ДАНИЦА
РОМАН
ИЗ
БЕОГРАДСКОГ
ЖИВОТА
од
Стевана
Ј
.
Јевтића
БЕОГРАД
Накладом
књижаре
Велимира
Валожића
.
1891
НИШ
Штампарија
Душана
Валожића
1891
Два
побратима
.
На
источној
страни
Београда
,
у
тако
званој
Палилули
,
у
улици
„
Два
бела
голуба
“
,
има
једна
ониска
кућа
.
Није
стара
,
а
није
ни
нова
.
Госа
од
те
куће
познат
је
под
именом
:
газда
Вуле
.
Кад
се
кућа
газда
Вула
посматра
са
сокака
,
мислио
би
човек
,
да
због
тога
,
што
није
веома
дугачка
,
газди
своме
не
може
много
кирије
да
носи
.
(
Овако
посматрање
са
свим
је
за
препоруку
,
јер
показује
,
да
дотични
туђу
бригу
води
,
а
то
је
у
Београду
веома
признат
посао
)
.
Но
кад
човек
завири
у
авлију
газда
Вула
,
тада
му
се
тек
разрогаче
очи
,
јер
он
онда
има
да
угледа
читав
ред
кућа
,
с
једне
и
с
друге
стране
,
па
му
све
то
изгледа
као
нека
нова
улица
,
на
жалост
,
само
без
нарочитог
имена
.
И
доиста
,
као
би
човек
хтео
тој
новој
безименој
авлијској
улици
да
дâ
име
,
нашао
би
се
у
великој
неприлици
,
јер
осим
једног
укућанина
,
који
станује
са
свим
у
дну
авлије
,
сви
остали
били
би
готови
,
да
се
с
места
потуку
,
за
узимање
каквог
другог
имена
,
а
не
њиховог
сопственог
,
што
значи
:
да
је
сваки
поједини
од
тих
џандрљивих
укућана
сматрао
,
сваки
за
се
,
целу
авлију
као
своју
рођену
својину
,
и
према
томе
држао
,
да
има
властито
право
заповедања
у
њој
.
Ово
се
у
практици
показивало
код
отимања
кишнице
испод
заједничког
олука
;
шпијунисањем
ко
стран
долази
и
одлази
;
кад
је
ко
од
укућана
доцкан
дошао
на
ручак
или
вечеру
,
ко
се
ноћу
одоцнио
,
и
на
послетку
,
зашто
се
то
баш
све
тако
догодило
.
Ово
последње
;
и
ако
је
мало
блаже
,
јер
се
може
назвати
само
тек
љубопитством
,
опет
се
често
изводило
на
доста
бруталан
начин
,
пошто
је
та
улога
припадала
слушкињама
,
које
су
упутством
својих
газдарица
испиткивале
ове
и
друге
сличне
ствари
и
породичне
тајне
укућана
.
Све
је
ово
сасвим
разумљиво
,
кад
се
сазна
,
да
су
сви
ови
укућани
,
осим
оног
једног
у
дну
авлије
,
били
доста
имућни
,
па
им
је
и
могло
бити
до
тога
,
а
неки
су
шта
више
имали
и
своје
куће
на
другом
ком
угледнијем
месту
вароши
,
па
су
их
издали
за
велику
кирију
,
јер
је
код
њих
главно
:
скуцкати
доста
пара
,
а
све
друго
,
па
чак
и
сам
живот
,
сматра
се
код
њих
као
нека
споредна
ствар
.
Код
ових
људи
новац
је
све
и
сва
.
Презерватив
против
свију
опасности
.
Новац
је
кадар
да
створи
код
њих
неку
обест
,
која
у
све
њихове
послове
прелази
.
Кад
оболе
,
чак
се
ни
саме
смрти
не
боје
.
Они
знају
,
да
ће
их
новац
излечити
,
јер
мисле
да
могу
и
Бога
и
природу
подмитити
.
Богу
пале
свеће
и
плаћају
велике
молитве
,
а
природи
доскоче
,
што
полазе
све
светске
бање
,
па
кад
поред
свег
тога
ипак
умру
,
онда
њихови
наследници
вичу
на
докторе
,
како
ови
бајаги
ништа
не
знају
.
Изгледа
у
први
мах
,
као
да
им
је
баш
криво
,
што
су
постали
наследници
.
Сви
укућани
газда
Вула
раде
своје
дневне
послове
ван
куће
.
Једни
су
чиновници
,
други
трговци
а
има
их
неколико
и
предузимача
.
У
подне
долазе
на
ручак
,
па
кад
су
с
њиме
готови
,
попију
по
кафу
,
мало
се
одморе
,
па
онда
опет
одлазе
.
У
вече
се
враћају
на
вечеру
,
па
одмах
и
лежу
.
Од
овог
правила
одступају
само
онда
,
кад
им
пиво
или
ракија
у
кавани
поремети
прописани
распоред
.
А
није
им
ни
замерити
,
већином
су
по
старији
људи
.
Њихове
жене
,
пак
разнога
су
доба
,
неке
старије
,
неке
млађе
,
а
једна
је
баш
са
свим
млада
.
Да
ли
је
само
то
сва
њена
особина
,
или
она
још
по
неку
другу
у
себи
скрива
,
видеће
се
доцније
.
Скромни
и
добродушни
укућанин
у
дну
авлије
зове
се
Љубомир
Стевановић
.
Чиновник
је
министарства
правде
.
Родом
је
Војвођанин
,
а
тамо
се
и
учио
.
Растом
је
онизак
и
темељан
.
Црномањаст
је
,
и
густих
црних
бркова
.
По
неки
пут
пуштао
би
и
браду
,
но
то
само
због
тога
,
што
би
је
заборавио
бријати
.
На
своју
спољашност
у
опште
није
много
полагао
.
У
ово
доба
,
имао
је
он
око
тридесет
и
осам
година
.
Оженио
се
пре
десет
година
веома
лепом
,
умиљатом
и
вредном
девојком
,
коју
они
сада
још
зваше
:
„
својом
Сокицом
“
.
Сокичини
родитељи
беху
веома
сироти
људи
у
Војводини
,
из
чега
се
види
,
да
је
њу
Љубомир
узео
једино
из
чисте
,
непомућене
љубави
.
Имали
су
троје
деце
:
Смиљку
,
Жарка
и
Боривоја
.
Најстарије
имало
је
осам
,
а
најмлађе
четири
године
.
Живели
су
у
великој
љубави
,
слози
и
сиротињи
.
31
.
октобра
1884
.
године
,
дубоко
у
ноћ
,
светлила
је
лампа
на
Љубомировом
писаћем
столу
.
Љубомир
је
седео
ту
,
и
журно
писао
неко
писмо
.
Кад
га
је
довршио
,
и
као
што
се
видело
при
повлачењу
пера
у
страну
,
и
своје
име
потписао
,
завалио
се
у
столицу
,
па
само
дубио
неко
време
.
Очију
није
скидао
са
писма
,
а
мењао
се
непрестано
у
лицу
:
час
беше
блед
,
а
час
зајапурен
.
Над
писаћим
столом
висаше
округли
сахат
од
лима
,
а
сказаљке
на
истоме
беху
обе
у
правој
линији
,
покривајући
једна
другу
.
У
истоме
тренутку
изби
дванаест
часова
.
Љубомир
подиже
очи
,
гледну
сахат
,
чији
откуцаји
брујаху
у
ушима
његовим
,
као
да
су
дванаест
громова
,
па
нагло
устаде
,
и
стаде
крај
прозора
.
На
пољу
је
мрачно
,
као
што
је
сад
у
души
његовој
.
Љубомир
се
сав
стресе
од
помисли
,
да
треба
још
само
неко
кратко
време
,
па
да
свету
сване
,
а
њему
да
смркне
.
Сутра
треба
да
се
сели
у
нов
стан
,
који
још
није
ни
нашао
,
јер
немаше
за
нови
стан
капару
да
плати
,
а
овоме
газди
дужан
је
кирије
равно
сто
шесдесет
и
пет
динара
.
Ако
толику
суму
до
осам
сахата
из
јутра
не
положи
,
онда
ће
му
немилостиви
газда
све
да
испродаје
.
Секвест
на
ствари
већ
је
раније
извршен
,
а
процена
је
готова
.
Ствари
ће
се
,
једина
њихова
тековина
,
продати
буд
за
што
,
па
ће
и
последњи
јастук
отићи
у
масу
.
Жена
и
деца
плакаће
,
а
та
помисао
беше
Љубомиру
понајстрашнија
.
Ако
пак
нађе
гдегод
новац
,
и
дужну
суму
положи
,
може
и
даље
да
остане
у
стану
,
јер
овај
није
никоме
издат
.
У
буџаку
је
,
па
се
за
њега
нико
баш
много
и
не
отима
.
Уз
то
кућа
је
ова
била
већ
јако
разглашена
код
сиротиње
,
па
се
чуваху
оскудни
људи
газда
Вула
као
живе
ватре
.
Љубомир
је
књижевник
.
Рад
му
се
признаје
,
али
,
осим
хвале
и
непријатеља
,
не
могаше
ништа
више
стећи
.
„
Јадна
српска
књижевности
!
“
говораше
Љубомир
у
себи
,
„
кад
попут
твојих
дарова
нисам
у
стању
ни
кирију
да
платим
!
“
Он
се
љућаше
на
самог
себе
,
што
је
пре
кратког
времена
огласио
пренумерацију
на
свој
„
Забавник
“
,
кад
су
то
залудна
посла
.
Назив
„
пренумерација
“
сад
му
је
изгледао
глуп
и
смешан
,
а
оних
хиљаду
пренумераната
,
о
којима
он
до
скора
још
сневаше
,
обрнуше
се
у
машти
његовој
,
сад
у
највеће
му
крвнике
и
злотворе
.
За
цело
ово
време
није
Сокица
спавала
.
Она
истина
лежаше
у
постељи
,
но
беше
тужна
и
уплакана
.
Непрестанце
покриваше
децу
,
која
су
ову
ноћ
била
јако
узнемирена
,
баш
као
да
су
и
она
осећала
велику
опасност
,
која
им
прети
.
Сутра
ће
можда
цвокотати
по
улицама
,
док
се
не
нађе
нови
азил
.
Неколико
је
пута
Сокица
опомињала
Љубомира
да
угаси
лампу
,
и
да
легне
,
но
он
то
ни
чуо
није
,
а
кад
се
нешто
расплака
Боривоје
,
он
тешко
уздахну
,
врати
се
писаћем
столу
,
зграби
грчевито
оно
већ
написано
писмо
,
и
подере
га
у
стотину
комадића
.
Писмо
ово
било
је
намењено
неком
овдашњем
богаташу
.
Боље
што
се
Љубомир
предомислио
,
јер
му
оно
ама
баш
ништа
вајдило
не
би
.
Богаташ
овај
беше
немилостив
,
тврд
и
суров
човек
.
Са
истим
се
Љубомир
упознао
у
кафани
„
Паризу
“
Кафанско
познанство
у
опште
је
спона
,
која
се
кида
,
кад
се
у
невољи
помоћ
тражи
.
Кад
се
Боривоје
ућута
и
понова
заспа
,
отпоче
оваки
разговор
између
мужа
и
жене
:
—
„
Не
очајавај
,
Љубомире
“
,
говораше
тихо
Сокица
.
Бог
ће
дати
,
па
ће
у
јутру
све
још
добро
бити
!
.
.
Ја
сам
се
вечерас
са
децом
дуго
молила
Богу
!
.
.
—
„
Мени
је
сва
узданица
мој
побратим
Миливоје
.
Ја
сам
погрешио
,
што
нисам
синоћ
отишао
на
забаву
,
коју
даје
сад
„
Београдско
певачко
друштво
“
,
не
ради
тога
,
да
се
тамо
разгалим
,
јер
ми
сад
није
до
тога
,
но
да
се
састанем
са
Миливојем
,
који
ме
насигурно
онде
чека
,
а
који
је
може
бити
,
по
свом
обећању
,
већ
и
спремио
средства
за
наш
спас
,
“
рече
Љубомир
.
—
„
Па
кад
је
тако
,
иди
сад
одмах
Љубомире
.
Пожури
!
обуци
се
мало
боље
,
тек
да
се
само
не
срамотиш
,
па
похитај
!
“
примети
ужурбано
Сокица
.
Љубомир
је
у
свему
послушао
своју
жену
,
а
при
полазу
,
довикне
му
још
Сокица
.
—
„
Ако
се
будеш
дуже
задржао
,
одмах
ћу
знати
да
је
све
добро
,
па
ми
не
ће
бити
криво
,
ако
се
тамо
баш
и
развеселиш
.
Та
од
кад
чекам
већ
да
те
видим
ведра
и
расположена
!
“
Кад
је
Љубомир
отишао
Сокица
је
пољубила
редом
децу
,
помолила
се
Богу
,
угасила
лампу
,
и
пуна
наде
,
и
неког
неописано
милог
осећања
,
које
се
јавља
у
човеку
,
кад
предосећа
неки
жељени
срећни
догађај
,
заспа
доста
брзо
и
лако
.
Кроз
мрачне
улице
,
по
замрзнутом
блату
,
корача
нагло
Љубомир
.
Кад
се
већ
приближио
„
Великој
пивари
“
,
где
се
давала
ова
забава
,
разлегао
се
звук
војничке
капеле
на
далеко
и
широко
.
Шта
се
баш
у
овај
мах
свира
,
о
томе
није
Љубомир
размишљао
.
Његова
једина
мисао
и
брига
беше
,
е
да
ли
ће
још
свога
побратима
Миливоја
тамо
затећи
.
Кад
је
ступио
у
велику
дворану
,
пошто
је
пре
тога
оставио
у
гардероби
свој
зимњи
капут
,
и
платио
на
каси
добровољни
прилог
,
који
свакојако
није
могао
бити
велики
,
спазио
је
одмах
Миливоја
,
како
задубљен
у
тешке
мисли
,
стоји
у
једном
углу
дворане
,
па
немо
посматра
веселе
играче
и
играчице
.
Миливоје
беше
стасит
момак
,
око
двадесет
и
пет
година
.
Лица
белог
и
дугуљастог
,
носа
повећег
,
но
правилног
,
и
класички
повијеног
.
Косу
носаше
подужу
,
која
беше
црна
као
угаљ
,
на
више
исчешљана
и
на
крајевима
коврџаста
.
Брчићи
мали
,
црни
,
а
очи
грахорасте
,
сањалачке
.
Био
је
наставник
на
једној
од
гимнасија
Београдских
,
а
по
презимену
звао
се
Петровић
.
Са
Љубомиром
побратио
се
он
пре
две
године
,
и
то
приликом
неке
породичне
забаве
,
на
коју
случајно
беху
обојица
позвати
.
Ово
побратимство
створила
је
њихова
једномишљеност
,
која
се
одмах
код
првих
речи
показала
,
и
која
је
доцније
била
потпуни
израз
њиховог
међусобног
разумевања
и
слагања
,
и
ако
је
био
мећу
њима
приличан
размак
у
годинама
.
Кад
би
неко
веома
пажљиво
пратио
Миливојеве
погледе
,
могао
би
врло
лако
опазити
,
како
му
се
краду
очи
за
једном
веома
лепом
девојком
,
која
лако
и
гипко
ходаше
у
исти
мах
по
дворани
,
јер
беше
таман
наступио
уобичајени
одмор
,
праћена
испод
руке
неким
постаријим
штуцером
,
који
,
прости
нас
Боже
,
изгледаше
баш
као
неки
целокупни
излог
некакве
богате
помодне
трговине
.
Они
су
таман
пролазили
покрај
Миливоја
.
Млада
и
лепа
девојка
,
као
нехотице
гледну
Миливоја
,
и
ма
да
то
беше
за
један
тренутак
само
,
опет
се
Миливоју
,
који
у
исти
мах
и
њу
погледну
,
учини
,
као
да
то
трајаше
цео
век
.
Он
уздахну
,
а
могло
се
и
на
девојчиним
грудима
приметити
,
како
се
нешто
живље
гибаху
...
.
Лена
је
девојка
уз
то
лако
поруменела
,
а
кад
сави
са
својим
пратиоцем
у
побочну
ресторацију
,
погледа
она
још
једном
крадимице
Миливоја
,
што
овом
није
никако
неопажено
остало
.
У
томе
стиже
и
Љубомир
,
који
,
видећи
ову
дивну
девојку
,
и
сам
у
неколико
заборави
на
невољу
своју
,
те
му
прво
би
,
да
запита
за
њу
Миливоја
,
јер
он
ову
девојку
не
познаваше
.
—
„
Љубомире
,
“
рече
ватрено
Миливоје
,
стиснувши
руку
побратимову
„
она
је
моја
једина
,
најсветија
мисао
,
мој
нови
,
преображени
живот
.
Не
буде
ли
она
моја
,
онда
су
сви
услови
за
моје
биће
ништави
,
невредећи
...
...
него
ходи
“
,
продужи
он
после
мале
почивке
,
„
да
седнемо
за
неки
сто
,
па
да
ти
опширно
причам
о
њој
;
но
пре
свега
,
треба
ипак
да
те
известим
о
твојој
ствари
,
која
не
трпи
одлагања
,
а
знам
да
си
због
тога
и
дошао
“
.
Пријатељи
се
одмакоше
и
седоше
за
први
,
најближи
сто
,
па
као
да
су
нарочито
удешавали
,
(
што
није
био
случај
)
,
нађоше
се
баш
преко
пута
од
оне
лепе
госпођице
са
оним
постаријим
штуцером
,
који
беше
повисок
,
сувоњав
и
више
ружан
но
леп
;
а
до
ових
лево
сеђаше
једна
старија
госпођа
у
лепом
богатом
српском
оделу
,
пријатна
лика
и
белих
зуба
,
а
десно
,
крупни
,
старији
човек
,
гојазан
,
елегантно
обучен
,
а
преко
бела
испупчена
му
прслука
пружао
се
у
полукругу
с
прста
дебели
златни
ланац
.
На
Миливоја
и
Љубомира
они
и
не
погледаше
,
а
и
лепа
девојка
као
да
се
не
усуди
да
овамо
гледне
.
—
„
Ништа
нисам
могао
да
учиним
“
,
отпочне
Миливоје
казивати
;
„
одлазио
сам
на
сва
она
места
,
како
смо
се
раније
договорили
,
на
свуд
ми
је
био
труд
узалудан
.
Остало
је
сад
само
,
да
пре
зоре
одемо
неком
јавном
зајмодавцу
,
па
ја
да
дам
свој
златни
сахат
,
ти
твој
сребрни
,
уз
то
узми
још
и
твој
и
женин
венчани
прстен
,
па
ћемо
тако
ваљда
докусурити
колико
треба
“
.
—
Миливоје
напомену
још
,
да
би
било
једно
место
одкуда
би
се
новац
могао
набавити
без
свега
овог
,
но
боји
се
—
вели
—
да
би
се
тамо
то
криво
разумело
.
Он
рече
нешто
о
својој
куми
.
—
„
Оно
прво
је
боље
!
“
одговори
елегичним
гласом
Љубомир
.
Наста
ћутање
.
Миливоје
не
отпоче
по
ранијем
обећању
,
да
прича
о
лепој
девојци
.
Видело
се
да
је
невоља
побратимова
разгонила
у
њему
сада
све
друге
мисли
.
—
Мусика
поново
засвира
.
Стара
госпођа
,
лепа
девојка
и
онај
„
постарији
“
устадоше
од
свога
стола
,
и
одоше
у
побочну
салу
где
се
играло
.
Дебели
господин
са
великим
ланцем
остаде
сам
столом
.
Као
нехотице
обрну
се
он
према
суседном
столу
,
промери
добро
Љубомира
и
Миливоја
,
па
се
опет
немарно
окрене
,
и
почне
по
столу
добовати
прстима
.
—
„
Добро
вече
,
добро
вече
,
прико
!
“
зачу
се
на
једанпут
јасни
неки
глас
,
а
пред
дебелог
господина
стаде
неки
весели
старчић
са
жмиркавим
очима
,
па
кад
спази
и
оба
побратима
,
које
је
познавао
,
он
се
онда
и
њима
са
истим
речима
јави
,
изоставив
само
оно
последње
„
прико
“
,
па
онда
дода
:
—
„
Па
што
тако
усамљени
?
Извол’те
,
извол’те
,
та
боље
је
ваљда
у
друштву
?
На
ову
понуду
Љубомир
и
Миливоје
одмах
устадоше
и
одоше
к
столу
дебелог
господина
.
Онај
старчић
начелник
је
министарства
правде
,
шеф
Љубомиров
.
Име
му
је
Никола
Николић
.
Карактеран
човек
,
оличено
поштење
и
добричина
.
Он
одмах
,
звучно
као
и
код
поздрава
,
представи
једне
и
друге
међусобно
,
и
то
овим
редом
:
—
„
Господин
Љубомир
Стевановић
,
чиновник
министарства
правде
!
“
—
„
Господин
Миливоје
Петровић
,
професор
!
“
—
„
Господар
Коста
Недељковић
,
трговац
“
.
Тако
се
дакле
зове
дебели
господин
са
великим
ланцем
.
Обе
су
стране
измењале
у
неколико
пута
она
уобичајено
:
—
„
Мило
ми
је
“
и
„
драго
ми
је
!
“
...
.
Ови
нови
познаници
,
који
при
представљању
беху
сви
стојали
,
поседаше
сад
,
заједно
са
старим
начелником
.
Недељковић
поручи
одмах
литар
вина
,
са
нарочитим
нагласком
:
„
од
оног
бољег
!
“
па
се
онда
обрати
прво
Љубомиру
као
старијем
,
те
га
запита
за
породичне
прилике
му
,
нашто
му
Љубомир
одговори
,
да
је
ожењен
,
и
да
има
троје
деце
.
Недељковић
се
затим
окрену
према
Миливоју
са
речима
:
—
„
Ви
сигурно
нисте
ожењени
.
То
као
да
читам
једно
из
ваше
младости
,
а
друго
,
што
не
примећујем
на
вашем
челу
онолико
бора
,
колико
има
господин
Љубомир
.
“
Овде
се
Недељковић
гласно
насмеје
,
па
онда
,
посматрајући
љубопитно
Миливоја
,
дода
:
—
„
Па
збиља
,
ако
се
не
срдите
што
Вас
питам
,
колико
Вам
је
баш
година
,
и
одакле
сте
родом
?
“
—
„
Данас
ми
је
равно
двадесет
и
пет
година
,
а
рођен
сам
у
Крагујевцу
“
,
одговори
кратко
Миливоје
.
—
„
А
јесу
ли
Вам
родитељи
живи
?
запита
Недељковић
даље
.
—
„
Ја
сам
давно
остао
сироче
.
Оца
не
памтим
,
а
на
мајчин
лик
сећам
се
још
доста
,
“
рече
Миливоје
.
—
„
Ко
Вас
је
школовао
?
“
продужи
Недељковић
,
на
што
му
Миливоје
одговори
:
—
„
Док
сам
био
у
нижим
и
средњим
школама
,
послуживао
сам
,
и
добијао
у
старијим
разредима
државно
благодејање
,
а
на
страни
сам
се
учио
као
државни
питомац
.
—
„
А
имате
ли
овде
кога
од
родбине
?
запита
га
још
Недељковић
.
—
„
Имам
само
кума
и
куму
,
господина
Петра
Радосављевића
саветника
у
пензији
,
и
госпођу
му
Милицу
.
—
„
А
тако
,
тако
;
познајем
се
с
њима
добро
“
,
рече
Недељковић
у
неком
као
отменом
тону
.
Недељковић
хтеде
још
да
дозна
,
у
којим
се
страним
земљама
Миливоје
учио
,
па
кад
Миливоје
отпоче
и
о
томе
да
даје
извешћа
,
прекиде
га
стари
начелник
,
узвикнувши
:
—
„
Та
доста
је
људи
разговора
;
продужите
то
после
;
него
дед
’
,
да
испијемо
коју
;
вино
је
ето
већ
донесено
!
“
...
.
Он
наточи
свима
у
чаше
,
па
се
куцнуше
,
и
вино
испише
.
Наста
мала
почивка
.
Сви
заћуташе
.
У
намери
да
непријатност
овога
ћутања
отклони
,
обрати
се
стари
начелник
Љубомиру
,
са
питањем
,
е
да
ли
ће
већ
ускоро
бити
наштампана
друга
свеска
његових
списа
,
коју
је
он
пре
кратког
времена
огласио
?
Љубомир
му
одговори
,
да
је
већ
наштампана
,
и
да
је
још
повезује
књиговезац
.
Услед
овог
разговора
Недељковић
се
нешто
ужурба
,
те
отпоче
живо
нешто
тражити
по
горњим
џеповима
финог
му
капута
,
па
одмах
и
проговори
:
—
„
Та
чекајте
само
...
.
ту
ми
мора
бити
...
.
“
за
тим
се
обрати
Љубомиру
овим
речима
:
—
„
Ви
сте
,
јел’те
,
тај
господин
Љубомир
Стевановић
?
...
.
О
,
па
то
ми
је
веома
драго
да
имам
част
...
.
.
“
Он
пипкаше
по
џеповима
и
даље
,
окренув
се
у
исто
време
старом
начелнику
и
питајући
га
гласно
:
—
„
Дакле
овај
господин
је
,
јел’те
,
писац
оног
„
Забавника
“
што
излази
у
периодичним
свескама
?
“
—
Кад
му
то
началник
потврди
,
он
онда
између
хартија
,
које
је
све
на
сто
метнуо
,
извуче
неко
повеће
писмо
,
и
пружи
га
Љубомиру
,
са
напоменом
,
да
дотично
место
,
моје
му
је
он
прстом
обележио
,
гласно
прочита
.
У
писму
стајаше
од
речи
до
речи
овако
:
...
...
.
.
„
Уједно
Вас
молим
,
г
.
Недељковићу
,
да
овијех
овде
приложенијех
стотину
форината
упутите
г
.
Љубомиру
Стевановићу
,
књижевнику
,
који
је
како
чујемо
чиновник
негде
у
министарству
код
Вас
,
као
пренумерацију
нашега
мјеста
на
његов
најновији
„
Забавник
“
.
Ово
је
плаћено
за
стотину
комада
његовијех
књига
.
Списак
имена
приложио
сам
у
послати
Вам
еспап
,
јер
му
је
хартија
нешто
крућа
и
повећа
,
па
није
за
у
писмо
.
Ми
смо
овди
сви
одушевљени
,
кад
чујемо
за
какву
добру
књигу
.
Поздравите
г
.
Стевановића
,
и
ако
се
лично
не
познајемо
.
Књиге
,
молим
Вас
,
нека
нам
дођу
преко
Вашег
шпедитера
или
каквом
приликом
,
јер
нисмо
ради
,
да
писац
троши
за
пошту
.
Поздрављамо
Вас
са
госпођом
и
госпођицом
.
У
Сарајеву
20
.
октобра
1884
.
год
.
Ваш
пријатељ
Милош
Соколовић
,
трговац
“
.
Док
је
Љубомир
писмо
читао
,
посматрао
га
је
Недељковић
са
особитим
задовољством
,
баш
као
да
је
слутио
,
да
је
ова
стотинарка
његов
спас
.
Са
неком
елеганцијом
извади
Недељковић
из
свог
великог
и
добро
угојеног
буђелара
аустријску
банку
од
стотину
форината
и
пружи
је
Љубомиру
.
Овај
се
учтиво
захвали
,
и
метне
одмах
банку
у
своју
бележницу
,
опипа
се
затим
по
џепу
руком
,
да
би
се
уверио
,
да
није
случајно
бележница
отишла
некуд
мимо
џеп
,
па
светлим
и
радосним
очима
погледа
на
Миливоја
,
коме
се
били
зажарили
образи
,
а
уста
се
малко
развукла
у
пријатни
осмех
.
Пријатељи
се
радоваху
,
сваки
у
себи
,
јер
није
било
упутно
то
и
речима
исказивати
,
и
придавати
оној
стотинарци
особитији
значај
,
што
би
иначе
за
цело
било
,
да
су
њих
двоје
били
сами
,
или
да
су
се
налазили
у
своме
друштву
.
Усљед
ове
,
у
овим
временима
заиста
врло
ретке
пренумерације
,
отвори
се
жив
разговор
између
свих
присутних
за
овим
столом
.
Старци
су
са
особитим
пијететом
говорили
о
некадашњим
српским
књижевницима
и
њиховим
меценатима
.
Са
нарочитим
нагласком
спомињали
су
ове
последње
.
—
„
Ретко
да
је
било
“
,
причаше
Недељковић
,
какве
старе
књиге
,
на
којој
не
писаше
:
„
иждивенијем
тога
и
тога
трговца
“
.
Он
хваљаше
свест
некадањих
старих
српских
трговаца
,
њихову
заузимљивост
за
народне
послове
;
спомињаше
даље
и
њихов
домаћи
живот
,
који
је
био
проникнут
врлинама
и
на
далеко
чувеним
српским
гостољубљем
,
а
није
био
огрезао
у
кафанском
диму
,
и
јавном
неморалу
,
као
данас
што
је
.
При
последњим
речима
изгледао
је
Недељковић
као
мало
наљућен
.
Он
је
,
у
даљем
разговору
,
најодлучније
осуђивао
луксуз
у
народу
,
који
је
,
по
његовим
речима
,
као
неки
пустошни
пламен
обухватио
све
сталеже
и
слојеве
друштва
српског
,
и
под
којим
ће
напослетку
сви
капитали
српски
остати
спржени
,
претворити
се
у
прах
и
пепео
.
После
њега
узе
реч
стари
начелник
,
па
темељно
доказиваше
,
да
је
једино
задатак
српске
књижевности
,
да
износи
мане
српског
живота
.
Стало
је
сада
,
говораше
он
,
само
до
савесности
и
родољубља
српских
писаца
,
па
да
на
боље
пође
,
а
ови
се
,
вели
,
не
смеју
заводити
страним
укусом
.
На
ово
је
Љубомир
приметио
,
да
тако
сви
садањи
прави
писци
српски
мисле
и
чине
.
После
овога
скренуо
је
пажњу
свих
присутних
на
себе
млади
професор
Миливоје
,
изјавивши
,
да
је
то
веома
неблагодаран
посао
бити
српским
писцем
.
—
„
И
најбољи
писац
,
говораше
он
,
не
живи
данас
без
горчине
.
Ако
је
рад
,
да
буде
подједнако
од
свих
признат
,
да
га
сви
разумеју
и
његовим
се
делима
одазивају
,
онда
он
мора
гледати
да
што
скорије
умре
.
Та
није
бадава
оно
казао
бесмртни
Виктор
Хиго
:
„
Велики
људи
,
ако
хоћете
да
имате
сутра
право
,
умрите
данас
!
...
“
Живоме
писцу
,
кад
је
у
каквој
нужди
,
не
помаже
нико
,
а
кад
умре
,
онда
се
троше
силни
новци
на
његов
споменик
,
или
се
његовој
сиротој
породици
,
која
је
вазда
гладовала
,
док
јој
је
књижевник
или
песник
—
отац
живео
и
радио
,
часком
накупи
до
четрдесет
хиљада
динара
,
баш
као
да
је
важније
то
,
да
се
одржи
породица
,
а
не
писац
или
уметник
“
.
Миливоје
падне
својим
даљим
разлагањем
са
свим
у
ватру
.
Он
поче
да
осуђује
данашњу
масу
,
која
има
скроз
покварен
књижевни
укус
,
а
чему
су
криви
недоучени
полетарци
књижевни
,
који
пресуђују
туђе
принципе
,
па
ремете
ток
нашег
природног
развића
у
књижевности
,
која
треба
у
нас
да
има
чисто
народносну
и
скроз
моралну
основицу
.
—
„
Српска
белетристика
,
говораше
Миливоје
даље
,
не
напредују
онако
како
би
требало
.
Знамо
за
случај
,
и
то
веома
жалосни
случај
,
да
један
веома
признати
књижевни
лист
у
Београду
,
нема
више
од
свега
стотину
претплатника
,
а
да
може
да
опстане
,
нужно
му
је
бар
пет
стотина
ових
.
Ко
је
томе
крив
,
да
се
ова
грана
српске
књижевности
(
белетристика
)
више
не
подупире
,
те
се
њен
обилни
и
лепи
плод
налази
данас
,
заједно
са
скрханом
граном
,
у
блату
српског
немара
?
Где
лежи
узрок
,
да
српски
писац
,
ако
се
није
богато
оженио
,
или
што
наследио
,
гладује
са
својом
породицом
?
Како
је
то
,
да
добру
и
ваљану
српску
књигу
слабо
ко
год
купује
,
а
отима
се
за
лоше
преводе
,
који
су
већином
штетни
по
јавни
морал
,
јер
потпомажу
,
да
нам
младићи
постају
пре
времена
старци
,
а
девојке
почну
раније
но
што
треба
размишљати
о
својим
доцнијим
задацима
?
“
—
Миливоје
застане
,
убриса
знојаво
чело
марамом
,
па
онда
продужи
:
—
„
На
сва
ова
истакнута
питања
треба
одговорити
,
и
то
искрено
и
отворено
,
како
би
се
припомогло
,
да
се
наш
српски
свет
опет
врати
на
ону
своју
давнашњу
симпатију
спрам
српске
књиге
и
српских
писаца
.
Да
би
се
у
овој
племенитој
намери
и
успело
,
требало
би
изнети
све
прилике
и
неприлике
за
српског
писца
и
српску
књигу
,
са
којима
се
они
сусретају
у
јавности
и
у
друштву
.
Ја
мислим
да
не
треба
само
насликати
животе
српских
писаца
,
њихов
рад
и
правац
,
као
што
се
данас
хвала
Богу
већ
отпочело
,
но
треба
са
нагласком
писати
и
о
списатељским
обманама
,
заносима
,
незгодама
,
сплеткама
,
борбама
,
мукама
и
патњама
.
Све
то
треба
до
ситница
описати
,
не
спомињући
,
наравно
,
ничијега
имена
,
а
избегавајући
сваку
тенденцијозност
према
правим
писцима
.
Код
оваког
посла
згодно
је
послужити
се
,
поред
нужне
збиље
,
још
и
хумором
и
сатиром
,
који
,
као
што
знамо
,
зачињавају
код
сваког
писца
лепоту
и
свежину
мисли
,
а
Бога
ми
,
ретко
и
да
име
ког
писца
на
лепој
књижевности
,
нарочито
сиромашног
,
коме
није
кадгод
у
животу
хумор
помогао
,
да
се
из
какве
новчане
или
друге
незгоде
извуче
,
или
пак
сатира
,
да
каквог
непознатог
противника
ућутка
.
На
посао
дакле
!
...
Почнимо
са
оним
,
колико
знамо
и
можемо
.
Главно
је
,
да
сматрамо
,
да
је
идеја
добра
,
а
хоћемо
ли
је
моћи
како
треба
и
извести
,
(
јер
Бога
ми
,
то
баш
није
тако
лака
ствар
)
,
то
стоји
дабоме
до
богова
и
муза
,
без
чијег
„
покровитељства
“
оваке
ствари
и
не
могу
успети
“
.
—
Миливоје
заћута
.
Он
дисаше
нагло
од
узбуђења
.
Још
у
половини
овог
његовог
говора
нису
били
они
око
овог
стола
више
сами
.
Публике
,
махом
све
интелигенција
,
било
је
до
двадесет
,
тридесет
.
Миливоје
,
у
своме
заносу
,
а
такав
беше
увек
,
кад
се
говорило
о
јавним
стварима
,
а
нарочито
о
књижевности
,
сагореваше
готово
,
и
не
примећиваше
да
је
његов
обични
разговор
,
коме
он
и
нехотице
придаде
облик
читавог
свечаног
говора
мало
по
мало
,
накупио
велики
број
слушалаца
,
који
са
особитом
пажњом
пратијаху
Миливојеве
мисли
,
и
гутаху
његове
речи
,
изговаране
чистим
и
звучним
гласом
.
Међу
том
публиком
била
је
и
она
лепа
девојка
са
матером
својом
,
које
сада
већ
,
хвала
писму
Сарајлије
Соколовића
,
у
неколико
познајемо
,
па
се
не
мора
особено
навести
,
да
су
то
жена
и
кћи
трговца
Недељковића
.
Њих
две
нису
хтеле
да
прекидају
Миливојев
говор
,
па
су
,
не
далеко
од
стола
,
а
у
близини
мужа
и
оца
,
непомично
стајале
,
и
Миливоја
заиста
веома
жудно
посматрале
.
Нарочито
се
то
опазило
код
девојке
,
која
као
да
сваку
његову
реч
гуташе
.
—
„
Тако
је
,
тако
је
!
...
“
узвикну
стари
начелник
,
кад
је
Миливоје
престао
да
говори
,
па
онда
подигне
пуну
чашу
,
и
овако
друштву
наздрави
:
—
„
Дај
Боже
,
да
наша
свесна
омладина
повољно
реши
онај
задатак
,
који
предстоји
народу
нашем
,
ако
се
он
мисли
да
уброји
у
најобразованије
народе
!
...
“
Чаше
звекнуше
,
„
многа
љета
“
разлегну
се
,
а
затим
испише
сви
чаше
до
дна
.
Госпођа
Недељковићка
и
кћи
јој
седнуше
за
сто
,
а
раздрагани
и
расположени
Недељковић
,
окренув
се
нарочито
према
Миливоју
и
Љубомиру
,
представи
своју
жену
и
кћер
овим
речима
:
—
Моја
жена
Персида
,
и
моја
кћи
Даница
!
“
Љубомир
и
Миливоје
устадоше
,
поклонише
се
овима
,
и
руковаше
се
с
њима
.
Само
онај
,
који
је
у
свом
животу
искрено
и
силно
љубио
,
може
разумети
,
колика
је
то
сласт
такнути
се
руке
своје
миле
и
обожаване
.
Миливоје
осећаше
се
у
томе
тренутку
најсрећнијим
човеком
на
свету
.
Крадимице
посматраше
он
Даницу
,
а
поглед
му
се
топио
на
красном
јој
лицу
.
Даница
је
висока
,
смеђа
девојка
.
Није
имала
још
пуних
осамнаест
година
.
Свежину
лица
,
и
развијеност
у
телу
,
наследила
је
потпуно
од
оца
,
а
око
,
чаробно
и
заносно
,
какво
има
ваљда
само
горска
вила
,
то
јој
не
имаде
ни
мати
,
која
иначе
беше
веома
лепа
жена
,
нити
се
такво
око
икада
дотле
видело
у
Београду
.
Два
сунца
била
су
то
.
Девојке
,
које
у
опште
казано
нису
баш
особито
лепе
,
кад
имају
дивне
очи
,
оне
се
у
грађанском
смислу
убројавају
међу
лепотице
.
Очи
су
прозори
,
кроз
које
душа
гледа
.
Кад
су
прозори
чисти
,
душа
се
с
поља
јасније
види
.
Даничина
душа
,
што
овде
значи
:
њена
нарав
,
девојачки
понос
,
појимање
својих
дужности
према
родитељима
,
и
њено
непрекорно
понашање
у
друштву
,
беше
верно
огледало
њеног
отменог
васпитања
,
на
које
родитељи
њени
нису
пожалили
ни
труда
,
ни
трошка
.
Даничину
душу
,
мимо
све
ово
,
красила
је
још
анђелска
благост
,
велика
разборитост
,
и
дивна
племенитост
.
Но
у
тренутцима
,
кад
би
наилазила
на
какву
неправду
,
тада
би
лик
њен
добио
израз
гњева
,
па
би
онда
у
свему
личила
на
анђела
са
пламеним
мачем
.
И
овај
ретки
створ
,
у
чијем
дивном
телу
борављаше
још
дивнија
душа
,
изабрала
је
судба
за
свој
немилостиви
експерименат
,
да
окуша
,
може
ли
се
њиме
одржати
равнотежа
,
кад
му
се
у
сукоб
ставе
сва
могућа
искушења
,
која
,
на
жалост
,
стварају
људске
заблуде
,
пакост
и
себичност
,
а
којима
се
обично
придевају
сасвим
блага
имена
,
као
што
су
:
опортунитет
,
разлог
,
или
тако
звана
„
предосторожност
“
.
Даница
је
била
једном
код
своје
другарице
.
Отишла
је
тамо
са
радом
,
на
цело
после
подне
.
Њена
другарица
имала
је
старијег
брата
,
који
је
био
друг
Миливоју
.
Њих
двојица
спремали
су
се
за
професорски
испит
,
па
како
су
изучавали
једнаку
групу
предмета
,
учили
су
вазда
заједно
,
објашњавајући
се
међусобно
.
Миливојев
друг
не
беше
баш
особито
вредан
,
а
беше
и
слабога
дара
,
па
му
је
Миливоје
,
који
беше
пређе
изврстан
ђак
,
био
преко
нуждан
.
Он
је
опет
зато
Миливоја
потпомагао
,
и
куповао
најбоље
и
најскупље
књиге
,
које
су
им
биле
нужне
.
Често
се
дешавало
,
да
Миливоје
друга
свога
није
затицао
код
куће
,
и
ако
је
време
њиховог
састајања
било
увек
одређено
и
уговорено
.
Друг
му
се
често
задржавао
у
кавани
,
и
тамо
картао
,
те
с
тога
није
био
господар
од
свога
времена
и
од
своје
речи
.
Миливоје
је
у
таким
случајевима
седао
за
сто
,
па
радио
сам
,
у
соби
,
која
је
била
за
себе
.
Догодило
се
једном
,
да
је
матери
Миливојева
друга
напрасно
позлило
,
па
како
у
тај
мах
беху
кућни
млађи
послом
ван
куће
,
то
уђе
сестра
Миливојева
друга
у
собу
,
где
је
Миливоје
сам
седео
и
учио
,
и
замоли
га
,
да
оде
часком
у
лекарницу
и
купи
извесни
лек
,
који
јој
је
мати
употребљавала
,
и
вазда
код
куће
држала
у
приправност
,
а
сада
је
случајно
већ
био
потрошен
,
извињујући
се
при
том
што
баш
њега
мора
да
узнемирује
.
Она
сама
,
говораше
,
не
може
то
да
учини
,
јер
је
преко
нужно
да
пази
на
своју
матер
,
која
добијаше
у
извесним
роковима
неке
страшне
грчеве
.
Миливоје
оде
,
а
кад
се
са
леком
вратио
,
онда
је
баш
Даница
била
својој
другарици
дошла
.
Миливоје
преда
лек
,
и
хтеде
да
пође
у
своју
собу
,
но
сестра
његова
друга
заустави
га
,
те
из
учтивости
представи
њега
и
Даницу
једно
другоме
.
Они
се
погледаше
и
—
задркташе
...
...
.
Док
су
мати
и
кћи
били
у
послу
са
отварањем
и
узимањем
лека
,
измењаху
Миливоје
и
Даница
неколико
обичних
безначајних
речи
,
као
што
то
већ
прописује
учтивост
.
И
код
ово
мало
речи
беху
обоје
веома
збуњени
,
а
и
веома
узбуђени
,
и
ако
није
било
још
никаква
повода
за
то
.
Да
би
то
некако
скрили
,
пошто
у
један
исти
мах
обоје
осетише
,
да
ова
њихова
збуњеност
и
узбуђеност
може
да
постане
издајником
нечега
,
што
они
сами
добро
још
не
познаваху
,
а
што
се
у
њиховим
душама
сматраше
већ
као
нешто
своје
,
заједничко
,
лате
се
обоје
у
један
исти
мах
албума
,
који
велики
и
богато
повезан
лежаше
на
оближњем
столу
,
и
ако
му
је
иначе
место
само
у
соби
за
примање
,
но
сестра
Миливојева
друга
,
удешавала
је
неке
нове
слике
у
њему
,
па
се
баш
била
о
томе
и
са
матером
договарала
,
где
ће
коју
да
уметне
,
кад
су
јој
матер
изненада
грчеви
спопали
.
При
заједничком
посматрању
слика
,
главе
се
ових
заљубљених
лако
додирнуше
,
а
прамен
косе
Даничине
пређе
лако
преко
чела
Миливојевог
,
на
што
он
лако
задрхта
,
и
ваљда
ради
неког
извињења
,
подигне
очи
и
гледну
Даницу
.
И
она
у
исти
мах
,
као
електризована
,
трже
се
и
погледа
Миливоја
.
Ова
два
слатка
и
мила
погледа
могу
се
сматрати
као
савршенство
кохезије
у
природи
.
Правилнијег
и
уједињенијег
сливања
управо
не
може
ни
бити
.
Без
и
једне
речи
,
без
уздаха
,
са
једним
погледом
само
,
чаробним
и
тајанственим
,
заволеше
се
ово
двоје
,
овај
узорити
младић
и
ова
лепота
девојка
.
После
овог
састанка
и
завољења
,
видели
су
се
они
први
пут
сада
,
на
овој
вечерашњој
забави
.
Отуда
дакле
они
милокрвни
погледи
!
...
.
Многи
често
не
разуму
овако
заљубљење
,
још
чешће
исмевају
то
,
а
поборници
чистог
натурализма
готово
анатемишу
ово
,
изричући
,
да
љубав
постаје
једино
додиром
двају
кожа
.
Овде
се
она
развила
одмах
,
при
првом
сусрету
њихових
погледа
.
На
саборној
цркви
избило
је
три
сахата
но
поноћи
.
То
је
јасно
чуо
Љубомир
кад
се
кући
враћао
да
обрадује
Сокицу
изненадном
срећом
и
њиховим
спасењем
.
Миливоје
није
с
њим
отишао
,
но
само
се
опростио
.
Био
је
ангажован
са
Даницом
за
други
кадрил
.
Па
зар
да
му
је
до
одлажења
?
!
Игра
још
није
почела
,
па
се
Даница
и
Миливоје
шетају
испод
руке
.
Неописана
раздраганост
и
веселост
владаше
обојима
,
додуше
само
у
скривеној
унутрашњости
,
пошто
је
добро
васпитање
обојих
утишало
,
и
најзад
отклонило
спољашње
несташне
знаке
,
који
би
могли
открити
тајну
заљубљених
.
Обоје
нису
били
више
онако
збуњени
као
пређе
,
на
против
,
они
се
осећаху
,
као
да
су
вајкадашњи
познаници
,
па
да
још
не
беше
онога
„
ви
“
,
изгледали
би
једно
према
другоме
,
као
рођени
брат
и
сестра
.
Милина
их
је
било
погледати
!
...
.
Као
два
драга
камена
преливаху
се
једно
по
ред
другог
.
Као
сунце
кад
у
море
тоне
,
тако
су
сад
заљубљени
Миливоје
и
Даница
.
Онако
исто
,
као
што
је
пре
неколико
часова
Миливоје
,
удубљен
у
тешке
мисли
,
посматрао
Даницу
са
оним
постаријим
штуцером
,
тако
је
сад
онај
„
постарији
“
посматрао
њих
двоје
.
Па
ипак
,
каква
разлика
у
овом
посмарању
„
постаријега
!
...
.
“
Ненавист
и
страшна
пакост
огледала
му
се
у
бледоме
лицу
,
а
када
промрмља
и
неколико
неразумљивих
речи
,
па
се
уз
то
још
и
за
усну
гризну
,
тада
је
било
потпуно
јасно
,
да
је
он
до
лудила
љубоморан
,
и
да
нешто
опако
смера
.
Но
не
треба
се
тога
бојати
!
Тај
човек
,
односно
супарник
Миливојев
,
подао
је
и
малодушан
.
Сва
његова
добра
страна
у
овом
материјалистичном
свету
било
је
његово
неизмерно
богаство
.
Овај
човек
зове
се
Сима
Богатић
.
На
најлепшем
месту
у
вароши
има
он
мануфактурну
радњу
.
Не
продаје
на
мање
количине
,
јер
је
„
гросиста
“
.
Уз
то
он
врши
банкарске
и
лиферантске
послове
у
великом
стилу
.
Од
Миливоја
старији
је
за
двадесет
година
.
Време
дакле
,
у
коме
се
момци
зову
„
грчке
младожење
“
,
он
је
већ
давно
претурио
.
Косметика
и
богато
одело
учинили
су
,
да
је
нешто
млађи
изгледао
,
бар
кад
се
издаље
посматра
.
Са
Недељковићем
био
је
он
у
почетку
своје
трговачке
каријере
ортак
,
а
сада
само
још
добар
и
интиман
пријатељ
.
Богатић
је
жудно
очекивао
,
да
Даница
порасте
,
па
да
он
буде
зет
Недељковићу
,
а
са
истим
мислима
као
да
су
се
и
родитељи
Даничини
носили
,
јер
код
њих
беше
потпуно
убеђење
,
нарочито
код
оца
,
да
се
права
срећа
и
задовољство
налази
само
у
богатој
кући
.
—
„
Ја
поштујем
учене
људе
,
говораше
више
пута
Недељковић
у
друштву
,
ја
им
се
шта
више
дивим
,
и
био
би
најсрећнији
,
кад
бих
имао
сина
учењака
,
но
мојој
ћери
желим
да
се
уда
само
за
трговца
,
јер
ту
је
најбоље
осигурана
.
За
трговца
има
рада
на
све
стране
.
Ако
му
пропадне
један
,
он
се
одмах
лаћа
другог
.
Господин
је
увек
слуга
и
роб
,
а
најмање
је
то
,
како
се
он
сам
радо
зове
.
Потпуни
и
независни
господин
може
да
буде
само
богат
трговац
“
.
—
Оваке
и
друге
,
овоме
сличне
мисли
,
нису
ништа
ново
.
Ретко
да
има
богата
трговца
који
друкчије
мисли
.
То
чине
само
сиромашни
трговци
,
који
се
према
господи
обично
овако
изражавају
:
—
„
Благо
господи
!
Они
имају
бар
своје
сигурно
.
Њихов
је
двадесет-шести
.
Капитал
њихов
што
га
имају
у
глави
,
никад
им
не
може
пропасти
!
...
“
Господар
Сима
Богатић
имао
је
према
господи
још
и
неке
своје
особитије
назоре
.
Он
их
није
тајио
,
напротив
,
сваком
приликом
,
кад
год
му
је
то
могуће
било
,
он
их
је
гласно
износио
,
вртећи
при
том
обично
око
прста
своје
кључиће
од
каса
,
и
говорећи
:
—
„
Страшна
ми
посла
!
...
гола
господа
!
...
сваки
ти
то
ради
за
свој
џеп
.
Отимају
се
о
масна
звања
.
Цео
свет
гледају
преко
рамена
.
Траже
од
мене
да
им
ја
први
скидам
капу
.
Хоћу
да
!
...
.
Ваљда
нисам
пао
с
трешње
,
да
се
клањам
онима
,
који
су
носили
са
чесме
у
ћупама
воду
и
прали
судове
,
док
сам
ја
изучавао
Хамбуршку
трговачку
академију
?
!
...
.
Јучерањи
сељак
и
гејак
вири
му
и
сад
из
носа
“
,
и
т
.
д
.
и
т
.
д
.
На
вечерашњој
забави
придевао
је
он
слична
и
још
ружнија
епитета
Миливоју
,
злобно
посматрајући
га
,
како
се
до
миле
воље
са
Даницом
шеће
и
разговара
.
Миливоје
и
Даница
нису
на
то
ни
помишљали
,
да
ли
их
ко
год
и
како
загледа
и
посматра
.
Па
није
никоме
ни
од
остале
публике
пало
то
у
очи
,
да
се
Миливоје
већ
подуже
са
Даницом
шеће
,
и
да
је
већ
неколико
игара
узастопце
с
њоме
одиграо
.
Много
је
света
,
па
се
то
и
не
узима
на
ум
.
Но
осим
Богатића
,
била
су
још
два
ока
,
која
су
тако
рећи
нетренимице
пратила
сваки
њихов
покрет
.
У
тим
очима
није
светлио
гњев
и
мржња
,
него
најнежнија
љубав
и
највеће
задовољство
.
То
су
биле
очи
материне
.
На
кадифеној
клупи
,
дуж
зида
,
седи
госпођа
Перса
,
па
посматра
сваки
покрет
свога
детета
.
Мисли
,
које
су
се
по
њеној
глави
врзле
,
беху
сада
у
корист
Миливоја
.
Богатић
ишчезну
у
овај
мах
сасвим
из
њених
дојакошњих
мисли
.
Мати
је
слутила
нешто
,
и
била
је
уверена
да
се
не
вара
.
Од
разборите
матере
ништа
се
не
да
сакрити
.
Њено
око
види
све
.
Отац
је
сасвим
нешто
друго
.
Он
не
нагађа
и
не
слути
.
Код
њега
вреде
чиста
факта
.
Све
друго
је
детињарија
и
лудорија
.
Коста
Недељковић
седи
још
непрестано
за
оним
истим
столом
са
старим
начелником
и
осталим
веселим
друштвом
,
па
пијуцка
и
секундира
уз
песме
.
Види
се
,
да
њега
никакве
дубоке
мисли
не
распињу
.
Није
он
давно
био
тако
расположен
као
сада
.
У
један
мах
,
у
томе
расположењу
,
мислио
је
он
нешто
више
и
о
Миливоју
.
Но
то
је
свакојако
учинила
она
Миливојева
беседа
,
а
зна
се
већ
да
Коста
високо
поштује
учене
људе
.
Кад
је
Миливоје
одвео
и
предао
Даницу
матери
,
он
се
врати
у
ресторацију
,
седе
опет
на
своје
старо
место
,
па
се
разговараше
са
најближима
до
себе
,
на
што
је
приметио
стари
начелник
Недељковићу
,
шапћући
да
Миливоје
не
чује
:
—
„
Шта
велите
,
ово
не
би
био
баш
рђав
зет
?
!
Право
ми
кажите
,
допада
ли
вам
се
овај
млади
човек
?
“
—
Недељковић
одговори
:
—
„
Па
оно
да
дабоме
допада
ми
се
“
.
У
исти
мах
сети
се
Богатића
,
па
као
да
је
то
баш
учинило
,
да
се
он
није
више
онако
расположеним
осећао
као
пре
,
јер
је
сад
почео
по
мало
да
зева
.
Мало
затим
загледа
он
и
у
свој
џепни
сахат
,
те
кад
виде
,
да
је
равно
четири
сахата
,
викне
за
келнера
,
исплати
рачун
,
затим
устане
,
опрости
се
веома
учтиво
са
друштвом
,
и
упути
се
заједно
са
старим
начелником
да
потражи
жену
и
кћер
,
па
да
се
иде
кући
.
У
сали
за
играње
нађе
се
са
својима
и
са
Богатићем
,
који
је
овде
даме
забављао
.
Даници
је
Богатић
толико
пиљио
у
очи
,
да
му
је
физиономија
добила
неки
блесасти
изглед
.
Сви
заједно
оду
до
гардеробе
,
навуку
горње
хаљине
,
и
опраштајући
се
лево
и
десно
,
изађу
на
улицу
,
и
упуте
се
кућама
.
Стари
начелник
био
је
најближи
са
својом
кућом
.
Опрости
се
с
њима
,
па
хајд
даље
.
Кад
стигоше
и
до
Недељковићевих
,
Богатић
се
учтиво
опрости
.
Руковао
се
са
свима
,
а
Даницу
је
мимо
то
још
и
милокрвно
погледао
,
па
се
онда
одатле
упутио
натраг
на
забаву
.
Путем
је
једнако
премишљао
,
шта
да
учини
,
па
да
се
ма
чиме
освети
Миливоју
.
Зато
се
он
и
враћао
на
забаву
.
У
један
мах
решио
се
,
да
Миливоју
онако
у
брк
окреше
,
па
да
се
овај
не
осврће
.
Ако
би
му
Миливоје
вратио
зајам
,
решио
се
,
да
му
пљуне
у
очи
,
и
да
га
нападне
.
По
овоме
може
се
закључити
,
колико
је
трговачка
академија
,
коју
је
Богатић
свршио
,
оплеменила
ову
простачку
душу
.
Богатић
је
био
сигуран
,
да
ће
Миливоја
на
забави
још
затећи
,
јер
је
чуо
,
кад
је
Миливоје
довикнуо
своме
неком
пријатељу
:
—
„
Та
проводићемо
се
до
зоре
овде
,
па
за
тим
ћемо
Љубомиру
на
каву
и
ракију
,
јер
има
рачуна
!
...
“
Кад
је
Богатић
ступио
у
господску
собу
,
млади
људи
певали
су
и
веселили
се
веома
лепо
.
Било
је
чиновника
,
професора
,
учитеља
,
трговаца
,
ђака
са
велике
школе
и
трговачких
помоћника
.
Сви
су
они
чланови
певачког
друштва
.
Као
такови
,
по
смислу
свога
статута
,
нису
правили
разлике
између
себе
,
но
су
живели
и
пазили
се
сви
као
рођена
браћа
.
Богатић
,
чим
уђе
,
одмах
даде
познати
,
како
би
радо
сео
међу
њих
.
Млади
људи
учтиви
,
па
му
начине
места
,
а
он
се
лежерно
посади
.
Баш
се
тако
деси
,
да
је
Миливоје
седео
преко
пута
од
њега
.
Богатић
отпоче
Миливоја
оштро
да
погледа
,
па
да
увија
брке
,
а
неколико
се
пута
и
јетко
осмехну
на
Миливоја
.
Овај
то
није
ни
узимао
на
ум
.
Он
се
био
занео
у
мисли
за
Даницом
,
а
како
је
вино
већ
прилично
загрејало
друштво
му
,
те
је
настао
општи
жагор
,
није
му
то
нико
ни
сметао
.
Ал
’
то
је
опет
сметало
Богатићу
,
који
је
добро
знао
,
рашта
је
Миливоје
замишљен
.
Ни
на
једном
пољу
није
противник
толико
џандрљив
и
осетљив
,
као
на
љубавном
пољу
.
У
тој
борби
бити
избачен
из
седла
сматра
се
за
најсрамније
.
„
Па
још
од
кога
?
Од
једног
младића
,
дечка
,
балавца
!
“
Тако
размишљаше
љутити
и
увређени
Богатић
.
Но
на
томе
је
и
остало
.
Он
није
имао
смелости
да
отпочне
извађати
предумишљени
програм
са
својим
противником
.
—
„
Много
их
је
,
почне
се
он
извињавати
у
себи
,
па
ме
могу
још
ови
напити
младићи
издеветати
!
.
.
“
Због
тога
окрену
он
сад
у
другу
крајност
.
—
„
Шампањера
овамо
!
“
продера
се
он
,
и
лупну
неколико
пута
својим
штапићем
о
сто
.
Келнери
дотрчаше
.
Заповест
би
за
тили
час
извршена
.
За
мало
па
отпоче
право
бомбардање
са
одскачућим
запушачима
.
Један
од
ових
,
враћајући
се
од
зида
,
зврцну
Богатића
сасвим
безобразно
по
носу
,
а
то
је
био
свакојако
malum
omen
за
Богатићеву
част
.
А
ево
зашто
.
Кад
се
шамањер
расточио
у
чаше
,
нико
од
ових
младих
људи
не
хтеде
то
пиће
да
пије
.
Богатић
нуди
,
и
опет
нуди
.
Затим
салеће
,
па
напослетку
и
моли
,
но
све
забадава
!
Ови
млади
људи
не
узимају
више
на
ум
,
ни
Богатића
,
ни
његов
шампањер
.
—
„
Па
зашто
чините
то
?
“
запита
их
напослетку
усплахирени
и
до
срца
увређени
Богатић
.
—
„
Зато
,
што
нисмо
заљубљени
као
Ви
!
“
примети
иронично
један
из
дружине
.
—
„
У
кога
молим
?
“
викне
Богатић
и
ђипи
.
—
„
Па
,
сигурно
,
у
тај
Ваш
шампањер
!
...
“
одговори
исти
са
подсмехом
.
—
„
То
је
...
то
је
...
“
отпоче
Богатић
крештећим
гласом
,
но
даље
се
ништа
не
могаше
чути
,
јер
сва
соба
заглушну
од
смеха
и
вике
.
Богатић
на
мах
оде
из
гостионице
,
без
„
збогом
“
и
без
опроштаја
.
Заборавио
је
чак
и
шампањер
да
плати
.
—
„
Сигурна
је
кућа
!
“
рече
на
то
главни
келнер
,
кад
и
он
мало
подаље
стојећи
приста
уз
општи
смех
.
Друштво
је
продужило
весеље
и
даље
.
Изгледало
је
као
да
га
сад
тек
отпочиње
.
Миливоје
се
поново
занесе
у
мисли
за
Даницом
.
Он
је
био
тврдо
уверен
,
да
га
Даница
воли
,
и
ако
то
још
из
њених
уста
чуо
није
.
Па
ипак
,
колико
је
много
жудео
,
да
још
и
ту
,
за
њега
најмелодичнију
реч
,
чује
.
Њихова
међусобна
изјава
љубави
била
би
за
њега
штит
,
о
који
би
се
сви
насртаји
на
његов
сада
једини
идеал
живота
,
разбили
.
Он
је
добро
промерио
како
му
је
веома
опасан
противник
Богатић
:
—
„
Даница
извесно
не
трпи
,
,
а
можда
и
мрзи
овога
човека
,
но
Даница
је
уједно
и
добра
и
послушна
кћи
,
па
ко
зна
,
неће
ли
се
она
можда
и
одрећи
свих
претензија
на
своју
слободну
вољу
,
кад
то
затраже
интереси
куће
,
за
које
је
она
везана
,
и
које
је
дужна
респектовати
.
“
Тако
размишљаше
Миливоје
сам
собом
.
—
„
Због
тога
је
дакле
преко
нужно
,
“
размишљаше
Миливоје
даље
,
„
да
се
љубав
њихова
међу
собном
изјавом
потврди
,
па
ће
се
онда
од
стране
Даничиних
родитеља
узети
одмах
друга
полазна
тачка
,
са
које
се
неће
пресуђивати
интереси
куће
,
но
једино
Даничина
воља
,
њена
срећа
и
њен
будући
мир
.
Но
где
,
и
како
да
је
нађе
?
!
При
растанку
ноћашњем
нису
једно
другоме
ништа
рекли
што
би
дало
познати
,
да
се
желе
опет
скорим
да
састану
,
и
ако
су
тако
обоје
осећали
“
.
Тамо
,
где
се
љубав
појављује
са
много
мање
атмосфера
,
не
долази
се
у
неприлику
због
првог
до
идућег
састанка
.
Код
идеалне
,
божанствене
љубави
пак
,
коју
само
песничка
душа
може
потпуно
да
разуме
,
ту
управо
и
нема
растајања
.
Једно
о
другом
снева
непрестано
,
душе
су
вазда
једна
с
другом
,
па
као
фантоми
неки
лебде
и
сливају
се
једно
с
другим
.
—
„
Пијмо
браћо
,
пијмо
,
да
нас
нико
не
чује
!
“
забрујаше
изненада
гласови
младих
веселих
људи
,
кад
отпочеше
ову
познату
песму
,
за
коју
постоји
пропис
,
да
се
снажним
гласовима
отпочиње
,
а
све
тишије
свршава
,
док
се
већ
при
крају
шапуће
и
пева
у
себи
,
па
напослетку
опет
громогласно
отпочиње
и
т
.
д
.
Громки
почетак
ове
песме
отргне
Миливоја
из
његових
сањарија
,
те
пристаде
и
он
сам
уз
песму
,
и
ако
му
до
тога
није
било
,
но
то
је
чинио
једино
из
обазривости
према
друговима
,
и
из
зебње
,
да
му
они
не
би
његово
ћутање
као
нешто
сасвим
неколегијално
сматрали
.
Зора
је
забелила
,
а
друштво
ово
весели
се
још
једнако
...
...
...
Газда
Вуле
.
Ко
не
познаје
газда
Вула
,
није
баш
због
тога
ништа
изгубио
.
Ко
га
је
једном
познао
,
тај
је
желео
да
га
што
пре
заборави
.
Но
тешко
ономе
,
који
га
добро
познаје
!
Онај
који
њега
добро
познаје
,
тај
је
морао
имати
с
њиме
каква
год
посла
.
С
њиме
опет
имати
каква
год
посла
,
то
апсолутно
нису
пријатне
ствари
.
Зашто
,
одмах
ће
се
чути
.
Газда
Вуле
не
воли
људе
,
он
воли
само
своје
псето
.
Зато
опет
њему
људи
угађају
,
па
воле
више
његово
псето
но
њега
.
Газда
Вуле
је
један
од
оних
људи
,
за
које
кажу
да
се
само
једанпут
у
години
смеју
,
па
и
онда
одлазе
за
оџак
,
да
их
нико
не
спази
.
Газда
Вуле
је
још
и
један
од
оних
људи
,
за
које
се
каже
,
да
пре
подне
мрзе
на
себе
,
а
после
подне
на
цео
свет
,
наравно
,
цео
свет
,
осим
свога
пса
.
А
од
куда
је
то
,
да
газда
Вуле
мрзи
цео
свет
,
а
воли
само
свога
пса
?
То
,
на
жалост
,
нисмо
у
стању
да
дознамо
,
а
то
за
цело
не
зна
ни
сам
газда
Вуле
.
Он
је
човек
намћор
,
па
то
вам
је
.
Такав
се
ваљда
родио
.
Можда
има
сувише
густу
крв
,
или
ледено
срце
,
а
можда
и
нема
срца
.
Он
долази
у
свему
баш
као
да
није
к’о
други
људи
.
Ко
зна
,
можда
су
код
њега
бубрези
заједно
са
мозгом
,
што
Немци
зову
:
„
хирн
мит
нирн
“
.
Ако
је
то
сасвим
тако
,
онда
ће
бити
јагме
о
његов
леш
,
кад
он
умре
,
разуме
се
,
међу
црвима
.
Газда
Вуле
куд
год
се
макне
,
не
иде
без
свога
пса
.
Ено
погледајте
их
оба
,
газда
Вула
и
његова
пса
,
како
се
од
раног
јутра
шетају
заједно
по
авлији
.
Сад
је
зимње
доба
,
па
шетње
по
авлији
пре
зоре
нису
ни
мало
пријатне
,
но
треба
знати
,
да
све
што
се
другим
људима
не
допада
,
допада
се
газда
Вулу
и
његовом
псу
.
Као
швајцарски
бик
,
кад
иде
с
паше
кући
,
исто
тако
газда
Вуле
мумла
и
гунђа
по
авлији
од
јутра
до
мрака
.
Ако
у
авлији
није
што
на
свом
месту
,
он
то
намешта
више
ногама
но
рукама
.
Због
тога
,
њежне
кирајџиске
ствари
,
као
што
су
:
лонци
,
шерпење
,
корита
и
т
.
д
.
немају
места
у
његовој
авлији
.
Освануо
је
први
новембар
1884
.
године
.
Целога
овог
,
дана
падаће
газда
Вулу
новац
као
киша
.
Од
оваке
кише
он
се
не
брани
.
Кад
би
нешто
Бог
учинио
чудо
,
па
да
у
место
кише
падају
дукати
с
неба
,
газда
Вуле
не
би
ни
онда
разапињао
кишобран
,
јер
он
јако
воли
,
да
сав
огрезне
у
дукатима
,
па
да
му
они
заспу
врат
,
ма
га
и
зврцали
по
ушима
и
носу
,
макар
се
од
њих
и
сав
улопао
,
ништа
он
то
не
брани
,
а
то
је
све
због
тога
,
што
газда
Вуле
не
држи
на
себе
,
и
неће
себи
да
угађа
.
—
Газда
Вуле
је
човек
око
педесет
година
.
Средњег
је
раста
,
но
веома
је
крупан
човек
.
Бркове
и
обрве
има
,
подједнако
велике
и
раштркане
.
Кад
гледа
лети
кроз
прозор
(
зими
их
ретко
отвара
,
због
уштеде
у
дрвима
)
а
ови
су
у
његовој
кући
толико
високи
,
да
му
се
једва
глава
види
,
изгледа
,
као
да
није
човек
,
него
да
су
четири
укрштене
четке
за
кречење
.
Нос
му
је
величанствен
и
веома
компактан
.
„
Два
миша
могла
би
се
рахат
по
њему
шетати
,
а
да
се
не
додирну
“
,
као
што
рече
једном
неки
шаљивчина
о
његовом
носу
.
Глас
му
је
рапав
и
тупо
звучи
,
баш
као
кад
би
неко
кроз
плехану
канту
дувао
.
Овај
,
као
што
се
види
,
веома
интересан
зоолошки
индивидуум
,
коме
је
дато
на
крштењу
име
Вуле
,
а
свет
га
због
куће
и
богаства
назвао
„
газда
Вуле
“
,
човек
је
,
и
ако
по
свему
изгледа
више
на
праисторијског
човека
по
Дарвиновој
теорији
.
Газда
Вуле
није
се
никад
женио
.
Зли
језици
говоре
да
му
се
није
ни
отац
женио
.
Политичкој
партији
не
припада
он
ни
једној
,
јер
то
се
коси
са
његовим
основним
начелима
.
Он
воли
да
све
њему
припада
,
а
он
,
и
оно
што
има
,
никоме
.
Док
је
био
млађи
,
био
је
трговац
,
па
кад
је
срећно
са
великом
сумом
банкротовао
,
није
више
ништа
радио
;
а
и
нашто
?
Радили
су
после
доста
горњи
трговци
,
које
је
он
закачио
,
па
и
њима
није
то
више
ништа
помогло
.
Рад
вреди
само
онда
,
кад
се
исплаћује
,
а
на
ово
последње
,
није
се
газда
Вуле
никад
дао
навести
.
То
је
он
оставио
другима
,
а
од
својих
укућана
тражио
је
то
без
милосрђа
.
Њему
остати
дужан
,
као
што
је
у
зао
час
Љубомир
остао
,
значи
дословце
:
селити
се
го
из
куће
,
а
можда
и
из
вароши
.
Газда
Вуле
меће
одмах
у
новине
оне
кирајџије
с
којима
се
због
нетачног
плаћања
завади
,
па
таке
неплатише
онда
цела
варош
зна
,
и
једва
се
после
где
год
скрасе
ови
бедни
људи
.
Као
што
имају
робијаши
своје
„
рци
“
на
леђима
,
тако
жигоше
јавно
газда
Вуле
своје
нетачне
кирајџије
.
Сиротиња
не
иде
због
оваких
увреда
на
суд
,
јер
бега
од
суда
.
Њојзи
није
стало
до
задовољштине
,
но
до
хлеба
и
спаса
!
Газда
Вуле
је
чуо
,
кад
је
оно
Љубомир
после
поноћи
од
куће
отишао
.
Њему
је
одмах
синуло
у
глави
,
да
то
можда
Љубомир
бега
из
стана
,
па
полако
сели
кућу
,
или
бар
у
најмању
руку
износи
оно
што
му
највише
вреди
,
па
дегод
склања
.
Одмах
је
ђипио
с
кревета
на
отворио
прозор
,
налегао
се
на
њега
,
па
гледао
за
Љубомиром
.
Како
није
даље
ништа
приметио
,
затворио
је
прозор
,
па
продужио
спавање
.
Кад
се
Љубомир
вратио
и
капија
шкрипнула
,
газда
Вуле
је
опет
ђипио
,
па
кроз
авлијски
прозор
шпијунисао
за
Љубомиром
,
но
видећи
да
је
Љубомир
сам
,
врати
се
и
легне
.
Пред
зору
дигао
се
газда
Вуле
раније
но
обично
.
Свакојако
ради
контроле
,
да
му
не
би
дужник
умакао
,
на
сад
ено
,
као
што
раније
напоменусмо
,
шета
се
по
авлији
,
па
као
бајаги
гледа
у
звезде
,
не
би
ли
дознао
из
њих
,
хоће
ли
у
скоро
бити
кише
или
снега
.
Тако
се
бар
редовно
претварао
,
кад
би
неко
од
укућана
случајно
изашао
у
авлију
.
У
кући
газда
Вула
све
је
рано
устајало
,
само
је
редовно
дуго
спавала
она
занимљива
укућанка
.
Еуфросина
звала
се
ова
млада
жена
.
Удала
се
од
шеснаест
година
,
и
била
је
жена
у
потпуном
смислу
те
речи
свега
само
два
дана
,
јер
је
трећег
дана
муж
јој
некуда
у
свет
отумарио
,
пошто
је
претходно
предигао
сав
поверени
му
