,да
тако
не
може
и
не
сме
дуго
остати
.
Ти
људи
буде
и
друге
из
мртвила
,
те
се
на
тај
начин
множе
редови
оних
,
који
не
само
да
су
просто
незадовољни
с
овим
поретком
,
него
који
поред
тога
теже
за
што
скоријом
променом
целога
друштвеног
стања
.
Има
међу
њима
и
таких
,
који
разумеју
и
усвајају
наша
начела
,
па
их
својим
начином
и
језиком
шире
даље
.
Они
шире
у
маси
убеђење
,
да
садашњи
поредак
ваља
заменити
новим
,
у
коме
ће
свако
уживати
,
што
год
му
треба
,
и
у
коме
ће
уопште
владати
слобода
и
сретан
живот
.
А
да
таких
људи
буде
што
више
,
то
зависи
од
наших
пропагандиста
...
У
народу
се
није
изгубила
успомена
на
Разина
и
Пугачова
;
он
се
још
непрестано
сећа
њихових
јуначких
дела
и
спомиње
очајну
им
борбу
против
угњетача
.
А
то
показује
и
несвесну
тежњу
народа
за
бољим
стањем
;
у
његовим
песмама
и
причама
о
тим
догађајима
потпуно
се
огледа
симпатија
са
борцима
против
тираније
и
уједно
вера
у
бољу
будућност
.
После
неког
времена
опет
су
једног
вечера
седели
и
разговарали
се
поред
чаја
.
На
један
пут
се
врата
нагло
отворе
и
у
собу
уђе
Коста
.
—
Од
куда
ти
,
човече
,
тако
изненада
?
—
зачуди
се
Мита
.
Коста
изгледаше
врло
зловољан
.
—
Твој
пут
—
настави
Мита
,
—
или
управо
цељ
твога
пута
није
никаква
тајна
...
—
Та
ти
си
већ
морао
телалити
!
—
прекиде
га
Коста
.
—
Као
да
је
то
нека
ствар
,
која
се
тиче
целог
света
!
Ал
’
то
је
већ
твоја
стара
навика
.
—
И
ти
доиста
мислиш
—
насмеја
се
Мита
,
—
да
нико
други
није
могао
знати
,
куда
си
ти
отишао
?
Ала
си
безазлен
!
Но
најпосле
узмимо
,
да
сам
баш
ја
све
раструбио
,
па
шта
је
с
тим
?
Него
боље
причај
нам
,
како
си
прошао
на
путу
.
Ја
бих
рекао
,
да
ниси
ништа
израдио
.
Коста
се
дуго
није
дао
наговорити
,
да
им
приповеда
о
своме
путу
.
Но
они
су
дотле
наваљивали
,
смејући
се
и
задиркујући
га
,
док
им
најпосле
није
испунио
жељу
.
Приповеди
им
укратко
ово
.
Из
Цириха
је
био
отишао
управо
у
Женеву
.
Потражи
гостионицу
,
у
којој
је
пре
Мита
нашао
грофицу
,
и
дозна
од
вратара
,
да
је
она
отишла
у
Париз
.
Коста
га
запита
,
је
ли
отпутовала
сама
,
или
можда
с
ким
у
друштву
.
Вратар
га
увери
,
да
је
отишла
сама
.
Одмах
седне
и
он
на
жељезницу
,
те
за
њом
у
Париз
.
Одседне
у
једној
гостионици
,
и
почне
по
цео
дан
тумарати
по
вароши
,
не
би
ли
је
где
год
видео
.
Питао
је
за
њу
и
у
полицији
,
и
то
одмах
,
чим
је
дошао
,
али
узалуд
.
Један
пут
је
смотри
у
опери
.
Тако
се
увери
,
да
је
заиста
у
Паризу
.
Али
му
не
испаде
за
руком
,
да
се
састане
с
њом
.
Наопако
се
једио
,
али
му
није
ништа
помогло
.
Опет
настави
своје
дневне
и
вечерње
шетње
,
да
би
је
ма
где
спазио
.
Једног
вечера
примети
је
на
булвару
.
Није
била
сама
,
него
је
ишла
испод
руке
с
једним
човеком
.
Коста
им
се
смотрено
приближи
и
упозна
у
том
човеку
—
Стојана
Поповића
,
оног
истог
,
што
је
некада
дошао
у
Митин
стан
и
узео
од
овога
неку
књигу
и
новаца
.
Стојана
је
већ
одавно
нестало
из
Цириха
;
куда
је
отишао
,
—
то
се
није
знало
.
Кости
се
узмути
сва
крв
,
кад
га
опази
;
но
опет
нађе
за
добро
,
да
им
не
приђе
;
него
се
ограничи
на
то
,
да
их
у
„
пристојној
даљини
“
прати
,
те
да
види
,
где
су
у
стану
.
То
му
потпуно
испаде
за
руком
.
Запамти
хотел
,
у
који
уђоше
,
и
дозна
после
тога
од
вратара
,
да
ту
станују
.
Премишљао
је
,
шта
сад
да
ради
.
Чинило
му
се
већ
и
самом
,
да
је
грофица
за
њега
сасвим
изгубљена
;
али
опет
још
није
хтео
да
се
повуче
и
да
отиде
натраг
,
не
израдивши
ништа
.
Реши
се
,
да
покуша
срећу
бар
још
један
пут
.
Отиде
једном
у
ту
гостионицу
и
чује
од
собарице
,
да
је
грофица
сама
код
куће
.
Уђе
унутра
.
Сад
наступи
сцена
,
у
којој
је
Коста
њој
пребацивао
неверство
и
т
.
д
.
Најпосле
се
врати
од
куда
је
и
дошао
.
Није
се
ништа
аснио
.
Она
остаде
у
у
Паризу
,
а
он
се
лепо
врати
у
Цирих
.
—
Ал
’
да
је
нешто
дошао
натраг
Стојан
баш
онда
,
кад
си
ти
био
код
ње
...
примети
му
Радоје
.
—
Не
верујем
,
да
би
добро
прошао
.
—
Шта
?
!
—
љутио
се
Коста
.
—
Ја
бих
...
—
Шта
би
ти
?
—
прекиде
му
реч
Мита
.
—
Та
оно
је
,
море
,
људа
спрам
тебе
...
Тако
му
никако
нису
дали
мира
.
Неки
су
га
и
озбиљно
нападали
због
те
његове
гадне
стране
.
Наскоро
после
тога
пође
Милан
са
Радом
и
Симом
из
друштва
кући
.
—
Дакле
и
Иван
ће
с
нама
зацело
у
Беч
—
доче
Милан
.
—
Јуче
ми
је
казао
,
да
се
сасвим
решио
на
то
.
—
Ја
мислим
—
рече
Сима
,
—
да
ће
добро
бити
,
да
отидемо
што
пре
,
те
да
проведемо
тамо
и
ферије
.
—
Тако
и
ја
држим
—
примети
Милан
.
—
А
пристаће
сигурно
и
Иван
...
У
осталом
,
како
зна
...
—
Тамо
ћете
—
прихвати
Радоје
—
моћи
зацело
већма
потпомоћи
ствар
,
него
овде
.
Док
се
не
сиђете
у
доње
пределе
,
утврдићете
између
себе
солидарност
и
углавити
општи
план
за
рад
.
А
кад
се
сиђемо
сви
,
лако
ће
нам
бити
,
према
околностима
удесити
појединости
у
раду
.
И
ја
бих
радо
ишао
с
вама
;
али
не
може
се
,
кад
је
тамо
на
техници
сасвим
други
ред
.
ДРУГИ
ОДЕЉАК
.
ИX
.
За
времена
.
—
Дакле
тако
нам
прође
Јова
—
говораше
Жарко
Милић
.
—
То
му
не
може
бити
баш
најмилије
.
—
Да
—
примети
Пера
Берковић
,
—
то
му
је
награда
за
пропаганду
.
—
Али
како
је
то
управо
било
?
—
запита
Рускиња
Ана
Василијевна
.
Она
је
прилично
разумевала
српски
,
као
што
су
и
ови
,
што
се
сад
с
њом
разговараху
,
разумевали
руски
;
али
су
опет
говорили
немачки
.
—
Како
је
било
...
ево
овако
-—
одговори
Пера
.
—
Јова
је
доста
,
брзо
свршавао
часове
с
дететом
тога
трговца
,
јер
је
деран
бистар
и
вредан
;
а
његова
старија
сестра
,
већ
одрасна
девојка
,
поче
такође
од
некога
доба
уредно
долазити
на
те
часове
,
да
се
усаврши
у
српском
језику
,
као
што
је
она
говорила
оцу
.
Међутим
Јова
је
њој
говорио
о
нашим
стварима
,
и
она
га
је
радо
слушала
.
Кад
је
посвршавао
послове
с
дераном
,
који
иде
у
трећи
гимназијски
разред
,
онда
је
обично
остајао
подуже
сам
с
њоме
,
те
су
се
могли
комотно
разговарати
,
о
чем
су
год
хтели
.
Јова
вели
,
да
његове
речи
нису
остале
без
уплива
;
само
,
на
жалост
,
ето
му
се
сад
поквари
све
.
Мора
бити
,
да
је
отац
прислушкивао
,
па
му
се
није
допало
,
да
плаћа
инструктора
за
сина
,
а
инструктор
да
учи
бесплатно
и
кћер
,
и
то
да
је
учи
стварима
,
које
се
њему
никако
нису
могле
допасти
,
ма
да
их
није
баш
не
знам
како
могао
разумети
...
Бар
по
Јовиним
речима
излази
,
да
је
отац
морао
слушати
те
њихове
разговоре
.
И
тако
је
он
сад
остао
без
инструкције
и
уједно
без
леба
,
јер
је
ту
имао
стан
и
добру
плату
.
Има
до
душе
осим
тога
још
неких
заслуга
,
али
то
је
све
мало
.
Тај
се
разговор
водио
у
Бечу
у
стану
Ане
Василијевне
,
плаве
,
омалене
женскиње
,
која
је
слушала
неке
курзове
на
медицинском
факултету
.
Да
представимо
и
друге
особе
.
Пера
Берковић
,
медицинар
,
средњега
стаса
,
носио
је
наочари
;
у
ходу
се
помало
љуљао
.
Лице
му
показиваше
здравље
и
једрину
.
Био
је
добре
нарави
,
обично
готов
на
смеј
;
али
се
умео
више
пута
и
ражљутити
ма
због
чега
;
но
љутина
га
је
брзо
прелазила
.
Сваки
час
је
ковао
нове
планове
,
и
често
се
кајао
због
непромишљених
поступака
.
Жарко
Милић
,
правник
,
био
је
плав
,
са
врло
јаком
и
оштром
брадом
.
Отац
му
беше
трговац
у
селу
Б
.
у
Бачкој
.
Он
се
,
особито
пре
,
врло
једио
,
што
је
правник
.
Пре
свега
љутило
га
је
учење
несносних
параграфа
.
Затим
(
као
што
је
он
више
пута
говорио
)
никако
се
није
могао
опријатељити
са
софистаријом
и
извртањем
истине
у
лаж
и
лажи
у
истину
,
без
чега
не
ће
моћи
проћи
у
адвокатској
пракси
.
„
Сви
се
ви
“
,
љутио
би
се
он
чешће
,
„
бавите
науком
;
а
каква
је
наука
,
коју
ја
учим
?
То
није
никаква
наука
;
то
је
неки
хаос
,
који
је
осуђен
на
пропаст
“
...
Он
је
допуштао
,
да
не
ће
морати
у
пракси
баш
гуљити
свет
,
али
је
био
уверен
,
да
већ
самим
тим
занимањем
долази
у
противност
са
својим
начелима
.
Но
опет
се
тешио
тиме
,
што
ће
моћи
и
тим
занимањем
донети
користи
,
бранећи
н
.
пр
.
сиротињу
и
т
.
д
.
„
Ја
знам
“
,
говорио
је
он
својим
пријатељима
,
„
да
ми
морамо
у
животу
сваки
час
долазити
у
сукоб
са
својим
начелима
;
то
се
по
себи
разуме
;
ми
ћемо
шта
више
чешће
морати
урадити
понешто
,
што
је
непосредно
противно
нашем
уверењу
,
а
то
само
с
тога
,
да
би
се
даљим
последицама
донело
нашој
ствари
тим
више
асне
,
и
да
се
ова
не
би
можда
већма
оштетила
тим
,
што
би
ми
и
у
такој
прилици
поступали
по
својим
начелима
.
Сасвим
је
природно
,
да
се
од
два
зла
бира
мање
.
Тако
и
ми
у
том
случају
само
привидно
радимо
против
начела
,
а
у
самој
ствари
ми
и
тиме
баш
њих
потпомажемо
.
Увек
морамо
њих
имати
пред
очима
,
па
у
интересу
њиховом
морамо
их
према
околностима
у
једној
или
другој
прилици
непосредно
и
забацити
,
само
ако
нам
рачун
каже
,
да
ћемо
им
заиста
тим
више
користи
донети
.
Али
треба
гледати
,
да
таких
прилика
буде
што
мање
и
уопште
ваља
ићи
за
тим
,
да
и
у
животу
и
у
раду
што
ређе
долазимо
у
сукоб
са
својим
убеђењем
и
правцем
.
А
то
је
баш
оно
,
што
мени
не
може
тако
испасти
за
руком
,
као
другима
,
који
се
не
баве
овом
струком
.
И
ви
ћете
се
,
као
и
ја
,
морати
владати
према
извесним
друштвеним
правилима
и
законима
,
с
којима
се
никако
не
слажемо
,
него
шта
више
,
хоћемо
да
их
уклонимо
;
али
док
постоје
,
морамо
се
и
ми
мање
или
више
равнати
по
њима
,
ако
хоћемо
да
живимо
у
друштву
и
да
радимо
.
То
је
нешто
,
што
се
апсолутно
не
да
избећи
.
Али
ја
ћу
морати
по
самом
свом
занимању
у
том
погледу
више
долазити
у
сукоб
са
својим
мишљењем
,
него
ви
.
Ви
можете
то
свести
на
минимум
,
на
ону
меру
,
без
које
не
можете
опстати
у
друштву
.
А
код
мене
то
није
случај
“
...
Тек
што
је
Пера
ућутао
,
уђе
у
собу
сам
Јова
.
Он
беше
висока
узраста
,
смеђ
.
Родом
је
био
из
седа
Г
.
у
Банату
.
Родитељи
му
стајаху
се
имањем
рђаво
.
У
*
*
је
свршио
гимназију
,
живећи
сиромашки
;
имао
је
неку
малу
стипендију
и
учио
је
друге
ђаке
већином
за
малу
плату
.
У
осмом
разреду
заволи
једно
девојче
.
Поче
јој
правити
серенаде
са
неколико
другова
,
с
којима
беше
склопио
мали
кор
за
ноћне
песмице
.
Доцније
се
упозна
с
њоме
изближе
,
и
шта
више
,
био
је
и
у
кући
им
врло
добро
примљен
.
Отац
јој
беше
занатлија
у
средњем
стању
.
Ствар
дође
дотле
,
да
јој
Јова
најозбиљније
обећа
верност
и
зада
тврду
реч
,
да
ће
је
узети
;
а
за
то
је
,
наравно
,
било
нужно
,
да
што
пре
сврши
што
год
,
од
чега
би
могли
живети
.
У
томе
положи
и
испит
зрелости
,
те
отиде
кући
.
У
септембру
добије
неку
већу
стипендију
,
па
отпутује
у
Беч
с
намером
,
да
сврши
професуру
и
да
се
одмах
ожени
.
Он
се
заиста
и
упише
на
одељење
природних
наука
,
али
се
још
за
времена
испише
одатле
и
ступи
на
медицински
Факултет
.
Но
зато
није
он
још
напустио
мисао
о
женидби
;
могао
би
се
(
мислио
је
он
)
оженити
пре
него
што
сврши
медицину
;
њих
двоје
могли
би
живети
међутим
можда
заједно
горе
,
нешто
о
њеном
трошку
,
а
нешто
од
његове
заслуге
и
т
.
д
.
У
Бечу
нађе
одмах
неке
инструкције
,
те
је
доста
добро
живео
.
—
У
почетку
често
дописиваше
са
својом
„
вереницом
“
.
Али
доцније
,
кад
се
боље
упозна
у
Бечу
и
кад
направи
познанство
и
са
неколико
бечких
женскиња
,
почеше
његова
писма
бивати
све
ређа
.
Узалуд
сва
пребацивања
и
молбе
девојчине
.
Он
јој
на
последње
писмо
и
не
одговори
.
После
осам
месеци
,
од
како
је
дошао
у
Беч
,
чује
да
се
она
удала
,
и
то
највише
по
наговору
и
присиљавању
родитељском
.
Неколико
дана
је
после
те
вести
био
суморан
,
а
затим
је
опет
ишло
све
по
старом
.
Тако
прође
неколико
година
.
Сад
је
већ
свршавао
медицину
;
остаде
му
још
једна
година
за
полагање
последњих
испита
.
Он
је
од
прилике
пре
године
дана
ступио
у
коло
,
које
се
спремало
за
рад
на
остварењу
начела
слободе
и
једнакости
.
Од
тога
доба
се
отресао
скоро
свију
мана
,
у
које
је
дотадашњим
животом
био
упао
.
Постаде
други
човек
.
Јова
поседи
мало
,
па
отиде
заједно
с
осталима
,
кад
види
да
никако
не
долази
Стева
Станковић
,
којега
је
ту
очекивао
.
Мало
после
куцне
неко
на
врата
и
у
собу
уђе
повисок
човек
,
доста
млад
,
с
риђом
брадом
и
брковима
.
Ана
помисли
у
први
мах
,
да
је
дошао
Стева
;
али
кад
погледа
госта
,
види
у
њему
сасвим
непозната
човека
.
—
Ја
сам
Аркадије
Глигоријевић
Попов
—
поче
он
својим
матерњим
руским
језиком
.
—
Учим
овде
медицину
;
и
вас
сам
виђао
на
предавањима
...
.
Он
је
изгледао
збуњен
.
—
Шта
желите
ви
?
—
запита
га
домаћица
,
посматрајући
га
подазриво
.
—
Дошао
сам
да
испуним
дужност
,
што
ми
је
налаже
поштење
и
...
и
...
начелна
солидарност
са
извесном
личношћу
,
која
је
без
своје
кривице
упала
у
опасност
,
о
којој
и
не
сања
,
а
опасност
је
та
ипак
врло
близу
...
Ана
Василијевна
мерила
га
је
још
чуднијим
погледима
.
Није
знала
,
шта
да
мисли
о
том
човеку
.
—
Ви
мене
без
сумње
не
познајете
—
поче
он
опет
муцајући
,
—
али
ја
вас
врло
добро
познајем
.
У
осталом
није
ни
чудо
;
ја
нисам
у
Бечу
одавно
.
Вас
сам
виђао
на
предавањима
,
а
и
иначе
слушао
сам
о
вама
од
својих
пријатеља
...
Ви
нисте
чули
за
мене
,
а
и
ако
сте
ме
кад
год
видели
,
заборавили
сте
,
не
сећате
ме
се
више
...
Ја
вас
нисам
заборавио
...
Она
постаде
сасвим
нестрпљива
.
—
Говорите
,
молим
вас
,
шта
хоћете
.
Немојте
толико
околишити
...
—
Хтео
сам
само
то
рећи
,
да
ви
с
тога
немате
поверења
према
мени
.
Али
верујте
,
ја
сам
дошао
овамо
у
најбољој
намери
.
То
ћу
вам
одмах
разјаснити
.
Ја
сам
од
својих
пријатеља
поуздано
извештен
,
да
ће
руска
полиција
на
граници
позатварати
Русе
и
Рускиње
,
који
ових
дана
буду
прешли
у
Русију
на
извесним
тачкама
.
А
пошто
сам
дознао
,
да
је
и
ваша
једна
пријатељица
јуче
отишла
у
Русију
и
пошто
ће
и
она
пасти
шака
полицији
,
ако
јој
се
за
времена
не
јави
,
у
какву
опасност
иде
,
—
то
сам
дошао
овамо
,
ако
се
још
може
што
учинити
...
Ана
Василијевна
гледаше
га
неповерљиво
.
На
лицу
и
у
кретању
јој
огледала
се
узнемиреност
.
—
Ви
сте
,
као
што
велите
,
поуздано
извештени
?
—
Најпоузданије
.
Могу
вам
јемчити
својом
чашћу
,
да
је
тако
.
И
ако
ваша
пријатељица
,
Олга
Петровна
...
.
—
Знате
јој
и
име
...
прекиде
га
она
замишљено
.
—
Да
,
чуо
сам
...
Ако
она
дакле
не
дозна
још
за
времена
,
каква
јој
опасност
прети
,
то
ће
на
сваки
начин
доћи
и
она
у
затвор
.
Да
сам
којом
срећом
пре
дознао
за
то
,
ја
бих
вас
,
разуме
се
,
пре
и
известио
,
и
онда
би
ствар
зацело
боље
стајала
,
него
овако
.
Али
шта
знам
,
кад
сам
и
сам
тако
доцкан
чуо
о
томе
.
—
Олга
је
данас
у
Прагу
—
проговори
Ана
Василијевна
као
за
себе
.
-—
Да
—
настави
затим
,
окренув
се
госту
,
—
она
је
доиста
пошла
у
јужну
Русију
,
и
то
сасвим
приватним
послом
.
Све
и
кад
би
је
затворили
,
не
би
нашли
у
ње
ништа
сумњиво
.
С
те
стране
нема
никакве
опасности
...
—
Тим
боље
,
тим
боље
.
Али
,
молим
вас
,
доста
је
невоље
и
у
томе
,
ако
је
само
привремено
баце
у
истражни
затвор
.
Док
се
докаже
,
да
нема
никакве
кривице
против
закона
,
може
проћи
много
времена
.
Ви
знате
,
како
то
иде
у
Русији
.
Зато
се
не
сме
оклевати
.
—
Имате
право
.
Она
,
истина
,
нема
код
себе
никаквих
ствари
,
које
би
је
могле
бацити
у
беду
;
али
опасност
је
ипак
ту
...
Она
је
сад
у
Прагу
.
Задржаваће
се
тамо
цео
дан
.
Ми
ћемо
јој
дакле
моћи
јавити
,
да
не
иде
даље
.
—
То
је
сретан
случај
.
Дакле
она
је
у
Прагу
.
А
знате
ли
ви
то
зацело
?
И
,
што
је
још
најглавније
,
знате
ли
адресу
,
на
коју
би
јој
се
могло
јавити
,
што
је
нужно
?
—
Она
је
тамо
код
једне
пријатељице
.
Знам
адресу
.
Телеграм
ће
је
још
затећи
тамо
.
Али
каква
је
то
денунцијација
?
Због
чега
се
управо
узбунила
полиција
?
—
То
се
не
зна
поуздано
.
Чује
се
само
толико
,
да
хоће
да
улове
некакве
књижице
из
Лондона
.
Је
ли
то
све
,
или
можда
има
још
што
год
,
то
се
најпосле
не
може
ни
знати
.
У
осталом
ја
држим
,
да
би
се
ваљало
пожурити
са
телеграмом
...
Он
није
ни
довршио
,
што
је
почео
говорити
,
а
у
собу
ступи
Стева
.
Аркадије
Попов
погледа
на
њега
,
збуни
се
,
изговори
још
неколико
већином
неразумљивих
речи
,
па
се
одмах
опрости
и
отиде
.
Ани
Василијевној
беше
врло
чудно
то
његово
понашање
.
Није
,
наравно
,
могла
растумачити
себи
,
зашто
се
тако
збунио
и
одмах
се
удалио
,
чим
је
опазио
Стеву
.
А
исто
тако
није
могла
објаснити
себи
ни
оштар
и
нешто
зачуђен
поглед
,
који
је
Стева
бацио
на
њега
.
Она
заборави
,
да
га
запита
зашто
је
толико
изостао
.
—
Шта
је
то
?
Знате
ли
ви
тог
човека
?
—
А
знате
ли
га
ви
?
—
запита
је
он
.
—
Ја
га
данас
први
пут
видим
.
—
А
ја
други
пут
.
—
Па
шта
значи
то
?
Разјасните
ми
.
Знате
ли
ви
што
год
о
њему
?
—
Знам
само
то
,
да
је
шпијун
.
—
Шта
?
Јесте
ли
ви
уверени
?
Од
куда
знате
то
?
—
Видео
сам
га
на
једној
радничкој
скупштини
,
како
се
посадио
за
сто
заједно
с
радницима
;
али
после
неколико
тренутака
устадоше
сви
,
који
су
били
за
тим
столом
,
па
отидоше
на
друго
место
,
а
њега
оставише
самога
.
Ја
им
дођем
,
да
чујем
шта
је
,
и
чујем
од
њих
,
да
је
то
шпијун
.
Доцније
ми
то
исто
потврдише
и
неки
Руси
.
—
По
свој
прилици
је
и
он
вас
видео
на
тој
скупштини
.
—
Дабогме
.
Видео
је
,
да
сам
се
известио
о
њему
,
па
зато
је
сад
и
побегао
,
да
не
би
дошло
до
каквих
објашњења
,
која
за
њега
не
би
могла
бити
пријатна
.
Него
шта
је
он
ту
тражио
?
Она
му
приповеди
,
шта
је
чула
од
њега
.
—
Ако
је
доиста
шпијун
—
заврши
она
,
—
онда
шта
је
хтео
с
тим
?
Мора
бити
да
се
интересује
за
Олгу
,
па
кад
је
ваљда
случајно
дознао
,
да
ће
и
она
упасти
у
клопку
,
коју
је
можда
он
сам
наместио
,
онда
се
пожурио
,
да
је
избави
,
ако
може
,
—
Сасвим
је
вероватно
,
да
је
он
сам
јавио
,
где
треба
,
да
ће
проћи
Руси
и
Рускиње
,
које
ваља
похватати
;
или
ако
не
баш
он
,
а
оно
какав
његов
другар
по
занату
.
А
што
се
решио
,
да
покуша
избавити
Олгу
,
то
се
може
тумачити
двојако
.
Или
се
интересује
за
Олгу
,
или
за
вас
.
—
Од
куда
дођосте
на
то
?
—
смејаше
се
она
.
—
Врло
простим
начином
.
Виђали
су
неки
од
мојих
познаника
,
како
је
више
пута
ишао
за
вама
један
човек
,
који
по
њиховом
опису
лако
може
бити
баш
тај
шпијун
.
Можда
је
дакле
употребио
ову
прилику
,
да
с
вама
дође
у
додир
.
У
осталом
могућно
је
исто
тако
,
да
је
учинио
то
Олги
за
љубав
.
Сад
свеједно
.
Главно
је
,
да
ми
знамо
,
у
чем
је
ствар
.
—
Треба
јој
одмах
телеграфисати
.
Стева
Станковић
био
је
такође
медицинар
.
И
њему
је
требала
само
још
једна
година
,
па
да
буде
сасвим
готов
.
Беше
средњег
стаса
и
црномањаст
.
—
Родитељи
су
му
живели
у
вароши
С
.
,
у
Бачкој
.
Кад
је
од
прилике
пре
две
године
био
неко
време
доле
,
науми
он
,
да
путује
мало
по
Бачкој
и
Банату
.
Што
науми
,
то
и
учини
.
У
многим
местима
имао
је
које
блиских
,
које
далеких
родова
,
те
према
томе
удеси
свој
план
за
путовање
.
Каткад
је
ишао
на
коли
,
но
већином
је
путовао
пешке
.
Беше
лето
;
врућина
ужасна
.
А
он
иде
бос
,
ципеле
обесио
о
дебео
штап
са
оловном
главом
,
капут
и
прслук
скинуо
,
кошуљу
раздрљио
,
и
држи
у
једној
руци
велик
кишобран
,
да
га
чува
од
сунца
—
прави
Робинзон
.
Путем
је
певао
разне
песме
.
Глас
му
се
разлегао
далеко
по
пољани
,
а
сељаци
,
на
које
је
наилазио
,
или
до
којих
је
допирао
његов
глас
,
погледаху
зачуђено
и
радознало
,
какав
је
то
певач
...
На
томе
путу
састајао
се
и
говорио
је
са
многим
сељацима
,
међу
којима
имађаше
и
доста
рођака
.
Хтео
је
да
чује
њихово
мишљење
о
терету
,
што
их
притискује
и
уопште
о
целоме
друштвеном
стању
,
уколико
и
како
га
они
схватају
.
Али
се
нимало
није
задовољио
са
резултатом
.
Они
,
с
којима
се
он
разговарао
,
већином
су
показивали
врло
плитко
размишљање
и
немарност
спрам
свега
,
на
што
је
он
у
то
доба
гледао
са
највећим
фанатизмом
(
тај
фанатизам
претворио
се
доцније
у
тврдо
убеђење
и
одушевљен
рад
)
.
Он
беше
по
нарави
својој
врло
жесток
,
те
се
с
тога
,
разуме
се
,
јако
љутио
.
Покушавао
је
,
да
их
обавести
и
убеди
,
како
они
трпе
само
с
тога
,
што
су
глупи
;
како
они
могу
и
морају
једном
постати
сила
,
која
ће
срушити
све
,
што
не
ваља
,
те
ће
се
тада
установити
сасвим
нов
ред
,
у
коме
ће
свима
бити
добро
.
Али
је
и
сам
увиђао
,
да
његов
говор
нема
онога
уплива
,
који
он
очекиваше
.
Истина
,
наилазио
је
по
каткад
и
на
људе
,
који
су
га
боље
разумевали
.
Али
у
главноме
остао
је
незадовољан
са
оним
,
што
је
видео
и
искусио
у
том
путовању
.
При
повратку
задржи
га
у
једном
месту
неки
млад
учитељ
српски
на
ручку
.
Учитељ
је
био
жесток
„
народњак
“
.
Заподене
се
разговор
о
различним
стварима
:
о
школама
,
о
вери
,
о
напретку
и
т
.
д
.
Дође
на
реч
и
народносно
питање
,
а
из
тога
се
пређе
на
народни
живот
и
друштвено
стање
уопште
.
—
„
Јесте
ли
ви
зацело
народњак
?
“
——
запита
га
Стева
оштрим
тоном
.
—
„
Јесам
“
-
„
И
ви
ипак
не
одобравате
то
,
што
сам
ја
говорио
о
народној
невољи
и
о
леку
против
те
невоље
и
против
свију
садашњих
друштвених
зала
?
“
—
„
Не
могу
одобрити
ваше
речи
с
тога
,
што
се
никако
не
слажем
са
целим
вашим
гледиштем
“
.
—
„
Ви
се
не
слажете
с
мојим
гледиштем
...
А
ипак
хоћете
да
се
зовете
народњак
“
...
—
„
Ваљда
ми
не
ћете
то
одрицати
“
...
поче
домаћин
скоро
увређен
.
—
„
Ви
или
сте
глуп
човек
,
или
нитков
“
,
рече
му
на
то
гост
.
На
таку
„
учтивост
“
не
умеле
домаћин
ништа
одговорити
.
—
„
Ви
или
не
разумете
“
,
настави
Стева
,
„
да
се
име
народњака
не
слаже
са
вашим
начелима
,
и
у
том
случају
ви
сте
глуп
човек
;
или
разумете
то
,
па
опет
хоћете
да
носите
име
,
које
не
заслужујете
;
у
том
случају
ја
вас
сматрам
за
ниткова
“
.
—
Домаћин
га
је
само
гледао
разрогаченим
очима
.
Међутим
то
је
било
одавно
.
Од
тога
доба
он
се
у
многоме
променио
.
Постао
је
питомији
,
напустио
је
тај
опор
начин
у
говору
с
људима
,
и
непрестано
се
спремао
,
заједно
с
другима
,
за
рад
.
—
Од
куда
ви
,
Олга
Петровна
,
овде
?
—
говораше
Иван
Платкин
лепој
плавој
женскињи
,
која
је
баш
хтела
да
савије
за
један
ћошак
,
те
да
уђе
у
други
сокак
.
—-
Гле
,
Платкин
!
—
зачуди
се
она
.
—
А
како
ви
дођосте
у
Праг
?
Камо
путујете
?
Они
се
руковаше
као
стари
познаници
.
—
Ја
идем
са
још
два
Србина
у
Беч
.
—
Хоћете
ли
у
Бечу
дуго
остати
?
—
Остаћемо
тамо
сви
,
док
год
не
посвршавамо
своје
струке
.
А
шта
ви
овде
радите
?
—
Путујем
кући
,
па
сам
мало
сврнула
овамо
.
Имам
ту
једну
добру
пријатељицу
.
—
А
зашто
сад
путујете
кући
?
—
Болестан
ми
је
деда
,
па
ме
зове
.
Послао
ми
је
телеграфски
путни
трошак
с
позивом
,
да
се
одмах
кренем
на
пут
.
Мора
бити
да
је
јако
болестан
.
—
Да
,
ви
имате
богатога
деду
.
Тај
ужива
у
вама
.
Спомињали
сте
га
и
у
Цириху
.
—
А
ви
сте
ваљда
све
до
сад
били
у
Цириху
?
Нисте
ли
ишли
никуда
даље
?
—
Нисам
.
—
Одавно
се
нисмо
видели
.
Већ
је
година
дана
,
од
како
сам
ја
у
Бечу
...
—
Да
,
управо
година
дана
...
А
кад
ћете
се
вратити
натраг
?
—
Ја
мислим
,
да
ћу
се
моћи
набрзо
вратити
.
Бар
ја
ћу
гледати
,
да
тако
буде
.
Деда
сигурно
хоће
само
да
се
састане
са
мном
.
Ваљда
се
боји
,
да
ће
умрети
.
—
А
,
ево
и
мојих
другова
.
Милан
и
Сима
,
који
су
међутим
разгледали
књиге
у
излогу
неке
књижаре
,
дођу
к
њима
,
—
А
је
ли
и
Ана
Василијевна
још
у
Бечу
?
—-
питао
је
Платкин
доцније
.
—
Јесте
.
И
она
слуша
те
исте
,
већином
приватне
курзове
на
медицини
,
које
и
ја
слушам
.
Обадве
су
у
Цириху
свршиле
бабичлук
,
па
су
биле
дошле
у
Беч
,
да
се
у
томе
,
а
и
иначе
даље
усавршавају
,
не
толико
ради
праксе
,
него
управо
иа
жеље
,
да
што
више
науче
.
Новаца
су
имале
доста
.
Било
је
говора
и
о
другим
Русима
и
Рускињама
,
које
су
пре
биле
у
Цириху
,
а
после
се
преселиле
у
Беч
.
У
томе
дође
и
подне
.
Отиду
сви
заједно
у
гостионицу
на
ручак
.
—
Ја
сам
,
до
душе
,
обећала
својој
пријатељици
—
рече
Олга
,
—
да
ћу
с
њоме
ручати
;
али
сад
свеједно
.
Она
се
храни
у
приватној
кући
.
Кад
види
,
да
не
долазим
,
ручаће
сама
,
као
и
обично
.
А
доцније
можемо
је
посетити
сви
заједно
.
—
Како
вам
се
свиде
српски
ђаци
у
Бечу
?
питаше
Иван
Олгу
.
—
Много
боље
него
они
,
што
сам
их
познавала
у
Цириху
.
Далеко
су
озбиљнији
,
зрело
гледају
на
целу
ствар
,
а
не
одају
се
на
којекакве
будалаштине
.
—
Састајете
ли
се
често
?
—
Дабогме
.
Више
пута
пијемо
и
чај
заједно
.
—
Говоре
ли
руски
?
Разумеју
њих
неколико
,
и
то
сасвим
добро
;
али
не
говоре
.
Пред
вече
отиду
у
стан
Олгине
пријатељице
.
Ова
јој
одмах
преда
телеграм
.
-
Шта
је
то
?
—
проговори
Олга
зачуђено
,
и
прочита
телеграм
још
један
пут
.
—
Ја
не
појмим
,
шта
то
значи
—
рече
затим
и
остави
телеграм
на
столу
.
—
Какве
су
то
вести
?
Да
није
што
год
од
деде
?
—
запита
Иван
.
—
Није
од
деде
.
Ето
,
видите
и
сами
.
Иван
прочита
телеграм
.
-
Ово
је
сасвим
категорично
речено
—
примети
он
.
—
Позивају
је
из
Беча
—
објасни
он
затим
и
осталима
ствар
,
—
да
се
одмах
врати
натраг
и
да
никако
не
путује
даље
;
разлози
су
врло
важни
.
Какви
су
разлози
,
то
се
не
каже
.
Шта
ћете
сад
,
Олга
Петровна
?
Шта
ћу
?
Не
знам
управо
ни
сама
.
Зашто
ме
зову
натраг
?
Шта
су
то
могли
дознати
?
—
Ићи
ћемо
заједно
у
Беч
—
проговори
Милан
.
—
То
једно
је
извесно
.
А
остало
ћемо
чути
тамо
.
-
Та
сад
шта
знам
друго
чинити
,
него
с
вама
заједно
натраг
...
По
телеграму
не
остаје
ми
ништа
друго
.
На
бечкој
станици
дочека
их
Пера
Берковић
,
Жарко
Милић
и
Марко
Лазаревић
.
Прва
двојица
су
нам
позната
.
Марко
је
био
смеђ
,
средње
величине
,
врло
осетљиве
нарави
;
родом
из
К
.
у
Срему
.
И
он
изучаваше
медицину
.
—
Из
његовог
пређашњег
живота
споменућемо
само
једну
карактеристичну
црту
.
Могло
му
је
бити
14—15
година
,
кад
му
по
свој
прилици
„
дубоким
филозофским
размишљањем
“
паде
на
памет
начин
,
којим
би
се
уверио
,
да
ли
он
заиста
живи
или
не
.
Треба
знати
,
да
се
наш
млади
„
филозоф
“
био
уопште
задубио
у
така
испитивања
,
те
је
тим
путем
дошао
и
на
питање
:
живи
ли
он
,
или
је
то
само
уображење
.
У
осталом
има
још
људи
на
свету
,
који
продају
као
нову
робу
ту
од
старијих
„
мудраца
“
позајмљену
„
науку
“
,
да
нема
живота
,
него
га
ми
само
себи
уображавамо
;
али
су
ти
људи
ипак
бар
толико
паметни
,
да
не
покушавају
таке
сокачке
глупости
најниже
врсте
испитивати
и
доказивати
својим
властитим
искуством
,
него
поред
свег
тога
,
што
теоретично
сматрају
живот
за
„
уображење
“
,
опет
у
пракси
умеју
врло
добро
да
оцене
племенити
метал
и
уопште
све
,
што
је
кадро
учинити
,
да
им
то
„
уображење
“
буде
што
слађе
.
Но
наш
млади
„
мудрац
“
није
још
био
сасвим
начисто
са
собом
у
том
питању
,
те
се
тако
реши
,
да
се
својим
искуством
увери
,
је
ли
истина
,
да
он
живи
.
За
то
је
употребио
особиту
методу
.
Отиде
у
шуму
и
проведе
ту
неко
време
,
не
једући
ништа
.
Кад
га
глад
поче
мучити
,
онда
по
томе
непријатном
осећају
закључи
,
да
заиста
живи
.
Као
што
видите
,
метода
му
беше
оригинална
,
али
у
исти
мах
до
зла
бога
глупа
у
сваком
погледу
.
Тако
је
он
решио
питање
о
животу
.
Очевидно
далеко
практичније
раде
они
,
који
у
теорији
просто
одричу
живот
,
те
тим
комотније
у
пракси
грабе
,
што
год
могу
,
—
та
и
тако
је
све
„
сан
“
...
Међутим
таких
је
мало
.
Огромна
већина
граби
и
не
разбирајући
за
то
„
Филозофирање
“
.
После
поздрава
с
путницима
,
који
беху
дошли
,
опазе
и
Олгу
.
Она
изиђе
последња
из
влака
.
—
Од
куда
ви
?
—
чудио
се
Марко
,
рукујући
се
с
њом
.
—
Зашто
сте
се
вратили
?
—
Не
знам
управо
ни
ја
—
насмеја
се
она
.
—
Како
то
?
—
Ето
тако
.
Добила
сам
у
Прагу
од
Ане
телеграм
,
да
не
идем
никако
даље
,
него
да
се
одмах
вратим
.
Ја
сам
то
и
учинила
.
Зашто
сам
позвана
натраг
,
то
ћемо
тек
овде
чути
.
И
сама
сам
радознала
,
шта
то
може
бити
.
У
томе
дође
и
Стева
с
Јовом
.
—
Ми
смо
се
мало
задоцнили
,
али
свеједно
.
—
А
,
Олга
Петровна
—
поче
Стева
,
приметив
је
,
—
ви
сте
врло
паметно
учинили
,
што
сте
послушали
телеграм
.
—
Дакле
ви
знате
за
то
?
А
знате
ли
и
разлог
,
због
којега
сам
се
имала
вратити
натраг
?
—
Знам
.
Ја
сам
вам
и
телеграфисао
у
име
Ане
Василијевне
.
—
Тако
?
Па
говорите
,
шта
је
то
управо
...
Стева
им
приповеди
јучерашњи
догађај
са
шпијуном
.
—
Може
бити
да
је
и
слагао
—
примети
Сима
.
—
Не
верујем
.
У
осталом
видећемо
,
да
ли
ће
се
испунити
његова
реч
.
—
Свакојако
—
проговори
Олга
—
боље
је
,
што
сам
се
вратила
.
Ко
зна
,
шта
би
могло
бити
...
У
разговору
су
оставили
већ
станицу
.
—
Збиља
,
Јово
—
запита
Марко
,
—
јеси
ли
већ
нашао
себи
новог
ђака
?
Чујем
,
да
си
га
тражио
по
што
,
по
то
.
—
Морао
сам
га
тражити
.
Треба
живети
.
Нисам
рад
,
да
опет
дођем
у
тај
немио
положај
,
да
и
ручам
и
вечерам
код
„
крајзлера
“
,
и
то
на
веру
...
Нашао
сам
баш
јуче
,
што
сам
тражио
.
—
А
је
ли
се
тај
немио
положај
—
запита
Милан
—
јављао
чешће
?
—
Није
баш
често
.
Али
бивало
је
,
и
онда
сам
постајао
„
крајзлеров
“
гост
по
недељу
дана
...
Тако
је
,
кад
се
изгуби
рачун
,
па
се
остане
без
новаца
...
Ђачки
послови
...
Но
то
сам
ја
искусио
још
првих
година
.
После
сам
се
већ
научио
памети
.
—
Та
ниси
ти
сам
;
има
нас
више
таких
—
примети
Пера
.
—
Али
све
је
то
маленкост
.
Знам
ја
једнога
,
што
је
умео
по
неколико
месеци
хранити
се
скоро
непрестано
самим
чварцима
и
то
ладнима
.
Најпосле
је
дугом
праксом
дошао
до
тога
уверења
,
да
нема
тог
јела
,
које
би
се
могло
мерити
са
чварцима
.
А
кад
је
један
пут
био
позван
на
неки
поштен
ручак
на
своју
највећу
жалост
није
могао
да
једе
,
колико
би
хтео
;
сасвим
се
био
одвикао
од
топлих
јела
.
Тај
се
патио
,
од
како
се
родио
;
а
човек
је
вредан
и
ваљан
.
X
.
Излазак
у
околину
.
Још
неколико
дана
остаде
до
свршетка
течаја
.
Преко
ферија
мислили
су
остати
у
Бечу
од
Срба
Милан
,
Јова
,
Стева
,
Сима
и
Марко
.
А
од
Руса
и
Рускиња
обично
су
скоро
сви
ту
остајали
.
Време
,
које
су
имали
још
да
проведу
сви
заједно
пре
разласка
,
науме
,
да
између
осталога
употребе
и
на
бар
једну
тако
звану
„
партију
“
,
т
.
ј
.
шетњу
изван
Беча
.
Један
пут
је
седео
Милан
после
подне
,
радећи
.
Око
6
сати
дођу
му
Стева
,
Иван
и
Сима
.
—
Знаш
ли
,
зашто
смо
дошли
?
запита
Стева
,
—
Казаћете
.
—
Хоћемо
сутра
да
правимо
„
партију
“
.
—
Добро
.
—
Него
требало
би
да
отидемо
до
Рускиња
,
да
им
јавимо
,
нека
буду
спремне
.
—
А
хоће
ли
оне
зацело
ићи
?
—
Хоће
.
Ићи
ће
и
неколико
Руса
.
—
То
ће
бити
повелико
друштво
.
Дакле
да
се
иде
к
њима
.
А
кад
?
Хоћете
ли
одмах
?
—
Не
ћемо
одмах
.
Не
знам
,
јесу
ли
и
код
куће
;
него
мало
доцније
.
—
Е
,
онда
ви
седите
,
па
радите
,
шта
знате
;
само
мирујте
,
док
ја
не
свршим
још
ово
мало
...
Они
поузимаше
новине
,
што
се
ту
случајно
нађоше
,
и
књиге
,
па
ућуташе
.
Од
прилике
после
једнога
сата
упуте
се
сви
осим
Милана
,
који
остаде
код
куће
,
у
стан
Ане
Василијевне
.
Кад
дођоше
до
стана
,
примети
Сима
,
да
га
мрзи
улазити
унутра
,
него
он
ће
их
дочекати
напољу
,
или
ће
отићи
сам
куд
год
у
шетњу
.
—
Кажем
ја
—
смејао
се
Стева
,
—
да
се
он
боји
женскиња
.
Што
си
луд
,
човече
?
Та
ове
те
зар
не
ће
појести
!
—
Којешта
.
Зашто
да
их
се
бојим
?
Глупост
.
Просто
мрзи
ме
да
идем
унутра
.
Шта
ћу
тамо
?
Немам
никаква
посла
.
-
шта
ћеш
тамо
...
То
исто
,
што
и
ми
.
Јавићемо
им
,
шта
хоћемо
;
уговорићемо
,
куда
ћемо
и
како
ћемо
,
па
ћемо
се
онда
заједно
вратити
.
Сима
хтеде
да
се
удали
,
али
га
они
обојица
ухвате
и
почну
га
вући
у
капију
,
смејући
се
.
Најпосле
попусти
он
и
тако
уђоше
унутра
сва
тројица
.
Ту
затеку
осим
домаћице
још
неколико
Руса
и
Рускиња
,
а
међу
њима
и
Олгу
.
Сима
се
осећао
врло
неугодно
.
Седне
на
столицу
,
не
гледајући
ни-у-кога
и
не
говорећи
ни-с-ким
.
И
остали
су
међутим
поседали
,
и
разговор
се
отпоче
.
—
Ми
сад
треба
да
удесимо
план
за
шетњу
,
па
да
то
још
вечерас
јавимо
и
другима
,
који
мисле
ићи
с
нама
.
Наћи
ћемо
их
у
кавани
.
Дакле
нека
се
реши
ствар
—
говорио
је
Иван
.
—
Пре
свега
—
примети
једна
од
Рускиња
—
имам
да
предложим
то
,
да
шетња
не
буде
скупа
.
—
Прима
се
—
повикаше
неки
.
—
И
тако
нисмо
при
новцу
.
-
А
сад
настаје
питање
,
куда
да
се
иде
—
рече
домаћица
.
—
Можемо
ићи
до
Луксенбурга
—узе
реч
Стева
,
ширећи
план
бечке
околине
.
—
Ту
је
врло
пријатно
;
али
морам
признати
,
да
то
није
најјефтинија
шетња
.
Можемо
ићи
исто
тако
на
Каленберг
и
Леополдберг
;
то
је
већ
јефтиније
.
Ако
нам
је
воља
,
можемо
отићи
до
Софијен-
Алпа
...
—
То
је
врло
далеко
—
прекидоше
га
њих
неколико
.
—
Како
хоћете
;
бирајте
.
Ето
можемо
ићи
...
.
и
он
поче
ређати
још
нека
имена
,
гледајући
непрестано
у
карту
,
што
је
стајала
пред
њим
на
столу
.
—
Та
докле
ћете
већ
?
—
рекоше
неки
из
друштва
,
смејући
се
.
—
Хоћу
да
вам
изнесем
што
више
предлога
,
па
да
бирате
.
—
Доста
је
већ
и
овако
.
—
Е
,
дакле
решавајте
.
Настаде
општи
говор
.
Једни
су
хтели
овамо
,
други
онамо
.
Једва
се
један
пут
сложише
.
Реше
,
на
коју
страну
да
иду
,
и
углаве
,
у
колико
сати
у
јутру
да
се
крену
.
Сима
је
за
цело
то
време
непрестано
ћутао
.
До
њега
је
седела
домаћица
.
-
Зашто
ви
не
говорите
ништа
?
—
запита
га
она
.
Он
промрмља
нешто
неразумљиво
немачки
.
Она
га
опет
запита
то
исто
.
—
Не
говорим
руски
—
одговори
он
доста
јасно
,
да
га
је
могла
разумети
.
—
Да
,
збиља
,
ви
говорите
немачки
—
рече
домаћица
на
то
,
и
понови
своје
питање
немачким
језиком
.
Сими
је
било
несносно
.
—
Шта
ћу
да
говорим
?
—
одговори
јој
он
.
-
Ето
говоре
други
доста
.
Најпосле
мене
се
то
и
не
тиче
;
ја
по
свој
прилици
не
ћу
ни
ићи
.
-
А
зашто
?
Зар
ви
не
марите
за
шетње
по
лепим
пределима
?
—
Лепи
предели
...
проговори
он
кроз
зубе
и
с
досадом
.
—
Шта
?
Ви
ваљда
не
признајете
,
да
има
лепих
предела
?
—
смејала
се
Ана
Василијевна
.
—
Та
...
најпосле
предео
—
предео
...
Свеједно
...
насмеја
се
и
он
,
али
усиљено
.
—
Ви
сте
врло
рђаво
расположени
.
—
Може
бити
.
—
А
знате
ли
—
умеша
се
Стева
,
—
зашто
је
тако
рђаво
расположен
?
—
Зашто
?
—
запита
Иван
.
—
Зато
,
што
је
сиромах
упао
у
женско
друштво
,
а
то
му
је
смрт
.
Сима
се
љутио
и
говорио
је
,
како
он
никако
није
женомрзац
,
него
их
напротив
често
избегава
и
у
њином
друштву
ћути
баш
због
великог
поштовања
,
да
их
не
би
како
год
у
рђавом
расположењу
увредио
;
али
се
то
није
могло
разумети
,
јер
је
настао
жагор
и
смеј
.
Сви
гледаху
на
њега
,
а
он
се
нашао
у
забуни
и
неприлици
.
—
Ја
га
—
настави
Стева
—
до
душе
још
добро
не
познајем
;
тек
је
неколико
дана
,
од
како
је
дошао
овамо
и
од
како
смо
се
упознали
.
Али
сам
то
слушао
од
људи
,
који
га
врло
добро
знају
,
дакле
је
свакојако
истина
.
Говорили
су
ми
,
да
је
он
у
стању
добити
грозницу
,
кад
му
се
догоди
та
„
несрећа
“
,
да
се
мора
разговарати
са
женскињом
...
.
Настаде
још
јачи
смеј
.
—
Ево
—
повиче
на
то
Сима
,
пружајући
обе
руке
—
пипајте
ми
пулз
,
па
видите
,
имам
ли
грозницу
!
.
.
У
том
тренутку
изгледао
је
врло
смешан
.
—
Да
идемо
—
рекоше
неки
после
краткога
времена
.
—
А
,
не
—
повикаше
други
;
—
најпре
нека
се
свира
и
пева
.
Имамо
кад
отићи
.
У
друштву
беше
једна
добра
свирачица
на
гласовиру
,
а
било
је
такође
певача
и
певачица
,
те
свирачица
одмах
седе
за
гласовир
,
који
је
стајао
у
соби
,
и
наскоро
се
удеси
певање
са
свирком
.
Сими
је
све
било
неправо
.
—
Престани
један
пут
!
Шта
вичеш
толико
?
—
рече
он
Стеви
,
који
је
баш
свршио
једну
руску
песму
заједно
с
осталима
.
—
Не
допада
ти
се
?
Види
се
,
да
ниси
нимало
музикалан
.
Ишло
је
баш
сасвим
добро
.
—
Ех
,
добро
...
Само
ви
престаните
један
пут
!
—
Ето
видите
га
сад
—
окрете
се
Стева
Олги
,
која
се
ту
случајно
десила
.
—
Није
му
право
,
што
певамо
.
Ја
му
кажем
,
да
нема
права
да
говори
о
тим
стварима
,
јер
је
сасвим
немузикалан
;
али
он
опет
остаје
при
своме
.
—
Зар
ви
не
волите
музику
и
песму
?
—
запита
га
Олга
и
приступи
му
ближе
.
—
Не
...
одговори
Сима
збуњено
;
—
не
мрзим
је
...
шта
више
каткад
је
имам
радо
.
Али
сад
...
—
Како
?
Нисам
чула
,
шта
сте
казали
.
—
Казао
сам
то
,
да
просто
не
марим
да
слушам
сад
свирку
и
певање
...
Говорио
је
скоро
сурово
.
—
Ви
сте
заиста
рђаво
расположени
—
примети
она
,
смешећи
се
.
—
Ко
зна
...
Можда
сам
баш
добро
расположен
.
—
Па
како
онда
изгледате
,
кад
сте
рђаве
воље
?
—
насмеја
се
она
.
—
Можда
боље
него
сад
.
Олга
слегне
раменима
и
отиде
.
У
јутру
се
састану
у
уречено
време
на
одређеноме
месту
,
и
пођу
пешке
путем
,
који
води
на
Каленберг
.
Беше
већ
скоро
10
сати
,
кад
стигоше
до
једног
брежуљка
,
са
кога
је
био
леп
изглед
на
околину
.
Попну
се
на
њега
,
те
једни
полегаше
у
ладу
,
а
други
отидоше
,
да
пију
воде
.
Мало
подаље
од
других
седео
је
Марко
Лазаревић
,
а
поред
њега
је
стајала
Олга
,
држећи
дурбин
у
руци
.
—
Устаните
—
говораше
му
она
,
—
да
видите
само
,
како
је
лепа
околина
.
—
Уморан
сам
.
Доцније
.
—
Уморни
сте
...
И
ја
сам
уморна
,
па
опет
гледим
.
Он
се
насмеши
,
али
не
одговори
ништа
.
—
Устаните
...
устаните
само
...
Она
га
узе
за
рукав
,
као
да
хоће
да
,
га
дигне
.
—
Баш
морам
?
—
Морате
.
—
Кад
је
тако
,
устаћу
;
али
чекајте
још
мало
.
—
Ала
сте
несносни
!
—
Олга
се
бајаги
поче
љутити
и
окрене
се
од
њега
.
Намести
дурбин
и
почне
опет
сама
посматрати
предео
.
Међутим
устаде
и
Марко
.
Она
му
одмах
пружи
дурбин
.
—
Гледајте
само
,
како
је
диван
изглед
!
И
Беч
се
сасвим
добро
види
.
Удесите
само
као
што
треба
...
Та
ви
не
умете
,
да
наместите
...
—
Као
да
је
то
каква
вештина
—
рече
он
и
управи
дурбин
на
Беч
.
—
Но
,
како
вам
се
допада
?
Је
л’те
,
да
је
дивно
?
Марко
скине
дурбин
с
очију
.
—
Та
гледајте
још
!
Нисте
још
ни
видели
.
—
Видео
сам
.
Гледајте
ви
.
—
Не
,
не
.
Ја
сам
дуже
гледала
.
—
Она
му
силом
метне
дурбин
на
очи
.
—
Заболеше
ме
очи
—
проговори
он
,
скидајући
га
опет
.
—
Је
л’те
,
да
је
леп
изглед
?
—
Леп
је
—
одговори
Марко
немарно
.
—
Ви
као
да
немате
у
себи
баш
много
љубави
спрам
природе
...
—
А
од
куда
ви
то
знате
?
—
запита
он
кроз
смеј
.
—
Та
ето
,
видим
и
сад
...
Једва
сам
вас
дигла
,
да
разгледате
околину
.
Па
како
сте
досадно
казали
:
„
Леп
је
“
...
—
Ви
се
варате
.
Ја
уживам
у
природи
.
—
Заиста
?
Но
,
кад
би
сви
тако
уживали
у
њој
,
као
ви
и
онај
тамо
,
што
седи
с
Петровићем
...
Једнога
лепог
пролетњега
дана
ишли
су
у
шетњу
изван
Беча
,
као
и
сад
,
Срби
,
Руси
и
Рускиње
.
У
друштву
беше
и
Марко
и
Олга
.
Марко
је
био
врло
стидљив
,
особито
са
женскињама
.
А
Олга
беше
увек
слободна
и
несташна
.
Стева
и
још
неки
наговоре
Олгу
,
да
се
наметне
Марку
,
те
да
је
мора
водити
испод
руке
.
Њој
није
требало
два
пута
казати
.
—
„
Уморна
сам
“
,
рече
она
;
„
извините
“
...
и
хтеде
да
га
ухвати
испод
руке
.
—
„
Уморни
сте
?
Па
добро
“
...
муцао
је
он
,
стискујући
руку
све
већма
уз-а-се
,
тако
да
га
никако
није
могла
ухватити
испод
руке
.
—
„
Па
пустите
,
да
вас
ухватим
испод
руке
“
,
смејала
се
она
.
Сиромах
Марко
нашао
се
у
највећој
неприлици
,
па
није
ни
приметио
,
како
они
остраг
хоће
да
попуцају
од
смеја
.
Био
је
црвен
као
рак
.
—
„
Молим
вас
,
водите
ме
испод
руке
“
.
говорила
је
Олга
несташно
;
„
тешко
ми
је
,
ићи
,
верујте
“
...
Марку
се
све
окретало
.
Узме
је
под
руку
(
или
управо
она
њега
)
и
ишао
је
,
не
видећи
и
не
чујући
неко
време
ништа
.
—
„
Зашто
сте
ви
таки
непријатељ
женскиња
?
”
питаше
га
она
после
некога
времена
.
—
„
Не
,
нисам
ја
непријатељ
женскиња
“
,
правдао
се
он
,
гледајући
пред
себе
;
у
очи
јој
није
смео
погледати
за
живу
главу
;
„
само
нисам
навикнут
на
женска
друштва
“
...
—
„
Али
то
је
врло
смешно
“
примети
му
она
,
„
да
се
ви
тако
чудно
понашате
са
женскињама
,
а
особито
с
нама
.
“
„
Ја
видим
то
и
сам
,
али
шта
ћу
“
...
—
„
Не
бежите
од
женскиња
,
па
ћете
већ
постати
друкчији
.
“
—
Он
је
на
то
ћутао
.
—
„
Како
је
то
“
,
поче
она
опет
,
„
да
ви
нисте
никад
долазили
у
додир
са
женскињама
?
“
—
„
Нисам
их
тражио
,
па
тако
нисам
ни
бивао
с
њима
.
“
—
„
Реците
боље
,
да
сте
их
избегавали
,
а
не
само
да
их
нисте
тражили
.
“
—
„
Може
бити
и
то
“
,
рече
он
с
усиљеним
смешењем
.
—
„
А
шта
мислите
,
има
ли
много
таких
младих
људи
?
“
запита
га
Олга
с
ђаволастим
осмехом
.
—
Он
порумени
.
—
„
Не
чудим
се
“
,
настави
она
,
„
што
нисте
долазили
у
ближи
додир
са
женскињама
,
с
којима
немате
ништа
заједничко
,
премда
се
ни
то
не
да
баш
оправдати
,
јер
треба
се
и
с
њима
упознати
колико-толико
;
али
зашто
да
и
нас
избегавате
?
“
—
Тако
му
је
она
подуже
читала
лекцију
,
не
пуштајући
га
никако
од
себе
.
Доцније
започне
е
њиме
разговор
и
о
другим
стварима
;
но
и
ту
је
већином
она
говорила
,
а
он
је
скоро
непрестано
ћутао
.
Кад
га
после
остави
,
осети
Марко
,
да
га
је
цела
њена
појава
врло
пријатно
дирнула
.
Гледао
је
,
да
се
увек
нађе
око
ње
,
само
—
разуме
се
—
ипак
мало
подаље
;
хтео
је
да
је
гледи
,
да
јој
чује
глас
.
Целога
пута
осећао
је
неку
узрујаност
.
Није
ни
покушавао
,
да
да
себи
рачуна
о
томе
,
да
ли
је
то
зачетак
каквога
дубљег
осећаја
,
или
можда
само
непосредна
последица
разговора
са
једном
од
женскиња
,
с
којима
дотле
није
скоро
никад
ни
говорио
,
—
пријатан
утисак
,
спојен
са
грозничавом
узбуђеношћу
услед
дотадашњега
неприродног
избегавања
женскога
света
.
У
осталом
тешко
да
би
у
такој
прилици
и
далеко
искуснија
глава
у
тим
стварима
могла
себи
дати
ма
и
приближна
рачуна
о
осећајима
,
што
се
колебаху
у
Марковој
унутарњости
.
А
Олга
је
међутим
непрестано
весело
ћеретала
,
заборавив
сасвим
на
свога
„
кавалера
.
“
Другом
приликом
опет
су
били
у
такој
шетњи
.
Он
је
осећао
сад
још
већу
потребу
,
да
буде
близу
Олге
и
да
говори
с
њом
.
Али
кад
год
би
покушао
,
да
јој
се
приближи
,
појавио
се
у
њему
увек
неки
немир
,
срце
би
му
тада
јако
лупало
,
у
глави
би
осетио
ватру
,
збунио
би
се
и
бегао
од
ње
.
—
У
један
мах
деси
се
близу
ње
,
баш
кад
је
говорила
нешто
са
Стевом
.
—
„
Није
тако
“
,
рече
она
,
одричући
неко
Стевино
тврђење
.
—
„
Али
ја
вам
кажем
,
да
је
зацело
тако
;
а
најпосле
ето
запитајте
и
Марка
,
па
ће
вам
и
он
то
исто
рећи
“
...
Марко
није
управо
знао
,
ни
о
чем
је
реч
.
Он
је
стајао
ту
задубљен
у
своје
мисли
и
сањарије
,
из
којих
га
тек
сад
пробудише
Стевине
последње
речи
.
Сад
је
Олга
требала
да
говори
с
њим
,
—
та
мисао
севну
му
кроз
главу
.
Он
се
сплете
,
проговори
нешто
сасвим
неразумљиво
и
одмах
се
изгуби
у
друштву
.
Олга
погледи
на
Стеву
,
смешећи
се
и
као
питајући
,
шта
је
том
човеку
.
—
„
Тај
побеже
“
,
насмеје
се
Стева
;
„
и
тако
ће
моје
речи
остати
непотврђене
“
...
—
Олга
је
још
неко
време
ћеретала
с
другима
,
на
онда
потражи
Марка
,
—
„
Шта
је
с
вама
?
“
запита
га
она
.
„
Зашто
ви
бежите
од
мене
?
Није
вам
зар
доста
она
лекција
пре
?
“
—
Он
је
само
црвенио
и
ћутао
.
—
„
Ви
сте
чудан
човек
!
“
рече
му
она
на
то
и
удали
се
.
Затим
хтеде
још
неколико
пута
да
говори
с
њим
,
али
јој
то
не
испаде
за
руком
.
Примети
,
да
је
он
очевидно
избегава
.
Истина
,
није
ни
с
другима
много
говорио
,
али
тек
није
бегао
од
њих
,
као
од
ње
.
Она
му
се
почне
сад
јогунасто
наметати
.
Марко
је
баш
ишао
с
Аном
Василијевном
,
која
му
нешто
приповедаше
.
Он
је
до
душе
није
слушао
баш
с
великом
пажњом
,
али
тек
је
остао
с
њоме
и
знао
је
у
главноме
,
о
чем
она
говори
.
—
„
Једва
један
пут
видим
и
вас
са
женскињом
“
.
рече
му
Олга
.
—
„
Е
,
па
није
то
баш
први
пут
“
,
примети
на
то
Ана
Василијевна
.
—
„
Дакле
“
,
настави
Олга
,
окренув
се
Марку
,
„
хоћете
ли
испунити
задату
реч
?
“
—
„
Какву
реч
?
“
промуца
Марко
.
—
„
Ето
га
,
већ
не
зна
!
“
—
„
Дабогме
да
не
знам
“
.
—
„
Та
то
и
јесте
зло
,
што
не
знате
!
Како
сте
пазили
на
своје
речи
,
кад
сте
их
тако
брзо
заборавили
?
“
поче
она
,
правећи
бајаги
озбиљно
и
строго
лице
.
—
„
Марко
“
,
повиче
у
томе
Пера
од
остраг
,
„
ево
ти
твоја
торба
;
нећу
више
да
је
носим
“
.
Марко
отрчи
,
баш
управо
отрчи
,
по
торбу
,
и
не
врати
се
више
.
После
једнога
сата
опет
га
ухвати
Олга
.
—
„
Сад
ми
не
ћете
умаћи
.
Морате
чути
,
што
хоћу
да
вам
кажем
.
Већ
је
крајње
време
,
да
се
оставите
те
своје
методе
бегања
.
Шта
имате
ви
против
мене
?
“
—
„
Ја
?
Ништа
...
Шта
бих
могао
имати
?
“
...
—
„
Е
,
добро
;
онда
ми
реците
,
зашто
нећете
да
се
разговарате
са
мном
?
“
—
„
Како
то
?
Зашто
да
нећу
?
Ви
се
варате
“
...
—
„
Не
варам
се
ја
.
Ваши
су
маневри
и
сувише
прости
,
да
бих
могла
не
провидети
их
.
Ви
просто
побегнете
,
чим
приметите
,
да
вам
се
ја
приближујем
“
—
„
Ја
немам
обичај
“
...
поче
он
опет
,
али
не
сврши
реченицу
.
—
„
Признајте
,
да
сте
криви
“
,
смејаше
се
Олга
несташно
и
ухвати
га
испод
руке
.
Тако
је
ишла
с
њим
подуже
.
Кад
се
вратише
у
Беч
и
почеше
се
разилазити
,
она
му
пружи
руку
.
—
„
Ала
вам
је
ладна
рука
“
,
примети
му
при
руковању
.
После
неколико
недеља
питаше
га
један
пут
Стева
:
„
Шта
је
теби
?
Нешто
си
ослабио
“
.
—
„
Е
да
?
“
—
„
Изгубио
си
и
боју
“
...
—
„
Па
добићу
је
опет
“
.
—
И
други
су
га
запиткивали
,
шта
му
је
.
—
„
Ништа
“
,
одговараше
он
обично
.
Међутим
приметише
другови
му
,
да
он
од
некога
доба
одлази
и
на
предавања
,
која
није
узео
и
на
која
пре
није
одлазио
.
То
беху
предавања
,
која
је
слушала
Олга
.
Ту
се
Марко
по
каткад
с
њоме
разговарао
,
или
боље
,
она
је
започињала
разговор
,
који
је
обично
трајао
само
по
неколико
тренутака
.
После
дужег
времена
почне
се
Марко
мало
по
мало
ослобађати
.
Постаде
живљи
,
одрешенији
.
То
је
,
разуме
се
,
ишло
полагано
.
Промену
ту
опази
Олга
,
а
опази
је
и
он
сам
.
Постаде
дружевнији
и
поверљивији
с
њоме
.
Није
више
са
неким
тајним
страхом
очекивао
,
да
га
она
запита
за
што
год
,
па
тек
онда
да
се
упусти
у
кратак
разговор
с
њом
;
него
је
често
сам
прилазио
к
њој
и
говорио
с
њоме
далеко
смелије
и
одрешеније
.
Више
пута
су
се
обоје
смејали
,
спомињући
његово
пређашње
понашање
.
—
„
До
душе
“
,
говорила
му
је
Олга
једном
приликом
,
„
нисте
се
још
сасвим
еманциповали
;
али
кад
вас
упоредим
такога
,
какав
сте
сад
,
са
фигуром
,
коју
сте
представљали
пре
,
—
онда
видим
велику
разлику
“
...
Дружење
међу
њима
напредоваше
све
већма
.
Бивали
су
врло
често
заједно
.
То
су
,
разуме
се
,
и
други
приметили
,
те
га
у
шали
задиркиваху
.
—
„
Та
од
тебе
ће
најпосле
постати
прави
каваљер
!
“
—
„
То
не
,
али
из
некадашње
„
смирене
девице
“
постаће
зацело
човек
,
који
ће
се
умети
наћи
са
светом
.
Живела
Олга
!
То
се
све
њој
има
приписати
!
“
—
Марко
се
у
таким
приликама
смејао
заједно
с
другима
.
У
томе
се
догоди
Олгин
пут
кући
,
с
којега
се
,
као
што
знамо
,
још
из
Прага
вратила
.
Пре
њенога
поласка
били
су
,
наравно
,
опет
заједно
.
Растанак
није
био
жалостив
,
а
није
било
ни
разлога
за
то
;
али
се
могло
приметити
,
да
су
њих
двоје
већ
врло
блиски
једно
другоме
.
—
—
Пред
вече
пођу
натраг
.
Били
су
на
Каленбергу
и
Леополдбергу
,
посматрали
су
околину
,
уживали
у
лепим
изгледима
и
одмарали
се
најпосле
на
трави
,
гледећи
дивну
природну
слику
,
што
је
састављаше
дунавско
огледало
са
околним
шумама
,
горама
и
долинама
.
Иза
других
заостаде
мало
једна
група
,
у
којој
беше
Стева
,
Марко
,
Јова
и
Олга
.
—
Ала
јако
светли
месец
—
проговори
Олга
,
гледајући
на
месец
,
који
се
указао
на
хоризонту
у
пуном
своме
сјају
.
—
Заиста
је
врло
светао
—
потврди
Јова
.
—
Шта
мислите
—
запита
Олга
,
—
да
ли
заиста
постоји
још
један
мањи
месец
,
који
се
тако
брзо
окреће
око
земље
,
да
га
до
сад
не
могоше
добро
ни
приметити
,
а
камо
ли
потање
испитати
