такодалеко
,
да
су
владу
сумњичили
а
посебно
Пашића
назваше
„
бугарофилом
“
и
да
ако
дође
до
истинитости
тих
гласова
сву
одговорност
за
то
понеће
Пашић
.
Пашићев
је
положај
био
врло
мучан
.
Незгодно
му
је
било
,
да
баш
у
том
времену
,
када
мора
у
интересу
саме
државе
,
да
се
такове
деликатне
ствари
и
питања
бар
у
оно
доба
не
износе
на
тапет
и
да
он
као
министар
спољних
послова
а
уједно
и
председник
владе
да
даје
јавно
одговор
у
тој
ствари
.
На
опозиционе
листове
Пашић
се
толико
није
обазиро
,
јер
својим
радом
и
успехом
своје
политике
утукао
је
опозиционе
листове
,
који
му
овом
приликом
не
могоше
убити
његов
углед
у
народу
и
евентуално
да
му
се
уздрма
његов
положај
.
Но
,
највише
му
муке
задаваху
они
посланици
који
су
у
скупштини
поднели
интерпелацију
поводом
те
ствари
.
На
интерпелацију
Пашић
је
рекао
,
да
ће
за
неколико
дана
одговорити
и
да
ће
дати
опширан
свој
експозе
.
А
баш
када
се
дешавало
то
у
скупштини
,
Пашић
је
добио
и
оно
писмо
,
које
му
је
упућено
од
стране
друштва
„
Уједињене
или
Смрт
.
“
Он
је
био
тада
тога
уверења
,
да
мора
ускоро
дати
свој
експозе
и
изнети
тачно
гледиште
и
становиште
у
погледу
тако
деликатних
питања
.
А
знао
је
и
то
,
да
оно
што
треба
да
изнесе
пред
јавност
и
скупштину
то
мора
одговарати
истини
и
стварности
,
а
то
је
опет
скопчано
и
са
осталом
евентуалном
предспремом
,
јер
је
познавао
и
бугарске
непромишљене
и
неискрене
државнике
на
челу
са
својим
шефовима
који
су
у
својој
заслепљености
у
стању
свашта
учинити
.
С
тога
је
био
Пашић
принуђен
да
сазове
министарску
седницу
и
да
на
њој
се
донесе
одлука
поводом
тога
питања
и
тек
након
седнице
,
решење
поднети
краљу
на
одобрење
.
Тога
дана
када
је
сазвата
министарска
седница
,
Пашић
је
пре
подне
посетио
господина
Хартвига
руског
посланика
на
српском
двору
.
Ова
је
посета
трајала
више
од
једнога
сата
.
Тој
посети
је
престоничка
штампа
приписивала
неку
особену
важност
.
А
очекивало
се
,
како
у
јавности
,
тако
и
у
скупштини
,
да
ће
након
те
посете
и
одржане
министарске
седнице
Пашић
дати
изјашњења
у
оним
постављеним
и
упућеним
питањима
на
њега
и
његове
другове
.
То
вече
је
одржана
министарска
седница
,
која
је
трајала
дубоко
у
ноћ
.
А
још
исте
ноћи
је
решење
министарске
седнице
поднето
краљу
на
одобрење
.
После
поднетог
извештаја
,
опширног
и
разложног
излагања
од
стране
Пашића
,
краљ
је
решење
потврдио
и
одобрио
.
А
сутра
дан
је
брзојавно
извештен
и
војвода
Путник
о
самом
решењу
министарске
седнице
и
стављено
му
је
до
знања
,
да
буде
спреман
на
све
евентуалности
.
А
поред
овога
му
је
стављено
и
то
,
да
сам
развој
догађаја
захтева
,
да
се
и
питање
Скадра
мора
у
најкраћем
времену
а
по
могућности
још
у
току
ових
дана
оружјем
решити
,
јер
снага
српске
војне
силе
мора
бити
на
извесним
местима
целокупна
сконцентрисана
.
Тога
дана
је
Пашић
изјавио
новинарима
,
да
ће
поводом
оних
питања
која
избише
на
јавност
и
поводом
оне
интерпелације
у
скупштини
сутра
дати
,
свој
експозе
у
скупштини
.
Интересовање
је
било
велико
,
нарочито
је
то
јавност
једва
очекивала
,
јер
је
знала
,
да
оно
што
буде
Пашић
рекао
у
скупштини
,
оно
мора
да
одговара
фактичном
стању
ствари
.
Сутра
дан
Народна
Скупштина
је
била
у
пуном
броју
посланика
заступљена
.
Галерија
за
публику
такође
је
била
дупком
пуна
а
многи
који
су
се
интересовали
овим
важним
догађајем
,
морали
су
остати
на
улици
јер
не
беше
места
толико
.
На
дневном
реду
скупштинском
је
био
одговор
на
интерпелацију
коју
су
упутили
опозициони
посланици
.
Председник
Народне
Скупштине
одмах
после
отварања
скупштинске
седнице
дао
је
реч
шефу
српске
владе
Пашићу
.
Пашић
је
у
своме
уводном
говору
опширно
изнео
политичко
стање
у
коме
се
држава
налазила
и
налази
.
Поред
овога
,
изнео
је
све
оне
обавезе
и
тачке
тајног
савезничког
уговора
,
на
чега
се
Србија
пре
рата
била
обавезала
.
Нагласио
је
и
то
,
да
је
Србија
у
току
рата
,
била
принуђена
исходом
самих
догађаја
,
који
се
развијаху
,
да
као
права
и
искрена
савезница
,
Бугарима
,
као
савезницима
пружи
тражену
знатну
помоћ
како
у
новцу
,
тако
исто
у
оружју
,
муницији
,
храни
па
чак
и
у
људским
жртвама
,
пославши
им
читаву
другу
армију
од
педесет
хиљада
људи
под
командом
ђенерала
Степе
Степановића
,
а
на
то
све
Србија
није
била
уговором
обвезана
.
Нагласио
је
даље
у
своме
говору
,
да
онај
уговор
који
је
склопљен
пре
рата
,
нема
важности
у
погледу
поделе
освојеног
земљишта
,
јер
сам
уговор
је
стављен
ван
крепости
од
стране
Бугарске
,
пошто
су
га
они
сами
прекршили
,
тражећи
накнадно
огромне
жртве
од
Србије
,
које
такође
нису
биле
уговором
предвиђене
.
—
А
када
су
веће
жртве
поднешене
—
рекао
је
Пашић
—
што
нису
уговором
предвиђене
,
природно
је
,
да
и
она
тачка
уговора
која
говори
о
подели
територије
,
мора
се
ставити
ван
крепости
.
А
величином
жртава
,
које
је
Србија
поднела
на
олтар
заједничких
интереса
,
што
уговором
није
предвиђено
,
мора
се
установити
награда
онолика
,
колико
то
саме
жртве
захтевају
.
Шта
више
,
и
Једрене
уговором
нарочито
није
узето
за
операциону
тачку
,
већ
само
да
се
држи
опседнуто
,
да
не
би
војска
из
Једрена
сметала
надирању
бугарске
војске
у
Тракији
.
Но
и
поред
тога
,
одмах
у
почетку
рата
,
главнокомандујући
бугарске
војске
ђенерал
Савов
,
а
по
наредби
краљевој
,
захтевао
је
од
ђенерала
Иванова
главног
заповедника
савезничке
опсадне
војске
,
да
се
Једрене
има
заузети
,
јер
је
и
оно
проглашено
за
операциону
тачку
.
Ђенерал
Иванов
је
то
саопштио
ђенералу
Степановићу
,
заповеднику
друге
српске
армије
,
која
је
била
под
Једреном
.
Ђенерал
Степановић
се
томе
захтеву
противио
,
јер
је
био
свестан
свога
позива
и
дужности
.
Ови
кад
то
видеше
,
морадоше
за
онај
мах
од
те
намере
да
одустану
.
Доцније
пак
када
је
мировна
конференција
у
Лондону
,
створила
закључак
,
да
,
питање
Једрена
оружје
реши
;
тада
је
српска
влада
и
преко
уговора
дозволила
,
да
и
српска
опсадничка
војска
учествује
при
заузећу
Једрена
.
Она
је
и
учествовала
.
На
понос
и
дику
српског
народа
а
на
част
и
славу
српског
оружја
српска
је
храбра
војска
прва
ушла
у
Једрене
заробивши
храброг
и
неустрашивог
браниоца
Једрена
Шукри-пашу
.
Надаље
,
Пашић
је
у
своме
говору
навео
,
да
су
мека
места
која
су
данас
у
српским
рукама
,
уговором
означена
као
спорна
и
такова
се
тек
након
окончаног
рата
имају
решити
међусобно
.
Ако
се
пак
не
би
постигао
међусобан
споразум
,
то
би
питање
решио
изабрани
мировни
суд
или
можда
руски
император
,
али
би
се
обе
савезнице
морале
повиновати
решењу
тога
суда
.
—
А
што
у
јавности
круже
гласови
—
рекао
је
Пашић
—
да
Битољ
,
Прилип
,
Охрид
и
Велес
са
својим
околинама
имају
припасти
Бугарској
,
то
он
,
Пашић
,
свечано
изјављује
,
да
су
ти
градови
и
вароши
данас
у
српским
рукама
и
да
ће
на
даље
остати
само
српски
.
А
Штип
са
околином
,
Ђевђелија
са
једним
малим
делом
око
ње
,
то
су
спорне
тачке
,
које
ћемо
међусобно
покушати
праведно
да
решимо
,
коме
ће
да
припадну
.
Истина
,
бугарска
јавност
,
када
нас
већ
сада
напада
,
значи
,
да
веома
брзо
заборавља
све
оно
што
им
ми
пружисмо
и
дадосмо
за
време
опсаде
и
освојења
Једрена
.
Но
,
та
јавност
,
која
тако
мало
води
рачуна
о
свему
томе
а
која
данас
потпирује
мржњу
Бугара
противу
нас
,
не
задаје
ми
много
бриге
,
јер
се
надам
,
да
меродавни
фактори
који
стоје
на
челу
Бугарске
,
неће
се
на
те
гласове
обзирати
,
него
ће
читаву
ову
ствар
гледати
да
мирно
и
као
савезници
са
нами
пријатељски
реше
и
уреде
...
Надаље
је
Пашић
изнео
у
скупштини
и
то
,
да
су
силе
европске
на
мировној
конференцији
у
Лондону
,
нанеле
Србији
велику
неправду
,
када
онемогућише
Србији
излазак
на
море
,
што
је
по
Србију
данас
животно
питање
.
Надаље
је
опширно
изнео
разлоге
,
шта
је
руководило
српску
владу
да
повуче
своју
војску
из
Драча
и
других
места
која
су
на
мировној
конференцији
од
Србије
одузета
.
На
крају
је
рекао
,
да
све
оно
што
је
изнео
пред
народну
скупштину
,
то
стоји
у
ствари
и
да
ће
за
све
то
одговарати
влада
пред
народом
,
а
уверен
је
да
ће
влада
имати
уза
се
читав
српски
народ
и
војску
да
одржи
оно
,
што
је
помоћу
жртава
стечено
,
а
уговор
сматра
прекршеним
од
стране
савезника
Бугара
,
па
с
тога
сматра
,
да
кад
је
уговор
прекршен
од
стране
Бугара
у
погледу
снашања
жртава
,
да
је
сасвим
јасно
и
појмљиво
,
да
се
и
Србија
не
може
придржавати
уговора
у
погледу
поделе
како
је
уговором
предвиђено
.
Ова
одлучна
и
мушка
реч
српског
министра-председника
Пашића
,
бурно
је
поздрављена
,
од
свију
и
свакога
,
који
поштено
мисли
и
поштено
осећа
.
Само
црне
и
покварене
душе
ту
изјаву
српског
министра
председника
Пашића
друкчије
тумачише
и
гледаху
то
са
закрвављеним
очима
.
ГЛАВА
СТО
ДЕСЕТА
Флотна
демонстрација
противу
Црне
Горе
.
После
пада
Једрена
,
читава
је
Европа
бацила
своје
погледе
на
последњу
тачку
бојишта
,
где
се
још
водио
крвави
бој
,
а
то
је
на
Скадар
,
који
су
србијанска
и
црногорска
војска
потпуно
одсекле
од
осталога
света
.
А
у
најновије
време
те
две
савезничке
војске
имале
су
и
знатне
успехе
на
тој
тачци
.
Наиме
,
успеле
су
надчовечанском
силом
и
издржљивошћу
да
освоје
Бардањолт
и
предње
положаје
Брдице
и
Тарабоша
.
Значи
,
да
је
Скадар
,
односно
скадарска
главна
утврђења
и
његова
главна
одбрана
у
рукама
српске
и
црногорске
војске
.
То
ништа
друго
не
значи
,
већ
да
је
Скадар
фактички
пао
,
али
само
формално
још
није
у
рукама
савезниче
војске
.
Велике
силе
које
су
на
мировној
конференцији
у
Лондону
закључиле
,
да
Скадар
припадне
автономној
Албанији
,
биле
су
просто
огорчене
на
малену
али
јуначку
Црну
Гору
,
што
се
није
хтела
повиновати
њиховим
закључцима
.
Нарочито
се
једна
од
њих
отворено
истакла
са
својим
непријатељским
и
окрутним
држањем
према
Црној
Гори
.
Она
је
шта
више
,
ишла
тако
далеко
,
да
је
захтевала
од
амбасадорске
реуније
у
Лондону
,
да
јој
ова
да
одрешене
руке
и
да
дозволи
да
она
сама
било
каквим
средствима
принуди
,
односно
примора
Црну
Гору
,
да
се
ова
покори
закључцима
мировне
амбасадорске
конференције
.
То
је
био
њезин
захтев
.
Али
остале
велесиле
не
хтедоше
јој
то
никако
дозволити
.
Него
донеше
заједнички
закључак
,
да
испошаљу
свака
по
једну
или
две
ратне
лађе
у
црногорске
воде
и
приреде
флотну
демонстрацију
и
да
овим
скрену
пажњу
Црне
Горе
,
да
поштује
и
да
се
придржава
оних
закључака
,
који
су
донети
на
мировној
конференцији
.
Када
су
велесиле
преко
својих
представника
на
Цетињу
упутиле
ноту
у
којој
су
захтевале
да
Црна
Гора
напусти
опсаду
и
помисао
на
освојење
Скадра
,
уједно
су
ставиле
до
знања
краљу
Николи
и
његовој
влади
,
какве
ће
мере
предузети
да
прибаве
поштовање
лондонским
закључцима
.
Те
мере
које
су
предочене
краљу
Николи
и
његовој
влади
била
је
флотна
демонстрација
.
Витешки
краљ
Никола
,
када
је
чуо
шта
хоће
велесиле
да
предузму
противу
њега
и
његове
државе
,
у
први
мах
је
држао
да
дотле
неће
доћи
.
Највише
се
ослањао
на
моћну
заштитницу
Словена
—
Русију
,
а
одмах
за
њом
на
Италију
,
рачунајући
да
ће
бар
овом
приликом
играти
улогу
сродство
.
На
трећем
је
месту
рачунао
на
Француску
републику
,
која
се
иначе
у
свима
питањима
показала
лојална
,
стојећи
на
тачци
правде
и
правице
,
као
демократска
држава
,
штитила
увек
све
оно
што
је
за
заштиту
.
Напослетку
је
чак
рачунао
и
на
хладног
и
промишљег
моћног
енглеског
премијера
Едварда
Греја
,
да
ће
сви
ови
у
последњем
часу
одустати
од
своје
намере
и
да
ће
узевши
у
обзир
огромне
жртве
,
које
је
Црна
Гора
поднела
,
најзад
увидети
и
изменути
свој
првобитни
закључак
у
погледу
Скадра
.
Он
је
држао
,
да
ће
се
бар
у
толико
изменути
,
да
ће
и
за
Скадар
важити
она
предпоставка
,
која
је
важила
и
за
Једрене
.
Наиме
,
да
оружје
реши
питање
Скадра
.
У
таком
уверењу
се
витешки
краљ
Црне
Горе
преварио
.
Јер
онај
првобитни
закључак
не
само
да
се
није
изменуо
,
већ
је
остао
у
целости
какав
је
био
.
Шта
више
,
у
последњем
свом
одговору
представници
великих
сила
нагласили
су
,
да
се
неће
задржати
само
на
флотној
демострацији
,
већ
да
ће
ићи
и
даље
,
само
да
се
прибави
важност
и
поштовање
закључака
мировне
конференције
.
Краљ
Никола
им
је
и
овога
пута
одговорио
:
да
Скадар
мора
заузети
,
па
макар
га
после
морао
предати
великим
силама
.
Као
одштету
за
Скадар
,
представници
великих
сила
понудили
су
Црној
Гори
неке
територијалне
уступке
на
другој
страни
,
наравно
на
штету
које
друге
савезнице
.
Ту
понуду
је
Црна
Гора
одбила
.
Кад
нису
могли
лепим
да
приволу
Црну
Гору
да
повуче
своје
трупе
под
Скадром
,
тада
велике
силе
предузеше
флотну
демонстрацију
.
Из
Бара
дође
брзојав
на
Цетиње
,
у
коме
се
јавља
,
да
се
у
непосредној
близини
обале
указало
више
ратних
бродова
.
Баш
у
тај
мах
,
кад
је
стигао
брзојав
,
краљ
Никола
је
спавао
.
Маршал
двора
примивши
брзојав
,
оде
краљу
и
пробудивши
га
саопшти
му
садржину
брзојава
.
Краљ
Никола
пошто
је
саслушао
садржину
брзојава
,
окрете
се
на
другу
страну
и
рече
:
Море
не
квари
ми
сна
.
А
још
тога
дана
краљ
је
известио
ђенерале
Бојовића
и
Мартиновића
,
да
предузму
све
што
се
може
јер
Скадар
се
мора
заузети
у
току
најкраћег
времена
не
обзирући
се
на
кораке
које
предузеше
велике
силе
.
ГЛАВА
СТО
ЈЕДАНАЕСТА
Блокада
црногорске
обале
и
пад
Скадра
После
негативног
одговора
Црне
Горе
на
поруку
заповедника
међународне
морнарице
,
велесиле
нису
учиниле
ни
један
директан
корак
противу
ње
,
осим
што
су
наставили
блокаду
црногорских
обала
што
је
било
закључено
на
мировној
конференцији
у
Лондону
.
Посланик
Италије
на
Цетињу
барон
Сквити
рекао
је
краљу
Николи
,
да
ће
,
ако
се
одмах
одрече
Скадра
,
добити
од
велесила
финансијалних
компезација
,
које
ће
омогућити
да
се
подигне
економско
стање
земље
.
Краљ
Никола
му
је
на
то
одговорио
,
да
му
народ
то
не
би
могао
никад
дозволити
,
да
пристане
на
ову
трговину
и
да
прода
кости
десет
хиљада
својих
војника
,
који
су
пали
под
тврдим
бедемима
Скадра
.
Но
ипак
,
да
покаже
своје
помирљиве
намере
,
краљ
Никола
је
назначио
услове
,
уз
које
би
једино
могао
приволети
своју
војску
,
да
напусти
Скадар
,
а
то
је
,
да
се
граница
Албаније
повуче
до
Бојане
,
те
Црној
Гори
остави
Тарабош
и
власност
над
Скадарским
Језером
.
Тај
предлог
који
је
подупирао
и
енглески
посланик
на
Цетињу
,
велесиле
нису
примиле
,
него
су
поручиле
,
да
се
Црна
Гора
мора
задовољити
границама
,
какове
су
одређене
на
лондонској
конференцији
амбасадора
,
и
о
којима
се
више
не
може
расправљати
.
Европа
би
са
повољним
зајмом
накнадила
штету
Црној
Гори
.
Међутим
,
у
први
мах
је
Србија
одлучила
,
да
не
учествује
више
активно
у
опседању
Скадра
.
То
је
она
учинила
на
захтев
велесила
,
али
је
доцније
ту
своју
одлуку
повукла
и
оставила
своје
трупе
да
остану
на
помоћи
Црној
Гори
.
Пошто
су
службени
преговори
остали
без
успеха
,
то
се
краљ
Никола
налазио
на
истој
тачци
као
и
онда
,
кад
је
рекао
,
да
неће
попустити
ником
већ
једино
сили
.
Затражио
је
дакле
у
крунском
већу
од
чланова
њихово
мишљење
о
даљем
држању
.
Одговор
је
био
сугласан
:
сви
су
нагласили
,
да
морају
допринети
крајњу
жртву
,
да
заштите
интересе
и
част
Црне
Горе
.
Око
подне
је
створен
закључак
,
но
о
њему
се
није
могло
ништа
сазнати
,
једино
су
дворјани
опазили
,
да
је
краљ
јако
задовољан
,
што
је
било
прасупротност
спрам
клонулости
и
забринутости
пређашњега
дана
.
Једна
руска
особа
,
која
ужива
велико
поверење
краља
Николе
,
опазивши
расположење
и
радост
код
краља
,
држала
је
,
да
су
преговори
поведени
са
Србијом
,
да
оставе
своје
трупе
под
Скадром
,
довели
до
повољног
резултата
,
па
је
отворено
рекао
:
—
Величанство
читам
у
вашим
очима
добар
знак
.
Јесте
ли
примили
повољне
вести
?
Краљ
Никола
одговори
смешећи
се
:
—
Не
,
верујте
ми
,
нема
новости
.
Чињеница
,
што
Европа
ме
баца
из
Скадра
,
хоће
да
ме
пограби
за
врат
,
испуњава
ме
добром
вољом
и
нека
дође
и
нека
ме
пограби
ја
је
чекам
.
После
подне
па
у
вече
све
до
поноћи
,
већало
је
крунско
веће
да
установи
начин
,
како
ће
се
одупрети
тешкој
и
очајној
ситуацији
.
Пре
свега
је
закључено
,
да
се
нападне
Тарабош
,
користећи
се
неким
повољним
околностима
.
Срби
су
се
истина
почели
повлачити
и
сконцентрирали
се
само
на
једном
месту
,
да
пођу
оданде
у
Медову
,
али
позиције
,
што
су
их
они
имали
,
још
чува
известан
број
војника
,
који
чекају
да
их
Црногорци
замену
.
Док
не
буду
опседнути
Турци
знали
,
да
се
савезници
повлаче
,
држаће
Срби
велики
број
трупа
код
Брдице
.
Но
будући
,
да
су
те
позиције
поплављене
услед
последњих
киша
,
то
оне
не
могу
бити
темељни
,
офанзивне
и
дефанзивне
акције
.
Последњих
дана
изашли
су
многи
бегунци
из
Скадра
у
групама
,
од
40—50
наједанпут
.
Сви
Арбанаси
приповедали
су
,
да
би
њихови
сународници
,
редом
пришли
у
црногорски
табор
,
али
их
задржава
страх
војника
из
Мале
Азије
.
То
је
приволело
генерала
Мартиновића
,
да
што
пре
подузме
јуриш
,
што
се
чини
да
непријатељска
артиљерија
нема
муниције
.
Од
двадесет
топова
који
служе
за
одбрану
Тарабоша
,
пуцали
су
18
.
марта
само
четири
.
За
који
дан
дакле
,
сви
ће
здрави
Црногорци
од
15—60
година
вратити
да
се
скупе
око
Скадра
,
оружани
више
својом
фанатичком
храброшћу
,
него
ли
прикладним
средствима
.
Овај
је
потхват
очајан
,
потхват
који
може
инспирирати
традиционалан
понос
и
одлучност
расе
,
али
га
не
може
оправдати
.
А
ако
јуриш
промаши
,
Црногорци
веле
,
да
мисле
и
на
ту
евентуалност
.
Скадар
ће
у
том
случају
пасти
од
глади
.
Јер
добегли
бегунци
из
Скадра
причали
су
да
у
Скадру
од
последњих
дана
влада
глад
и
да
појединци
већ
умиру
од
глади
.
Многе
особе
послале
су
Есад-паши
и
такова
писма
у
коме
га
преклињу
да
преда
Скадар
,
јер
ће
сви
поумирати
од
глади
.
Ако
пак
то
неће
,
нека
им
да
хране
,
—
што
овај
ни
за
војску
није
имао
довољно
—
онда
боље
нека
их
потуче
све
,
него
да
поумиру
од
глади
.
У
то
је
време
краљ
Никола
саопштио
представницима
великих
сила
на
Цетињу
,
да
ови
известе
своје
конзулате
у
Скадру
,
да
исти
напусте
јер
ће
им
се
дозволити
слободан
пролаз
,
и
то
с
тога
што
ће
у
скором
времену
отпочети
бомбардовање
и
саме
вароши
,
пошто
су
готово
сва
утврђења
у
рукама
опсадничке
војске
.
А
у
исто
време
када
се
спремао
општи
одлучао
напад
на
Скадар
,
заповедник
комбиноване
флоте
великих
сила
известио
је
владу
црногорску
да
ће
блокирати
читаву
обалу
и
да
сви
страни
трговачки
бродови
морају
напустити
црногорска
пристаништа
у
року
од
48
сати
.
Црногорска
влада
ово
саопштење
је
узела
на
знање
.
А
пронесена
вест
,
да
су
се
србијанске
трупе
повукле
,
није
се
обистинила
.
Ово
је
веома
повољно
утицало
на
храбре
Црногорце
.
Последњим
нападима
су
заузете
још
неке
важније
позиције
,
а
тешки
опсадни
топови
су
примакнути
ближе
Скадру
,
на
згодним
позицијама
одакле
ће
моћи
да
туку
и
саму
варош
.
У
Скадру
су
на
конзулатима
и
болницама
истакнуте
беле
заставе
,
што
је
знак
,
да
се
ове
зграде
поштеде
од
бомбардовања
.
Но
,
зато
су
Турци
били
препредени
,
па
су
истакли
беле
заставе
и
на
оне
јавне
зграде
,
које
нису
биле
за
поштеду
.
Када
је
све
већ
било
припремљено
за
општи
јуриш
,
чекало
се
само
на
дати
знак
,
па
да
се
крене
сва
сила
и
снага
савезне
опсадничке
војске
на
Скадар
.
План
за
општи
напад
израдили
су
ђенерали
Бојовић
и
Мартиновић
.
Ноћу
на
велику
среду
одређен
је
општи
јуриш
и
канонада
Скадра
.
Једновремено
са
свију
позиција
отпочело
је
бомбардовање
Скадра
од
стране
опсадричке
артиљерије
.
Србијански
тешки
опсаднички
топови
имали
су
ванредно
дејство
.
На
артиљеријску
ватру
Турци
из
Скадра
веома
су
слабо
одговарали
,
што
је
знак
,
да
им
је
већ
или
нестало
муниције
или
да
су
изнурени
,
малаксали
изгубили
присуство
духа
.
За
време
бомбардовања
вароши
,
у
истој
је
завладала
страшна
паника
,
па
се
очекивало
,
да
ће
бити
побуна
гладних
и
изнурених
грађана
скадарских
.
Многи
грађани
прибегоше
у
заштиту
страних
конзулата
а
многи
се
опет
прикрише
у
католичку
катедралну
цркву
на
којој
се
такође
вила
бела
застава
.
Есад-паша
видећи
да
не
може
да
се
даље
одупре
снажном
нападу
опсадничке
војске
,
најзад
је
био
принуђен
,
да
бар
у
последњем
тренутку
искористи
прилику
,
те
да
Скадар
преда
опсадницима
уз
извесне
услове
.
С
тога
је
затражио
привремено
примирје
испославши
свога
парламентара
,
да
преговара
са
опсадницима
о
предаји
Скадра
.
Парламентар
Есад-паша
приликом
преговора
са
опсадницима
је
постигао
углавном
споразум
о
предаји
Скадра
и
вратио
се
у
град
да
извести
Есад-пашу
о
своме
успеху
приликом
преговарања
.
А
одмах
после
тога
телеграфска
жица
разнесе
на
све
стране
следећу
вест
:
„
Командант
Скадра
Есад-паша
је
увидео
,
да
даљи
отпор
не
користи
,
те
даде
заповест
да
се
напусти
отпор
,
пошто
су
Црногорци
заузели
на
јуриш
Тарабош
.
Скоро
дводневна
борба
за
варош
одлучена
је
србијанском
артиљеријом
,
која
је
турске
батерије
редом
једну
за
другом
ућуткала
.
Црногорци
су
у
ноћној
борби
од
понедељника
на
уторак
заузели
све
одлучне
положаје
.
Турци
су
били
просто
изненађени
црногорским
јуришима
,
који
су
изведени
са
великом
бравуром
.
Положаји
на
Брдици
пали
су
врло
брзо
услед
јаке
артиљеријске
ватре
.
Скадар
је
топовима
већином
претворен
у
рушевине
.
Предаја
понуђена
.
У
погледу
предаје
постигнут
споразум
.
Скадар
је
пао
и
већ
је
у
нашим
рукама
.
Очекује
се
свечан
улазак
у
Скадар
витешког
краља
Николе
.
“
ГЛАВА
СТО
ДВАНАЕСТА
У
славу
пада
Скадра
На
глас
да
је
Скадар
пао
у
Београду
су
приређене
велике
и
бурне
манифестације
.
Сваки
редовни
је
рад
био
обустављен
.
Сви
излози
дућана
били
су
искићени
српским
тробојкама
,
сликама
и
цвећем
.
У
некима
су
излозима
биле
изложене
чауре
брзометних
и
брдских
топовских
метака
,
који
су
први
били
испаљени
код
Призрена
.
Улицама
су
пролазиле
огромне
масе
света
на
челу
са
војном
музиком
.
Школе
тога
дана
нису
радиле
цео
дан
.
Општина
београдска
је
издала
проглас
,
у
којем
је
позвала
грађане
да
искити
и
илуминира
куће
и
суделује
у
свечаној
поворци
.
У
прогласу
се
још
вели
:
„
Оружје
прослављене
српске
армије
у
рукама
див-јунака
браће
Црногораца
,
донело
је
српском
народу
највеличанственију
победу
,
разбило
је
тврде
бедеме
неосвојивога
Скадра
.
“
После
подне
су
главне
улице
београдске
биле
препуне
свечано
обученог
грађанства
.
На
многим
местима
се
вије
коло
а
када
се
министар
Пашић
враћао
из
Скупштине
,
хтела
је
маса
да
испрегне
коње
из
његових
кола
и
да
понесе
Пашића
на
рукама
.
Још
пре
подне
су
учињене
бурне
овације
црногорском
министру
др
.
Секули
Дрљевићу
,
који
се
баш
у
то
време
налазио
у
Београду
.
Тога
дана
по
подне
се
почео
купити
силан
свет
пред
спомеником
Кнеза
Михајла
.
Све
корпорације
,
савези
и
удружења
изнеше
своје
заставе
.
Универзитетска
омладина
изнела
своју
комбиновану
српскохрватску
заставу
а
када
се
та
огромна
поворка
кренула
придружила
им
се
и
група
студената
са
хрватском
тробојком
,
коју
је
маса
бурно
поздравила
.
Војна
музика
приликом
поласка
поворке
свирала
је
„
Лепа
наша
домовина
“
,
уз
бурно
клицање
масе
.
Непрегледна
маса
света
од
двадесет
хиљада
је
дошла
пред
„
Гранд
хотел
“
и
приредила
бурне
овације
министру
Дрљевићу
,
Црној
Гори
и
краљу
Николи
.
Дотле
се
маса
кренула
пред
двор
где
је
један
угледни
грађанин
београдски
поздравио
краља
Петра
.
Краљ
бурно
акламиран
,
заблагодарио
се
рекавши
,
да
га
дубоко
весели
народна
радост
због
победе
браћа
Црногораца
и
њихове
војске
,
на
крају
је
одушевљено
узвикнуо
:
„
Да
живи
краљ
Црне
Горе
Никола
Први
!
Да
живе
браћа
Црногорци
!
“
Та
иста
поворка
се
кренула
пред
руско
посланство
,
где
је
поздравила
посланика
Хартвига
и
госпођу
његову
,
који
су
се
за
време
рата
показали
и
ма
да
су
као
искрени
и
прави
пријатељи
српског
народа
Хартвиг
се
усрдно
захвалио
на
поздраву
.
Испред
министарства
иностраних
дела
је
бурно
поздрављен
Пашић
,
који
се
такође
захвалио
маси
славећи
црногорску
победу
.
Поворка
је
то
читаво
по
подне
манифестовала
кроз
улице
београдске
,
без
икаквих
изгреда
.
У
вече
су
све
улице
биле
сјајно
илунимиране
,
прозори
осветљени
,
на
све
стране
песма
се
орила
,
весеље
неописано
.
Београд
је
тога
дана
пливао
у
радости
у
знак
победе
Црногораца
и
пада
Скадра
.
Слично
весеље
је
било
и
на
Цетињу
и
по
другим
крајевима
Српства
.
Само
непријатељи
Српства
беху
дубоко
поражени
и
утучени
,
спремајући
нов
удар
и
изненађење
,
да
ускрсне
радост
овоме
дичном
,
храбром
херојском
народу
,
који
је
ето
,
после
пет
векова
робовања
,
после
пет
векова
проливања
суза
,
дочекао
најзад
да
може
пропевати
.
На
овакав
поступак
њихов
,
херојски
народ
се
више
не
осврће
,
већ
корача
напред
а
у
ушима
својим
као
да
чује
речи
великог
сина
свог
песника
Јакшића
:
„
...
Та
Србин
кипи
,
кипи
и
чека
,
Ал
’
неда
ђаво
ил
’
неда
Бог
“
.
ГЛАВА
СТО
ТРИНАЕСТА
Повлачење
и
повратак
После
пада
и
предаје
Скадра
,
краљ
Никола
је
свечано
дочекан
кад
је
улазио
у
Скадар
.
Свечани
дочек
му
приредише
скадарски
грађани
,
који
су
једва
чекали
да
се
опросте
владавине
Есад-пашине
.
Величанствен
је
то
и
усрдан
дочек
био
,
тако
да
је
многом
гледаоцу
сузу
из
очију
измамио
.
Док
је
у
Скадру
владала
радост
и
весеље
,
дотле
је
европска
штампа
,
она
која
је
за
читаво
ратно
време
била
непријатељски
расположена
према
балканским
савезницама
,
изузимајући
Бугарску
;
надали
дреку
и
прашину
,
и
судећи
по
њезином
писању
и
њезиним
захтевима
;
могло
се
очекивати
,
да
ће
сваког
тренутка
избити
европски
рат
.
Србијанске
трупе
,
одмах
после
пада
Скадра
,
морале
су
се
повући
по
наредби
врховне
команде
.
А
са
овим
трупама
повукле
су
се
и
оне
трупе
,
које
су
биле
у
Албанији
,
јер
до
овог
времена
је
мировна
конференција
у
Лондону
обележила
источну
границу
Албаније
.
То
повлачење
је
извршено
у
року
од
десетак
дана
,
а
сва
та
војска
је
окупљена
око
Скопља
и
дуж
бугарске
границе
.
Ово
је
учињено
по
наредби
врховне
команде
,
јер
су
Бугари
сву
своју
војску
са
Чаталџе
и
Булаира
повукли
и
истурили
на
своју
западну
страну
према
Србији
.
А
њихови
листови
су
почели
већ
отворено
да
пишу
противу
Србије
,
а
нарочито
после
оног
Пашићевог
експозеа
одржаног
у
народној
скупштини
.
Истина
и
неки
србијански
листови
почели
су
да
одговарају
и
полемизирају
са
бугарским
листовима
,
који
су
писали
против
Србије
;
али
у
много
блажијем
тону
,
и
разложно
их
опомињали
на
савезничку
дужност
.
Та
сва
пажња
србијанских
листова
према
бугарским
остала
је
бесуспешна
,
јер
су
ови
наставили
и
даље
испољавати
своје
непријатељске
смерове
а
у
јавности
и
народу
ширили
су
мржњу
и
непријатељство
према
својим
савезницима
,
који
су
их
до
пре
само
месец
дана
онако
обилно
и
искрено
помагали
.
У
томе
су
се
нарочито
истицали
они
бугарски
листови
,
који
стајали
у
непосредној
близини
двора
и
владе
.
А
када
на
бугарске
новинарске
нападе
почеше
србијански
листови
оштрије
да
одговарају
,
пребацујући
овима
,
да
заборављају
све
оно
,
што
је
Србија
Бугарској
учинила
,
тада
је
министар
унутрашњих
послова
Србије
,
позвао
новинаре
и
строго
им
је
забранио
да
пишу
о
повлачењу
и
сконцентрацији
србијанских
трупа
,
као
и
да
шире
непријатељске
вести
противу
Бугарске
и
њезине
јавности
,
које
је
до
крајности
у
заблуди
била
.
Значи
,
да
је
српска
влада
стајала
на
помирљивој
тачци
становишта
,
али
је
и
поред
тога
била
јако
обазрива
,
пратећи
бодрим
оком
шта
се
догађа
у
Бугарској
,
која
не
зазирући
ни
од
чега
,
пустила
је
да
њихова
јавност
шири
непријатељске
гласове
противу
своје
савезнице
.
У
то
време
када
су
се
српске
трупе
повукле
и
сконцентрисале
око
Скопља
,
представници
великих
сила
предузели
су
најенергичније
кораке
код
црногорског
краља
,
да
овај
у
извесном
року
мора
напустити
Скадар
и
повиновати
се
решењу
и
закључцима
лондонске
мировне
конференције
.
У
читавој
Црној
Гори
а
и
код
свију
искрених
балканских
савезника
,
просто
је
кипело
од
огорчења
,
а
сам
краљ
Никола
се
налазио
пред
отвореном
дилемом
:
или
да
буде
лојалан
,
те
да
се
повинује
и
покори
пред
великим
европским
силама
а
с
тим
у
вези
би
се
омразио
с
народом
;
или
да
остане
код
народа
као
витешки
њихов
краљ
а
да
стави
на
ризико
и
оно
што
се
крвљу
постигло
.
Положај
његов
је
био
мучан
.
Дуго
се
краљ
Никола
колебао
.
На
једној
је
страни
народна
љубав
а
на
другој
сила
,
којој
не
може
одолети
.
Шифроване
депеше
између
Цетиња
и
Београда
су
измењиване
дневно
по
неколико
пута
.
Министар-председник
србијанске
владе
Никола
Пашић
је
свим
силама
настојавао
,
да
приволе
краља
Николу
,
да
се
покори
закључцима
лондонске
мировне
конференције
;
наводећи
му
евентуалне
последице
какве
могу
наступити
у
противном
случају
.
Шта
више
и
руски
посланик
на
српском
двору
Хартвиг
је
саветао
краљу
Николи
,
да
се
покори
закључцима
лондонске
конференције
.
Ови
су
кораци
чињени
тек
тада
,
када
су
видели
да
је
ствар
сасвим
озбиљна
и
да
се
из
ње
могу
излећи
већи
заплети
,
за
које
би
одговорност
понела
Црна
Гора
а
овим
штетовао
и
сам
балкански
савез
,
који
је
и
онако
већ
пољуљан
неискреним
држањем
од
стране
Бугарске
.
Када
је
краљ
Никола
видео
да
остаје
усамљен
и
да
се
сили
не
може
одупрети
,
сазвао
је
крунско
веће
,
на
коме
је
изнео
читаво
стање
ствари
,
предочивши
овом
и
евентуалне
последице
.
Крунско
веће
после
дужег
саветовања
је
најзад
донело
закључак
,
да
се
повинује
закључцима
великих
сила
те
да
повуче
своје
трупе
из
Скадра
.
Сутра
дан
по
одржању
крунскога
већа
,
краљ
је
позвао
представнике
великих
сила
и
када
ови
стигоше
у
двор
изјавио
им
је
следеће
:
„
Господо
!
.
.
Узимајући
на
знање
захтеве
ваших
влада
у
погледу
поштовања
закључака
мировне
конференције
изјављујем
,
да
су
велике
силе
својим
одлучним
поступком
противу
моје
отаџбине
и
мога
народа
,
овима
дубоку
и
тешку
рану
задали
.
Но
,
као
мален
и
изнурен
народ
у
овим
ратовима
,
приморани
смо
се
покорити
жељама
вашим
и
поштовати
закључке
мировне
конференције
.
Но
зато
наглашавам
,
да
само
пред
силом
отступамо
од
оног
свог
стеченог
права
,
на
које
полажемо
јер
под
зидинама
Скадра
падоше
десет
хиљада
дичних
синова
мога
народа
,
чији
се
животи
ничим
не
могу
накнадити
.
Изволите
известити
своје
владе
да
ће
малена
Црна
Гора
поштујући
закључке
мировне
конференције
у
назначеном
року
повући
своје
трупе
из
Скадра
и
предати
га
команданту
међународне
флоте
“
.
После
ове
изјаве
краљеве
,
заступници
великих
сила
на
Цетињу
,
напустише
двор
задовољни
,
хитајући
да
брзојавно
известе
своје
владе
о
овоме
.
А
министар
војни
је
још
тога
дана
известио
бригадира
Бећира
заповедника
у
Скадру
,
да
повуче
трупе
из
Скадра
и
исти
има
предати
команданту
међународне
флоте
.
Када
је
ова
вест
пронесена
,
сваки
онај
који
је
знао
,
шта
је
све
малена
Црна
Гора
жртвовала
за
Скадар
,
био
је
дубоко
ожалошћен
.
А
сваки
Црногорац
био
је
до
дна
душе
увређен
,
а
ожалошћен
више
него
кад
му
је
брат
или
син
под
Скадром
погинуо
.
Док
је
овај
народ
био
у
превеликој
жалости
услед
нанете
му
тешке
увреде
,
дотле
противници
се
злурадо
смејали
ликујући
пљували
правди
у
лице
.
А
многи
је
Црногорац
услед
тога
почео
роптати
и
на
самога
краља
,
за
кога
је
дотле
,
у
свако
доба
био
готов
положити
драгоцени
живот
свој
.
Но
,
ипак
доцније
се
тргао
када
је
увидео
,
да
друкчије
није
могло
бити
и
да
се
такој
сили
не
може
одупрети
.
У
читавој
Црној
Гори
је
била
неописана
жалост
,
почевши
од
краљева
двора
па
до
најзабитнијег
кутка
малене
Црне
Горе
.
А
као
ехо
народног
бола
избише
тада
и
такове
вести
,
да
ће
се
Црна
Гора
и
Србија
претопити
у
једну
целокупну
српску
државу
.
Ова
вест
је
немило
утицала
на
оне
,
који
су
вазда
гледале
овима
,
да
подметну
камен
спотицања
па
се
њихова
радост
претвори
у
бригу
,
гледајући
у
овоме
великог
баука
.
А
весели
Црногорци
се
међусобно
тешише
напуштајући
Скадар
:
—
Вријеме
је
најбољи
љекар
...
—
Јес
’
вала
,
оно
излијечи
рану
косовску
,
па
ће
вала
и
ову
рану
излијечити
.
А
после
предаје
Скадра
,
преузеше
власт
над
њим
међународне
трупе
,
које
ће
дотле
господарити
,
док
не
пређе
у
руке
автономне
Албаније
.
ГЛАВА
СТО
ЧЕТРНАЕСТА
Изненађење
.
Око
десет
часова
пре
подне
,
таман
се
Стојанка
спремала
да
оде
до
министарства
војног
,
да
се
распита
ко
је
све
погинуо
под
Скадром
,
а
писмоноша
донесе
брзојав
.
Стојанка
једва
је
могла
да
потпише
рецепт
о
примању
брзојава
,
јер
се
беше
узрујала
и
уплашила
.
А
поред
тога
јој
њезину
бојазан
удвостручило
то
,
што
њезин
вереник
Жарко
још
пре
последњег
одлучног
јуриша
није
писао
,
а
о
њему
никако
ни
речи
није
чула
.
Већ
је
у
неколико
дана
у
тешкој
бризи
.
Из
новина
је
прочитала
,
да
се
српске
трупе
повукле
и
да
су
већ
на
путу
за
Скопље
.
То
је
баш
управо
и
нагнало
да
иде
у
министарство
и
да
се
онде
распита
и
чује
шта
је
са
њезиним
вереником
.
Држећи
у
руци
брзојав
чисто
се
бојала
да
га
отвори
.
Најзад
га
отвори
и
прочита
следеће
:
„
Драга
Стојо
,
Долазим
вечерашњим
возом
Жарко
.
“
Пошто
је
садржину
брзојава
прочитала
,
тада
тек
боље
загледа
и
види
,
да
је
брзојав
испослат
из
Скопља
.
Ово
је
чисто
развесели
а
у
души
јој
нешто
лакну
,
спаде
јој
терет
,
који
јој
се
на
душу
већ
две
недеље
навалио
.
Одмах
је
села
и
написала
писмо
,
предала
га
Анђи
да
га
однесе
Радојковићу
.
Пошто
је
Анђа
отишла
Стојанка
узе
новине
да
из
њих
види
најновије
вести
.
Из
ових
је
видела
,
да
је
Црна
Гора
уступила
Скадар
међународним
трупама
.
Ово
ју
је
тешко
заболело
,
јер
је
саосећала
бол
и
терет
Црне
Горе
,
који
је
ова
због
предаје
Скадра
била
увређена
и
колика
јој
неправда
нанесена
.
Из
новина
је
такође
видела
непријатељско
држање
не
само
полузваничне
,
већ
и
званичне
Бугарске
према
Србији
.
Ово
ју
је
толико
озлоједило
,
те
је
одбацала
новине
од
себе
и
села
на
диван
и
дубоко
се
замисли
.
Неко
је
време
седела
тако
замишљена
,
док
је
неко
куцање
не
трже
.
—
Слободно
!
.
.
—
одазва
се
Стојанка
.
Врата
се
отворише
и
на
њима
се
указа
Ната
,
Пера
,
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
.
Стојанка
изненађена
скочи
са
дивана
:
—
А
одкуд
ви
!
?
.
.
Добро
дошли
!
.
.
Добро
дошли
!
.
-
Боље
вас
нашли
!
—
готово
у
један
глас
одвратише
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
.
Стојанка
им
учини
места
и
када
ови
поседаше
она
их
ослови
:
—
Па
како
,
како
?
Шта
имате
тамо
ново
?
Ви
одосте
,
па
никако
да
се
јавите
.
Шта
ће
то
да
значи
?
—
Та
—
заусти
чика-Паја
—
новога
има
,
али
најновије
је
то
,
да
смо
сад
дошли
,
па
се
богами
нећемо
ни
враћати
натраг
.
—
Истина
?
—
изненади
се
Стојанка
.
—
Да
,
ту
ћемо
сад
остати
.
—
Потврди
стрина-Неранџа
.
—
А
зашто
?
.
.
—
Радознало
упита
Стојанка
седајући
поред
стрина-Неранџе
.
—
Та
,
па
кад
су
нам
деца
овде
—
рече
чика-Паја
—
шта
ћемо
и
нас
двоје
стари
сами
тамо
.
Баш
кажем
пре
месец
дана
мојој
баби
:
Знаш
шта
бабо
,
кад
деца
не
могу
овамо
код
нас
да
будемо
заједно
,
а
ми
хајдемо
код
њих
,
Неранџа
се
није
опирала
и
с
тим
смо
били
готови
.
Нађем
купца
,
па
продам
и
кућу
и
земљу
и
све
што
је
било
за
продају
и
сад
хвала
Богу
смо
овде
.
—
Сад
смо
баш
прави
Србијанци
—
примети
стрина-Ната
смешећи
се
.
—
Лепо
бога
ми
!
.
.
То
ми
се
допада
.
—
Додаде
Стојанка
.
—
А
шта
ћемо
нас
двоје
сами
тамо
,
—
настави
чика-Паја
—
само
да
се
једим
и
секирам
...
—
Зашто
?
—
Та
па
тако
,
што
нас
секира
неверија
за
Скадар
,
—
вели
чика-Паја
—
па
није
још
тога
доста
,
већ
кажу
да
ће
Бугари
узети
Скопље
,
Призрен
,
Битољ
,
Прилеп
и
све
оно
што
су
Срби
крваво
стекли
,
е
то
ме
је
толико
разједило
,
да
већ
нисам
могао
слушати
,
па
ко
велим
идем
да
у
старости
не
страдам
за
бадава
.
Па
ако
требам
да
умрем
онде
,
ко
велим
,
идем
у
Србију
да
тамо
кости
оставим
,
па
ако
нужда
захте
и
да
погинем
са
тим
незахвалним
Бугарима
.
—
Та
идите
чика-Пајо
,
шта
ви
говорите
—
насмеја
се
Стојанка
.
—
Та
нема
ту
шале
,
—
љутну
се
чика-Паја
—
ја
сам
тако
чуо
да
у
новинама
пише
,
а
поред
тога
знам
да
је
Бугарин
превртљив
,
па
оће
и
да
превари
и
да
изневери
.
Познајем
ја
њих
,
били
су
неки
и
код
нас
,
што
саде
патлиџан
и
паприку
.
Па
оће
да
преваре
,
то
им
је
у
крви
.
Па
још
пре
рата
ја
сам
се
бојао
да
ће
нас
изневерити
.
—
Та
неће
то
чика-Пајо
бити
.
—
увераваше
га
Стојанка
и
ако
је
и
сама
била
чика-Пајиног
мишљења
.
—
Ех
,
неће
врага
,
ја
их
познајем
,
па
им
само
не
верујем
.
После
овога
још
се
водио
међусобом
разговор
из
кога
је
Стојанка
разумела
да
је
чика-Паја
већ
купио
кућу
на
Тркалишту
и
да
се
сасвим
преселио
.
Између
осталог
им
је
напоменула
,
да
вечерашњим
возом
долази
њезин
вереник
мајор
Жарко
.
—
Е
,
онда
госпођо
,
доћи
ћемо
пред
вече
,
сви
скупа
па
да
идемо
на
станицу
пред
господина
—
рече
Ната
устајући
спремна
за
полазак
.
—
Е
,
е
,
то
можемо
—
додаде
чика-Паја
—
и
баш
се
радујем
што
ћу
господина
Жарка
жива
и
здрава
видети
.
Затим
се
дигоше
и
опростише
са
Стојанком
,
која
их
је
испратила
на
саму
улицу
.
Тек
што
ови
одоше
,
Анђа
се
врати
са
одговором
од
Радојковића
,
који
је
гласио
:
„
Поштована
госпођо
!
Овога
тренутка
хитам
у
потеру
,
за
једном
сумњивом
личношћу
,
која
је
испослата
да
отрује
водовод
.
Информација
је
позитивна
.
Пред
вече
долазим
сигурно
,
да
изађемо
на
станицу
да
дочекамо
мог
побру
а
вашег
вереника
.
Делећи
с
вами
радост
,
једва
чекам
да
га
загрлим
а
Вас
поздравља
Радојковић
“
.
Ова
вест
је
Стојанку
коснула
,
тако
да
је
пребледила
као
крпа
а
Анђи
је
наредила
,
да
воду
из
чесме
више
ни
зашто
не
употребљава
док
јој
она
не
нареди
.
Око
шест
часова
дође
Радојковић
,
кога
Стојанка
још
са
врата
предрусрете
:
—
Ама
тако
вам
свега
на
свету
,
шта
оно
значи
?
Да
ли
је
могуће
да
има
и
такових
ниткова
,
да
би
и
онако
шта
могли
учинити
?
—
Све
је
могуће
госпођо
,
—
рече
хладно
Радојковић
,
седајући
на
столицу
—
новац
је
по
среди
.
А
за
новац
има
људи
,
који
ће
све
и
сва
учинити
.
За
новац
ће
убити
и
свог
рођеног
оца
па
и
мајку
,
која
га
је
родила
.
—
Грозно
!
—
стресе
се
Стојанка
.
—
Таквих
зверова
и
животиња
у
људском
облику
има
у
данашњем
свету
!
...
—
Нађе
се
и
налази
се
,
нарочито
данас
у
двадесетом
веку
,
таквих
ће
те
већином
наћи
тамо
на
културном
и
просвећеном
западу
.
—
Значи
,
да
ми
који
смо
на
југоистоку
,
и
ако
смо
изостали
у
култури
,
изостали
смо
бар
и
у
друштвеним
пороцима
и
злочинима
.
—
Тако
је
.
То
је
и
статистиком
утрђено
.
—
Потврди
Радојковић
.
—
Па
реците
ми
молим
вас
,
да
ли
сте
успели
да
пронађете
оног
ниткова
?
.
.
На
ово
питање
,
Радојковић
ману
руком
:
—
Тица
је
у
кавезу
.
А
још
ноћас
,
добиће
достојну
награду
.
После
ових
речи
,
Стојанки
чисто
нешто
лакну
и
спаде
јој
терет
са
душе
.
Иза
овога
не
потраја
дуго
,
дођоше
Ната
,
Пера
,
стрина-Неранџа
и
чика-Паја
.
Било
је
седам
часова
.
Стојанка
се
на
брзу
руку
спреми
,
јер
воз
стиже
тачно
у
осам
сахати
.
Око
пола
осам
часова
сви
беху
на
перону
станице
,
очекујући
долазак
воза
.
Што
се
више
ближило
време
доласка
воза
,
Стојанки
је
све
јаче
и
узнемиреније
срце
лупало
.
Перон
је
био
препун
света
,
који
се
нестрпељиво
тискао
један
поред
другог
,
очекујући
долазак
воза
.
Тачно
у
осам
часова
и
пет
минута
,
писак
лакомотиве
у
даљини
објави
долазак
.
Овај
писак
лакомотиве
,
као
да
је
електризовао
душу
Стојанчину
,
срце
јој
јаче
закуца
и
у
лицу
пребледи
,
испе
се
на
врх
прстију
и
баци
блудећи
поглед
на
воз
,
који
је
полако
улазио
у
станицу
,
као
уморан
путник
са
далека
пута
претоварен
теретом
,
који
је
тешком
муком
на
себи
носио
.
Из
воза
почеше
силазити
путници
,
који
већином
беху
војници
,
официри
и
у
војној
служби
.
С
времена
на
време
из
публике
могао
се
чути
по
који
радостан
крик
и
име
онога
кога
чекају
.
Из
једног
вагона
друге
класе
,
опази
Радојковић
,
мајора
Жарка
,
који
се
пажљиво
и
полако
силазио
,
ослањајући
се
на
сабљу
:
—
Ено
га
!
—
Где
је
?
—
узверено
осврћући
се
Стојанка
запита
Радојковића
.
Радојковић
јој
показа
прстом
.
—
Жарко
!
—
крикну
Стојанка
и
полети
му
на
сусрет
.
Жарко
у
тај
мах
није
могао
речи
рећи
,
већ
отпусти
сабљу
и
загрли
Стојанку
,
која
му
леже
на
раме
грцајући
у
сузама
.
—
Добро
дошао
побратиме
!
—
рече
Радојковић
,
пружајући
руку
мајору
Жарку
,
а
на
лицу
му
се
могла
видети
искрена
радост
.
—
А
гле
мог
побре
!
—
зарадова
се
мајор
Жарко
,
те
се
са
овим
загрли
и
пољуби
.
—
А
види
ко
је
још
дошао
да
те
дочека
!
—
сврати
му
пажњу
Стојанка
,
показујући
прстом
на
њих
четворо
,
који
су
стојали
крај
изласка
.
—
А
,
Ната
!
.
.
Па
и
Пера
!
Ако
се
не
варам
,
стрина
Неранџа
и
чика-Паја
!
.
.
—
Него
море
!
—
Лепо
богами
!
.
.
Да
сте
ми
сви
здраво
!
—
рече
мајор
Жарко
пружајући
руку
,
да
се
поздрави
са
овима
.
—
Добро
нам
дошли
!
—
ови
га
отпоздравише
као
у
један
глас
.
На
самом
изласку
Стојанка
примети
,
да
се
Жарко
ослања
на
сабљу
и
помало
шантуца
,
па
ће
му
приметити
:
—
Море
,
шта
је
теби
?
.
.
Што
идеш
тако
?
.
.
—
Шта
ће
да
ми
буде
!
—
одговори
јој
мајор
Жарко
—
из
далека
путујем
па
стекао
жуљеве
...
.
На
ове
речи
мајора
Жарко
сви
прснуше
у
смех
,
само
Стојанка
се
уозбиљи
:
—
Море
,
па
ти
си
рањен
!
.
.
—
Па
је
ли
то
какво
чудо
!
?
—
окрете
јој
се
Жарко
—
Ићи
из
рата
а
не
бити
рањен
,
то
је
чудо
.
А
рањен
бити
то
је
сасвим
обична
ствар
.
Бар
имам
успомену
на
Скадар
.
—
А
,
па
то
је
узрок
што
ми
ниси
писао
!
—
рече
Стојанка
ухвативши
га
под
руку
.
—
Нисам
хтео
да
ти
задајем
бригу
,
—
добаци
јој
мајор
Жарко
пењући
се
на
фијакер
,
потпомогнут
од
Стојанке
и
Радојковића
.
У
исти
фијакер
села
је
Стојанка
и
Радојковић
,
а
у
други
они
четворо
и
одоше
код
Стојанке
,
где
их
чекала
спремљена
вечера
.
То
вече
су
после
вечере
још
дуго
седели
и
провели
у
лепом
разговору
.
А
мајор
Жарко
им
је
приповедао
своје
ратне
доживљаје
,
који
су
били
веома
интересантни
а
пуни
мука
и
терете
,
које
је
српска
војска
имала
да
поднесе
,
а
које
је
јуначки
и
мушком
дурашношћу
и
издржала
.
Око
поноћи
се
друштво
се
разишло
.
На
Растанку
мајор
Жарко
је
добацио
Радојковићу
:
—
Е
,
побро
буди
спреман
!
.
.
—
Зашто
?
.
.
—
Ове
недеље
је
свадба
.
А
од
недеље
се
крећем
натраг
у
команду
.
Јер
тако
ми
изгледа
можда
,
ћемо
морати
још
један
рат
издржати
.
Па
рачунам
да
бар
ово
обавим
.
Јер
у
овим
досадањим
ратовима
остадох
жив
,
а
у
овом
ко
зна
.
На
ове
речи
Стојанка
претрну
.
—
Ни
бриге
те
побро
—
добаци
Радојковић
—
ја
сам
спреман
,
ако
хоћеш
и
сутра
.
А
кад
тако
стоји
ствар
,
онда
и
ја
хоћу
моју
ствар
да
привредем
крају
,
бар
сад
док
си
ти
овде
.
—
С
Катарином
?
...
—
Да
!
—
Потврди
Радојковић
.
—
Пошто
нећемо
моћи
ићи
код
ње
у
К
.
—
напомену
Стојанка
—
ја
ћу
још
вечерас
послати
јој
експрес
писмо
и
позвати
је
да
дође
она
овамо
.
—
Пристајем
—
рече
Радојковић
излазећи
—
па
кад
она
дође
ствар
ћемо
одмах
и
да
уредимо
.
Ако
је
било
за
чекање
,
доста
се
и
чекало
.
Па
у
име
Бога
за
недељу
дана
,
нека
буде
дупло
весеље
.
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
—
отпоздравише
га
Стојанка
и
мајор
Жарко
.
То
вече
је
Стојанка
писала
писмо
Катарини
а
ујутру
рано
га
је
послала
на
пошту
.
А
мајор
Жарко
је
легао
да
се
одмори
,
после
толико
уздржаних
мука
и
напора
,
које
је
за
последње
време
претрпео
.
ГЛАВА
СТО
ПЕТНАЕСТА
Давнашња
жеља
.
Због
повлачења
црногорских
трупа
из
Скадра
,
негодовање
је
избило
по
читавом
Српству
.
Свуд
и
на
сваком
месту
то
се
питање
третирало
и
свако
га
је
тумачио
на
свој
начин
,
онако
како
је
ко
знао
и
схваћао
.
И
у
К
.
та
је
вест
немило
одјекнула
.
Па
и
Катарина
када
је
из
новина
прочитала
,
да
се
црногорске
трупе
повукле
,
била
је
утучена
.
Од
онога
часа
када
је
прочитала
,
па
све
за
неколико
дана
била
је
невесела
,
нерасположена
а
у
души
је
осећала
бол
,
бол
Српкиње
,
која
осећа
терет
и
неправду
,
која
је
учињена
њезином
племену
.
Од
тога
времена
није
се
баш
добро
осећала
,
јер
је
почела
обузимати
нека
забринутост
и
меланхолија
.
Једнога
јутра
обукла
се
и
хтеде
да
оде
до
парка
,
да
се
прошета
,
а
у
том
тренутку
Ержа
јој
донесе
писмо
.
Катарина
чим
је
узела
писмо
,
одмах
је
познала
да
је
из
Београда
и
да
је
од
Стојанке
.
Брзо
и
нестрпљиво
га
отвори
,
седе
крај
стола
и
поче
га
пажљиво
читати
:
„
Драга
моја
,
Опростите
што
Вам
се
за
толико
времена
не
јавих
.
Надам
се
,
да
ће
веровати
,
да
сам
у
последње
време
имала
пуне
руке
посла
.
А
последњим
догађајима
посветила
сам
сву
своју
бригу
и
пажњу
.
Нарочито
ово
неколико
последњих
дана
задаваху
ми
бриге
,
јер
од
освојења
Скадра
и
његовог
напуштања
,
од
мог
вереника
не
добих
никаква
гласа
.
Но
,
сад
хвала
Богу
могу
вам
јавити
радосну
вест
,
да
је
остао
жив
,
али
је
рањен
у
десну
ногу
,
због
чега
ми
није
хтео
ни
да
се
јавља
.
Мој
вереник
је
крај
мене
и
прекосутра
ће
мо
се
венчати
без
велике
помпе
,
јер
у
овим
тренутцима
она
је
излишна
и
бесмислена
.
Господин
Радојковић
је
ручни
девер
.
С
тога
Вас
позивамо
,
да
изволите
доћи
,
јер
на
ваш
долазак
рачунамо
.
Доласком
Вашим
хоћемо
ја
и
мој
вереник
,
а
разуме
се
на
изричну
жељу
господина
Радојковића
,
да
и
вашу
ствар
приведемо
крају
.
Онај
план
о
нашем
доласку
у
К
.
,
немогућ
је
,
пошто
мој
вереник
као
српски
официр
а
поред
тога
још
рањен
,
не
може
добити
слободан
прелазак
у
овом
времену
.
Ви
спремите
сва
документа
,
која
су
Вам
потребна
,
па
ћемо
овде
обавити
све
оно
,
што
се
предвиђало
да
се
у
К
.
обави
.
То
захтевају
прилике
,
а
господин
Радојковић
вели
,
да
се
доста
чекало
и
да
би
се
осећао
срећним
,
када
би
вашу
међусобну
ствар
једном
већ
у
ред
довео
.
Уверена
сам
,
да
сад
философирања
и
бојазан
просто
су
излишни
,
пошто
је
ствар
већ
приведена
крају
.
А
уједно
могу
Вам
саопштити
,
да
се
и
мој
вереник
веома
радује
вашем
доласку
,
јер
хоће
,
вели
,
да
једном
види
своју
снајку
.
И
за
читаво
време
,
од
како
је
дошао
на
одсуство
једнако
зачикави
и
пецка
господина
Радојковића
.
Када
будете
дошли
причаћу
Вам
све
.
Изостанак
Ваш
јако
би
нас
све
увредио
и
тумачили
би
као
знак
непажње
и
неповерења
.
Но
,
пошто
смо
уверени
да
наш
позив
нећете
одбити
,
то
на
љутњу
и
не
помишљамо
већ
Вас
с
радошћу
и
пуним
срцем
весеља
очекујемо
.
Брзојавом
јавите
долазак
да
изађемо
пред
Вас
.
Много
поздрава
од
господина
Радојковића
и
мог
вереника
,
а
сестрински
загрљај
и
пољубац
од
ваше
Стојанке
.
“
Пошто
је
прочитала
писмо
,
Катарина
се
мало
разведри
.
У
души
је
осећала
неку
неописану
радост
и
расположење
,
а
срце
јој
поче
радосније
и
бурније
да
куца
препуно
неким
миљем
,
а
које
је
дотле
било
празно
,
мртво
и
пусто
.
Није
се
дуго
колебала
ни
премишљала
,
већ
је
одмах
села
за
писаћи
сто
и
написала
следећи
брзојав
:
„
Драга
госпођо
Писмо
добих
срдачна
хвала
.
Позиву
се
радо
одазивам
долазим
вечерас
.
Поздрав
свима
Катарина
.
“
Овај
брзојав
Катарина
предаде
Ержи
да
га
однесе
на
пошту
и
да
га
преда
.
За
то
је
време
Катарина
спремила
све
ствари
које
су
јој
биле
потребне
,
јер
јој
је
писмо
било
сасвим
јасно
.
Од
радости
у
подне
није
могла
ни
ручати
,
већ
се
само
прихватила
,
тек
онако
мало
,
реда
ради
.
Спремајући
се
за
пут
,
Катарини
се
отвори
срце
и
преко
обичаја
и
нехотице
јој
се
оте
из
грла
нека
песмица
,
љубавна
пуна
туге
,
пуна
чежње
.
Око
пет
часова
по
подне
,
железница
се
из
К
.
креће
за
Београд
.
У
пола
пет
Катарина
је
већ
била
сасвим
опремљена
и
нестрпељиво
је
очекивала
фијакер
,
који
је
наручила
тачно
за
пола
пет
.
На
часовнику
кад
искуца
пола
пет
а
фијакер
не
дође
,
Катарина
се
поче
већ
по
мало
љутити
и
нервозно
по
соби
ходати
,
бојећи
се
да
ће
је
фијакериста
обманути
и
да
ће
његовом
кривицом
задоцнити
на
железницу
.
Сказаљка
се
помицаше
ближе
на
пет
часова
а
Катарина
биваше
све
нестрпељивија
и
нервознија
.
Одједном
отвори
врата
и
зовну
служавку
:
—
Ержа
!
.
.
—
Изволте
!
...
—
Шта
то
значи
!
?
—
љутито
је
Катарина
упита
.
—
Па
где
је
тај
фијакер
?
.
.
Јеси
ли
ти
њему
тачно
казала
,
у
колико
сати
треба
да
је
овде
?
—
Јесте
молим
,
—
уплашено
одговори
Ержа
,
видевши
своју
госпођицу
љутиту
—
ја
каже
њему
да
дођи
у
пола
пет
,
јер
ви
треба
да
иди
за
Белград
...
.
—
Па
где
је
?
!
Што
не
долази
...
.
Таман
они
беху
у
том
разговору
,
а
фијакер
стаде
пред
кућу
.
—
Но
,
ту
је
!
—
весело
узвикну
Ержа
,
узевши
велику
кутију
,
која
је
била
упакована
и
изнесе
напоље
и
предаде
је
фијакеристу
:
А
за
Ержом
журно
изађе
и
Катарина
,
навлачећи
рукавице
.
Седајући
у
фијакер
Ержи
изда
неке
наредбе
за
тим
се
окрете
фијакеристу
.
—
А
сад
гледајте
да
не
одоцнимо
.
—
Не
бојте
се
,
милостива
,
знам
ја
кад
је
време
—
одговори
фијакериста
доста
флегматично
,
а
затим
швићну
бичем
и
фијакер
зазврја
пут
железничке
станице
.
У
одређено
време
је
стигла
на
станицу
и
таман
је
извадила
карту
,
села
у
другу
класу
,
локомотива
писну
,
влаковођа
трубом
даде
знак
и
воз
се
крену
пут
Београда
.
Катарина
одахну
душом
.
Завали
се
у
седиште
упре
поглед
кроз
прозор
,
размишљајући
о
будућности
и
о
догађајима
,
који
је
у
животу
чекају
.
ГЛАВА
СТО
ШЕСНАЕСТА
Свадба
у
Битољу
У
кући
оног
домаћина
,
који
је
примио
Јованку
да
о
њој
води
родитељску
бригу
,
већ
неколико
дана
како
се
нешто
спрема
и
уређује
.
А
уочи
недеље
,
пред
Духове
,
сви
се
укућани
ужурбано
устумараше
,
по
чему
се
могло
закључити
,
да
ће
сутрашњи
дан
донети
нешто
неочекивано
.
Домаћин
је
тога
дана
био
и
код
попа
,
код
кога
се
дуже
времена
задржао
.
А
Милан
Николић
,
вереник
Јованчин
,
тога
је
дана
више
пута
долазио
и
одлазио
из
куће
и
свакад
се
журио
,
као
да
га
неки
хитан
посао
гони
на
то
.
Око
осам
часова
у
вече
собе
беху
осветљене
двоструком
светлошћу
,
те
кућа
изгледаше
као
да
неког
очекује
.
Домаћин
,
домаћица
и
Јованка
беху
свечано
обучени
.
У
то
време
дође
и
једна
група
официра
на
челу
са
Миланом
Николићем
и
капетаном
Јовановићем
.
А
мало
доцније
иза
ових
дође
и
ужи
збор
војне
музике
.
Из
куће
је
допирао
јаки
и
весео
жагор
,
помешан
са
гласним
смејањем
,
по
чему
се
могло
закључити
,
да
предстоји
неко
весеље
.
А
оближњи
суседи
почеци
су
се
купити
у
гомилу
и
шапатом
питаху
један
другог
,
шта
ли
се
то
спрема
.
Но
,
ни
један
од
њих
не
знаде
да
даде
објашњења
.
После
краће
почивке
искупи
се
велика
маса
радознала
света
.
Кад
одједном
засвира
војна
музика
,
која
разигра
и
расположи
срца
свију
окупљених
пред
кућом
,
те
би
чисто
заиграли
од
драгости
и
расположења
.
Још
неко
време
је
музика
свирала
разне
милозвучне
српске
песме
,
чији
умилни
звуци
у
ноћи
далеко
се
разлегаше
по
мирном
и
убавом
Битољу
,
а
маса
света
биваше
све
већа
.
Око
пола
десет
часова
музика
престаде
,
а
музиканти
са
својим
инструментима
се
упутише
у
касарну
.
Домаћин
их
допрати
до
врата
.
На
самом
изласку
их
предусрете
један
постарији
човек
.
—
Што
престадосте
?
.
.
Свирајте
,
море
!
.
.
Бар
саг
смо
у
слободи
,
да
чујемо
што
одавно
желисмо
.
—
Сутра
чичо
,
сутра
биће
више
—
брањаше
се
најстарији
музикант
—
Вечерес
ово
је
само
честитање
,
а
сутра
ће
на
свадбу
да
свирамо
.
—
А
то
ли
је
!
.
.
рече
онај
стари
,
—
Е
,
ако
је
сутра
свадба
,
а
оно
је
право
да
се
у
очи
свадбе
заигра
коло
,
а
мнозина
је
света
млад
,
па
и
ја
овако
стар
ћу
да
га
поведем
.
Музиканти
се
не
дадоше
молити
,
већ
изненада
засвираше
Битољку
,
а
маса
се
за
час
ускомеша
а
из
ње
се
изви
коло
,
које
у
часу
постаде
велико
преко
целе
улице
.
За
мало
па
и
укућани
изађоше
па
се
ухватише
у
коло
,
које
за
дуго
времена
не
престајаше
.
Тек
на
домаћинов
захтев
коло
престаде
,
музиканти
се
удалише
а
са
овима
се
и
маса
света
растурила
својим
кућама
.
Група
официра
,
која
је
дошла
са
младожењом
,
Миланом
Николићем
,
после
краћег
времена
и
она
се
удали
,
јер
им
сутра
ваља
подранити
да
дођу
у
сватове
,
јер
то
беху
све
званице
.
Сутрадан
рано
сви
беху
већ
на
ногама
и
нестрпељиво
очекиваху
онај
свечан
моменат
.
Домаћин
,
домаћица
,
деца
и
млађи
сви
беху
радосни
и
весели
,
само
Јованци
беше
тешко
,
јер
остаде
сама
самцита
,
и
данас
када
је
њен
најсудбоноснији
дан
,
где
из
основа
мора
мењати
живот
,
не
има
крај
себе
рођеног
свог
а
поред
тога
јој
паде
и
она
народна
песма
која
се
у
таким
приликама
пева
:
„
Изведи
брале
сеју
за
руку
“
...
Али
јаој
,
мене
,
брале
,
њезин
Милан
,
више
не
постоји
,
он
више
није
међу
живима
.
Та
је
мисао
коснула
и
у
томе
тренутку
она
зајеца
,
а
сузе
јој
овлажише
њено
румено
округло
лице
.
Око
девет
сати
Јованка
је
била
опремљена
као
млада
,
а
у
то
време
и
свати
били
су
на
окупу
,
те
се
у
име
бога
кретоше
у
цркву
на
венчање
.
Свечан
тренутак
!
Сузе
измешане
са
смехом
,
грцање
и
тресак
душе
све
то
,
лепо
у
тим
тренутцима
може
се
видети
.
У
једанаест
часова
беху
се
венчали
и
кад
сватови
излазише
из
цркве
,
свет
силан
беше
на
окупу
,
да
поздрави
и
пожели
срећу
девојци
Српкињи
,
која
је
и
делом
доказала
,
да
јој
крв
струји
за
својим
родом
,
да
љуби
и
грли
отаџбину
своју
.
Пуцање
из
прангија
поздрави
младенце
,
а
војна
их
музика
дочека
и
око
цркве
настаде
право
народно
весеље
.
Код
куће
младенце
затекоше
многе
брзојавне
честитке
,
а
међу
њима
и
Стојанкина
,
следеће
садржине
.
„
Узимајући
учешћа
радости
и
срећи
вашој
,
кличемо
живели
младенци
!
Стојанка
,
Жарко
“
.
Када
је
Јованка
прочитала
брзојав
Стојанчин
,
она
се
сети
ње
,
добротворке
своје
,
која
јој
је
била
увек
при
руци
да
је
изведе
на
стазу
живота
.
Сватовско
весеље
трајало
је
равно
два
дана
и
две
ноћи
без
престанка
.
А
трећи
дан
младенци
одоше
као
брачни
пар
на
пут
,
камо
ће
се
бавити
три
недеље
.
А
уз
пут
рачунали
су
да
сврате
у
Београд
код
Стојанке
,
коју
су
пре
свога
доласка
брзојавно
известили
.
ГЛАВА
СТО
СЕДАМНАЕСТА
У
тишини
.
Освану
недеља
.
Рано
из
јутра
пред
Стојанчином
кућом
стадоше
три
фијакера
из
којих
се
искрцаше
неколико
официра
,
а
међу
њима
беху
мајор
Жарко
и
Радојковић
.
После
кратког
времена
,
изађе
Стојанка
те
седе
у
фијакер
са
мајором
Жарком
,
а
остали
се
распоредише
у
она
друга
два
.
Многима
је
пало
у
очи
да
је
нека
непозната
млада
и
елегантна
дама
села
у
кола
са
Радојковићем
.
То
беше
Катарина
.
Кад
се
распоредише
и
сместише
фијакери
кретоше
,
пут
Топчидера
.
Кад
стигоше
пред
топчидерску
цркву
,
сви
се
искрцаше
а
пред
црквени
врати
их
дочека
парох
,
коме
је
већ
напред
јављено
,
и
с
њим
удешено
,
да
обави
о
јутрењу
чин
венчања
.
У
тишини
и
миру
свештеник
обави
обред
венчања
,
те
око
девет
часова
већ
беху
се
вратили
кући
,
камо
су
их
чекале
званице
