина
.
Чу
се
најзад
како
крцну
зарђала
брава
у
гвозденим
вратима
тамничким
.
Мицко
се
јако
трже
к’о
опарен
.
Грозна
слика
његовог
вешања
већ
му
беше
у
мислима
.
Врата
се
сад
са
великом
шкрипом
широм
отворе
и
на
њима
се
појави
надзорник
тамнице
.
Он
се
полако
спусти
у
подрум
и
предаде
Мицку
једну
велику
„
тепсију
"
са
баклавом
,
попусти
"
му
ланце
на
рукама
,
да
би
могао
слободније
јести
и
опет
се
врати
натраг
.
Зарђали
кључ
опет
крцну
а
поноћна
тишина
наново
завлада
.
Све
до
саме
поноћи
надзорник
тамнице
био
је
у
Тунином
хану
.
Туна
му
је
непрестано
служила
све
што
би
јој
овај
затражио
и
те
вечери
она
се
умиљаваше
око
њега
много
више
но
обично
.
Најзад
она
успе
својим
умиљавањем
толико
,
да
надзорник
мораде
пристати
на
њену
жељу
,
да
однесе
ону
баклаву
Мицку
.
Мицко
брзо
поче
ломити
баклаву
и
на
велико
изненађење
нађе
он
у
њој
једну
врло
оштру
и
повећу
турпију
са
једним
стакленцетом
уља
.
У
великом
узбуђењу
Мицко
брзо
намаза
турпију
са
уљем
и
за
кратко
време
,
а
он
се
већ
ослободи
од
везе
гвожђаних
ланаца
.
Ланци
беху
турпијом
пресечени
а
шкрипе
баш
ни
најмање
.
Сад
Мицко
мало
дахну
душом
:
—
Буди
хваљен
милостиви
Творче
!
—
прошапута
он
,
за
тим
се
брзо
попне
на
онај
трули
пањ
поче
турпијом
бушити
зид
од
подрума
.
Док
извади
прву
и
другу
цигљу
,
заиста
потеже
је
било
.
Како
су
пак
цигље
биле
непечене
,
то
он
сад
брзо
начини
толики
отвор
,
да
је
се
могао
слободно
провући
.
Пошто
сакрије
уље
и
турпију
између
пукотина
од
влажног
подрумског
камења
,
Мицко
се
брзо
провуче
кроз
направљени
отвор
и
сада
беше
у
слободи
.
Њему
се
сад
поврати
сва
ранија
снага
.
—
Боже
помози
!
—
прошапута
полако
он
,
прекрстивши
се
а
за
тим
журним
кораком
појури
,
да
би
се
што
пре
извукао
из
вароши
,
он
сад
још
више
пожури
ка
Дунаву
,
идући
непрестано
уз
обалу
реке
Лома
.
Тек
што
је
свитало
а
он
стиже
на
Дунав
.
Звездано
небо
биваше
све
блеђе
и
блеђе
к’о
да
умире
.
После
неколико
тренутака
дивно
се
заруди
источно
небо
,
а
Дунав
као
да
поче
да
гори
.
Једна
турска
лађа
већ
се
спремаше
да
се
крене
Дунавом
за
Браилу
.
Мицко
се
брзо
увуче
крадом
у
лађу
без
карте
и
пасоша
,
уђе
у
једна
кола
,
која
беху
сва
покривена
платном
,
да
не
би
прашина
падала
на
њих
па
се
слатко
извали
у
њима
и
тако
је
ћутао
за
све
време
,
док
није
чуо
глас
да
је
лађа
приспела
у
Браилу
.
Чим
беше
свануло
одмах
пет
наоружаних
пандура
са
надзорником
од
тамнице
пођу
да
изведу
Мицка
.
Надзорник
отвори
врата
и
први
уђе
,
а
за
њим
остали
.
Они
хтедоше
да
га
опет
,
по
обичају
,
проведу
кроз
варош
и
после
на
одређеном
месту
да
обесе
.
Вешала
на
пијаци
већ
беху
готова
.
Маса
радозналог
света
прикупљаше
се
све
више
и
више
на
пијаци
—
да
би
посматрала
ово
грозно
дело
.
Све
живо
са
нестрпљењем
очекиваше
овај
дирљив
ал
,
и
свечан
тренутак
.
Но
узалуд
.
Пандури
уђоше
у
тамницу
но
од
Мицка
нигде
гласа
ни
помена
.
У
први
мах
нису
могли
да
верују
ни
својим
рођеним
очима
.
Онај
отвор
шта
га
Мицко
начини
,
пропуштајући
дневну
светлост
у
оној
подрумској
помрчини
,
изгледаше
им
у
први
мах
као
каква
авет
.
Пошто
се
мало
прибраше
,
почеше
да
разгледају
по
свим
крајевима
подрума
,
но
нигде
ништа
.
Надзорник
када
виде
да
Мицка
нема
,
он
брзо
гурну
ону
тепсију
са
баклавом
у
један
ћошак
од
подрума
јер
се
беше
одмах
досетио
своме
злу
.
Најзад
се
уверише
да
је
Мицко
утекао
.
Како
је
и
на
који
начин
могао
он
то
учинити
,
то
они
—
сем
надзорника
нису
никако
могли
да
појме
.
Осим
ланаца
и
струготина
од
гвожђа
другог
знака
нису
могли
да
нађу
.
Сад
настаде
јурњава
по
вароши
од
наоружаних
Турака
,
не
би
ли
га
опет
где
пронашли
,
но
узалуд
.
Мицко
се
извалио
у
колима
богато
а
лађа
плови
и
плови
.
Она
за
другог
непријатеља
,
сем
буре
не
зна
и
радо
свакога
прима
у
своја
наручја
.
Турци
беху
као
бесни
.
Паша
чисто
умираше
од
беса
,
ал
’
и
страха
.
Изгледаше
му
као
да
је
Мицко
већ
измануо
на
њега
својим
оштрим
јатаганом
и
као
да
хоће
да
га
закоље
.
Тај
га
страх
и
отера
пре
времена
у
гроб
,
јер
очекиваше
сваког
тренутка
да
се
спусти
на
њега
већ
изманути
Мицков
јатаган
.
Видински
кадија
-Бектар
,
са
великим
нестрпљењем
очекиваше
од
паше
ма
какав
глас
о
Мицку
.
Чим
пак
сазна
да
је
Мицко
ухваћен
,
а
он
као
да
се
понова
роди
.
Телали
су
одмах
почели
да
крстаре
по
Видину
обавештавајући
народ
,
да
је
харамбаша
Мицко
ухваћен
у
Лому
и
да
ће
тамо
бити
обешен
.
Турци
се
необично
радоваху
,
када
чуше
за
ову
вест
.
И
њима
,
као
и
кадији
,
сада
беше
мало
лакше
у
грудима
.
Но
не
прође
много
а
кадија
доби
другу
вест
,
да
је
Мицко
утекао
из
тамнице
.
Кадији
у
мал
’
што
не
препуче
срце
од
беса
.
Одмах
нареди
пандурима
да
везана
Кузмана
доведу
к
њему
.
Тако
и
би
.
Сиромах
Кузман
стајао
је
и
по
други
пут
у
истој
судници
али
само
сада
везан
.
Он
беше
блед
к’о
крпа
.
Када
Кузман
беше
чуо
да
је
Мицко
срећно
умакао
он
беше
весео-превесео
.
Свима
у
његовој
кући
опет
заблиста
од
радости
сјај
у
очима
а
све
дотле
,
са
великим
болом
у
души
непрестано
очекиваху
на
тренутак
,
па
да
Мицка
нестане
са
овога
света
.
Истина
,
Сима
беше
одмах
послао
гласника
да
јави
Мицку
за
опасност
,
која
му
прети
,
но
гласник
доцкан
стиже
.
Мицко
тада
већ
беше
ухваћен
.
Но
и
та
радост
брзо
им
преседе
.
Кузмана
опет
,
и
то
везана
,
одведоше
у
судницу
.
Кадија
,
ма
да
беше
дао
тврду
веру
,
да
Кузману
неће
ни
длака
са
косе
фалити
само
ако
му
прокаже
Мицка
,
ипак
он
је
очекивао
само
на
тренутак
да
Мицко
буде
ухваћен
па
онда
и
самог
Кузмана
да
смакне
.
Он
га
беше
пустио
раније
само
зато
,
да
би
му
он
у
случају
ако
Мицка
не
буду
ухватили
у
Лому
,
послужио
као
срество
за
даље
трагање
за
Мицком
.
Сада
,
када
кадију
беше
обузео
бес
што
је
Мицко
умакао
,
па
када
га
Кузман
још
више
разгњеви
,
не
могавши
га
обавестити
о
томе
,
где
је
сад
Мицко
,
сада
је
Кузмана
неминовно
морала
постићи
смртна
казна
.
И
заиста
!
...
Једног
лепог
дана
Кузман
је
висио
о
вешалима
на
пијаци
—
у
Видину
.
Страшна
олуја
која
мало
доцније
настаде
,
сиграше
се
са
његовом
лешином
,
гонећи
је
час
на
једну
а
час
на
другу
страну
,
те
изгледаше
као
да
га
хоће
мртвог
успављивати
.
Није
било
човека
у
Видину
,
да
прође
поред
обешенога
Кузмана
а
да
не
пусти
по
коју
жалосницу
—
сузу
.
И
сами
Турци
беху
бесни
све
донде
,
док
га
не
видеше
на
вешалима
,
а
сада
,
када
виде
да
је
већ
мртав
,
када
виде
како
се
олуја-
титра
с
њим
,
а
њима
се
и
нехотице
отме
по
која
суза
из
очију
.
А
тужна
и
несрећна
Мара
?
!
...
Горке
сузе
,
болни
уздисаји
и
ништа
више
.
Њена
пак
јадованка
—
песма
:
Мој
драгане
,
дилбер-момче
,
где
си
саде
,
Да
ти
чедо
омиљено
срце
даде
;
Да
те
стисне
,
ах
...
на
груди
своје
бајне
.
Да
пољуби
очи
твоје
,
очи
сјајне
!
...
тужно
је
јечала
као
оно
клепка
у
даљини
када
одаје
последњу
пошту
умрломе
.
Лађа
већ
беше
приспела
у
Браилско
пристаниште
.
Мицко
се
сад
полако
извуче
из
лађе
и
пође
ка
обали
.
Но
полиција
га
одмах
примети
и
задржи
видевши
да
је
без
карте
и
пасоша
.
Сад
Мицко
буде
одведен
у
главну
полицију
.
Но
на
срећу
његову
ту
се
беше
десио
и
руски
војни
капетан
,
Петар
Александровић
.
Чим
овај
чу
да
је
Мицко
Србин
а
видевши
га
онако
снажног
,
одмах
замоли
комесара
полиције
и
Мицко
буде
с
места
пуштен
,
награђен
обилато
новцем
од
капетана
.
Мицко
је
сад
слободно
шетао
по
Браили
,
одлазећи
често
капетану
у
посету
.
Тако
он
проведе
овде
неколико
месеци
.
Баш
у
то
време
букне
устанак
у
Босни
.
Мицко
чим
сазна
за
ово
,
одмах
оде
капетану
да
потражи
савет
,
не
би
ли
му
овај
одобрио
да
прикупи
добровољце
и
да
с
њима
оде
у
Босну
.
Пошто
му
капетан
радо
одобри
ову
намеру
,
он
одмах
од
Срба
и
Старосрбијанаца
,
којих
беше
доста
у
Браили
,
састави
добровољачку
чету
од
седамдесет
људи
.
Са
овом
четом
Мицко
се
одмах
крену
,
опростивши
се
са
капетаном
,
и
наскоро
стиже
у
Калафат
.
Његови
ранији
другови
,
које
беше
он
оставио
још
онда
када
оде
у
Лом
,
још
се
беху
овде
задржавали
,
упадајући
често
у
Турска
села
и
кољући
Турке
.
Кад
чуше
они
да
је
Мицко
дошао
у
Калафат
,
одмах
појуре
к
њему
.
Када
се
већ
беху
нашли
,
они
се
срдачно
поздравише
и
братски
изљубише
са
својим
харамбашом
Мицком
и
ту
се
одмах
присаједине
његовој
чети
.
Са
тако
повећаном
четом
Мицко
пређе
Дунав
и
после
неколико
дана
стиже
у
Београд
.
У
то
време
—
1876
.
године
беше
и
у
Србији
букнуо
устанак
на
.
Кад
Мицко
чу
за
ово
у
Београду
,
не
хте
ићи
у
Босну
већ
се
са
својом
дружином
задржа
у
Београду
,
да
би
и
сам
учествовао
у
овоме
устанку
.
После
неколико
дана
он
се
стави
под
команду
руског
ђенерала
Чарњејева
,
који
беше
главни
командант
над
руско
-
српском
војском
,
која
је
имала
да
ратује
са
Турцима
.
Под
овом
командом
Мицко
са
својим
добровољцима
своју
храброст
испољи
први
пут
на
Бабиној
Глави
.
Јуначки
и
неустрашиво
улетао
је
он
у
непријатељске
редове
све
до
самог
свршетка
борбе
.
Где
год
би
он
са
својим
добровољцима
појурио
,
ту
би
мртви
Турци
полегли
к’о
снопље
.
Од
Бабине
Главе
војска
се
крену
и
оде
на
Каменицу
.
Наравно
,
ту
је
био
и
Мицко
са
својом
четом
.
Српска
војска
учини
тако
јуначки
напад
,
да
не
само
што
разби
турску
војску
,
већ
при
једном
јуришу
освоји
и
неколико
њених
топова
.
Мицко
се
овде
бораше
као
какав
лав
.
Он
је
кидисао
на
Турке
као
гладан
курјак
на
овце
.
Због
оваке
његове
храбрости
и
јунаштва
он
буде
овде
награђен
и
то
медаљом
„
за
храброст
"
.
У
даљој
борби
Мицко
је
био
са
својом
дружином
придодат
„
Арнаутском
батаљону
“
,
који
беше
састављен
све
од
самих
Старосрбијанаца
.
Са
овим
батаљоном
он
се
јуначки
борио
на
Шуматовцу
,
Ђунису
,
затим
на
Морави
,
Делиграду
и
Ражњу
,
када
беше
већ
и
примирје
стигло
.
У
свима
овим
бојевима
Мицко
је
био
прави
витез
.
Клати
Турке
то
је
за
њега
била
забава
.
Колико
их
је
он
презирао
а
још
више
страсно
волео
да
коље
,
то
већ
видесмо
у
неколико
прилика
а
нарочито
оно
на
Петрињи
.
После
примирја
Мицко
се
са
својим
заосталим
друговима
врати
у
Београд
.
Како
већ
беше
зима
настала
то
он
и
остаде
у
Београду
и
презими
у
Палилулским
касарнама
.
Већ
у
пролеће
—
1877
.
год
.
зарати
и
Русија
са
Турском
.
Мицко
жељан
и
даље
борбе
а
нарочито
са
Турцима
,
одмах
са
својом
дружином
а
у
друштву
са
својим
пријатељем
Илијом
војним
капетаном
,
напусти
Београд
и
пође
на
исток
,
да
би
се
и
сам
придружио
руској
војсци
.
Руска
војска
баш
тада
беше
напала
на
Свиштов
и
док
Мицко
стиже
,
она
га
беше
већ
заузела
,
савладавши
и
потиснувши
турску
војску
ка
југу
.
Мицко
сад
уђе
слободно
у
Свиштов
са
својим
добровољцима
и
капетан
-
Илијом
.
Руска
војска
заузевши
Свиштов
,
чекала
је
читав
месец
дана
на
даљу
наредбу
.
У
том
очекивању
Мицко
се
врло
опасно
разболи
.
У
болничкој
постељи
морао
је
да
лежи
пуна
два
месеца
као
какав
рањен
лав
у
кавезу
.
Најзад
се
руска
војска
крену
на
југ
,
добивши
налог
да
и
даље
потискује
турску
војску
.
Пошто
сад
Мицко
не
могаше
поћи
за
својом
четом
,
то
команду
над
њом
предаде
капетан
-
Илији
.
Не
прође
много
а
Мицко
се
сасвим
опорави
.
Не
могавши
одолети
а
да
и
сам
не
пође
у
бој
противу
,
он
се
брзо
крену
на
југ
,
не
би
ли
сустигао
руску
војску
.
Сада
је
ишао
кроз
Бугарску
сасвим
слободно
,
јер
се
обесни
Турци
морадоше
повући
испред
руске
војске
,
а
они
што
беху
заостали
,
били
су
сада
мирни
к’о
јагањци
.
После
неколико
дана
једва
сустиже
руску
војску
у
Софији
,
која
такође
беше
заузета
.
—
Живео
војвода
Мицко
,
живео
!
—
клицаху
радосно
његови
другови
,
кад
га
опазише
да
им
се
приближује
потпуно
здрав
и
весео
.
На
неколико
дана
после
заузећа
Софије
војска
се
крену
још
даље
на
југ
.
За
кратко
време
а
она
већ
беше
стигла
у
варошицу
Радомир
.
Ту
се
руској
војсци
сада
придружи
и
српска
.
Овако
уједињена
војска
одмах
пође
ка
Ћустендилу
.
Кад
већ
беху
у
близини
Ћустендила
,
са
великом
жестином
нападоше
они
сложно
на
турску
војску
и
она
би
коначно
разбијена
.
Ћустендил
беше
освојен
но
у
исто
време
стиже
и
примирје
.
Ово
примирје
било
је
у
исто
време
и
крај
овом
рату
.
Мицко
је
и
даље
очекивао
не
би
ли
се
продужио
рат
но
кад
виде
да
од
тога
неће
бити
ништа
,
он
распусти
на
послетку
своју
дружину
.
Сам
пак
он
није
хтео
ићи
из
Ћустендила
,
већ
беше
намислио
да
у
њему
проведе
неко
време
,
да
би
се
што
боље
опоравио
услед
ранијег
боловања
.
В
.
Чим
руско
-
српска
војска
заузе
Ћустендил
,
одмах
је
као
што
рекох
,
стигло
и
примирје
.
На
неколико
дана
после
овога
војска
се
поврати
,
оставивши
у
Ћустендилу
само
један
ескадрон
војника
.
Мицко
је
сад
могао
безбрижно
да
крстари
по
Ћустендилу
.
Бојазни
од
Турака
,
да
би
опет
покушавали
да
га
ухвате
,
није
било
.
Једино
што
му
сад
срце
параше
,
то
беше
смрт
његове
веренице
—
плавојке
Ане
.
Још
се
и
не
ожени
с
њом
а
њена
душа
оде
у
рајско
насеље
.
Од
како
Мицка
ухватише
и
затворише
у
Лому
,
она
је
непрестано
венула
све
јаче
и
јаче
.
Смртна
пресуда
спровод
Мицков
кроз
Лом
а
и
вешала
на
пијаци
,
то
беху
отровнице
—
стреле
које
јој
најзад
невино
срце
самртно
ранише
.
Но
и
то
његово
очајање
за
Аном
брзо
се
стишало
.
Не
прође
ни
десетак
дана
од
заузећа
Ћустендила
а
он
се
упозна
са
удовицом
једног
бугарског
учитеља
,
који
се
заједно
са
Мицком
беше
борио
раме
уз
раме
противу
Турака
.
Једно
непријатељско
зрно
погоди
га
по
сред
груди
и
он
се
стропошта
.
Последње
речи
његове
беху
управљене
на
Мицка
,
да
штити
од
Турака
његову
жену
и
омиљено
му
јединче
—
Гину
.
Мицко
се
после
свршетка
боја
заиста
упозна
са
том
удовицом
,
изјавивши
јој
последње
речи
њенога
мужа
.
Од
тада
је
он
често
правио
посете
тој
удовици
.
Њено
јединче
—
Гина
,
којој
тек
беше
осамнаест
година
,
већ
му
освоји
срце
.
На
неколико
дана
после
њиховог
познанства
они
једно
другом
и
открише
своје
жеље
.
Гина
је
у
многоме
личила
на
његову
пређашњу
Ану
,
услед
чега
је
он
тако
брзо
и
заволи
,
да
би
на
тај
начин
стишао
тужну
успомену
на
своју
Ану
,
којој
беху
већ
препукле
слабачке
груди
а
од
превелике
чежње
и
жалости
за
њим
.
Не
прође
много
а
Мицко
се
на
пристанак
удовичин
,
вери
са
својом
љубавницом
Гином
.
Одмах
после
овог
он
купи
једну
врло
лепу
турску
кућу
у
Ћустендилу
за
четири
стотине
златних
турских
лира
и
одмах
се
усели
у
њу
са
својом
бабом
и
вереницом
Гином
.
Пошто
проведе
неколико
дана
у
загрљају
са
својом
омиљеном
вереницом
,
он
се
опет
реши
да
мало
накваси
свој
већ
зарђали
јатаган
турском
крвљу
.
За
кратко
време
састави
дружину
,
па
напустивши
Ћустендил
,
оде
право
на
царски
друм
,
који
води
за
Кочане
,
Кратово
,
Скопље
,
затим
за
Штипље
,
Велес
,
Прилеп
и
друга
околна
места
.
На
том
друму
Мицко
је
са
својом
дружином
провео
пуних
тринајест
месеци
.
Ни
хладна
зима
,
од
које
је
пуцало
што
’
но
веле
,
и
дрво
и
камен
,
њега
није
могла
отерати
са
друма
.
Ноћу
би
силазио
у
оближња
села
а
рано
изјутра
већ
је
био
на
друму
.
Тринајест
месеци
,
као
што
рекох
,
непрестано
је
клао
Турке
,
које
би
сусрео
или
сустигао
на
томе
друму
.
Код
Турака
беше
завладао
толики
страх
,
да
се
у
последње
време
нико
и
не
смеде
појавити
на
том
друму
.
Кад
Мицко
примети
ово
а
пошто
се
за
сада
беше
доста
заситио
турском
крвљу
,
одмах
распусти
дружину
и
врати
се
у
Ћустендил
,
да
би
проводио
понова
блажене
часове
са
својом
Гином
.
Не
далеко
од
Ћустендила
а
близу
Кратова
,
у
подножју
планинских
огранака
Малеша
,
налази
се
повеће
село
Јаћимовац
.
У
њему
беше
веома
чувен
са
свога
богаства
и
поштења
неки
Михаило
Томашевић
.
Но
где
је
среће
,
ту
и
несреће
има
.
Као
да
га
сам
Бог
беше
казнио
,
те
му
сва
деца
помреше
,
кад
беху
баш
у
јеку
своје
младости
.
Једино
дете
што
му
остаде
у
животу
,
то
је
Станија
.
Михаило
је
ово
своје
мезимче
гледао
к’о
очи
у
глави
.
То
му
је
била
сва
нада
и
сва
радост
у
кући
.
Но
и
Станија
тако
брзо
напредоваше
,
да
је
у
својој
петнаестој
години
била
тако
развијена
,
да
би
човек
рекао
да
јој
је
већ
двадесета
.
А
лепа
је
—
не
умем
вам
рећи
!
...
У
колико
Михаилова
кућа
беше
у
Јаћимовцу
као
какав
дворац
,
у
толико
му
она
даваше
још
већу
лепоту
брилијантском
светлошћу
свога
анђелског
лица
.
Одмах
спрам
Михаилове
куће
живео
је
неки
Петар
Васиљевић
,
један
од
најприснијих
Мицкових
пријатеља
.
Истина
,
Петар
није
био
толико
богат
у
имању
колико
његов
комшија
Михаило
,
али
га
зато
Бог
беше
обдарио
у
лепом
породу
.
Два
сина
и
четири
кћери
беху
као
борови
.
Најстарији
Петров
син
у
кога
он
полагаше
и
највећу
наду
,
звао
се
Ђорђе
.
Још
из
детињства
он
је
увек
најрадије
имао
у
друштву
своју
вршњакињу
Станију
.
Још
као
деца
они
се
беху
жестоко
заволели
.
То
вам
је
била
она
права
детињска
другарска
љубав
.
Са
временом
и
њихова
љубав
бивала
је
све
јача
и
јача
док
се
најзад
не
претвори
у
праву
љубав
—
љубав
каква
се
може
замислити
само
између
двоје
младих
,
када
су
баш
у
јеку
свога
развића
.
Но
и
Михаило
није
мрзио
Ђорђа
.
Пазио
га
је
баш
као
своје
дете
.
Никада
он
не
рече
ни
једну
рђаву
Станији
,
што
је
она
непрестано
у
друштву
са
Ђорђем
.
Ђорђе
и
Станија
пазили
су
се
баш
к’о
брат
и
сестра
,
а
то
беше
Михаилу
веома
мило
.
Више
пута
приметио
је
он
,
како
се
они
једно
другом
бацили
у
загрљај
па
се
тако
слатко
љубе
.
Њему
би
тада
од
милоште
појуриле
сузе
и
гледао
би
да
се
одмах
уклони
,
само
да
им
не
би
нарушио
ове
блажене
часове
.
Када
Станији
и
Ђорђу
беше
осамнаест
година
,
њихови
очеви
почеше
да
преговарају
о
томе
,
како
би
већ
усрећили
своју
децу
,
која
се
толико
воле
.
Но
у
истом
селу
живео
је
и
један
Турчин
по
имену
Јешер
-
бег
.
Његов
најстарији
син
—
Мехмед
беше
већ
дорастао
за
женидбу
.
Јешер
-
бег
пак
немаде
мира
да
за
свог
сина
тражи
Туркињу
,
већ
баци
око
на
Станију
.
И
гле
!
...
Станија
,
као
и
обично
,
изађе
рано
изјутра
на
извор
а
обесни
Турчин
—
Јешер
-
бег
дохвати
је
,
баци
на
коња
и
са
још
неколико
наоружаних
Турака
одјури
право
ка
своме
конаку
.
Станија
је
из
свег
гласа
запомагала
и
тужно
јадиковала
,
не
би
ли
јој
ко
помогао
и
избавио
из
ове
гадне
турске
чељусти
,
но
узалуд
.
Нико
и
не
беше
приметио
ово
злочинство
,
па
и
онај
,
који
то
беше
и
приметио
није
смео
потрчати
бојећи
се
наоружаних
Турака
,
који
за
Јешер
-
бегом
галопираху
на
бесним
хатовима
.
Чим
Станија
беше
однета
у
конак
,
одмах
је
пресвукоше
и
натакоше
фереџе
и
за
неколико
тренутака
а
ви
је
већ
видите
као
булу
у
друштву
са
осталим
харемским
хуријама
.
Но
обесни
и
гадни
Турчин
не
задовољи
се
само
с
тим
,
већ
још
истога
дана
мораде
Станија
принуђена
силом
и
претњама
,
примити
и
Ислам
.
Шта
више
још
исте
вечери
она
сада
као
була
Фатима
буде
и
венчана
за
Мехмеда
,
најстаријег
Јешер
-беговог
сина
.
Како
се
Станија
услед
овога
никако
не
враћаше
кући
то
наста
велика
бојазан
код
њених
родитеља
.
—
По
Богу
,
Митро
,
што
ли
још
нема
Цане
са
извора
?
—
рече
Михаило
,
чудећи
се
,
својој
жени
,
која
баш
тада
истресаше
ћебад
.
—
Тако
ми
бога
ја
не
знам
шта
је
са
тим
дететом
!
одговори
му
жена
,
но
у
исти
мах
као
да
је
неко
прободе
ножем
по
сред
срца
!
—
Милоје
,
Стеване
!
—
дозиваше
она
усплахирено
,
са
великом
зебњом
,
момке
.
Она
је
знала
још
раније
за
Јешер
-бегову
намеру
,
па
се
томе
сада
и
досети
,
услед
чега
и
дозива
момке
са
онако
вапијућим
гласом
.
Милоје
и
Стеван
одмах
дотрчаше
као
бесни
на
оволику
вику
Митрину
,
која
их
беше
довела
у
велику
забуну
.
—
Шта
сте
стали
,
шта
чекате
?
—
викну
Митра
очајно
.
—
Трчите
брзо
и
тражите
Цану
...
Откада
је
отишла
на
извор
па
је
још
нема
!
...
Ах
,
она
је
украђена
!
...
Турчин
!
...
Јешер
-
бег
!
...
Ах
!
—
узвикну
очајно
она
и
стропошта
се
онесвешћена
на
кућњем
прагу
.
Михаило
се
запрепасти
кад
чу
ове
речи
и
кад
виде
Митру
како
паде
онесвешћена
.
—
Ах
,
милостиви
Боже
,
зар
ћеш
ме
и
тиме
казнити
?
...
Зар
и
моје
мезимче
,
зар
и
моје
срце
Цану
ишчупа
из
груди
?
...
Ах
,
смилуј
се
смилуј
,
преблаги
Творче
!
—
тужно
јадиковаше
Михаило
па
,
трчећи
по
авлији
а
блед
к’о
крпа
.
.
очајно
довикиваше
:
—
Цано
!
...
Цано
!
...
Но
од
Цане
нигде
ни
гласа
ни
помена
.
На
ову
очајну
вику
брзо
дотрчи
Петар
а
с
њим
и
сви
његови
укућани
.
За
име
Бога
,
пријатељу
,
шта
ти
је
?
—
упита
брзо
Петар
Михаила
,
видећи
га
где
трчи
по
авлији
као
ма’нит
.
—
Не
питај
пријатељу
!
—
викну
очајно
Михаило
,
ударајући
се
снажно
у
прса
.
—
Ама
шта
је
теби
,
Бог
с
тобом
шта
је
било
?
...
—
Цану
...
украдоше
...
Турци
!
—
муцаше
очајно
Михаило
и
хтеде
да
се
стропошта
на
земљу
,
но
околни
га
брзо
задржаше
.
—
Цану
...
украдоше
...
—
Турци
!
—
чу
се
глас
Милојев
и
Стеванов
,
који
баш
у
овом
моменту
дотрчаше
,
када
Петар
са
осталим
понављаше
речи
Михаилове
,
чудећи
се
.
—
Који
,
који
?
—
упиташе
брзо
околни
.
—
Јешер
-
бег
с
’
још
неколико
наоружаних
Турака
.
Јешер
-
бег
...
Турци
!
...
Јесте
ли
их
вид’ли
?
.
.
,
—
Тек
што
ми
потрчасмо
на
извор
кад
,
мало
даље
испред
нас
,
спазисмо
где
Јешер
-
бег
пројури
бесно
на
коњу
,
држећи
чврсто
Станију
и
оде
право
ка
своме
конаку
а
за
њим
тако
исто
бесно
је
јурило
још
неколико
наоружаних
Турака
!
—
говораше
Милоје
усплахирено
.
—
Ха
,
зликовци
!
...
разбојници
!
...
—
Освета
.
.
,
освета
!
—
викну
Ђорђе
и
хтеде
одмах
појурити
но
Петар
га
задржа
:
—
Не
,
сине
!
...
куда
ћеш
?
...
—
Идем
,
идем
...
пуштај
!
...
Освета
!
викаше
Ђорђе
,
трзајући
се
снажно
од
оца
,
но
у
исти
мах
и
други
притрчаше
па
,
задржавајући
га
,
објашњаваху
му
да
не
би
требало
тако
да
нагли
.
—
Не
,
сине
!
...
куд
си
тако
наумио
!
—
шта
можеш
ти
сам
!
—
говораше
му
отац
,
држећи
још
Ђорђа
,
који
се
већ
беше
мало
умирио
.
—
Немој
,
Ђорђе
,
немој
!
...
Сам
ништа
не
можеш
а
тако
сам
можеш
и
главу
изгубити
!
—
говораху
му
остали
.
—
Знате
шта
?
—
викну
Петар
.
—
Треба
један
од
нас
одмах
да
оде
до
мога
пријатеља
—
харамбаше
Мицка
,
он
је
сад
у
Ћустендилу
,
и
да
га
од
свију
нас
замоли
,
да
одмах
дође
овамо
!
...
—
Заиста
...
врло
добро
...
врло
добро
,
—
одобраваху
му
остали
,
знајући
за
харамбашу
Мицка
као
за
највећег
убицу
и
душмана
турског
.
—
Идем
ја
,
отац
!
—
викну
Ђорђе
.
—
Добро
,
иди
!
—
одговори
му
Петар
,
ма
да
му
не
беше
најпријатније
,
што
ће
баш
његов
син
ићи
,
који
беше
веома
узбуђен
и
ожалошћен
услед
своје
љубимице
.
Ђорђе
брзо
опреми
коња
,
узјаши
га
и
појури
као
ветар
.
За
неколико
часова
он
је
већ
био
у
Ћустендилу
.
Сунце
већ
беше
на
заходу
.
Мицко
сеђаше
на
доксату
и
нешто
ћереташе
са
својом
Гином
.
Ђорђе
,
распитујући
за
Мицкову
кућу
,
јурио
је
на
коњу
и
кроз
саму
варош
и
најзад
улети
у
Мицкову
авлију
.
Мицко
спазивши
га
,
брзо
скочи
са
доксата
и
изађе
му
у
сусрет
.
—
Здраво
,
војводо
!
викну
Ђорђе
,
када
беше
већ
сишао
с
коња
водећи
га
пошав
у
сусрет
Мицку
.
—
Бог
ти
дао
сто
добара
,
момче
!
...
Гле
,
ти
ли
си
Ђорђе
,
откуда
ти
овде
?
—
упита
Мицко
чудећи
се
,
када
већ
беше
познао
Ђорђа
.
—
Па
,
ето
из
Јаћимовца
!
—
одговори
му
Ђорђе
.
Сад
му
он
све
потанко
исприча
,
како
га
је
поздравио
његов
отац
да
дође
тамо
,
како
је
Станија
Михаилова
украђена
од
Јешер
-бега
,
као
и
остало
најзад
,
заврши
:
—
Ах
,
војводо
!
...
и
живот
и
све
,
све
што
будеш
заискао
од
мене
све
ћу
ти
дати
!
...
Цана
...
Цана
.
,
,
само
она
нека
буде
слободна
!
...
Брзо
војводо
,
брзо
!
...
Ах
,
освета
!
—
јадиковаше
Ђорђе
а
вреле
сузе
већ
почеше
да
блистају
у
његовим
сјајним
и
крупним
очима
.
Мицка
јако
дирну
ово
јадиковање
и
оволика
љубав
Ђорђева
према
Станији
.
Нешто
то
,
нешто
пријатељство
са
оцем
му
—
Петром
а
нешто
и
жеља
за
осветом
над
Турцима
учинише
,
да
Мицко
заиста
смераше
да
одмах
пође
.
Но
како
му
дружина
није
била
на
окупу
,
то
он
остави
Ђорђа
да
код
њега
преноћи
,
објаснивши
му
да
ће
сутра
зором
поћи
,
јер
сад
треба
да
прикупи
своје
другове
.
Тако
и
би
.
Тек
што
је
свитало
а
Мицко
опростивши
се
са
својом
Гином
пође
са
Ђорђем
и
са
још
неколико
својих
другова
право
ка
Јаћимовцу
.
Таман
сунце
на
заходу
а
они
стигоше
у
Јаћимовац
.
Пошто
се
крадом
увукоше
у
село
,
да
их
Турци
не
би
приметили
,
они
најзад
уђоше
и
у
Петрову
кућу
.
—
Здраво
,
пријатељ
Мицко
!
—
викну
радосно
Петар
,
потрчав
му
у
сусрет
.
—
Здраво
,
Перо
,
здраво
!
—
отпоздрави
му
Мицко
и
ту
се
изљубише
ко
рођена
браћа
.
Сви
беху
веома
обрадовани
,
кад
видеше
Мицка
па
се
око
њега
одмах
искупише
као
оно
око
избавиоца
христа
,
молећи
га
за
последњу
помоћ
.
—
Харамбашо
,
ево
наше
главе
!
—
промуца
тужно
Михаило
.
—
Избави
нам
само
