оцуКалистрату
слободно
смеш
казати
.
Па
ево
мене
.
Нисмо
ли
се
заклели
да
један
другом
све
казујемо
?
—
Зле
сам
сне
ноћас
сањао
.
Знаш
ли
,
болан
,
да
Турци
тек
што
нису
поплавили
несрећну
српску
земљу
.
—
Па
ми
ћемо
се
бранити
.
—
Како
ћеш
се
бранити
од
попуштења
Божијега
?
Грешили
смо
,
грдно
смо
грешили
.
Сад
је
на
реду
да
ми
испаштамо
грехе
старих
наших
.
О
царе
Стефане
,
царе
Стефане
,
силно
ли
си
грешио
!
—
Ти
си
постао
злослутни
пророк
.
—
Може
бити
да
сам
злослут
.
Пророк
нисам
.
А
слути
ми
се
одавно
што
није
добро
.
И
то
ме
притиска
,
то
ме
мучи
.
Просуће
се
крв
несрећног
народа
,
да
старе
грехе
покаје
.
Погореће
властеоски
двори
;
попалиће
се
и
порушити
високе
куле
и
танки
чардаци
.
У
црно
ће
се
завити
праотачка
вера
.
Неће
бити
јуначке
заставе
,
да
под
њом
часно
погинеш
,
него
ћеш
или
крст
морати
попљувати
,
или
срамно
повити
главу
под
сабљу
турску
.
Зло
,
велико
зло
нас
чека
,
драги
пријатељу
!
—
Ко
је
млакоња
,
чекаће
да
га
даве
и
притискују
;
ко
је
јунак
,
браниће
се
.
Па
ћемо
видети
.
Ко
попусти
,
нема
ни
у
што
да
се
узда
.
Живот
се
губи
и
овако
и
онако
.
Кад
нема
друге
него
да
се
губи
,
ваља
га
губити
како
је
часније
и
поштеније
.
—
А
шта
може
јунаштво
без
воље
Божије
?
одговори
Којадин
.
Ако
наиђе
што
ми
се
слути
да
је
неизбежно
,
ја
бих
се
предао
не
непријатељу
него
Свевишњему
Богу
.
Ако
казна
и
попуштење
Божије
за
грехе
наше
наиђе
,
ја
бих
најволео
да
у
смерном
,
црном
руху
калуђерском
оплакујем
судбу
свога
народа
с
крстом
у
руци
.
Да
у
послушности
Божијој
држим
потиштени
свет
и
да
га
батрим
да
не
клоне
,
да
не
малакше
у
јуначком
трпљењу
.
Кад
се
мора
страдањем
и
трпљењем
задобијати
боља
будућност
,
ја
бих
најволео
да
будем
поборник
свете
вере
и
божанственог
трпљења
.
Капља
камен
дуби
.
Тиха
реч
с
миросаних
устана
може
много
учинити
.
—
Све
је
тако
,
одговори
Драгош
,
али
ја
тако
чинио
не
бих
.
Ја
се
не
бих
подао
.
Докле
има
још
једнога
који
би
се
борио
,
ја
бих
био
други
.
„
Помози
сам
себи
,
па
ће
ти
и
Бог
помоћи
“
,
вели
стара
пословица
.
О
мој
драги
Којадине
,
ја
нисам
твојих
мисли
.
Кад
би
,
не
дај
Боже
,
клонула
и
уништена
била
народна
застава
,
ја
бих
се
одметнуо
у
планину
,
па
бих
крвавим
ножем
непрестанце
ширио
мисао
да
је
ропство
највећа
неправда
.
Уживао
бих
бесним
уживањем
кад
бих
гледао
душманске
станове
где
у
огњу
горе
,
давао
бих
шило
за
огњило
,
зуб
за
зуб
,
муку
за
муку
.
О
,
ја
нисам
за
попуштање
!
Он
уздахну
,
јер
се
при
самој
помисли
на
зло
време
које
их
је
чекало
,
био
распалио
.
Ћутећи
,
јахали
су
даље
,
путем
кроз
шуму
.
На
једанпут
се
зачу
звоно
,
и
складним
својим
гласом
одјекиваше
кроз
планину
.
Они
су
се
примицали
манастиру
.
—
Победиће
онај
у
кога
никад
неће
отупети
и
зарђати
сабља
,
одговори
Драгош
.
Пут
се
спуштао
низа
страну
,
а
пред
њима
су
се
белеле
куле
манастира
светог
Николе
.
У
време
у
коме
се
збива
наша
приповетка
,
интелигенција
није
била
што
је
данас
,
нити
је
била
тако
многобројна
.
Готово
сви
образовани
људи
из
народа
били
су
калуђери
или
свештеници
,
пошто
је
,
у
оно
време
,
црква
држала
просвету
и
образованост
у
својим
рукама
.
Отуда
су
и
виђени
људи
у
народу
,
они
који
су
душа
народна
,
били
из
црквеног
реда
.
Отуда
оно
велико
поштовање
према
црквеним
људима
које
се
држи
до
данашњега
дана
.
Игуман
манастира
Светог
Николе
у
Белој
Цркви
,
архимандрит
Калистрат
,
био
је
један
од
људи
,
на
које
је
и
удаљена
околина
гледала
као
на
свога
оца
и
на
свога
вођа
.
Око
његове
сединама
украшене
главе
лебдело
је
узвишено
опште
поштовање
.
Нема
никога
виђенијег
онде
и
у
околини
коме
он
не
би
био
учинио
какву
услугу
или
дао
какав
спасоносан
савет
.
А
он
је
био
од
ретких
људи
свога
времена
који
није
разликовао
властелина
племића
и
сељака
меропха
.
Њему
су
,
заиста
,
по
светоме
писму
,
били
једнаки
сви
људи
,
и
он
се
тако
према
њима
понашао
.
С
истом
љубављу
и
с
истом
искреношћу
он
се
разговарао
с
великим
властелином
и
са
сиромашним
сељаком
меропхом
или
отроком
.
Његова
блага
,
божанском
милошћу
напојена
поука
текла
је
за
свакога
под
једнако
као
извор
чисте
планинске
воде
у
гори
између
камења
и
букових
жила
што
гаси
жеђ
свакоме
подједнако
,
био
он
племић
или
простак
.
С
тога
је
отац
Калистрат
,
како
га
је
сав
народ
звао
,
био
везан
са
сваком
кућом
целе
Топлице
.
С
тога
су
његова
осећања
била
осећања
целе
Топлице
;
што
је
он
мислио
,
оно
је
мислио
и
осећао
сав
народ
у
околини
.
Он
је
био
глас
,
срце
,
осећај
целога
српског
народа
у
ономе
крају
.
Још
дететом
отац
Калистрат
се
одликовао
љубављу
према
књигама
,
према
цркви
и
према
свему
црквеноме
.
Родом
је
био
из
студеничког
прњавора
,
и
онде
је
на
његову
рану
младост
утицао
црквени
живот
манастира
Студенице
.
Ту
је
био
примљен
међу
манастирске
ђаке
,
и
ту
се
научио
књизи
.
Ту
је
и
пострижен
.
Ту
је
,
у
младости
,
нешто
почињао
и
у
живопису
.
Покушао
је
једном
да
наслика
Светог
Јована
,
своје
крсно
име
.
Читајући
све
до
чега
је
само
дошао
у
манастирској
књижници
и
у
путника
калуђера
,
прочита
једне
зиме
родослове
и
цео
Данилов
цароставник
.
Данилов
опис
хиландарске
одбране
од
Шпањолаца
пробуди
му
жељу
,
која
се
и
иначе
,
овда
онда
,
у
њега
јављала
да
види
манастир
Хиландар
.
И
на
пролеће
,
те
исте
године
,
отиде
у
Свету
Гору
за
Ускрс
и
остане
у
Хиландару
пет
година
.
Том
приликом
добро
научи
грчки
и
у
богатој
хиландарској
књижници
начита
се
књига
,
до
којих
није
лако
било
доћи
по
манастирима
у
Србији
.
И
у
Хиландару
се
окушавао
у
живопису
међу
монасима
живописцима
,
и
огледао
је
и
да
реже
у
дрвету
,
али
видећи
да
нема
довољно
стрпљења
ни
дара
да
у
живопису
и
у
резбарији
до
нечега
бољег
дотера
,
остави
се
са
свим
тих
послова
.
Читања
ради
жудео
је
да
обиђе
и
да
поживи
коју
годину
у
свима
великим
манастирима
по
Србији
.
Тако
је
после
Хиландара
боравио
по
годину
,
две
дана
у
Арханђеловом
Манастиру
код
Призрена
,
у
Грачаници
код
Приштине
,
у
Дечанима
,
у
Бањској
,
у
манастиру
Светог
Стефана
и
у
Жичи
.
Кад
се
основала
Ресавска
Школа
у
Манасији
,
он
је
пошао
у
њу
,
и
ту
се
одликовао
писањем
и
читањем
толико
да
је
заслужио
нарочиту
пажњу
и
милост
деспота
Стефана
.
Деспот
га
узме
међу
своје
ђаке
(
писаре
)
и
био
би
од
њега
начинио
великог
логотета
,
да
је
отац
Калистрат
могао
да
се
привикне
дворскоме
животу
.
Једва
се
измолио
у
деспота
Стефана
да
га
пусти
опет
у
манастир
.
Тада
је
изабрао
манастир
Светог
Николе
у
Белој
Цркви
,
Немањину
задужбину
,
једно
да
је
ближе
своме
постригу
,
манастиру
Студеници
,
а
друго
и
поглавито
да
је
даље
од
двора
и
дворскога
живота
.
Такав
човек
био
је
најбољи
кандидат
за
владику
и
патријарха
.
Заиста
га
је
деспот
Стефан
сваком
приликом
нудио
митром
владичанском
.
А
он
за
то
никада
није
хтео
ни
да
чује
.
Од
тог
времена
живео
је
непрестано
у
манастиру
Светог
Николе
у
Белој
Цркви
.
Ту
га
је
застала
и
прва
турска
окупација
после
смрти
деспота
Стефана
;
ту
је
претурио
ратове
,
и
деспота
Ђурђа
,
и
Сибињанина
Јанка
;
ту
је
остао
и
после
Сегединскога
Мира
,
а
сад
ни
о
чем
више
није
мислио
до
да
ту
и
умре
.
Имао
је
потајну
жељу
да
га
Бог
прими
у
његовом
постригу
,
у
манастиру
Студеници
.
И
тамо
су
сад
била
једина
његова
путовања
,
све
у
нади
да
ће
му
се
испунити
та
топла
жеља
,
пошто
никоме
није
унапред
познато
где
ће
га
и
кад
наћи
последњи
час
.
Живот
калуђерски
није
био
лак
у
оно
време
.
Свако
јутро
се
ранило
у
цркву
на
јутрење
.
Сва
бденија
,
све
службе
и
богомоље
нису
могле
бити
без
оца
Калистрата
и
без
његова
учешћа
.
Отац
Калистрат
био
је
у
цркви
,
чим
би
звоно
зазвонило
.
Постове
је
постио
с
највећом
тачношћу
.
Он
је
управо
јео
меса
само
по
изузетку
.
Једноничио
је
скоро
без
прекида
.
Одело
му
је
било
просто
.
Ћелија
манастирска
,
у
којој
је
проводио
век
,
била
је
у
крају
манастирског
здања
,
окренутог
планини
и
речици
Бањској
.
Увек
се
ту
чуло
шуштање
речице
кроз
самоћу
ноћну
.
То
је
отац
Калистрат
особито
радо
имао
.
Намештај
у
соби
био
је
са
свим
прост
.
Тврда
постеља
,
застрвена
неком
поњавицом
,
била
му
је
одморник
.
Уз
прозор
се
находио
један
сто
с
мастионицом
и
калемима
за
писање
,
увек
претрпан
књигама
,
ма
да
се
у
средњем
веку
књижнице
нигде
нису
састојале
из
многобројних
књига
.
Осим
тога
у
ћелији
оца
Калистрата
била
је
још
једна
полица
с
књигама
.
И
то
је
било
све
.
Велика
једна
столица
с
наслонима
била
је
једина
одвојила
од
намештаја
најпростијих
ћелија
.
У
њој
је
отац
Калистрат
,
кад
из
цркве
или
из
села
дође
,
одмарао
своје
старе
кости
и
размишљао
о
прошлости
и
о
будућности
православне
вере
и
српскога
народа
,
што
је
у
његовој
души
било
једно
исто
.
Што
је
у
целом
веку
оцу
Калистрату
чинило
највећу
радост
,
то
су
његови
ученици
.
Једино
чега
се
бојао
,
то
је
било
да
науку
и
добре
мисли
своје
не
понесе
у
гроб
.
Он
,
као
калуђер
,
није
знао
шта
је
то
родитељска
љубав
.
За
калуђере
кажу
да
су
себични
.
Отац
Калистрат
то
није
био
никад
наспрам
својих
ученика
.
Чим
је
ко
од
младих
људи
пристајао
уза
њ
и
показивао
вољу
да
од
њега
нешто
научи
,
он
се
заљубљивао
у
њ
као
у
свога
сина
,
и
вољно
му
је
и
с
одушевљењем
отварао
свеколико
своје
знање
,
своје
мисли
,
своје
тајне
.
Ученици
су
владали
овим
добрим
старцем
,
и
он
није
знао
шта
је
доста
у
њиховој
љубави
и
у
милости
и
мажњи
које
је
он
њима
чинио
.
Од
како
је
у
Топлици
и
у
манастиру
Светог
Николе
,
отац
Калистрат
је
испустио
из
својих
руку
много
питомаца
,
који
су
се
,
као
свештеници
и
калуђери
,
разишли
по
народу
.
И
сви
су
били
налик
на
њ
у
своме
животу
и
поступању
.
Али
ниједног
од
њих
није
он
толико
ценио
колико
два
младића
из
Плочника
,
Којадина
,
из
куће
Гвозденовића
,
и
Драгоша
,
сина
властеличића
Плетикосића
из
истога
села
.
Они
су
се
учили
у
оца
Калистрата
као
властеоска
деца
,
без
намере
да
иду
у
свештенички
ред
,
с
једином
намером
да
приме
образованост
и
писменост
своје
вере
.
Отац
Калистрат
је
то
знао
.
С
тога
је
другим
начином
упућивао
њихову
наставу
,
старајући
се
да
они
читају
оно
што
би
од
веће
користи
било
њиховом
будућем
животу
.
Дела
Ђорђа
Хамартола
и
Зонаре
о
историји
,
која
су
преведена
била
на
словенски
,
животи
Стефана
Немање
и
Светога
Саве
,
Родослов
и
Цароставник
о
српским
владаоцима
,
Законици
царева
римских
и
цариградских
и
Законик
цара
Стефана
Душана
,
као
и
Цароставник
библијски
били
су
штиво
,
које
је
отац
Калистрат
препоручивао
његовим
ученицима
.
У
дугим
и
неисцрпним
разговорима
с
њима
,
он
им
је
говорио
безбројне
приче
,
којих
је
онда
пуно
било
,
о
Немањићима
,
о
краљу
Милутину
и
о
краљу
Ст
.
Дечанском
,
о
цару
Стефану
и
о
краљу
Вукашину
,
о
деспоту
Угљеши
и
о
боју
на
Марици
,
о
кнезу
Лазару
и
о
боју
на
Косову
,
о
деспоту
Стефану
и
о
кнегињи
Милици
.
У
очинској
љубави
према
овим
младим
људима
,
отац
Калистрат
се
није
знао
умерити
.
С
њима
је
и
путовао
великим
манастирима
.
У
Жичу
их
је
водио
да
му
читају
краљевску
повељу
уписану
у
сводовима
велике
куле
.
С
њима
је
тако
читао
и
повељу
краља
Милутина
у
Грачаници
,
и
Светостефански
Хрисовуљ
у
манастиру
Бањској
,
и
велике
хрисовуље
у
Душановом
манастиру
Светог
Арханђела
у
Призрену
и
у
манастиру
Дечанима
.
Тако
су
ови
младићи
изучавали
српску
историју
,
и
отац
Калистрат
им
је
на
примеру
показивао
шта
које
место
значи
и
како
се
који
члан
разуме
.
И
Којадин
Гвозденовић
и
Драгош
Плетикосић
слушали
су
са
жудном
радозналошћу
богате
поуке
Калистратове
о
господи
и
о
владаоцима
српским
исто
тако
као
и
његове
смерне
препоруке
о
трпљивости
,
о
милосрђу
и
о
хришћанској
једнакости
.
Црква
је
,
у
оно
време
,
имала
не
малу
дужност
да
утољава
властеоски
бес
,
да
опомиње
на
последњи
час
,
и
да
брани
слабе
од
помамних
и
обесних
.
Нико
није
већма
осећао
ни
топлије
вршио
ту
дужност
него
отац
Калистрат
.
Отац
Калистрат
је
баш
био
изашао
из
цркве
,
па
сеђаше
и
одмараше
се
у
столици
у
манастирском
дворишту
,
кад
унутра
ујахаше
Којадин
и
Драгош
и
њихови
људи
.
Млади
људи
одмах
поскакаше
с
коња
и
приђоше
руци
поштованога
старца
,
а
он
њих
грљаше
и
љубљаше
у
образ
.
Момци
се
жураху
једни
да
донесу
столове
,
на
које
ће
гости
поседати
,
а
други
да
њихову
подворбу
и
коње
сместе
куда
треба
.
—
Нисам
вас
одавно
видео
,
рече
отац
Калистрат
.
Шта
ми
радите
,
децо
,
јесте
ли
здраво
?
—
Хвала
Богу
,
оче
Калистрате
,
све
је
добро
,
ето
смо
у
здрављу
,
враћамо
се
из
лова
и
донели
смо
и
вама
део
,
да
бисте
се
уверили
да
свуда
и
у
сваком
послу
мислимо
на
вас
и
на
благодарност
коју
вам
дугујемо
.
—
Којадине
,
је
ли
ко
од
вас
скоро
одлазио
до
Ниша
или
до
Прокупља
?
Знате
ли
ми
што
ново
?
—
Ја
сам
био
недавно
у
Нишу
,
рече
Драгош
,
да
којешта
покупујем
за
кућу
.
И
тамо
сам
видео
једнога
трговца
из
Угарске
.
—
Па
шта
ти
је
говорио
?
—
Говорио
ми
је
да
се
у
Угарској
непрестано
спремају
.
Сибињанин
Јанко
никако
не
мирује
.
Они
вичу
на
деспота
и
на
нас
.
Говоре
да
ми
не
водимо
хришћанску
него
породичну
политику
и
да
смо
народне
интересе
потурили
за
љубав
личних
рачуна
деспотових
.
—
Шта
им
даје
повода
да
тако
говоре
?
—
Све
што
ми
радимо
.
Криво
им
је
и
што
царица
Мара
у
нас
борави
.
Говоре
да
је
Србија
већ
у
половину
турско
царство
и
да
би
требало
деспота
збацити
,
Бранковиће
као
издајнике
косовске
протерати
,
па
узети
другу
какву
династију
,
или
натерати
једнога
од
деспотових
синова
да
окрене
народном
политиком
,
против
Турака
.
—
Донекле
има
право
,
одговори
отац
Калистрат
,
али
куд
ће
Србија
кад
је
у
злој
кожи
?
Удружи
ли
се
с
Угарском
,
не
може
да
се
одбрани
од
католичке
превласти
и
од
папске
пропаганде
.
Пође
ли
с
Турском
,
сигурна
је
од
папе
,
али
народну
заставу
мора
спустити
.
Треће
нема
ништа
.
—
Па
зар
се
не
може
наћи
начина
,
да
се
од
папе
и
од
католика
одбранимо
,
рече
Драгош
,
очевидно
више
наклоњен
анти-
турској
политици
по
што
по
то
.
—
Камо
да
може
,
синко
,
одговори
отац
Калистрат
,
ја
знам
куда
би
ти
хтео
.
—
Ја
бих
хтео
да
ломим
а
не
да
се
савијам
,
да
одбијам
силу
силом
,
да
ломим
Турчина
,
докле
га
траје
и
докле
год
има
његове
зелене
крпе
и
полумесеца
.
—
Али
католици
,
одговори
отац
Калистрат
.
Ти
њих
,
синко
,
не
знаш
,
јербо
с
њима
радио
ниси
.
То
је
опак
свет
.
—
Зар
се
њима
не
може
уговорима
обележити
граница
,
преко
које
се
маћи
не
могу
?
—
Ко
ће
обележити
границу
човеку
неверну
,
немирну
,
сплеткарошу
?
Пусти
га
само
у
кућу
у
најбољој
слози
и
у
најбољој
намери
,
па
после
гледај
куда
ћеш
.
Они
сваки
наш
уговор
,
какав
год
и
о
чем
год
,
сматрају
као
да
смо
се
ми
њиме
покорили
,
као
да
смо
се
своје
вере
одрекли
.
Њихови
делегати
одмах
иду
на
посао
.
Ако
уговараш
с
Маџарима
,
узимају
да
уговараш
с
папом
.
Ти
уговараш
да
се
бијемо
заједно
с
Турцима
,
они
разумевају
да
си
уговорио
као
да
се
у
исто
време
подлажеш
њиховој
цркви
.
—
Али
они
нам
преговарају
како
је
деспотова
политика
сасвим
антихришћанска
.
Говоре
како
је
деспот
дао
реч
султану
да
проведе
војску
кроз
Србију
,
па
да
нападне
угарски
Београд
.
То
је
,
оче
Калистрате
,
ако
је
истина
,
заиста
чудновато
,
рече
Драгош
.
Преговарају
нам
и
за
двор
царице
Маре
.
У
вас
је
,
говоре
,
већ
половина
турскога
двора
.
За
то
већ
знам
да
немају
право
,
јербо
видим
својим
очима
шта
царица
ради
и
како
живи
.
Али
за
Београд
ми
се
никако
не
допада
.
—
Јадна
царица
Мара
!
рече
отац
Калистрат
.
Вечита
страдалница
!
Шта
чинила
да
чинила
,
њом
се
испирају
нечиста
уста
,
макар
да
је
она
,
сирота
,
чиста
као
анђео
.
—
Видим
и
ја
то
,
и
много
жалим
,
рече
Драгош
.
Али
,
оче
Калистрате
,
што
се
мешају
та
два
посла
,
борба
с
католицима
и
борба
с
Турцима
?
Зар
се
не
може
тако
некако
удесити
,
да
се
,
прво
,
сврши
борба
с
Турцима
,
па
после
да
се
прихвати
борба
с
католицима
.
—
Не
може
,
синко
,
јербо
није
само
то
.
У
тој
ствари
игра
велику
улогу
опака
лична
завада
међу
деспотом
Ђурђем
и
Сибињанин
-
Јанком
,
данас
угарским
краљевским
намесником
.
—
То
је
од
последњих
ратова
,
од
боја
на
Варни
,
од
боја
на
Косову
,
од
Јанкова
сужањства
у
Ђурђа
.
—
Да
,
да
,
одговори
отац
Калистрат
.
Два
најглавнија
и
највештија
човека
за
борбу
против
Турака
у
данашње
време
,
деспот
Ђурађ
и
Сибињанин
Јанко
,
завађени
су
међу
собом
,
да
се
никако
више
помирити
не
могу
.
Ви
знате
,
децо
,
да
треба
слога
.
Нас
је
Србе
много
унесрећило
што
смо
после
погибије
кнеза
Лазара
имали
династичку
борбу
међу
кућом
кнеза
Лазара
и
кућом
Вука
Бранковића
.
И
једна
и
друга
фамилија
помишљала
је
да
помоћу
Турака
уништи
ону
другу
.
Отуда
су
и
басне
о
Вуковој
издаји
на
Косову
.
То
се
смирило
измирењем
,
али
после
двадесет
и
пет
година
.
Доста
касно
!
Данас
не
могу
заједно
деспот
Ђурађ
и
Сибињанин
Јанко
.
Али
,
верујте
ми
,
децо
,
кривица
је
до
Сибињанина
,
и
ако
је
јунак
велики
.
Ми
Срби
не
можемо
прићи
на
страну
Сибињанинову
.
Деспот
је
бранио
интересе
Србије
и
интересе
православне
вере
,
радећи
онако
како
је
радио
.
Деспот
другојачије
није
могао
!
—
Па
шта
је
одбранио
,
ако
ће
сутра
турска
војска
пролазити
кроз
Србију
да
нападне
угарски
Београд
?
рећи
ће
опет
Драгош
.
—
Зар
може
Србија
добро
проћи
и
нешто
добити
када
би
сутра
Турци
узели
Београд
од
Маџара
?
—
Несрећа
,
синко
,
није
у
томе
.
Несрећа
је
што
су
хришћани
ипак
несложни
.
неспремни
,
неорганизовани
.
У
свима
досадашњим
ратовима
посведочило
се
да
су
Турци
увек
и
редовно
јачи
,
јер
су
сви
под
једном
вољом
и
у
сваком
тренутку
знају
шта
хоће
.
Тога
ради
Србија
,
прва
на
ударцу
,
спала
је
на
бедну
улогу
да
се
држи
победиоца
,
еда
би
нашла
у
њега
благо
трпљење
и
милост
.
—
Али
то
,
оче
,
није
достојно
српскога
народа
,
пред
којим
је
пре
сто
година
раније
био
цар
Стефан
.
—
Да
,
да
!
Цар
Стефан
и
јесте
узрок
што
су
Срби
овако
пали
.
Машао
се
за
оно
што
није
било
његово
.
Божја
казна
постигла
је
за
то
Србе
.
—
Срби
морају
држати
своје
достојанство
међу
народима
.
Ако
то
не
могу
,
њихова
је
дужност
да
падну
храбро
,
као
под
кнезом
Лазаром
на
Косову
и
да
обележе
траг
свој
.
Ко
славно
пропадне
,
васкрсава
на
ново
!
—
То
је
истина
,
синко
,
али
је
све
у
Божјој
руци
.
Ја
вам
говорим
истину
,
да
је
чујете
и
да
је
знате
.
Јесам
ли
ја
крив
што
је
истина
данашњега
времена
тако
горка
?
Младићи
устадоше
да
иду
у
своје
село
и
повикаше
своје
људе
.
Отац
Калистрат
их
испраћаше
с
пуно
очинске
љубави
и
милости
.
Он
је
дубоко
осећао
уверење
и
истину
да
свет
на
млађима
остаје
.
ВИИ
.
У
време
у
коме
се
збива
наша
приповетка
,
у
Србији
,
осим
градова
,
није
било
готово
никако
потпуно
слободних
људи
.
Властеоски
ред
—
властела
и
властеличићи
,
мало
по
праву
а
мало
неситом
грабљивошћу
и
насиљем
—
био
је
захватио
скоро
све
земље
,
тако
да
сељак
нигде
више
није
био
власник
земље
,
него
само
насељеник
.
Истина
је
он
,
као
насељеник
,
био
прилично
непокретан
,
ако
само
у
потпуности
врши
прописане
работе
,
али
су
те
работе
биле
многобројне
,
и
тежа
је
од
њих
била
господарска
самовоља
,
која
се
вршила
над
главама
сељака
ратара
и
насељеника
.
Властела
господари
нису
знали
границе
својој
самовољи
.
Узалуд
су
државни
закони
узимали
у
заштиту
слободу
насељеника
и
сељака
,
кад
је
властела
и
иначе
,
према
своме
врховном
владаоцу
и
господару
,
била
непослушна
и
самовољна
.
Средњевековни
властелин
,
богат
и
на
гласу
,
био
је
створење
тако
обесно
и
самовољно
,
да
се
то
данас
једва
може
замислити
.
Насељеници
сељаци
средњега
века
били
су
,
нарочито
на
великим
властелинствима
,
подељени
по
работама
.
И
ако
их
је
највећи
део
радио
земљу
,
било
их
је
свуда
одређених
за
послове
другога
реда
.
Уљари
или
пчелари
имали
су
место
сваке
друге
работе
задатак
да
се
старају
о
производњи
меда
и
воска
,
које
је
требало
не
само
за
цркву
него
и
за
сваку
бољу
кућу
.
При
рекама
и
вировима
или
рибњацима
насељавани
су
рибари
,
којима
је
задатак
био
,
место
сваке
друге
работе
,
да
се
брину
о
паћењу
и
ловљењу
рибе
за
кућу
свога
властелина
и
господара
.
Пошто
су
беспослена
властела
много
времена
проводила
у
лову
,
и
пошто
је
лов
давао
трпези
властеоској
лепе
промене
,
а
лова
није
могло
бити
без
на
лов
научених
птица
,
соколова
и
крагуја
,
и
без
паса
—
то
су
од
насељеника
одређиване
нарочите
породице
да
буду
псари
,
који
ће
одгајивати
и
лову
учити
псе
,
и
соколари
,
којима
је
био
задатак
бринути
се
о
подизању
и
учењу
соколова
.
И
сад
се
по
имену
села
Соколари
или
Соколовци
или
по
грчком
ђеракари
види
где
су
у
средњем
веку
била
та
села
,
у
којима
су
становници
дужни
били
бринути
се
место
сваке
друге
једино
о
овој
работи
.
И
уврх
Топлице
више
Куршумлије
,
у
некадашњем
властелинству
Витомира
Гвозденовића
,
има
и
сад
у
планинама
село
Ђеракари
,
где
су
се
некада
гајили
соколови
.
Поред
соколова
,
у
Србији
се
припитомљавала
за
лов
и
једна
врста
крагуја
.
Стоји
записано
како
је
деспот
Стефан
у
самом
тренутку
кад
ће
се
на
смрт
разболети
,
уочи
дана
кад
ће
умрети
,
после
ручка
пошао
у
лов
,
држећи
крагујца
на
руци
.
Сељаци
који
су
се
из
нараштаја
у
нараштај
овим
послом
бавили
знали
су
многе
начине
којима
се
ове
дивље
грабљивице
привикавају
послушности
и
уређеном
лову
.
Хватали
су
младе
птиће
,
метали
су
им
капе
на
главе
,
а
путо
на
ноге
,
те
су
их
лагано
привикавали
на
вршење
ловачких
заповести
.
Да
би
их
до
тога
довели
,
морили
су
их
глађу
и
несаницом
.
Тако
би
их
научили
на
потпуну
послушност
,
да
на
позив
човеку
дођу
,
да
му
на
одређено
место
на
руку
седну
,
да
ухвате
птицу
на
коју
би
их
ловац
пустио
,
и
да
је
ловцу
донесу
.
Тако
научене
ловачке
птице
продаване
су
за
скупе
новце
.
Село
соколарско
било
је
дужно
сваке
године
давати
своме
властелину
прописани
број
научених
соколова
.
Кад
би
време
дошло
да
се
соколи
продају
,
сеоски
би
се
предстојник
обукао
у
стајаће
празнично
рухо
,
повео
би
соколаре
,
који
су
соколе
носили
на
рукама
по
ловачком
начину
,
и
свечано
би
их
предавао
господару
властелину
,
у
којега
су
,
међу
послугом
његовом
,
били
нарочити
соколари
,
који
су
се
даље
о
тим
соколовима
или
крагујима
старали
.
Соколи
су
били
окићени
прапорцима
и
имали
су
на
ногама
ногавице
од
чохе
или
од
плетене
вуне
.
С
њима
су
после
властела
ишла
у
лов
по
планини
.
Лов
са
соколовима
или
с
крагујима
било
је
одликовање
којим
се
није
смео
свак
забављати
.
Само
су
господа
и
властела
могла
ловити
са
соколовима
.
Била
је
читава
свечаност
кад
се
спремао
већи
лов
са
многим
званицама
.
Така
се
свечаност
једно
јутро
спремала
у
кући
Јанка
Плетикосића
у
Точанима
,
с
десне
стране
Топлице
.
Дворац
властеличића
Јанка
Плетикосића
у
Точанима
није
имао
куле
као
што
ју
је
имао
велики
властелин
Гвозденовић
у
Плочнику
,
али
је
иначе
био
исти
онакав
у
главноме
.
Дворац
у
Точанима
истицао
се
само
пространством
дворишта
,
лепшом
зградом
и
већим
кућама
и
многобројним
зградама
од
осталих
кућа
онога
села
.
Чардак
,
главно
станиште
властеличићево
,
био
је
на
два
боја
,
као
у
Гвозденовића
.
Плетикосић
је
имао
и
половину
Плочника
,
и
нешто
ради
тога
,
нешто
ради
службе
Гвозденовићу
,
седео
је
у
Плочнику
готово
више
него
у
Точанима
,
и
ако
му
је
главни
стан
био
у
Точанима
.
Врло
рано
су
у
тој
кући
у
Точанима
сви
били
на
ногама
,
и
Драгош
Плетикосић
и
сестра
му
Стаменија
,
која
се
имала
старати
о
дворби
и
послужењу
гостију
.
Стара
Плетикосићка
је
имала
неког
посла
код
куће
у
Плочнику
.
Јанко
Плетикосић
је
био
такође
у
Точанима
зарад
дочека
гостију
.
И
он
и
Драгош
спремали
су
се
у
лов
.
Иза
њих
су
ишла
два
њихова
соколара
са
соколовима
.
Трећи
момак
је
водио
њихове
хртове
.
Уз
њих
је
ишао
и
један
момак
с
ловачким
рогом
.
Чим
је
Стаменија
разместила
понуде
,
што
је
брзо
ишло
,
јербо
је
она
,
са
женама
оданде
из
села
,
кућу
уредила
и
припремила
,
момак
с
ловачким
рогом
попе
се
на
брежуљак
изнад
куће
у
воћњаку
и
поче
из
рога
трубити
на
сазив
.
Међу
првима
је
дошао
Којадин
Гвозденовић
са
соколом
и
хртовима
,
за
тим
се
двориште
почело
пунити
сељацима
хајкачима
,
ловцима
и
господом
.
Били
су
међу
позванима
и
два
Турчина
из
двора
царице
Маре
из
Беле
Цркве
.
Гости
су
се
разговарали
о
лову
,
о
курјацима
и
о
лисицама
,
који
су
се
били
намножили
и
ради
којих
је
лов
и
наређен
.
Млађи
људи
су
се
питали
неће
ли
где
наићи
на
медведа
и
питали
су
се
међу
собом
како
би
се
ко
држао
и
којим
би
оружјем
најпробитачније
било
дочекати
напад
његов
.
Једни
се
уздаху
у
копље
,
а
други
говораху
да
је
у
том
сукобу
главно
оружје
смелост
,
и
да
медведу
треба
просто
сјурити
мач
у
срце
.
Али
је
ту
стајало
као
најглавније
,
да
треба
добро
погодити
и
тога
ради
да
треба
бити
присебан
и
хладнокрван
.
Како
би
,
управо
,
било
у
ствари
,
мало
је
ко
знао
.
Један
старији
човек
приповедаше
,
ако
је
истина
,
да
је
он
тако
,
мачем
,
расправио
сукоб
са
медведом
,
неких
година
,
и
прошао
срећно
,
и
како
се
и
сад
од
умора
најлепше
одмара
на
оној
медведовој
кожи
.
Али
сви
нису
веровали
,
као
што
се
,
обично
,
мало
верује
ловачким
причама
.
Од
новости
говорило
се
тога
дана
много
о
опсади
Цариграда
.
Султан
Мехмед
се
окомио
на
главни
град
грчке
царевине
,
који
је
још
једини
и
остао
био
Грцима
.
Знало
се
да
је
од
султана
била
дошла
порука
деспоту
Ђурђу
да
пошље
помоћну
војску
по
уговору
.
—
Ето
,
говораше
Драгош
,
једноме
старијем
човеку
,
шта
сад
,
опет
,
морамо
да
подносимо
!
Ми
Срби
,
православни
,
идемо
с
Турцима
,
непријатељима
хришћанства
,
против
цара
православног
,
против
места
у
ком
је
васељенски
патријарх
,
против
Цариграда
!
За
Бога
и
по
Богу
,
има
ли
то
смисла
?
Како
можемо
то
да
подносимо
?
—
Али
шта
ће
да
чини
јадан
деспот
,
одговараше
онај
господин
.
Уговор
је
такав
;
уговор
се
мора
вршити
.
—
Па
шта
ће
нам
помоћи
,
прихвати
други
један
младић
,
који
је
стајао
уз
Драгоша
.
Зар
није
наш
ред
после
Цариграда
,
ако
га
,
не
дај
Боже
,
узму
?
Ми
,
па
Босна
,
то
иде
једно
за
другим
.
—
Сваки
воли
живот
,
умеша
се
стари
Јанко
Плетикосић
,
домаћин
.
Макар
колико
да
је
неко
стар
или
болестан
,
не
воли
да
умре
.
То
би
чинио
и
мој
син
,
да
је
,
не
дај
Боже
,
болестан
.
То
и
наш
деспот
,
стара
мудра
глава
,
сада
чини
.
Спасава
време
,
у
нади
да
ће
,
може
бити
негде
на
другом
месту
,
турска
сила
наићи
на
тврдо
и
разломити
се
.
Није
само
Србија
на
свету
и
у
околини
Турског
Царства
.
Има
и
других
земаља
око
њега
,
и
у
Азији
и
у
Европи
.
Ако
сад
мирно
испунимо
уговор
,
па
останемо
и
сами
на
миру
,
може
дати
Бог
да
дочекамо
и
несрећу
турску
.
И
онда
нас
чека
или
прави
спас
или
дужи
рок
мира
.
Шта
можемо
друго
чинити
?
—
Баш
по
томе
,
драги
оче
,
што
ти
говориш
ја
и
ценим
да
не
треба
помагати
Турке
.
Нас
има
више
.
Што
смо
несложни
и
неумешни
?
Кад
нико
од
нас
не
би
помагао
Турке
,
зар
се
не
би
они
брже
скрхали
?
—
Али
шта
ћемо
кад
је
практика
свагда
показала
да
су
,
на
жалост
,
празне
речи
све
то
што
ти
говориш
.
Ако
бисмо
ми
почели
,
неће
или
не
може
Босна
,
која
нам
је
најближа
;
неће
или
не
може
Угарска
;
неће
или
не
могу
Млеци
,
итд
.
А
један
кад
изиђе
,
Турци
га
премлате
.
Овако
шта
смо
урадили
?
Зар
смо
им
помогли
што
смо
им
послали
две
три
хиљаде
људи
,
на
које
се
они
тамо
не
смеду
много
поуздати
и
на
које
треба
да
пазе
,
јер
им
не
верују
,
и
ако
узрока
за
то
немају
.
Стари
Јанко
Плетикосић
,
властеличић
у
Плочнику
,
али
од
богатијих
,
у
свему
знатан
и
поштован
човек
,
бејаше
претурио
педесету
,
али
се
здрављем
држаше
тако
добро
,
да
се
могао
мерити
с
каквим
било
младићем
.
Био
је
снажан
,
покрупан
,
плећат
,
лепе
појаве
кад
обуче
своје
свечано
властеоско
одело
.
У
карактеру
и
у
нарави
био
је
са
свим
супротан
његовоме
суседу
,
властелину
В
.
Гвозденовићу
.
Плетикосић
је
био
човек
отворен
,
искрен
и
једнак
,
без
икаква
увијања
и
двостручења
.
Према
војницима
он
је
био
врло
оштар
заповедник
,
али
им
је
свуда
и
у
свачем
предњачио
примером
.
Сваки
ред
и
сваку
дисциплину
почињао
је
од
себе
.
Човечан
и
благ
према
свакоме
,
био
је
,
докле
га
љутина
држи
,
за
чудо
љут
према
непослушнима
и
према
онима
који
би
шта
било
погрешили
.
С
тога
су
млађи
његови
,
знајући
му
нарав
,
бежали
да
у
даљини
од
његових
очију
и
од
руке
дочекају
да
га
љутина
прође
.
Према
сељацима
био
је
исто
тако
оштар
,
кад
се
тицало
њихове
службе
и
њихових
обавеза
властелину
.
Иначе
благ
и
човечан
до
миле
воље
.
Он
није
тражио
популарност
двостручењем
и
привидном
мекошћу
.
Према
деци
је
,
исто
тако
,
био
оштар
и
љут
,
тако
да
су
га
се
сви
бојали
као
ватре
,
и
ако
је
био
ванредно
добар
отац
.
Своје
дужности
према
вери
и
цркви
вршио
је
врло
тачно
и
ревносно
.
У
његовој
се
кући
ни
за
живу
главу
није
смео
премрсити
ни
петак
,
ни
среда
,
нити
икоји
пост
.
Исто
тако
је
марљиво
ишао
на
службу
у
цркву
и
вршио
све
друге
своје
дужности
без
увијања
и
без
обзира
на
лакоћу
или
тегобу
њихову
.
С
тога
је
пред
њим
свак
стрепио
,
јербо
је
он
био
целим
својим
животом
и
понашањем
оличена
верност
и
правило
.
Драгош
је
у
свему
био
прави
његов
син
.
У
младости
је
и
Јанко
Плетикосић
био
бујан
,
па
је
такав
био
и
Драгош
.
У
свему
другоме
се
Драгош
држао
очевих
правила
реда
,
верности
и
послушности
.
Сестра
Драгошева
Стаменија
,
ћерка
Плетикосићева
,
ванредна
црномањаста
лепотица
,
била
је
сушта
благост
и
доброта
.
Како
су
куће
Гвозденовићева
и
Плетикосићева
биле
везане
и
суседством
и
службом
,
Којадин
и
Стаменија
одрасли
су
,
тако
рећи
,
заједно
,
и
били
су
навикли
једно
на
друго
.
Она
природна
наклоност
која
још
децу
везује
,
почела
се
,
са
зрелим
веком
,
природним
током
обртати
у
нежну
и
стидљиву
пажњу
,
али
се
видело
да
су
њих
двоје
створени
једно
за
друго
и
да
је
у
срцима
њиховим
готова
нова
кућа
и
нова
породица
.
Требало
је
да
само
дође
благослов
родитељски
,
па
да
природа
пусти
крила
своје
нежности
.
То
су
знали
цело
село
и
сви
суседи
,
и
да
сте
кога
било
запитали
,
одговорио
би
вам
да
је
ту
брачни
пар
готов
.
То
су
знали
и
Којадинови
и
Стаменијини
родитељи
,
само
што
су
они
о
томе
у
понечем
другојачије
мислили
.
Велики
властелин
Гвозденовић
,
који
је
нарочито
изашао
на
глас
од
како
се
у
Србију
вратила
царица
Мара
,
пошто
су
многи
по
народу
мислили
да
у
том
повратку
има
и
његове
заслуге
,
није
много
марио
ни
за
романтичну
нарав
,
ни
за
ову
романтичну
наклоност
свога
сина
,
макар
да
није
имао
никаква
стварног
приговора
ни
за
девојку
ни
за
њен
род
.
Гвозденовић
је
помишљао
да
сина
жени
од
најгласовитијих
и
најбогатијих
породица
у
Србији
или
у
Босни
.
Шта
је
он
све
мислио
,
није
ни
сам
знао
или
,
може
бити
,
није
смео
да
каже
.
Јанка
Плетикосића
је
веома
ценио
и
волео
као
човека
верна
,
поуздана
и
тврда
и
за
највећа
искушења
.
Знао
је
да
се
у
ма
каквој
прилици
на
њ
може
поуздати
као
на
себе
сама
.
Али
је
на
интересе
своје
породице
Гвозденовић
гледао
по
своме
начину
,
и
свеколико
поштовање
према
Плетикосићевим
особинама
,
свеколико
дивљење
добрим
особинама
и
изредном
васпитању
Плетикосићеве
деце
,
очевидни
знаци
да
су
син
његов
и
кћи
Плетикосићева
једно
другом
наклоњени
,
нису
га
могли
одвратити
да
мисли
о
женидби
свога
сина
само
с
обзиром
на
углед
и
славу
своје
породице
.
Кад
је
иза
његове
последње
мисије
у
Дренопољу
дошла
царица
Мара
у
Србију
,
и
кад
је
услед
тога
силно
порастао
углед
његов
,
све
су
ове
мисли
још
више
ојачале
,
и
он
је
мислио
све
мање
на
женидбу
Којадинову
Стаменијом
.
Царица
Мара
,
чим
се
населила
у
Богородичину
Манастиру
код
Беле
Цркве
,
узме
Стаменију
,
известивши
се
о
њеној
доброти
и
благости
,
међу
своје
дворкиње
.
Стаменија
је
тиме
доста
променила
свој
дотадашњи
начин
живота
и
више
се
погосподила
.
Она
је
у
извесне
дане
,
на
обред
,
одлазила
на
дворбу
царици
;
иначе
је
остајала
код
куће
уза
своју
мајку
.
На
њену
девојачку
нарав
и
на
њену
природну
бистрину
великог
је
утицаја
имала
околина
царичина
и
начин
живота
у
њеном
двору
.
При
свеколикој
смерности
царичина
живљења
,
двор
је
опет
био
двор
,
и
представљао
је
извесну
вреву
и
покрет
према
тихоме
једноликом
животу
сеоске
куће
малога
властелина
.
Природно
чедо
српскога
села
имало
је
сваки
дан
доста
да
посматра
око
султанке
,
деспотове
кћери
,
око
њених
дворана
,
њене
властеле
,
калуђера
и
калуђерица
.
Одахнула
би
кад
би
њен
ред
прошао
и
кад
би
се
,
као
сад
,
на
одмор
у
своје
село
и
у
свој
стари
обичај
вратила
.
Ове
промене
,
које
су
дотадашњем
природном
сеоском
девојчету
давале
извесну
господственост
,
извесну
уздржаност
и
зрелију
прорачуњеност
у
понашању
,
нису
нимало
биле
неповољне
Којадину
.
Он
је
и
даље
мислио
на
Стаменију
,
али
сад
с
извесним
поносом
.
Њено
сазревање
,
њена
озбиљност
као
да
су
се
тицали
и
њега
,
као
да
су
уздизали
и
њега
.
Њене
тековине
он
је
осећао
и
поносио
се
њима
као
да
су
његове
.
Она
заједница
осећања
и
интереса
,
која
се
током
времена
начини
међу
мужем
и
женом
као
међу
једноставном
моралном
целином
,
већ
се
почела
јављати
међу
њима
двома
сама
по
себи
.
Којадин
Гвозденовић
је
,
међу
тим
,
знао
врло
добро
мисли
и
расположења
оца
свога
о
женидби
Стаменијом
.
Разуме
се
да
му
та
расположења
нимало
нису
била
повољна
.
Којадин
је
,
по
нарави
,
био
сушта
противност
оца
свога
.
Добар
и
покоран
син
,
ваљан
човек
,
Којадин
је
био
пун
осећања
,
и
у
стварима
љубави
вољан
да
следује
само
наклоностима
срца
свога
.
Он
је
често
размишљао
шта
ће
радити
кад
дође
тренутак
да
се
у
томе
великом
делу
мора
сукобити
с
оцем
својим
.
Увек
је
мислио
да
га
та
горка
чаша
не
може
мимоићи
,
али
се
увек
зарицао
да
не
попусти
и
да
не
попусти
ни
у
чем
.
Сам
се
,
међу
тим
,
бојао
да
га
урођена
мекост
и
доброта
и
механичка
навика
на
послушност
не
подчине
вољи
очиној
и
нехотице
и
да
га
то
за
навек
несрећним
не
учини
.
То
јутро
радовао
се
лову
поглавито
зато
што
је
унапред
осећао
да
ће
том
приликом
видети
Стаменију
.
Од
како
је
код
царице
Маре
,
ређе
ју
је
виђао
,
и
тога
ради
му
је
жеља
за
њом
расла
.
Милина
га
је
обузимала
кад
је
видео
њену
елегантну
појаву
младости
и
лепоте
,
њену
дворбу
гостију
,
њено
српско
нуђење
и
старање
да
свак
буде
учесник
гостољубља
.
Она
је
једнако
промицала
кроз
гомилу
ловаца
,
надгледајући
да
се
међу
ловцима
јутарње
послужење
и
закуска
изврши
како
ваља
.
Момци
су
непрестано
разносили
закуску
и
пиће
;
она
је
једнако
нудила
и
бистрим
оком
мотрила
како
да
свак
,
најмањи
као
и
највећи
,
буде
понуђен
и
да
се
послужи
.
—
Никада
се
не
можеш
уморити
,
Стаменија
,
рече
јој
Којадин
,
који
ју
је
с
милином
и
задовољством
посматрао
.
Ево
и
мене
,
еда
бих
ти
могао
што
на
помоћи
бити
.
Заповедај
.
—
У
ствари
могао
би
ми
сметати
.
И
зато
би
требало
да
те
отерам
,
рече
она
смејући
се
на
њега
.
Али
сад
је
све
готово
.
Надам
се
да
сам
свега
доста
спремила
.
И
поче
наново
нудити
и
молити
оне
који
су
јој
на
домаку
били
да
се
наново
послуже
и
да
не
пропусте
послужити
се
.
—
Нисам
те
одавно
видео
,
Стаменија
,
рече
Којадин
.
У
нашу
цркву
више
не
долазиш
.
Жао
ми
је
!
—
Не
треба
да
ти
је
жао
.
Ти
знаш
,
ми
идемо
у
манастир
у
Белу
Цркву
,
а
сад
,
кад
сам
на
служби
код
царице
,
у
цркви
сам
Богородичиној
.
Ти
знаш
колико
је
царица
богомољна
.
—
Знам
,
знам
,
Стаменија
!
Али
бих
ја
опет
рекао
да
ме
ти
избегаваш
.
До
скора
ниси
тако
радила
.
—
Боже
мој
!
Зар
си
заборавио
да
нисмо
више
деца
.
А
ти
си
син
великога
властелина
.
Кад
не
бих
избегавала
твоју
дружбу
,
могло
би
изгледати
да
ти
се
намећем
.
Твоја
је
тетка
рекла
некоме
,
како
ја
не
треба
ни
да
помислим
на
удају
у
Гвозденовића
кућу
,
како
сам
сирота
и
од
малена
рода
.
Стаменија
се
засмеја
уз
тај
говор
.
—
За
Бога
,
за
Бога
,
како
можеш
тако
што
веровати
?
—
Па
доста
је
што
се
прича
.
Друго
си
ти
,
а
друго
су
твоји
родитељи
.
—
Хвала
ти
на
том
разликовању
.
—
Али
накрај
краја
,
ти
знаш
да
морамо
слушати
своје
родитеље
и
у
овим
стварима
.
Ми
морамо
показати
пример
добре
деце
.
—
Знам
,
знам
,
али
упамти
да
опет
зато
ја
нисам
вољан
да
се
женим
преко
воље
своје
.
Не
заборави
,
Стаменија
,
ни
то
!
—
Ја
сам
опет
тврдо
наумила
да
се
не
удајем
.
Од
како
сам
уз
царицу
Мару
;
од
како
сваки
дан
слушам
читање
Светог
Писма
и
од
како
сваки
дан
пробавим
уз
нашу
богољубиву
царицу
по
пола
дана
у
цркви
,
све
више
помишљам
и
сама
да
се
поведем
за
царицом
и
да
уђем
у
манастир
.
О
,
веруј
ми
,
то
би
био
блажен
живот
.
—
Тако
је
,
али
ко
зна
шта
је
наша
судбина
и
шта
је
воља
Божија
?
Смемо
ли
о
томе
пре
времена
помишљати
?
Смемо
ли
вређати
милост
Божију
?
У
који
мах
је
Којадин
Гвозденовић
ово
говорио
,
захорише
се
на
ново
ловачки
рогови
.
Ловци
су
журно
довршивали
закуску
.
Старешина
лова
,
Јанко
Плетикосић
,
наређиваше
хајкачима
да
полазе
и
да
онима
који
су
раније
већ
на
место
изашли
из
даљих
села
с
оне
стране
планине
поруче
којим
правцем
треба
да
нагоне
дивљач
на
заседу
.
Онима
пак
који
ће
на
заседи
чекати
,
издаваше
друге
заповести
,
упућиваше
на
место
и
показиваше
пут
којим
треба
на
место
изаћи
.
Он
сам
појаха
коња
и
пође
на
своје
место
.
Син
му
Драгош
имао
је
наредбу
да
иде
на
место
,
одакле
ће
се
зверад
на
заседу
почети
нагонити
.
Све
је
било
весело
у
тај
мах
.
Жене
и
девојке
које
су
се
о
дворби
старале
гледаху
задовољно
испред
куће
како
се
лов
креће
кроз
широм
отворене
вратнице
и
како
одмиче
путем
.
Пси
су
весело
лајали
и
подскакивали
.
Соколови
су
кликтали
,
и
свак
је
са
својим
поуздањем
полазио
на
посао
,
у
ком
се
није
знало
како
ће
кога
срећа
послужити
.
Судбина
и
срећа
,
ти
чудни
анђели
храниоци
свеколикога
људског
делања
,
забаве
као
год
и
најозбиљнијега
посла
,
лебдели
су
и
над
овим
ловом
као
што
лебде
над
сваким
другим
послом
људским
.
ВИИИ
.
Разговор
међу
Којадином
и
Стаменијом
који
је
био
пред
полазак
за
лов
,
живо
се
коснуо
срца
Којадинова
.
Оне
резерве
,
они
приговори
које
му
је
том
приликом
учинила
Стаменија
,
први
пут
су
му
отворили
другојачије
видике
.
Размажени
син
великога
властелина
није
ни
помишљао
да
може
бити
сметње
његовим
жељама
.
Кад
је
он
једанпут
у
свом
срцу
смислио
да
га
може
с
пуном
вољом
поклонити
Стаменији
,
држао
је
да
се
и
по
себи
разуме
да
ће
се
та
жеља
извршити
и
да
ће
Стаменија
,
некадашње
питомо
и
добро
девојче
,
једва
дочекати
да
испуни
вољу
свога
пријатеља
из
детињства
.
Сад
,
на
једанпут
,
шта
све
није
чуо
од
дворкиње
царице
Маре
?
И
да
је
она
тврдо
наумила
да
се
не
удаје
,
и
да
је
сирота
,
и
да
је
од
малена
рода
,
и
да
не
може
поднети
за
Гвозденовића
кућу
,
и
да
је
то
некоме
тетка
његова
говорила
.
Онога
времена
,
о
коме
ми
причамо
,
девојке
су
се
удавале
и
момци
женили
не
толико
по
свом
властитом
избору
колико
по
избору
својих
родитеља
.
Родитељи
су
мотрили
на
своју
децу
и
у
погледу
њихових
симпатија
за
женидбу
и
удају
,
када
би
томе
време
дошло
,
и
младожењини
су
родитељи
искали
девојку
за
свога
младића
.
Стаменијин
разговор
показивао
би
као
да
су
у
Гвозденовићевој
кући
отац
и
мати
Којадинова
спазили
да
се
Којадин
и
Стаменија
радо
гледају
и
да
би
то
био
згодан
пар
људи
,
па
су
већ
,
својим
згодним
или
незгодним
начинима
,
што
се
само
раније
могло
,
дали
знати
у
Стаменијиној
фамилији
да
се
не
нада
ко
се
нада
;
и
да
од
такве
свадбе
ништа
бити
не
може
.
То
би
значило
избегавање
Стаменијино
,
њен
разговор
о
неудавању
и
њене
напомене
о
некаквим
разговорима
тетке
Којадинове
.
Ни
лов
,
ни
сва
његова
забава
,
ни
сав
умор
после
лова
нису
били
у
стању
да
разбију
неспокојство
које
је
тај
разговор
усадио
у
Којадинову
душу
.
Готово
сву
ноћ
није
могао
заспати
,
мислећи
једнако
о
мутним
изгледима
свога
живота
и
своје
младости
,
с
којима
су
се
,
на
длаку
,
слагали
мутни
изгледи
Србије
,
на
коју
је
увек
мислио
исто
толико
колико
и
на
себе
.
Којадину
је
криво
било
и
на
своје
родитеље
.
Што
се
они
мешају
у
тај
посао
?
Он
је
био
такође
поносит
именом
и
значајем
своје
породице
,
мило
му
је
било
што
му
је
отац
име
и
значај
породице
уздигао
,
али
није
могао
да
појми
како
се
и
зашто
се
то
доводи
у
везу
са
његовом
женидбом
.
Шта
би
све
то
сметало
Стаменији
да
му
постане
другарица
?
Како
да
на
њено
место
дође
некаква
друга
,
непозната
,
немила
?
Зашто
да
се
та
дружба
за
цео
живот
изложи
случајностима
,
где
би
се
он
везао
с
девојком
,
с
којом
после
не
би
могао
живети
?
Ужасавао
се
и
од
самога
помисла
на
такву
случајност
,
која
му
се
чинила
готово
неизбежна
.
По
том
је
видео
и
да
он
Стаменију
љуби
,
јер
му
се
тада
,
када
је
на
то
помислио
,
показало
да
он
без
ње
не
би
могао
у
животу
,
да
само
на
њу
може
да
мисли
као
на
своју
жену
.
По
том
му
се
стане
приказивати
Стаменија
као
дувна
,
у
црним
грубим
хаљинама
,
умотана
црним
превесом
,
с
књигом
у
руци
,
с
крстом
на
прсима
,
бледа
,
превела
,
чисто
болесна
.
Срце
му
се
цепало
;
сузе
су
му
грунуле
на
очи
при
самој
тој
помисли
.
Он
би
устао
и
ходао
би
крупним
корацима
по
соби
,
да
ноћ
прекрати
.
Једва
су
га
пред
зору
одмор
и
сан
савладали
.
Којадин
је
по
нарави
био
са
свим
на
своју
мајку
Круну
,
која
је
била
скроз
другојачија
од
свога
мужа
Гвозденовића
.
По
њеним
осећајима
,
ни
она
не
би
тражила
боље
снахе
од
Стаменије
,
али
у
свима
пословима
који
су
се
тицали
кућног
и
породичног
угледа
,
њу
Гвозденовић
није
ни
за
што
ни
питао
.
Те
ствари
је
он
одређивао
сам
,
и
у
томе
је
само
заповести
издавао
.
Тако
је
њему
једанпут
сестра
његова
Каја
споменула
како
се
поговара
да
Којадин
радо
гледа
Стаменију
Плетикосићеву
и
упитала
га
да
ли
би
он
пристао
да
му
Стаменија
буде
снаха
.
Гвозденовић
је
сместа
одговорио
да
ће
он
себи
снаху
тражити
и
Којадина
женити
од
веће
породице
,
да
себи
стече
пријатеља
.
Отуд
је
Каја
то
преко
жена
дотурила
Стаменији
самој
,
и
отуда
је
оно
Стаменија
самом
Којадину
изговорила
,
с
нарочитом
намером
да
му
покаже
да
она
то
зна
.
Госпођа
Круна
Гвозденовићка
,
да
је
питана
,
не
би
то
,
може
бити
,
тако
схватила
,
ма
да
у
овоме
она
ништа
не
би
смела
ни
писнути
мимо
свога
мужа
и
господара
.
Госпођа
Круна
је
била
врло
побожна
,
врло
кротка
,
врло
нежна
жена
.
Осим
бриге
о
великом
Гвозденовићевом
дому
и
о
гостољубљу
које
је
она
у
њему
развијала
у
пуној
сјајности
српске
велике
куће
,
сва
су
се
њена
осећања
и
мисли
савијале
око
њене
деце
,
нарочито
око
првенца
Којадина
и
сестре
му
Миље
.
Како
је
Миља
била
непрестано
уз
мајку
,
она
је
и
почела
примати
све
што
је
мајка
јој
знала
и
све
што
је
чинила
,
подражавајући
је
верно
до
саме
њене
нарави
.
Пошто
се
задевојчила
,
очи
су
јој
се
најрадије
заустављале
на
Драгошу
Плетикосићу
,
ма
да
је
у
неколико
знала
за
наклоност
свога
брата
према
Стаменији
Плетикосићевој
.
Миља
Гвозденовићева
је
била
тиха
,
нежна
,
блага
,
пуна
кроткости
и
стидљивости
,
којом
се
само
могла
одликовати
млада
српска
девојка
.
Њена
мајка
је
то
опажала
,
али
јој
није
ништа
кварила
.
Драгош
је
био
жив
,
хитар
,
смео
момак
,
пун
снаге
и
одлучности
,
таман
да
занесе
и
да
поуздањем
испуни
женска
срца
и
стара
и
млада
.
Госпођи
Круни
је
он
био
мио
као
да
јој
је
син
.
Сутра-дан
после
лова
,
који
је
Којадину
,
брату
њеном
,
донео
несаницу
,
Миља
беше
рано
изашла
у
свој
ружичњак
.
Лепа
као
уписана
,
она
беше
најлепша
ружица
у
томе
ружичњаку
.
Обилазила
је
цвеће
бокор
по
бокор
и
брала
што
је
за
брање
певушећи
неку
песмицу
.
Пошто
је
свршила
обилажење
и
брање
,
седе
на
једну
клупицу
и
поче
пребирати
што
је
набрала
.
Миља
је
била
сама
веселост
и
ведрина
.
Њеном
срцу
,
пуном
милоште
,
није
се
ни
слутило
,
какви
се
тамни
облаци
навлаче
са
свију
страна
на
небо
Србије
,
па
и
на
њено
властито
.
Пребирајући
набрано
цвеће
,
она
га
поче
издвајати
у
ките
.
—
Е
,
ево
ми
сад
свезане
ките
ружица
,
проговори
она
.
Њу
ћу
Драгошу
.
Па
ћу
њему
и
ову
другу
,
од
карамфиља
и
шебоја
,
говораше
она
даље
сама
себи
,
ређајући
по
крилу
красне
ките
које
је
била
поизодвајала
,
таман
да
задене
на
прса
за
копоран
.
А
Којадину
ћу
ово
,
овај
драгољуб
и
овај
мирисави
босиљак
,
па
ћу
му
наређати
и
ових
ружица
,
и
још
ћу
све
повезати
овом
мирисавом
травком
.
Ох
,
ала
то
лепо
мирише
!
Та
неће
бити
лепше
ките
ни
у
кога
.
Знаће
се
у
ког
браца
има
милостива
сеја
.
Која
се
девојка
у
њега
загледала
,
нека
позавиди
,
нек
се
поплаши
,
да
јој
га
друга
нека
не
преотима
!
Ух
,
Боже
!
А
шта
бих
ја
чинила
да
туђу
киту
видим
на
Драгошу
?
Сунце
се
све
више
уздизаше
уз
ведро
небо
.
Птице
почињаху
летати
по
топлом
ваздуху
.
Њихов
цвркут
и
извијање
учеставаше
,
јачаше
непрестанце
.
—
Охо
,
почеће
опет
мала
брбљивица
,
што
пред
другим
никада
не
уме
ока
од
земље
подићи
а
сад
се
толико
рашћеретала
,
охо
,
ово
сунашце
хоће
мени
лице
да
опали
;
охо
,
нећемо
ми
тако
!
И
лако
,
као
млађано
јеленче
,
поче
скакутати
око
ружичнога
џбуна
украј
којега
је
седела
,
и
брати
ружице
.
Њено
се
лице
смешило
у
слатком
заносу
детињске
радости
;
срце
јој
се
ширило
,
јер
јој
радосне
,
безбрижне
груди
дисаху
самом
срећом
и
милином
.
Пошто
Миља
набра
цвећа
колико
јој
је
требало
,
она
отрча
другим
крајем
врта
у
дворове
.
Ту
уђе
у
своју
девојачку
собицу
,
застрту
лепим
пиротским
ћилимима
.
Одморници
у
соби
,
мекани
и
ниски
,
на
којима
се
ноћу
спавало
,
заузимали
су
два
зида
собе
.
Обдан
су
они
били
покривени
скупоценим
млетачким
засторима
.
У
источном
углу
собе
,
где
косо
допираше
зрака
сунчана
,
стајаше
лепа
хиландарска
икона
Матере
Божје
.
Пред
њоме
је
било
наслужено
кандило
.
С
друге
стране
,
отворен
велики
прозор
беше
заклоњен
зеленим
шипразима
и
красним
плаветнилом
небеским
,
јер
прозор
гледаше
у
долину
која
се
између
брегова
провлачила
.
Ту
је
гнездо
,
у
које
с
пуним
крилом
цвећа
долете
материна
маза
.
Певушећи
неку
тиху
песмицу
весело
као
грлица
,
Миља
ту
седе
у
тихи
сумрачан
засенак
у
собици
на
мекани
одморник
,
па
продужи
у
башти
започето
пребирање
цвећа
.
Њене
су
мисли
ројиле
се
и
ишле
овамо
онамо
.
У
томе
току
као
да
су
дошле
на
неки
предмет
који
јој
је
променио
расположење
.
Она
на
једанпут
постаде
озбиљна
.
Као
да
би
неким
чаробним
миљем
била
премештена
у
некакав
мађијски
врт
самога
мириса
и
благоте
,
она
погледа
к
икони
Матере
Божје
.
Њојзи
нешто
необично
стеже
прси
.
Нека
чудна
милина
обузе
је
целу
.
На
једанпут
у
свакоме
крају
њезине
девојачке
собице
,
у
плаветникастом
зрачку
кандила
што
је
пред
иконом
горело
и
на
сваком
листићу
зеленога
шипрага
што
се
споља
кроз
прозор
од
стране
долине
видео
,
као
да
ускрсе
слика
Драгошева
,
с
оном
његовом
црном
косом
,
с
оним
живосним
очима
,
с
оним
руменим
уснама
и
с
оним
збиљским
али
благим
поносом
који
му
млађано
лице
прекриљаваше
.
Миљино
срце
стаде
силније
куцати
,
блага
топлота
нежне
оданости
разли
се
по
руменим
јој
обрашчићима
,
и
лепа
Миља
прошапта
само
„
Па
да
ли
ми
је
то
суђеник
?
“
,
и
исред
отоичашње
шале
и
безазленога
весеља
колена
јој
се
спустише
на
ћилим
пред
иконом
,
и
она
склопи
руке
и
изгуби
се
у
тихој
молитви
,
пуној
искрености
и
оданости
.
Миља
се
била
дигла
са
молитве
,
када
се
врата
од
споредне
до
ње
собице
отворише
.
Мушким
,
тешким
и
озбиљним
корацима
уђе
к
њојзи
њезин
брат
Којадин
.
Плаве
му
очи
гледаху
намрштено
доле
,
чело
му
је
било
набрано
борама
мрке
бриге
.
Непроспавана
ноћ
увеличавала
је
јучерашњи
умор
на
Којадину
.
Али
покрај
свега
тога
,
сама
његова
појава
наново
развесели
сестру
његову
.
Она
хитро
и
мило
скочи
на
сусрет
суморноме
брату
своме
.
—
О
Којо
,
Којо
!
Добро
јутро
,
Којо
!
Што
си
ми
лењ
био
?
Што
ми
ниси
данас
боље
уранио
,
ћереташе
она
брату
,
грлећи
га
око
паса
и
милујући
по
челу
.
Хајде
казуј
ми
како
си
се
провео
у
лову
!
Лак
осмех
пређе
преко
Којадинова
лица
,
Он
у
незнаној
сладости
,
која
га
нехотице
обузе
од
сестрине
милости
,
корачаше
с
њоме
до
одморника
.
Он
беше
виши
од
ње
,
па
је
погледаше
погледима
братинске
милости
.
—
Боже
мој
,
узвикне
он
,
дошавши
до
одморника
,
кад
си
брже
толико
цвећа
набрала
.
Па
гле
,
гле
,
како
је
красно
у
ките
повезано
!
Коме
ли
је
која
намењена
?
Он
седе
и
наслони
се
на
јастуке
уза
зид
,
а
она
му
задеваше
цвеће
за
копоран
и
за
појас
и
у
безазленој
шали
замршиваше
му
косу
ружицама
и
цвећем
.
—
Миљо
,
мируј
!
Хоћеш
,
зар
,
да
се
јутрос
свадимо
?
Хо
,
хо
!
И
он
,
вичући
тако
,
одмршиваше
своју
косу
и
скидаше
с
ње
листиће
и
цвеће
.
—
Ја
не
знам
шта
је
теби
јутрос
!
Што
си
,
тако
наједанпут
,
несташна
?
—
Мило
ми
је
да
те
дирам
;
хоћу
да
те
задиркујем
.
—
Зашто
то
?
—
Зато
што
се
ти
одмах
срдиш
.
—
Боже
мој
,
велика
си
већ
девојка
,
а
још
се
детињиш
као
да
ти
је
пет
година
.
Миља
поцрвене
од
тог
лаганог
прекора
.
—
Којо
,
Којо
!
Зар
тако
моја
милост
?
Та
знаш
ли
да
те
волим
,
волим
више
но
оца
и
мајку
.
Душу
бих
за
те
дала
.
Њен
се
глас
беше
променио
.
Као
да
је
лаган
братски
прекор
дубље
дарнуо
и
тајнију
жицу
њенога
срца
покренуо
него
што
се
могло
споља
опазити
.
—
Па
хајде
причај
ми
што
о
лову
.
Како
су
вас
дочекали
у
Точанима
?
Је
ли
вас
дочекала
Плетикосићка
или
ко
други
?
Јеси
ли
видео
Стаменију
?
—
Стаменију
сам
видео
.
Она
је
дочекала
и
испратила
госте
.
—
Па
како
,
како
?
Да
се
није
збунила
?
Је
ли
свак
био
послужен
?
Јесу
ли
сви
гости
били
задовољни
?
—
Како
не
би
били
задовољни
!
Веруј
,
Миљо
,
Плетикосићи
нису
богати
ни
из
далека
као
ми
,
али
је
њихова
услужљивост
врло
велика
.
Стаменија
је
јуче
као
домаћица
била
ненадмашна
.
Трчала
је
,
радила
,
нудила
.
Стала
није
.
Ја
не
знам
како
ће
се
та
девојка
одморити
.
—
Којо
,
Којо
,
одговараше
Миља
,
ти
само
хвалиш
Стаменију
.
Знам
ја
већ
,
теби
је
за
њом
срце
и
око
запело
.
—
Миљо
,
Миљо
,
мируј
!
Не
задиркуј
ме
.
Ти
ме
питаш
,
а
ја
ти
говорим
шта
је
и
како
је
било
.
Питај
друге
,
ако
мени
не
верујеш
.
А
у
лову
су
је
сви
још
више
хвалили
.
—
Па
је
ли
теби
што
говорила
?
—
Говорила
јесте
,
на
поласку
,
али
речи
које
ме
нису
нимало
развеселиле
.
—
Шта
ти
је
казала
,
по
Богу
?
—
Да
не
мисли
да
се
удаје
,
да
хоће
у
манастир
,
да
је
тетка-
Каја
говорила
како
она
не
треба
никад
да
мисли
да
ће
се
моћи
удати
у
Гвозденовића
кућу
.
Помисли
,
шта
је
тетка-
Каји
било
да
тако
што
говори
?
И
откуда
је
могла
тако
што
говорити
?
—
Ха
,
на
то
ће
Миља
,
сад
разумем
.
За
то
си
ти
тако
туробан
.
Тетка-
Каја
је
морала
то
чути
од
тате
.
—
Та
данас
не
треба
много
,
па
да
постане
туробан
и
највеселији
човек
.
А
ја
нисам
ни
по
нарави
весео
,
ти
то
знаш
.
Али
помисли
,
Стаменија
калуђерица
!
Кад
на
то
помислим
,
сав
се
стресем
.
Она
калуђерица
,
коју
је
Бог
створио
да
управља
највећим
домом
.
Она
да
се
замота
у
црну
незграпну
хаљину
од
раше
!
—
Откуд
јој
такве
мисли
!
упита
Миља
радознало
.
—
Каже
да
јој
се
свиђа
манастирски
живот
уз
царицу
.
—
Немој
ти
то
веровати
.
То
теби
она
каже
само
што
те
воли
и
хоће
да
те
поплаши
,
драги
мој
!
А
јеси
ли
видео
Драгоша
,
кажи
ми
.
—
Како
да
га
нисам
видео
.
Он
је
предводио
хајку
и
нагонио
зверје
.
—
Је
ли
питао
за
ме
?
—
Као
увек
.
И
поздравио
те
је
као
свагда
.
—
А
хоће
ли
доћи
данас
овамо
?
—
То
неће
.
Јутрос
је
рано
отпутовао
у
Смедерево
неким
послом
оца
Калистрата
.
Мислим
да
се
неће
вратити
читав
месец
дана
,
говораше
Којадин
неким
више
но
обично
збиљским
начином
.
—
Читав
месец
дана
?
—
одговори
Миља
узбуђенијим
гласом
.
А
какав
је
то
посао
оца
Калистрата
,
по
коме
се
Драгош
може
у
Смедереву
задржати
читав
месец
дана
.
—
Што
се
ти
чудиш
?
Шта
ти
је
стало
?
рече
Којадин
машајући
се
за
једну
ружицу
.
Што
у
оца
Калистрата
не
би
могло
бити
таквих
послова
?
—
Па
ваљда
би
он
сам
ишао
,
кад
је
толико
дугачак
посао
.
—
Није
хтео
или
није
могао
.
—
Није
могао
!
А
шта
ради
овде
у
манастиру
?
ја
данас
чекам
Драгоша
и
спремила
сам
му
киту
цвећа
,
а
он
отишао
у
Смедерево
по
послу
оца
Калистрата
!
Отац
Калистрат
као
да
је
тебе
,
Којо
,
слушао
или
питао
.
Ваљда
је
тебе
нудио
да
идеш
,
па
ти
ниси
хтео
.
—
Погодила
си
.
Није
ме
нудио
,
али
као
да
је
хтео
мало
да
тебе
дира
.
—
Мене
да
дира
.
А
зашто
?
рече
Миља
изгубивши
са
свим
свој
ранији
весели
тон
.
