ово,
писмо
из
његових
слатких
руку
,
да
га
вама
предам
!
То
рекавши
Годон
с
неким
страхопоштовањем
извади
једно
писмо
и
предаде
га
Беру
.
Бер
грозничаво
пружи
руку
и
узе
писмо
.
Журио
је
да
га
час
пре
отвори
,
али
му
се
руке
толико
тресле
од
неке
чудновате
неизвесности
,
да
је
коверт
готово
сав
поцепао
,
док
је
извадио
писмо
.
То
писмо
беше
запасано
на
лепој
,
пергаменастој
хартији
и
беше
повелико
.
Бер
га
је
читао
,
али
с
таком
фуриозношћу
да
га
је
Аранка
преплашено
посматрала
и
неколико
пута
упитала
,
шта
је
то
тако
страшно
написано
у
том
чудном
писму
.
Бер
се
није
освртао
на
та
њена
питања
,
већ
је
само
читао
даље
.
Прочита
писмо
један
пут
,
прочита
га
други
пут
,
и
трећи
пут
и
што
га
је
дуже
читао
,
постајао
је
постепено
мирнији
.
Најзад
је
писмо
врло
пажљиво
склонио
и
оставио
у
најпоузданији
џеп
своје
хаљине
,
па
сасвим
мирно
и
мало
смешећим
погледом
окрете
се
Аранци
и
само
јој
рече
.
—
Добро
је
,
не
брини
се
.
Ја
се
надам
да
ће
ипак
добро
бити
!
По
том
се
окрете
Годону
,
управи
на
њега
неколико
питања
о
своме
стрицу
,
о
његовом
боловању
,
о
положају
плантажа
према
мору
.
Аранка
је
горела
од
неизвесности
,
не
знађаше
у
ком
правцу
да
ставља
питања
овоме
Црнцу
,
који
им
донесе
овако
изненадне
гласове
,
а
са
којима
они
још
не
беху
ни
сами
на
чисто
.
Они
живо
разговараше
са
Годоном
а
иза
леђа
им
је
седео
полицијски
тајник
,
обучен
као
свештеник
,
(
види
сл
.
5
.
стр
.
193
)
.
—
Е
,
па
лепо
,
Годоне
,
мој
узвишени
стриц
се
много
хвали
с
тобом
.
Он
те
је
јако
заволео
и
дао
ти
слободу
као
и
твојој
Зеноби
,
коју
је
,
како
ми
вели
,
купио
само
за
твоју
љубав
.
Је
ли
тако
?
рече
Бер
.
—
О
!
како
је
то
добар
господар
,
о
!
нека
би
му
Бог
подарио
здравља
!
...
.
Он
је
свакога
свога
роба
наградио
,
који
беше
достојан
тога
.
И
мене
је
одликовао
више
но
и
једног
роба
свога
.
Десет
година
је
како
имам
срећу
јести
хлеба
с
његове
трпезе
.
Ја
и
моја
Зеноба
,
коју
ми
је
поклонио
,
гледамо
на
њега
као
на
сунце
.
И
више
се
радујемо
кад
њега
видимо
,
него
ли
и
самом
сунцу
.
Та
сунце
греје
све
подједнако
а
премилостиви
маса
Джемс
греје
мене
и
моју
Зенобу
више
него
друге
робове
своје
.
Ах
!
то
је
најбољи
маса
на
свима
овим
острвима
.
—
Зеноба
?
!
како
је
то
лепо
име
!
рече
Аранка
и
окрете
се
Годону
.
А
шта
је
она
теби
,
те
је
својом
називаш
?
—
Милостива
госпо
,
Зеноба
је
Црница
,
робиња
...
.
Њу
ми
је
из
превелике
милости
даровао
господар
Джемс
...
.
и
ја
сам
се
оженио
њоме
,
има
већ
година
дана
.
—
А
ради
ли
она
тешке
послове
на
плантажу
?
упита
Аранка
даље
.
—
Преблаги
господар
даровао
је
слободу
и
њој
као
и
мени
,
одговори
Годон
.
—
Па
чиме
се
онда
бави
?
—
Оно
је
настојница
над
једним
делом
робиња
,
али
је
за
чудо
паметна
,
те
је
слушају
чак
и
мушки
робови
.
Што
год
им
она
нареди
,
они
врше
.
Њу
нико
не
мрзи
,
сви
је
воле
само
да
није
...
.
-
Шта
?
упита
радознало
Аранка
.
—
Да
није
једног
белог
човека
,
који
је
полицајац
у
месту
и
који
је
прати
куд
год
се
она
крене
с
робињама
.
—
А
што
?
—
То
ће
вам
она
умети
боље
казати
,
ако
ваше
милостиво
срце
буде
хтело
слушати
речи
једне
црне
робиње
.
—
А
како
је
главни
настојник
,
управитељ
?
упита
Бер
Годона
.
—
Томас
Виндор
?
!
упита
Годон
.
—
Јесте
,
он
!
понови
Бер
.
—
Добар
је
то
управник
.
Ни
један
роб
не
може
код
њега
симулисати
.
Свакога
тера
на
посао
рано
пре
зоре
,
у
вече
их
врло
касно
враћа
у
њихове
касарне
.
—
Како
он
стоји
код
мога
стрица
?
—
Господар
Джемс
увек
слуша
његове
предлоге
о
имању
,
робовима
и
свему
.
Али
од
како
је
господар
ослабио
,
попустио
је
и
управник
.
На
при
свем
том
послови
ипак
иду
како
треба
.
Он
је
и
мене
много
волео
,
али
од
неког
времена
не
гледа
ме
најбоље
,
а
највише
од
кад
сам
стекао
велико
поверење
у
господара
Джемса
.
—
Буди
такав
и
од
сада
,
па
ћеш
вазда
имати
благовољења
својих
старешина
,
рече
Бер
Годону
.
—
Ја
сам
вазда
био
одан
својим
господарима
и
никада
нисам
искусио
оштрину
њихову
,
додаде
Годон
.
—
Да
,
оданост
...
.
верност
...
.
то
су
ретке
врлине
,
али
се
види
,
да
их
ти
имаш
када
те
мој
стриц
толико
препоручује
мојој
пажњи
...
.
—
О
,
како
сам
му
благодаран
!
упаде
Годон
у
реч
.
—
...
.
Ја
своме
стрицу
безгранично
верујем
,
па
ти
још
сада
могу
саопштити
,
да
можеш
рачунати
на
моју
наклоност
...
.
поклонићу
ти
исто
поверење
,
као
што
си
га
имао
и
у
мога
стрица
,
Бер
изговори
ове
речи
необично
ватрено
.
—
Годон
га
обасипаше
благодарностима
и
уверавањима
у
његову
чврсту
и
непокољебљиву
верност
.
Док
су
они
говорили
,
лађа
се
већ
беше
кренула
с
пристаништа
пут
Хајити
,
где
ће
се
наши
путници
искрцати
на
земљиште
Вега
Реал
већ
на
првој
станици
,
која
буде
била
на
реду
.
—
Бер
,
Аранка
и
Амалија
беху
већ
поодавно
сишли
доле
у
кабине
ради
одмора
.
Путовање
на
мору
није
их
више
занимало
,
та
оно
им
беше
већ
досадно
,
досадније
него
ли
каква
дуготрајна
болест
.
Зар
је
и
могла
ове
патнике
заносити
својим
чарима
ова
грдна
аждаја
,
коју
су
људи
прозвали
„
океаном
“
,
која
отвара
своје
гадне
чељусти
где
год
види
на
себи
земаљског
створа
!
Зар
их
је
могао
опијати
својим
дивотама
овај
океан
,
који
им
је
већ
толико
пута
показивао
своје
зубе
и
Нептун
претио
главом
својом
!
Зар
су
се
могли
дивити
величанствености
изгледа
,
који
им
нуђаше
изванредан
поглед
с
лађе
на
све
стране
,
они
,
које
тај
изглед
опомињаше
само
на
ужасне
сцене
не
давне
прошлости
њихове
!
?
Ах
,
не
!
чаролијама
поморских
путовања
опијају
се
само
они
,
који
никада
у
своме
животу
нису
видели
море
или
који
се
никада
не
отискоше
с
обале
на
пучину
морску
.
Лепо
је
с
каквог
брдашца
посматрати
залазак
сунца
у
море
,
које
тада
изледа
као
да
све
букти
у
пламену
,
али
је
највећи
ужас
дочекати
ноћ
на
узбурканим
таласима
валовите
пучине
морске
!
Наши
су
путници
преживели
већ
толико
призора
на
валима
морским
,
да
их
сада
не
занимаше
више
те
морске
чаролије
.
Хтели
су
радије
наступајућу
ноћ
мирно
преспавати
,
него
цвокотати
од
зиме
посматрајући
с
крова
одиста
величанствен
и
заносан
залазак
сунчев
.
А
,
шта
најзад
мари
то
сунце
,
чији
ће
га
погледи
отпратити
за
хоризонат
и
сачекати
сутра
дан
да
га
поздраве
добродошлицом
с
тако
дугога
пута
његова
?
Оно
неће
бити
ни
мало
тамније
,
ако
га
случајно
не
погледа
ово
или
оно
око
,
нити
ће
засветлити
што
год
јаче
и
веселије
,
ако
га
данас
погледа
оно
око
,
које
га
већ
неколико
дана
није
хтело
гледати
.
Колико
се
очију
дневно
за
навек
затворе
на
земљи
и
које
га
никад
више
неће
погледати
,
баш
и
да
су
га
иначе
гледале
радо
,
па
оно
ништа
не
мари
,
не
хаје
!
Било
је
доста
путника
,
који
радије
одоше
у
меку
постељу
,
него
ли
на
кров
,
али
је
било
доста
и
таквих
што
грозничаво
посматраше
у
оно
сунце
што
ће
их
сутра
дан
пећи
целога
дана
и
досађивати
им
несносном
запаром
.
Свештеник
Дон
Лијего
и
Годон
не
беху
ни
међу
једнима
.
За
спавање
беше
им
још
доста
рано
,
а
имали
су
неки
важнији
разговор
,
који
сматраше
важнијим
од
простог
гледања
лепих
поморских
вечери
.
Обојица
се
беху
повукли
у
дно
салона
,
где
беху
готово
сасвим
издвојени
од
осталих
путника
.
У
почетку
,
док
још
беше
доста
путника
у
салону
,
они
разговараше
врло
лагано
,
а
доцније
отпочеше
жив
разговор
тихим
гласом
,
кад
се
салон
готово
сав
испразни
.
Свештеник
је
навлаш
бирао
повучен
крај
и
усамљен
положај
.
Годон
је
ишао
свештенику
по
вољи
и
у
почетку
га
је
у
свему
задовољавао
својим
одговорима
.
То
необично
јако
осмели
свештеника
—
потајног
агента
и
он
већ
беше
уверен
,
да
је
Годона
придобио
себи
.
Кад
се
Дон
Лијего
уверио
,
да
је
салон
сасвим
празан
и
кад
је
веровао
,
да
је
Годон
на
његовој
страни
,
реши
се
најзад
,
да
покуша
изнети
му
неколико
предлога
.
—
Дакле
,
ти
сада
први
пут
видиш
овога
свога
новога
господара
?
упита
Дон
Лијего
Годона
.
—
Први
пут
!
одговори
Годон
.
—
Ти
га
дакле
не
познајеш
!
—
Не
.
—
И
он
сад
иде
да
узме
плантаж
свога
стрица
,
па
да
њим
господари
?
!
—
Да
,
јер
га
је
стриц
огласио
за
наследника
.
—
А
где
га
је
то
огласио
?
упита
тајник
.
—
У
полицији
!
одговори
Годон
...
.
само
то
је
учинио
кришом
,
јер
настојник
Виндор
тежи
да
му
приграби
све
имање
,
незнајући
да
господар
Джемс
има
наследника
.
—
А
,
тако
што
год
...
а
знаш
ли
ти
која
је
она
жена
с
њим
?
упита
тајник
.
—
Па
која
је
друга
,
ако
не
његова
госпођа
.
—
Јесте
госпођа
,
али
му
она
није
жена
.
—
Није
му
жена
?
!
зачуђено
упита
Годон
.
—
Није
...
.
о
њој
има
дугачка
прича
...
али
нека
је
за
сада
,
него
да
ја
тебе
нешто
упитам
,
рече
Дон
Лијего
.
—
Можете
!
—
Мени
та
жена
треба
!
смешећи
се
рече
тајник
.
—
Шта
рекосте
?
упита
Годон
.
—
Имам
један
план
,
да
тебе
учиним
наследником
плантажа
,
ако
ме
у
једној
ствари
помогнеш
,
рече
тајник
.
—
Мене
...
.
ја
поседник
?
зачуђено
упита
Годон
.
—
Јесте
,
и
ја
имам
средства
да
то
постигнем
.
Реци
ми
само
да
хоћеш
,
па
је
за
остало
моја
брига
.
Годон
се
дуго
размишљаше
.
Ласкав
предлог
тајников
уздрмао
је
његове
мисли
.
Он
беше
у
искушењу
.
Према
Беру
није
могао
осећати
великих
симпатија
,
јер
га
није
ни
у
колико
познавао
,
нарочито
га
није
знао
какав
је
на
власти
,
јер
тада
људи
обично
изгледају
сасвим
друкчији
,
него
ли
у
обичном
животу
.
Али
ипак
није
хтео
да
обесвети
оно
поверење
,
којим
га
је
стари
господар
и
добротвор
Джон
одликовао
.
Тешко
му
беше
решити
се
,
да
обмане
новог
господара
.
С
друге
пак
стране
замишљао
је
себе
у
положају
поседника
плантажа
...
.
Он
некадањи
роб
,
он
,
који
је
носио
јарам
о
врату
...
.
сада
да
постане
поседником
богатог
плантажа
...
.
То
му
изгледаше
по
све
немогућно
,
али
му
је
ипак
ласкало
обећање
тајниково
...
.
Осећаше
потребу
верности
новом
господару
,
али
како
би
му
тек
било
видети
себе
на
његовом
месту
,
а
осећао
је
у
себи
способност
за
такав
положај
...
.
Мислио
је
тако
непрестано
.
То
премишљање
његово
беше
јасан
знак
да
је
он
вером
посрнуо
,
да
је
готов
учинити
сваку
услугу
тајнику
само
зарад
славе
,
да
у
историји
острва
Хајити
буде
забележено
,
како
је
један
роб
из
јарма
постао
поседник
истога
плантажа
,
на
коме
је
у
почетку
радио
најтеже
послове
...
.
—
Најзад
,
премишљаше
Годон
у
себи
,
стари
господар
Джемс
мене
је
особито
пазио
...
.
можда
би
ми
и
сам
оставио
плантаж
,
да
му
се
овај
синовац
није
јавио
...
.
Док
се
он
овако
борио
у
мислима
,
док
је
осећао
велику
тежину
,
да
да
своје
последње
решење
,
дотле
га
је
Дон
Лијего
непрестано
наговарао
и
уверавао
,
да
га
може
учинити
господарем
плантажа
.
—
Да
ти
докажем
,
да
ја
знам
добро
,
која
је
ова
жена
што
иде
с
Бером
,
рече
тајник
,
ево
погледај
у
ову
књигу
.
Чија
је
ово
слика
?
—
Њена
је
,
управо
њена
!
узвикну
Годон
.
—
Па
шта
сад
мислиш
?
упита
тајник
.
—
Па
какве
услуге
ви
тражите
од
мене
?
упита
Годон
.
Да
ли
их
ја
могу
задовољити
?
—
Можеш
,
услови
нису
тешки
!
—
Да
их
чујем
,
захтеваше
Годон
.
—
Казаћу
ти
их
само
онда
,
ако
даш
реч
да
ћеш
их
испунити
,
иначе
ме
можеш
издати
,
рече
тајник
.
—
Не
,
издати
вас
нећу
ни
за
живу
главу
па
ни
онда
ако
услове
не
будем
могао
примити
,
одговори
Годон
.
—
Заклињеш
ли
се
на
те
речи
?
упита
га
тајник
држећа
га
чврсто
за
руку
.
—
Заклињем
се
живим
Богом
и
Исусом
Христом
!
узвикну
Годон
,
дигнувши
три
прста
у
вис
.
—
Онда
слушај
,
настави
тајник
.
Госпођа
Аранка
је
права
жена
једнога
мога
пријатеља
из
Европе
.
Твој
нови
господар
Бер
је
разбојник
,
који
је
силом
отео
жену
мога
пријатеља
и
ево
је
води
по
непознатим
пределима
кријући
свој
траг
.
Од
тебе
тражим
,
да
ми
згодном
приликом
издаш
ту
жену
,
да
је
водим
њеном
правом
мужу
,
а
Бера
ћемо
после
лако
послати
за
Европу
,
где
ће
добити
казну
за
своје
злочинство
.
Плантаж
ћемо
онда
уступити
теби
.
Ја
за
то
имам
средстава
код
себе
,
која
ти
још
не
смем
открити
.
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
одговори
Годон
.
—
Пристајеш
ли
сада
на
мој
предлог
?
—
Пристајем
,
рече
Годон
.
Ја
ћу
задовољити
ваше
услове
,
али
средства
ћу
ја
сам
изабрати
.
—
Средства
?
...
.
то
је
твоја
ствар
...
.
ти
знаш
шта
ја
хоћу
,
па
се
према
томе
управљај
.
—
Добро
,
одговори
Годон
.
—
Пази
само
...
.
да
ме
не
обманеш
,
јер
ако
то
учиниш
,
бићеш
кажњен
,
да
ће
те
до
срца
заболети
па
ће
те
и
живота
стати
.
Годон
само
климну
главом
и
тек
што
хтеде
нешто
рећи
,
али
му
реч
застаде
у
грлу
,
јер
у
том
тренутку
чу
да
неко
отвара
врата
на
салону
.
—
Пст
!
чу
се
глас
кроз
празни
салон
.
Унутра
већ
беше
ушао
Атахалп
баш
онда
када
је
Годон
климнуо
главом
,
те
је
јасно
чуо
онај
шум
„
пст
!
“
—
Њега
је
јако
изненадило
,
да
је
у
овој
себи
спазио
само
ову
двојицу
,
чији
је
разговор
чуо
у
неколико
само
,
док
је
отварао
врата
,
и
који
беху
сасвим
неми
,
када
он
уђе
унутра
.
На
овога
свештеника
беше
подозрив
још
и
иначе
,
што
је
једнако
погледом
пратио
Аранку
,
коју
он
сматраше
скоро
као
своју
.
Он
би
се
потукао
са
сваким
оним
,
који
би
му
се
усудио
рећи
да
он
нема
права
на
њу
,
кад
ју
је
управо
он
спасао
смрти
на
оној
лађи
кад
се
беше
пожар
десио
.
Читав
низ
успомена
између
њега
и
ње
,
развио
се
после
тог
догађаја
.
А
и
она
је
тада
одговарала
симпатијама
његовим
.
Та
колико
му
је
пута
у
загрљају
протепала
звонким
тоном
:
„
О
,
Ато
,
Атице
,
спаситељу
мој
!
“
Љутит
због
данашњег
поступка
свештеникова
,
а
нашавши
их
сада
у
прилично
незгодном
,
збуњеном
положају
,
упита
доста
опоро
.
—
Годоне
,
шта
се
то
десило
овде
?
—
Није
ништа
.
Отац
Дон
Лијего
спава
још
од
првог
мрака
,
а
ја
овде
крај
њега
седим
,
спремам
се
да
и
сам
спавам
,
одговори
Годон
.
—
Али
ја
сам
чуо
разговор
!
—
Разговор
?
!
као
зачуђено
упита
Годон
.
—
Да
,
разговор
.
.
Чуо
сам
разговор
овде
и
ушао
сам
овде
.
Ти
си
климнуо
главом
а
ја
чух
у
томе
тренутку
реч
„
Пст
!
“
Објасни
ми
шта
је
то
било
?
Годоново
лукавство
овде
отпоче
своје
мреже
расплетати
.
Он
се
не
даде
збунити
,
већ
одмах
одговори
.
—
Отац
Дон
Лијего
спава
одавно
већ
,
па
ме
је
пре
спавања
умолио
,
да
пазим
на
тишину
,
јер
је
јако
уморен
,
па
је
рад
да
се
боље
одмори
.
Ти
си
лупнуо
на
врата
,
ја
подигох
главу
теби
и
рекох
ону
реч
,
да
бих
ти
дао
знак
да
прилазиш
лагано
амо
,
како
га
неби
пробудио
.
Ето
то
је
,
ако
баш
желиш
знати
у
чему
је
ствар
.
—
Хм
!
...
.
па
добро
...
.
али
разговор
?
упита
Атахалп
понова
.
—
Разговора
није
могло
бити
,
пошто
човек
одавно
већ
спава
.
Он
је
,
до
душе
,
мало
пре
твога
уласка
бунцао
нешто
у
сну
и
приметио
сам
,
да
је
то
до
сад
већ
неколико
пута
урадио
.
Ако
то
будеш
чуо
случајно
!
одговори
Годон
сасвим
равнодушно
.
—
Дакле
је
тај
поп
сомнамбула
?
упита
Атахалп
.
—
Онда
ћу
причекати
мало
,
да
видим
хоће
ли
опет
говорити
у
сну
...
.
можда
ће
нам
случајно
открити
какву
тајну
своју
,
рече
Атахалп
.
А
мени
је
прилично
стало
да
сазнам
по
коју
тајну
његову
.
Рекавши
то
,
Атахалп
заћута
.
Ослушкиваху
обојица
неће
ли
овај
„
силом
сомнамбула
“
исказати
што
год
у
сну
.
Кад
су
се
добро
умирили
тајник
у
привидноме
сну
одиста
стаде
изговарати
неке
нејасне
речи
.
Атахалп
га
пажљиво
слушаше
,
а
Годон
...
.
Годон
...
.
ВИИИ
.
На
острву
Хајити
Од
некога
времена
на
Острву
Хајити
и
то
у
западном
делу
његовоме
некако
ствари
не
иду
добро
.
До
пре
кратког
времена
на
њему
је
владала
мирноћа
.
Поседници
и
остали
бели
људи
господарише
низинама
,
приморјем
,
а
урођеници
,
Мулати
и
Црнци
савијали
су
своја
скровишта
по
високим
брдима
и
плантажама
или
проводише
век
свој
по
непроходним
прашумама
у
друштву
са
зверињем
,
која
тамо
царује
.
Свако
племе
живело
је
својим
животом
и
кретало
се
у
границама
уговора
,
који
беху
утврђени
између
њих
и
поседника
,
после
дугих
бораба
.
То
мирно
стање
било
је
доста
краткога
века
.
Међу
Црнцима
и
Мулатима
,
гордим
становницима
поноситих
брда
и
прашума
опажао
се
неки
покрет
.
Охолим
синовима
дивље
природе
није
ишло
у
рачун
да
на
својој
земљи
трпе
и
туђинце
,
па
још
беле
људе
,
који
их
потискоше
с
долина
и
натераше
горе
у
брда
и
шуме
.
Међу
поносним
наследницима
традиционалних
обичаја
и
навика
сазревала
је
све
већма
и
већма
тежња
да
се
ослободе
дошљака
и
узму
управу
над
острвом
у
своје
руке
.
Поједине
групе
завереника
,
комбиноване
од
Мулата
и
Црнаца
крстариле
су
око
појединих
плантажа
кришом
ноћу
и
вребале
су
прилику
да
убију
по
кога
дошљака
.
Завереници
су
потајно
слали
своје
људе
у
касарне
робова
,
који
радише
на
појединим
плантажама
,
да
са
њима
ступе
у
преговоре
,
да
их
наговоре
да
се
једног
дана
листом
побуне
сви
,
да
потуку
своје
настојнике
и
господаре
,
да
се
ослободе
па
да
као
слободни
грађани
ове
земље
сами
управљају
својом
судбином
.
Завера
је
све
више
отимала
маха
,
али
су
је
урођеници
и
робови
вешто
скривали
,
те
се
о
њој
није
ни
знало
.
Робови
по
свима
плантажама
само
су
очекивали
уговорене
знаке
с
планина
па
да
окршај
направе
.
Поседници
плантажа
и
остали
досељеници
из
Европе
само
су
знали
да
се
међу
становницима
шума
и
брда
опажа
неки
покрет
да
је
у
једном
племену
поглавица
неки
Хунон
,
одбегли
роб
с
једне
плантаже
.
На
шта
је
он
наперен
,
то
је
за
њих
била
тајна
.
Сви
меродавни
кругови
држали
су
,
да
су
урођеничка
племена
у
завади
,
да
се
спремају
за
међусобну
борбу
,
која
до
душе
,
није
тако
ретка
у
њих
и
не
беше
ни
мало
необична
појава
.
То
се
већ
толико
пута
дешавало
,
да
је
за
поседнике
то
била
обична
ствар
.
Они
се
чак
и
радоваше
таком
покрету
,
јер
онда
могу
спавати
безбрижно
у
својим
одајама
и
изводити
мирно
рад
на
својим
плантажама
.
Оне
,
који
би
могли
пореметити
ту
тишину
—
Мулати
и
Црнци
—
су
поседници
и
навлаш
потпиривали
на
такве
међусобне
борбе
завађених
зар
племена
,
да
би
сами
живели
у
миру
.
Ето
због
тога
се
мала
пажња
обраћала
на
покрете
који
се
опажаху
горе
по
планинама
.
Нико
није
ни
слутио
на
то
,
да
не
прође
ни
једна
ноћ
,
а
да
се
по
који
одважни
син
дивљине
спусти
доле
у
равнице
и
ободрава
робове
стављајући
им
у
изглед
скоро
ослобођење
,
а
многима
и
повратак
у
своју
постојбину
.
Ни
поседник
плантажа
„
Викторије
“
,
млади
господар
Бер
са
првим
управником
Атахалпом
није
ни
слутио
на
лукавство
свога
надстојника
Годона
,
коме
беше
поверио
старање
о
свима
својим
робовима
,
јер
он
беше
вичан
том
послу
.
Тајни
састанци
лукавог
настојника
Годона
са
својим
оцем
Хуноном
,
постали
су
јако
учестали
.
Хунон
,
поглавица
завереника
сам
силажаше
на
овај
плантаж
,
на
коме
је
некада
као
роб
издирао
у
послу
,
састајао
се
са
својим
сином
и
преговарао
о
завери
увређених
синова
ове
земље
и
жарке
Африке
.
Све
је
то
поткопавало
темељ
господару
„
Викторије
“
.
Он
беше
тако
неискусан
у
овим
стварима
да
је
постао
готово
слепо
оруђе
свога
роба
Годона
и
радио
све
по
његовом
упуству
.
По
његовом
савету
је
отпустио
онога
строгог
управника
,
Томаса
Виндора
,
јер
је
нечовечно
кињио
робове
његове
.
Али
ни
мислити
није
могао
,
да
је
Виндор
добро
познавао
робове
и
све
што
је
чинио
,
то
је
било
да
добро
буде
господару
његову
.
Сав
посао
,
управо
дисциплинску
службу
над
робовима
,
беше
Бер
поверио
њему
—
Годону
,
који
га
сваком
приликом
с
највећом
понизношћу
увераваше
о
својој
оданости
,
што
је
неискусном
Беру
много
ласкало
.
А
и
шта
је
знао
друго
радити
!
Стриц
му
је
Годона
и
Зенобу
оставио
у
аманет
као
своје
љубимце
и
верне
слуге
.
Бер
није
их
познавао
,
већ
је
само
одржао
аманет
свога
стрица
.
Савест
му
беше
мирна
и
он
је
срећно
и
задовољно
господарио
,
очекујући
да
се
све
ствари
среде
како
је
желео
,
па
да
свечано
прослави
дан
свога
венчања
са
Аранком
,
јер
цељ
њихових
путовања
,
идеја
њихових
нада
беше
већ
остварен
.
Али
,
да
је
Бер
могао
загледати
дубље
у
душу
свога
настојника
Годона
,
могао
би
му
прочитати
,
да
се
клица
неискрености
тога
истог
Годона
развија
у
њему
још
одавно
.
Он
би
,
да
је
пажљивије
могао
читати
у
лице
његово
сазнао
,
да
она
почиње
још
на
неколико
дана
пре
но
што
је
,
поверењем
господара
Джемса
са
управником
Виндором
,
вршио
преглед
над
робовима
одабирајући
болесне
за
продају
,
да
је
ту
прилику
употребио
на
то
,
да
свога
оца
Хунона
ослободи
ропства
,
договоривши
се
с
њим
,
да
се
овај
направи
болесним
,
да
на
путу
привидно
умре
,
као
што
је
и
било
.
Ето
каквом
је
подлошћу
одликовани
роб
Годон
одговорио
на
искреност
свога
господара
!
Али
...
.
беше
ли
то
подлост
Годонова
?
!
Зар
се
синовља
љубав
његова
према
несрећном
му
оцу
може
сматрати
за
подлост
?
!
Зар
је
неверност
према
трговцу
с
људским
месом
већи
грех
,
него
ли
што
би
био
не
помоћи
своме
родитељу
у
свакој
беди
и
невољи
а
још
више
ослободити
га
робовања
,
које
сноси
само
за
то
,
што
је
црне
коже
и
што
је
рођен
као
слободан
син
топле
Африке
?
Зар
је
син
могао
бити
ладан
према
патњама
свога
родитеља
гледајући
га
у
ропскоме
јарму
где
ради
тешке
послове
да
из
њих
бели
људи
вуку
користи
и
живе
раскошно
?
И
зар
најзад
,
у
црним
голим
грудима
не
куца
срце
родитељске
и
синовље
љубави
онако
исто
топло
и
силно
,
као
што
куцају
срца
раскошно
одевених
белих
господара
?
...
.
Не
,
Годон
тада
не
беше
издајник
.
Он
је
био
у
могућности
да
олакша
терете
са
срца
свога
оца
,
и
олакшао
му
их
је
.
Ослобођени
пак
родитељ
,
дочепавши
се
слободних
брда
и
шума
жудео
је
за
осветом
над
белим
људима
,
који
понизише
њега
и
његово
племе
до
ропскога
јарма
,
у
које
се
бесловесна
животиња
преже
.
Тамо
...
...
тамо
у
слободном
ваздуху
хајитских
шума
нађе
Хунон
многу
своју
браћу
и
једномишљенике
.
И
зар
се
сада
може
замислити
,
да
овако
ослобођени
отац
љубављу
свога
сина
,
може
пропустити
и
једну
прилику
,
а
да
своме
правом
сину
не
стече
већих
слобода
,
да
му
извојује
и
осигура
бољу
будућност
?
!
какав
би
то
отац
био
,
који
неби
своме
сину
,
патнику
,
помагао
у
часовима
беде
и
невоље
,
кад
је
у
могућности
да
то
учини
,
да
му
извојује
потпуну
слободу
,
да
не
преза
од
погледа
појединих
господара
!
Не
,
Хунон
је
добро
знао
да
родитељској
љубави
потпуно
одговара
љубав
синовља
.
Једно
без
другога
пусто
је
,
суши
се
,
нестаје
га
...
.
Син
је
задовољио
оца
свога
,
показао
је
плод
синовље
љубави
и
сада
је
било
ред
да
Хунон
,
отац
,
развије
у
јачој
мери
своју
љубав
,
своју
родитељску
љубав
,
према
тако
доброме
своме
сину
Годону
.
И
Хунон
је
радио
на
томе
,
градећи
завере
противу
поседника
плантажа
,
да
тако
ослободи
сина
,
да
ослободи
невине
робове
.
А
сирота
Зеноба
,
причајући
Годону
оне
прве
ноћи
,
кад
је
с
робовима
поведоше
с
тржишта
Сен
Доминго
ка
плантажу
„
Викторији
,
“
како
му
је
отац
одведен
у
ропство
није
ни
знала
да
је
добри
син
Годон
,
на
један
дан
пре
састанка
с
њом
,
већ
био
ослободио
свога
оца
ропскога
јарма
...
.
Ето
такво
беше
стање
на
острву
Хајити
,
ето
такве
беху
прилике
на
плантажу
„
Викторији
“
онога
часа
,
када
је
Бер
примио
управу
над
њим
и
законим
путем
уважен
за
наследника
.
Не
знајући
прилике
на
плантажу
,
верујући
у
оданост
надстојника
Годона
,
он
је
живео
срећно
и
задовољно
,
очекујући
с
нестрпљењем
долазак
својих
највећих
гостију
:
матере
и
оца
из
Европе
,
за
које
је
желео
да
буду
присутни
његовом
венчању
с
Аранком
,
да
буду
очевидци
неизмернога
богатства
његова
,
које
ће
се
тога
дана
изнети
пред
њих
.
ИX
У
оближњој
шуми
Дон
Лијего
се
такође
искрцао
на
Хајитску
обалу
.
Дошавши
у
хотел
преруши
се
,
скиде
маске
са
себе
,
које
је
уз
пут
тако
вешто
прикривао
и
пријавио
се
шефу
месне
полиције
као
полицијски
агент
из
Европе
,
да
је
овде
дошао
,
да
тражи
једног
опасног
зликовца
,
за
чијим
трагом
одавно
иде
и
пут
га
је
довео
на
острво
.
Ту
се
код
полиције
снабде
са
потребним
документима
да
би
му
путовање
по
острву
било
слободно
,
па
је
успео
чак
и
дотле
,
да
,
ако
му
потреба
захте
,
може
добити
од
полиције
и
силу
,
оружану
помоћ
.
Пошто
је
приправио
све
што
би
му
олакшавало
сваки
даљи
посао
,
он
се
крену
путовати
с
једнога
плантажа
на
други
обилазећи
све
раденике
,
где
год
је
која
група
радила
а
све
у
привидној
намери
да
види
,
да
се
тај
зликовац
којега
је
гонио
,
случајно
не
налази
међу
робовима
или
још
пре
међу
настојницима
.
Све
је
то
чинио
са
знањем
полиције
и
поседника
дотичнога
плантажа
.
У
самој
ствари
,
он
је
тиме
хтео
пре
свега
да
се
добро
упозна
са
приликама
и
обичајима
,
који
владају
на
појединим
имањима
,
како
би
могао
своје
планове
остварити
што
је
могуће
опрезније
.
Осим
тога
,
њему
је
требало
да
се
изближе
упозна
са
односима
између
самих
поседника
и
појединих
настојника
њихових
.
На
тај
би
начин
,
одржавајући
љубав
или
потпирујући
тајно
мржњу
,
између
којих
шта
постоји
,
могао
све
околности
употребити
на
своју
корист
,
наравно
у
колико
би
који
орган
био
употребљивији
за
његов
план
.
Он
би
дакле
тако
имао
у
својим
рукама
кључ
ситуације
и
окретао
би
га
онамо
и
онолико
куда
му
је
и
колико
потребно
.
План
дакле
беше
скројен
.
Дон
Лијего
није
штедео
времена
,
које
му
беше
потребно
за
извођење
његово
.
Он
је
добро
знао
,
да
би
пренагљен
покушај
могао
ствар
изокренути
са
свим
на
другу
страну
.
Тада
му
кључ
ситуације
неби
могао
ништа
користити
.
Као
искусан
човек
,
знао
је
он
врло
добро
,
да
у
оваким
приликама
,
кад
се
имају
извршити
овако
тугаљиви
послови
,
као
што
је
отмица
чељадета
,
није
довољно
само
имати
у
рукама
кључ
ситуације
па
га
окретати
на
своју
страну
,
него
да
је
још
од
веће
важности
умети
проценити
време
када
треба
кључ
спустити
у
браву
опште
ситуације
.
Јер
ако
се
не
оцени
сам
тренутак
када
треба
отпочети
акцију
,
па
се
то
у
невреме
учини
,
ситуација
постаје
са
свим
нова
и
кључ
старе
ситуације
немоћан
је
да
отвори
браву
нове
ситуације
.
Дон
Лијего
је
вазда
могао
опрезно
се
користити
слабошћу
појединаца
.
Ту
је
тактику
усвојио
и
у
овој
прилици
.
Тим
начином
хтео
је
извести
и
овај
свој
план
.
А
време
!
...
.
време
ће
већ
наградити
његове
труде
.
Он
ће
једног
дана
,
мислио
је
,
имати
ту
госпођу
Аранку
на
својим
рукама
,
а
која
сада
измењује
своје
загрљаје
између
Бера
и
првог
му
управитеља
Атахалпа
,
као
што
се
збиваше
и
пре
...
.
тамо
у
Хавани
!
На
једном
делу
плантажа
„
Викторије
“
радило
се
врло
живо
око
прибирање
кафе
.
Дерњава
појединих
настојника
разлегаше
се
по
оној
пољани
,
којом
журише
робове
на
рад
,
јер
ту
беше
главни
настојник
Годон
,
па
да
неби
приметио
на
какву
лабавост
у
раду
.
Њега
су
се
бојали
,
јер
што
он
достави
господару
Беру
,
оно
ће
се
и
учинити
.
Годон
задовољно
гледаше
,
како
живо
пуцају
оне
стрњике
кафе
под
рукама
вредних
робова
,
па
и
нехотично
се
занесе
мислима
из
своје
прошлости
,
када
су
његова
плећа
осећала
ударце
сурових
настојника
,
када
су
се
његових
ушију
тицале
дерњаве
њихове
,
када
је
њега
главни
Виндор
гледао
пред
собом
овако
,
као
што
он
гледаше
сада
ове
црне
робове
.
И
кад
упореди
свој
садањи
положај
са
ондашњим
,
чисто
није
веровао
да
сада
у
његовим
рукама
лежи
живот
ових
јадника
као
што
је
његов
лежао
у
рукама
настојника
.
Он
се
осећаше
потпуно
задовољан
.
Душу
његову
није
више
притискивало
понижење
,
врат
његов
није
више
жуљио
јарам
ропски
,
и
ако
је
био
заробљен
,
купљен
и
под
контролом
,
ипак
не
осећаше
више
тежину
робовања
.
На
против
,
он
је
имао
уза
се
своју
верну
Зенобу
,
коју
је
чувао
и
пазио
као
зеницу
ока
свога
.
Поглед
на
њу
беше
за
њих
читава
историја
од
колевке
,
која
се
нихала
тамо
негде
у
слободном
делу
Сенегамбије
па
до
овога
господства
које
с
њом
заједно
дели
овде
у
туђем
свету
.
Зеноба
је
у
Годону
имала
не
само
мужа
,
већ
јој
он
беше
и
читава
постојбина
.
Са
толико
љубави
и
поштовања
беху
међу
собом
спојена
ова
два
срца
жарке
Африке
!
А
коме
је
имао
бити
благодаран
за
сва
та
добра
и
благодати
које
је
стекао
у
туђинца
,
ако
не
доброти
срца
његова
господара
Джемса
и
увиђавности
поштенога
и
трезвенога
управника
Виндора
!
—
Заиста
,
мислио
је
Годон
у
себи
,
та
су
два
човека
подигла
ме
из
прашине
,
из
блата
,
обасипали
ме
ретким
одликовањима
,
која
не
уживаше
ни
један
роб
на
овој
,
нити
на
оближњим
плантажама
.
Из
ропског
јарма
истргли
су
они
мене
и
обукоше
ми
ово
одело
...
.
Да
,
то
су
моји
спасиоци
,
ја
сам
код
њих
препорођен
.
А
ја
чиме
сам
се
одужио
толикој
пажњи
мога
господара
и
беспрекорној
увиђавности
управника
Виндора
?
...
.
Чиме
?
...
.
Ах
,
ја
сам
преступник
гадан
...
.
Управника
сам
опањкао
код
новог
господара
Бера
,
те
га
је
овај
отпустио
,
у
место
да
га
награди
за
савесну
службу
према
господару
...
.
А
овамо
подривам
темељ
имању
оног
господара
,
који
ме
толико
воли
и
указује
пажње
!
...
.
За
тим
мало
заћута
и
замисли
се
дубоко
.
—
Јест
,
ја
сам
неверник
,
настави
Годон
после
кратког
размишљања
,
ја
сам
подлац
...
.
ја
сам
нитков
...
.
ја
сам
уља
...
.
гадан
сам
издајица
поверења
...
.
Не
,
не
...
.
ја
такав
не
могу
бити
...
ја
ћу
...
Хтеде
нешто
изрећи
још
,
али
се
трже
,
чувши
неко
кашљуцање
са
стране
.
Годон
погледа
на
ту
страну
.
Отуда
је
долазио
Дон
Лијего
и
смешећим
се
погледом
приближаваше
Годону
.
Овај
га
посматраше
озбиљно
.
—
О
,
Годоне
,
како
иду
послови
?
упита
га
Дон
Лијего
.
—
Послови
иду
добро
,
одговори
Годон
у
кратко
.
—
Иду
ли
у
свему
добро
?
упита
даље
Дон
Лијего
.
—
У
мога
је
господара
све
добро
!
одговори
Годон
.
—
Докле
се
напредује
полако
,
али
ипак
поуздано
?
запита
опет
Дон
Лијего
.
—
Напредује
се
и
биће
још
боље
!
рече
Годон
.
—
Е
онда
ми
је
мило
кад
је
тако
.
А
како
иначе
стоје
ствари
?
упита
Дон
Лијего
.
—
Ствари
?
!
...
.
Какве
ствари
?
упита
Годон
.
—
Па
оне
ствари
о
којима
смо
говорили
!
—
Ја
вас
не
разумем
,
Дон
Лијего
,
шта
желите
.
—
Разумете
ме
ви
врло
добро
,
Годоне
,
шта
ја
желим
...
.
јер
ја
нисам
заборавио
ваше
жеље
.
—
Извините
,
Дон
Лијего
,
али
ја
вас
не
разумем
!
—
Хоћете
ли
да
вас
опоменем
на
заклетву
?
—
Какву
заклетву
?
упита
Годон
.
—
Заклетву
,
коју
сте
ми
дали
на
пароброду
пре
искрцавања
на
хајитску
обалу
!
тврдио
је
Дон
Лијего
.
—
Да
вам
...
.
—
Јест
,
да
ми
...
.
јесте
ли
то
заборавили
?
—
Нисам
заборавио
,
али
ћу
заборавити
врло
брзо
,
одговори
му
Годон
одсечно
.
—
А
,
тако
дакле
,
ви
сте
вољен
заборавити
дату
заклетву
...
—
Да
,
вољан
сам
...
.
јер
сам
уверен
да
тиме
вршим
једну
часну
улогу
,
одговори
Годон
даље
.
—
Одкуда
толика
промена
у
вас
?
упита
Дон
Лијего
.
—
Промена
код
мене
?
—
Да
!
—
Ја
сам
увек
овакав
!
одговори
Годон
.
—
А
на
оној
лађи
?
упита
Дон
Лијего
.
—
Да
...
.
имате
право
,
тамо
је
са
мном
настала
промена
,
али
овде
,
на
овој
земљи
,
ја
само
мислим
о
добру
свога
господара
,
одговори
Годон
поносно
.
—
А
зар
не
мислите
и
о
своме
добру
.
—
Добро
његово
,
и
моје
је
добро
!
—
Зар
се
одричете
изгледа
на
још
боље
стање
?
—
То
није
у
мојој
власти
,
одговори
Годон
.
—
Али
оно
је
у
мојој
власти
!
озбиљно
рече
Дон
Лијего
.
—
Па
шта
је
с
тим
?
—
Ја
вас
,
Годоне
,
још
једном
опомињем
на
вашу
заклетву
,
коју
сте
ми
дали
у
оном
часу
када
смо
ја
и
ви
утврдили
споразум
о
ствари
која
вам
је
позната
.
Ако
је
се
ви
тако
лако
одричете
,
мени
је
све
једно
.
Ја
имам
начина
да
свој
план
изведем
и
другим
путем
,
само
у
том
случају
ви
ће
те
постати
робом
,
а
овако
поседником
плантажа
.
Ваша
је
судбина
,
Годоне
,
у
мојим
рукама
.
—
У
вашим
рукама
моја
судбина
?
упита
зачуђено
Годон
.
—
Да
у
мојим
је
рукама
!
Тако
гордо
узвикну
Дон
Лијего
и
извади
из
џепа
један
полициски
акт
у
коме
је
стајало
,
да
је
он
овлашћен
затворити
свакога
,
на
кога
посумња
да
што
год
зна
о
злочинцу
,
за
којим
се
трага
.
Годон
читаше
то
писмено
,
па
подигнувши
главу
према
Дон
Лијегу
,
рече
само
:
—
Па
шта
мислите
овим
актом
?
—
Прогласићу
вас
за
саучесника
злочина
и
ви
можете
овога
часа
бити
стрпани
у
затвор
.
А
за
после
већ
,
то
је
моја
брига
.
Ја
вас
још
једном
опомињем
на
заклетву
,
ако
себи
желите
добра
.
—
Ја
желим
себи
добра
,
али
за
то
не
морам
желети
зла
своме
господару
!
—
Добро
...
.
бирајте
сада
једно
или
друго
,
у
мојим
је
рукама
кључ
од
обојега
.
Али
промислите
добро
шта
радите
,
јер
вас
може
срце
заболети
,
па
да
му
лека
не
нађете
,
ја
вам
за
све
то
стојим
добар
.
—
Промислио
сам
ја
већ
!
рече
Годон
.
—
Узмите
се
на
ум
,
да
покајање
не
дође
сувише
касно
.
Тако
прећаше
Дон
Лијего
Годону
,
који
остаде
онде
крај
гомиле
раденика
размишљајући
о
овоме
догађају
.
Дон
Лијего
оде
на
другу
страну
,
оставивши
Годона
да
се
мисли
о
заплету
у
који
је
зашао
са
овим
чудним
човеком
.
Годон
је
пратио
погледом
Дон
Лијега
,
који
се
неколико
пута
осврте
за
собом
и
прећаше
прстом
Годону
.
Годон
се
дубоко
замисли
.
За
неколико
дана
после
овог
догађаја
из
међу
Годона
и
Дон
Лијега
,
њих
се
двојица
не
састајаше
.
Годон
је
стрепио
од
сваког
шума
,
бојећи
се
да
га
полиција
не
гони
,
јер
је
према
речима
Дон
Лијега
очекивао
да
ће
се
овај
светити
над
њим
,
што
му
онако
драговољно
не
хтеде
пружити
руку
како
му
је
овај
нуђаше
.
Дон
Лијего
пак
навлаш
је
избегавао
састанке
са
њим
дајући
му
времена
да
се
размисли
,
а
највише
пак
с
тога
,
да
ствар
не
би
пренаглио
,
што
се
није
слагало
с
његовом
тактиком
.
За
то
време
пак
,
Дон
Лијего
се
реши
,
да
обилазним
путем
примора
Годона
на
извршење
заклетве
.
Он
је
добро
знао
да
Годон
воли
своју
Зенобу
више
него
ли
и
себе
сама
.
Изгубити
Зенобу
за
Годона
је
било
више
,
него
ли
изгубити
и
себе
сама
.
Та
њих
двоје
беху
један
другом
не
само
муж
и
жена
него
и
сва
постојбина
и
све
имање
њихово
.
Знајући
добро
те
односе
Зенобе
и
Годона
,
Дон
Лијего
се
реши
да
преко
Зенобе
покуша
издалека
неби
ли
га
она
нагнала
на
корак
,
који
му
беше
потребан
.
У
случају
пак
,
да
она
не
хтедне
пристати
,
он
беше
решен
да
употреби
силу
над
њом
,
не
би
ли
тиме
ствар
окренуо
на
боље
.
—
Патње
,
које
би
од
овога
претрпила
Зеноба
,
биле
би
за
Годона
много
јаче
,
те
ће
се
ваљда
тако
,
за
љубав
ње
,
решити
да
ми
план
потпомогне
.
Тако
мишљаше
Дон
Лијего
у
себи
.
Ја
морам
мало
јаче
ствар
подгрејати
,
јер
се
приближује
дан
венчања
Бера
и
Аранке
,
после
чега
би
се
ствари
заплеле
још
већма
...
.
Решен
на
овај
корак
,
Дон
Лијего
најми
једнога
дана
два
оружана
човека
,
којима
издаде
наредбу
да
пред
вече
иду
за
њим
али
да
се
прикривају
,
да
гледају
да
буду
увек
у
његовој
близини
и
да
буду
готови
урадити
сваког
тренутка
оно
,
што
би
им
он
наредио
.
Пошто
је
издао
наредбе
,
кренуше
се
сви
напред
преко
поља
тамо
на
ону
страну
,
где
је
Зеноба
била
са
једним
одељењем
робиња
на
послу
.
После
по
сата
лаганог
кретања
и
прикривања
,
најамници
са
Дон
Лијегом
на
челу
дођу
до
ивице
једног
шумарка
,
где
је
Зеноба
морала
проћи
са
својим
робињама
,
да
ту
наиђе
на
њу
и
покуша
придобити
је
милом
или
силом
.
Најамници
остадоше
у
шумарку
прикривени
,
а
Дон
Лијего
оде
сам
чак
на
оно
место
,
где
је
Зеноба
радила
да
унапред
покуша
какав
договор
са
њом
.
Али
као
искусан
човек
,
он
метне
маску
,
како
га
она
ни
у
ком
случају
не
би
могла
умотрити
,
нити
знати
с
ким
је
говорила
.
Кад
је
стигао
к
њој
,
она
већ
уређиваше
своје
робиње
за
повратак
у
касарну
.
Он
је
ослови
са
:
—
Добро
вече
,
настојнице
!
—
Бог
вам
помогао
!
одговори
она
тихо
и
нежно
.
—
Ви
већ
полазите
с
рада
?
!
—
Идем
,
време
је
да
се
робиње
одморе
,
јер
сутра
морају
опет
зором
ранити
.
—
А
морате
ли
и
ви
с
њима
?
—
Морам
,
како
не
бих
морала
!
—
Па
то
је
онда
теретно
по
вас
?
—
Јесте
теретно
,
али
се
мора
сносити
!
одговори
Зеноба
с
уздахом
.
Дотле
већ
беху
прилично
одмакли
.
—
А
би
ли
ви
желели
лакши
посао
?
—
Ја
бих
...
.
али
грешим
што
тако
мислим
.
Да
сам
у
другога
господара
,
било
би
ми
горе
,
одговори
она
.
—
Ја
сам
и
дошао
к
вама
с
предлогом
,
да
ми
учините
нешто
,
па
да
вам
се
стање
побољша
.
—
А
ко
сте
ви
?
упита
Зеноба
.
—
Ја
сам
човек
,
који
желим
да
се
користим
вашом
једном
услугом
,
а
да
тиме
и
вас
подигнем
.
—
Али
име
ваше
?
!
—
То
је
тајна
!
—
Па
како
онда
тражите
услуге
,
а
желите
остати
у
тајности
од
мене
?
упита
Зеноба
.
—
Моје
име
,
остаће
за
вас
тајна
;
оно
и
није
од
какве
важности
по
ствар
,
ради
које
ми
требају
ваше
услуге
...
.
.
—
Онда
их
не
можете
ни
очекивати
од
мене
,
одговори
му
Зеноба
.
—
Али
у
изгледу
је
ваше
побољшање
!
...
.
—
А
,
не
...
.
тако
нечасне
улоге
не
врши
ни
једна
кћи
слободне
Сенегамбије
.
Свој
план
у
колико
се
он
дотиче
мојих
услуга
вама
,
кога
незнам
ни
ко
сте
ни
од
куда
сте
,
ви
можете
слободно
изменити
.
Ви
сте
човек
беле
расе
,
за
коју
ја
не
би
небих
жртвовала
ни
једну
длаку
своје
косе
.
Ви
сте
син
гаднога
племена
,
које
експлоатише
нашу
снагу
и
изводи
нас
на
пазар
као
сваку
стоку
.
Ја
сам
претрпела
толико
понижења
од
белог
племена
,
да
ми
је
само
могуће
...
.
ја
бих
...
ја
бих
га
очистила
с
лица
земље
.
Па
зар
да
ја
чиним
услуге
људима
таквога
соја
?
!
Боже
сачувај
!
То
не
бих
учинила
,
па
макар
то
била
и
најплеменитија
ствар
.
Зар
ко
може
веровати
вашој
части
,
вама
,
који
нам
данас
држите
проповеди
о
начелима
Христове
науке
,
да
су
сви
људи
на
земљи
браћа
међу
собом
а
овамо
нас
сутра
дан
спутавате
у
јармове
па
у
чопорима
као
какву
стоку
терате
на
тржиште
,
тамо
нам
гледате
зубе
,
пипате
мишице
...
.
.
не
стидите
се
тога
понижења
...
.
срам
вас
било
!
...
...
—
Чујете
ли
,
Зенобо
,
смирите
се
и
немојте
вређати
!
упаде
јој
у
реч
Дон
Лијего
.
Сада
већ
беху
близу
оног
места
где
је
заседа
чекала
.
—
Да
се
стишам
!
...
.
не
!
...
.
викаћу
да
се
до
неба
чује
шта
се
све
ради
овде
на
земљи
!
И
ви
,
бели
човек
,
који
још
и
имена
свога
кријете
колико
сте
подлац
,
ви
сте
још
нашли
да
тражите
услуге
од
једне
понижене
кћери
поносне
Сенегамбије
.
Не
надајте
се
услузи
од
мене
,
јер
је
нећете
добити
...
.
.
ја
не
помажем
тиране
свога
племена
!
...
—
А
ти
ћеш
силом
бити
приморана
!
цикну
увређени
Дон
Лијего
,
па
за
тим
викну
најамницима
.
—
Држите
је
!
...
.
Закопајте
је
живу
у
ту
јаму
.
Нека
види
и
гледа
како
јој
смрт
прилази
,
нека
позна
добро
како
бели
човек
уме
прати
увреде
свога
племена
!
—
Зликовци
!
...
.
Подлаци
!
викаше
ухваћена
Зеноба
из
свег
гласа
.
—
Најамници
свезаше
Зенобу
конопцем
за
једно
дрво
,
па
дугачким
ножевима
прошириваше
једну
јаму
пред
њом
.
—
Зликовци
!
срам
вас
било
!
три
оружана
човека
противу
једне
слабе
робиње
!
...
.
викала
је
из
свега
грла
,
али
јој
глас
биваше
све
муклији
и
рапавији
.
За
ово
време
Дон
Лијего
исече
све
конопце
на
робињама
и
ослободи
их
,
рекавши
им
:
—
Идите
куда
вам
је
воља
...
.
ви
сте
слободне
!
—
Бегајте
у
слободна
брда
и
шуме
!
довика
им
Зеноба
гласом
,
који
се
већ
једва
могао
разабрати
.
Причајте
слободним
горштацима
шта
раде
бели
људи
с
невиним
и
поносним
ћерима
поносне
Африке
!
Робиње
,
дочепавши
се
слободе
,
одјурише
куд
која
,
али
све
узмицаху
тамо
на
ону
страну
где
беше
у
близини
ту
граница
независних
горштака
Мулата
и
Црнаца
.
Дотле
је
јама
већ
била
готова
.
Али
и
Зеноба
не
знађаше
више
за
себе
.
Гледајући
својим
очима
како
јој
се
гроб
копа
,
немајући
живе
душе
око
себе
,
она
изгуби
сваку
храброст
и
онесвешћена
лежаше
поред
дрвета
,
за
које
беше
привезана
.
Најамници
узеше
је
у
руке
и
спустише
је
у
гроб
.
Она
беше
непокретна
.
Ни
уздаха
не
имађаше
више
у
својим
грудима
.
Опустивши
је
у
јаму
,
најамници
бацаше
земљу
на
њу
.
Тешке
грудве
црне
земље
ударале
су
оно
обло
,
а
дражесно
тело
њено
.
Али
она
не
имађаше
свести
ни
о
чему
шта
се
с
њом
догађало
.
—
Доста
је
!
викну
Дон
Лијего
најамницима
који
је
беху
скоро
сву
притрпали
.
Оставите
јој
главу
и
једну
руку
ван
земље
,
кад
се
пробуди
нека
види
,
да
бели
људи
ипак
имају
милосрђа
према
људским
створовима
.
Нека
се
слободном
руком
брани
од
мува
и
других
инсеката
како
јој
живот
под
земљом
ипак
не
би
био
у
толико
досадан
.
Нека
је
сада
ту
на
ледини
,
нека
проведе
ноћ
као
слободна
кћи
поносне
Африке
!
рече
Дон
Лијего
у
иронији
.
Затим
се
окрете
и
с
најамницима
пође
кући
.
Није
прошао
ни
неколико
корака
,
па
застаде
.
Замисли
се
па
рече
најамницима
.
—
Вратите
се
,
да
накршимо
гране
и
покријемо
је
,
да
јој
начинимо
мало
сувоте
над
главом
,
да
је
неби
што
киша
узнемиравала
у
пријатном
јој
сну
.
Најамници
учинише
по
наредби
.
Док
су
они
то
радили
,
дотле
је
Дон
Лијего
метнуо
око
Зенобиног
врата
на
једној
узици
,
дашчицу
једну
на
којој
беше
записано
:
„
Сада
је
остала
жива
,
други
пут
биће
мртва
!
“
Свршивши
и
овај
посао
кренуше
се
ова
три
зликовца
кроз
шуму
натраг
у
град
.
—
Тако
,
...
.
кључ
је
дакле
спуштен
у
браву
ситуације
!
мишљаше
Дон
Лијего
у
себи
.
За
неколико
тренутака
на
тој
се
пољани
није
чуо
више
никакав
човечји
глас
.
Свако
живо
биће
,
које
је
обдан
вршило
ма
какве
радње
своје
,
смирило
се
или
је
журно
хитало
да
где
год
отпочине
,
па
да
сутра
отпочне
понова
теретни
посао
.
Пољана
беше
пуста
за
неко
време
.
Кад
се
ноћ
беше
већ
у
велико
спустила
и
кад
се
ноћна
хладовина
беше
већ
одавно
распрострла
,
отпочеше
и
неки
чаробни
жубори
по
овој
шумици
и
по
пољани
оној
.
У
колико
је
ноћ
више
узимала
маха
,
шушањ
је
постајао
све
чешћи
и
јаснији
,
док
се
око
по
ноћи
мешао
се
урликањем
разних
ноћних
животиња
,
које
крстарише
слободно
по
оним
просторијама
тражећи
хране
.
У
то
доба
све
шуме
оживе
и
страховита
врева
ноћних
призора
чаробно
се
разлеже
на
све
стране
задајући
по
кадкад
страх
становницима
,
који
беху
затворени
у
своје
станове
.
Како
ли
се
осећала
у
таквим
приликама
сирота
Зеноба
под
грањем
и
притрпана
грудвама
црне
земље
?
У
палати
господара
плантаже
„
Викторије
“
послови
су
ишли
нормалним
током
.
Вече
је
дошло
мирно
и
господар
Бер
проводио
га
је
весело
са
својом
Аранком
и
гошћом
Амалијом
.
Како
је
био
необично
добро
расположен
,
позвао
је
био
управника
Атахалпа
да
заједнички
проведу
у
забави
један
део
овако
пријатне
ноћи
.
Прво
се
имао
свршити
дневни
рапорт
,
који
је
Бер
добијао
од
свога
управника
о
стању
на
плантажи
.
У
одређено
време
,
он
је
и
чекао
управника
,
али
њега
не
беше
тамо
.
Бер
је
чекао
још
неко
време
после
одређеног
часа
,
али
Атахалп
не
дође
ни
за
један
ни
за
два
сата
после
рока
.
То
је
забринуло
Бера
.
Није
више
могао
бити
у
овакој
неизвесности
,
каква
се
до
сада
није
десила
.
С
тога
позове
једног
послужитеља
и
нареди
му
да
што
пре
оде
у
стан
управников
и
упита
га
,
зашто
није
дошао
на
рапорт
у
одређено
време
,
нити
се
одазвао
позиву
да
заједнички
проведу
вече
у
забави
.
Већ
је
било
око
11
сати
ноћу
,
а
господар
Бер
не
доби
још
извештаја
.
Остало
је
било
још
свега
5
сати
времена
,
па
да
се
робови
буде
и
упућују
на
нове
радове
,
а
он
још
незнађаше
шта
се
десило
у
току
већ
свршенога
дана
.
Бер
се
беше
дубоко
замислио
о
узроку
овог
особитог
догађаја
на
плантажи
.
Тежак
ход
неки
тргао
га
је
био
из
заноса
.
Он
подиже
главу
и
пред
собом
спази
свога
управника
,
који
стајаше
пред
њим
укочен
,
блед
као
крпа
.
—
Шта
је
с
вама
за
Бога
?
упита
Бер
доста
нерасположено
.
—
Господару
,
ствари
на
плантажи
не
стоје
добро
и
ја
сам
до
сада
био
код
Црнаца
водећи
истрагу
,
одговори
управник
Атахалп
.
—
Али
шта
је
то
било
,
говорите
!
?
—
Вечерас
,
кад
смо
дочекивали
поједине
настојнике
с
робљем
,
да
их
по
обичају
прегледамо
и
вас
известимо
о
томе
,
али
дуго
чекасмо
на
једно
одељење
робиња
,
које
не
дође
ни
до
овог
часа
...
.
—
Шта
велите
?
!
упита
Бер
зачуђено
.
—
Једно
одељење
робиња
није
се
још
ни
до
овог
часа
вратило
с
радова
.
Ја
сам
испитивао
све
робове
,
да
ли
који
зна
што
год
рећи
о
њима
...
—
Па
?
!
—
И
нико
ми
не
умеде
рећи
ни
једну
реч
о
њима
.
—
А
који
је
био
надстојник
над
тим
оделењем
?
—
Зеноба
!
одговори
Атахалп
.
—
Зеноба
!
?
упита
зачуђено
Бер
...
—
Како
је
то
могуће
?
запита
опет
Бер
после
мале
паузе
.
—
Ја
се
чудим
и
начудити
се
не
могу
!
одговори
Атахалп
.
—
А
где
је
Годон
?
—
Ено
га
доле
у
стану
своме
брижан
и
сав
јечи
од
бола
и
ужаса
!
—
Али
шта
ли
је
то
могло
бити
?
упита
Бер
...
Ваљда
се
није
одметнула
?
—
Свакако
није
...
то
се
познаје
по
Годону
.
Он
је
изгубљен
,
он
неће
моћи
издржати
неизвесност
те
тајне
ни
до
сутра
док
дан
сване
.
—
Но
,
то
је
ретка
прилика
...
.
.
Известите
Годона
да
ћемо
сутра
ја
и
он
ваздан
трагати
и
ми
ћемо
морати
сазнати
драму
,
која
се
је
свакако
догодила
...
рече
Бер
отпустивши
Атахалпа
,
па
леже
у
кревет
да
сутра
порани
.
Ноћ
беше
мирна
и
тиха
.
Нигде
облачка
на
небу
докле
год
је
око
могло
догледати
.
У
целој
пољани
не
беше
ни
једне
човечије
душе
,
осим
оне
,
која
је
грудвама
црне
земље
жива
претрпана
,
али
она
у
почетку
није
ни
знала
шта
се
са
њом
збило
.
Док
је
била
при
свести
,
знала
је
само
,
да
беше
везана
за
дрво
и
ништа
више
после
тога
.
Лахор
је
лелујао
лишће
по
дрвећу
дајући
оном
тихом
ноћном
призору
неку
дубоку
тајанственост
.
Тај
је
лахор
лелујао
и
црне
косе
несрећне
Зенобе
и
миловао
јој
оно
црно
,
пуначко
лице
њено
.
Она
беше
у
заносу
.
Прошло
је
тако
неко
време
и
она
,
хлађена
тихим
поветарцем
,
поче
постепено
долазити
к
себи
—
будити
се
...
.
Али
шта
је
осетила
отворивши
очи
?
Око
себе
густу
помрчину
;
са
свих
страна
жуљише
је
грудве
земље
;
она
се
не
могаше
покренути
с
места
;
осетила
је
само
да
јој
једна
рука
беше
слободна
.
Шта
је
могла
урадити
том
руком
?
Да
откопава
јаму
,
беше
јој
немогуће
,
јер
осим
тога
беше
сва
претрпана
грањем
.
Једва
је
руком
дохватила
своје
чело
,
хтеде
се
прекрстити
,
али
она
могаше
само
помислити
у
себи
речи
,
које
се
при
кршћењу
изговарају
,
сам
пак
знак
крста
не
могаше
начинити
.
Стаде
се
молити
Богу
,
да
јој
пошље
избавиоца
,
да
је
спасе
црног
догађаја
,
да
је
извуче
из
црног
гроба
,
у
који
је
живу
спустила
једна
хришћанска
рука
!
Докле
се
је
молила
Богу
у
тишини
...
допре
јој
до
ушију
некакав
особити
шум
.
Зеноба
ослушну
и
јасно
распознаде
да
то
не
беше
шум
од
звериња
.
То
је
уплаши
још
већма
.
—
Зверова
се
не
плашим
,
помисли
она
у
себи
,
јер
се
налазим
претрпана
дебелим
слојем
грања
,
али
се
бојим
,
да
је
зликовцу
мало
било
што
ме
живу
закопао
,
покајао
се
ваљда
што
ми
је
живот
оставио
,
па
се
јамачно
сада
враћа
да
учини
крај
својим
зверским
осећајима
...
.
Ах
,
ви
,
бели
људи
...
ви
хришћани
!
Какве
пакости
не
кријете
под
овом
божанском
фирмом
!
...
Шум
постајаше
јаснији
,
а
небо
је
на
истоку
већ
почело
рудети
.
Зеноба
напреже
своје
очи
,
да
кроз
оно
густо
грање
,
што
јој
главу
притискиваше
,
покуша
гледати
око
себе
,
не
би
ли
умотрила
каква
се
то
прилика
шуња
сада
око
ње
овако
нечовечно
кажњену
.
И
гле
!
два
Мулата
испитиваху
ону
околину
и
тражише
нешто
,
смотрено
се
примицаху
кријући
се
.
Зеноби
би
нешто
лакше
.
Она
вероваше
,
да
јој
је
Бог
послао
избавитеље
,
јер
га
је
она
искрено
молила
.
Бог
никога
не
оставља
,
који
се
на
њега
узда
и
искрено
му
се
моли
.
Зеноба
је
приметила
,
да
Мулати
траже
нешто
,
па
се
реши
да
их
довикне
.
—
Ако
су
пријатељи
,
мишљаше
она
,
нека
ме
спасавају
што
пре
,
а
ако
су
какви
најамници
нека
бар
учине
крај
овом
мом
црном
животу
,
да
бар
својим
очима
не
гледам
,
како
ми
тело
труне
.
Ах
,
Боже
!
Боже
!
Је
ли
ово
само
твоје
искушење
?
!
Таман
се
реши
да
их
довикне
,
али
примети
да
Мулати
застадоше
.
Они
ослушкиваше
нешто
.
За
тим
опази
,
како
се
сакрише
иза
жбуња
и
укочено
посматраху
на
једну
страну
.
Из
далека
се
чуо
жагор
.
Мулати
се
не
беху
преварили
да
се
људи
приближавају
њима
.
Жагор
се
постепено
разбирао
све
јасније
и
сада
се
већ
могоше
чути
и
људски
гласови
.
Зеноба
је
сад
знала
,
да
се
сва
та
ларма
ње
тиче
.
Али
тек
што
она
беше
с
тим
на
чисто
—
жагор
се
не
чујаше
више
.
Она
не
скидаше
очију
својих
с
Мулата
,
који
вребаше
сваки
покрет
онима
који
су
прилазили
.
Најзад
и
сама
спази
,
да
су
људи
с
плантаже
растурени
по
целој
оној
шуми
.
Она
разумеде
,
да
њу
траже
.
Сад
више
није
оклевала
,
већ
стаде
испод
оног
грања
викати
,
колико
ју
је
грло
могло
служити
:
—
Помоћ
!
...
помоћ
!
На
ово
запомагање
Мулати
устадоше
,
па
ослушкиваху
,
неће
ли
се
знак
опет
јавити
.
—
Овде
испод
грања
!
ту
помоћи
треба
!
викаше
Зеноба
.
Глас
јој
се
разлегао
по
оној
долини
.
Мулати
притрчаше
оној
гомили
грања
испод
које
се
чује
узвик
.
У
исто
време
ту
притрчаше
још
два
човека
.
То
беше
Бер
и
Годон
.
Као
помамни
лав
бацаше
Годон
оно
грање
.
Једва
је
и
имао
времена
,
да
од
она
два
Мулата
позна
,
да
му
један
од
њих
беше
отац
Хунон
,
који
у
друштву
са
оним
другим
сиђе
с
планина
у
намери
,
да
тајно
посете
плантаже
и
воде
преговоре
о
устанку
робова
противу
белих
наметника
.
Хунон
је
још
из
далека
спазио
,
да
се
приближава
нека
граја
од
људи
,
за
то
је
и
застао
мало
у
шуми
са
својим
другом
,
мотрећи
каква
се
то
гунгула
диже
.
Он
је
тако
исто
спазио
тамо
свога
сина
Годона
,
када
потера
приђе
ближе
.
И
Годон
је
познао
свога
оца
,
али
је
ова
прилика
била
таква
,
да
је
било
пробитачније
,
да
се
према
новом
господару
понашају
као
непознати
.
Пошто
разбацаше
оне
гране
,
стадоше
Мулати
вадити
грудве
,
којима
беше
укопана
Зеноба
,
и
разбациваше
их
гневно
на
све
стране
.
Кад
јој
је
тело
било
већ
готово
ископано
,
Зеноби
се
смучи
услед
наглог
олакшавања
од
притиска
,
који
ју
је
морио
целе
ноћи
.
Она
паде
у
лаку
несвестицу
.
Бер
ухвати
сироту
Зенобу
и
извуче
је
из
живога
гроба
полумртву
.
Годон
му
помагаше
.
(
Види
сл
.
2
.
на
стр
.
33
)
.
За
тим
је
положише
на
земљу
да
се
освести
и
окрепи
колико
да
може
поћи
натраг
у
стан
.
Докле
су
Мулати
откопавали
Зенобу
,
дотле
је
Годон
,
који
им
помагаше
,
спазио
око
врата
,
једну
узицу
,
коју
она
иначе
није
имала
,
па
је
полако
опипа
и
наиђе
на
дашчицу
,
коју
беше
зликовац
оставио
с
натписом
.
Прочитавши
кришом
тај
натпис
,
Годон
се
препаде
,
нешто
му
штрекну
на
срцу
.
Пажљиво
скиде
ову
плочицу
и
остави
је
у
џеп
.
—
Дакле
је
отпочео
да
ми
се
свети
пас
!
јетко
помисли
Годон
у
себи
.
Ова
плочица
јасно
му
је
показивала
око
чега
се
врзе
овај
покушај
.
Неколико
особитих
погледа
управи
он
на
свога
оца
,
чиме
му
даде
знак
да
иде
,
док
господар
Бер
није
стао
запиткивати
ко
су
они
,
од
куда
они
овде
.
Хунон
разумеде
знак
сина
свога
,
те
са
својим
другом
пође
натраг
у
брда
.
Бер
се
бављаше
око
Зенобе
,
давајући
јој
коњака
да
се
освежи
.
Ту
је
прилику
употребио
Годон
,
да
са
својим
оцем
кришом
проговори
неколико
речи
.
Споразум
је
био
врло
брз
и
врло
кратак
.
Зеноба
се
беше
већ
прилично
опоравила
,
те
се
већ
спремаше
да
пођу
.
Дотле
Хунон
и
његов
друг
већ
замакоше
за
перивој
...
...
...
.
.
Тога
вечера
Годон
и
Зеноба
дуго
,
необично
дуго
разговараху
међу
собом
.
Ту
јој
је
Годон
открио
праву
тајну
ове
драме
.
Њој
тек
сада
беху
јасне
речи
онога
непознатога
лица
,
које
јој
синоћ
најпре
ласкаше
,
а
по
том
је
живу
стрпа
у
јендек
.
Годон
се
доста
одупирао
Зенобином
решењу
да
се
услови
Дон
Лијега
приме
,
и
ради
заједно
с
Хуноном
на
остварењу
њиховом
.
—
Тиме
ћемо
се
спасти
беде
,
рече
Зеноба
,
а
с
друге
стране
потпомоћи
још
више
оцу
Хунону
.
—
Знам
,
али
верност
према
господару
?
рече
Годон
тихим
гласом
.
—
Верност
према
белом
господару
јесте
завера
према
своме
племену
.
И
кад
га
ми
нећемо
светити
сваком
згодном
приликом
,
од
кога
очекујем
то
онда
?
упита
Зеноба
одлучним
гласом
.
Годон
се
размишљаше
још
једнако
.
—
Што
се
мислиш
?
упита
га
она
.
