дрвопред
прозором
и
умаче
,
као
да
је
сам
ђаво
.
Кнез
се
зачудио
:
„
Сам
сотона
мора
да
је
—
мрмљаше
,
па
онда
поче
из
свег
грла
викати
.
Село
се
узбуни
,
али
од
грбоње
ни
трага
ни
гласа
...
После
се
расчула
вест
да
је
нестало
ишпана
Јована
.
На
друму
,
који
води
у
оближњу
варошицу
,
наишли
су
на
брљу
крви
и
на
његов
шешир
,
али
њега
не
беше
нигде
.
А
сад
ево
Босиљке
нестаде
,
одвукоше
је
црни
демони
.
Босиљкин
отац
и
брат
,
а
понајвише
Стојан
,
беху
неуморни
у
тражењу
;
дању
ноћу
тумараху
којекуда
,
све
су
кутиће
у
околини
испреметали
,
али
њу
нигде
не
нађоше
.
Једне
ноћи
сеђаху
њих
троје
у
соби
:
Мирко
,
Милош
и
Даница
.
Могло
је
бити
једанајест
сати
пре
поноћи
.
Беху
замишљени
и
изнурени
.
Већ
толико
ноћи
ни
једно
ока
да
склопи
,
све
о
Босиљки
премишљаху
,
тражим
је
свуда
и
на
сваком
месту
,
па
сад
изгубише
сву
наду
,
уздаху
се
само
у
бога
,
да
је
он
заштити
и
од
свега
сачува
.
Наједанпут
се
зачу
шум
испод
отвореног
прозора
.
Пренуше
и
погледаше
онамо
.
Као
да
их
је
гром
ударио
,
онемише
од
чуда
.
На
прозору
стојаше
грбоња
и
церекаше
се
.
„
Добро
вече
домаћине
!
проговори
храпавим
гласом
а
уста
му
се
растегоше
као
да
је
целог
века
свог
весло
сисао
.
У
соби
сви
ћутаху
,
још
не
беху
к
’
себи
од
чуда
и
неког
тајног
страха
.
„
Не
брините
се
,
Босиљка
је
на
добром
месту
—
говораше
грбоња
,
а
непрестано
се
цери
.
—
Мало
се
дури
,
одбија
ђувегију
,
нашег
арамбашу
,
али
умириће
се
.
—
Знамо
ми
како
треба
...
“
„
Ди
је
моја
кћи
!
дрекну
разјарено
Мирко
и
полети
да
скине
оружје
и
да
ухвати
или
убије
разбојника
.
„
Охо
!
ако
се
тако
понашате
не
ћете
ништа
чути
—
рече
грбоња
.
Мирко
се
стиша
,
а
Милош
и
Даница
као
опијени
стојаху
на
једном
месту
.
„
Кажи
где
ми
је
кћи
,
па
ћу
ти
дата
блага
колико
год
иштеш
—
поче
блажије
Мирко
,
а
сав
дрхташе
од
гњева
.
„
Хехехе
,
то
вам
опет
нећу
казати
,
али
ћу
вам
показати
начин
како
да
је
добијете
натраг
—
говораше
грбоња
.
—
Мом
господару
се
већ
досадило
да
је
на
леп
начин
за
себе
задобије
,
па
је
наумио
да
вам
је
врати
,
али
...
“
Док
је
ово
говорио
опази
,
да
је
Милош
дохватио
пушку
,
нагло
се
спусти
доле
,
једно
писамце
баци
кроз
прозор
и
неста
га
у
тами
...
Ево
шта
је
у
писму
било
написано
.
Господине
!
Сутра
у
подне
однесите
10000
фр
.
до
ловачке
унке
и
метните
их
у
дупљу
онога
храста
,
ког
ћете
лако
спазити
кад
погледате
са
унке
источно
.
Ја
ћу
бити
тамо
...
Али
се
не
усуђујте
повести
кога
са
собом
,
јер
се
онда
нећете
користити
.
Тиче
се
ваше
кћери
,
ДЕМОН
.
После
неколико
мучних
дана
,
видимо
једнога
вечера
два
човека
где
се
поред
обале
упутили
право
Марковом
замку
.
То
беху
Стојан
и
Милош
.
По
поцепаном
оделу
им
видило
се
да
су
се
верали
по
кршним
бреговима
и
тумарали
по
шуми
,
а
на
изнуреном
лицу
си
им
могао
читати
тугу
и
бол
за
Босиљком
,
коју
су
узалуд
тражили
.
Стојан
је
као
утучен
ишао
поред
свога
друга
.
Некад
се
наслађивао
чарима
богате
и
красне
природе
кад
је
с
вечера
из
лова
ишао
на
жељени
састанак
;
некад
му
је
лице
пламтело
од
миља
кад
помисли
,
да
ће
скоро
у
жарки
загрљај
своје
драге
;
а
сад
као
да
не
беше
у
њему
живота
,
као
да
је
изумро
у
грудма
му
сваки
осећај
према
дивоти
природе
,
као
да
на
губилиште
иде
,
ишао
је
са
обореном
главом
.
„
Какав
је
ово
чамац
?
рећиће
наједанпут
Милош
и
застане
крај
чамца
,
који
је
био
привезан
за
једно
дрво
.
„
Ваљда
га
који
рибар
ту
оставио
док
се
не
врати
из
села
—
одговори
Стојан
.
„
То
је
наших
рибара
чамац
—
рече
опет
Милош
.
—
познајем
га
по
словима
на
левој
страни
“
.
„
Ваљда
је
дошао
који
и
донео
какву
лепу
рибу
—
промрмља
Стојан
и
обоје
пођу
даље
.
Тек
беху
мало
одмакли
,
кад
се
иза
једног
дрвета
указа
грбоња
и
као
мачак
хитро
скочи
у
чамац
,
одреши
га
и
завесла
:
„
Сад
је
мој
чамац
—
мрмљао
је
.
„
Петре
!
Младене
!
викао
је
Милош
кад
је
чуо
веслање
,
тако
су
се
звали
њихови
рибари
.
Одговора
не
доби
.
„
То
је
грбоња
!
викне
Стојан
,
хитро
дохвати
пушку
и
пукне
.
Наста
тренутна
тишина
.
Тане
није
погодило
,
јер
се
веслање
наново
зачу
и
чамац
приличном
брзином
одмицаше
.
Стојаново
око
је
познало
у
мраку
грбоњу
,
пукао
је
за
њим
,
али
га
није
погодио
.
„
Брзо
чамац
!
викне
Стојан
,
али
заман
,
чамца
при
руци
не
беше
;
хтео
је
у
воду
скочити
и
препливати
реку
што
би
такође
узалудан
посао
био
.
„
Не
!
задржи
га
Милош
.
—
Гледаћемо
куда
ће
чамац
отићи
,
па
ћемо
сутра
за
њим
.
Обоје
се
усиљаваху
да
добро
мотре
куда
ће
грбоња
и
кад
спазише
да
је
савио
у
један
рукав
реке
и
нестало
га
,
одоше
да
сутра
пођу
у
потеру
за
њим
.
Пођимо
за
грбоњом
.
Кад
је
савио
у
уски
рукав
реке
који
је
кривудао
скоро
је
читав
сат
гонио
чамац
у
њему
,
па
онда
сави
на
лево
.
Добро
је
морао
мотрити
,
јер
жбуње
је
било
често
да
се
једва
провлачио
,
а
и
вода
,
која
се
ту
разлила
,
не
беше
свуда
једнако
дубока
;
но
он
као
да
је
врло
добро
познавао
пут
куда
ће
ићи
,
вешто
је
обилазио
жбуње
и
пањеве
сасечених
врба
.
Наједанпут
се
нађе
пред
једним
грдним
шипрагом
,
који
му
је
сасвим
препречио
пут
и
кроз
који
је
само
један
узан
пролаз
водио
даље
унутра
тако
,
да
је
морао
лећи
на
леђа
у
чамцу
и
хватајући
се
за
поједине
шибљике
провлачио
се
даље
и
даље
.
Нађе
се
на
некој
чистини
;
завесла
снажно
и
после
неког
времена
нађе
се
опет
пред
густим
шипрагом
,
кроз
који
се
као
и
мало
пре
провлачити
морао
.
Кад
и
то
пређе
чамац
се
наједанпут
удари
о
нешто
и
застане
.
Беше
дошао
до
обале
.
Искочи
из
чамца
,
који
привеже
за
једно
дрво
и
упути
се
даље
.
Наједанпут
заста
и
нагло
се
обазре
.
Учинило
му
се
као
да
је
чуо
веслање
.
Прислушкивао
је
неко
време
па
кад
не
чу
ништа
,
наглим
корацима
пође
даље
у
шуму
.
Грбоња
се
није
преварио
.
Тек
што
је
заишао
за
прво
дрво
,
из
другога
чамца
,
који
баш
сад
стиже
,
изађе
тајанствени
старац
.
„
Морам
дознати
где
скривају
ону
јадницу
.
Лаза
је
тамо
,
али
њега
не
пуштају
да
се
куд
макне
...
Но
зато
ћу
ја
ипак
дознати
све
—
мрмљао
је
,
привеза
чамац
за
једно
дрво
и
хитро
,
али
опрезно
,
пође
за
грбоњом
.
Он
је
дању
по
околини
тумарао
,
а
ноћу
је
крстарио
по
води
,
и
напослетку
му
испаде
за
руком
да
уђе
зликовцима
у
траг
.
Дрва
су
тако
честа
била
,
да
се
једва
могао
човек
провлачити
,
а
и
силна
неугажена
травурина
и
грдни
коров
сведочио
је
,
да
је
туда
ретко
кад
човечија
нога
крочила
.
Грбоња
је
дуго
лутао
по
том
пустом
и
дивљем
лавиринту
док
не
дође
до
неке
кућице
коју
би
једва
човечије
око
смотрити
могло
од
честих
дрва
,
дивље
травуљине
и
грдних
жбунова
.
Лупи
ногом
врата
а
ова
се
одмах
отворише
.
Унутри
је
чкиљила
свећа
на
једном
одртом
банку
,
да
се
је
једва
видело
што
поред
њене
светлости
.
Крај
банка
сеђаше
Мргуд
,
а
до
њега
на
дрвеној
клупици
друга
човечија
прилика
са
малим
,
чупавим
челом
,
изнурена
лица
и
са
малим
,
упалим
очима
.
Преко
целог
левог
образа
види
се
траг
скоро
зарасле
ране
,
која
се
од
ока
све
до
увета
пружала
.
То
беше
Лаза
.
„
Добро
вече
!
поздрави
их
грбоња
.
„
Добро
нам
дошао
!
одврати
Мргуд
намрштено
.
—
А
где
си
до
сад
?
,
од
онога
дана
кад
смо
„
кошуту
уловили
тебе
нестаде
...
“
„
Ваљда
се
сећаш
,
да
си
ми
рекао
да
Јајтелесу
скинем
бригу
с
врата
—
рече
грбоња
и
извади
из
свог
поцепаног
капута
неколико
меница
.
„
Ха
!
изусти
Мргуд
,
изтрже
менице
из
руку
грбоњиних
и
баци
их
у
ватру
,
која
је
тињала
у
једном
куту
гаравог
огњишта
.
—
Но
,
сад
се
немам
чега
бојати
,
онај
матори
неће
дознати
.
.
А
шта
је
са
Јајтелесом
,
како
си
га
могао
преварити
?
“
„
Увукао
сам
се
кроз
прозор
...
Чива
је
спавао
као
заклан
,
не
би
га
ни
јерихонска
труба
пробудила
из
сна
.
Одмах
одем
до
ормана
у
којем
је
менице
држао
и
извадим
их
,
али
кад
сам
хтео
поново
врата
затворити
,
ова
се
—
трошна
су
да
их
Бог
сачува
—
стропоштају
и
чива
ђипи
па
управо
к
’
мени
.
Кад
сам
видио
да
сам
у
опасности
,
скочим
и
дохватим
са
стола
нож
и
пресечем
му
оно
погано
грло
—
говораше
грбоња
и
паклено
се
смешкао
.
Манимо
их
кака
се
разговарају
,
а
ми
уђимо
у
другу
собу
на
којој
не
беше
само
један
прозор
и
од
тог
беше
половина
хартијом
излепљена
а
сав
беше
гвозденим
решеткама
исплетан
.
Мртва
тишина
владаше
у
њој
.
Ништа
неодаваше
да
има
у
њој
живе
душе
.
Али
гле
!
као
да
се
чуо
уздах
,
полугласан
,
тужан
уздах
.
На
трошном
канабету
сеђаше
Босиљка
са
обореном
главом
.
Она
је
то
уздахнула
,
и
тај
уздах
као
да
јој
је
парао
болно
срце
тако
је
тужно
јекнуо
,
и
подиже
главу
:
„
Ох
Боже
!
зар
нема
помоћи
,
зар
нико
неће
дознати
за
ову
гладну
тамницу
и
притећи
ми
у
помоћ
!
?
Где
је
Стојан
,
хоће
ли
он
доћи
!
.
.
“
Устаде
са
места
и
оде
к
’
прозору
.
Беше
бледа
,
лице
јој
као
у
мртваца
,
као
да
су
га
гује
сисале
очи
упале
и
исплакане
,
са
усана
неста
оног
блаженог
осмејка
а
чело
јој
прекрилило
облак
тешке
туге
и
јада
.
Стаде
крај
прозора
и
баци
један
поглед
напоље
:
„
Ох
!
како
је
све
весело
на
пољу
,
птице
певају
вечерњу
песму
тихи
ветрић
лако
леће
и
шапуће
са
лишћем
,
бистра
вода
лако
жубори
и
...
Само
сам
ја
несретна
.
.
“
Задуби
се
у
црне
мисли
.
Лице
јој
час
запламти
и
благ
осмејак
прелети
преко
њега
,
као
да
види
свога
избавитеља
;
час
опет
пребледи
и
грчевито
се
трза
...
„
Још
ме
за
љубав
моли
—
сикну
као
гуја
и
очи
јој
страховито
запламте
.
—
Ха
!
подли
скоте
!
...
Отрже
ме
из
наручја
.
Ал
’
неће
ме
сломити
,
борићу
се
па
ма
погинула
.
”
Поглед
јој
паде
на
стол
.
Блед
месечев
зрак
пао
је
на
нож
,
који
је
на
столу
лежао
:
„
Ха
!
овим
ћу
га
прошапта
и
дохвати
нож
,
па
онда
га
нагло
хити
од
себе
и
промрмља
:
„
крв
,
крв
...
Ал
’
нека
,
и
то
је
крв
невине
жртве
;
узећу
га
да
крв
његовом
поганом
крвљу
сперем
—
говораше
јадна
девојка
и
сакри
нож
у
недра
,
“
Од
онога
догађаја
на
„
ловачкој
унци
“
јадна
Босиљка
овде
у
овој
гнусној
и
прљавој
тамници
проводи
млађане
дане
.
Врата
се
полако
отворе
и
страшан
Мргуд
ступи
унутра
носећи
у
једној
руци
свећу
.
„
Добро
вече
Босиљка
!
рече
и
метну
свећу
на
стол
,
пошто
је
врата
за
собом
добро
затворио
.
Босиљка
га
страховито
погледи
и
рука
јој
се
и
нехотице
грчевито
дохвати
ножа
,
али
се
брзо
стиша
и
изгледаше
да
је
мирна
.
„
Данас
је
рок
—
проговори
хладном
мирноћом
Мргуд
.
—
Је
си
ли
се
предомислила
,
хоћеш
ли
да
будеш
моја
?
Отићићемо
одавде
где
нас
нико
не
познаје
и
живићемо
.
“
Напоље
подли
разбојниче
!
прекиде
га
Босиљка
и
севну
очима
.
Ти
ћеш
се
кајати
доцније
—
рече
Мргуд
.
—
Овај
пут
нико
незна
и
нико
ти
у
помоћ
притећи
не
може
и
ти
се
бадава
надаш
,
бадава
изгледаш
на
избавитеља
.
Боље
ми
пружи
руку
па
да
живиш
онако
како
...
“
Никад
!
викну
Босиљка
.
Пре
ћу
себи
овим
ножем
живот
одузети
—
и
у
руци
јој
севну
крвави
нож
.
—
А
зар
се
ниси
заклео
да
ћеш
ме
пустити
ако
ти
мој
отац
изда
10
.
000
и
да
ћеш
.
„
Хахаха
!
то
је
било
голо
обећање
.
Новац
сам
добио
,
али
тебе
пустити
нећу
.
Да
те
пустим
,
па
после
да
напујдаш
целога
света
полицију
на
мене
!
Ти
си
ми
као
наручена
да
свагда
до
новаца
дођем
.
Бирај
,
или
да
будеш
моја
или
овде
да
венеш
и
трунеш
.
“
Босиљка
није
чула
ове
речи
,
очи
јој
се
закрвавише
,
цело
тело
јој
уздрхта
,
па
онда
као
у
неком
лудилу
скочи
,
страховито
цикне
и
полети
на
крвника
.
Овај
једва
имаде
времена
да
врата
отвори
и
умакне
.
Хехехе
,
некако
ми
чудновато
долазиш
од
невесте
;
мора
да
те
јако
воли
—
церекао
се
грбоња
кад
је
Мргуд
као
бесомучан
излетио
из
собе
напоље
.
У
тај
пар
се
зачу
потмуо
врисак
и
нешто
груну
о
земљу
.
Босиљка
је
пала
онесвешћена
.
Брзо
воде
!
викну
Мргуд
,
отрчаше
сви
унутра
и
почеше
прскати
онесвеслу
девојку
донешеном
водом
.
Ова
дође
к
’
себи
и
отвори
очи
,
па
спазив
Мргуда
,
као
рањена
лавица
скочи
и
замахне
ножем
,
но
овај
одскочи
и
њен
се
нож
зарије
у
груди
Лазине
,
који
је
иза
Мргуда
стојао
.
Овај
ко
бик
рикне
и
стропошта
се
.
Сиромах
,
он
је
дошао
да
Босиљци
у
случају
нужде
у
помоћи
буде
.
И
Босиљка
беше
сасвим
изнемогла
,
клоне
од
тешкога
напора
,
поче
да
клеца
и
једва
се
одвуче
до
канабета
где
полумртва
паде
.
Шта
да
радимо
сад
!
?
поче
грбоња
у
другој
соби
показујући
на
мртвог
Лазу
,
ког
су
изнели
из
Босиљкине
собе
.
Мораћемо
га
у
воду
бацити
—
рече
Мргуд
,
подигоше
лешину
и
после
неколико
минута
чу
се
како
нешто
бућну
у
воду
.
Саранише
Лазу
.
—
бар
они
су
то
мислили
.
Па
зар
ти
мислиш
њу
и
даље
овде
држати
?
запита
га
грбоња
кад
су
се
натраг
вратили
.
За
сад
је
не
могу
пустити
,
јер
би
нам
могла
главе
доћи
.
Но
кад
удесимо
све
,
продаћу
имање
и
отићићемо
,
па
ћу
је
може
бити
и
повести
са
собом
а
можда
ћу
је
и
отпустити
—
заврши
Мргуд
.
Све
је
то
гледао
и
чуо
тајанствени
старац
.
Тајна
.
Тајна
.
Ми
смо
већ
говорили
о
капели
,
која
је
на
обали
убавога
језера
.
Једног
лепог
летњег
вечера
,
када
је
сунце
почело
да
залази
,
видимо
на
басамацима
капеле
једну
погтрену
баку
где
се
сћућурила
и
седи
,
својим
малим
упалим
очима
звера
којекуда
по
околини
.
Лице
јој
смежурано
,
а
цело
тело
јој
изгледа
као
да
оно
мало
рита
сам
костур
покривају
.
После
дужег
и
мирног
разгледања
,
обори
главу
и
изгледаше
као
да
је
заспала
.
Она
се
није
трзала
на
поздраве
мимопролазећих
сељака
,
тек
у
неко
доба
је
трже
иза
сна
топот
коња
;
подиже
главу
и
спази
лепа
младића
где
друмом
језди
управо
капели
.
То
беше
Стојан
.
Лице
му
намрштено
и
бледо
,
очи
му
упале
и
цело
му
држање
издаваше
да
је
клонуо
и
духом
и
телом
.
Сумња
,
да
се
у
његовом
животу
скрива
каква
тајна
,
па
онда
изгубљена
Босиљка
за
којом
је
толико
тужио
и
ужасне
муке
трпео
,
скрушише
га
и
сломише
.
Немарно
је
седао
на
коњу
,
а
поглед
је
упро
у
земљу
и
тек
кад
дође
до
капеле
подиже
главу
.
Бака
га
узверено
гледаше
,
као
да
појава
Стојанова
пробуди
у
њој
давнашњи
лик
нечији
,
као
да
се
сетила
нечега
,
као
да
је
у
својој
прошлости
тражила
некога
.
Кад
је
Стојан
спази
и
нехотице
заустави
коња
,
назове
јој
„
добро
вече
“
и
запита
:
„
А
што
ме
гледаш
тако
зачуђено
бако
?
Бака
га
непрестано
гледа
и
тек
после
неколико
минута
одговори
:
„
Ох
,
синко
,
кад
сам
те
смотрила
као
да
сам
се
сетила
пре
двадесет
и
неколико
година
познавала
таков
истог
младића
као
што
си
ти
,
па
чисто
ми
се
чини
да
ми
је
живот
од
то
доба
само
неки
сан
био
,
јер
ето
те
опет
видим
.
“
Стојана
подиђу
мрави
и
срце
поче
силније
да
му
куца
,
па
као
да
је
у
неком
сну
,
сјаше
с
’
коња
и
приђе
баки
:
„
То
ми
стара
чудне
речи
говориш
—
поче
кад
је
до
ње
дошао
.
—
Мора
да
те
је
памет
и
сећања
од
старости
изневерило
те
тако
чудновато
говориш
...
"
„
Не
синко
!
Сећам
се
свега
врло
добро
—
одговори
бака
.
—
Сад
ми
је
93
године
,
али
још
добро
памтим
,
још
се
добро
сећам
свега
што
сам
доживела
.
“
„
Па
ако
да
је
баш
моја
појава
пробудила
у
теби
неко
сећање
на
прошлост
?
запита
ју
Стојан
а
све
га
нека
језа
спопада
;
хтео
је
нешто
,
ни
сам
скоро
није
знао
шта
,
да
дозна
па
као
да
се
бојао
онога
што
ће
му
бака
открити
.
.
ал
’
опет
га
нека
тајанствена
сила
гонила
да
нешто
дозна
,
што
ће
му
расветлити
његову
сумњу
и
страву
.
„
Још
док
је
био
властелина
Бранка
отац
жив
—
поче
бака
—
ја
сам
код
њега
била
куварица
.
Врло
сим
добро
живила
код
његе
,
али
после
његове
смрти
оставим
двор
,
јер
сам
осећала
да
не
могу
сносити
силни
посао
,
и
одем
код
мог
сина
Саве
,
који
у
крај
„
Несторове
планине
“
живи
са
његовом
унуком
,
а
мојом
праунуком
;
но
и
од
њега
сам
отишла
,
јер
нисам
хтела
да
сам
му
на
досади
,
а
и
волем
да
тумарам
.
Док
сам
у
двору
покојног
Бачевића
била
,
онда
је
био
садањи
Бранко
мали
а
ја
сам
га
као
своје
рођено
дете
волела
.
.
Био
је
добар
паметан
и
послушан
.
Цело
га
је
село
волело
,
а
и
сад
га
воле
,
јер
је
добар
,
благ
и
најплеменитији
човек
на
свету
.
Он
ме
је
по
смрти
очевој
задржавао
,
али
ја
нисам
хтела
остати
.
И
сад
га
волем
као
своје
дете
и
често
пута
одем
до
двора
,
па
и
у
двор
где
ме
врло
добро
почасте
,
ал
’
само
њега
да
видим
Сирома
!
сад
је
здраво
опао
,
нешто
га
мори
,
ал
ја
знам
.
“
„
Па
зашто
ми
све
то
причаш
?
запита
је
Стојан
,
који
је
гутао
њене
речи
и
нестрпељиво
је
чекао
да
чује
даље
.
Хе
,
синко
,
стара
сам
на
волем
да
се
сетим
добра
,
која
ми
добри
људи
чинише
и
чине
,
а
и
изгледаш
ми
да
си
пука
слика
Бранкова
,
кад
је
још
био
млад
момак
—
рече
бака
и
ућута
.
Стојану
удари
крв
у
лице
,
очи
му
севнуше
неописаним
жаром
,
сав
уздрхта
,
приђе
баки
,
грчевито
је
ухвати
за
руку
и
муцајући
поче
:
„
Ти
знаш
...
ти
ми
мораш
казати
...
.
“
Ућути
и
превуче
руком
преко
врела
чела
:
„
Он
се
није
никад
женио
—
оте
му
се
и
нехотице
.
„
Јесте
—
проговори
бака
и
подиже
главу
.
—
Пре
двадесет
и
више
година
била
је
љута
зима
,
какву
ја
једва
памтим
.
Једнога
дана
била
је
баш
субота
,
дођем
овамо
на
вечерње
.
Поп
Бошко
дошао
је
да
служи
,
јер
је
сваке
треће
недеље
овде
обављао
богослужење
.
Ја
сам
седела
у
свом
столу
,
а
нико
ме
није
видио
.
Вечерње
је
било
дугачко
и
ја
,
пошто
прошле
ноћи
нисам
ништа
спавала
,
заспим
као
заклана
.
Кад
сам
се
пробудила
чудим
се
како
се
нисам
смрзла
од
те
зиме
,
у
капели
је
била
помрчина
као
тесто
,
али
сам
знала
по
тамној
светлости
на
прозорима
да
већ
свиће
,
да
је
већ
четири
сата
после
поноћи
.
Шта
сам
знала
радити
него
да
чекам
док
црквењак
отвори
врата
,
или
да
лупам
док
ме
неби
ко
год
чуо
и
јавио
у
селу
.
Из
мисли
ме
трже
бат
као
кад
коњи
јуре
,
затим
чујем
као
да
саонице
стадоше
пред
капелу
—
овде
се
закашље
и
прекиде
говор
.
Стојан
се
сав
у
уво
претворио
,
па
као
да
је
прогутати
хтео
својим
очима
старицу
,
тако
ју
је
гледао
.
„
На
једанпут
чујем
неку
лупу
на
врати
,
захрђана
брава
шкрипну
двапут
и
врата
се
отворе
.
Неко
крецну
машину
и
упали
свећу
.
Кад
имам
шта
и
видити
.
То
је
био
поп
Бошко
,
његова
жена
и
синчић
Стеван
,
онда
му
је
било
7
година
;
за
њима
садањи
доктор
Веља
,
а
за
овим
Бранко
Бачевић
,
Зора
Бакић
и
њен
брат
Божидар
.
Шта
ће
то
бити
!
?
питала
сам
саму
себе
.
Брзо
сам
дознала
шта
је
у
ствари
.
Бранко
и
Зора
се
венчали
.
Никад
у
мом
животу
нисам
видила
лепши
пар
од
њих
;
он
као
бор
,
леп
и
снажан
,
а
она
као
анђелак
,
као
чедо
горске
виле
.
Доктор
Веља
је
био
кум
а
попин
Стеван
девер
,
а
попадија
стари
сват
...
“
А
зашто
се
тако
рано
и
тајно
венчали
?
запита
је
Стојан
и
посрну
.
После
десетак
дана
донеше
једно
чедо
и
крстише
га
,
а
Зора
је
затим
умрла
и
тамо
лежи
где
се
види
онај
споменик
преко
језера
—
одговори
бака
.
Стојан
као
у
неком
лудилу
викне
:
,
,
Ох
што
ми
не
рекоше
,
што
ме
муче
толико
!
“
па
као
муња
скочи
на
коња
,
ободе
га
и
као
олујина
одјури
обалом
преко
до
старога
замка
.
„
Јадни
Стојан
мрмљала
је
бака
.
—
Он
је
чедо
две
најплеменитије
душе
.
“
Стојан
је
као
бесомучан
гонио
ватрена
жерава
и
кад
стиже
до
онога
споменика
крај
обале
,
скочи
са
коња
и
паде
на
гроб
:
„
Мати
!
мила
моја
мати
!
врисну
и
онесвести
се
.
Заиста
то
беше
његова
добра
мати
,
дивна
Зора
Бакићева
,
која
ту
борави
вечни
санак
ево
већ
више
од
20
година
.
Кад
је
Стојан
к
’
себи
дошао
већ
се
беше
спустио
мрак
.
Подиже
се
на
колена
,
обгрли
крст
на
гробу
и
јецао
је
као
да
ће
му
срце
препући
;
небројеним
пољупцима
и
потоком
суза
оросио
је
неми
крст
,
па
као
да
му
је
сињи
терет
спао
са
срца
одлану
му
у
грудма
.
Још
једанпут
обгрли
крст
рукама
,
пољуби
га
па
онда
узе
груду
земље
са
гроба
,
метне
ју
у
своја
недра
,
узјаши
на
свога
жерава
и
неста
га
у
шуми
,
—
Он
је
тога
вечера
пошао
био
у
лов
па
је
и
пушку
имао
при
себи
.
Није
се
вратио
у
село
,
него
се
изгубио
у
шуми
као
да
је
хтео
још
једанпут
све
добро
да
промозга
,
што
му
је
бака
приповедила
...
—
Тога
истога
дана
изјутра
овакав
се
разговор
водио
између
старога
Бранка
и
Мргуда
,
у
једној
соби
старога
двора
.
Да
ли
се
сећаш
шта
сам
ти
рекао
онога
дана
,
кад
си
ми
праг
први
пут
прекорачио
?
запитао
је
отари
Бранко
свога
синовца
Мргуда
.
„
Сећам
се
врло
добро
—
одговори
Мргуд
понизно
—
и
мислим
да
вас
до
сад
ничим
увредио
нисам
.
“
„
Баш
напротив
,
вређао
си
ме
на
сваком
кораку
—
рече
стриц
.
—
Ја
сам
ти
пратио
кораке
и
знам
све
.
“
Мргуд
на
последње
речи
старчеве
,
као
да
га
је
неко
бичем
ошинуо
,
подиже
главу
и
убезекнуто
гледаше
кроз
наочари
у
њега
.
„
Разумео
си
ме
добро
—
поче
Бранко
.
—
Какве
су
увреде
не
ћу
да
ређам
,
јер
их
ти
најбоље
знаш
;
само
ти
толико
кажем
да
од
данас
ниси
више
мој
синовац
...
“
„
Драги
стриче
!
викну
притворни
синовац
,
и
скоро
да
падне
на
колена
пред
стрицем
.
—
Зар
да
ме
отерате
!
.
.
Ох
!
ја
сам
несретан
.
“
„
Сваки
је
своје
среће
ковач
,
а
бојим
се
да
је
твоја
срећа
долијала
...
“
„
О
чему
ви
говорите
!
?
поче
Мргуд
као
да
не
разуме
старца
...
Моја
је
срећа
код
Вас
...
“
„
Не
,
ти
си
у
нечем
другим
тражио
срећу
и
она
те
није
никад
изневерила
,
али
се
бојим
,
да
ће
ти
се
та
црна
срећа
љуто
осветити
.
—
Ти
знаш
врло
добро
о
чему
говорим
.
У
селу
се
тамни
гласови
проносе
.
.
“
Гласови
!
изусти
Мргуд
као
громом
ударен
и
посрне
.
„
Данас
одлазим
у
варош
и
гледаћу
да
те
сместим
ди
год
,
па
онда
ради
шта
знаш
и
како
хоћеш
.
Ја
перем
руке
,
одричем
те
се
и
забрањујем
ти
да
ме
икад
стрицем
назовеш
.
.
Ти
си
.
.
не
,
нећу
ту
реч
изрећи
,
то
ће
други
...
Ово
нека
ти
је
последња
реч
од
мене
у
овој
кући
—
заврши
Бранко
и
оде
из
собе
.
Ха
,
матора
хуљо
!
цикну
Мргуд
и
зашкрипи
зубма
,
а
закрвављеним
очима
као
гладна
хијена
гледаше
за
својим
стрицем
,
који
му
онако
грозне
речи
изговори
.
—
Канда
ће
теби
овај
дан
последњи
бити
под
овим
кровом
—
сикну
као
гуја
и
као
бесомучан
излети
напоље
.
Убиство
.
Тога
дана
у
вече
око
девет
сати
,
када
се
већ
и
стари
месец
појавио
да
својим
свагда
свежим
зрацима
развесели
природу
;
крај
једне
планине
,
под
мрачном
сенком
старога
храста
а
крај
углађеног
друма
видимо
два
човека
где
мирно
стоје
.
Један
је
имао
преко
лица
црну
образину
,
беше
висок
и
снажна
узраста
.
Други
беше
ситнија
склопа
,
није
имао
образине
и
са
лица
си
му
могао
читати
неки
немир
и
неку
зебњу
,
као
да
га
је
неко
силом
нагонио
да
дође
на
ово
усамљено
место
,
као
да
се
бојао
онога
што
ће
се
у
овој
тамној
ноћи
догодити
.
Први
беше
Мргуд
а
други
Алекса
,
садањи
ишпан
старога
Бранка
.
Господару
,
проговори
Алекса
после
дугог
ћутања
.
—
Ја
незнам
шта
сте
ме
довели
овамо
,
ади
ме
нека
слутња
мучи
и
гони
ме
да
бегам
одавде
...
“
„
Ћути
кукавицо
!
промрмља
образина
кроз
зубе
,
да
се
у
ономе
крв
следила
.
—
Ти
твоје
руке
нећеш
окаљати
,
само
ћеш
ми
помоћи
.
.
“
Наста
мртва
тишина
.
Онај
са
образином
је
посматрао
околину
и
прислушкивао
,
а
Алекса
је
кршио
руке
и
усне
му
дрхтаху
као
да
се
Богу
молио
.
„
Шта
уздишеш
!
проговори
образина
као
када
гуја
испод
камена
сикће
,
када
чу
уздисај
Алексин
.
—
Зар
ти
нисам
обрекао
богату
награду
.
Ево
ти
сад
половина
—
дода
и
извади
кесу
и
пружи
му
је
.
Хвала
!
промуца
Алекса
и
као
да
га
је
неко
жеравицом
опекао
,
трже
руку
од
пружене
му
кесе
.
У
тај
пар
се
зачу
пуцањ
,
који
је
страховито
одјекнуо
у
немој
тишини
.
Ха
!
сикне
Мргуд
и
истрчи
на
друм
и
поче
разгледати
па
се
опет
врати
.
„
Ти
ћеш
гледати
да
Јанка
обориш
,
а
за
остало
се
не
брини
—
проговори
опет
Мргуд
испод
образине
.
„
3ар
старога
господара
!
викну
упропашћено
Алекса
и
као
да
му
неко
пресекао
ноге
,
паде
на
колена
.
—
Не
,
не
,
не
могу
...
Бог
ће
нас
убити
.
.
Пустите
ме
да
идем
кући
...
“
Умукни
скоте
—
продере
се
Мргуд
.
„
Ох
господару
!
кад
би
требало
на
најстрашнију
звер
јуришати
,
ја
би
за
вашу
љубав
.
.
“
„
Ћут
,
псето
плашљиво
!
дрекне
Мргуд
да
се
Алекса
сав
стресао
и
као
заливен
ћутао
.
—
Зар
се
не
сећаш
како
ти
је
отац
прошао
?
.
.
Ти
немаш
ни
земље
ни
крова
где
ћеш
главу
да
склониш
...
туђ
си
слуга
,
а
ја
ти
дајем
толико
благо
да
ћеш
постати
...
“
Не
могу
!
не
могу
!
загушљиво
викну
Алекса
.
„
Хахаха
!
насмеја
се
паклено
Мргуд
,
а
глас
му
као
у
какве
звери
одјекну
у
миомиру
.
—
Зар
и
ти
имаш
савести
!
?
Ја
сам
ти
савест
...
ја
сам
ти
све
и
сва
...
Сад
те
могу
смрвити
и
вуцима
те
предати
само
мрдни
,
или
се
и
једном
речи
одупри
вољи
мојој
.
“
Алекса
претрну
,
згрози
се
од
тих
речи
и
блед
као
крпа
,
укочено
гледаше
у
даљину
као
да
нема
душе
,
као
да
се
у
кам
претворио
...
„
Чујем
топот
,
они
су
—
проговори
наједанпут
образина
.
—
Спреми
се
па
чим
ја
коње
за
узде
ухватим
,
скочи
на
...
“
Са
капеле
се
зачу
глас
звона
,
као
да
зове
на
вечерњу
молитву
,
па
час
као
да
радосно
теши
верне
,
час
као
да
плаче
за
мртвима
.
„
Господару
!
викне
грозничаво
Алекса
и
скочи
.
—
Убите
ме
,
ја
то
урадити
не
могу
.
Ваш
стриц
ми
је
највећи
добротвор
.
—
Ја
на
њега
руке
подићи
не
могу
,
не
смем
;
нећу
...
“
Умукни
псето
неваљало
!
загрми
образина
.
Топот
је
ове
ближе
долазио
.
Убите
ме
,
ја
не
могу
!
викне
још
једанпут
Алекса
,
па
онда
нагне
да
умакне
.
Ха
,
кукавицо
!
дрекне
образина
,
счепа
га
за
раме
и
сјури
му
нож
у
прса
.
—
Кад
нећеш
дуката
,
ево
ти
челика
—
шкрипну
зубма
и
отури
од
себе
лешину
.
У
тај
пар
се
зачу
топот
коња
и
зврјаше
кола
само
на
2О
корачаји
.
Образина
као
тигар
искочи
пред
коње
и
счепа
их
за
узде
који
кад
осетише
челичну
мишицу
,
стадоше
.
На
страну
!
викне
кочијаш
.
У
рукама
образине
засветли
балчак
самокреса
,
у
идућем
тренутку
зачу
се
грозничав
пуцањ
и
кочијаш
се
стропошта
са
свога
седишта
.
Ко
је
,
шта
је
!
?
чу
се
из
кола
старачки
глас
.
Ја
сам
—
изусти
образина
и
прискочи
му
,
счепа
га
за
јаку
и
као
какву
стрвину
извуче
га
из
кола
.
Зар
ти
си
...
!
?
Ха
,
познаје
ме
псето
маторо
!
сикну
образина
и
прободе
га
ножем
са
којег
је
још
пушила
крв
пређашње
жртве
његове
зверске
и
крволочне
ћуди
.
Проклет
да
си
изроде
паклени
!
изусти
кркћућим
гласом
старац
и
стропошта
се
.
Ха
!
још
дише
—
изусти
образина
,
са
зверском
жеђу
погледи
у
бледо
лице
старчево
и
још
једанпут
хтеле
подићи
убилачки
нож
и
сјурити
га
у
слабачка
прса
старчева
,
кад
као
гром
из
ведра
неба
рикну
пушка
,
као
оно
пре
по
сата
,
и
тане
му
ужасном
свирком
просвира
поред
ушију
.
Од
страха
нож
му
испаде
из
руке
,
за
час
као
скамењен
застаде
,
па
онда
хитрим
скоком
стрчи
у
дољу
и
неста
га
у
тами
.
После
два
минута
указа
се
на
лицу
места
висок
,
снажан
,
млад
човек
са
пушком
у
руци
од
које
се
још
пушила
цев
.
Кад
виде
старца
у
крви
лежећа
,
као
громом
поражен
тргне
се
,
крв
му
силно
јурне
у
главу
,
на
онда
пребледе
као
мртвац
,
занесе
се
и
пошто
грозничаво
да
би
се
у
човеку
крв
следила
,
врисну
:
„
Оче
!
“
паде
онесвешћен
крај
убијенога
старца
.
Дуго
је
лежао
и
кад
дође
к
себи
,
као
махнит
ђипи
наже
се
над
својим
оцем
и
поче
ослушкивати
,
да
ли
има
у
њему
још
живота
,
подиже
га
на
своје
снажне
руке
и
положи
га
у
кола
,
па
пошто
и
Јанка
подигне
,
сам
седе
на
кочијашево
место
,
узе
узде
у
руке
и
у
највећем
трку
одјури
у
село
.
Потрешен
овим
догађајем
и
ожалошћен
очевом
смрћу
,
није
ни
спазио
несретнога
Алексу
где
на
земљи
лежи
...
Тај
младић
беше
Стојан
...
Коњи
су
као
змајеви
јурили
и
кад
су
стигли
до
замка
Божидара
Чупића
,
назови
оца
Стојанова
,
беху
вас
у
нену
обучени
.
Стари
Божидар
се
пренеразио
кад
је
спазио
Стојана
,
где
као
махнит
јури
уз
степенице
горе
,
а
на
рукама
носи
убијенога
Бранка
.
Оца
ми
убише
!
викао
је
несретни
Стојан
—
улети
у
собу
и
смести
оца
у
постељу
.
Божидара
још
већма
поразише
ове
речи
.
Одкуд
зна
да
му
је
Бранко
отац
,
од
кога
је
дознао
за
тајну
?
као
да
је
питао
самога
себе
,
да
онда
дрхћућом
руком
ухвати
Стојана
за
раме
и
запита
га
:
„
Шта
је
,
шта
се
догодило
!
?
“
Ох
,
зашто
тајисте
од
мене
истину
!
зашто
ме
оцеписте
од
мог
милог
оца
!
?
.
.
Ох
добри
мој
оче
!
отвори
очи
и
погледајме
као
сина
свог
—
јадиковао
је
Стојан
,
небројеним
пољупцима
је
обасуо
руке
и
бледо
лице
старчево
и
сузама
је
оросио
затворене
очи
и
нема
уста
.
Стари
Божидар
,
ујак
Стојанов
,
плакао
је
као
мало
дете
.
Није
могао
до
речи
да
дође
од
суза
,
није
могао
уста
да
отвори
тако
му
сињи
терет
притиснуо
срце
,
па
као
да
ће
препући
тако
га
тишташе
.
Сине
.
.
мој
—
чу
се
наједанпут
шапат
са
усана
умирућег
Бранка
,
шапат
који
звучаше
као
да
из
гроба
долази
,
као
да
какав
дух
изговори
те
речи
,
за
којима
је
Стојан
толико
чезнуо
а
које
му
закраћене
беху
да
их
чује
из
уста
свога
родитеља
,
свога
оца
.
Мили
оче
мој
!
врисну
Стојан
кад
чу
речи
,
подиже
главу
старчеву
на
своје
руке
и
као
да
се
скаменио
,
укочено
гледаше
у
те
склопљене
очи
,
и
чекаше
речи
,
чекаше
утехе
.
„
Мили
друже
мој
—
викнуо
је
и
седи
Божидар
,
уздрхта
,
снага
га
издаде
и
клону
до
постеље
болесникове
.
Шта
је
да
од
Бога
нађете
!
зачу
се
сад
глас
пун
бола
и
туге
,
и
доктор
Веља
,
по
кога
је
хусар
Лука
отрчао
био
,
отупи
унутра
а
за
њих
ево
и
поп
Бошка
где
усплахирено
јурну
унутра
.
И
њега
је
верни
Лука
дозвао
.
У
тај
мах
отвори
болесник
очи
и
упре
их
у
Стојана
,
па
онда
хтеде
подићи
руке
,
али
не
имађаше
снаге
;
хтео
је
нешто
рећи
,
али
није
могао
.
У
соби
владаше
гробна
тишина
,
само
се
чуло
тужно
јецање
.
Сви
плакаху
.
Рањеник
поново
склопи
очи
и
крв
му
потоком
јурну
из
ужасне
ране
на
грудма
.
Веља
брзо
раскопча
хаљине
и
прегледи
умирућег
.
На
лице
му
се
указа
мртвачко
бледило
,
са
дрхћућом
руком
спусти
хаљину
и
очајни
поглед
баци
на
остале
,
поглед
,
који
казиваше
:
„
Нема
више
помоћи
,
он
ће
овога
часа
испустити
душу
...
“
Рањеник
још
једном
отвори
очи
,
па
као
да
је
у
последњем
тренутку
свога
живота
осетио
силну
снагу
,
подиже
руке
,
пригрли
Стојана
и
само
што
рече
:
„
Сине
мој
!
опрости
оцу
твом
!
“
—
целива
свога
сина
у
чело
,
и
у
том
пољупцу
испусти
своју
племениту
душу
.
Очајни
врисак
се
чуо
,
и
Стојан
онесвешћен
паде
до
постеље
свог
мртвог
оца
...
Вест
,
да
је
стари
властелин
Бранко
Бачевић
убијен
,
као
муња
пролети
кроз
мало
сеоце
.
Узруја
се
цело
село
и
за
час
око
дворца
Божидара
Бакића
,
названог
Чупића
,
слегло
и
мало
и
велико
.
Не
верујем
да
је
било
куће
,
у
којој
си
тога
дана
могао
наћи
живе
душе
;
све
је
отишло
да
чује
ужасну
вест
,
да
види
мртвога
господара
,
који
им
беше
највећи
пријатељ
,
најбољи
отац
;
који
им
за
живота
беше
сва
радост
и
утеха
;
чију
добротворну
руку
неће
више
моћи
љубити
,
нити
му
икад
чути
братске
речи
,
очинске
савете
.
У
очима
свакога
видео
си
сузу
искрена
бола
,
сузу
пуну
значаја
,
пуну
одговора
на
питање
,
зашто
плаче
и
мало
и
велико
!
Ко
је
убица
!
?
чула
се
огорчена
реч
и
силан
гњев
је
беснио
у
народу
,
али
на
то
питање
нико
одговора
дати
није
могао
.
Још
прошле
ноћи
,
када
је
стари
властелин
издахнуо
,
доктор
Веља
и
поп
Бошко
сиђоше
у
чељадску
собу
да
од
кочијаша
што
дознаду
,
али
и
овај
је
наскоро
у
највећим
мукама
,
без
да
је
икоме
речи
могао
рећи
,
издахнуо
.
Све
могуће
је
чињено
да
дознају
убицу
,
али
узалудан
беше
сав
труд
,
убице
је
нестало
.
.
Други
дан
најсвечаније
саранише
непрежаљенога
властелина
,
цело
село
је
испратило
свог
милог
господара
до
вечне
му
куће
,
где
ће
вечити
санак
боравити
под
црним
грудама
ледена
гроба
.
Саранише
га
до
његове
миле
Зоре
.
Народ
је
ишао
све
до
гроба
,
и
ма
да
је
било
далеко
,
нико
не
хте
остати
дома
,
већ
листом
сви
пођоше
да
одаду
последњу
почаст
своме
добротвору
.
Сад
почивају
заједно
њих
двоје
несретних
.
При
укопу
је
био
и
Мргуд
,
и
он
је
—
плакао
.
У
колеби
.
Не
мало
је
зинимала
село
вест
,
да
је
Алексе
,
ишпана
у
двору
властелинском
—
нестало
.
Од
онога
дана
кад
је
са
Мргудом
у
лов
отишао
нико
не
знаде
о
њему
ништа
,
као
да
је
у
земљу
пропао
.
Тражили
су
га
,
али
га
немогоше
наћи
...
Да
видимо
где
је
он
!
Под
„
Несторовом
планином
“
,
у
средини
једног
воћњака
стоји
малена
кућица
,
но
више
личи
на
колебу
него
на
кућу
па
зато
ћемо
је
ми
звати
просто
—
колебом
.
Зидови
су
јој
врло
малени
,
које
покрива
кров
од
трске
.
Врата
су
чак
до
половине
забата
,
што
сведочи
да
колиба
нема
одељен
таван
,
него
да
је
цела
једну
собу
сачињавала
.
Онога
вечера
кад
се
догодило
убиство
старога
властелина
Бранка
,
стари
Сава
Филипов
,
са
киме
смо
се
једанпут
већ
састали
у
сеоској
крчми
онда
кад
је
Мргуд
дошао
своме
стрицу
,
—
седео
је
на
једној
клупици
пред
колебом
и
пушио
.
Њега
је
као
што
знамо
позвао
покојни
Бранко
да
му
врати
земљиште
,
но
он
му
је
благодарио
и
волео
је
у
својој
колеби
остати
.
Подаље
од
колебе
на
земљаном
огњишту
као
што
га
рибари
праве
,
стојала
је
шерпења
у
којој
је
баба
Стана
готовила
вечеру
.
Деда
Сава
замишљено
је
гледао
низ
брдо
и
слушао
песму
,
коју
је
његова
унука
Смиља
певала
плевећи
башту
,
која
је
иза
воћњака
била
и
од
које
се
ширила
њива
са
својим
богатим
усевима
.
Сунце
беше
већ
на
заходу
,
кад
се
Смиља
врати
из
баште
носећи
у
кецељи
зрелих
јабука
,
које
беху
опале
;
назове
деди
и
баби
„
добро
вече
,
“
остави
јабуке
,
оде
до
бабе
,
сама
узе
варјачу
и
поче
да
гледа
око
вечере
.
Деда
Сава
се
замислио
,
ваљда
ни
чуо
није
кад
га
је
унука
поздравила
,
лула
му
се
угасила
и
он
је
немарно
држи
у
левој
руци
.
„
А
што
си
се
ти
тако
замислио
?
,
запитаће
га
баба
Стана
и
посади
се
крај
њега
.
Деда
Сава
дубоко
уздахне
,
потресе
лулу
,
напуни
је
и
запали
па
онда
рече
:
„
Мислим
се
како
је
сирома
Јован
погинуо
,
па
ми
га
је
жао
јер
ми
је
био
добар
пријатељ
.
“
„
А
зар
се
бога
ти
још
не
зна
ко
га
је
убио
?
“
опет
ће
баба
Стана
.
„
Не
зна
се
.
Оне
ноћи
је
била
ужасна
мећава
,
ни
бесне
вашке
није
било
на
пољу
,
па
тако
нико
није
могао
ни
чути
ни
видети
убиство
.
Штета
за
таког
човека
...
“
„
А
знаш
шта
ја
мислим
!
“
„
Да
чујем
!
“
„
Ја
,
кад
год
ми
опоменеш
Јована
,
увек
се
сетим
како
је
оно
пре
годину
и
по
дана
онај
црвени
хтео
да
отме
нашу
Смиљу
,
па
како
је
убио
комшија-Нићиног
синовца
,
који
је
хтео
да
узме
...
“
„
Бог
ће
га
знати
који
је
—
рече
деда
Сава
и
уздахне
.
—
Ено
чујем
да
су
Босиљку
,
кћер
Мирка
Смиљанића
украли
неки
разбојници
,
па
још
ни
данас
се
не
зна
где
је
...
а
чујем
да
су
у
варошици
М
.
нашли
неког
Јајтелеса
чивутина
мртва
,
на
као
да
су
видили
неког
грбоњу
кад
је
ноћу
код
њега
ушао
и
изишао
...
“
„
А
да
неће
то
бити
онај
,
што
је
са
оним
црвеним
нашу
Смиљу
хтео
да
украде
!
?
“
„
Може
бити
,
ко
би
га
знао
.
“
Сунце
беше
већ
зашло
,
кад
их
у
разговору
прекиде
Смиља
са
речима
:
„
вечера
је
готова
.
“
Деда
Сава
остави
лушу
на
страну
,
скиде
шешир
,
прекрсти
се
и
седе
на
своје
место
до
маленог
стола
,
који
је
под
једном
гранатом
липом
стојао
.
За
њим
ево
и
баба
Насте
па
и
Смиље
.
Тек
почеше
јести
,
кад
се
из
њиховог
воћњака
указа
странац
са
дугом
проседом
брадом
,
у
суром
огртачу
и
са
продераним
шеширом
на
глави
.
—
Ко
ли
може
бити
оно
?
рећиће
деда
Сава
.
—
Баш
овамо
иде
—
дода
баба
Стана
.
То
је
један
странац
,
ја
сам
га
чешће
виђала
—
на
то
ће
Смиља
.
—
Једанпут
сам
разговарала
са
њиме
и
питао
је
за
вас
,
па
је
казао
да
ће
једанпут
доћи
овамо
,
јер
има
с
дедом
важна
разговора
.
—
Чудновато
!
заврши
деда
Сава
а
непрестано
гледа
у
дошљака
.
—
Помози
вам
Вог
!
поздрави
их
старац
и
скиде
шешир
.
—
Вог
ти
добро
дао
!
одпоздрави
деда
Сава
.
„
Немојте
да
ми
замерите
што
вам
овако
касно
дођох
—
поче
странац
крупним
гласом
.
—
Ја
сам
већ
једанпут
разговарао
са
вашом
ћерком
...
“
—
То
нам
је
унука
—
упаде
баба
Стана
у
реч
.
„
А
тако
!
одврати
странац
.
—
Дакле
,
ви
сте
имали
сина
или
кћер
...
“
„
Сина
сам
имао
—
рече
деда
Сава
горко
.
—
Боље
да
га
нисам
никад
ни
имао
.
“
Преко
странчевог
лица
прелети
неко
бледило
,
али
то
беше
тренутно
,
брзо
се
прибере
и
настави
:
„
Дакле
жив
вам
је
син
?
“
...
„
Жив
је
—
уздахне
деда
Сава
.
—
Него
седи
пријатељу
па
да
вечерамо
заједно
па
онда
ћемо
разговарати
.
“
„
Радо
примам
понуду
јер
данас
нисам
још
ништа
окусио
,
непрестано
сам
лутао
којекуда
у
некој
важној
ствари
—
рече
странац
и
седе
за
вечеру
.
Ноћ
се
беше
већ
спустила
док
су
вечерали
Смиља
донесе
свећу
и
упали
је
.
Је
си
ли
дуанџија
пријатељу
?
запитаће
деда
Сава
после
вечере
свога
госта
.
Те
још
какав
—
одврати
странац
,
извади
лулу
и
напуни
је
дуваном
,
ког
му
је
домаћин
пружио
.
Међутим
је
Смиља
спремила
сто
и
опет
дошла
и
села
у
друштво
.
А
како
ти
је
богати
име
?
тек
ће
на
једанпут
деда
Сава
.
„
За
сада
нека
ми
је
име
Свевид
—
одговори
овај
,
нашто
га
остали
зачуђено
погледаше
.
—
Чудите
се
што
тајим
своје
име
,
али
ћете
се
временом
уверити
да
сам
имао
право
.
Нека
Вас
то
не
вређа
као
моје
угоститеље
.
Него
да
почнемо
са
оним
зашто
сам
највише
дошао
амо
.
Од
прилике
пре
годину
и
по
дана
десило
се
овде
у
близини
убиство
.
“
Старац
,
баба
и
Смиља
пребледеше
и
загледаше
се
.
Јест
,
догодило
се
,
али
—
поче
деда
Сава
.
Не
треба
да
се
плашите
,
ја
знам
све
—
опет
ће
тајанствени
гост
,
који
је
спазио
изненађење
на
њима
.
—
Ви
сте
о
том
догађају
приповедали
једанпут
у
сеоској
крчми
кнезу
сеоском
,
и
још
њима
тројицима
,
а
онда
је
дошао
у
крчму
и
—
овде
ућута
као
да
је
чекао
да
домаћин
доврши
реченицу
.
Онога
дана
је
дошао
синовац
властелина
Бранка
—
дода
старац
са
неком
зебњом
.
„
Убиство
несуђенога
ђувегије
ваше
унуке
Смиље
,
извршио
је
један
човек
црвена
лица
са
неким
грбоњом
у
друштву
.
“
Тако
је
—
рече
деда
Сава
коме
као
да
је
одлануло
у
грудма
.
„
А
би
ли
ви
познали
тога
црвенка
.
“
Ја
ја
,
познао
—
муцао
је
деда
Сава
,
кога
је
ово
питање
изненадило
.
„
Кад
сте
оно
у
крчми
приповедали
о
том
убиству
,
па
кад
је
дошао
синовац
вашег
властелина
нисте
ли
опазили
какву
сличност
између
њега
и
убице
?
“
Деда
Сава
се
нашао
у
неприлици
,
а
баба
Стана
и
Смиља
чисто
су
зебле
од
страха
.
Убица
је
био
без
наочари
,
а
овај
носи
наочаре
—
на
послетку
ће
деда
Сава
,
кога
очи
странчеве
које
је
у
њега
упро
,
као
да
примораваху
на
одговор
.
„
А
би
ли
га
познали
без
наочари
?
“
Та
никад
му
заборавити
нећу
онај
разбојнички
поглед
и
оне
црвене
очи
—
одговори
деда
Сава
ватрено
и
чисто
се
исправи
на
столици
.
Добро
је
—
рече
странац
и
као
да
се
замислио
,
па
онда
на
једанпут
рече
:
„
Видте
,
тај
Мргуд
је
убица
онога
несретника
.
“
Остали
зинули
од
чуда
.
То
није
могуће
!
једва
промуца
деда
Сава
.
„
Али
тако
је
—
опет
ће
Свевид
.
—
А
знаш
ли
кад
ти
је
при
поласку
из
крчме
рекао
:
Умрећеш
ако
што
рекнеш
.
“
Деда
Сава
подскочи
,
сав
уздрхта
,
лице
му
пребледи
и
са
разрогаченим
очима
укочено
гледаше
у
госта
,
а
баба
Стана
и
Смиља
као
да
се
скамениле
.
Стишај
се
старче
—
рече
Свевид
.
—
Чудиш
се
одкуд
ја
то
знам
.
Ево
одкуда
.
Једанпут
си
ти
баш
под
овом
липом
говорио
твојој
баби
о
тој
ствари
,
а
ја
сам
био
онде
иза
онога
жбуна
,
па
сам
све
чуо
...
А
знате
ли
да
је
тај
исти
Мргуд
убио
свога
оца
,
и
да
није
несретни
Радивој
крив
за
убиство
.
.
Деда
Сава
,
баба
и
Смиља
беху
чисто
ван
себе
,
као
да
их
је
опчинио
странац
,
тако
сеђаху
непомично
и
бленуше
у
њега
.
„
Он
је
убио
свога
оца
са
грбоњом
,
па
кад
је
полицај
Радивој
на
запомагање
дотрчао
,
на
несрећу
запне
за
један
камен
и
стропошта
се
,
а
они
га
шчепају
и
Мргуд
му
сјури
нож
у
прса
,
па
онда
му
га
тутне
у
руку
као
да
је
бајаги
у
страху
за
учињено
убиство
и
себе
хтео
убити
.
“
Реч
му
прекиде
пуцањ
,
који
се
страховито
разлегао
у
ноћној
тишини
.
Ха
!
шта
је
то
?
викну
деда
Сава
.
Пуцањ
се
понови
,
али
сад
као
да
је
из
веће
даљине
долазио
.
Овде
ће
бити
неко
убиство
—
викне
странац
.
—
Хајдмо
у
помоћ
—
рече
и
као
тигар
хитро
скочи
и
полети
онамо
одкуда
је
пуцањ
долазио
.
Деда
Сава
потрчи
аа
њим
,
а
баба
Стана
и
Смиља
у
самртном
страху
осташе
код
куће
.
Ми
знамо
да
је
то
било
убиство
старога
Бранка
Бачевића
.
Кад
је
деда
Сава
са
чудноватим
странцем
дошао
до
места
,
нашли
су
јаднога
Алексу
онесвешћена
,
у
крви
лежећа
.
Јадник
!
рече
деда
Сава
кад
поред
светлости
,
коју
је
странац
укресао
,
опази
бледо
лице
рањенога
,
и
заплака
се
.
Та
овде
је
троструко
убиство
навршено
!
ужаснуто
викну
Свевид
кад
је
на
још
две
брље
крви
наишао
.
Деда
Сава
га
са
страхом
погледа
.
А
шта
је
ово
!
?
наједанпут
ће
странац
и
подигне
један
нож
са
земље
.
То
беше
леп
ловачки
нож
са
лепим
белим
корицама
:
„
Ха
!
опет
он
...
?
“
викне
на
једанпут
тако
јако
да
се
деда
Сава
пренеразио
.
Ко
,
ко
!
?
упита
га
загушљиво
.
Мргуд
—
одврати
Свевид
и
деда
Сава
мал
не
падне
поред
Алексе
.
Ево
му
имена
на
корицама
ножа
—
рече
странац
и
покаже
нож
старцу
.
Заиста
његово
име
—
промрмља
овај
и
прекрсти
се
.
Него
манимо
све
на
страну
,
па
да
гледамо
шта
ћемо
са
овим
несретником
—
заврши
чудновати
гост
,
па
пошто
прегледи
Алексу
,
и
увери
се
да
је
још
жив
подиже
га
на
своје
челичне
руке
и
тако
нагло
пође
колеби
,
да
се
деда
Сава
од
чуда
пренеразио
.
Од
куд
том
човеку
толико
снаге
!
као
да
је
питао
себе
...
Алексу
положише
у
постељу
,
одмах
му
испраше
рану
и
брижљиво
му
је
превише
.
Кад
беху
готови
,
болеснику
као
да
беше
лакше
,
отвори
очи
,
па
као
да
је
нешто
хтео
рећи
,
ала
није
могао
,
наново
склопи
очи
и
заспа
...
„
Ово
треба
за
сад
да
остане
у
тајности
—
рекао
је
Свевид
деда
Сави
кад
су
из
колебе
изашли
.
—
Шта
да
радимо
?
.
.
нисам
рад
да
ко
за
ово
дозна
.
.
“
Моја
комшиница
баба
Тода
зна
лекове
за
таке
ране
,
—
проговори
деда
Сава
после
кратког
размишљања
.
„
Па
дозовите
њу
,
али
јој
запретите
,
да
никоме
не
говори
о
ствари
—
рече
Свевид
...
Дал
’
сад
верујеш
старче
да
је
Мргуд
убица
,
кад
ето
.
“
„
Ох
!
Бог
га
скрушио
...
верујем
—
викну
деда
Сава
.
—
Проклет
да
је
.
.
“
„
Само
незнам
ко
су
она
два
несретника
чију
сам
крв
на
земљи
видио
.
Али
дознаћу
ја
све
.
А
сад
да
ти
и
то
кажем
зашто
ме
све
ово
тако
јако
занима
.
Ја
сам
твога
сина
Радивоја
најбољи
пријатељ
,
па
хоћу
да
му
помогнем
,
да
убицу
нађемо
.
Већ
сам
га
нашао
,
али
мораћу
још
мало
причекати
док
све
не
свршим
.
“
Деда
Сава
је
хтео
још
нешто
рећи
,
али
тајанственог
госта
неста
у
густој
помрчини
.
То
беше
онај
исти
тајанствени
старац
са
којим
смо
се
већ
више
пута
нашли
.
Грбоња
.
Онога
дана
,
кад
су
Бранка
Бачевића
сахранили
,
беше
јако
топло
,
пред
вече
беше
скоро
загушљиво
и
видило
се
да
ће
бити
какве
непогоде
.
Око
осам
сати
поче
да
дува
слаб
ветар
,
па
онда
све
јачи
и
јачи
.
Издалека
се
подизао
црн
облак
,
који
је
заклањао
небо
док
се
наједанпут
од
свију
страна
не
наоблачи
;
муње
почеше
да
севају
и
тек
по
кадкад
пукне
гром
и
све
затресе
.
Ветар
почне
да
бесни
,
страшна
олујина
обара
дрва
,
сиче
,
урла
и
скида
кровове
са
кућа
.
Нигде
живе
душе
по
улицама
,
сваки
се
склонио
испред
љуте
борбе
,
коју
водише
црни
облаци
из
висине
са
бесним
ветром
.
Само
видиш
једну
црну
прилику
где
лаганим
корацима
,
разгледајући
унаоколо
,
опрезно
корача
староме
двору
.
Њега
не
заплаши
беснило
олује
,
он
се
не
боји
ватрене
муње
и
силна
грома
,
—
сасвим
мирно
иде
,
не
чујеш
му
корака
ни
икаквог
шума
.
Кад
дође
до
двора
,
гледну
у
један
тамно
осветљен
отворен
прозор
на
првом
спрату
и
застаде
мало
.
Светлост
са
прозора
паде
на
њега
,
и
ми
ћемо
одмах
познати
тајанственог
старца
у
суром
огртачу
.
Дуго
је
гледао
у
прозор
и
очи
му
неким
необичним
жаром
севнуше
:
„
Ништа
не
чујем
—
промрмља
и
још
се
ближе
привуче
зиду
,
као
да
је
хтео
прислушкивати
.
Ветар
силовито
дуне
и
једно
крило
са
отворенога
прозора
звечећи
паде
доле
.
Одозго
се
зачу
згадна
псовка
и
старац
погледа
горе
.
На
прозору
се
указао
Мргуд
који
је
страшно
псовао
и
трудио
се
да
бар
остало
крило
затвори
.
„
Зликовче
!
зашкрипи
старац
зубма
.
—
Чини
ми
се
да
је
то
писаћа
соба
покојнога
Бранка
.
Шта
овај
тражи
ту
?
...
мора
да
има
нечега
у
ствари
,
јер
он
ту
никад
није
седио
—
говораше
,
па
онда
се
лагано
одвуче
до
ћошка
од
двора
и
неста
га
у
густом
жбуњу
дворске
баште
.
Тек
што
беше
савио
кад
се
на
дворски
врати
указа
грбоња
.
Опрезно
разгледи
унаоколо
,
па
онда
извади
из
џепа
кључ
,
тури
га
у
браву
и
отвори
врата
.
Кад
је
ушао
још
једном
промоли
главу
кроз
отшкринута
врата
,
разгледи
добро
и
онда
забрави
врата
и
упути
се
мрачним
ходником
горе
.
Хајдмо
у
собу
до
Мргуда
.
То
беше
соба
средње
величине
са
два
прозора
,
од
којих
преко
стајаше
писаћи
сто
;
лево
од
њега
гвоздена
пећ
.
У
једном
буџаку
до
прозора
стајао
је
стаклен
орман
у
ком
беху
силне
књиге
наслагане
,
а
у
другом
опет
орман
за
хаљине
.
Но
све
то
и
остали
намештај
нас
не
занима
толико
колико
она
грдна
слика
десно
од
писаћег
стола
.
То
беше
слика
која
представљаше
сеобу
Срба
под
Арсенијем
Чарнојевићем
у
Аустрију
.
Изгледаше
као
да
је
на
зиду
малана
јер
не
имађаше
оквира
,
али
није
тако
,
слика
је
намалана
на
једној
грдној
мраморној
плочи
,
која
је
тако
вешто
била
углављена
у
зиду
да
ни
најбоље
око
не
би
ништа
приметити
могло
.
Ова
слика
сведочи
да
је
стари
двор
првобитно
био
својина
србина
а
после
прешао
у
руке
иновернога
спахије
и
сад
опет
дошао
у
србинове
руке
.
За
писаћим
столом
,
на
ком
гораше
свећа
седи
Мргуд
,
налактио
се
и
пажљиво
чита
нешто
:
„
Дакле
,
имао
сам
праве
кад
сам
поверовао
оној
маторој
бабускери
—
промрмља
.
—
Ево
овде
стоји
црно
на
бело
,
да
се
мој
покојни
стриц
,
бог
да
му
душу
прости
—
злобно
се
насмеши
,
—
женио
и
има
сина
,
а
то
је
лепи
Стојан
...
.
Хехехехе
!
Па
да
видиш
како
се
старац
побринуо
о
свом
сину
,
све
је
њему
оставио
,
двор
баштине
и
готов
новац
,
а
мени
баш
ни
по
фенига
.
Хехехе
,
само
што
се
хуља
преварио
у
рачуну
...
.
“
Зачу
се
лако
куцање
на
врати
и
он
прене
.
Добро
вече
пријашко
!
чу
се
глас
и
мали
грбоња
ступи
унутра
.
Но
!
да
видиш
јесам
ли
имао
право
кад
сам
ти
говорио
,
да
се
мој
покојни
стриц
женио
—
викне
Мргуд
и
пружи
грбоњи
тестаменат
.
„
Хехехе
—
церекао
се
грбоња
.
Изгледаш
ми
весео
,
очи
ти
нису
исплакане
,
а
тек
што
саранише
милог
ти
стрица
.
“
Ман
’
се
лудорије
—
и
насмеја
се
.
„
Каква
лудорија
,
кад
то
вреди
неколико
стотина
хиљада
,
што
ће
те
за
навек
учинити
првим
човеком
у
околини
—
говораше
грбоња
а
све
жмира
очима
.
Дакле
да
видимо
шта
каже
ова
хартија
?
“
Напољу
је
све
јаче
беснио
ветар
.
Грбоња
је
мирно
читао
,
но
Мргуд
је
био
немиран
и
чим
ветар
јаче
дуне
и
засвира
поред
прозора
,
он
се
тргне
и
узверено
погледи
на
прозор
.
„
Е
ви’ш
ти
маторог
свеца
—
проговори
грбоња
пошто
је
све
прочитао
.
—
Како
је
он
умео
да
крије
тајну
!
.
.
Па
све
оном
фином
Стојану
оставио
,
...
хм
,
хм
.
“
Шта
мислиш
,
хоћеш
ди
моћи
што
израдити
?
запита
га
Мргуд
.
„
Рукопис
је
необичан
,
биће
доста
муке
,
ал
даће
се
све
уредити
како
ваља
.
Него
ја
би
чисто
попио
коју
чашицу
мученице
.
.
та
луда
ветрина
напољу
скоро
да
ме
убије
.
.
“
Мргуд
оде
у
побочну
собу
и
врати
се
са
флашом
и
две
чашице
.
Али
би
требало
претходно
да
се
погодимо
—
почеће
грбоња
пошто
је
попио
ракију
и
искези
се
.
О
чему
да
се
погодимо
!
?
упита
га
убезекнуто
Мргуд
.
„
3наш
,
ја
сам
сирома
а
ти
ћеш
ево
бити
богат
...
а
не
зна
човек
шта
се
све
може
догодити
...
“
„
3ар
ти
немаш
вере
у
мене
?
“
„
Та
оно
имам
,
али
знаш
како
је
данас
;
док
ме
требаш
и
требам
те
,
дотле
верујемо
један
другоме
,
а
.
.
“
Па
ја
сам
ти
се
заклео
,
да
ћеш
остати
код
мене
као
ишпан
—
на
то
ће
Мргуд
.
То
је
све
лепо
и
красно
,
али
се
чисто
бојим
за
своју
кожу
,
јер
кад
ти
је
онако
јефтина
била
кожа
твога
оца
и
стрица
...
“
Не
говори
ми
више
о
томе
—
плану
Мргуд
и
бесно
гледну
у
грбоњу
.
„
Ето
видиш
да
имам
право
кад
о
погодби
говорим
.
И
ако
будем
код
тебе
ишпан
,
може
се
лако
догодити
,
да
се
око
нечега
споречкамо
,
па
да
видиш
,
тешко
да
не
би
и
ја
погодио
пут
којим
одоше
они
.
.
Зато
,
ако
хоћеш
да
ми
даш
црно
на
бело
,
да
сам
твој
доживотни
ишпан
и
још
50
.
000
у
готовом
новцу
.
“
Шта
,
педесет
хиљада
форината
за
један
тричави
тестаменат
!
викну
Мргуд
и
пође
грбоњи
.
„
Бре
узми
се
у
памет
Мргуде
!
викне
грбоња
и
тури
руку
у
џеп
у
ком
је
био
самокрес
.
—
Ја
те
се
не
бојим
,
а
боље
је
да
на
миру
све
прође
,
него
да
један
од
нас
погине
...
Зар
је
теби
стало
до
50
.
000
кад
имаш
по
милијуна
...
?
“
Мргуд
се
стишао
и
после
дужег
премишљања
рече
:
„
Добро
стоји
погодба
.
“
Уговор
,
да
грбоња
буде
код
Мргуда
доживотни
ишпан
,
би
брзо
потписан
,
а
нуз
то
да
Мргуд
грбоњи
упутницу
на
банкара
у
варош
В
.
на
основу
које
може
у
свако
доба
подићи
50
.
000
фор
.
Е
сад
на
посао
—
рече
грбоња
пошто
је
уговор
и
упутницу
у
џеп
стрпао
.
Брзо
дохвати
један
табак
хартије
и
за
час
перо
је
цврчало
под
вештом
руком
препредена
кепеца
.
Док
је
грбоња
писао
,
Мргуд
је
седео
подаље
од
њега
и
нестрпељиво
чекао
да
онај
сврши
посао
.
Груди
окорела
зликовца
обузе
неки
страх
слушајући
како
перо
у
рукама
кепеца
цврчи
по
хартији
,
и
кад
год
ветар
просвира
поред
прозора
,
тргне
се
и
уплашено
гледне
у
прозор
...
А
шта
је
теби
?
запита
га
грбоња
.
Није
ништа
—
одговори
овај
а
сав
дрхће
.
Хехехе
,
као
да
те
савест
гризе
—
заврши
грбоња
и
настави
овој
посао
.
Вештина
којом
је
тај
препредени
кепец
располагао
,
задивила
би
свакога
.
Ни
један
потез
у
лажном
тестаменту
није
се
разликовао
од
потеза
у
правоме
,
па
и
уметак
Мргудова
имена
на
место
Стојановога
беше
тако
верно
написано
да
нико
не
би
рекао
да
је
то
сасвим
друга
рука
