:—
Молим
вас
лепо
,
шта
је
то
дрипац
?
—
Мангуп
,
пангалоз
,
последња
вуњара
и
још
горе
,
одговори
мајорица
,
љутећи
се
на
новинаре
.
Джукеле
једне
!
Господин
је
говорио
добро
српски
,
али
сад
је
чуо
сасвим
нов
речник
,
а
нарочито
му
је
мило
било
,
што
се
све
то
догодило
,
због
излива
живог
србијанског
темперамента
госпође
мајорице
.
—
Па
ипак
,
рече
господин
,
није
београдска
штампа
тако
рђава
.
Има
темперамента
...
—
И
сувише
,
господине
,
и
сувише
...
—
Има
разноликости
,
има
поуке
у
њој
...
—
Врло
лепе
поуке
може
да
се
нађе
у
њој
,
да
је
ђаво
носи
!
Саме
љубавне
авантире
!
—
Тхе
,
шта
ћете
,
госпођо
,
и
то
је
из
живота
;
а
та
је
штампа
веран
излив
живота
...
—
Врло
веран
...
Све
је
намештено
,
све
је
сензационисано
,
од
уводнога
чланка
па
до
краја
треће
стране
.
—
Ви
,
госпођо
,
свакако
нерадо
читате
те
новине
?
Мајорица
дође
у
малу
неприлику
.
—
Навикне
се
,
рече
,
тако
човек
;
али
се
само
забадава
новац
издаје
.
—
Па
и
није
тако
.
Та
штампа
ипак
врши
своју
мисију
.
—
Мислите
и
„
Мали
Лист
“
?
Запита
мајорица
иронично
.
—
И
„
Мали
Лист
“
,
госпођо
?
—
Ви
нисте
,
господине
,
из
Београда
?
—
Не
.
—
Ни
из
Србије
?
—
Не
.
—
Онда
разумем
.
—
Мислите
:
не
познајем
Србију
и
београдску
штампу
,
ако
нисам
из
Србије
?
—
Ми
,
који
живимо
у
Србији
,
све
то
боље
познајемо
;
ми
се
сви
знамо
.
Ви
са
перспективе
не
можете
имати
таки
поглед
.
—
Може
бити
,
госпођо
,
да
је
често
пута
боље
посматрати
са
перспективе
,
и
видите
,
мени
се
са
перспективе
учинило
,
да
је
„
Мали
Лист
“
извршио
извесну
мисију
.
—
Охо
!
—
Не
чудите
се
,
госпођо
.
—
Па
добро
,
у
чему
је
та
мисија
?
—
„
Мали
Лист
“
је
годинама
прао
прљаво
рубље
,
и
у
томе
је
његова
велика
заслуга
.
Занат
је
то
,
истина
,
врло
непријатан
,
али
у
земљи
,
која
се
нагло
развија
,
која
се
култивише
и
која
се
етично
пречишћава
,
така
је
акција
потребна
.
Рђави
се
људи
боје
новина
и
многу
рђавштину
не
учине
,
јер
се
боје
,
да
по
њима
не
распале
у
„
Маломе
Листу
“
.
Тако
се
људи
поправљају
.
Е
,
госпођо
,
да
се
у
Новоме
Саду
нађе
неко
,
који
би
се
жртвовао
,
да
само
три
године
издаје
„
Мали
Лист
“
или
„
Звоно
“
,
ви
бисте
видили
,
како
би
се
та
блатњава
бара
прочистила
...
Воз
стаде
.
—
И
ви
ћете
,
господине
у
варош
?
—
Не
,
ја
путујем
за
Праг
.
Кад
су
Раша
и
Сокица
возом
прешли
преко
гвозденог
савског
моста
,
одахнули
су
душом
,
а
још
више
,
кад
се
воз
из
Земуна
кренуо
.
У
возу
је
било
пуно
путника
,
и
они
с
тога
нису
могли
интимно
разговарати
,
те
су
једва
чекали
,
да
стигну
на
место
опредељења
.
Они
нису
на
друго
мислили
до
на
то
,
кад
ће
једном
бити
на
само
,
кад
ће
једном
бити
своји
.
О
домашају
свога
бегства
нису
мислили
,
не
мишљаху
ни
шта
може
бити
сутра
,
него
су
тако
побегли
,
мислећи
,
да
је
то
нешто
сасвим
природно
.
Раша
се
к
томе
осећао
као
неки
кавалир
,
заштитник
,
и
у
опште
као
човек
,
који
врши
један
озбиљан
и
важан
посао
.
Кад
су
се
,
сишавши
с
воза
,
увезли
у
варош
,
наредио
је
,
да
их
фијакер
вози
у
најбољи
хотел
,
а
кад
су
у
соби
остали
сами
,
сасвим
сами
,
Раша
је
раширио
руке
,
загрлио
Сокицу
и
рекавши
„
сад
си
моја
,
моја
,
моја
“
почео
је
страсно
љубити
.
Сокица
дакако
није
за
њим
изостајала
,
него
му
је
пољупце
враћала
и
око
њега
се
упијала
.
Пошто
је
Оберкнежевић
добио
телеграм
из
Београда
,
у
којем
му
се
јавља
,
да
су
Раша
и
Сокица
побегли
,
погледао
је
на
сахат
и
видио
је
,
да
на
станицу
на
време
не
може
стићи
.
С
тога
је
отишао
на
главни
трг
,
па
је
са
стране
мотрио
,
у
који
ће
хотел
отићи
бегунци
.
Кад
је
видио
,
да
се
увезоше
у
главни
хотел
,
пође
полагано
и
сам
,
и
сазнавши
коју
су
собу
узели
,
оде
и
закуца
на
врата
,
па
пошто
му
они
,
љубећи
се
и
загрљени
не
одговорише
отвори
врата
и
рече
:
—
Добар
дан
!
Добро
дошли
!
Бегунци
се
пустише
из
загрљаја
,
и
кад
видеше
Оберкнежевића
,
Сокица
се
сроза
у
наслоњачу
,
а
Раши
дође
као
да
хоће
да
се
бије
.
Оберкнежевић
им
приђе
брже
и
рукова
се
са
њима
пријатељски
,
и
игнорујући
то
,
што
су
они
бегунци
,
запита
их
:
—
Па
јесте
ли
добро
путовали
?
И
Раша
и
Сокица
не
имадоше
куда
,
него
се
прилагодише
новој
ситуацији
,
коју
је
начинио
Оберкнежевић
,
сматрајући
их
као
обичне
излетнике
и
госте
.
И
једно
и
друго
помислише
„
ђаво
да
га
носи
!
“
,
али
се
најпосле
и
сами
чинише
невешти
,
те
примише
Оберкнежевићев
позив
,
да
му
буду
гости
,
да
ручају
са
њим
и
да
у
опште
дан
у
његовоме
друштву
проведу
.
Тако
су
после
подне
провели
у
парку
у
посластичарскоме
киоску
,
а
Оберкнежевић
је
,
да
они
не
знају
,
саопштио
у
два
главна
хотела
,
да
госпођа
,
која
се
брзим
возом
довезе
из
Београда
,
дође
у
киоск
.
Таман
је
музика
почела
свирати
једну
веселу
пијесу
,
а
у
главној
се
алеји
појави
у
великоме
шеширу
мајорица
Мара
.
Бегунци
су
наново
били
поражени
,
а
мајорици
се
нешто
брига
олакша
,
кад
је
спазила
Оберкнежевића
у
њиховоме
друштву
.
Оберкнежевић
весело
изиђе
пред
њу
;
шану
јој
„
само
хладнокрвно
и
весело
,
све
је
у
свом
реду
“
,
па
је
доведе
за
сто
.
Раша
и
Сокица
су
ћутали
,
и
изгледали
су
као
да
им
је
на
нешто
криво
.
Мајорица
је
јела
брзо
сладолед
,
севала
је
очима
,
а
Оберкнежевић
је
почео
живо
говорити
о
музици
.
—
Чути
„
Продану
невесту
“
у
Прагу
,
говораше
међу
осталима
,
па
умрети
...
Мајорица
је
изигравала
као
да
слуша
разлагање
о
музици
,
али
у
један
мах
извади
оне
фаталне
новине
,
пружи
их
Сокици
и
рече
:
—
Животиње
једне
!
—
Слушао
сам
Кубатову
као
Марженку
...
настављаше
Оберкнежевић
.
Раша
узе
новине
,
и
кад
прочита
напис
,
рече
:
—
Стока
новинарска
!
—
И
Маржака
,
настављаше
Оберкнежевић
,
као
Јеника
...
Мајорица
узе
новине
од
Раше
и
даде
их
Оберкнежевићу
.
Кад
је
Оберкнежевић
прегледао
сензациони
чланак
,
насмеја
се
слатко
и
рече
:
—
Е
,
што
ти
је
Београд
!
—
Па
зашто
сте
бегали
?
рече
мајорица
Сокици
.
—
Ја
не
знам
,
одговори
Сокица
готово
простодушно
и
погледа
у
Рашу
,
а
погледом
као
да
је
питала
:
па
зашто
смо
ми
управо
побегли
?
—
Зашто
да
бегаш
?
питаше
мајорица
Рашу
.
—
Море
,
није
то
бегство
,
одговори
Раша
енергично
.
То
су
новине
само
тако
направиле
.
—
Да
,
само
новине
,
рече
мајорица
прекорно
,
да
нас
обрукате
,
да
обрукате
Здравка
...
—
Па
нема
ту
бруке
,
одговори
Раша
.
—
Еј
,
болан
брајко
,
упаде
мајорица
,
па
како
да
то
није
брука
!
Зар
ти
не
знаш
,
колико
је
Здравко
частољубив
.
Сокици
умало
не
ударише
сузе
.
—
Немојте
,
госпођице
Соко
,
то
трагично
узимати
;
све
ће
бити
добро
,
шапну
Сокици
Оберкнежевић
.
—
Па
све
се
да
поправити
,
рече
Раша
.
—
Бога
ми
ћеш
и
да
поправиш
,
одговори
енергично
мајорица
.
—
Зашто
да
нећу
,
рече
Раша
.
Мајорица
затражи
артије
,
па
за
тим
написа
мајору
овај
телеграм
:
„
Срдачно
вас
поздрављају
и
вечерас
са
Маром
долазе
Раша
и
Сока
вереници
“
Мајорица
показа
Раши
телеграм
,
а
он
,
насмешивши
се
,
рече
:
—
Ако
...
нек
буде
.
Оберкнежевић
узе
телеграм
,
прочита
га
,
па
га
даде
Сокици
.
—
Животиње
једне
,
рече
мајорица
одахнувши
.
ТРИДЕСЕТ
ДРУГА
ГЛАВА
Капетанови
записи
.
Дан
се
смиривао
.
Стојанка
је
упалила
кандило
пред
Распећем
,
на
које
је
погледала
и
,
за
тим
,
готово
нехотично
уздахнула
.
Сутра
дан
је
годишњица
смрти
капетанове
.
Она
неће
никуда
излазити
,
пошто
се
зором
врати
са
гробља
,
и
тога
дана
неће
никога
примати
.
Осећа
потребу
,
да
се
сама
у
себе
повуче
,
да
у
мислима
преброди
свој
лепи
живот
са
капетаном
и
своју
жалост
због
смрти
његове
и
због
живота
њезиног
после
смрти
његове
.
Живот
је
данашњи
жезина
жалост
,
јер
дрво
расцепљено
на
двоје
болује
и
тужи
.
Олакшања
неког
има
ипак
.
Стојанка
је
живила
у
идејама
капетановим
,
и
живот
у
тим
идејама
био
олакшање
.
Рад
на
националној
ствари
умањавао
је
велики
терет
на
срцу
,
а
срце
је
оживљавало
дахом
идејама
капетанових
.
Стојанка
извади
из
ормана
увезану
књижицу
,
држећи
је
у
руци
поправи
стењак
на
кандилу
,
па
за
тим
седе
и
читаше
рукописну
књигу
.
То
су
били
капетанови
записи
.
Изнећемо
неке
од
тих
записа
.
1
.
Војску
држава
држи
у
интересу
народа
.
2
.
Војска
служи
националним
тежњама
државе
.
3
.
И
мали
народи
могу
бити
силни
,
ако
им
је
војска
добра
.
4
.
Главна
је
погодба
,
да
војска
буде
добра
,
ако
њезина
акција
проистиче
из
откуцаја
масе
.
5
.
Добро
оружје
не
значи
још
добру
војску
.
6
.
Добра
се
војска
састоји
из
доброг
официрског
кора
и
доброг
војничког
материјала
.
7
.
Добар
је
официр
демократа
т
.
ј
.
он
слуша
откуцаје
народног
срца
.
8
.
Добар
се
официр
не
бави
дневном
политиком
,
но
мора
бити
задахнут
националном
политиком
.
9
.
Српски
официр
имаде
врло
великих
задатака
.
10
.
Српски
официр
има
искључиво
војничких
задатака
.
11
.
Српски
официр
ваља
да
буде
савршен
ратник
.
12
.
Српски
официр
има
националних
и
културних
дужности
.
13
.
Официр
је
члан
српске
интелигенције
!
Из
дужности
српске
интелигенције
официр
се
не
искључује
.
14
.
Официр
ваља
као
и
сваки
други
интелигент
да
проучава
народ
.
15
.
Официр
ради
на
стварању
народа
.
16
.
Пре
свега
официр
ради
на
стварању
народа
у
војсци
.
Од
војника
ствара
ратнике
,
људе
,
Србе
.
17
.
Официр
у
војничкоме
народу
гаји
добре
народне
инстикте
,
који
су
у
народу
латентни
.
18
.
Буди
војнику
друг
,
брат
,
пријатељ
!
19
.
Војник
је
човек
.
Који
војник
није
човек
,
није
добар
Србин
.
20
.
Официр
није
каста
,
него
је
друштвена
чињеница
.
Официр
је
као
и
други
интелигентан
члан
друштва
.
21
.
Официр
ради
на
јачању
националне
мисли
у
друштву
.
22
.
Официр
ради
на
јачању
културе
.
23
.
Официр
учествује
у
културној
акцији
свију
врста
.
24
.
Официру
је
дужност
,
да
учествује
у
националној
акцији
.
Ко
не
учествује
у
националној
акцији
,
тај
живи
као
чиновник
,
који
ради
за
плату
.
25
.
Официр
не
сме
правити
тајна
удружења
,
али
тајна
братства
могу
постојати
,
ако
служе
општем
народном
интересу
и
ако
су
далеко
од
дневне
политике
.
Таким
се
братствима
,
ако
су
сасвим
идеална
,
помаже
нациолна
политика
државе
,
и
олакшава
се
рад
родољубивих
државника
.
26
.
Све
за
народ
.
Кад
је
Стојанка
прочитала
један
део
записа
,
девојка
јој
јави
,
да
је
дошао
калуђер
Хаџи
Тома
из
Старе
Србије
.
—
Пусти
,
рече
Стојанка
,
оца
Тому
,
да
одмах
уђе
.
Стојанка
му
се
обрадовала
,
јер
је
знала
,
да
је
месец
дана
путовао
по
Арнаутлуку
и
да
ће
јој
много
приповедати
о
стању
многонапаћеног
народа
српског
у
ропству
бугарском
и
арнаутском
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ТРЕЋА
Погреб
сиротог
човека
Светислава
су
у
цркву
и
на
гробље
носили
на
носилима
Ђока
Јарац
,
Пипица
и
још
неколико
његових
парњака
.
Сандук
је
био
од
дасака
и
необојен
,
а
крст
је
направио
Лаза
колар
од
храстовине
.
Пред
сандуком
је
ишао
сеоски
свештеник
Оберкнежевић
,
Јованов
отац
,
а
за
сандуком
је
ишао
Јован
,
још
неколико
људи
,
Нана
,
Бајка
Ђоке
Јарца
и
више
жена
.
Четири
су
дечака
носили
чираке
,
певали
су
„
свјати
боже
“
,
а
свештеник
им
је
овда
онда
својим
дивним
тенорбаритоном
помагао
.
Јован
је
био
ожалошћен
,
и
његова
жалост
за
изгубљеним
Светислављевим
животом
развијала
се
у
симфонију
осећаја
,
кад
је
његов
отац
Милан
у
цркви
почео
да
поји
опело
.
Већ
дуже
времена
Јован
није
чуо
свога
оца
,
како
поји
опело
,
и
сада
је
песма
очева
сина
у
више
сфере
носила
.
Поп
Милан
био
је
чувен
певач
још
као
карловачки
богослов
,
и
у
оно
време
,
шесетих
година
,
ваљда
је
само
богослов
Телаловић
био
од
њега
певац
чувенији
.
По
ондашњем
обичају
Милан
је
прво
био
учитељ
,
за
тим
капелан
у
вароши
,
а
онда
га
је
село
изабрало
за
свештеника
.
Са
избором
је
ишло
врло
тешко
,
јер
је
поп
Милан
био
велики
Милетићевац
,
па
га
карловачка
конзисторија
није
припуштала
избору
.
Три
године
је
готово
трајала
борба
,
у
којој
је
народ
најпосле
победио
.
Кад
је
једном
прота
дошао
у
село
,
да
људе
од
поп
Милана
одговори
,
рече
му
кочоперни
старац
Арсеновић
:
„
Господине
прото
,
ми
нећемо
другог
него
поп
Милана
;
ако
хоћете
,
скупиће
се
цело
село
,
да
вам
то
каже
“
.
Тада
је
дошао
поп
Милан
у
село
,
дошао
је
са
својим
маленим
синчићем
Јованом
,
но
без
пошинице
,
јер
она
беше
умрла
.
Сељаци
су
душевно
примили
попа
Милана
,
и
кад
су
га
једном
затекли
,
како
купа
нејаког
Јована
,
беше
им
се
много
сажалило
.
Поп
Милан
се
беше
нагао
над
коританцетом
,
па
му
дуга
коса
беше
спала
готово
до
самога
корита
,
у
које
су
се
његове
вреле
сузе
круниле
.
Сељаци
послаше
Нану
поскуричарку
,
да
надгледа
Јована
,
а
она
је
дете
на
својем
срцу
савијала
,
неговала
га
и
причала
му
причу
о
курјаку
и
о
ждребету
,
и
Јовану
се
највише
допадало
,
кад
она
каже
„
дебе
(
ждребе
)
,
дебе
,
отоли
(
отвори
)
ми
врата
,
да
ти
дам
хлађане
водице
и
зелене
травице
“
.
Поп
Милан
је
био
по
вољи
селу
,
јер
је
био
умерен
у
животу
и
у
пићу
,
јер
беше
добар
Србин
и
користан
општини
,
правичан
и
пријатељ
сиротиње
.
Кад
свети
водицу
у
кући
сиротињској
,
он
крваво
зарађена
а
за
њега
приправљена
два
сексера
деци
подели
.
Кад
дође
мати
удовица
ради
рекламације
сина
од
војске
,
па
одреши
из
рупца
два
форинта
,
поп
Милан
узима
само
једну
форинту
,
или
обе
врати
.
Све
што
се
по
рескрипту
не
наплаћује
,
није
наплаћивао
,
и
све
је
радио
по
закону
и
по
реду
,
и
никаква
сила
не
би
га
могла
нагонити
да
што
год
против
закона
уради
.
Кад
ће
оно
бити
окупација
Босне
,
Јоцу
су
Павиног
нагло
позвали
у
војску
,
и
шлепови
под
Варадином
већ
су
били
спремни
за
превоз
војске
.
Јоца
је
Павин
проводио
живот
у
дивљем
браку
,
и
како
је
мислио
,
да
може
у
Босни
погинути
,
није
хтео
Соку
да
остави
на
улици
,
него
је
прегао
,
да
се
венча
на
пречац
.
То
поп
Милан
није
смео
учинити
,
али
је
дошло
више
Јоциних
пријатеља
,
па
су
уверавали
,
да
то
треба
да
учини
.
Заман
је
било
уверавање
,
а
нису
помогле
ни
бурне
сцене
,
које
су
направили
фрушкогорски
сељаци
,
у
којима
нису
изумрли
анархистични
и
револуционарни
инстинкти
.
Кад
је
поп
Милан
видио
,
да
је
морално
свладао
своје
бујне
парохијане
,
седе
и
написа
писмо
(
они
су
дотле
брисали
зној
са
чела
)
,
па
им
онда
рече
:
„
Најбољи
коњаник
нека
носи
ово
у
Карловце
,
где
ће
добити
дишпензацију
.
Јоцу
ћу
венчати
ма
пред
вече
,
а
за
његово
задоцњење
у
Варадин
примам
одговорност
пред
војном
власти
ја
.
“
Имао
је
тако
муке
са
сељацима
,
али
је
увек
ствар
изравнавао
.
Једном
у
недељу
дође
у
цркву
на
вечерње
,
кад
а
момци
(
бетресници
једни
!
)
у
олтеру
служе
службу
.
Све
беху
обесни
и
раскалашни
момци
,
и
он
,
место
да
плане
,
погледа
их
прекорно
,
уздахну
и
рече
:
„
Зар
ваш
поп
Милан
то
да
дочека
од
вас
!
“
Били
су
поражени
,
а
он
их
је
онда
очински
поучио
.
Кад
су
пошли
,
пољубише
га
у
руку
и
рекоше
:
„
Хвала
вама
,
који
сте
ви
нас
научили
,
да
смо
погрешили
.
“
Бујна
сеоска
момчад
(
у
Фрушкој
Гори
бујнија
него
игде
у
Српству
)
дубоко
га
је
поштовала
,
и
недељом
и
свецом
је
било
милина
погледати
,
кад
маса
иде
са
тамбурашима
пред
вече
из
горњега
бирцуза
у
дољни
.
На
педесет
корачаји
пред
попином
клупом
престане
песма
и
свирка
,
а
поред
клупе
диже
се
маса
шешира
,
док
поп
Милан
високо
држи
шешир
свој
.
Општина
и
црква
су
напредовали
,
и
после
неколико
година
знак
напретка
се
видио
у
новом
,
укусном
,
високом
торњу
,
који
је
Ђура
казанџија
из
Новог
Сада
бакаром
покрио
.
Фрушкогорци
воле
цркву
и
црквену
песму
,
и
поп
Милан
био
је
нарочито
омиљен
због
лепога
појања
,
чега
се
ради
његово
село
са
њим
поносило
.
Његово
је
лепо
појање
имало
тако
сугестивну
моћ
,
да
је
последња
жеља
једног
његовог
пријатеља
Хрвата
из
Каменице
(
без
увреде
рецимо
локалним
изразом
:
Шокца
)
била
,
да
га
уз
католичког
свештеника
опоји
и
„
поп
Миле
“
.
Није
тада
поп
Миле
ни
први
ни
последњи
пут
опојао
католика
.
Кад
снегови
падну
,
толико
пута
доле
на
друму
умру
у
бирцузу
вандрокаши
,
и
стари
каменички
жупник
замоли
„
поп
Мила
“
,
да
их
опоји
,
што
он
срдачно
и
душевно
учини
.
Његово
је
село
волело
песму
његову
,
било
је
очаравано
његовим
ретким
тенорбаритоном
,
његовим
старим
карловачким
пјенијем
,
рецитовањем
евангелија
(
ах
,
да
сте
га
видили
у
црној
одежди
,
кад
на
бденију
на
велики
четвртак
чита
дванајест
страсних
еванђеља
!
)
,
али
су
се
канда
највише
поносили
Богојавленијем
.
Тада
иду
на
чесму
на
освећење
воде
.
Снег
је
и
хладно
је
,
село
је
у
снегу
,
брегови
су
у
снегу
,
под
ногама
шкрипи
снег
.
И
кад
поп
Милан
дигне
руку
небу
,
па
рецитује
„
Вели
јеси
господи
,
и
чудна
дјела
твоја
,
и
ни
једино
же
слово
довољно
будет
пјенију
чудес
твојих
“
,
народу
се
чини
да
поп
Мила
грли
небо
,
а
његове
лепе
речи
да
бог
на
небесима
чује
.
Лакша
је
смрт
,
кад
поп
Милан
опева
...
Светислављев
је
сандук
насред
цркве
,
а
Јован
стоји
поред
једнога
стола
.
Поп
Милан
пева
и
,
жалећ
у
песми
за
животом
,
прави
тугу
у
срцу
,
а
у
мозгу
развија
хришћанску
филозофију
о
животу
и
о
смрти
;
а
кад
је
већ
довољно
растужио
,
онда
тако
запоји
„
Плачу
и
ридају
“
,
да
река
туге
све
у
цркви
собом
понесе
.
И
кад
је
река
жалости
све
собом
понела
,
онда
поп
Милан
,
почевши
енергично
„
Придите
последње
је
цјелованије
дадим
братије
умершем
!
“
,
опомену
на
растанак
у
цркви
са
покојником
.
Тад
Јован
Оберкнежевић
,
поп
Миланов
син
,
који
је
бога
заборавио
,
пође
смерно
десном
а
Ђока
Јарац
левом
страном
Светислављевом
сандуку
,
и
кад
дођоше
до
сандука
они
се
један
другом
по
сеоском
обичају
,
поклонише
,
Ђока
се
Јарац
прекрсти
,
и
Јован
,
јер
је
у
цркви
,
у
којој
је
поп
Милан
свештеник
,
прекрсти
се
,
и
за
тим
целиваше
крстић
на
сандуку
.
Онда
звона
зазвонише
и
Светислава
понеше
на
гробље
,
а
бело
је
брдо
горе
високо
.
Када
земља
тупо
стаде
ударати
о
сандук
у
гробу
,
Јован
је
немо
гледао
тамо
,
где
се
види
Дунав
,
раван
,
и
варош
,
коју
не
зову
Содома
и
Гомора
,
а
која
то
јесте
.
Јован
је
те
вечери
остао
у
оца
.
Седили
су
на
доксату
и
разговарали
су
о
Светислављевом
животу
и
смрти
.
Јован
је
посматрао
бујну
чардаклију
и
мило
му
беше
гледајући
,
како
је
лишће
свеже
,
како
,
ко
нешто
живо
,
ужива
на
погодном
времену
и
како
се
лоза
развија
напред
,
напред
.
—
Види
,
тата
,
рече
,
молим
те
,
како
је
та
лоза
сретна
,
како
ужива
,
као
да
је
нешто
живо
,
како
је
нешто
гони
напред
,
у
напредак
!
Поп
Милан
га
погледа
радосно
и
рече
:
—
Па
шта
мислиш
,
шта
је
то
?
—
Снага
,
живот
,
животни
инстикат
.
—
Бог
,
рече
поп
Милан
.
Заћуташе
.
Јовану
дође
жао
због
оца
,
јер
је
поп
Милана
стално
болело
,
што
му
се
у
сина
уселио
антикрист
.
После
ћутања
рече
поп
Милан
:
—
Хајде
,
Јово
,
певај
ми
што
год
.
—
Немој
,
тата
,
да
ја
певам
,
него
ако
хоћеш
ти
што
год
да
певаш
.
—
Хоћу
.
Шта
да
певам
?
—
Молим
те
,
певај
„
Царју
небесни
“
.
И
поп
Милан
запева
јединствену
песму
.
Поп
Миланово
„
царју
небесни
“
сугестивно
је
убеђивала
,
да
има
цара
небеског
.
„
Утјешитељу
душе
истини
“
благо
је
говорио
,
да
душа
треба
утехе
и
да
има
истински
њезин
утешитељ
.
„
Иже
вездје
вси
и
свја
испољњаја
“
била
химна
пуна
узвишене
музике
,
која
је
уверавала
,
да
је
Он
увек
свуда
и
да
све
испуњава
.
(
„
Па
зар
га
има
?
зар
га
има
?
где
је
?
“
питала
је
душа
Јованова
поражена
песмом
очевом
.
)
„
Сокровишке
благијих
“
у
тоновима
поп
Милановим
,
који
су
се
пењали
високо
,
високо
.
И
тада
је
поп
Милан
музиком
ретке
отмености
молио
„
и
жизни
податељу
приди
и
веселисја
в
ни
“
...
У
нас
?
у
кога
?
зар
и
у
Јована
,
сина
поп
Миланова
?
„
И
очисти
ни
од
свјакија
скверни
!
“
Нас
?
кога
да
очисти
од
сваке
прљавштине
?
И
Јована
,
сина
поп
Миланова
...
„
И
спаси
,
блаже
,
души
нашја
!
“
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
Демон
жена
Потпоручник
Воја
није
био
неколико
дана
код
куће
,
и
кад
је
Софија
запитала
Мицу
,
где
је
,
она
јој
је
ово
одговорила
:
—
У
Старој
Србији
.
—
А
шта
ће
тамо
?
—
Одвео
је
своју
чету
.
—
Какву
чету
?
—
Комитску
чету
.
Треба
да
убију
једног
Арнаутина
,
који
Србима
сиса
крв
на
памук
.
—
Ју
,
а
зар
Воја
може
да
убије
?
Па
он
је
толико
добар
...
—
Добар
,
недобар
,
мора
се
.
Иначе
ће
нам
Арнаути
народ
истребити
.
—
Па
зар
је
све
то
тако
,
као
што
новине
пишу
?
—
Још
је
горе
,
него
што
пишу
новине
.
—
Онда
Арнауте
не
треба
штедити
.
—
И
не
штеде
их
;
а
штета
је
,
што
сад
не
може
све
да
се
учини
,
но
доћи
ће
време
,
кад
ће
им
се
вратити
,
што
су
нас
стотинама
годинама
истребљавали
.
—
Па
ко
су
те
комите
?
—
То
су
борци
за
народну
слободу
,
српски
револуционари
.
—
Како
,
јесу
ли
то
,
што
код
нас
кажу
,
паори
,
или
су
господа
?
—
Сви
с
реда
,
учитељи
,
сељаци
,
војници
,
господа
,
младићи
из
првих
кућа
,
чиновници
из
министарства
.
Те
још
каква
фина
деца
иду
у
комите
,
рече
Мица
.
—
Благи
боже
,
шта
све
неће
бити
!
Па
ми
то
тамо
много
и
не
знамо
,
читамо
за
комите
,
а
не
знамо
баш
све
,
како
је
...
И
Воја
предводи
чету
...
—
Предводи
,
бога
ми
.
—
И
убије
Арнаутина
...
—
Убије
,
бога
ми
.
—
А
не
боји
се
,
да
погине
?
—
Чува
се
,
али
ако
је
судбина
,
не
може
се
сачувати
.
Софију
је
изненадило
,
да
сестра
тако
говори
;
дође
јој
нешто
жао
,
па
рече
:
—
Он
је
тако
млад
,
још
се
ни
наживио
није
.
—
Не
може
се
,
рече
Мица
,
човек
никад
довољно
наживити
.
—
Па
није
ни
младост
протерао
.
—
Није
,
али
тера
.
Живи
тај
ки
гроф
.
—
Ех
,
живи
...
па
ето
може
млад
да
погине
,
а
још
ни
живот
није
познао
.
—
Неће
он
погинути
;
храбар
је
,
ал
има
среће
.
Једном
је
био
близу
бомбе
,
кад
се
распрсла
,
па
њему
ништа
;
само
је
три
дана
главом
вртио
,
а
за
тим
ништа
.
А
што
се
живота
тиче
,
зна
га
тај
да
живи
.
Онда
су
прешли
на
разговор
о
Војином
животу
,
и
Софија
је
чула
,
колики
је
он
спадало
;
а
чула
је
и
од
демон
жене
.
За
Војом
трче
девојке
,
а
највише
се
,
што
рекла
Мица
,
млате
Винуча
и
Француска
Бомбона
.
Винуча
је
мала
,
лепа
Јеврејка
са
Дорћола
;
њезине
су
очи
црне
и
лепе
,
а
срце
јој
гори
за
Војом
.
Она
му
шиље
погледнице
и
цвећа
,
и
пада
у
екстазу
за
њим
,
а
неколико
га
је
пута
звала
,
да
бегају
.
Камо
?
То
вижљаста
Винуча
није
знала
,
јер
она
је
само
хтела
да
бега
са
Војом
потпоручником
.
—
Па
да
он
не
побегне
са
њом
?
рече
Софија
.
Мица
се
насмеја
и
рече
:
—
Не
бери
бриге
;
не
бега
тај
ни
с
ким
,
видра
је
то
.
—
Али
ако
га
она
наговори
...
—
Море
,
и
она
се
замлаћује
.
Полудило
Јеврејче
,
па
то
ти
је
.
Шта
ћеш
да
му
га
радиш
...
Француска
Бомбона
није
била
Јеврејче
,
а
била
је
омалена
,
није
била
са
Дорћола
него
са
Савинца
,
и
није
наговарала
Воју
,
да
бегају
,
али
га
је
санћим
волела
.
Она
је
дошла
са
мајком
из
једне
паланке
у
Београд
,
али
је
из
Париза
поручивала
чарапе
,
мидере
и
жипоне
.
—
Та
то
је
она
са
великим
шеширом
и
плавом
косом
,
што
смо
је
у
Топчидеру
видили
,
рече
Софија
.
—
То
је
та
препотопска
фантазија
.
—
Па
да
ли
је
то
Српкиња
?
—
Српкиња
,
да
богме
...
има
и
међу
нашим
Српкињама
свакојаких
будала
и
измотација
.
—
Но
то
је
баш
измотација
.
Како
само
иде
;
као
на
дроту
...
—
Да
ли
би
и
код
вас
рекли
за
њу
измотација
?
—
Не
.
—
Него
како
?
Софија
рече
после
малог
размишљања
:
—
Цитернодла
.
—
Цитернодла
!
Врло
добро
!
Е
,
кад
се
Воја
врати
,
знаш
,
да
ћу
да
му
кажем
:
»
Поздравила
те
она
твоја
цитернодла
«
.
—
Наљутиће
се
.
—
Нек
се
наљути
.
Знаш
,
шта
ће
да
ради
?
Намрштиће
се
,
па
ће
да
каже
:
„
Каква
цитернодла
?
“
Ја
ћу
му
рећи
,
он
ће
се
окренути
,
па
ће
казати
:
„
Море
,
гл’ај
си
посла
!
“
После
ће
опет
питати
:
„
А
ко
је
назва
цитернодлом
?
“
—
Да
му
не
буде
криво
на
мене
?
—
Ама
не
ће
!
Зар
га
не
познајеш
.
Само
се
марваши
,
измотава
се
;
не
љути
се
он
.
Бога
ми
,
кад
би
се
он
озбиљно
наљутио
...
не
љути
се
он
.
Онда
је
чула
Софија
од
демон
жене
.
Демон
жена
је
распуштеница
,
која
је
дочепала
Воју
,
па
га
не
пушта
.
„
Мој
,
само
мој
мораш
бити
!
“
говори
му
она
,
и
прети
,
да
ће
да
бије
Француску
Бомбону
.
—
Па
зар
хоће
Србијанке
да
бију
?
пита
Софија
.
—
Хоће
,
бога
ми
.
Хоће
сунцобраном
да
истуку
,
ако
су
љубоморне
,
или
ако
их
муж
вара
.
—
А
да
ли
је
лепа
демон
жена
?
—
Врло
лепа
,
али
је
хистерична
.
—
Шта
је
то
хистерична
?
—
Како
да
ти
кажем
...
тако
не
пушта
Воју
,
хоће
да
је
само
њен
...
Тако
оде
Воја
к
њој
,
па
пре
него
што
пођу
у
шетњу
,
она
му
чита
,
пружи
руку
и
каже
„
ни
једну
не
смеш
гледати
само
мене
!
“
—
Сиромах
Воја
!
—
Зашто
да
је
сиромах
?
—
Та
она
га
је
тако
везала
...
—
Везала
!
Не
ће
она
српског
официра
везати
;
мала
је
она
за
то
.
—
Па
ето
,
како
га
школира
,
да
друге
не
гледи
,
и
хоће
да
бије
Француску
Бомбону
...
—
Нека
је
бије
.
Шта
се
то
њега
тиче
!
Муж
ли
јој
је
?
Није
.
А
што
она
наређује
,
да
он
друге
не
гледи
,
то
ће
да
се
убрише
...
—
Па
да
ли
он
њу
воли
?
—
Воли
,
врага
!
То
је
онако
:
уз
пут
ружо
,
уз
пут
перунико
.
—
Ваљда
какву
другу
воли
?
—
Ето
,
шта
он
воли
:
да
иде
с
комитама
у
Арнаутлук
и
да
се
бије
...
ТРИДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
Уз
хармонику
Катарина
,
која
је
стално
радила
на
томе
,
да
Оберкнежевић
ступи
у
какву
било
акцију
,
или
да
почне
новине
издавати
,
или
да
почне
писати
роман
,
добила
је
савезника
.
То
је
био
књижар
Никола
Радошевић
звани
Гњаватор
,
који
је
већ
дуже
времена
имао
намеру
,
да
изда
какав
већи
роман
.
Господар
Гњаватор
је
већ
више
пута
говорио
Оберкнежевићу
,
да
пише
роман
,
али
је
овај
стално
одбио
.
Кад
је
сазнао
,
да
и
Катарина
на
томе
ради
,
споразуме
се
са
њом
,
те
у
Катаринином
парку
удесе
вечерицу
,
на
коју
позову
и
Оберкнежевића
.
Намера
им
је
била
,
да
га
расположе
,
и
,
за
тим
,
наговоре
на
писање
романа
,
те
су
удесили
,
да
после
вечере
дође
и
хармоникашица
Мара
.
Мара
је
још
младо
девојче
,
ради
у
штампарији
,
и
из
личног
задовољства
свира
у
хармонику
;
али
свира
изврсно
.
Њезина
је
свирка
пуна
душе
,
а
Оберкнежевић
врло
воли
хармонику
и
песму
уз
њу
.
За
вечером
су
разговарали
о
књижевности
,
и
Оберкнежевић
је
,
међу
осталим
рекао
и
ово
:
—
У
овој
области
нашој
не
може
више
бити
бујне
књижевности
.
Немамо
раденика
,
и
Србијанци
су
почели
пунити
наша
повремена
издања
.
Могло
би
се
,
може
бити
,
нешто
учинити
,
али
,
ђаво
га
знао
,
каква
је
ова
наша
интелигенција
.
Сваки
се
прави
неки
мудрац
,
мислиш
,
повија
се
под
памећу
,
али
ништа
не
производи
.
—
Та
могло
би
се
,
рече
господар
Гњаватор
,
само
кад
би
се
хтело
.
—
Море
,
упаде
Оберкнежевић
,
оставимо
до
врага
ту
књижевност
;
та
вино
је
тако
добро
.
Ово
лединачко
бело
боље
је
од
карловачког
;
то
је
са
Брестова
.
Како
само
мирише
на
грожђе
.
Пијте
,
драги
Гњаваторе
,
знам
,
да
га
волите
.
Гњаватор
испи
чашу
и
рече
:
—
Та
ја
тек
понекад
пијем
вина
.
Пијем
сасвим
мало
...
Оберкнежевић
прсну
у
смех
и
рече
:
—
Коме
ви
то
?
Море
,
шта
се
измотавате
...
—
Верујте
,
верујте
...
увераваше
господар
Гњаватор
.
У
то
дође
и
хармоникашица
Мара
.
Оберкнежевић
се
обрадова
,
рукова
се
са
њом
и
рече
:
—
Е
,
госпођице
Маро
,
баш
вам
хвала
,
што
сте
вечерас
дошли
!
Какво
је
ово
лепо
вече
.
Мало
за
тим
Мара
поче
свирати
и
певати
„
Кад
сам
синоћ
ишла
из
дућана
“
.
Та
је
песма
Оберкнежевића
нарочито
дирала
.
Кад
год
је
уопште
слушао
музику
,
у
њему
је
књижевно
срце
почело
куцати
,
књижевна
је
идеја
у
његовој
глави
почела
радити
.
Па
у
чему
се
састоји
та
радња
?
Песма
је
у
њему
будила
помисао
на
силан
материјал
у
српскоме
друштву
и
народу
,
који
је
пропадао
,
јер
га
књижевници
нису
употребљавали
.
Кад
је
Мара
завршила
песму
,
Оберкнежевић
рече
:
—
Чисто
видим
ту
сироту
,
заљубљену
сељачку
девојку
.
—
Какав
би
то
био
диван
материјал
за
приповетку
,
рече
Катарина
.
Оберкнежевић
је
погледа
и
рече
:
—
Да
...
али
...
—
Колико
си
пута
,
упаде
Катарина
,
рекао
,
како
силан
приповедачки
материјал
пропада
...
—
Та
има
већ
толико
материјала
,
примети
господар
Гњаватор
,
да
би
се
велики
роман
могао
написати
.
—
И
признао
си
,
да
у
српском
друштву
има
материјала
за
романе
.
—
То
је
све
истина
,
рече
Оберкнежевић
,
само
то
треба
обрадити
.
—
Има
их
,
примети
Катарина
,
који
су
већ
обрађивали
.
—
Да
,
али
доста
несретно
.
Нису
имали
довољно
књижевне
снаге
,
да
владају
материјалом
,
да
у
њега
унесу
идеје
,
велике
идеје
.
Већина
их
се
скрхало
на
основној
идеји
.
Таленти
,
али
нису
умели
да
кажу
крупну
реч
.
Господар
Гњаватор
је
био
другог
мишљења
,
па
рече
:
—
Није
ту
тако
баш
потребна
крупна
реч
.
Треба
водити
рачуна
о
онима
,
што
читају
;
а
интелигенција
данас
не
купује
књигу
,
него
маса
;
за
њу
треба
писати
.
—
Оригинални
српски
роман
?
запита
Оберкнежевић
.
—
Зашто
не
,
рече
господар
Гњаватор
.
Главно
је
,
да
се
за
масу
напише
,
а
ви
би
то
могли
.
Почните
само
ја
ћу
га
одмах
у
свескама
издавати
.
У
сто
свезака
ако
хоћете
.
Направићу
рекламу
,
прву
ћу
свеску
штампати
у
двадесет
хиљада
примерака
,
па
ћу
да
гурам
.
—
Госпођице
Маро
,
рече
Оберкнежевић
,
сетимо
се
мога
ђаковања
у
Карловцима
.
—
Кад
си
оно
замислио
,
примети
Катарина
,
да
пишеш
роман
„
Мравињак
.
“
—
Ах
остави
„
Мравињак
“
,
јер
ће
ме
већ
мрави
почети
да
штипају
.
—
Госпођице
Маро
,
рече
господар
Гњаватор
,
ја
ћу
певати
Бранкову
„
На
студенцу
“
,
а
ви
ме
,
молим
вас
,
пратите
.
И
господар
Гњаватор
поче
својим
промуклим
баритоном
.
Певао
је
ипак
лепо
и
био
је
у
стању
,
да
Оберкнежевића
баци
у
дане
прошлости
.
—
Евала
,
господар
Гњаваторе
,
рече
Оберкнежевић
на
концу
песме
,
глас
вам
је
промукао
,
али
добро
певате
.
Вратили
сте
ме
у
дане
ђаковања
,
дане
нада
,
које
се
нису
оствариле
...
—
Ти
би
,
рече
Катарина
,
све
остварио
,
кад
би
само
хтео
.
—
Да
,
хоћу
,
хоћу
;
али
немам
снаге
...
—
Како
ви
,
рече
господар
Гњаватор
,
за
један
роман
не
би
имали
снаге
!
Оберкнежевић
га
погледа
и
рече
:
—
Чујте
,
драги
Гњаваторе
,
па
знате
ли
ви
,
шта
то
значи
написати
роман
.
Реците
ми
,
како
ви
то
замишљате
.
Кажите
ми
сасвим
отворено
.
Господар
Гњаватор
испи
чашу
,
поглади
бркове
и
рече
:
—
Молим
вас
,
то
треба
да
буде
у
свескама
.
Свеска
да
је
од
штампаног
табака
.
То
би
народ
читао
;
на
јагму
би
се
узимало
.
—
Добро
,
дакле
у
свескама
.
А
шта
даље
?
—
У
свакој
би
свесци
морала
бити
слика
.
—
А
ко
би
то
цртао
?
—
Па
Жика
.
—
Који
Жика
?
—
Жика
Пуце
.
Оберкнежевић
се
слатко
насмеја
.
—
Молим
,
зашто
се
смејете
.
Па
Жика
добро
црта
.
—
Добро
,
брате
,
црта
;
али
главе
,
што
таке
главе
прави
?
Разумете
ли
,
мушке
главе
неће
добро
да
ради
.
Кад
би
ја
којом
несрећом
почео
да
пишем
роман
,
а
мој
драги
Жика
да
га
илуструје
,
његове
би
мушке
главе
квариле
утисак
мојих
описа
.
—
Само
ти
почни
,
упаде
Катарина
,
а
лако
ћемо
са
мушким
главама
.
—
Само
ви
почните
,
рече
господар
Гњаватор
,
а
ми
ћемо
мушке
главе
већ
удесити
.
Удесиће
то
мој
Жика
Пуце
.
—
Ах
,
господин
Оберкнежевић
,
рече
Мара
,
што
не
напишете
роман
!
Ала
бих
вам
тек
онда
свирала
.
Оберкнежевићу
беху
те
речи
миле
,
па
нежно
рече
Мари
хармоникашици
:
—
А
шта
би
ви
,
госпођице
Маро
,
најволели
,
да
буде
у
томе
роману
?
—
Од
љубави
.
—
Волите
од
љубави
да
читате
?
—
То
највише
волим
.
Оберкнежевић
лако
уздахну
и
рече
:
—
Драго
дете
,
ви
сте
још
млади
,
па
бисте
се
очемерили
,
кад
бих
ја
одистински
љубав
описивао
.
—
Само
да
ви
почнете
описивати
...
—
И
онда
,
примети
господар
Гњаватор
,
не
би
ту
требало
да
буде
само
о
љубави
:
и
други
занимљивости
треба
да
буде
.
—
На
пример
?
—
У
свакој
свесци
треба
да
буде
по
једно
убијство
.
Оберкнежевић
нали
у
чаше
минералне
воде
и
рече
:
—
Идите
Гњаваторе
!
Господар
Гњаватор
рече
убедљиво
:
—
Молим
,
онда
ће
се
више
читати
.
—
Е
,
мој
драги
Гњаваторе
,
лепо
би
се
и
ја
и
ви
провели
у
Београду
.
—
Зашто
?
—
Па
шта
мислите
,
да
нас
дочепају
Скерлић
и
Бранко
Лазаревић
!
Лепо
би
нам
ишло
.
Ја
да
пишем
,
а
ви
да
издајете
шундромане
.
Но
,
добро
би
се
провели
!
—
Није
то
шундроман
;
знам
ја
,
да
ви
не
би
могли
то
написати
,
али
мало
убијства
је
потребно
.
Знате
,
то
данас
тражи
публика
.
—
Махните
врагу
убијства
!
И
овако
ме
у
књижевности
не
трпе
,
па
још
да
почнем
убијати
,
онда
би
тек
било
.
—
Главно
је
,
шта
свет
тражи
.
—
Идите
к
врагу
,
рече
Оберкнежевић
задовољно
.
Е
,
Катарина
ти
сад
долазиш
на
ред
.
Какав
би
ти
хтела
роман
да
напишем
?
—
Од
љубави
,
од
љубави
,
господин
Оберкнежевић
,
рече
Мара
и
поче
„
Сунце
јарко
“
.
Сви
четворо
су
певали
(
Катарина
се
заборавила
)
,
и
песми
је
нарочити
колорит
давала
хармоника
и
подерани
али
некако
ипак
пријатни
баритон
господара
Гњаватора
.
—
Питаш
ме
,
рече
Катарина
,
пошто
су
песму
испевали
,
какав
би
ја
хтела
роман
да
напишеш
?
—
Да
!
Кажи
ми
сасвим
искрено
?
—
Ти
си
посматрао
живот
и
људе
и
стално
их
посматраш
;
подај
то
,
што
си
видио
и
што
видиш
,
подај
са
свом
својом
искреношћу
,
па
си
ипак
доста
учинио
.
—
Катарина
,
ала
си
наивна
.
—
Наивна
?
Може
бити
...
—
Да
,
наивна
!
Знаш
ли
,
шта
је
оригиналан
српски
роман
,
роман
,
како
га
ја
замишљам
:
велика
друштвена
и
национална
симфонија
!
—
Тако
и
ја
мислим
:
велика
симфонија
.
—
Само
што
је
растројени
Јова
Оберкнежевић
и
сувише
слаб
за
тако
значајну
композицију
!
—
Слаб
?
—
Да
слаб
,
и
сувише
слаб
,
одвише
растројен
.
То
је
трагични
моменат
мога
живота
...
—
Зашто
опет
тако
говориш
?
Мени
је
врло
жао
,
кад
тако
говориш
.
—
Тако
је
,
и
никако
друкчије
.
Са
том
жалосном
ствари
ја
сам
сасвим
начисто
.
—
Ти
имаш
снаге
,
само
ваља
да
је
прикупиш
.
Ти
само
треба
да
ујединиш
своју
вољу
и
да
јој
дадеш
правац
...
—
А
онда
?
—
Сећаш
ли
се
првих
Вукових
речи
роду
свом
?
—
Не
сећам
.
—
„
Мене
је
“
,
рекао
је
,
„
истинита
ревност
к
роду
моме
ободрила
и
принудила
ме
,
да
зажмурим
и
да
једанпут
тумарим
главом
кроз
ово
трње
,
макар
на
ону
страну
сав
подеран
и
крвав
изишао
;
само
нека
се
зна
стаза
,
којом
би
се
други
могао
лакше
усудити
да
прође
“
.
Дај
нешто
само
,
макар
само
мало
,
а
ја
знам
,
да
ће
то
бити
твоје
,
само
твоје
,
па
ма
и
не
било
све
комплетно
,
као
што
ти
замишљаш
...
Господар
Гњаватор
је
са
разрогаченим
очима
гледао
Оберкнежевића
,
и
таман
да
рекне
»
ех
,
роман
са
свескама
па
уз
сваку
свеску
слика
ма
и
од
Жике
Пуце
,
то
би
био
посао
“
,
а
Оберкнежевић
одлучно
рече
:
—
Други
,
„
у
другим
данима
него
што
су
саде
,
то
ће
почети
;
а
тада
...
ја
ћу
,
можда
,
бити
већ
душевно
мртав
...
Госпођице
Маро
,
лепо
и
добро
моје
дете
,
свирајте
,
молим
вас
,
и
певајте
„
Ах
,
тешко
је
умрети
,
кад
ништа
не
боли
“
.
И
у
ноћи
се
уз
хармонику
развијала
песма
о
томе
,
како
је
тешко
умрети
,
кад
ништа
не
боли
...
ТРИДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
Ко
је
убијца
?
Кад
се
сутра
дан
дознало
за
трагичну
смрт
Ивана
Драшковића
,
чији
је
леш
железнички
чувар
међу
шинама
нашао
,
узаврео
је
цео
Београд
.
Београд
,
често
пута
,
врло
брзо
узавре
,
и
то
је
његова
периодична
потреба
.
Београд
не
би
могао
дуго
издржати
,
а
да
не
узавре
.
То
је
с
тога
,
што
Београдова
душа
није
тиха
,
него
револуционарна
.
Време
је
саставни
део
Београдове
душе
.
Кад
је
министарска
криза
,
то
годи
Београду
.
Њему
годи
свако
узнемирење
,
а
без
узбуђивања
не
би
Београд
могао
живити
.
Ако
потреса
дуже
времена
(
разуми
:
три
месеца
највише
!
)
нема
,
у
Београду
је
издржати
тешко
.
Настане
нека
страховита
душевна
омарина
,
неки
притисак
на
душу
и
мозак
,
нема
шта
да
ради
.
Јединствена
је
та
београдска
душевна
омарина
!
И
онда
је
сасвим
природна
потреба
београдска
узбуђење
било
због
чега
.
Новине
су
опширно
описале
,
како
је
Иванов
леш
нађен
и
почеле
су
правити
комбинације
о
његовој
смрти
.
Те
је
комбинације
почео
правити
цео
узбуђени
Београд
.
Настало
је
питање
,
да
ли
је
извршено
убијство
или
самоубијство
,
и
мали
је
број
веровао
у
убијство
,
а
велика
је
већина
тврдила
,
да
је
извршен
крвав
злочин
.
Само
ко
је
тај
крвави
злочин
извршио
?
Из
разних
се
мишљења
створило
једно
,
које
је
у
Београду
преовладало
.
Трудило
се
,
да
је
узрок
злочинству
љубав
.
Каква
љубав
?
Према
девојци
или
према
жени
?
Ко
је
убијца
?
Муж
?
Супарник
?
Или
њих
више
?
Рекло
се
:
жена
је
свему
крива
!
Иван
је
строго
одгојен
младић
,
али
је
волео
жену
,
удату
,
младу
жену
.
Која
је
то
?
Једни
су
рекли
ово
,
други
оно
.
И
шта
је
било
?
Како
се
то
морало
десити
?
Иван
је
отишао
кући
пред
шест
сахата
пред
вече
,
и
рекао
је
,
да
иде
у
соколску
веџбаоницу
.
Да
ли
је
тамо
био
?
Утврђено
је
,
да
тамо
није
био
.
Своје
је
,
дакле
,
код
куће
обмахнуо
!
Па
да
ли
је
после
шест
сахата
виђен
?
Пред
седам
сахата
срео
се
на
Теразијама
са
једним
другом
.
Камо
је
ишао
?
Према
Славији
.
Да
ли
је
са
другом
разговарао
?
Само
су
се
поздравили
.
А
кад
је
железнички
стражар
леш
међу
шинама
нашао
?
Нешто
после
девет
сихата
.
Шта
ли
се
за
та
два
сахата
са
Иваном
збило
?
Где
је
био
?
Да
се
није
трамвајем
одвезао
до
Цареве
Ћуприје
,
и
прешао
на
шине
,
па
легао
под
воз
,
који
је
у
девет
сахата
туда
пролазио
?
Испитивали
су
се
трамвајски
кондуктери
и
кочничари
,
али
ни
један
од
њих
није
у
то
време
приметио
на
трамвају
таког
и
таког
младића
.
Знали
су
,
шта
више
,
да
кажу
,
какве
су
се
особе
трамвајем
у
то
време
возиле
.
И
шта
је
онда
било
?
Рекоше
,
да
је
Иван
око
седам
сахата
отишао
код
младе
удате
жене
.
Она
му
је
на
прозору
дала
знак
,
али
су
га
у
кући
вребали
,
а
да
она
не
зна
.
Онда
је
Иван
ушао
,
ухватили
су
га
на
делу
и
убили
.
Ноге
су
му
везали
ужетом
,
да
га
лакше
носе
;
главу
су
му
везали
крпом
,
која
је
међу
шинама
нађена
.
Метнули
су
га
у
аутомобил
,
брзо
су
се
одвезли
према
Топчидеру
,
брзо
су
га
метли
међу
шине
,
да
изгледа
као
да
га
је
воз
прегазио
,
и
онда
су
се
брзо
аутомобилом
натраг
одвезли
.
Ди
ли
је
све
тако
било
?
То
треба
полицијска
истрага
,
да
разјасни
.
Она
је
одмах
енергично
започета
.
ТРИДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
У
позоришту
Пера
Ћата
је
у
Народном
Позоришту
брзо
напредовао
,
јер
није
имао
само
леп
глас
,
него
му
је
глас
,
пошто
је
раније
певао
у
певачком
друштву
,
којем
је
и
неко
време
био
коровођа
,
био
школован
.
Убрзо
је
у
једноме
комаду
и
краће
соло
певао
,
и
потпоручник
Воја
је
,
да
обрадује
Мицу
,
донео
јој
карту
;
а
како
Софија
још
није
била
у
позоришту
,
повели
су
и
њу
.
Воја
им
није
рекао
,
да
ће
Пера
Ћата
певати
,
јер
је
имао
намеру
,
да
их
изненади
.
Мица
се
,
као
и
увек
,
радовала
,
што
ће
у
позориште
,
а
још
јој
је
милије
било
,
што
ће
и
Софију
у
позориште
одвести
.
И
Софија
се
радовала
позоришту
,
па
су
је
неки
пријатни
осећаји
обузели
,
кад
је
у
позориште
ушла
и
за
тим
села
у
паркету
.
Свечано
јој
је
изгледало
,
па
кад
је
видила
интересантну
београдску
публику
,
она
у
тим
тренутцима
заборави
на
сталне
болове
,
који
су
јој
тајно
душу
притискивали
.
Софија
је
услед
те
ненадне
радости
била
још
лепша
него
иначе
,
те
је
дивота
било
погледати
и
Мицу
и
њу
,
како
су
лепе
и
колико
су
радосне
.
Кад
је
оркестар
почео
да
свира
,
па
кад
се
онда
завеса
дигла
,
Софијина
је
душа
била
понесена
у
више
сфере
,
у
којима
се
заборавља
на
обични
живот
и
његове
тајне
болове
.
И
онда
је
дошао
последњи
чин
,
у
којем
Пера
Ћата
пева
соло
.
На
позорницу
изиђе
Пера
и
кад
стаде
певати
,
зазвони
позориште
,
а
кад
сврши
,
осу
се
силно
тапшање
,
а
бохема
на
четвртој
галерији
викаше
:
„
Пера
Ћата
!
Пера
Ћата
!
“
,
те
се
песма
морала
поновити
.
—
Дивота
!
рече
Мица
.
Софија
је
ћутала
,
и
била
је
узбуђена
.
—
Како
ти
се
допада
?
запита
је
Мица
.
—
Лепо
,
одговори
Софија
.
Кад
су
пошли
кући
и
Мица
и
Воја
хвалили
су
песму
Пере
Ћате
,
и
говорили
су
,
како
ће
сутра
новине
о
њему
лепо
писати
.
А
Софија
Смиљанићева
била
је
узбуђена
...
Пера
Ћата
је
већ
више
пута
певао
у
Народном
Позоришту
,
али
пошто
је
сада
имао
соло
,
на
почетку
га
беше
ухватила
трема
.
То
,
најпосле
,
није
ништа
необично
,
јер
он
је
иза
кулиса
толико
пута
већ
видио
,
како
се
старији
глумци
и
глумице
крсте
,
пре
него
што
ће
изићи
на
позорницу
.
Они
се
крсте
с
тога
,
да
буду
што
јачи
,
па
се
и
Пера
,
готово
нехотице
,
прекрстио
,
пре
но
што
је
на
позорницу
изишао
.
Кад
је
Пера
почео
певати
,
нестало
му
је
треме
и
јавила
му
се
необична
снага
,
те
је
од
срца
певао
.
Него
кад
је
био
при
крају
песме
,
глас
му
за
мало
не
застаде
,
јер
је
у
гледалишту
спазио
Недићеву
Нату
.
Пошто
се
вратио
и
по
други
пут
иза
кулиса
,
није
готово
знао
,
где
је
;
осећао
је
као
да
му
се
цело
тело
зноји
,
и
хтео
се
демасковати
и
појурити
у
гледалиште
,
да
ма
само
једну
реч
проговори
са
Недићевом
Натом
,
која
је
жива
и
која
је
у
Београду
.
Морао
је
остати
иза
кулиса
,
јер
се
комад
корском
песмом
завршава
,
а
кад
је
,
после
представе
,
изјурио
са
позорнице
,
сва
је
скоро
већ
и
публика
изишла
из
позоришта
.
Није
знао
,
којим
ће
правцем
да
пође
,
јер
се
публика
на
све
стране
разишла
,
па
је
стојао
на
сред
Кнез
Михајловога
венца
,
питајући
нему
летњу
ноћ
:
где
је
Недићева
Ната
?
А
ноћ
летња
одговора
давала
није
...
ТРИДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
Неразумљиве
ствари
Кад
је
Оберкнежевић
прегледао
своју
јутарњу
пошту
,
наиђе
и
на
карту
,
којој
се
обрадовао
,
јер
је
по
рукопису
познао
,
од
кога
је
.
Из
којега
је
места
карта
?
Нека
остане
тајна
!
Шта
пише
у
њој
?
Пише
ово
:
»
Разгледај
добро
календар
од
ових
дана
!
Пази
на
свеце
у
новоме
календару
!
«
Оберкнежевић
се
замисли
,
узе
за
тим
календар
,
нађе
,
што
је
требало
,
па
онда
тресну
календар
о
сто
.
—
Нисам
веровао
,
рече
љутито
,
и
добро
је
,
што
уопште
у
све
то
не
верујем
.
Кукавице
!
Они
су
изгубљени
,
јер
немају
срца
.
Сироти
!
Узе
,
за
тим
,
једну
карту
,
адресира
је
(
камо
?
нек
остане
тајна
!
)
па
написа
латиницом
:
„
Ви
спавате
!
Спавајте
,
јер
сви
спавамо
!
“
После
неколико
дана
доби
другу
карту
,
на
којој
писаше
:
„
Не
спавамо
.
Није
могло
бити
због
детектива
.
Биће
!
“
—
„
Биће
“
,
рече
Оберкнежевић
љутито
и
подера
карту
.
Биће
о
Кукову
дне
...
Оберкнежевић
је
најдебље
писмо
отворио
напослетку
,
јер
је
мислио
,
да
су
у
њему
забрањене
новине
из
Србије
.
Место
новина
било
је
у
писму
двадесетак
плакатића
латиницом
штампаних
,
на
којима
је
,
међу
осталим
,
штампано
било
и
ово
:
„
Надај
се
и
чекај
!
„
Подли
нам
наметници
газе
по
шији
,
док
ми
мирно
сагибамо
плећа
,
слушамо
оперету
у
казалишту
,
а
омладина
игра
фотбала
и
правда
се
на
свеучилишту
о
изборима
за
потпорно
друштво
.
А
у
земљи
чудовишта
,
у
оној
„
Land
der
Sonne
“
за
бечке
туристе
,
аустријска
бајонета
вири
из
свакога
кута
и
замјењује
устав
и
закон
народу
,
који
је
на
несрећу
своју
хтио
да
буде
„
највјернији
“
...
„
У
нашој
Словенији
њемачки
културни
и
прекултурни
полицајци
и
шпицли
изругавају
се
части
и
поносу
народа
нашега
.
А
у
оном
„
териториуму
нулиус
“
,
како
га
згодно
неко
прозва
у
„
Босни
поносној
“
,
у
„
Босни
Твртка
и
Хрвоја
“
,
хирови
парфимиране
бечке
господе
и
објести
ситих
наметника
укидају
и
односе
народу
оно
,
што
је
стољетном
борбом
,
што
је
крвљу
и
муком
својом
стекао
и
отргао
незаситним
панџама
плаћеничке
руље
.
„
А
ми
шутимо
,
шутимо
и
гледамо
нијемо
!
„
Ал
докле
ће
још
ово
трајати
?
!
—
Докле
?
—
Како
нам
срце
не
крвари
и
не
утисне
у
руку
осветнички
нож
балканских
хајдука
,
дједова
наших
,
па
да
заједно
с
браћом
својом
на
нашем
Балкану
не
цикнемо
Пеан
Борбе
и
Освете
,
Пеан
Ослобођења
!
„
Шта
чекамо
?
!
—
Зар
нас
није
научила
памети
прошлост
,
зар
нам
још
није
доста
пузања
и
лизања
?
!
„
Трпи
и
надај
се
!
Надај
се
и
чекај
!
Бунтовничка
млада
неискварена
душа
југославенска
то
Ти
поручује
.
„
Надај
се
и
чекај
!
“
Кад
је
Оберкнежевић
то
прочитао
,
почео
је
да
размишља
.
„
Ко
ли
ми
је
то
послао
?
“
говораше
сам
са
собом
.
„
Да
ли
они
,
или
агенти
провокатери
?
Ако
су
ми
послали
они
,
зашто
ће
ми
толико
примерака
,
кад
знају
,
да
сам
сам
,
да
сам
дивљак
,
да
не
агитујем
.
То
бих
требао
,
да
раздам
?
Коме
!
Можда
само
Катарини
.
Она
би
то
разумела
,
јер
она
воли
Хрвате
;
и
она
је
национално
потпуно
еманципована
,
и
она
сматра
обе
поле
за
један
народ
.
А
ако
су
послали
агенти
провокатери
?
Добро
је
и
то
,
јер
то
је
знак
,
да
слуте
,
да
ипак
може
бити
,
да
се
ја
ипак
у
својима
не
варам
“
...
Оберкнежевић
је
седио
за
својим
писаћим
столом
и
читао
последњи
број
забрањеног
„
Словенског
Југа
“
.
Неко
куцну
на
врата
.
—
Слободно
!
Плаховито
уђе
младић
плав
и
плавих
очију
.
—
Слуга
понизан
,
рече
хрватским
жаргоном
.
Господин
Оберкнежевић
?
—
Добар
дан
,
господине
.
Ја
сам
Оберкнежевић
!
Младић
за
тим
рече
брзо
и
енергично
:
—
Народно
ослобођење
!
Оберкнежевић
се
изненади
,
па
гледаше
младића
својим
изненађеним
ал
проницавим
погледом
.
За
тим
рече
:
—
Лозинка
за
тим
!
—
Бомба
народноме
непријатељу
!
одговори
брзо
плави
младић
.
Руковаше
се
пријатељски
...
Вече
је
.
Оберкнежевић
и
плави
младић
седе
и
разговарају
.
Оберкнежевић
говораше
:
„
...
Још
ми
је
једино
задовољство
,
што
сам
искрен
,
и
што
истину
говорим
.
Па
шта
да
кажем
?
Ја
сам
у
све
то
упао
као
Пилат
у
вјерују
.
Верујем
,
и
не
верујем
,
не
верујем
...
Нешто
назирем
,
нешто
осећам
,
али
од
вере
,
од
фанатизма
то
је
још
далеко
,
далеко
...
Верујем
,
да
ће
то
бити
,
али
дубоко
у
будућности
,
кад
ни
мене
ни
вас
не
буде
више
.
А
данас
?
Снага
наша
скупљена
није
,
и
много
рада
и
много
времена
треба
,
да
се
снага
скупи
“
...
ТРИДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Хаџи
Томина
прича
од
Спасеније
лепе
девојке
Хаџи
Тома
је
цело
вече
причао
Стојанки
о
тешкоме
стању
српскога
народа
у
Арнаутлуку
.
Његова
је
прича
била
жива
слика
слома
младотурског
режима
у
европској
Турској
.
После
младотурске
револуције
у
целој
Европи
избиле
су
велике
наде
на
преображај
Турске
,
веровало
се
,
да
су
Младотурци
Европљани
и
да
су
врсни
за
преображај
своје
царевине
.
Те
су
се
наде
одржавале
пола
године
,
али
су
убрзо
за
тим
почеле
бледити
.
Половину
године
владао
је
ред
у
Турској
,
а
онда
се
опет
почела
анархија
јављати
.
По
том
је
ишло
све
горе
и
горе
,
и
најзад
је
постало
изнутра
још
грђе
него
за
старотурског
крвавог
режима
.
Балкански
су
државници
знали
,
шта
то
значи
.
Они
су
били
на
чисто
,
да
је
младотурски
покрет
последњи
покушај
,
да
се
европска
Турска
одржи
у
животу
,
и
да
ће
се
она
распасти
,
ако
тај
покрет
не
успе
.
Хаџи
Тома
је
са
сузама
у
очима
причао
,
како
народ
утамањују
Арнаути
,
како
му
отимају
имања
,
како
му
из
куће
носе
све
,
што
хоће
.
Народ
нема
оружја
,
те
не
може
да
се
брани
;
а
и
да
има
оружја
,
слабо
би
му
помогло
,
јер
су
Арнаути
силнији
.
Ни
женска
млађарија
није
имала
мира
од
Арнаута
и
лепе
девојке
су
од
њих
много
морали
чувати
,
јер
их
Арнаути
отимају
.
Него
тужна
Петрија
није
могла
сачувати
своју
лепу
Спасенију
.
Љути
и
опасни
Муса
видио
је
једном
на
пазару
у
Митровици
,
није
ока
са
ње
скидао
,
и
одмах
је
намислио
,
да
је
отме
и
у
своју
кулу
одведе
.
На
пазару
је
прво
мерио
,
а
за
тим
јој
је
као
пријатељски
приступио
,
но
она
се
одмах
далеко
од
њега
одбила
,
јер
је
неописани
страх
осетила
.
Све
јој
је
тело
дрхтало
,
а
душу
су
јој
обузеле
црне
слутње
.
И
мати
њезина
Петрија
ухватила
беше
велики
страх
,
те
је
са
својим
друштвом
заноћила
у
добрих
људи
у
Митровици
,
како
Муса
не
би
уграбио
Спасенију
на
путу
у
село
.
У
селу
се
неко
време
Спасенија
крила
код
родбине
,
и
кад
је
Муса
са
својим
зликовцима
долазио
кровињари
њезине
мајке
,
није
је
нашао
.
За
то
је
тај
зликовац
први
пут
повео
собом
једну
Петријину
козу
,
а
други
пут
њезину
краву
.
Тако
је
то
било
у
Турској
.
Арнаутски
зликовци
уђу
ти
у
кућу
,
мораш
да
их
частиш
,
а
кад
пођу
,
понесу
,
шта
им
је
воља
,
док
ти
остајеш
срећан
,
што
ти
голи
живот
нису
узели
.
Спасенија
се
крила
у
родбини
,
док
не
наиђоше
једном
српске
комите
и
не
припиташе
у
селу
за
зулуме
арнаутске
.
Било
је
то
дванајест
другова
из
чете
храброга
Воје
Танкосића
,
и
они
чуше
од
главнога
човека
у
селу
за
зулуме
арнаутске
и
разабраше
за
муку
лепе
Спасеније
.
Огорчени
дођоше
и
до
кровињаре
Петријине
.
—
Помози
бог
,
мајко
!
Еј
,
мајко
,
изиђи
...
Из
кровињаре
нико
не
излажаше
.
Еј
,
мајко
,
излази
,
овде
су
српске
комите
!
Петрија
изиђе
,
носећи
крчаг
студене
воде
и
слатку
питу
.
—
Помози
,
бог
мајко
!
—
Бог
вам
помогао
,
децо
.
А
од
куда
ви
у
ове
наше
стране
?
—
Дођосмо
,
мајко
,
да
разберемо
за
јаде
ваше
.
—
Бог
вас
је
,
децо
,
послао
!
Јаде
,
велите
,
више
су
то
,
децо
,
него
јади
.
—
Неће
,
мајко
,
још
дуго
трајати
.
—
Дао
би
бог
,
децо
,
али
тешко
да
ће
то
икада
престати
.
Тешко
да
ће
Косово
икад
освећено
бити
...
—
Не
јадај
,
мајко
,
бог
нас
није
заборавио
,
а
и
Србија
вас
не
заборавља
.
—
Хвала
јој
,
децо
,
али
је
тешко
,
врло
тешко
.
Истребише
нас
и
истребљују
нас
,
узимају
све
,
оголесмо
,
децо
,
оголесмо
...
—
Имадеш
ли
,
мајко
,
кога
од
рода
и
порода
?
Петрија
их
само
погледа
.
—
Казуј
,
мајко
,
нама
казати
све
можеш
.
А
да
ли
ти
је
дома
твоје
чедо
,
твоја
лепа
Спасенија
?
И
онда
комите
потанко
чуше
,
зашто
се
крије
Спасенија
и
где
је
.
Петрија
им
је
то
у
сузама
приповедала
.
Кад
је
све
казала
,
рече
комитски
вођа
:
—
Мајко
,
доведи
Спасенију
кући
и
не
брини
се
више
за
њу
.
Ми
ћемо
се
тамо
горе
у
планини
налазити
,
па
ево
ти
пушке
,
а
ти
је
само
избаци
,
ако
ти
Муса
на
кућу
надре
.
Ми
ћемо
се
онда
у
трен
ока
овде
створити
.
Спасенија
се
вратила
мајци
,
а
комите
за
тим
нису
дуго
чекале
на
пуцањ
из
Петријине
кровињаре
.
Била
је
ноћ
тамна
и
киша
је
ромињала
.
Комите
се
беху
то
вече
вратиле
из
околних
села
српских
и
мртвим
сном
су
на
простртој
слами
спавали
.
Само
је
један
стражарио
,
а
и
њега
је
умор
и
сан
земљи
привлачио
.
Он
се
држао
јуначки
