Ужурбала
се
цела
кућа
.
Јест
,
до
душе
,
у
род
ће
се
,
и
то
у
род
,
као
у
своју
рођену
кућу
.
Али
на
село
!
Па
остати
на
селу
неколико
недеља
,
као
што
намерава
госпођа
Ната
,
то
је
,
као
што
опет
ропта
њена
кћерка
,
госпођица
Даринка
,
кад
је
у
вароши
„
велика
беседа
“
рад
преноса
костију
Бранка
Радичевића
,
„
толико
гладних
Мисирских
година
“
.
Па
онда
не
може
госпођа
Ната
,
да
не
понесе
штогод
сестриној
деци
.
То
ће
да
буде
радост
од
деце
,
кад
им
тетка
из
вароши
разда
поклоне
!
–
Боже
мој
,
секо
.
–
рећи
ће
,
до
душе
,
као
и
до
сад
,
Ката
Нати
,
–
зар
то
мора
бити
?
–
Немој
ти
ту
мени
!
–
одговориће
опет
,
као
и
до
сад
,
Ната
Кати
.
–
Знам
ја
,
шта
је
дечија
радост
.
Коме
ћу
,
ако
њима
нећу
?
Да
је
њихов
отац
жив
!
И
твоја
јединица
,
–
сад
ће
опет
Ката
Нати
,
–
нема
никога
осим
тебе
.
На
то
ће
најредовније
пустити
и
Ната
и
Ката
који
уздисај
и
сузу
у
спомен
својих
покојних
,
па
ће
прећи
на
други
разговор
...
Тако
нешто
,
ваљда
,
замишља
у
себи
госпођа
Ната
и
сад
,
па
купи
све
гдегод
шта
,
као
да
неће
на
пут
него
,
сачувај
Боже
,
на
онај
свет
,
А
ето
ти
и
опет
,
већ
по
толики
пут
,
госпођице
Даринке
,
јединице
јој
кћерке
,
па
ће
онако
срдито
и
опет
по
толики
пут
:
Па
баш
сад
?
!
Та
,
за
који
дан
ће
да
буде
велика
беседа
у
корист
преноса
последњих
земних
остатака
Бранка
Радичевића
!
За
Бога
,
мама
...
И
опет
бадава
!
И
по
толики
пут
бадава
!
Мати
навалила
,
те
навалила
.
–
Хајдемо
!
-
вели
,
па
,
–
Хајдемо
!
...
.
идем
,
–
каже
,
–
да
видим
моју
Кату
.
Давно
је
–
каже
,
–
нисам
видела
,
па
сам
је
се
зажелила
.
Она
,
да
Бог
ме
,
не
може
никуд
.
Знам
,
како
је
.
Не
да
се
кућа
оставити
ма
на
ким
.
Ту
је
живина
,
па
треба
нахранити
и
скоткати
!
Ту
краве
дочекати
,
па
помусти
!
Па
ваздан
другога
којекаква
посла
.
Понда
дућан
!
Истина
Бог
,
није
Бог
зна
шта
,
ал
ако
не
цури
,
оно
капље
.
Па
не
може
се
,
сачувај
Боже
невоље
,
затворити
...
Е
,
па
идем
ја
њој
.
И
тако
бадава
Даринка
моли
и
преклиње
,
плаче
и
дури
се
,
да
мати
одгоди
,
„
бар
док
прође
беседа
“
!
Шта
је
госпођи
Нати
до
беседе
!
–
Ја
сам
,
–
вели
,
–
за
то
већ
стара
,
а
ти
си
ми
,
кћери
моја
,
још
млада
.
То
је
већ
сувише
!
Шеснаест
година
,
па
још
млада
за
беседу
!
А
била
већ
и
пре
тога
као
ученица
више
девојачке
школе
на
беседи
сваке
године
по
један
пут
!
Прохтело
се
госпођи
Нати
,
да
види
своју
сестру
,
баш
као
да
јој
је
,
не
дај
Боже
,
према
глави
.
Сад
се
,
Бог
ме
,
„
не
да
већ
никако
ни
преиначити
“
,
јер
је
и
јавила
Кати
по
њену
Јовану
,
кад
ономад
беше
у
вароши
код
ње
,
јавила
јој
,
да
јој
се
ово
дана
нада
.
Тако
су
јој
сад
сва
деца
на
окупу
,
па
јој
још
неје
била
...
Ту
је
и
кочијаш
Трива
с
колима
.
Послужавка
Криста
трчи
то
у
собу
то
на
двориште
,
а
никад
празних
руку
.
Мајсторица
трчка
за
њом
,
да
и
она
што
прихвати
.
–
Да
нисмо
штогод
заборавиле
?
–
пита
госпођа
Ната
,
а
крсти
се
и
стала
на
потегу
,
па
се
ухватила
за
лотру
,
да
се
попне
на
кола
.
Даринка
се
већ
наместила
,
а
надурила
се
,
бојаги
,
па
јој
одговара
:
–
Све
је
ту
.
–
Боже
,
помози
!
–
прекрсти
се
и
помоли
се
;
Ната
,
па
се
успе
на
кола
и
ували
у
седиште
.
Сео
и
кочијаш
.
Таман
Трива
притегао
узде
и
замахнуо
Бачком
ђиватком
,
да
одудари
преко
коња
,
па
да
потера
,
а
госпођа
Ната
повика
:
–
Кристо
!
Кристо
!
–
Заповедајте
!
–
Је
л
ту
муф
?
Муф
беше
запао
под
ноге
,
док
се
Ната
намештала
у
колима
.
–
За
Бога
,
мама
,
шта
ће
ти
опет
муф
у
сред
лета
?
–
љути
се
опет
Даринка
.
–Ти
ћути
.
Ми
ћемо
на
село
.
А
путу
се
рока
не
зна
.
Може
нас
тамо
затећи
и
берба
...
Јеси
ли
навукла
рукавице
:
...
Добро
је
.
Чувај
се
,
да
ти
их
не
препали
ветар
и
сунце
преко
поља
,
те
да
не
кажу
сељани
.
„
Каква
ми
је
то
варошкиња
?
Знаш
,
тамо
је
Јелена
...
Триво
,
терај
!
–
Ђи
!
Коњи
кренуше
.
–
Стој
!
...
Кристо
,
оди
овамо
...
Пази
,
дете
моје
,
на
кућу
...
А
и
ви
,
слатка
,
молим
вас
,
немојте
смести
с
ума
,
што
сам
вам
казала
.
–
Не
водите
бриге
!
–
удари
и
Криста
и
слатка
у
један
глас
.
–
Гле
мене
!
Како
бих
смела
?
–
дода
још
ова
друга
,
што
нађе
за
вредно
,
да
и
себице
увери
госпођу
Нату
,
како
је
поуздана
.
А
та
слатка
госпођа
Натина
јесте
мајсторица
Јула
,
њена
укућанка
,
још
пре
неколико
година
господар
кућни
,
док
покојни
госпођа
-Натин
неје
купио
од
ње
.
А
то
,
што
јој
сад
госпођа
Ната
и
опет
меће
на
душу
,
јесте
ништа
и
нико
мањи
ни
већи
већ
главом
њезин
мацан
.
Ено
га
,
и
он
лично
изашао
,
да
испрати
своју
милостиву
заштитницу
.
Заковратио
реп
,
па
се
вуче
и
чеше
око
мајсторице
Јуле
као
да
се
и
сам
препоручи
особитој
њеној
милошти
.
Још
га
од
зимус
препоручује
госпођа
Ната
мајсторици
.
А
још
од
зимус
говори
Даринци
,
како
морају
,
Бог
да
,
на
лето
ићи
теци
у
Брајковац
.
Како
онда
још
не
беше
ни
спомена
о
преносу
Бранкових
последњих
земних
остатака
,
па
је
не
занимаше
ни
каква
велика
беседа
у
вароши
,
радовала
се
Даринка
као
мала
,
што
ће
да
се
вија
са
Зорком
по
планини
и
по
виноградима
,
да
беру
цвеће
по
ливадама
,
да
пију
воде
на
извору
...
Прилике
је
тому
зими
често
.
Седе
у
вече
обично
код
топле
пећи
.
Ако
Даринка
не
везе
или
не
плете
што
себи
или
обично
браћи
,
тетка-Катиној
деци
,
узме
,
на
прилику
,
штогод
,
па
им
чита
.
Прочитали
су
све
три
чести
„
Љубомира
у
Елисијуму
“
од
Милована
Видаковића
и
„
Крв
за
род
“
од
Милованова
„
посинка
“
Јакова
Игњатовића
...
Ту
је
често
и
мајсторица
,
па
и
Криста
.
(
„
Боље
да
ми
је
ту
,
него
да
се
витла
којекуда
“
,
мисли
госпођа
Ната
)
.
Мајсторица
штогод
шије
,
или
потплеће
чарапе
,
или
скрсти
руке
,
кад
је
штогод
здраво
жалостиво
,
па
слуша
и
по
каткад
шмркне
од
жалости
,
Госпођа
Ната
окрене
пећци
леђа
,
наглади
своју
цицу
и
клима
главом
.
Марко
се
врпољи
и
увија
око
ње
,
или
јој
се
скупи
у
крило
,
па
жмирка
у
жижак
,
или
преде
,
док
јој
не
напреде
дремеж
на
очи
...
Ако
Даринка
баш
не
чита
,
разговарају
,
ово
било
оно
се
снило
...
Па
том
приликом
приметиће
госпођа
Ната
,
гладећи
свог
мацана
:
„
Кад
ми
одемо
у
планину
,
на
ком
ћемо
оставити
нашег
Марка
?
...
Јел
те
,
мајсторице
,
ви
ћете
нам
га
пазити
.
“
„
Гле
мене
!
Како
не
бих
јако
!
“
на
то
би
мајсторица
...
Већ
далеко
измакли
путници
иза
вароши
,
те
језде
пољем
широким
.
Сунце
прижегло
,
мислиш
,
камен
се
усијао
.
Коњи
касају
,
а
не
могу
да
се
обране
од
силних
мушица
,
што
их
спопале
.
Вуку
троми
на
омари
ноге
по
прашини
.
Прашина
завејава
у
кола
,
па
се
мота
испод
коњских
копита
као
смет
у
заветрину
.
Нигде
живе
душе
.
Као
да
се
све
,
штогод
дише
,
под
камен
завукло
или
се
у
земљу
урило
,
тек
зар
да
нађе
хлада
.
Једва
што
се
овда
онда
зачује
,
како
крикне
од
врућине
орао
на
какову
бресту
у
крај
друма
,
само
што
по
каткад
зафрчу
коњи
,
да
можда
истерају
насртљиву
мушицу
,
што
им
се
и
у
нос
увлачи
;
само
што
зазвечи
ланац
на
огрљаку
,
кад
се
коњ
који
мухне
,
па
тргне
,
да
преухитри
зловољнога
Триву
кочијаша
,
те
га
овај
не
опомене
камџијом
,
да
гледа
пут
преда
се
.
Госпођа
Ната
дрема
,
па
клања
главом
то
амо
то
тамо
,
те
час
по
па
гурне
Даринку
или
се
удари
о
велики
штит
,
што
га
Даринка
држи
против
сунца
.
А
Даринка
би
се
и
смејала
и
заплакала
.
Једва
се
око
малих
заранака
раскалаши
ветрић
с
Фрушке
Горе
.
Заћарлијао
,
па
гони
несносну
запару
,
те
се
залеће
с
травке
травци
,
као
да
им
шапће
,
да
не
клону
.
Негде
се
скрила
препелица
,
па
пућпуриче
...
Шева
се
завитлава
у
ваздух
,
па
високо
тамо
кличе
танко
гласовито
...
На
бресту
се
гдегде
закрши
грање
,
а
одонуд
излети
орао
,
замахне
крилима
,
па
заплови
величанствено
по
ваздушном
мору
...
Или
дивљи
голубови
и
грлице
јатомице
залепећу
крилима
за
каквом
савуљагом
,
па
се
витлају
око
ње
,
а
она
их
заварава
...
Над
стрништем
или
над
ливадама
надлеће
се
коба
.
Час
се
заустави
на
једној
ташци
,
па
лебди
и
не
миче
се
;
час
суне
на
земљу
као
стрела
,
те
ухвати
можда
какав
плен
,
што
га
вреба
...
Преко
пута
претрчи
тркуница
,
уплашена
коњским
топотом
и
зврком
од
кола
.
Застане
над
каквом
рупом
,
учлови
се
,
као
бојаги
,
код
своје
је
,
па
је
није
ни
бриге
.
А
чим
кола
ближе
,
а
она
даље
.
Ускубури
,
устумара
се
,
као
незван
у
небрану
грожђу
,
док
збиља
не
нађе
и
своју
кућицу
,
те
стрмоглавце
у
њу
!
Таке
забаве
имала
је
Даринка
целим
путом
.
Па
што
сунце
ближе
у
заставу
,
те
што
живља
планина
с
поветарцем
и
она
живља
и
вољнија
.
Није
дуго
тако
потрајало
,
па
и
заборавила
,
како
јој
немило
било
,
што
су
пошли
из
вароши
пре
беседе
.
Радовала
се
и
селу
.
Радовала
се
,
да
види
тетку
,
браћу
,
сестру
,
другарицу
Јелену
и
...
Онај
господин
,
што
је
био
ономад
с
Јованом
код
њих
,
кад
су
путовали
од
озгоре
у
Брајковац
,
уме
тако
да
приповеда
,
па
ја
тако
мио
!
Сама
мама
рекла
је
после
за
њега
„
фини
младић
!
“
Осврћући
се
то
за
орлом
,
то
за
шевом
или
грлицом
,
често
би
гурнула
матер
и
тргла
је
иза
сна
,
да
је
ова
преплашено
упита
,
шта
јој
је
.
–
Глете
!
Глете
!
–
засмејало
би
се
девојче
,
да
и
њену
пажњу
на
штогот
обрати
.
А
кад
хладовина
разгалила
и
госпођи
Нати
тромост
с
веђа
и
дремеж
с
очију
,
живнула
и
она
,
па
се
радује
Даринчину
радовању
,
те
се
смеје
с
њом
и
тражи
,
на
прилику
,
с
које
стране
препелица
пућпуриче
.
Така
забава
је
дивно
пристала
Даринчину
срцу
.
А
преко
њега
није
прешла
још
никаква
бура
,
ни
најмањи
облачак
,
у
њему
сија
увек
благо
пролећно
сунце
,
па
одсјајује
непомућено
и
у
веселим
очицама
и
са
ведрог
чела
,
па
јој
се
ведрина
осмејкује
око
румених
усана
увек
подједнако
,
а
срдила
се
а
радовала
се
,
или
плакала
,
или
се
сетила
Светозара
и
Драгиње
,
о
којима
је
тек
зимус
читала
у
„
Љубомиру
у
Елисиуму
"
...
Тек
ако
ће
јој
се
кад
тад
поткрасти
из
груди
уздах
,
а
нит
зна
за
што
,
нит
зна
камо
.
Као
да
је
нека
слутња
или
жеља
,
...
шта
ли
,
увлачи
се
тако
нешто
по
неки
пут
у
безазлено
јој
срце
,
које
зна
да
куца
још
увек
само
за
маму
или
ближега
којега
сродника
по
крви
!
Тада
би
на
једаред
загрлила
и
ижљубила
своју
маму
.
Ако
није
код
ње
,
отрчала
би
у
врт
,
да
мирише
цвеће
да
га
можда
узабере
,
па
га
брзо
за
тим
забаци
или
и
изгуби
.
Или
би
провирила
кроз
прозор
,
као
да
некога
од
некуда
изгледа
.
Ако
случајно
прође
туда
какав
гимназијалац
,
па
је
поздрави
,
стискивајућ
књиге
своје
под
пазухом
,
као
да
би
их
скрио
,
она
седне
за
гласовир
,
те
му
мами
сад
нујне
сад
брујне
звуке
,
што
јој
највећма
годе
онако
и
онакве
,
какви
јој
ваљда
брује
и
у
души
...
Пред
цветном
неком
ливадом
не
мога
одолети
,
него
ће
сићи
с
кола
,
и
набрати
пуну
руку
разнога
пољског
цвећа
.
Узе
га
са
собом
на
кола
,
да
га
разабира
и
сабира
.
Неколико
ситних
стручака
јој
необично
замириса
.
–
Мама
,
какав
је
ово
цвет
?
–
Мајчина
душица
,
рано
.
–
Гле
,
гле
,
како
лепо
мирише
!
Јух
,
ала
лепо
мирише
!
Па
зашто
се
,
мама
,
овакво
цвеће
не
негује
у
лонцима
,
а
негују
којекакве
кактусе
и
белагоније
и
друго
још
којешта
,
што
није
ни
лепо
,
а
камо
ли
му
мирис
?
–
Свет
мало
пита
,
шта
што
вреди
,
него
шта
кошта
,
па
по
томе
и
цени
.
Тако
ти
је
данас
време
,
кћерко
.
—
Ја
ћу
да
сачувам
,
мама
,
мајчину
душицу
.
Госпођа
Ната
се
милокрвно
загледа
у
своју
кћер
.
Шта
ли
јој
је
помислила
у
тај
пар
:
Тек
не
мога
,
а
да
је
не
пољуби
.
А
Даринка
прислонила
главу
на
материне
груди
...
Госпођи
Нати
од
седморо
деце
заживела
јединица
мезимица
,
па
мати
гине
за
њом
.
Давно
је
било
,
кад
„
се
одбила
“
из
куће
својега
оца
,
покојнога
Пере
Гојковића
као
„
бисер-грана
“
те
се
привила
уза
својега
војна
,
Данила
Славнића
.
Честит
био
домаћин
и
на
гласу
био
чика
Пера
.
А
Славнић
официр
у
граници
.
(
„
Немачко
рухо
на
њему
,
ал
под
рухом
српско
срце
!
“
говорило
се
о
њему
)
.
Заволи
га
чика
Пера
.
Толико
се
пута
састајао
с
њим
у
Митровици
,
у
оној
некада
граничарској
Митровици
,
у
гостионици
„
код
зеленог
дрвета
“
А
и
деца
се
виђала
тамо
на
официрским
забавама
.
Па
се
деца
још
већма
заволеше
,
замилова
се
Данило
и
Ната
.
И
чика
Пера
благослови
брачну
свезу
њихову
...
Данило
Славнић
умре
као
капетан
у
миру
.
„
Да
не
је
у
њему
срце
куцало
толико
за
свој
род
,
можда
би
пришио
био
и
златну
јаку
“
,
казало
се
у
неком
листу
,
оглашујући
његову
смрт
изненада
.
Но
и
да
му
је
све
седморо
деце
заживело
;
хватао
би
се
крај
с
крајем
,
како
се
отац
побринуо
за
своју
породицу
,
а
како
би
овака
два
самохрана
женска
грла
,
мати
и
кћи
,
госпођа
Ната
и
госпођица
Даринка
!
Још
за
живота
купио
кућу
у
вароши
и
настанио
се
тамо
.
Таман
да
поживи
у
миру
,
а
капља
га
обори
под
земљу
...
Па
кад
госпођи
Нати
дође
срцу
тешко
,
не
жали
пута
ни
трошка
,
да
проведе
код
сестре
на
очеву
дому
које
летње
доба
или
бербу
у
Фрушкој
Гори
,
те
се
опомене
детињства
и
старога
весеља
чика-Перина
.
Том
приликом
се
и
деца
боље
срађају
.
А
мајке
се
теше
и
челике
надом
,
да
ће
им
деца
бити
боље
среће
од
њих
...
Ката
Јаковљевићка
села
,
као
обично
недељом
и
свецем
после
подне
,
кад
посвршава
послове
по
кући
,
пред
свој
дућан
.
.
Скрстила
руке
па
гледа
,
ко
пролази
улицом
.
Дође
јој
од
пре
редовно
и
госпођа
Рашићка
,
те
разговарају
,
на
прилику
,
о
врту
,
о
живини
и
тако
што
,
чему
је
кад
време
.
Али
госпођа
Јелисавете
нема
од
неко
доба
,
па
,
ево
,
ни
данас
.
Е
,
па
тако
седи
сека
Ката
,
као
што
је
друге
у
Брајковцу
зову
,
сама
.
Седи
,
па
,
као
што
то
бива
,
кад
је
човек
сам
,
развеле
јој
се
мисли
,
Боже
,
на
све
стране
,
а
све
за
њеном
децом
и
својом
невољом
.
Госпођа
Ката
остала
без
мужа
пре
пет
шест
година
.
Најстарији
син
јој
,
Јован
,
био
већ
у
по
гимназије
.
Женско
дете
у
седмој
осмој
ли
годиници
.
А
најмлађе
,
син
,
јој
,
тек
се
родило
,
није
оца
ни
запамтило
.
Шта
ће
удовица
с
троје
деце
,
а
у
толиком
добру
?
Остао
,
до
душе
,
леп
иметак
после
Игњата
Јаковљевића
.
Но
треба
радити
и
бар
одржати
.
Да
извади
Јована
из
школе
?
Да
га
с
по
пута
скрене
,
па
„
да
извади
можда
свом
рођеном
детету
очи
из
главе
“
На
преудају
неје
ни
помишљала
већ
и
деце
ради
,
а
дакако
,
још
је
била
држећа
и
млада
доста
.
Не
би
ништа
.
Засуци
рукаве
,
па
,
што
кажу
,
у
се
и
...
И
госпођа
Ката
одби
толике
општинске
бележнике
и
сеоске
трговце
,
па
одржа
све
,
што
остало
после
Игњата
.
Ако
Бог
да
,
даће
и
најмлађег
сина
у
школе
.
А
није
рада
,
ни
кћер
да
уда
у
село
.
Вели
:
„
Село
ти
је
тек
село
.
“
Ето
,
она
се
родила
и
одрасла
на
селу
,
па
најволи
,
да
и
умре
ту
,
али
никад
неје
марила
,
да
јој
се
и
једно
дете
мора
везати
за
село
.
Не
ће
се
кућа
Гојковића
ископати
,
док
је
унучади
чика-
Пере
Гојковића
,
а
прославиће
се
име
Игњата
Јаковљевића
,
док
је
његове
деце
.
„
Кућа
је
“
вели
,
„
жив
човек
,
не
цигља
ни
набој
,
а
жива
је
кућа
најтрајнија
и
најславнија
.
Живи
Бога
хвале
!
“
Најпосле
,
узмора
ли
бити
,
остаће
или
мезимац
на
дедину
темељу
,
или
ће
пустити
зета
у
кућу
,
као
и
њен
отац
,
па
како
Бог
да
.
Тек
док
је
ње
живе
,
не
пушта
узда
из
руку
.
Јован
нек
иде
својим
путом
.
„
Нек
буде
господин
,
да
се
не
пати
!
Шат
буде
помоћник
и
заштитник
удовој
Матери
сестрама
И
брату
,
док
ови
сами
не
стану
на
своје
ноге
.
То
су
најмилије
мисли
госпођа
-Катине
,
па
око
тога
се
врзу
,
ето
,
и
сад
по
толики
и
толики
пут
.
Него
почела
већ
да
се
једи
.
Све
се
разишло
од
куће
:
и
деца
и
девојка
и
слуга
.
А
већи
краве
ће
доћи
скоро
из
поља
,
па
и
по
дворишту
треба
којешта
поспремати
.
Сутра
је
радни
дан
а
чека
сто
послова
.
Па
је
већ
ето
,
време
,
да
се
на
селу
и
госпође
враћају
са
села
,
кад
се
и
коло
око
крста
разилази
,
те
млађешина
треба
и
пре
да
хвата
повратак
.
Не
би
сирота
имала
цело
после
подне
,
с
киме
речи
да
проговори
,
да
не
дође
какво
дете
,
те
не
купи
за
новчић
свирајку
од
шећера
,
или
какав
цигару
за
два
новчића
,
да
недељом
бар
господски
пуши
у
колу
пред
девојкама
или
у
крчми
.
.
Прође
и
каква
друга
Катина
из
детињства
,
прија-ова
или
сека-она
,
па
је
,
на
прилику
,
запита
.
–
Помоз
Бог
!
Како
си
,
сека
Като
?
–
Хвала
Богу
!
Како
ти
?
–
Да
рекнем
,
здрава
сам
до
божје
воље
.
Шта
ти
раде
дечица
?
–
Хвала
Богу
!
–
А
да
шта
ћеш
!
Јавља
л
ти
се
госпођа
Ната
из
вароши
?
–
Јавља
ми
,
да
ће
доћи
скоро
.
–
Нека
,
нека
!
...
Збогом
,
сека
Като
!
–
Збогом
пошла
,
сека
„
имја
рек
“
!
...
Баш
Ката
ушла
у
двориште
,
па
истерала
ћуриће
из
врта
и
затвара
за
собом
вратаоца
,
а
кола
у
двориште
.
Загледала
се
домаћица
,
ко
је
.
–
Јесте
л
ради
гостима
?
–
повикаше
женски
гласови
с
кола
.
–
Јух
!
цикну
госпођа
Ката
,
тек
што
познаде
госте
.
Кад
је
дошла
к
себи
,
сети
се
,
да
притрчи
гостинским
колима
.
–
Гле
секе
!
Гле
Даре
!
Добро
дошли
!
Ко
не
би
био
рад
тако
добрим
и
милим
гостима
!
Добро
нам
дошли
!
–
Боље
нашли
!
отпоздрави
и
Ната
и
Даринка
у
један
мах
.
Трива
већ
сишао
с
кола
па
одапиње
коњима
конопце
са
ждрепчаника
.
Даринка
стала
на
лотру
,
па
хоће
да
скочи
с
кола
.
А
Катица
претрчала
,
па
је
прихваћа
.
Госпођа
Ната
се
мигољи
у
тешком
пртљагу
,
хоће
да
се
извуче
,
па
то
раскопчава
огртач
“
,
то
чупа
с
ногу
велики
завежљај
.
Баш
читав
посао
!
У
том
дотрча
и
Зорка
,
Катина
кћерка
.
Била
код
попине
Јелене
,
па
видела
,
да
су
гости
дошли
,
те
потрчала
кући
,
а
сва
се
запурила
и
задухала
што
од
радости
што
од
умора
.
Е
,
сад
грљењу
и
љубљењу
нема
,
мислиш
,
краја
.
Цмок
један
пут
!
...
Други
пут
!
...
Цмок
и
трећи
пут
!
...
И
опет
!
...
Све
пуца
!
То
је
радост
!
Цикот
,
мислиш
сватови
су
!
Зорка
треба
да
иде
по
девојку
.
Мати
каже
,
биће
да
је
у
колу
,
па
нек
је
тамо
потражи
.
А
Зорка
упртила
неки
гостински
пртљаг
,
пошла
с
њим
у
кућу
,
па
сад
не
зна
,
шта
ће
и
кут
ће
пре
.
Да
га
остави
,
па
потрчи
по
Мацу
,
или
ће
најпре
да
га
унесе
?
Најпосле
га
спусти
на
земљу
,
полети
на
улицу
,
понда
се
опет
врати
,
загрли
Даринку
.
И
једва
једаред
ће
истрчати
и
отићи
по
девојку
.
–
Ала
је
то
прашина
,
слатка
,
па
врућина
данас
,
да
Бог
сачува
!
–
уздахну
госпођа
Ната
,
кад
добила
времена
,
да
стресе
прашину
с
хаљина
.
Ката
отрчи
у
кућу
и
спрема
воде
,
да
се
гости
умију
.
–
Триво
,
–
кренула
се
Ната
кочијашу
,
па
му
говори
:
–
ти
сад
поскидај
ствари
,
па
дај
унутра
,
а
коње
испрегни
,
па
одведи
у
шталу
...
Има
места
је
ли
,
Катице
?
–
Како
не
би
било
?
Гле
секе
!
–
одвикује
она
из
кухиње
.
–
Разумем
,
–
вели
Трива
.
–
Дођи
,
па
ћеш
вечерати
,
–
опет
Ната
Триви
,
а
то
исто
или
можда
мало
друкчије
рећи
ће
му
бар
још
који
пут
...
Сутра
се
можеш
вратити
за
хладовине
,
кад
хоћеш
,
пут
је
добар
,
а
сад
ти
иде
под
ногу
.
Доћи
ћеш
само
пре
,
него
што
пођеш
,
како
,
ћу
ти
казати
,
да
поздравиш
Кристу
,
нека
што
чешће
посети
кућу
.
Па
поздравићеш
и
мајсторицу
,
...
знаш
!
Него
обиђи
и
ти
,
мој
брате
,
по
каткад
.
Опет
је
,
знаш
,
друкче
,
кад
се
мушка
глава
даде
видити
.
Па
јави
се
тек
кад
год
мајсторици
,
да
се
знате
.
Кажи
јој
,
нека
отвори
почешће
собе
онако
пред
вече
,
кад
се
стиша
прашина
по
улици
,
али
ни
по
што
немој
да
остави
отворено
преко
ноћи
...
И
тако
даље
...
Дотле
је
Трива
извукао
,
као
добар
кочијаш
,
коњима
уши
,
па
их
омутком
сена
из
кола
истрљо
и
по
леђима
и
по
ребрима
и
по
ногама
.
А
на
Натине
речи
одазва
се
.
–
Разумем
.
–
Като
,
—
примети
Ната
сестри
,
кад
дође
до
воде
и
замочи
руке
,
да
их
пере
,
–
могао
би
ти
Трива
штогод
помоћи
.
Нек
ти
донесе
воде
,
ил
нек
нацепа
дрва
...
.
Хајде
,
Триво
дете
моје
,
помози
госпођи
,
видиш
,
сама
је
.
–
Разумем
!
–
одговори
Трива
и
оде
за
својим
послом
.
–
Като
злато
,
–
опет
ће
Ната
Кати
,
–
а
ти
мени
и
не
кажеш
,
где
су
ти
деца
?
–
Јован
је
отишао
у
виноград
.
Има
у
поп
-
Стеве
неки
гост
,
Јованов
пријатељ
из
Беча
.
Та
,
знаћеш
га
.
Тинкин
син
,
ако
се
сећаш
!
–
Што
јој
је
муж
она
лола
и
бекрија
?
–
спомиње
Ната
.
–
Да
,
да
.
–
Нисам
ни
знала
,
да
је
то
баш
њен
син
.
Каже
Стајић
.
А
мени
и
не
пада
на
ум
који
Стајић
.
А
и
он
је
био
с
Јованом
ономад
код
мене
.
Фини
младић
!
–
Па
,
како
се
то
ујак
сад
продобрио
?
–
Шта
мислиш
?
Сам
му
писао
,
па
му
послао
и
путна
трошка
,
само
да
дође
.
–
Бога
ти
,
прекинућу
ти
реч
,
зна
л
се
што
,
где
му
је
отац
?
–
Никад
ништа
.
–
Е
,
то
је
лепо
од
поп
-
Стеве
.
–
Довео
га
,
да
ту
проведе
вакацију
...
Ал
не
знам
,
што
их
већ
нема
из
винограда
!
...
Владимир
ми
је
био
ту
пре
,
него
што
ћете
ви
доћи
,
мало
јео
,
па
опет
отрчао
с
децом
.
Ако
није
и
он
код
кола
.
Знаш
,
да
стрепим
,
кад
се
игра
то
коло
!
Дете
,
као
дете
,
мота
се
с
другом
децом
око
момака
и
девојака
,
провлачи
се
кроз
коло
,
па
се
све
бојим
,
удариће
га
какав
напит
.
Казала
сам
му
,
до
душе
,
и
сама
,
да
потражи
Мацу
,
па
да
је
пошље
кући
...
Гле
,
молим
те
,
које
је
то
доба
,
па
је
још
нема
.
Свако
се
то
одмори
,
бар
кад
недеља
дође
,
а
мени
ти
се
не
зна
ни
благдан
и
свагдан
.
Ни
на
кога
се
,
слатка
,
ослонити
,
ни
колико
отлен
дотлен
.
Само
да
ти
приповедам
,
шта
ми
је
нарадила
.
Ономад
...
И
сад
удари
сека
Ката
да
описује
,
шта
јој
је
„
та
девојчура
“
кад
рекла
,
како
пере
судове
,
шта
је
кад
полупала
,
и
тако
даље
.
Почела
је
од
ономад
,
а
,
да
је
све
ређала
,
свршила
би
с
оним
пре
три
године
.
–
Него
шта
знам
?
Код
нас
ти
је
на
селу
тешко
наћи
слушкињу
,
па
не
знам
,
које
новце
да
јој
даш
.
Нема
у
нашег
света
сиротиње
,
не
зна
ти
наш
планинац
,
шта
је
то
служба
.
А
свако
је
одевено
,
враг
их
и
с
девојкама
,
по
најновијем
журналу
,
не
стиди
се
прве
госпођице
.
Она
ти
напуни
својих
неколико
котарица
воћа
,
метне
на
обраницу
,
па
хајд
у
варош
,
па
се
одене
за
целу
годину
.
.
Понда
шта
ћу
?
С
њом
зло
,
а
без
ње
и
горе
.
Ната
опет
узе
да
се
хвали
са
својом
Кристом
.
Намерила
се
на
добру
девојку
...
Трива
јој
је
брат
.
Он
кирија
,
а
она
ево
је
код
ње
већ
четири
године
.
Па
има
послугу
и
од
Триве
.
Криста
јој
је
послушна
,
па
радилица
,
па
верна
,
па
...
Ал
само
...
И
сад
језа
цело
хтела
да
се
потужи
,
како
Криста
скоро
свако
боговетно
вече
изађе
пред
кућу
,
па
се
ту
нађе
с
неким
ковачким
калфом
,
па
је
не
можеш
довикати
с
улице
.
Кад
опет
оде
по
воду
,
као
да
је
себи
по
смрт
отишла
.
Враг
би
је
знао
,
шта
ради
.
Данас
је
налога
,
...
јуче
је
била
замућена
вода
...
не
знам
,
шта
ће
опет
сутра
бити
...
Нема
сумње
,
да
је
Ната
сад
и
то
хтела
да
каже
и
да
би
то
рекла
,
да
није
ту
–
„
дете
“
,
Даринка
,
а
деца
,
дакако
,
не
морају
,
свашта
чути
.
У
то
дође
и
Маца
,
те
се
разговор
и
због
тога
о
томе
прекиде
.
Но
Ката
неје
пропустила
,
да
избаци
неколико
муња
и
громова
на
Мацу
,
што
неје
дошла
на
време
,
кад
зна
,
да
треба
ово
оно
...
У
исто
доба
иду
Јован
Јаковљевић
,
Бранко
Стајић
његов
„
друг
из
Беча
“
,
и
Брајковачки
учитељ
Кнежевић
напоредо
кроз
планинске
винограде
.
О
раме
пребацио
сваки
пушку
.
Али
им
се
види
,
да
несу
ловци
од
заната
,
него
баш
од
дуга
времена
,
можда
,
баш
и
од
жеље
,
да
увеличају
само
једном
згодицом
више
своје
благовање
на
селу
.
Она
двојица
ђаци
,
па
хоће
да
проведу
свој
школски
одмор
што
слободније
,
што
разноврсније
,
да
се
издовоље
у
свачему
,
чему
им
се
пружа
прилика
у
убавој
Фрушкој
Гори
.
А
учитељ
се
„
једва
дочепао
честита
друштва
“
,
па
се
не
растаје
од
њих
.
Што
сад
иду
,
па
им
се
не
пада
на
ум
,
да
прислушкују
сваки
шушањ
,
кад
се
заталаса
гдегод
у
шушњарку
или
у
бразди
,
нити
да
вијају
над
собом
облаке
,
већ
пуштају
,
да
поред
њих
пролећу
чворци
,
што
се
надлећу
као
облаци
над
грозном
планином
расплашени
то
чегртаљкама
то
бичевима
и
пиштољима
пудара
на
опрезу
,
што
сад
не
ће
ни
на
што
ни
да
се
осврну
,
–
рекао
би
,
уморили
се
,
ваљда
,
лов
ловећи
ваздан
гором
и
планином
.
Но
ни
целим
данашњим
својим
трудом
не
би
стекли
ни
колајнице
зеленога
Нимрода
,
како
се
слабо
трзали
и
утргли
око
лова
.
Да
им
се
уз
пркос
учловио
гдегод
зека
,
или
лис
,
или
јазавац
какав
,
можда
би
и
жртвовали
за
њихову
љубав
какво
тане
.
А
овако
избацили
неколико
метака
у
лист
хартије
,
што
је
задели
на
суху
грану
на
некој
брескви
,
тек
да
зар
омиришу
мало
барута
.
Иначе
прелешкали
,
разговарајући
се
то
о
овом
,
то
о
оном
,
у
хладу
између
четири
висока
разграната
ораха
у
Јаковљевића
винограду
цело
скоро
после
подне
на
мекој
трави
у
крај
поточића
,
што
се
слива
преко
луба
дебела
орахова
дрвета
,
те
шуми
и
жубори
као
на
некој
водојажи
,
да
се
мало
даље
изгуби
роморећи
између
густиша
дивљих
ружа
,
јагодњака
,
беле
лозе
,
бршљана
...
Разговор
њихов
врзао
се
највише
око
догађаја
,
што
га
је
омладина
у
то
доба
спремила
,
а
цео
народ
прихватио
свом
вољом
својом
и
српским
одушевљењем
.
Како
се
обрадовао
био
Бранко
,
када
је
пре
недељу
дана
у
Бечу
на
једаред
добио
од
свог
ујака
поп
-
Стеве
из
Брајковца
писмо
с
пет
печата
,
да
дође
,
ако
хоће
,
у
Брајковац
,
да
проведе
које
време
!
Добро
му
дошло
баш
с
тога
што
је
у
то
време
овде
доле
највише
у
народу
врило
о
Бранку
Радичевићу
и
његовој
прослави
.
Одмах
сутра
дан
после
оног
великог
концерта
,
што
га
је
приредило
српско
академиско
друштво
„
Зора
“
у
Бечу
у
спомен
великог
песника
,
седне
он
на
лађу
,
а
с
њим
и
Јован
Јаковљевић
,
па
дођу
доле
,
да
баш
на
извору
буду
сведоци
,
колико
се
у
истини
прави
народ
забавља
о
том
догађају
...
Сад
се
три
млада
пријатеља
највише
светују
о
том
,
како
да
се
и
Брајковац
и
Брајковчани
покажу
том
приликом
.
„
Треба
народ
увести
унутра
!
“
–
Да
приредимо
и
ми
овде
какво
село
у
ту
цел
!
Предложи
учитељ
.
Стајић
скочи
одушевљено
и
још
одушевљеније
прихвати
учитељев
предлог
.
Јован
се
насмехну
и
не
мога
да
не
покаже
своју
сумњу
.
Кнежевић
му
доказује
да
то
може
бити
.
–
Шта
?
Научићемо
Бранково
коло
,
коју
декламацију
,
један
говор
,
довешћемо
гајдаша
.
Ето
села
!
Бранко
Стајић
примио
ствар
за
готову
.
Пред
сутон
кренули
кући
.
–
Стој
!
Гледај
овај
призор
!
Ђура
Јакшић
би
кликнуо
.
,
„
И
бог
му
се
диви
!
“
--
рече
Јован
,
па
стаде
.
Стали
сви
.
Нашли
се
на
врху
брдашца
.
Испод
њих
се
таласа
китњаста
побрдица
,
да
им
мало
даље
пукне
на
догледу
сремска
равница
испрекрштана
друмовима
,
ишарана
богатим
усевима
,
окићена
убавим
селима
.
Села
се
мање
или
више
губе
што
које
ближе
или
даље
,
па
изгледају
из
далека
са
својим
кућерцима
сакривена
у
зелена
дрвета
као
у
сиву
маглу
завијена
.
Само
са
црквене
куле
,
где
изван
села
где
у
сред
села
,
изнад
свију
висе
према
лазурном
небу
,
а
овде
онде
одбиће
се
још
последњи
зрак
о
позлаћену
јабуку
,
зрак
сунца
,
што
се
клонило
западу
.
Око
њих
планина
са
својим
брежуљцима
и
доловима
,
а
по
овима
виногради
,
вотњаци
,
беркови
,
шуме
.
Ту
ти
се
измешала
румена
боја
лишћа
рујева
с
плавичасто-зеленим
лишћем
од
фење
и
другим
то
модријим
то
блеђим
зеленилом
,
те
се
све
прелива
према
ведром
плавом
небу
у
сутону
у
најпријатнијим
видовима
.
По
доловима
се
већ
спушта
мрак
.
Под
планином
се
раширило
село
Брајковац
са
својим
белим
кућерцима
и
неправилним
улицама
,
тршчаним
крововима
и
ниским
гдегде
искривљеним
плетеним
димњацима
.
Скромна
али
,
као
снег
,
бела
црквица
лебди
,
као
преставник
доброга
духа
,
над
сеоцем
на
полеђини
једног
брдашца
тик
уз
Брајковац
.
На
сред
села
око
крста
искупио
се
народ
у
чистом
свом
оделу
.
А
у
народу
,
видиш
,
око
свирца
час
се
таласа
,
час
везе
ситно
коло
сремачко
,
плаховито
оно
планинско
.
Учитељ
запева
гласно
громовито
,
да
се
чуло
широм
по
Брајковцу
,
па
се
и
они
око
кола
осврнуше
и
погледаше
на
брежуљак
.
Запева
познати
усклик
:
„
Ао
свете
мио
и
премио
,
красно
ли
те
вишњи
удесио
!
“
Стајић
застаде
.
Осети
,
како
га
нешто
чисто
скроз
прође
,
па
му
пројури
кроз
сву
крв
,
а
коса
му
се
диже
.
Скинуо
шешир
,
одахнуо
,
па
брише
рупцем
зној
с
чела
.
И
нехотице
дода
уз
учитељев
усклик
:
„
Само
само
да
још
мрети
није
“
Понда
се
трже
.
–
Хоћемо
ли
се
ми
моћи
поутешити
,
као
Бранко
,
при
помисли
на
смрт
?
Шта
ће
„
након
нас
останути
“
,
и
кад
нам
се
„
тело
тек
под
земљицу
вргне
“
,
а
некмо
ли
да
траје
,
„
док
се
поје
,
док
се
винце
пије
,
и
док
срце
уздише
“
?
–
Блажени
ништи
духом
!
–
примети
безбрижно
Јован
.
–
Па
да
за
што
више
од
по
века
проводиш
за
скамијама
,
а
над
књигом
?
–
Да
се
што
боље
удесим
с
овим
,
што
постоји
,
и
да
живим
,
–
одговори
Јаковљевић
као
у
шали
.
–
Таки
је
,
брате
,
данас
дух
времена
.
Стајић
уздахну
и
не
одговори
ништа
.
Попина
Јелена
од
оздо
,
испред
куће
,
маше
на
њих
белим
рупцем
.
А
Кнежевић
је
отпоздравља
шеширом
,
па
се
распевао
,
па
окрену
ону
Змајеву
:
„
Ала
ј
леп
овај
свет
“
Из
куће
Јаковљевића
куља
дим
на
димњак
.
На
огњишту
се
пуши
и
ври
у
пуним
лонцима
,
а
цврче
батаци
на
угрејаној
масти
.
У
дворишту
је
све
мирно
,
све
,
што
не
носи
име
човечје
...
.
Ал
јест
!
„
Мислиш
,
све
је
зло
само
међу
људима
,
међу
ближњима
!
“
рекао
би
и
опет
покојни
Ђура
,
као
што
је
један
пут
и
рекао
од
прилике
тако
нешто
.
Ено
,
матори
се
мачак
ушуњао
у
мирно
гнездашце
спокојних
голубова
.
На
очиглед
брижних
родитеља
шчепао
им
још
једини
залог
узајмне
им
љубави
.
Заман
им
писка
!
...
Ено
га
,
стао
испред
гнезда
на
пречагу
...
Нагао
се
...
Сад
ће
да
скочи
на
земљу
,
па
да
гдегод
у
окриљу
тамне
ноћи
у
самоћи
прождере
жртву
своје
мачје
неситости
...
На
једаред
...
Прас
!
Пуче
пушка
.
Пуче
ама
баш
пред
кућом
у
дворишту
.
–
Јух
!
-
зачу
се
из
кухиње
.
Маца
вриснула
,
па
испустила
канту
из
руку
,
а
баш
је
беше
узела
,
да
долије
у
лонац
у
крај
ватре
.
–
Јух
!
–
зачу
се
у
исти
мах
и
из
собе
у
неколико
разних
гласова
.
Ката
баш
била
вадила
неке
ствари
,
што
их
је
Зорка
радила
,
па
да
је
похвали
пред
тетком
из
вароши
и
пред
сејом
.
А
њих
две
се
нагле
радознале
.
Мали
Владимир
развашарио
своје
сиграчке
,
што
му
их
донела
тетка
и
сеја
.
(
...
„
Боже
мој
,
"
рекла
је
,
да
Бог
ме
,
Ката
Нати
,
кад
ова
извадила
сиграчке
из
торбе
,
„
зар
је
то
морало
бити
?
“
–
„
Немој
ти
ту
мени
!
“
рекла
је
,
наравно
,
Ната
Кати
.
„
То
је
дечја
радост
!
Да
коме
ћу
,
ако
њима
нећу
!
?
Да
је
њихов
отац
жив
!
“
–
„
И
твоја
јединица
нема
оца
!
“
–
И
опет
несу
пропустиле
,
да
како
,
ни
Ката
ни
Ната
,
да
пусте
коју
сузу
у
спомен
својих
покојних
.
Понда
је
Ката
прешла
орману
,
да
покаже
Нати
ствари
,
што
је
Даринка
све
порадила
...
)
Трива
таман
замахнуо
секиром
,
да
прецепи
чвор
на
цепаници
,
с
којом
се
већ
толико
бочи
и
која
га
стаде
толико
зноја
,
те
у
мало
не
удари
по
својој
нози
.
Тамо
на
дрветима
иза
кокошинца
закокота
онај
кицош
гаћан
са
свиленим
перјем
и
китњастом
крестом
,
што
се
преко
дана
шета
и
ракољи
по
буњишту
око
кокошака
,
мисли
,
ко
је
он
је
.
А
жустра
младица
поред
њега
тако
се
препанула
,
да
се
неје
могла
уздржати
,
већ
се
у
највећој
дреци
смота
негде
у
коров
,
да
тамо
у
највећем
страху
проведе
ноћ
,
док
у
јутро
галан
не
кукурекне
на
буњишту
...
Испред
куће
се
зачу
громки
глас
.
–
Ао
,
лопове
један
!
То
ти
је
последњи
злочин
!
–
Ето
браце
из
винограда
!
То
је
његов
глас
!
–
викну
прва
Зорка
.
Све
поврви
на
поље
.
–
Шта
је
?
Шта
је
?
Шта
је
,
за
бога
?
–
Од
кад
ја
вребам
арамију
!
И
једва
ми
се
подеси
згодна
прилика
,
кад
сам
се
мало
и
надао
!
-
одговори
Јован
те
наслони
пушку
уза
зид
.
–
Волим
овај
лов
сад
него
да
сам
данас
уловио
дивљег
вепра
у
спахинском
забрану
.
Мачак
се
стропоштао
с
голубињака
и
треснуо
о
земљу
,
па
се
купа
и
тресе
у
својој
рођеној
крви
.
Сачма
му
је
крупна
добрано
прорешетала
самурину
на
дебелој
глави
...
Страх
пређе
све
.
А
радости
и
изненађењу
,
мислиш
,
не
ће
бити
краја
целу
ноћ
.
Још
кола
с
гошћама
из
вароши
нису
ни
ушла
честито
у
двориште
госпођа
–
Катино
,
а
већ
је
готово
цело
село
знало
,
да
је
сека
Ката
добила
гошће
,
јер
је
готово
цело
село
било
на
раскршћу
,
где
се
играло
,
као
обично
недељом
,
коло
.
Село
мало
,
а
тако
отмени
гости
!
Па
као
да
су
целом
селу
дошли
!
Догађај
је
то
за
Брајковац
...
Има
Брајковац
,
до
душе
,
своју
госпоштину
.
Али
осим
господе
из
среза
и
суда
којима
се
и
тако
мало
кад
који
Брајковчанин
обрадује
,
баш
кад
дођу
,
иначе
из
бољег
света
слабо
ко
усрећи
Брајковац
,
на
кога
би
се
осврнули
сви
,
из
свију
сталежа
поштованога
Брајковачкога
грађанства
.
Пре
неколико
година
,
а
то
памте
још
многи
и
многи
Брајковчани
,
неје
Брајковац
био
тако
с
неруке
ни
крупној
ни
ситној
господи
.
Док
је
био
покојни
Игњат
Јаковљевић
жив
,
знала
су
и
господа
из
жупаније
пут
,
који
води
амо
.
Сам
пресветли
господин
жупан
,
кад
је
требало
бирати
жупанијске
преставнике
,
изволели
су
толико
пута
бити
гост
за
Јаковљевића
столом
.
У
последње
време
гонио
је
Игњата
,
кажу
,
да
се
да
бирати
чак
у
Загреб
...
А
игуман
,
док
је
Игњат
узимао
манастирске
воћњаке
под
закуп
,
живео
је
с
том
кућом
као
род
.
Госпођа
Ката
и
данас
чува
крунаше
и
сребрњаче
,
све
нове
новцате
,
као
да
су
онај
час
испод
чекића
,
којима
је
пречешњејши
даривао
њену
децу
,
кад
је
долазио
којему
на
крштење
.
Па
с
тога
су
Брајковчани
јако
уважавали
кућу
Јаковљевића
,
–
онда
,
е
Бог
ме
,
још
и
данас
.
Старији
свет
се
особито
разабирао
за
њу
.
У
сека–
Катину
децу
већ
сад
гледе
као
у
велику
господу
,
па
се
поносе
.
Наша
деца
!
Има
и
у
Брајковцу
још
неко
честит
!
Биће
још
ипак
и
од
Брајковца
нешто
!
Ето
,
зашто
је
долазак
сека–Катиних
гостију
догађај
за
Брајковац
.
Па
сад
још
тим
више
,
што
се
слегло
на
један
пут
ваздан
гостију
у
село
.
Ту
је
Јаковљевићкин
Јован
.
Ту
и
попин
сестрић
.
Понда
,
ево
,
и
ове
!
Тејка
Давина
Живковићка
прва
дошла
,
да
се
поздрави
с
госпођа
–
Натом
.
Давина
се
одавно
нешто
и
својака
с
Јаковљевићима
.
Једаред
јој
донео
покојни
Игњат
некакав
лек
из
вароши
,
кад
она
била
нешто
љуто
оболела
.
Лек
јој
тај
помогао
.
И
Давина
побрати
Игњата
,
па
га
увек
звала
братом
,
а
он
њу
сејом
.
То
задржала
и
Катица
,
па
њена
деца
и
данас
зову
Давину
тејком
.
Па
тако
и
сви
у
селу
,
и
старији
и
млађи
.
Кадгод
је
у
Игњатовој
кући
било
каква
већа
посла
,
било
да
му
дођу
гости
,
било
да
се
кољу
свињи
,
или
тако
што
,
Давина
је
увек
ту
,
да
свесрдно
послужи
.
Она
је
,
тако
рећи
,
Игњату
и
свећу
додржала
.
Има
род
рођени
,
па
неје
тако
,
што
кажу
,
искрен
кући
,
као
што
је
баба
Давина
Јаковљевићима
,
од
како
је
...
Па
и
госпоштина
се
Брајковачка
узбунила
.
Госпођа
бележниковица
,
на
прилику
,
видела
кроз
прозор
,
кад
су
прошла
кола
.
Ал
како
неје
познала
никога
на
колима
,
послала
Ђуку
пандура
да
распита
,
ко
је
то
дошао
.
Господин
бележник
,
господар
начелник
,
благајник
,
писар
,
неколико
одборника
,
дакле
све
,
што
се
рачуна
у
Брајковачку
високу
власт
,
седели
су
у
засебној
соби
„
Код
разбијене
канте
“
у
Марковој
крчми
и
прекраћивали
дуго
недељно
време
.
На
столу
,
дакако
,
вина
ил
пива
пред
сваким
.
Бележник
и
један
одборник
играју
баш
жандара
,
а
остали
како
који
.
Писар
се
наслонио
на
лактове
,
па
кибицује
одборнику
.
(
Бележник
,
мимогред
буди
речено
,
не
трпи
то
ни
за
живу
главу
.
Као
да
ми
ту
седи
!
Вели
увек
па
се
удари
иза
потиљка
.
)
У
који
мах
писар
трже
очи
на
прозор
,
у
тај
мах
прозврјаше
онуд
кола
,
а
на
колима
се
залепршаше
два
женска
вела
.
–
Писар
мало
поскочи
са
столице
.
–
Добили
смо
канда
негде
гостију
!
Понда
се
узврпољи
,
док
не
нађе
некакав
изговор
,
да
изађе
из
друштва
и
оде
на
улицу
,
па
да
дозна
,
ко
је
дошао
.
Баш
му
то
добро
и
дошло
.
Нема
ти
,
вели
,
несноснијег
посла
,
него
гледати
како
наш
бележник
игра
жандара
!
Па
ипак
увек
седи
и
зева
код
играча
.
Него
за
што
и
не
би
?
!
Често
се
после
картања
развезе
и
пијанка
.
А
он
мора
ту
бити
,
да
декламује
.
Ко
би
иначе
био
у
чорби
мирођија
!
...
Млади
Брајковачки
тржа
мало
се
неје
сломио
преко
тезге
,
како
је
појурио
,
да
види
,
какве
су
то
даме
,
што
им
се
шлајери
тако
лепршају
за
њима
.
.
Попина
Јелена
хтела
одмах
за
Зорком
да
потрчи
пред
Даринку
.
Али
је
задржала
мати
.
Schiekt
sich
nicht
,
Јелена
!
Ако
им
је
стало
,
нека
изволе
они
најпре
к
нама
доћи
.
Знамо
и
ми
варошки
ред
.
Ал
по
мени
могу
и
изостати
,
–
рекла
јој
је
са
свим
озбиљно
госпођа
Рашићка
,
па
је
одмах
отишла
свом
поп
-
Стеви
,
да
му
се
потужи
:
–
Дошле
те
варошкиње
!
Колико
се
Јелена
обрадовала
својој
другарици
,
толико
и
више
криво
њеној
матери
,
госпођи
Јелисавети
,
Рашићки
,
што
су
те
варошкиње
дошле
!
Како
је
блажено
трла
руке
,
кад
јој
пало
на
памет
,
да
доведе
поп
-Стевина
сестрића
кући
!
И
Бранко
,
ето
,
дошао
.
„
Красан
младић
“
,
.
.
„
паметан
младић
“
...
озбиљан
,
...
„
фини
младић
“
...
Не
зна
,
како
ће
пред
поп
-
Стевом
и
својом
кћерком
да
га
се
нахвали
.
Још
да
јој
испадне
за
руком
,
да
и
Бранкову
матер
превари
,
да
дође
,
те
јој
се
поклони
!
Ал
биће
и
то
.
Све
је
удешено
,
...
по
њену
рачуну
,
све
.
Та
превешће
и
њу
Јеца
жедну
преко
воде
,
ма
да
се
колико
пући
,
вели
Рашићка
за
Стајићку
.
Само
да
се
већ
једног
дана
прошетају
деца
,
Бранко
и
Јелена
,
по
Брајковцу
испод
руке
Поред
оне
премудре
Кате
Јаковљевићке
.
Неје
друкче
,
мора
се
сад
радити
на
врат
на
нос
.
Поп
Стева
мора
помоћи
.
Опасан
је
,
чини
јој
се
,
такмац
сада
ту
...
Нема
те
жеље
,
што
је
зажели
госпођа
Јеца
Рашићка
,
па
да
јој
поп
Стева
Радојчић
неје
испунио
.
Признати
се
мора
:
ево
дванаест
година
,
како
се
њих
двоје
састало
,
па
никад
неје
међу
њима
пало
опоре
речи
.
По
Брајковцу
се
каже
:
„
Куд
госпођа
Јеца
оком
,
поп
Стева
скоком
“
Не
таје
Брајковчани
,
да
је
поп
Стева
и
са
својом
првом
женом
живео
у
љубави
.
Па
кад
му
умре
његова
мила
супруга
Анастасија
,
кажу
,
да
је
поп
Стева
говорио
,
како
никад
не
ће
ни
наћи
више
таке
жене
.
Па
се
у
жалости
својој
,
кажу
,
био
и
заверио
,
да
не
ће
никад
довести
у
своју
кућу
страну
женскињу
,
„
домостројитељку
“
.
И
збиља
,
поп
Стева
се
сети
у
тој
невољи
своје
сестре
Тинке
.
Тинка
као
да
се
на
ново
родила
,
кад
је
дошла
у
братовљеву
кућу
.
Како
се
и
не
би
,
јадница
,
осетила
сретном
,
кад
се
напатила
код
свог
несретника
мужа
као
права
патница
.
„
Да
ме
је
цео
Срем
клео
,
не
бих
наишла
“
,
говорише
она
једном
,
али
само
једном
приликом
брату
свом
,
„
на
гору
несрећу
,
него
што
је
мој
Арсеније
.
“
Арсеније
њен
треба
да
је
по
занату
ћурчија
.
Леп
занат
,
таман
за
село
!
Да
се
држао
тога
,
па
да
га
види
Бог
и
њега
и
Тинку
и
синчића
му
!
Али
Арсенију
се
други
занат
боље
свидео
.
Карту
и
чашу
заволи
већма
него
спас
душе
своје
,
него
кућу
и
породицу
.
Да
је
когод
дао
што
за
душу
његову
или
за
жену
му
и
сина
,
и
њих
би
метнуо
на
кеца
или
продао
за
вино
ил
ракију
.
Него
док
трајало
и
његове
и
женине
сиротиње
,
даде
све
до
последње
крпе
,
а
не
задовољи
неситог
мамона
,
нити
зајази
продеранога
грла
својега
.
Кад
неста
блага
,
неста
пријатеља
,
па
неста
и
њега
.
Куд
је
,
где
ли
је
,
Бог
би
га
знао
!
Говорило
се
,
да
се
негде
удавио
.
А
говорило
се
,
да
је
заблудео
у
свет
.
Тек
Тинка
дахну
душом
.
Неје
јој
,
до
душе
,
лако
било
ломити
руке
,
перући
туђе
рубље
,
ни
бости
очи
,
шијући
белом
свету
,
па
хранити
и
себе
и
дете
под
туђим
кровом
и
на
туђем
огњишту
.
Али
колико
је
и
то
лакше
,
него
трпети
пијаницу
и
убојицу
мужа
,
који
сав
свој
кив
,
сву
своју
несрећу
у
картама
и
срџбу
у
пијанству
излива
на
својој
„
бољој
половини
“
само
за
то
,
што
је
тако
несретна
,
да
је
његова
жена
!
Па
је
ли
чудо
,
ако
се
Тинка
осетила
,
као
да
се
други
пут
родила
,
па
дошла
на
бољи
свет
,
кад
је
брат
поп
Стева
позва
,
да
му
буде
у
кући
домаћица
?
Колико
му
је
покојна
Стаза
била
нежна
и
верна
супруга
,
колико
чуварна
и
вредна
домаћица
,
Тинка
то
двојином
нежнија
сестра
,
двојином
чуварнија
и
вреднија
газдарица
.
Колико
је
попа
Стева
био
задовољан
и
сретан
,
како
му
сестра
привређује
,
толико
је
уздисао
и
био
несретан
за
својом
покојном
...
Дође
у
Брајковац
госпођа
Јеца
Рашићка
.
Удовица
попадија
,
као
што
је
била
,
шта
је
знала
паметније
,
него
што
је
урадила
,
те
свршила
школу
за
учитељицу
,
па
као
учитељица
дошла
у
Брајковац
.
Нов
ред
,
нов
надзор
над
српским
народним
школама
;
па
и
поп
Стева
постао
ревностан
катихета
и
месни
школски
управитељ
–
сувише
ревностан
.
Мало
који
дан
ће
проћи
,
да
он
не
ће
посетити
женску
школу
.
Па
га
–
ревност
тако
занела
,
да
неје
више
ни
онако
уздисајан
супруг
,
ни
онако
нежан
брат
.
У
том
и
Тинкин
Александар
израстао
дечко
из
основних
школа
.
Мати
се
дала
у
бригу
,
шта
ће
,
куд
ће
с
дететом
.
Пита
сестра
брата
за
савет
.
Да
га
да
,
вели
поп
Стева
,
у
Јазак
за
манастирског
ђака
...
Наопако
,
зар
да
га
мати
жива
сахрани
?
Не
да
се
Тинка
ни
опепелити
.
Њега
једног
,
па
...
!
Да
их
има
на
одмет
,
па
ни
једнога
,
...
само
не
у
калуђере
!
.
.
Шта
мислиш
,
Тинка
;
да
даш
Александра
у
Карловце
у
гимназију
?
проговориће
поп
Стева
један
пут
сестри
,
видевши
да
ће
јој
тиме
погодити
најватренију
жељу
.
Тинци
сину
.
–
Него
дете
је
,
знаш
,
дете
.
Неуко
је
,
нејачко
је
,
да
га
даш
тек
тако
од
себе
,
да
га
одбијемо
као
лику
низ
Дунав
,
–
навија
попа
.
–
Данас
је
чудно
време
!
Стотинама
деце
из
света
уче
се
и
васпитавају
тамо
,
и
буду
људи
...
и
гора
и
боља
од
мог
сина
.
Па
за
што
не
би
и
он
:
Нек
сврши
гимназију
,
па
,
ако
Бог
и
срећа
дадне
,
таман
ће
ти
у
добри
час
доспети
за
капелана
.
Јест
,
и
ја
то
мислим
...
Али
...
не
разумеш
ме
...
Нећеш
да
чујеш
,
како
ја
судим
...
Знаш
,
ја
...
Најбоље
ће
бити
,
да
си
ти
уз
њега
.
Бадава
!
Мати
је
мати
.
Дете
не
треба
никад
да
је
напуштено
и
остављено
,
можда
,
доброј
срећи
и
само
себи
,
кад
му
је
Бог
дао
матер
,
најбољу
срећу
.
Па
ти
мислиш
,
Стево
,
да
и
ја
идем
с
њиме
у
Карловце
!
–
Да
,
ја
то
мислим
.
Тинка
обори
главу
,
па
се
даде
у
памет
.
Ти
не
треба
да
се
што
бојиш
,
–
узе
поп
да
кује
,
док
је
врело
.
–
Узећеш
добар
стан
,
па
ћеш
држати
ђаке
са
стране
у
стану
.
Има
тамо
доста
чесних
удовица
сиротица
,
и
свештеничких
,
па
се
тако
испомажу
.
Тинка
оћута
.
Не
подиже
главе
,
а
уздахну
.
Поред
тога
дете
може
добити
и
благодјејаније
у
конвикту
блаженопочившег
патријарха
Стефана
Стратимировића
.
Ако
се
Александар
добро
узучи
ја
ћу
сам
молити
његову
свјатост
,
да
се
смилује
на
сироче
сироте
удовице
.
Ти
си
,
да
Бог
ме
,
као
и
удовица
,
кад
немаш
мужа
...
Александре
,
хоћеш
ли
се
добро
учити
?
Хоћу
,
ујо
,
–
одговори
дете
радосних
очију
.
Мати
,
ја
хоћу
да
идем
у
латинску
школу
.
Ја
ћу
бити
,
мати
,
као
год
и
уја
.
Тинка
се
заплака
,
па
стиште
сина
на
своја
недра
.
Неки
дан
после
тога
отишао
је
сам
попа
у
Карловце
и
нашао
стан
за
Тинку
згодан
,
како
ће
моћи
и
по
неколико
ђака
држати
на
стану
.
А
Тинка
спремала
и
себе
и
дете
.
Данас
отишла
Тинка
из
Брајковца
;
а
сутра
дан
се
уселила
у
поп
-Стевину
кућу
госпођа
Рашићка
,
донде
госпођа
Јеца
учитељица
,
од
јако
поп
-Стевина
Јелисавета
,
са
својом
кћерком
Јеленом
.
Од
тог
доба
остао
је
поп
Стева
и
опет
катихета
и
месни
школски
управитељ
,
али
тек
да
у
недељи
дана
један
пут
или
ни
један
пут
оде
на
катихизацију
и
да
задржи
достојанство
над
учитељима
у
школама
у
месту
као
свештеник
и
као
природан
старешина
српске
православне
црквено–
школске
општине
у
Брајковцу
.
Но
од
то
доба
никада
га
неје
успомена
понела
за
покојном
Стазом
,
његовом
Анастасијом
...
Кад
би
отишао
овда
онда
послом
у
Карловце
,
или
би
походио
своју
сестру
или
не
.
Једаред
,
–
био
код
ње
,
па
дошли
нешто
у
разговор
.
Тинка
,
рећи
ће
поп
Стева
својој
сестри
,
–
ево
,
ја
сам
сад
конзисторијални
присједатељ
.
Сад
би
лакше
ишло
него
икад
.
Ти
ни
данас
не
знаш
,
где
ти
је
муж
;
а
Бог
зна
,
кад
и
какав
ти
може
од
куд
искрснути
на
једаред
из
ненада
.
Него
тужи
га
конзисторији
.
Ја
ћу
ти
написати
,
тужбу
,
да
се
развенчаш
.
Петнаест
година
га
већ
нема
.
Расписаћемо
по
новинама
,
да
се
до
извесног
рока
има
пријавити
;
не
пријави
л
се
,
сматра
се
за
мртва
.
И
ти
си
решена
онда
брачних
обавеза
према
њему
.
Можеш
се
и
преудати
.
Мој
син
ће
,
–
одговори
она
,
–
за
цело
лакше
поднети
,
да
је
син
оца
лоле
;
али
да
бацим
на
њега
и
ту
љагу
,
да
му
је
мати
распуштеница
,
не
могу
.
Преудавати
се
у
ма
се
и
горе
патила
.
На
том
и
остало
.
Пречасни
господин
парох
Брајковачки
,
поп
Стеван
Радојчић
седи
под
сеницом
у
својем
вотњаку
.
Разузурио
се
,
па
је
на
њему
место
мантије
само
лака
сива
кабаница
,
што
је
иначе
облачи
преко
мантије
,
кад
путује
кудгод
колима
.
На
столу
је
неколико
кабанус–цигара
,
–
које
ће
он
,
кад
год
би
пушио
,
пресећи
на
полак
.
Половину
ће
оставити
,
другу
пак
опљувати
,
па
заденути
у
малу
своју
турску
лулицу
на
подугачком
чибуку
,
запалити
и
пушити
...
И
сад
,
пуши
и
замаглио
у
уској
сеници
свој
да
баш
видиш
,
како
куља
плав
дим
на
врата
.
Намештај
у
тој
собици
је
једна
по
широка
клупа
уза
зид
,
застрта
неким
платном
,
од
кога
се
иначе
кроје
панталоне
,
да
изгледа
,
бајаги
,
као
канабе
,
и
да
пречасни
не
би
дерао
чакшире
о
голу
даску
.
Пред
канабетом
на
сред
собице
омањи
сто
.
У
зидовима
на
све
стране
поударано
неколико
то
гвоздених
то
дрвених
клинаца
.
Ту
виси
пчеларска
капа
;
стара
нека
реверенда
,
–
ваљда
,
прва
поп
-
Стеви
,
како
се
запопио
;
стара
свештеничка
капа
,
коју
је
попа
носио
пре
дуго
,
дуго
времена
,
док
неје
дао
начинити
нову
,
а
натуцао
би
је
на
главу
преко
ушију
,
кад
је
ветар
или
зима
,
па
мора
гологлав
да
сахрањује
,
да
свети
водицу
,
или
да
у
берби
стражари
,
како
беру
берачице
.
Ту
је
мала
тестера
за
навртање
и
скрњивање
воћака
;
ту
вазда
још
друга
што
вртарскога
што
пчеларскога
оруђа
,
као
ножице
за
скидање
гусеница
,
нож
за
подрезивање
кошница
,
будак
,
ашов
,
мотика
и
тако
даље
...
У
једном
углу
стоји
наслоњена
а
на
вршак
изврнута
стара
плетена
а
неолепљена
кошница
и
у
њој
паламара
,
чивија
,
жица
,
чекића
,
длета
,
кљешта
,
и–
Бог
те
пита
шта
све
још
!
У
зазиданом
прозору
поразбацано
неколико
старијих
и
новијих
бројева
од
разних
година
политичких
новина
,
што
их
је
попа
по
кадгод
од
дуга
времена
,
бог
ме
,
и
читао
.
По
канабету
у
истом
нереду
неколико
непотпуних
примерака
Карловачке
„
Привреде
“
,
Београдске
„
Пчеле
“
,
и
број
„
Хришћанског
весника
“
,
у
кому
је
позив
на
претплату
,
а
нерасечен
.
То
је
поп
-Стевина
и
библиотека
,
а
радионица
,
и
читаоница
и
пушионица
.
Господин
парох
има
у
сеници
тој
сву
удобност
;
и
,
збиља
;
никад
није
лепше
пожелео
.
Под
њом
он
чека
и
дочекује
ројеве
;
под
њом
после
ручка
прилегне
и
дремуцка
:
под
њом
чита
новине
и
премишља
о
ономе
,
што
се
њега
тиче
,
а
мало
разабира
за
оно
,
што
је
било
и
шта
ће
бити
у
свету
.
Он
и
његова
најближа
околина
с
најближим
посредним
,
па
и
непосредним
интересима
,
што
су
ту
скопчани
,
–
то
су
његове
најмилије
мисли
.
Тек
ако
ће
га
кадгод
завести
мисао
за
којом
новином
у
пчеларству
и
воћарству
,
колико
је
он
могао
о
њима
дознати
,
кад
би
отишао
куд
у
варош
,
или
проучити
из
листова
,
кад
би
му
који
пао
у
руке
.
Највећи
просветни
напредак
у
својему
господарству
припустио
је
тек
у
толико
,
што
је
наручио
неке
савршеније
ножеве
за
навртање
воћака
и
неколико
ђерзонака
кошница
–
тек
„
да
покуша
“
.
А
наопако
се
једио
,
што
српски
пчелари
сваки
час
препоручују
по
нешто
ново
,
па
да
је
чак
и
некаки
Орлић
и
Коњовић
и
не
знам
ко
пронашао
новију
и
згоднију
кошницу
.
„
Србин
да
нешто
изуме
,
кад
је
паметни
Шваба
већ
све
изумео
!
“
Једва
се
одважио
још
и
на
то
,
да
по
упутству
наших
пчелара
води
,
а
то
му
се
признати
мора
,
најсавршеније
свој
пчеларски
дневник
.
Можда
је
мислио
,
да
се
и
он
кадгод
баци
у
који
српски
пчеларски
лист
каквим
дописом
из
својега
уљишта
;
можда
,
али
–
тешко
!
Ако
је
кадгод
каквих
виших
жељан
имао
,
заситио
се
црвеним
појасом
,
којим
је
,
као
ревностан
пастир
душепопечитељ
Богом
повереног
му
стада
одликован
и
постао
конзисторијалним
присједатељем
.
Више
шта
,
мисли
,
не
може
ни
постићи
...
„
Поп
је
вели
поп
Стева
,
поп
:
а
придиковао
,
а
не
;
те
гласао
за
овог
посланика
,
те
за
оног
;
то
било
автономије
,
то
не
било
је
;
па
казао
:
да
,
па
казао
:
не
.
Само
чино
,
само
по
чину
!
Па
паки
и
паки-
поп
!
.
.
Е
,
па
тако
седи
јутрос
,
ето
,
