инапрегао
беше
сву
своју
снагу
и
сву
своју
вољу
,
да
само
тачно
и
савесно
одговори
својој
тешкој
стражарској
дужности
.
Ту
је
тамну
ноћ
изабрао
арамија
Муса
,
да
са
својим
до
зуба
наоружаним
зликовцима
и
по
трећи
пут
дође
до
сиротиње
Петријине
,
еда
би
дома
нашао
лепу
Спасенију
и
отео
је
.
Један
од
зликоваца
разби
ногом
врата
,
те
уђоше
унутра
,
где
нађоше
престрављену
матер
и
кћер
.
Дрхтале
су
као
прут
и
кад
је
Муса
прво
лепим
почео
,
нису
могле
ни
речи
прозборити
.
Онда
је
Муса
оштрим
гласом
позвао
Спасенију
,
да
пође
за
њим
у
његову
кулу
,
а
Спасенија
се
на
то
грчевито
оберучке
ухватила
око
своје
матере
Петрије
.
Све
то
није
ништа
помогло
.
Зликовци
отргоше
ћерку
од
мајке
,
гурнуше
Петрију
и
повукоше
лепу
Спасенију
.
Настаде
отимање
и
страховит
лелек
.
Комитски
стражар
ослухну
.
Чујаше
се
жагор
,
лелек
,
крик
,
а
за
тим
се
чу
силан
пушчани
метак
.
—
На
ноге
,
браћо
!
повика
стражар
.
Уморне
комите
скочише
,
брзо
причврстише
реденике
,
постројише
се
и
потекоше
Петријиној
кровињари
.
Били
су
у
трен
ока
тамо
,
али
су
се
Арнаути
већ
били
удаљили
,
и
комите
нађоше
само
Петрију
,
како
очајно
кука
и
српске
осветнике
дозива
.
—
Аман
,
браћо
...
помагајте
...
однесоше
...
аман
,
браћо
,
уграбише
Спасенију
...
Комите
потекоше
за
зликовцима
арнаутским
.
Било
је
опасно
,
да
одмах
на
њих
пуцају
,
јер
би
могли
Спасенију
убити
,
те
се
одлуче
,
да
их
покушају
опколити
.
С
тога
се
у
троје
поделише
,
у
брзини
опкољаваху
зликовце
и
кад
су
мислили
,
да
су
их
опколили
,
избацише
пушке
у
ваздух
,
и
повикаше
:
—
Предајте
се
,
бре
!
—
Не
предајеме
се
!
одговорише
Арнаути
и
стадоше
сипати
ватру
.
Комите
ни
сада
нису
пуцале
у
месо
,
него
одлучише
,
да
јурише
на
Арнауте
и
да
међу
њих
онде
,
где
не
буде
Спасеније
,
бацају
бомбе
.
Наста
страховит
лом
и
битка
.
Комите
срчано
полетише
са
све
три
стране
,
и
кад
видеше
да
међу
Арнаутима
нема
Спасеније
,
дејствовали
су
бомбама
,
које
су
разносиле
месо
арнаутско
.
Бој
је
био
крвав
и
сврши
се
арнаутским
поразом
и
погибијом
пет
комита
.
Све
су
остале
комите
биле
рањене
.
Док
је
крвави
бој
трајао
,
Муса
је
утекао
са
једним
зликовцем
носећи
онесвешћену
Спасенију
и
у
праскозорје
,
журећи
се
својој
кули
кроз
варошку
чаршију
је
пролазио
.
Хаџи
Томина
је
прича
Стојанку
дубоко
ожалостила
,
и
она
је
обећала
Хаџи
Томи
,
да
ће
њезини
пријатељи
послати
нову
јаку
комитску
чету
,
да
од
Мусе
отму
лепу
Спасенију
.
ЧЕТРДЕСЕТА
ГЛАВА
Где
је
Недићева
Ната
?
или
Рој
без
матице
Стојанка
се
већ
неколико
пута
јављала
стрина-Неранџи
,
али
увек
јој
је
саопштавала
,
да
Нату
нису
нашли
,
но
да
ипак
има
знакова
не
само
да
је
Ната
жива
,
но
и
да
је
у
Београду
.
То
је
ублажавало
тугу
и
стрина-Неранџи
и
чика-Паји
,
јер
,
кад
су
Нату
већ
изгубили
,
главно
је
било
,
да
је
она
у
животу
.
Сваки
су
се
дан
надали
,
да
ће
се
Ната
вратити
,
и
стрина-Неранџи
често
се
причуо
њезин
глас
,
а
једном
пред
вече
учинило
јој
се
,
као
да
Ната
иде
пред
њу
.
Срце
је
сиротој
жени
лакше
закуцало
,
раширала
је
руке
,
али
их
је
брзо
савила
,
јер
јој
се
само
учинило
,
да
Ната
са
гумна
долази
.
И
у
селу
је
много
њих
жалило
за
Натом
,
али
су
сви
веровали
,
да
је
Ната
жива
и
да
ће
се
,
кад
тад
,
вратити
;
само
су
се
многи
прибојавали
,
да
се
не
врати
ружна
и
измучена
,
јер
су
предпостављали
да
је
живот
у
свету
тежак
и
опасан
.
Саучешће
села
олакшавало
је
тешке
дане
стрина-Неранџе
и
чика-Паје
.
Село
је
имало
срца
,
а
и
како
неће
!
Шајкашка
је
некад
била
српска
Шпарта
.
У
њој
је
чуван
стари
,
оригинални
живот
српски
,
праживот
народни
.
У
њојзи
је
било
српске
праснаге
,
пракарактера
и
прапоштења
.
А
данас
?
Шајкашка
је
данас
изнурено
тело
,
које
пребољева
једну
тешку
бољку
.
А
зар
тако
није
у
целој
Бачкој
,
Банату
и
даље
!
Не
питајте
,
зашто
је
тако
,
јер
то
спада
у
историју
.
Примите
само
к
знању
,
да
је
тако
.
И
Оберкнежевић
је
понекад
отишао
чика-Паји
,
да
им
каже
,
шта
пише
госпођа
Стојанка
,
а
и
иначе
је
у
равно
село
залазио
.
Он
је
волео
село
у
планини
,
и
Пипицу
и
Ђоку
Јарца
,
али
је
и
у
селу
на
равници
налазио
Нане
,
Бајке
а
и
представнике
физичке
снаге
,
сељачке
иберменше
,
Пипице
и
Јарчеве
,
јер
их
Срби
,
па
и
онде
,
где
су
се
пореметили
,
још
имаду
.
Па
кад
се
поутиша
разговор
о
Нати
,
кад
се
сузе
мало
осуше
,
кад
се
бол
тренутно
заборави
,
онда
се
мало
разговара
о
селу
и
о
народу
.
И
онда
говори
чика-Паја
:
„
Народ
је
наш
данас
рој
,
који
је
изгубио
своју
матицу
,
трутови
су
га
засели
,
а
народна
се
брег
рони
.
“
„
Место
да
сами
себи
судимо
,
други
нам
суди
;
а
ово
је
српска
груда
,
јер
српска
је
груда
оно
на
којој
Србин
живи
.
“
„
Ми
смо
у
помрчини
,
и
никога
нема
,
да
светлост
унесе
.
Ми
смо
простаци
,
а
од
господе
смо
се
српске
отуђили
.
“
„
А
и
како
се
нећемо
од
господе
отуђити
,
кад
допадамо
шака
људима
рђавим
,
који
нас
као
стоку
исисавају
.
“
„
Него
све
ће
добро
бити
,
јер
народ
се
трза
,
и
почео
је
ступати
по
здравој
дасци
“
.
„
Само
предњаке
да
добијемо
,
добре
предњаке
да
имамо
,
па
би
било
све
боље
,
кренуо
би
се
народ
и
сасвим
окренуо
,
и
све
би
певало
.
Е
,
али
шта
ћеш
кад
предњака
немамо
.
Но
и
они
ће
доћи
,
јер
све
ниче
из
земље
;
народ
из
земље
ниче
,
па
ће
и
предњаци
никнути
.
“
Тако
разговарају
,
пију
вино
и
једу
хлеба
,
јер
Оберкнежевић
воли
сељачки
хлеб
,
и
мало
шта
од
другога
чега
једе
,
кад
дође
чика-Паји
и
стрина-Неранџи
.
И
кад
пође
у
Варош
,
у
ону
Содому
и
Гомору
,
где
чами
и
где
му
се
живот
трује
,
стрина-Неранџа
му
да
лепчић
,
да
га
у
Вароши
присмаче
,
и
зар
да
се
сећа
,
како
народ
нема
предњака
и
како
их
жељно
очекује
...
Кад
се
тако
изразговарају
од
села
и
од
народа
,
стрина-Неранџа
се
сети
Нате
,
па
брише
рупцем
очи
,
а
кад
већ
и
чика-Паја
не
може
више
да
се
уздржи
,
наднесе
десну
руку
лицу
,
а
левом
руком
прихвати
крајичак
кошуље
,
па
брише
очи
,
јер
и
он
,
ако
је
човек
,
има
срце
,
а
Ната
му
је
била
једина
.
Кад
се
,
за
тим
,
ућуте
,
стрина-Неранџа
прекине
ћутање
,
па
каже
:
—
Ваљда
ће
бог
милостиви
дати
,
да
је
опет
видимо
.
Шта
мислите
,
господине
Јово
?
—
Немој
Неранџа
,
рекне
чика-Паја
,
бога
спомињати
,
јер
господа
не
верују
у
бога
,
па
ваљда
ни
господин
Јова
у
њега
не
верује
.
—
Ју
,
а
како
!
не
би
у
бога
веровао
!
Та
он
је
свештенички
син
,
верује
он
...
—
Све
ће
добро
бити
,
упадне
Оберкнежевић
,
јер
има
нешто
у
животу
,
што
добре
људе
чува
...
све
ће
добро
бити
...
Стрина-Неранџа
је
тврдо
у
бога
веровала
,
али
се
,
у
тешкој
жалости
,
и
за
сламку
хватала
.
Једном
је
ишла
Бузарскима
,
из
чије
се
куће
извела
,
и
на
јендеку
је
седила
Циганка
,
која
је
била
мила
,
врло
лепа
и
још
млада
.
Седила
је
тако
,
нешто
као
чекала
и
о
нечим
сасвим
лагано
размишљала
.
Стрина-Неранџа
је
погледа
,
застаде
,
јер
је
нешто
заустави
,
да
застане
.
—
Хајде
,
мајко
,
да
ти
врачам
.
—
Шта
да
ми
врачаш
?
—
Да
ти
врачам
,
да
ти
погодим
,
што
хоћеш
.
Вратише
се
кући
.
Циганка
седе
на
праг
,
измеша
карте
,
расцепа
их
па
рече
стрина-Неранџи
:
—
Замисли
име
,
које
хоћеш
,
па
духни
на
карте
.
Стрина-Неранџа
замисли
име
,
духну
,
а
Циганка
поче
читати
из
карата
:
„
На
...
на
...
на
“
За
тим
рече
:
—
Духни
још
једанпут
.
Стрина-Неранџа
то
учини
,
а
Циганка
брзо
рече
:
„
Ната
“
.
Стрина-Неранџа
се
изненади
и
срце
јој
задрхта
.
Онда
јој
је
Циганка
врачала
и
рекла
јој
је
,
како
се
она
због
неког
губитка
„
проводи
несретна
“
,
но
како
ће
јој
се
губитак
надокнадити
.
Кад
су
за
то
чуле
друге
жене
,
рекоше
јој
,
да
треба
да
иде
код
Нане
врачаре
на
салашима
код
Вароши
,
да
ће
јој
она
све
рећи
,
само
нек
понесе
белегу
и
воде
неначете
.
Ожалошћена
је
мати
и
то
учинила
.
Чика-Паји
је
мало
било
криво
,
али
шта
је
могао
,
него
упрегне
вранце
,
па
према
салашима
.
Нана
је
својим
великим
црним
очима
погледала
и
гледала
Неранџу
,
те
су
очи
у
душу
продирале
и
нешто
су
из
ње
читале
.
Насу
воде
неначете
у
чашу
,
за
тим
узе
белегу
(
парче
од
Натине
свилене
хаљине
)
,
направи
од
њих
куглице
и
спушташе
их
у
чашу
.
Гледала
их
је
,
гледала
,
за
тим
се
стаде
лако
трести
и
испрекидано
говорити
:
„
...
Лепа
,
чиста
кућа
...
две
лепе
девојке
везу
...
једној
ће
се
младожења
убрзо
јавити
...
кад
грожђе
стане
зрети
и
зрикавци
почну
зрикати
,
другој
ће
се
јавити
живо
чедо
под
појасом
...
гора
жути
...
нација
се
узбуђује
...
земља
се
тресе
...
војска
се
купи
...
војске
се
сукобљавају
...
страшно
је
...
на
окрајцима
војске
неке
се
чете
боре
...
у
једној
чети
један
пуца
и
пева
...
ала
је
то
глас
леп
...
страшан
прасак
...
рука
му
одлети
...
девојка
са
чедом
под
појасом
иде
...
иде
...
иде
...
“
ЧЕТРДЕСЕТ
ПРВА
ГЛАВА
Уз
тамбурицу
Ми
смо
у
овом
роману
већ
напоменули
,
како
је
обла
и
лепа
девојка
са
сањалачким
очима
росила
златни
вез
сузама
,
и
певала
о
тузи
својој
за
Оберкнежевићем
,
коме
је
и
срце
и
све
дала
.
Очекивала
је
Лазу
,
да
сутра
дође
и
да
јој
прстен
од
злата
даде
.
И
Лаза
је
дошао
,
прстен
јој
је
од
злата
дао
,
и
убрзо
венцем
овенчао
.
Даница
му
није
венац
дала
,
јер
венац
даде
другом
;
ал
Лаза
је
Даницу
искрено
волео
,
жељан
је
ње
био
,
и
у
изливу
силне
и
одољиве
жеље
није
сазнао
,
да
му
Даница
венац
не
даде
...
Био
је
сретан
.
Даница
је
била
лепа
,
топла
,
слатка
и
имала
је
сањалачке
очи
;
била
је
вредна
,
чиста
и
кућа
јој
се
сјајила
,
а
и
донела
је
Лази
хиљаду
круна
,
те
је
радњу
лепо
и
сретно
засновао
.
Лаза
је
био
кројач
,
млад
кројач
ал
врло
вешт
и
вредан
,
и
посао
је
његов
напредовао
врло
.
Имали
су
пространу
собу
и
пространу
кухињу
.
У
кухињи
је
Лаза
радио
,
у
чистој
кухињи
,
а
до
ње
је
била
соба
,
чиста
и
са
две
постеље
једна
до
друге
—
мало
,
топло
гњездо
вредног
српског
занатлије
.
У
томе
се
гнезду
радило
,
весело
смејало
,
увече
уз
тамбурицу
певало
,
и
само
је
понекад
избио
уздах
из
једних
груди
,
али
тајан
,
сасвим
тајан
...
Оберкнежевића
је
пекла
судбина
мале
,
обле
,
слатке
Данице
,
и
једне
вечери
узнемирен
силно
,
посматрао
је
из
помрчине
мало
,
чисто
,
светло
гњездо
младог
занатлије
.
Лаза
је
,
сретан
и
задовољан
,
ударао
у
тамбурицу
,
певао
је
,
а
мала
,
обла
,
топла
и
слатка
Даница
пратила
га
је
.
Оберкнежевићу
спаде
терет
са
срца
.
ЧЕТРДЕСЕТ
ДРУГА
ГЛАВА
Иследник
у
недоумици
Ислеђење
по
убијству
или
самоубијству
младога
Драшковића
поверено
је
Тривуну
Ранковићу
,
јер
се
држало
,
да
ће
он
најпре
продрети
у
ту
тајанствену
ствар
.
Ранковић
је
сву
своју
пажњу
ујединио
на
то
ислеђење
,
и
пре
свега
,
проучио
је
све
већ
познате
ствари
надајући
се
,
да
ће
у
томе
наћи
полазну
тачку
за
проналазак
истине
.
Кад
је
све
пажљиво
проучио
,
нашао
је
,
да
је
све
још
недовољно
за
стварање
тачнога
закључка
;
а
одмах
је
увидио
,
да
многе
ствари
треба
брзо
да
се
објасне
,
како
би
у
ислеђењу
могао
поћи
даље
.
Видио
је
,
да
узрок
смрти
није
тачно
био
обележен
,
с
тога
је
наредио
,
да
се
Иванов
леш
ископа
и
пажљиво
секцира
.
Иванов
леш
ископаше
,
донеше
га
у
мртвачницу
и
неколико
признатих
лекара
га
наново
секцираше
,
те
за
тим
о
томе
саставише
стручан
записник
.
Кад
је
Ранковић
пажљиво
проучавао
записник
,
тек
онда
је
дошао
у
недоумицу
,
јер
ни
лекари
не
утврдише
што
год
,
зашто
би
се
иследник
могао
чврсто
ухватити
.
Они
утврдише
,
„
да
је
смрт
наступила
због
удара
тупим
оруђем
по
левој
страни
чела
“
.
Какво
је
то
тупо
оруђе
?
да
ли
је
то
био
удар
од
локомотивине
чистилице
,
или
га
је
тупим
оруђем
ударила
рука
људска
?
То
је
била
тајна
,
коју
је
ваљало
разјаснити
,
на
коју
је
требало
дати
тачан
одговор
,
па
да
се
ислеђење
заврши
ако
је
удар
од
локомотиве
,
или
да
се
живо
настави
,
ако
је
удар
од
људске
руке
а
тупим
,
смртоносним
оруђем
.
Ранковић
је
размишљао
много
и
дуго
,
и
из
размишљања
га
једва
трже
жандар
,
који
је
ушао
,
да
јави
једног
Ранковићевог
доброг
пријатеља
,
чиновника
у
железничкој
дирекцији
.
—
Пусти
га
одмах
,
рече
Тривун
и
обрадова
се
,
што
ће
с
њиме
као
стручним
лицем
моћи
да
разговара
о
дејству
локомотиве
на
човека
,
који
лежи
међу
шинама
.
Већина
је
железничара
мислила
,
да
Драшковић
није
погинуо
од
локомотиве
,
па
то
је
мислио
и
Ранковићев
пријатељ
.
—
Кажем
ти
,
рече
,
није
га
локомотива
никако
могла
убити
.
Он
је
убијен
у
вароши
или
где
у
вили
на
Топчидерскоме
брду
,
па
је
на
пругу
донесен
.
—
Па
зар
га
није
могла
ударити
чистилица
?
—
Никако
!
Чистилица
је
доста
високо
,
и
кад
удари
,
просто
све
одсече
.
—
А
да
није
ударен
којим
другим
делом
локомотиве
?
—
Да
је
локомотивом
ударен
,
прво
би
га
чистилица
дохватила
.
Просто
је
немогуће
,
да
га
је
локомотива
убила
.
—
Најпосле
,
направићемо
пробу
са
локомотивом
.
Начинићемо
човека
од
сламе
,
па
ћемо
пустити
,
да
локомотива
пређе
преко
њега
у
онакоме
положају
,
у
каквоме
је
леш
међу
шинама
нађен
.
—
Не
треба
правити
човека
од
сламе
,
ја
ћу
лећи
међу
шине
,
па
нек
прошиша
локомотива
преко
мене
.
Ранковић
га
зачуђено
погледа
и
рече
:
—
То
не
могу
допустити
.
Како
би
ти
легао
под
локомотиву
...
—
Али
не
брини
се
ти
.
—
Јок
!
Са
човеком
од
сламе
ћемо
пробати
.
ЧЕТРДЕСЕТ
ТРЕЋА
ГЛАВА
На
Орловоме
Бојишту
или
Жар
под
пепелом
Миран
си
,
роде
,
и
твој
син
би
свисн’о
,
да
верује
у
очи
,
уши
своје
,
Ал
он
зна
,
да
си
грло
своје
стисн’о
,
у
ком
ко
копља
звуци
срџбе
стоје
.
Вељко
Петровић
:
Родољубиве
песме
.
Јова
Оберкнежевић
је
рано
устао
и
пошао
је
према
реци
,
да
оданде
посматра
Планину
,
коју
је
он
често
пута
сахатима
гледао
.
На
понтонскоме
мосту
срео
се
са
Пипицом
и
Јарцом
,
који
су
ради
њега
дошли
у
варош
,
да
га
сете
,
е
је
сутра
Видов-дан
.
—
Рекао
си
,
да
те
сетимо
,
рече
Јарац
,
на
што
му
Оберкнежевић
одговори
:
—
Па
да
проведемо
сутра
у
Планини
,
где
год
у
близини
Раванице
.
Понећемо
јела
и
бечку
пива
и
све
што
треба
.
Та
право
је
,
да
се
и
ми
тога
дана
тамо
нађемо
.
Ја
ћу
с
вама
бити
цео
дан
у
Планини
,
а
мало
ћу
тек
отићи
у
намастир
,
да
видим
народ
и
ћифте
.
Где
ће
само
најбоље
бити
да
ручамо
?
—
Код
Врдничке
куле
,
рече
Пипица
.
—
Мислим
нешто
,
одговори
Оберкнежевић
,
боље
ће
бити
на
Орловоме
Бојишту
.
Подаље
је
,
али
ме
некако
тамо
срце
вуче
.
—
Тамо
је
врло
лепо
,
рече
Јарац
.
—
Онда
ћемо
тамо
,
одговори
Оберкнежевић
,
па
их
позва
на
доручак
.
Отишли
су
у
крчму
на
Рибљој
пијаци
,
где
они
обично
залазе
,
а
камо
и
Оберкнежевић
често
пута
сам
залази
,
јер
воли
да
седи
међу
народом
.
У
ту
крчму
долазе
пиљари
,
кочијаши
и
сељаци
из
околине
,
и
кад
се
Јовану
навали
терет
на
срце
због
тога
,
што
је
далеко
од
народа
и
што
за
народ
ништа
не
чини
,
дође
у
крчму
,
сахатима
седи
,
и
гледајући
и
слушајући
народ
,
мирише
душу
његову
.
Душа
се
народна
може
осетити
,
и
празна
душа
може
њезин
дах
усисати
.
Јарац
и
Пипица
доручковали
су
рибе
,
а
Јован
је
јео
сељачкога
хлеба
.
Пива
су
пили
из
флаша
,
и
то
сваки
из
своје
флаше
,
не
наливајући
га
у
чашу
.
Са
грлићима
се
куцали
,
а
Пипица
и
Јарац
увек
су
флашу
на
искан
испили
.
На
Видов-дан
изјутра
већ
су
били
на
Орловоме
Бојишту
,
одакле
је
Оберкнежевић
,
после
доручка
,
отишао
у
манастир
,
да
види
народ
и
капуташе
.
Састајао
се
са
многим
својим
познаницима
,
сељацима
и
капуташима
;
са
њима
је
кратко
разговарао
,
али
их
оштро
посматрао
.
Кад
се
вратио
на
Орлово
Бојиште
,
рече
:
—
Красан
нам
је
овај
наш
народ
,
али
нема
ко
да
га
води
.
—
Не
ваљају
господа
,
рече
Ђока
Јарац
.
—
Не
воли
ћифта
народ
,
примети
Пипица
.
Зато
и
не
волим
те
ћифте
из
Вароши
.
Говоре
као
женско
и
воде
собом
пинчике
са
огртачем
...
Јарац
се
на
то
насмеја
.
—
Зашто
се
смејеш
,
Ђоко
?
запита
Оберкнежевић
.
—
Морам
да
се
смејем
,
одговори
Јарац
.
Кад
сам
био
пре
месец
дана
у
Вароши
,
видим
двојицу
из
нашег
села
,
како
иду
по
пијаци
,
па
кад
наиђу
на
ћифту
са
огрнутим
пинчиком
,
они
се
пинчики
јављају
.
—
Па
одају
пинчики
пошту
,
примети
Пипица
иронично
.
Обркнежевић
се
слатко
насмеја
и
рече
:
—
Дакле
пинчики
скидају
шешир
...
—
Па
није
то
пинчика
,
рече
Пипица
.
То
је
господин
,
кад
је
обучен
.
Око
ручка
дођоше
из
шуме
још
њих
неколико
који
су
као
и
Пипица
и
Јарац
носили
собом
пушке
,
јер
су
сви
с
реда
били
ловци
и
рапшици
.
Кад
извадише
свеже
јеленско
месо
,
да
га
пеку
,
рече
Обркнежевић
:
—
Али
што
то
донесосте
,
могу
наићи
шумари
,
па
да
буде
белаја
.
—
Шумари
футошког
спаије
,
рече
Јарац
,
не
долазе
овамо
,
а
они
други
,
ако
наиђу
,
ручаће
са
нама
.
Пошто
су
почели
ручати
,
Јарац
донесе
из
земље
и
из
лишћа
бечку
пива
у
једној
руци
,
а
Обркнежевић
му
рече
:
—
Да
ли
би
се
,
Јарче
,
из
бечке
могао
напити
пива
?
—
Сад
ћеш
видити
,
рече
Јарац
,
и
пошто
отворише
пиво
,
диже
бечку
и
напи
се
.
Јарчеве
су
руке
биле
космате
и
дебеле
као
руда
,
и
нису
ни
задрхтале
,
док
је
Јарац
из
бечке
пио
пиво
.
Покушавали
су
,
за
тим
,
и
други
,
да
из
бечке
пију
пиво
,
али
нису
могли
.
Пипица
је
само
једном
принео
бечку
устима
али
је
брзо
морао
спустити
.
После
подне
су
причали
шале
и
досетке
,
а
Обркнежевићу
се
највише
допало
,
кад
су
приповедали
,
како
је
један
од
Питомих
јео
код
Ђоке
Ћиринога
печенога
јазавца
.
Питоми
то
су
они
из
села
на
Дунаву
до
вароши
.
Они
се
праве
фини
и
ове
у
селу
у
Планини
зову
„
Дивјаци
.
“
Ти
су
дивјаци
у
многоме
чему
напреднији
од
Питомих
,
а
и
далеко
више
хумора
имају
.
Оба
су
села
до
скора
сачињавала
једну
општину
,
чије
је
средиште
било
у
селу
на
Дунаву
,
одакле
су
чиновници
долазили
често
у
село
у
Планини
и
собом
доводили
пандуре
.
Међу
тим
пандурима
био
је
један
црномањасти
,
који
је
брзо
говорио
и
подоста
се
правио
важан
,
те
су
дивјаци
свакојаке
шале
збијали
.
Јесенас
је
тако
једном
дошао
у
село
,
те
кад
је
чуо
,
да
Ђока
Ћирин
отаче
вино
,
отишао
је
у
Подрум
и
вина
пио
.
Дан
раније
Ђока
је
убио
дебелога
јазавца
,
чије
је
сало
сутра
дан
пре
отакања
вина
истопио
,
да
са
машћу
кола
маже
.
Сва
се
кућа
с
тога
осећала
на
пржено
месо
.
Црномањасти
пандур
,
који
брзо
говори
и
који
се
прави
важан
,
осетио
је
печење
,
чим
је
у
двориште
ушао
,
па
,
када
га
је
вино
подоста
истругало
рече
:
—
Добро
вино
,
врло
добро
вино
,
само
тешко
га
је
на
ште
срце
пити
.
Ђока
је
Ћирин
то
једва
дочекао
,
па
рече
:
—
Па
јест
...
само
не
знам
,
чим
би
те
послужио
.
—
Мириши
неко
печење
,
рече
пандур
.
—
Ако
је
повољи
тог
печења
,
рече
Ђока
,
донећу
.
—
Донеси
.
Ђока
за
тим
донесе
хлебац
и
печење
,
које
је
подоста
било
прегорело
,
а
пандур
се
на
њега
наклопи
,
говорећи
:
—
Прегорело
...
прегорело
...
али
није
рђаво
.
Остали
сељаци
,
који
су
знали
,
какво
је
печење
,
стрпљиво
су
чекали
,
док
се
пандур
није
добро
набокао
,
а
за
тим
су
почели
избацивати
гласове
,
који
су
личили
на
глас
јазавчев
.
Пандур
је
тек
онда
видио
,
каквога
се
печења
најео
,
па
кад
је
Ђоки
пребацио
,
овај
му
рече
:
—
Па
ти
си
од
тог
печења
зактевао
...
ја
сам
донео
што
си
ти
зактевао
...
Од
ово
доба
су
и
дечурлија
имитовала
глас
јазавчев
,
кад
пандур
пролази
селом
.
Кад
је
друштво
на
Орловом
Бојишту
свршило
разговор
од
шале
,
почело
се
певати
и
разговарати
од
бога
и
од
народа
.
Један
је
рекао
,
како
је
чуо
од
једнога
ћифте
из
Вароши
,
да
нема
бога
,
на
што
је
Јарац
рекао
:
—
Како
бога
не
би
било
.
Оберкнежевић
није
хтео
о
томе
разговарати
,
но
кад
су
га
запитали
,
да
ли
он
у
бога
верује
,
хтео
не
хтео
,
морао
је
одговорити
.
—
Та
,
рече
,
има
нека
сила
...
Шума
је
већ
била
тада
у
сутону
,
и
ватра
са
стране
осветљавала
је
лица
ових
готово
шумских
људи
.
Кад
се
тама
на
шуму
сасвим
спустила
,
били
су
од
пића
већ
доста
угрејани
,
па
су
се
поново
сетили
Косова
и
погибије
цара
Лазара
.
—
Еј
,
рече
Пипица
,
да
ли
ће
Србљи
икада
Косово
осветити
!
—
Неће
га
никад
осветити
,
рече
један
.
—
Зашто
да
неће
?
запита
Јарац
.
—
Па
ми
смо
нација
,
коју
сви
мрзе
и
против
које
су
сви
.
—
Зар
су
сви
против
нас
?
запита
Пипица
Оберкнежевића
,
који
одговори
:
—
Па
готово
да
су
сви
против
нас
,
ал
боље
је
,
што
су
против
нас
.
—
Еј
,
рече
Ђока
Јарац
избацивши
пушку
,
само
да
једанпут
дође
републик
!
—
А
хоће
ли
икад
доћи
републик
?
запита
један
.
—
Еј
рече
Јарац
и
избаци
други
метак
,
само
да
доживим
републик
!
Пипица
запита
Оберкнежевића
:
—
Да
ли
ћемо
ми
дочекати
републик
?
—
Незнам
,
одговори
Оберкнежевић
.
—
А
да
ли
је
у
Старој
Србији
републик
?
—
Тамо
јесте
.
—
Можеш
убити
на
кога
си
киван
,
па
се
само
добро
кри
?
—
Да
.
—
Па
докле
ће
то
тамо
тако
бити
?
Да
ли
ће
увек
трајати
републик
?
—
Док
не
упадне
Србија
.
—
А
онда
више
неће
тамо
бити
републик
?
—
Србија
ће
увести
ред
и
поредак
,
и
онда
неће
више
бити
револуције
.
—
А
да
ли
ће
код
нас
доћи
републик
?
—
Тешко
...
тешко
...
Јарац
избаци
и
трећи
метак
и
рече
:
—
Еј
,
само
да
дође
републик
,
видили
би
ми
ко
мрзи
Србе
!
Онда
Оберкнежевић
диже
чашу
и
рече
:
—
Ми
смо
чувари
гроба
Лазарева
,
браћо
,
ми
смо
ти
,
који
свога
цара
чувамо
,
поносимо
се
за
сад
тиме
;
а
за
све
остало
има
још
времена
.
Кад
дође
време
,
видиће
се
,
ко
су
и
какви
су
они
,
који
су
чували
свога
цара
.
По
том
се
кренуше
шумом
у
село
певајући
,
пуцајући
а
Јарац
се
као
бик
дерао
.
Били
су
у
помрчини
страшни
,
грање
је
под
њиховим
ногама
пуцало
,
а
сачма
из
пушака
прштала
је
по
шумском
лишћу
.
Кад
Јарац
једним
метком
избаци
куглу
,
која
је
одфијукала
на
други
брег
,
неко
оданде
викаше
:
—
Е-е-ј
,
Дивја-а-а-ци
,
не
пуца-а-јте
!
—
Питоми-и-и
,
хоћу
да
пу-у-у-цам
!
дерао
се
Јарац
као
бик
.
—
Зашто
пуца-а-а-ш
!
—
Хоћу
да
пу-у-у-цам
!
Крив
ми
је
цео
све-е-ет
!
—
Не
пуца-а-ај
,
није
републи-и-к
!
—
У
шуми
је
ноћу
републи-и-ик
!
дераше
се
Јарац
и
избаци
метак
са
куглом
,
која
је
фијукала
и
секла
грање
...
И
гором
немом
одјекиваше
страховити
,
очајни
глас
:
„
У
шуми
је
ноћу
републи-и-и-и-ик
“
.
.
ЧЕТРДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
Обркнежевићево
писмо
Лазаревићу
„
Драги
Лазаревићу
,
„
Обећао
сам
ти
писати
о
књизи
„
Србија
није
Пијемонт
“
,
али
своје
обећање
нећу
испунити
онако
,
као
што
сам
замишљао
.
„
Замишљао
сам
,
да
ти
кратко
али
рељефно
оцртам
целокупно
овдашње
стање
наше
,
да
га
брзим
али
силним
рефлектором
осветлим
,
но
видих
да
сам
се
преварио
и
ја
,
и
да
сте
се
преварили
и
ви
у
мени
.
„
Држао
сам
,
а
држите
и
ви
,
да
изврсно
познајем
стање
у
овој
области
,
и
сад
се
уверих
,
да
га
не
познајем
,
да
још
морам
проучавати
,
да
још
морам
ронити
у
дубину
живота
народнога
.
„
Не
знам
данас
(
право
да
ти
кажем
!
)
у
чему
је
проблем
живота
нашег
овде
;
не
знам
,
да
ли
нам
предстоји
живот
,
или
смо
осуђени
на
смрт
.
Не
знам
,
не
знам
...
„
Него
ипак
знам
,
како
се
појавила
та
књига
,
и
о
томе
ћу
те
обавестити
,
што
боље
могу
.
„
Та
књига
има
своју
средину
,
а
та
је
средина
била
недавно
готово
као
нека
струја
у
народу
.
„
Не
умире
овај
народ
на
нашој
мртвој
стражи
,
него
хоће
да
живи
и
хоће
да
се
занавља
.
Пада
и
диже
се
,
и
у
њему
је
стална
тежња
,
да
се
дигне
.
„
И
онда
је
постала
та
струја
,
и
схватисмо
је
као
протест
против
старудија
,
као
знак
новога
живота
;
и
многи
запливаше
том
струјом
.
„
Него
се
убрзо
показло
,
да
они
,
који
се
на
челу
струје
истакоше
,
нису
у
стању
организовати
нови
живот
.
„
Они
се
почеше
колебати
,
изгубише
равнотежу
,
и
одоше
у
страну
,
па
и
у
опортунизам
.
„
Има
вас
,
истина
,
тамо
који
држите
,
да
овде
треба
да
буде
и
једна
опортунистичка
струја
из
тактичних
разлога
,
но
не
сме
се
заборавити
,
да
и
она
треба
да
буде
храбра
и
одлучна
.
„
У
томе
је
трагични
моменат
наших
опортуниста
.
„
Помисли
:
др
.
Ивановић
,
за
којега
сви
држасмо
,
да
је
добар
материјал
за
демократу
,
отишао
је
у
опортунисте
из
недостатка
грађанске
храбрости
.
„
Ја
сам
га
добро
проучио
и
уверио
сам
се
,
да
је
у
опортунисте
отишао
,
што
се
боји
за
случај
бурних
времена
,
за
себе
,
те
држи
,
да
би
га
опортунизам
спасао
.
(
„
Поразило
ме
је
,
кад
сам
до
тога
сазнања
дошао
.
)
„
Како
ли
се
вара
!
Како
бечку
камарилу
рђаво
познаје
!
„
Требао
сам
,
истина
,
то
да
му
кажем
,
јер
би
искрена
реч
,
може
бити
ипак
помогла
,
но
ја
сам
изгубио
вољу
на
то
,
а
нисам
ни
сматрао
,
да
сам
обвезан
то
учинити
.
„
Пустио
сам
га
као
тикву
низ
воду
,
јер
ми
се
учинило
,
да
му
спаса
нема
.
„
У
томе
уверењу
највише
ме
је
утврдило
то
,
што
сам
видио
,
како
је
постао
играчка
Морица
Кривокућиног
писца
књиге
„
Србија
није
Пијемонт
!
“
„
Питаш
:
ама
,
који
вам
је
ваш
красни
Мориц
?
„
Могао
бих
ти
о
томе
на
дугачко
и
нашироко
писати
,
но
оставимо
то
,
пошто
је
довољно
,
кад
ти
кажем
,
да
је
човек
болестан
.
Његова
је
крв
и
његова
душа
болесна
,
и
ја
ћу
ти
о
појавама
те
интересантне
болести
усмено
више
рећи
.
Правио
сам
читаву
малу
студију
,
и
ти
ћеш
сазнати
за
нове
податке
о
болесноме
типу
у
јавном
животу
.
„
Ја
са
великим
интересовањем
пратим
,
како
је
и
др
.
Ивановић
под
болесном
сугестијом
тога
човека
оболео
.
Не
чуди
се
и
веруј
,
и
ако
знаш
,
да
је
др
.
Ивановић
телом
силан
.
„
Мориц
се
пред
њим
прави
важан
,
ласка
његовим
слабостима
,
трчка
око
њега
,
и
ушао
је
у
многе
страначке
деликатности
...
„
Помисли
:
како
је
др
Ивановић
био
неопрезан
!
„
Знам
,
да
ће
ти
бити
жао
дра
Ивановића
,
али
шта
ћеш
,
сам
је
томе
крив
.
Како
може
само
један
адвокат
,
да
не
провиди
таки
тип
као
што
је
Мориц
.
„
Него
овде
у
Содоми
и
Гомори
главно
је
правити
се
важан
и
бити
дрзак
,
јер
овде
људе
не
уму
тачно
да
оцене
.
Овде
пливају
на
површини
мушке
фрајле
мекушци
,
болесници
,
новинарски
и
књижевни
лопови
,
па
и
лопови
,
који
касе
краду
.
Њих
болесно
друштво
подржава
!
„
Овде
и
о
Србији
пишу
мушке
фрајле
и
болесници
,
који
пишу
,
пишу
,
а
не
знају
,
шта
пишу
.
„
Из
те
је
средине
абортирала
књига
„
Србија
није
Пијемонт
.
“
„
Није
така
књига
изишла
из
душе
народне
,
него
из
гомиле
оних
,
којима
су
ноге
од
страха
обумрле
,
који
су
погнули
главу
,
и
који
умиру
.
„
Што
се
пак
тиче
споменуте
болести
Морицове
,
ма
да
нећу
о
томе
опширно
да
ти
пишем
,
једно
ти
морам
напоменути
.
Да
Србија
сутра
зарати
на
Турчина
,
да
рат
буде
победоносан
,
да
се
запламти
народ
,
Мориц
ће
бити
први
,
који
ће
засукати
беле
панталоне
и
манџете
и
у
Србију
похитати
,
и
падати
у
трзаје
хистеричног
одушевљења
.
Зашто
?
Јер
је
болестан
,
јер
му
је
главна
тежња
измотавати
се
.
Не
треба
да
се
чудиш
,
кад
би
рат
био
па
и
престао
,
па
кад
би
му
когод
поново
за
ту
књигу
пребацио
,
да
би
он
,
после
свих
хистеричних
трзаја
ратних
,
ипак
био
у
стању
јавно
рећи
,
да
се
те
своје
књиге
не
одриче
.
Поздравља
те
твој
Јова
.
“
„
Драги
Јово
!
„
На
твоје
писмо
могу
само
то
рећи
,
да
сте
тамо
сви
с
реда
бедници
,
бескичменици
,
бивши
људи
,
кад
тако
шта
можете
трпити
.
„
Ни
тебе
не
изузимам
!
Поздравља
те
Лазаревић
.
“
„
Драги
Лазаревићу
!
„
Имаш
право
!
Али
не
заборави
,
да
ће
бити
џумбуса
,
ако
се
ја
кад
било
тргнем
из
дремања
,
па
се
кренем
.
Позравља
те
твој
Јова
.
“
ЧЕТРДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
Ил
се
руши
,
ил
се
нешто
зида
...
Оберкнежевић
се
одазвао
на
последњи
Стојанкин
позив
,
да
дође
у
Београд
и
да
,
међу
осталим
,
види
и
југословенску
изложбу
,
па
је
из
Београда
Катарини
писао
ово
писмо
:
»
Драга
Катарина
,
»
Своје
обећање
,
да
ти
одавде
што
пре
пишем
,
ево
извршујем
,
и
,
пре
свега
,
испоручујем
ти
поздрав
од
Стојанке
.
„
Она
је
у
великој
мери
забављена
националним
радом
,
али
њезина
топла
душа
не
заборавља
на
своје
миле
и
драге
,
а
њезино
лепо
лице
све
је
лепше
,
и
на
њему
све
пластичније
црта
све
јаче
топлина
њезине
душе
.
»
Поздравила
је
срдачно
,
и
једва
чека
да
те
види
и
да
те
ижљуби
.
„
И
Лазаревић
те
поздравља
,
па
ми
рече
,
да
ти
саопштим
,
како
се
национална
ствар
повољно
развија
.
Београд
је
,
каже
,
у
великој
и
густој
прашини
,
али
његове
очи
продиру
кроз
тај
дебели
облак
,
те
види
,
да
се
ради
,
да
се
добро
ради
и
да
се
крупне
ствари
спремају
.
Теби
је
,
рече
,
већ
нешто
наговестио
,
и
напомиње
ти
,
да
на
то
не
заборављаш
.
»
За
Недићеву
Нату
сам
се
распитивао
,
кажу
,
да
је
свакако
у
Београду
;
а
са
Пером
сам
био
.
Овде
га
зову
Пера
Ћата
,
и
већ
је
у
бохемским
круговима
популаран
.
За
чудо
,
како
се
брзо
посрбијанчује
.
Ипак
сам
видио
на
његовоме
лицу
скривен
бол
,
који
оштри
,
често
пута
тешки
србијански
ваздух
није
могао
изгладити
.
У
говору
већ
има
доста
београдскога
аксана
,
али
сам
,
уза
све
то
,
осетио
у
њему
још
доста
лирске
душе
са
наше
равни
на
Мртвој
стражи
.
»
Морам
ти
и
за
себе
рећи
,
да
сам
се
почео
србијанчити
,
чим
сам
се
приближио
Београду
.
Кад
смо
били
на
половини
железничкога
моста
,
слатко
сам
се
насмејао
.
У
купеу
беше
једна
београдска
породица
,
која
се
враћала
из
иностранства
,
а
у
породици
беше
млада
,
необично
здрава
и
силна
госпођица
.
Кад
смо
били
на
половини
моста
,
она
махну
руком
према
Земуну
и
рече
са
пуно
једрога
хумора
:
„
Збогом
Швабо
!
“
То
ми
се
толико
допало
,
да
сам
се
слатко
,
слатко
смејао
.
Колико
ли
је
здраве
србијанштине
било
у
томе
једром
,
ироничном
поздраву
.
„
Чим
сам
пошао
са
железничке
станице
,
почео
сам
лакше
,
слободније
дисати
.
Да
ли
је
то
аутосугестија
,
или
је
баш
тако
?
„
И
онда
сам
се
залетио
у
србијанску
воду
,
као
оно
кад
се
на
јулској
врућини
човек
залети
у
свежи
Дунав
!
»
Био
сам
,
дакако
,
и
код
Ивана
.
Ујутру
сам
попио
црну
каву
у
»
Москви
«
,
другу
сам
пио
пред
„
Лондоном
“
,
а
трећу
код
њега
у
канцеларији
.
„
Дочекао
ме
је
,
наравно
,
осорно
.
Ја
му
рекох
:
—
Јеси
ли
чуо
,
ја
нисам
дошао
,
да
ме
ти
гњавиш
,
него
да
те
видим
,
да
попијем
каву
,
да
се
с
тобом
мало
разговорим
,
па
да
идем
даље
.
„
Он
је
опет
даље
почео
пребацивати
.
Напада
те
наше
тамо
,
напада
Содому
и
Гомору
,
те
напада
и
мене
,
што
тамо
живим
,
и
каже
,
како
ни
ја
не
вредим
ништа
,
кад
у
Содоми
и
Гомори
могу
да
издржим
.
Рекох
му
:
—
Ама
,
јеси
ли
ти
луд
!
Шта
ти
мени
то
говориш
,
па
,
будало
једна
,
ја
се
нисам
заразио
Содимајом
.
„
Мислиш
ли
,
да
ме
је
оставио
на
миру
?
Боже
сачувај
!
Пребацивао
ми
је
,
а
ја
сам
разумео
смисао
тога
пребацивања
.
Пребацивала
ми
је
Србија
,
која
уме
оштро
да
пребацује
.
„
Него
,
ма
да
сам
разумео
смисао
пребацивања
,
испречих
се
и
рекох
:
—
Доста
!
—
Шта
је
?
Ти
хоћеш
да
се
бијеш
?
—
Хоћу
да
се
бијем
!
—
Са
ким
?
—
С
тобом
!
Са
целим
светом
.
„
То
сам
тако
спонтано
избацио
,
јер
се
нека
снага
у
мени
јавила
.
„
Иван
поче
засукивати
рукаве
.
—
Па
баш
хоћеш
да
се
бијеш
?
—
Хоћу
,
бога
ми
.
„
Иван
спусти
засукане
рукаве
и
рече
:
—
Седи
,
и
пи
каву
!
»
Онда
ми
поче
причати
о
својима
,
које
је
пре
тридесет
година
оставио
и
амо
дошао
,
о
њиховим
бесним
и
добрим
коњима
,
о
силној
и
великој
породици
,
старој
,
силној
српској
породици
.
Причао
је
и
мислио
је
,
да
се
све
то
изгубило
,
да
је
све
данас
умрло
,
да
по
равни
нашој
не
вриште
добри
српски
коњи
...
—
Па
кад
ћеш
доћи
?
рекох
му
.
—
Никад
...
мрзим
ону
интелигенцију
...
народ
је
упропастила
...
те
ласкавце
,
притворице
и
мекушце
не
могу
више
да
видим
...
—
Па
да
идем
?
„
Он
ме
чврсто
ухвати
за
раме
и
рече
:
—
Седи
!
„
Онда
смо
почели
разговор
од
народне
ствари
,
па
сам
га
питао
,
шта
се
ради
.
Иван
ми
рече
:
—
Добро
се
ради
.
Не
брини
се
ништа
.
Много
се
ради
.
Краљ
и
његови
саветници
добри
су
Срби
и
поштени
су
људи
.
„
Нисам
га
хтео
питати
за
детаље
,
јер
сам
из
тих
неколико
речи
врло
много
сазнао
.
„
Пуна
срца
отишао
сам
од
Ивана
у
варош
,
у
густу
прашину
,
међу
раскопано
камење
и
избачену
земљу
.
»
Их
,
Катарина
,
да
сад
видиш
Београд
!
„
Каналише
се
,
калдрмише
се
,
копа
се
,
руши
се
,
зида
се
,
прекопава
се
,
прашина
је
,
страховита
је
прашина
!
„
Београд
се
развија
у
модерну
варош
,
и
кад
све
то
видиш
,
питаш
се
:
ил
се
руши
,
ил
се
нешто
зида
...
„
Мишљах
о
Србијиној
души
.
„
Ето
,
тако
је
она
у
кризи
,
у
рушењу
,
зидању
,
прекопавању
!
„
Ил
се
руши
,
ил
се
нешто
зида
...
„
Зида
се
,
зида
,
но
кад
ће
величанствена
зграда
бити
готова
?
„
Не
знам
,
не
знам
!
„
Био
сам
и
у
југословенској
изложби
.
Био
сам
једном
,
али
ћу
отићи
више
пута
.
„
Наши
оданде
подоста
долазе
и
живо
се
интересују
.
Шта
ли
му
то
значи
?
Неки
јачи
животни
пулс
?
Зар
има
код
нас
живота
?
Живота
!
„
Изложбу
сам
летимично
прегледао
.
»
Па
шта
да
ти
,
у
главном
,
кажем
?
„
Велика
слика
велике
југословенске
кризе
!
Сама
криза
,
и
сама
криза
,
врење
новог
вина
са
много
шећерне
садржине
.
„
Видио
сам
и
рељеф
Мештровићевог
„
Срђе
Злопоглеђе
“
.
Шиљем
ти
фотографију
.
»
Страшан
рељеф
—
је
ли
?
Соколи
ће
га
понети
у
Праг
за
слет
,
да
га
поклоне
Чесима
.
»
Чеси
ће
се
престравити
кад
га
виде
.
Они
су
шварцгелби
,
и
мука
ће
их
спопасти
,
кад
виде
,
какав
им
се
страховит
символ
доносе
са
словенског
југа
.
»
Кад
се
вратим
,
донећу
још
једну
фотографију
,
па
ћу
је
држати
на
писаћем
столу
,
да
се
снажим
,
кад
ме
нађу
часови
обамирања
...
»
Своју
Катарину
срдачно
поздравља
Јова
“
.
ЧЕТРДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
Мартин
конац
Афера
због
Недићеве
Нате
оставила
је
дубок
траг
на
Мартиној
души
,
и
разговор
са
Лазаревићем
,
кад
оно
хтеде
она
оправдати
свој
живот
,
дубоко
је
потресао
душу
њезину
.
Лазаревић
јој
рече
тада
,
да
је
београдско
друштво
од
ње
јаче
,
и
та
је
мисао
на
њу
поразно
деловала
.
Од
тога
је
дана
почела
инако
размишљати
о
београдском
друштву
,
у
њој
су
се
почели
јављати
други
погледи
,
стала
је
налазити
нове
црте
на
београдскоме
женскињу
.
И
,
због
свега
тога
,
Марта
је
полагано
почела
осећати
,
како
је
београдско
друштво
побеђује
.
У
томе
је
лежала
клица
моралне
и
телесне
смрти
Мартине
.
Марта
је
,
до
разговора
са
Лазаревићем
,
била
у
душевној
врућици
,
а
тај
је
разговор
био
криза
те
врућице
.
Овака
криза
значи
одлучан
преокрет
на
боље
или
на
горе
,
а
Мартина
је
криза
била
преокрет
на
горе
,
увод
у
катастрофу
.
Марта
је
почела
душевно
сплашњавати
;
илузија
,
коју
је
она
себи
створила
,
од
које
је
њезина
подводачка
душа
живила
,
разбила
се
и
њезина
се
душа
почела
скупљати
као
сунђер
.
Један
незнатан
случај
поспешио
је
њезин
слом
.
Дошло
јој
је
једно
девојче
од
шеснајст
година
,
девојче
са
развијеним
пластични
прсима
,
у
лицу
готово
стално
зажарена
,
а
тела
врло
лепа
и
врло
чврста
.
Дошла
је
и
рекла
је
,
да
хоће
...
.
.
То
рече
темпераментно
,
са
нешто
нервозности
и
огорчења
сасвим
отворено
.
—
Јеси
ли
ти
Београђанка
?
—
Јесам
.
—
Па
,
болан
брајко
,
па
ти
сасвим
отворено
...
—
Хоћу
,
да
се
...
Марта
је
погледа
изненађено
,
па
рече
:
—
Па
ти
си
већ
...
.
—
Нисам
...
.
Сад
хоћу
,
да
се
...
—
Па
одкуд
то
наједаред
?
Одкуд
за
мене
знаш
?
Зашто
сад
ти
то
хоћеш
?
—
Хоћу
,
да
се
...
—
Чија
си
?
—
Имам
оца
.
—
А
матер
?
—
Немам
.
—
Па
где
ти
је
отац
?
—
Само
је
у
вече
и
у
подне
код
куће
.
—
Како
ти
сама
?
—
Свакако
!
Не
могу
живити
од
кирајџија
!
Сад
баш
хоћу
,
да
се
...
—
А
зашто
не
можеш
,
да
живиш
од
кирајџија
?
—
Ждеру
ме
непрестано
.
Стално
говоре
,
да
сам
проститутка
!
—
А
кажеш
,
још
ниси
...
—
Нисам
!
Сад
хоћу
,
да
се
...
—
Ама
,
шта
ће
ти
отац
рећи
?
—
Не
мари
ништа
!
Не
враћам
се
ја
више
кући
.
Сад
хоћу
,
да
се
...
—
Нећеш
се
више
враћати
кући
?
—
Тачно
.
—
Збиља
нећеш
?
—
Тачно
!
Хоћу
,
да
се
...
—
Па
отац
ти
није
ништа
крив
!
—
Тачно
!
Марта
је
била
силно
изненађена
овом
за
њу
новом
животном
филозофијом
,
и
она
је
осетила
,
да
у
овоме
београдском
девојчету
,
које
отворено
каже
,
како
хоће
,
да
се
проституише
,
има
нешто
,
што
она
не
разуме
и
што
је
поражава
.
Марта
се
увек
јача
осећала
него
њезине
питомице
,
а
сада
је
схватила
,
да
је
ово
девојче
јаче
и
,
ма
да
је
крочила
на
пут
проститутки
,
чистије
од
ње
.
Што
је
више
мислила
о
томе
девојчету
,
све
јој
се
више
у
душу
усељавала
мисао
о
томе
,
да
београдско
друштво
није
разумела
,
да
у
њему
има
неке
силе
,
која
је
од
ње
јача
и
да
је
Лазаревић
имао
право
.
Душа
се
њена
све
више
сплашњавила
,
стешњавала
и
губила
свој
смисао
,
а
напоредо
са
њом
и
њезина
је
физична
снага
постепено
малаксавала
.
Трагедија
смрти
приближавала
се
...
Марта
није
била
у
стању
,
да
поња
тај
брзи
душевни
и
телесни
процес
,
али
је
сасвим
свесна
била
,
да
код
ње
наступа
општа
малаксалост
.
Марта
је
сваки
дан
размишљала
о
својем
малаксави
,
и
како
није
схватила
прави
разлог
,
ма
да
је
била
интелигентна
и
начитана
,
она
је
,
како
је
душа
њена
била
већ
сасвим
болна
,
сама
себи
забила
у
главу
уверење
,
да
је
неко
трује
.
С
тога
је
често
пута
,
пијући
каву
остављала
шољицу
на
сто
,
и
за
тим
каву
просипала
,
јер
је
мислила
,
да
је
кава
отрована
.
Њезина
је
душа
била
отрована
,
отров
је
био
јаки
,
па
је
брзо
деловао
и
разоравао
тело
.
Марта
је
брзо
и
у
постељу
пала
,
а
кратко
време
за
тим
са
Зеленога
Венца
поред
„
Москве
“
пролазио
је
погреб
.
За
сандуком
није
никога
било
,
а
људи
испред
каване
рекоше
:
—
Ено
Марту
сарањују
...
ЧЕТРДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
Стојанка
„
Драга
Катарина
,
„
Стојанка
снажи
моју
у
Содоми
и
Гомори
уморену
и
оболелу
душу
.
Стојанка
је
мелем
моје
растројене
душе
,
моје
душе
,
која
је
изгубила
правац
и
равнотежу
.
„
Београд
ме
снажи
,
Београд
ме
повраћа
,
али
ме
понајвише
снажи
Стојанка
.
„
Ја
све
више
осећам
,
колико
је
њизина
душа
снажна
;
изгледа
ми
,
да
је
то
мека
,
топла
,
привлачна
маса
.
Њезино
је
тело
пластично
,
свеже
и
младо
,
и
ја
осећам
у
свакој
жили
,
у
сваком
њезином
мишићу
излив
душе
.
Та
је
душа
колико
топла
,
толико
трезвена
.
„
Кад
смо
били
сами
,
разговарали
смо
интимно
.
Можеш
предпостављати
,
да
сам
јој
се
тужио
ради
грехова
својих
(
ах
!
то
ни
теби
ни
њој
још
све
нисам
ни
рекао
!
)
,
а
она
ме
је
силно
,
крепко
,
са
пуно
оптимизма
тешила
.
Каже
:
„
ако
,
ако
...
све
ће
још
добро
бити
!
“
Ах
,
та
њезино
„
ако
,
ако
“
—
колико
у
њему
има
неке
нове
расне
филозофије
топлине
,
љубави
,
оптимизма
и
праштања
!
Само
да
ли
ће
сва
та
филозифија
,
сва
та
љубав
сав
тај
оптимизам
бити
у
стању
да
помогне
,
кад
главни
удар
наступи
,
кад
рушење
,
које
ми
се
у
овој
силној
средини
нарочито
слути
,
почне
да
се
збива
...
„
Али
оставимо
то
!
„
Стојанка
је
увелико
забављена
националним
радом
.
То
те
саопштење
,
у
осталом
,
не
изненађује
,
а
знаш
,
да
се
у
опште
у
свима
правцима
на
националној
ствари
ради
;
али
ћеш
се
,
надам
се
,
обрадовати
,
кад
ти
саопштим
,
да
се
у
националноме
раду
већ
изишло
на
чистину
.
Криза
је
прошла
,
и
,
изгледа
ми
,
данас
се
зна
,
шта
се
хоће
.
То
је
,
истина
,
тешко
у
србијанској
вреви
разабрати
,
али
из
разговора
са
овом
паметном
и
енергичном
женом
ипак
се
могу
разабрати
главне
црте
те
симпатичне
слике
.
„
Могу
ти
,
пре
свега
рећи
,
да
сам
добио
утисак
,
како
данас
Србија
има
сасвим
одређену
спољашњу
политику
.
„
Ти
знаш
,
колико
ме
је
болело
,
што
сам
држао
,
да
Србија
одређене
спољашње
политике
нема
.
Знали
смо
,
да
има
националну
политику
,
знали
смо
,
да
у
Србијиноме
срцу
има
места
за
све
народне
делове
,
да
чини
,
колико
год
може
,
али
њезине
одређене
спољашње
политике
нисмо
могли
видити
.
Жудили
смо
за
политиком
јаке
и
одређене
воље
,
и
,
изгледа
,
то
смо
дочекали
.
„
Па
шта
се
хоће
?
„
Начула
си
већ
од
Лазаревића
:
на
југ
!
„
Сад
се
види
,
да
су
радикали
,
на
које
се
толико
викало
и
патриоте
и
размишљени
политичари
.
Стојанка
и
њезини
пријатељи
официри
живо
су
се
интересовали
за
намере
радикалне
владе
,
хватали
су
везе
на
све
стране
,
па
и
у
самоме
Двору
,
и
данас
су
сасвим
начисто
са
државном
политиком
.
»
С
радошћу
ти
саопштавам
,
да
се
та
политика
сасвим
слаже
са
тежњама
Стојанке
и
њезиних
пријатеља
,
и
да
је
,
према
томе
,
отпала
потреба
намераванога
притиска
.
„
Изгледа
,
да
се
,
и
то
са
успехом
,
ради
на
Балканскоме
Савезу
,
али
без
Турске
,
а
шта
то
значи
не
треба
нарочито
да
ти
кажем
.
„
Стојанка
и
њезини
пријатељи
стали
су
на
ту
мирну
тачку
сазнања
и
сад
живо
раде
на
питању
народне
одбране
.
Усмено
ћу
ти
о
томе
више
казати
.
„
Стојанка
,
као
што
ти
напоменух
,
мелем
је
моје
душе
.
Помисли
,
сетила
се
,
да
мене
пред
вече
нека
тајанствена
туга
хвата
,
кад
дан
краћа
,
па
ми
је
једно
вече
весело
причала
,
да
ма
и
малу
појаву
сете
растера
.
„
Дан
је
,
драга
Катарина
,
већ
краћи
,
и
биће
све
краћи
,
и
грожђе
ће
ускоро
почети
да
зре
,
и
зрикавци
ће
зрикати
;
а
ја
ћу
бити
све
тужнији
,
што
дан
буде
све
краћи
...
„
Извини
за
мало
сентименталности
!
„
У
осталом
срдачно
те
поздравља
твој
Јова
“
.
ЧЕТРДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
Из
Катаринине
„
Споменице
“
Свака
скоро
девојка
има
своју
споменицу
,
па
је
има
и
Катарина
.
Њезина
је
споменица
од
финог
зеленог
плиша
,
а
окована
је
златом
.
На
првоме
је
листу
призор
са
морске
пучине
.
Једрењаче
плове
и
галебови
лете
.
На
Катаринине
„
споменице
“
првоме
листу
је
слика
морске
пучине
,
по
којој
једрењаче
плове
и
галебови
лете
...
Први
је
запис
од
Катаринине
пријатељице
Јелене
,
која
јој
каже
:
да
сваком
вере
не
даје
,
јер
није
све
злато
што
се
сија
,
а
у
шкољки
да
се
бисер
крије
.
Један
гимназијалац
на
концу
своје
песме
бележи
:
Ох
,
негуј
,
љуби
Искреност
трајну
!
Тиме
ћеш
доспет
’
У
срећу
сјајну
.
Катарина
је
врло
,
врло
искрена
,
у
њој
се
јавља
праискреност
српска
,
али
она
ипак
још
није
доспела
у
„
срећу
сјајну
“
.
Олга
бележи
:
Руку
можеш
дати
Пријатељски
свима
,
Али
срце
подај
Само
избранима
.
Колико
ли
је
пута
Катарина
уздахнула
,
прочитавши
овај
стих
!
Само
избранима
,
само
избранима
...
Пријатељ
бележи
:
Пропуштено
време
не
враћа
се
више
,
Многи
после
за
њим
узалуд
уздише
.
Србасти
гимназијалац
бележи
ове
лепе
стихове
:
Да
л
’
је
,
боже
Косовка
девојка
Рекла
онда
оном
своме
приши
:
„
Дед
,
бога
ти
,
Орловићу
Павле
„
Што
год
мени
у
„
штамбук
“
запиши
!
“
Да
л
’
имаше
царица
Милица
Красан
„
штамбук
“
од
стотину
шара
,
У
којем
су
„
немецки
“
писале
Вукосава
и
лијепа
Мара
?
Бележи
ђак
дољње
гимназије
:
Нада
је
живот
,
Нада
је
све
;
У
нади
човек
Живи
и
мре
.
То
су
Катарини
мили
стихови
.
Катарина
се
нада
,
нада
,
нада
...
То
је
држи
.
Милица
бележи
:
Љубав
,
пријатељство
—
Лепе
су
то
речи
;
Ал
је
тешко
правог
Пријатеља
стећи
.
Школски
друг
бележи
Змајеве
стихове
,
који
почињу
„
Накићени
твоји
свати
“
...
Колико
ли
се
пута
Катарини
,
кад
је
те
стихове
почела
читати
,
привидио
њезин
погреб
!
Чедомиљ
бележи
:
Из
пријатељска
срца
свога
Ја
ти
желим
сваког
дана
:
Да
ти
скоро
отпевамо
„
Одби
се
бисер-грана
“
.
Осмошколац
Борислав
бележи
:
Као
што
је
лист
на
дрвету
у
пролеће
свеж
и
весео
,
тако
је
и
с
човеком
у
младости
.
Он
се
весело
љуља
на
таласима
живота
уздижући
се
и
спуштајући
се
,
како
му
се
судбини
свиди
,
па
све
то
траје
само
кратко
време
.
И
његову
главу
обоји
јесен
у
животу
,
пада
и
он
опада
,
као
што
с
лишћем
бива
,
и
имали
тада
разлике
међу
њима
?
Листа
нестане
на
брежуљку
,
а
њега
под
брежуљком
,
а
што
за
њим
остаје
,
то
је
само
грудица
земље
и
нешто
успомене
.
Београдски
правник
бележи
:
У
бурној
младости
,
у
веку
појезије
,
радости
—
ми
се
надамо
...
љубимо
...
Ал
’
наскоро
свега
нестаје
,
па
и
жарка
љубав
престаје
—
и
ми
ступамо
у
век
прозе
.
Једино
што
нам
у
тихој
старости
,
ко
одјек
брзо
прохујале
младости
,
—
остаје—
успомена
је
.
Она
је
најслађи
зачин
живота
,
а
нада
је
,
што
га
крепи
.
У
„
Споменици
“
има
запис
од
Оберкнежевића
Јове
,
који
је
записан
23
.
-ВИИИ
.
1907
.
,
и
који
гласи
:
„
Сећај
се
данашњег
дана
!
„
Ја
,
Дара
и
ти
седили
смо
у
твојем
предсобљу
.
„
У
врту
твоме
била
је
права
,
лепа
јесен
.
„
Ти
и
Дара
сте
везле
,
а
ја
сам
писао
,
и
тада
чух
,
како
имаш
лепу
спрему
.
„
Ти
си
онда
,
на
моју
жељу
,
показала
своје
дарове
.
„
Лепи
су
,
укусни
су
;
ја
сам
гледајући
их
,
био
дирнут
.
Гледао
сам
сватове
твоје
...
„
На
столу
мирисао
је
плави
,
лепи
споменак
.
„
Сећај
се
данашњег
дана
!
Ја
сам
био
срећан
гледајући
дарове
твоје
“
...
Три
године
по
том
пише
:
»
Ти
си
пластична
и
пуна
живота
,
ти
си
за
живот
.
Живи
,
живи
,
живи
...
Желим
ти
праву
срећу
!
Желим
ти
,
да
извршиш
мисију
свог
облог
,
пластичног
,
темпераментног
живота
.
“
ЧЕТРДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
После
ислеђења
са
локомотивом
Предлог
,
да
се
покуша
са
локомотивом
на
лицу
места
испитати
,
еда
ли
младога
Драшковића
није
локомотива
убила
,
примљен
је
и
брзо
је
приступљено
самој
проби
.
На
лице
места
изишла
је
комисија
,
која
је
била
састављена
од
лекара
,
полицијских
чиновника
и
железничара
,
а
били
су
присутни
и
представници
свију
београдских
новина
.
Већ
раније
био
је
начињен
човек
од
сламе
у
величини
покојнога
Драшковића
,
постављен
је
био
на
истом
месту
међу
шинама
,
на
којем
је
нађен
леш
,
и
онда
се
уз
велико
интересовање
присутних
,
кренула
локомотива
.
Локомотива
је
ишла
истом
брзином
као
и
воз
оне
кобне
вечери
,
и
кад
је
прешла
преко
човека
од
сламе
,
појури
и
комисија
и
новинари
,
да
виде
,
да
ли
локомотива
какво
дејство
учинила
.
Човек
од
сламе
није
био
ниједним
делом
локомотиве
дирнут
!
Они
,
који
су
тврдили
,
да
локомотива
није
Драшковића
убила
,
рекоше
:
—
Ето
,
сад
се
види
,
да
смо
ми
имали
право
!
Они
,
који
су
били
противнога
мишљења
,
рекоше
:
—
Овај
покушај
није
меродаван
.
Једно
је
човек
од
сламе
,
друго
је
жив
човек
под
локомотивом
;
човек
од
сламе
се
не
креће
,
а
жив
се
човек
можда
и
уздигао
главом
у
тренутку
,
куд
је
локомотива
преко
њега
прелазила
,
те
га
је
могла
чистилица
убити
.
И
новинари
исказаше
своје
мишљење
.
Једни
су
били
за
,
други
против
.
Росић
,
који
је
налазио
у
несретноме
случају
тајанствену
београдску
ствар
рече
:
—
Локомотива
је
лепо
доказала
,
да
убијство
није
извршила
.
Иследник
Ранковић
ћутао
је
,
посматрао
и
размишљао
.
Росић
му
се
приближи
и
рече
:
—
Зар
ти
сад
није
јасно
,
да
локомотива
није
убијца
!
Ранковић
га
погледа
,
и
не
рече
ништа
.
Стари
Драшковић
,
стално
до
дна
душе
ожалошћен
,
приступи
Ранковићу
и
рече
:
—
Како
вам
се
чини
,
господине
Ранковићу
?
—
Не
могу
још
ништа
да
кажем
,
одговори
Ранковић
.
Ствар
је
врло
загонетна
.
Да
ли
ћете
после
подне
бити
код
куће
?
—
Бићу
.
Ви
ћете
доћи
?
—
Доћи
ћу
.
Гледајте
,
да
будемо
сами
.
—
Дођите
.
Прегледајте
све
,
што
мислите
,
да
треба
прегледати
;
само
да
се
дође
до
истине
.
—
Оно
уже
,
са
којим
су
покојнику
биле
ноге
везане
,
није
дакле
ваше
?
—
Апсолутно
није
из
моје
куће
.
Сва
сам
ужета
прегледао
,
и
ни
од
једног
ни
парчета
није
отсечено
.
—
Ни
платно
,
што
је
окрвављено
нађено
,
није
из
ваше
куће
?
Да
ли
је
све
тачно
прегледано
?
—
Све
је
тачно
прегледано
;
платна
таке
врсте
нема
у
нашој
кући
,
јер
тако
платно
нисмо
никад
куповали
.
—
Да
није
оцепљено
од
каквог
поклона
?
—
Апсолутно
не
!
Све
смо
тачно
прегледали
.
—
Да
ли
се
госпођа
мало
примирила
?
—
Никад
се
она
,
господине
Ранковићу
,
неће
више
примирити
;
али
је
ипак
толико
јака
,
да
се
са
њом
може
разговарати
.
—
Могу
разговарати
са
њом
о
њезиноме
привиђењу
на
три
дана
пред
смрт
Иванову
?
—
Можете
;
она
ће
вам
све
тачно
рећи
.
—
Истина
је
,
дакле
,
да
је
имала
привиђење
?
—
Истина
је
.
Ми
,
до
душе
,
нисмо
људи
сујеверни
,
али
нам
то
привиђење
никако
не
излази
из
главе
.
ЧЕТРДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Смрт
српскога
државника
„
Драга
Катарина
,
„
Изненадићеш
се
,
кад
ти
саопштим
да
је
умро
председник
кабинета
др
.
Милован
Миловановић
.
„
Изненадио
сам
се
,
уосталом
,
и
сам
,
јер
сам
га
још
пре
три
дана
видио
на
улици
.
„
Него
,
како
је
само
изгледао
!
Сломљен
,
истрошен
,
нагнут
!
„
Ишао
сам
са
Лазаревићем
,
кад
га
видесмо
,
и
Лазаревић
ми
рече
:
„
Види
Милована
,
како
се
истрошио
.
Готов
је
;
он
је
своју
мисију
свршио
“
.
Ја
му
рекох
:
„
Па
њега
тек
чекају
крупни
државни
послови
“
.
Лазаревић
одговори
:
„
Он
је
дао
све
,
што
је
могао
дати
.
Сад
ће
други
наставити
,
који
су
до
сад
стојали
у
резерви
.
“
—
„
Па
он
је
ипак
крупне
ствари
свршавао
!
“
—
„
Свршавао
,
и
многе
свршио
;
сад
ће
други
даље
у
дело
да
приведу
,
друге
,
до
сад
резервисане
снаге
“
.
—
„
А
толико
га
нападају
у
Србији
!
“
—
„
И
у
Србији
и
изван
Србије
,
но
тако
је
код
нас
Срба
!
имаш
га
не
знаш
га
,
изгубиш
га
познаш
га
“
.
„
Кад
се
чуло
,
да
је
Миловановић
пао
у
постељу
одмах
се
приметила
појава
саучешћа
.
Чудна
ти
је
земља
Србија
.
Каже
Лазаревић
:
„
У
овој
те
земљи
свака
бараба
напада
,
ако
си
истакнут
,
али
коначна
права
заслуга
у
Србији
у
прошњу
не
иде
“
...
»
Кад
пуче
глас
,
да
је
Миловановић
умро
,
требала
си
Катарина
видити
Србију
.
Преврнула
се
земља
за
неколико
сахата
.
Чудна
земља
,
чудна
земља
.
»
Пре
три
дана
бацали
су
блатом
на
Миловановића
,
називали
су
га
берзијанцем
,
ударали
по
њему
уздуж
и
попреко
,
а
сад
?
Преврну
се
земља
и
из
грдњи
,
из
напада
на
Миловановића
разви
се
искрена
и
велика
жалост
,
истинско
поштовање
.
»
Мртав
Миловановић
оживе
за
неколико
сахата
...
»
Србијанац
је
,
Катарина
,
чудноват
као
противник
:
он
те
упорно
напада
,
а
кад
си
онеспособљен
,
у
њему
на
мах
престаје
противник
.
„
Право
рече
Лазаревић
:
права
заслуга
у
Србији
у
прошњу
не
иде
!
„
Рекох
Стојанки
,
Лазаревићу
и
официрима
:
—
Не
могу
,
да
вас
разумем
:
до
јуче
сте
се
на
Миловановића
бацали
камењем
,
данас
од
њега
правите
легендарну
личност
.
Шта
ја
то
?
Да
ли
је
Миловановић
заслуживао
,
да
га
каменујете
,
или
је
данашњи
пијетет
заслужио
?
Ако
је
било
једно
,
било
друго
,
једно
с
другим
се
не
слаже
.
—
Море
,
рече
капетан
Јуришић
,
што
га
нападасмо
,
то
је
с
тога
,
што
у
