светје
у
В
.
тим
већма
био
узаврео
,
што
су
сви
беспослени
језици
у
месту
пуних
шест
недеља
дана
претресали
доктора
Станоја
и
његову
изненадну
женидбу
.
Као
да
је
госпођа
Санда
дунула
у
поштарски
рог
,
тако
се
у
ону
недељу
,
кад
ће
Љубица
поћи
први
пут
у
цркву
,
напунила
женска
препрата
.
У
в—
и
госпођа
је
био
иначе
обичај
да
дођу
на
литургију
обично
око
„
херувике
“
али
данас
су
се
већ
пожуриле
пре
„
апостола
“
—
само
да
зграбе
боље
место
,
јер
у
великој
цркви
није
ни
једна
имала
свој
сто
него
која
где
стане
.
У
столове
су
улазиле
обично
старије
госпође
а
што
је
било
млађе
то
је
стајало
на
сред
цркве
—
„
отмене
“
госпође
с
десне
а
„
мајсторице
“
и
„
паоркиње
“
с
леве
стране
.
Доктор
Станоје
Лазић
радо
је
појао
и
волио
је
ићи
у
цркву
,
али
га
је
често
посао
пречио
баш
недељом
,
јер
тада
би
му
долазило
највише
болесника
кући
његовој
,
особито
из
оближњих
места
.
Данас
је
баш
смислио
да
умакне
раније
али
једва
је
утекао
тек
око
„
апостола
“
.
Сео
је
са
женом
и
сестром
на
своја
нова
кола
и
довезао
се
до
цркве
.
Чим
се
доктор
Станоје
Лазић
појавио
у
цркви
,
дигао
се
мали
жагор
.
Од
уста
до
уста
ишао
је
шапат
:
ето
нове
младе
!
Љубица
је
ушла
са
својом
заовом
,
госпођом
Мацом
,
у
женску
претпрату
и
стала
је
у
дну
десне
стране
.
Сва
се
женска
црква
у
мах
окренула
као
на
команду
.
Све
су
се
очи
зауставиле
на
Љубици
.
Она
је
смерно
отворила
свој
мали
зборник
укорен
у
плаву
кадифу
а
окован
сребрним
копчама
.
Образи
јој
се
лако
запалише
,
јер
је
чисто
осећала
како
је
пече
поглед
из
стотину
очију
.
Кад
је
очитала
прву
молитву
,
диже
лако
главу
и
погледи
правце
у
олтар
.
У
тај
мах
разли
јој
се
по
лицу
сав
чар
младости
и
лепоте
.
Висока
као
бор
,
румена
као
јабука
а
при
том
смерна
као
љубичица
.
Не
потраја
ни
колико
за
тренутак
два
ли
—
а
међу
женама
наста
нека
зука
.
Са
леве
стране
изузимаше
се
јасно
узвик
:
красна
млада
!
На
десној
сиктаху
гласови
као
кад
прсне
вода
на
жеравицу
.
Госпођа
Санда
и
њезине
друге
гуркаху
се
тихо
лактом
и
разговараху
се
живо
очима
.
По
узвијеној
горњој
усни
госпођа-сандиној
видело
се
јасно
шта
јој
ври
и
кипи
у
срцу
.
Већ
је
прошао
и
„
велики
вход
.
“
Тутори
заишли
одостраг
те
носе
тас
.
Кад
дођоше
до
Љубице
спусти
она
у
први
тас
свој
дар
увијен
у
белу
,
меку
хартију
.
Кад
је
тас
дошао
до
госпође
Санде
,
не
могаше
да
се
уздржи
да
не
баци
у
њега
два
десетака
у
крупно
,
потегну
да
сама
узме
кусур
натраг
а
у
истини
да
прочеврљи
мало
по
оној
белој
артији
,
у
коју
бијаше
Љубица
увила
свој
прилог
.
Госпођа
Санда
трже
вешто
бели
завој
а
из
њега
се
осу
—
десет
нових
дуката
.
—
Паорско
господство
!
узвикну
госпођа
поштарка
готово
на
глас
и
гурну
тутору
тас
као
да
се
опекла
.
—
Баш
Бог
да
прости
!
—
рече
први
тутор
поново
бацивши
умиљати
поглед
на
хрпу
све
самих
нових
дуката
.
Литургија
се
мало
раније
свршила
,
госпођа
Маца
се
вратила
пешке
кући
а
доктор
Станоје
Лазић
приказао
је
до
подне
своју
младу
жену
у
десетак
првих
кућа
у
В
.
Свуда
су
их
лепо
примили
а
госпођа
Санда
и
фишкалица
Јула
су
се
тако
ужурбале
,
да
им
чисто
нису
могле
да
нађу
места
.
Кад
је
доктор
Лазић
изишао
из
поштареве
куће
,
не
мога
да
се
уздржи
,
а
да
не
пришапне
Љубици
:
„
Није
згорег
и
ђаволу
свећу
упалити
!
“
Љубица
је
ћутала
,
још
није
могла
да
се
прибере
од
грозе
којом
се
згрозила
у
топлом
загрљају
госпођа-сандином
.
Чисто
је
осећала
,
да
је
сада
први
и
последњи
пут
прекорачила
праг
у
овој
кући
.
Одмах
сутра
дан
дошли
су
похођани
госпођа
Боса
,
па
грк
Марко
са
женом
и
грк
Стеван
са
својима
.
Доктор
Лазић
није
их
пустио
пуна
три
дана
,
частио
их
је
онако
својски
.
Грк-Марко
је
већ
други
дан
кисело
опљуцкивао
и
уздисао
:
„
Да
тешке
дужности
,
брат
Стеване
!
“
Грк-Стеван
је
само
слегао
рамени
и
тешио
га
:
„
Не
каза
ли
ја
теби
лепо
још
код
куће
:
У
град
кад
хоћеш
а
из
града
кад
пусте
!
Но
где
смо
ту
смо
,
из
ове
коже
никуда
.
“
Госпођа
Боса
се
,
гледајући
Љубицу
како
вешто
редује
по
кући
,
чисто
подмладила
.
Чим
јој
се
отму
очи
на
њу
,
а
она
би
је
одмах
пољубила
.
Склопи
руке
па
је
гледи
мило
и
дуго
:
О
дете
,
дете
!
—
узвикивала
је
госпођа
Боса
час
по
—
та
ти
си
баш
права
газдарица
!
Докторе
,
нека
ти
је
сретно
!
Нек
вас
бог
само
поживи
,
па
се
тако
лепо
слажите
.
Баш
ти
Бог
срећу
дели
!
Тек
што
похођани
одоше
,
окупише
в—ска
господа
и
госпође
да
„
враћају
визите
“
.
Једни
оду
,
а
други
дођу
.
Мушкима
је
замука
што
мора
да
се
утегну
у
стајеће
рухо
па
журе
да
сврше
на
двоје
на
троје
—
али
жене
заседну
па
седе
док
вешто
не
навију
,
да
им
Љубица
покаже
своју
кућу
.
Госпођа
Санда
и
госпођа
Јула
фишкалица
су
се
биле
договориле
,
да
дођу
са
својим
мужевима
у
један
мах
у
походе
новој
клади
.
Нису
се
ни
надале
,
да
ће
их
Љубица
,
чим
захту
,
провести
по
целој
кући
па
су
се
спремиле
биле
да
мотре
оштро
око
себе
.
Што
не
виде
једна
да
не
умакне
другој
.
—
Не
каза
ли
ја
,
да
је
та
окренула
целу
кућу
тумбе
—
пришапнула
је
госпођа
Санда
фишкалици
Јули
тек
што
су
изишле
биле
из
авлинских
врата
,
кад
је
смотрила
да
су
људи
мало
заостали
.
—
Па
да
виш
није
ружно
—
рече
фишкалица
—
мени
се
тако
још
боље
допада
него
како
је
у
нас
.
—
И
теби
је
врана
попила
мозак
—
плану
госпођа
Санда
.
—
Теби
само
нек
је
као
што
није
у
никога
,
па
ти
се
одмах
допада
.
Све
којешта
,
бога
ти
!
—
Бога
ми
та
млада
жена
има
више
памети
него
све
ми
маторе
—
је
си
ли
видела
само
,
друго
,
како
се
лепо
понаша
,
ни
бар
мало
да
је
била
„
ферлеген
“
—
рече
госпођа
фишкалица
доброћудно
.
—
И
ти
мислиш
да
је
то
памет
!
Ћурко
једна
,
зар
не
видиш
,
да
је
то
пука
простота
.
Зар
ниси
видила
како
се
она
укипила
на
канабету
,
а
нас
две
метнула
на
фотеље
бајаги
ми
њу
дворимо
;
суклата
једна
!
—
осу
се
опет
госпођа
Санда
.
—
Е
баш
си
ти
наџак
баба
—
уздахну
госпођа
фишкалица
—
то
је
баш
леп
такт
од
ње
.
Није
хтела
да
увреди
ни
једну
кад
смо
обе
једни
година
а
дошле
смо
у
исти
мах
.
То
је
сасвим
по
резону
.
—
А
је
ли
по
резону
што
нас
је
дочекала
са
белом
кецељом
и
у
шлофроку
,
-
сикташе
госпођа
Санда
даље
—
ал
’
само
нека
ми
дође
још
једанпут
;
ако
ја
не
огрнем
ћебе
чим
ми
уђе
у
кућу
,
нек
нисам
која
сам
.
У
том
стигоше
и
људи
.
—
Баш
красна
млада
!
—
рече
господин
поштар
стирући
бркове
од
шљивовице
.
—
Баш
онако
пред
кума
!
—
додаће
господин
Фишкал
Гавра
.
—
А
већ
вама
је
свака
друсла
одмах
красно
чељаде
—
рече
госпођа
Санда
јетко
.
—
Помоз
Бог
,
зла
жено
!
—
замумла
господин
поштар
.
—
Ти
једну
мање
!
—
цикну
Санда
и
муну
незграпнога
поштара
руком
у
ребра
,
да
је
кукавац
одмах
јекнуо
.
—
Отрове
женски
!
—
мумлаше
јадни
поштар
—
та
што
не
могу
да
те
пошљем
у
рекомандираном
писму
управо
у
пакао
!
Док
је
тај
нежни
разговор
текао
тако
на
улици
,
упитао
је
доктор
Станоје
Лазић
своју
младу
жену
:
—
Е
сад
су
се
обређали
већ
све
.
Кажи
ми
право
која
ти
се
најбоље
допада
?
—
Не
мој
да
се
срдиш
ал
’
не
допада
ми
се
ни
једна
—
рече
Љубица
погледав
доктору
доброћудно
у
очи
.
Не
ћу
много
досадити
ни
једној
,
осим
кашто
ако
одем
попадији
.
Још
она
ми
је
најмилија
.
—
Попадија
Анка
мало
много
говори
,
али
је
иначе
добра
душа
.
И
ја
њу
најволијем
.
—
Само
код
нас
је
већ
и
то
прешло
—
рече
Љубица
.
—
Од
сутра
почиње
тек
прави
живот
а
живот
је
борба
и
рад
—
рече
доктор
Лазић
замишљено
.
—
Не
дајмо
се
,
не
бојмо
се
!
—
рече
Љубица
и
стиште
свога
мужа
нежно
за
руку
.
5
.
Има
већ
неколико
година
дана
како
је
у
В
.
друштвени
и
јавни
живот
учмао
.
Бујни
полет
што
га
је
то
место
узело
године
1861-ве
био
је
налик
ватри
којом
букне
слама
.
Жар
се
био
разгорео
ал
’
је
брзо
преплануо
.
У
првој
ватри
почело
се
живо
радити
на
сто
страна
.
Сваки
се
истицао
са
предлозима
,
сваки
се
то
заузимао
,
да
његово
буде
прече
и
боље
.
Пуно
срце
—
пуна
уста
.
Но
све
је
то
било
па
и
прогало
.
Стотину
лепих
умишљаја
остало
је
само
у
зачетку
.
Нико
данас
и
не
помишља
више
на
њих
.
Данас
гледа
сваки
само
себе
.
Никоме
није
до
ничега
.
Кад
се
сети
шта
је
све
онда
мислио
и
говорио
у
прошлости
,
долази
му
да
је
био
као
у
некој
грозничавој
ватруштини
.
Сад
се
сваки
отрезнио
,
опаметио
.
Сваки
је
сит
свега
.
Нек
сад
мало
и
други
исправљају
својим
раменом
свет
.
Доста
се
то
терало
ветар
капом
.
Све
се
то
сад
дало
у
неко
мудровање
.
Време
се
променило
а
у
њему
су
се
изменули
и
људи
.
Оно
није
да
у
В
.
није
било
људи
који
не
би
увиђали
,
да
ово
што
сад
бива
није
добро
.
Сав
је
живот
устајао
се
као
каква
зелена
баруштина
.
Многи
виде
,
да
овако
не
може
дуго
остати
,
али
нико
нема
петље
да
први
помоли
зуба
.
Један
зазире
од
другога
.
Неко
се
боји
,
да
ће
остати
сам
ако
почне
ма
што
,
други
се
плаши
,
да
ће
му
се
смејати
а
највећи
део
не
мари
да
мисли
ни
о
чему
.
Кад
је
доктор
Станоје
Лазић
дошао
у
В
.
већ
је
ова
чума
напопала
тамошњи
живот
.
Доктор
је
пре
свега
настао
да
проучи
из
темеља
земљиште
на
коме
ће
му
ваљати
да
живи
и
да
ради
.
Прибирао
је
пре
свега
све
појаве
којима
се
исказиваше
то
неприродно
,
то
болесно
стање
у
В
.
Тога
ради
ваљало
је
да
проучи
живот
појединаца
,
живот
у
породици
,
живот
у
општини
и
црквеној
и
местној
.
То
је
била
жалосна
студија
.
Доктор
Станоје
Лазић
са
својим
осетљивим
срцем
,
пуним
жаркога
родољубља
,
са
својом
јаком
душом
пуном
добре
воље
,
да
се
са
сваким
злом
ухвати
у
коштац
—
одао
се
тој
студији
вољно
и
неуморно
.
Мотрио
је
оштрим
оком
,
мерио
је
хладним
разбором
.
Што
је
дубље
загледао
око
себе
,
све
се
већма
и
већма
ужасавао
од
појава
тога
болеснога
стања
.
У
животу
појединаца
овладала
је
ниска
себичност
.
Природно
је
да
је
кошуља
ближе
од
хаљине
,
сваки
је
човек
тек
себи
најпречи
,
али
болестан
је
појав
кад
нико
ван
себе
не
мари
више
ни
за
кога
.
Из
те
ниске
себичности
избризгао
је
често
читав
низ
страсти
и
порока
.
Себичан
човек
има
пред
собом
само
себе
,
све
му
је
друго
само
средство
да
постигне
своју
цел
.
Да
угове
својој
ћуди
,
похлепи
жудњи
,
страсти
не
бира
путове
;
сваки
је
добар
који
га
води
онамо
куд
је
потегао
.
Таких
је
људи
било
доста
у
В
.
и
то
већи
део
међу
онима
који
су
били
бистрији
памећу
,
јачи
имањем
,
виднији
положајем
.
Та
врста
људи
није
хајала
за
образ
и
поштење
—
само
се
чувала
да
јој
нико
не
замрси
конце
.
Често
би
се
очешала
о
злочин
али
се
чувала
да
се
грубо
не
огреши
о
закон
,
да
не
падне
шака
суду
.
Без
икаквог
стида
,
на
белом
дану
терали
су
ти
људи
свој
сраман
занат
,
радили
су
о
глави
другоме
.
Доктор
Станоје
је
уочио
ту
појаву
и
могао
је
јасно
да
изузме
како
је
она
тровала
све
слојеве
друштва
у
В
.
одозго
те
све
ниже
и
ниже
.
Занимало
га
је
не
једном
да
посматра
,
како
се
један
исти
злочин
прерушавао
у
разне
облике
и
како
су
га
људи
разно
схватали
.
Адвокат
Н
.
научио
је
био
трговца
М
.
како
ће
вешто
да
„
фалира
“
а
да
му
остане
готово
све
што
је
потегао
које
одкуда
на
веру
.
Кад
су
израдили
посао
на
чисто
поделили
су
пљачку
—
и
никога
није
заболела
ни
глава
.
Свет
је
пљескао
успеху
—
адвокат
Н
.
је
важио
за
препредену
главу
а
трговац
М
.
за
изврснога
шпекуланта
,
та
томе
само
нек
још
једанпут
пође
тај
посао
за
руком
па
ће
бити
„
први
човек
“
у
В
.
У
тај
исти
мах
удружио
се
протерани
варошки
писар
Јефта
са
својим
пропалим
суседом
ратаром
те
су
се
,
и
сад
а
не
зна
како
,
дочепали
исправа
некога
другога
ратара
који
је
имао
сесију
земље
па
су
туђу
земљу
продали
некоме
Шваби
из
оближњих
места
као
своју
рођену
и
примили
неку
стотину
капаре
.
Превара
је
била
очевидна
—
Јефта
и
сусед
му
допадоше
робије
у
онај
исти
мах
када
је
свет
дивио
се
и
клањао
се
вештини
адвоката
Н
.
и
мајсторији
трговца
М
.
Ни
но
јада
да
су
у
В
.
били
само
појединци
окужени
.
Има
више
од
десетак
година
како
се
почео
да
разрива
живот
у
породицама
.
Доктору
Станоју
Лазићу
је
било
јасно
да
се
и
српска
породица
у
В
.
почела
заражавати
одозго
.
У
месту
је
био
велики
број
људи
који
су
се
оженили
у
старијим
годинама
.
По
бољим
српским
кућама
ретко
је
било
где
деце
,
и
где
је
било
ту
је
спала
књига
на
два
слова
.
Многа
деца
су
велика
брига
.
И
боље
,
бога
вам
,
што
није
било
деце
.
Овако
се
много
комотније
живи
—
а
свака
је
кућа
хтела
лепо
да
живи
.
Ту
су
сјајни
намештаји
,
ту
гозбе
,
ту
раскош
у
оделу
и
накиту
,
ту
лепи
коњи
и
каруце
,
пуна
кућа
млађи
,
ту
после
сваке
године
„
илиџе
“
и
„
лустрајзи
.
“
Нико
се
ту
не
пружа
према
губеру
—
свака
кућа
хоће
да
је
боља
од
друге
.
Младе
жене
терају
„
сваку
моду
“
—
једна
се
с
другом
надмеће
,
мужеви
уздишу
али
ћуте
.
Где
не
залеже
рад
,
ту
испомаже
„
вексла
“
,
коцкање
па
и
лутрија
.
Нема
ти
ту
више
онога
старога
задовољства
и
сретнога
живота
,
где
је
било
снаге
и
љубави
у
кући
,
са
кумовима
,
пријатељима
и
суседима
.
Нема
ни
три
куће
које
би
живеле
у
љубави
.
Све
је
то
у
завади
,
све
то
војује
једно
против
другога
.
Прво
су
отпочеле
жене
мали
рат
надметањем
,
оговарањем
,
опадањем
,
сплеткама
.
Жене
су
позавађале
и
људе
—
па
сад
ретко
да
когод
с
киме
другује
и
ортакује
.
Свако
то
живи
о
себи
,
мире
се
кашто
,
да
се
после
првом
приликом
то
љуће
позавађују
.
Зло
се
брже
шири
и
хвата
дубље
корена
него
добро
.
Из
господских
и
трговачких
кућа
излио
се
раскош
у
мајсторске
и
ратарске
куће
.
Мода
је
силан
и
несит
господар
.
Чоја
и
свила
попиле
су
мозак
целоме
свету
.
Никоме
то
није
данас
стало
до
тога
,
да
буде
оно
што
јесте
,
свако
жели
да
је
оно
што
се
чини
да
је
.
Занат
не
може
да
смогне
више
оно
што
треба
кући
—
занатлије
иду
листом
у
бирташе
.
Ратарска
кућа
не
може
да
дигне
главе
,
јер
жена
,
млада
,
девојка
поткрадају
кућу
немилице
,
само
да
зајазе
страст
своју
у
руху
и
накиту
.
Ко
о
боли
у
кући
нема
често
залогаја
да
се
поткрепи
,
а
овамо
шушти
свила
око
банка
.
Ратар
види
своје
зло
,
очајава
,
пригрлио
ракију
и
вино
а
мотика
и
плуг
му
рђају
.
Све
то
срља
суноврат
у
своју
пропаст
.
Дуг
се
попео
на
сваку
кућу
а
притиснуо
земљу
јаче
него
најтежа
стена
.
Кад
се
доктор
Станоје
Лазић
сећао
како
је
некад
српска
ратарска
кућа
била
јака
својом
задружном
слогом
,
својим
вредним
радом
и
мудрим
тецивом
па
сврнуо
свој
поглед
на
велики
број
ратара
В
.
како
су
ослабили
куће
своје
деобама
,
затрли
себе
помодним
младама
,
у
којих
једва
ако
је
једно
,
двоје
и
то
јадне
и
кржљаве
деце
,
оронули
и
посрнули
са
неразумних
и
млаких
кућних
старешина
и
како
су
међу
њима
ретки
,
у
којих
ће
дедовина
прећи
на
унучад
—
онда
му
се
стужило
.
Било
му
је
тако
тешко
,
да
је
по
готову
очајавао
гледајући
како
је
стабло
народа
подривено
у
језгри
и
у
корену
своме
.
Где
не
напредују
поједини
,
где
опадају
и
падају
читаве
породице
зар
ту
може
да
напредује
оно
што
припада
свима
,
што
је
заједничка
тековина
читавих
поколења
?
У
в-ој
цркви
и
школи
био
је
прави
дар
мар
.
У
први
мах
кад
је
општина
стала
на
своје
ноге
да
управља
сама
собом
ишло
је
и
боже
помози
.
Не
прође
ни
три
године
,
али
семе
раздора
букну
у
вис
као
да
му
је
сам
ђаво
нађубрио
земљиште
.
Три
попа
у
месту
а
сва
три
један
с
другим
у
завади
,
да
не
виде
један
другога
.
Учитељи
се
одуларили
па
им
је
школа
девета
брига
.
Људи
се
позавађали
око
тога
ко
ће
бити
председник
,
одборник
и
тутор
—
бољи
и
мирнији
напустили
општину
букачима
и
безочницима
.
У
општини
се
начиниле
и
странке
,
па
једна
другој
ради
о
глави
;
тужакају
се
,
процесају
—
па
док
се
они
свађају
око
тога
колико
има
у
поповој
бради
длака
,
дотле
себични
тутори
приграбили
у
своје
руке
све
црквено
и
општинско
имање
,
па
што
је
бело
оно
је
туторово
а
што
је
црквено
то
је
црквено
.
Ако
овако
устраје
још
коју
годину
дође
црква
и
школа
на
добош
.
Није
много
боље
било
ни
у
варошкој
општини
.
Јабанлија
и
пришелаца
туђе
вере
и
језика
населило
се
већ
толико
,
да
су
дивљи
поготову
истерали
питоме
.
Пре
педесет
година
није
било
у
месту
само
десетак
Шваба
а
сада
има
које
њих
,
које
Мађара
,
које
Чивута
трећина
.
Имање
је
још
до
сад
у
српским
рукама
али
ако
овако
пође
и
даље
,
не
ће
више
дуго
тако
остати
.
На
великој
пијаци
није
било
до
јуче
ни
једне
туђе
куће
,
све
саме
српске
—
данас
су
Срби
спали
само
на
онај
крај
око
српке
цркве
.
Чивути
отварајући
болте
једну
за
другом
—
један
падне
троица
га
прихвате
.
Начелник
је
у
В
.
Србин
али
у
варошкој
општини
већ
служе
три
Немца
,
два
Чивутина
и
један
Мађар
као
чиновници
.
Добро
су
се
већ
поткожили
—
данас
сутра
,
па
ће
се
толико
осилити
,
да
ће
они
бити
господари
а
Срби
слуге
.
У
варошком
одбору
су
већ
толико
отели
маха
,
да
су
два
три
Србина
привукли
на
своју
страну
па
могу
кад
год
хоће
да
укоче
точак
свакоме
раду
.
Ето
то
су
појаве
које
су
изишле
пред
доктора
Станоја
Лазића
кад
се
он
доселио
у
В
.
Будно
око
његово
није
смело
да
зажмури
пред
њима
,
у
родољубивој
души
љуто
га
је
пекло
и
тиштало
што
је
то
тако
.
Овоме
великоме
злу
ваљало
је
тражити
лека
за
времена
,
док
се
још
није
разјело
по
целоме
телу
в-скога
Српства
.
Нико
ваљда
није
већма
позван
за
тај
посао
но
што
је
био
доктор
Станоје
Лазић
.
Он
је
био
нов
човек
.
Сав
В
.
једнодушно
заузео
се
за
њега
да
буде
изабран
за
варошкога
физикуса
.
Истина
да
се
млади
доктор
још
није
љуцки
ни
загрејао
на
своме
месту
а
већ
су
га
хтели
и
једни
и
други
да
увуку
у
свој
вртлог
.
Но
он
је
заузео
самосталан
положај
,
стао
је
на
видно
место
са
кога
је
могао
оштро
да
мотри
на
све
стране
.
Лекарски
позив
његов
довео
га
је
у
додир
са
целим
светом
у
В
.
Он
је
најдубље
загледао
у
душу
појединцу
,
он
се
разабрао
у
свима
кућевним
и
породичним
стварима
а
пратио
је
будним
оком
све
што
се
збива
у
друштву
,
у
општини
.
У
свакој
прилици
,
у
свакоме
питању
дизао
је
он
свој
глас
али
увек
и
једино
као
лекар
—
сваки
га
је
саслушао
нико
му
није
могао
ни
смео
да
замери
.
Но
зло
је
то
ухватило
тако
дубокога
корена
да
се
није
могло
лечити
само
благом
опоменом
и
лепом
речи
.
Доктор
Станоје
Лазић
свикао
је
у
своме
лекарскоме
раду
да
по
појавама
само
уочи
болест
,
да
настане
да
јој
подсече
узроке
па
да
изазове
после
нарав
да
она
сама
ради
свој
посао
.
Што
је
у
в—ом
Српству
сав
живот
не
само
учмао
,
но
што
се
разјео
те
трује
не
само
поједине
него
и
читаве
куће
,
па
нагриза
и
целину
—
томе
је
доктор
Станоје
Лавић
налазио
главнога
корена
у
томе
,
што
је
језгра
народа
—
ратари
и
занатлије
,
трговци
—
слепа
код
очију
,
што
нема
у
њојзи
разумнога
погледа
на
живот
и
рад
,
па
наместо
да
уложи
своју
радну
снагу
у
оно
што
диже
и
унапређује
кућу
и
живот
у
њојзи
,
а
она
се
слепо
поводи
по
живинскоме
нагону
те
се
разједа
слабошћу
,
страшћу
и
пороком
.
На
место
правога
образовања
које
челичи
карактер
у
борби
живота
и
кити
га
врлином
;
на
место
кориснога
знања
које
прилагођава
рад
према
времену
и
правој
потреби
,
заразило
је
туђе
надри-образовање
душу
и
срце
,
помрачило
је
умље
и
мишлење
.
Тај
отров
дошао
је
нама
водом
и
сувим
,
паром
и
жицом
са
запада
—
напао
нас
је
неуке
и
невеште
,
заразио
је
и
затомио
је
прво
боље
,
разумније
и
имућније
,
па
се
полако
од
господске
куће
спустио
до
најмање
колибе
.
Доктор
Станоје
Лазић
судио
је
,
да
је
свему
злу
у
В
.
криво
то
,
што
у
тамошњем
Српству
нема
истинскога
образовања
према
особинама
нашега
народнога
духа
,
него
га
је
заразила
туђинска
надри-цивилизација
.
У
томе
је
заметак
отрову
који
је
почео
нагризати
в—им
Србима
и
душу
и
тело
,
подривати
кућу
и
имање
њихово
.
Из
те
жиле
бризга
и
струји
болесна
крв
те
разноси
отров
по
целоме
телу
.
Што
је
заражено
и
отруло
то
се
мора
немилице
сасећи
,
мора
се
ако
треба
и
опећи
,
жилу
ће
требати
чврсто
подвезати
—
па
кад
здрава
храна
изнова
проструји
цело
тело
,
оно
ће
ма
и
полако
доћи
себи
—
оздравиће
,
развиће
се
новом
снагом
.
Доктор
Станоје
Лазић
решио
се
одавна
да
се
пусти
са
том
моријом
у
борбу
до
крајности
.
Али
борби
се
не
да
догледати
изласка
,
она
може
да
изнури
и
истроши
најсрчанијега
борца
особито
кад
је
самохран
.
Др
.
Станоје
Лазић
жудео
је
пре
свега
да
очеличи
своју
груд
љутим
панциром
,
да
отвори
себи
извор
на
коме
ће
се
напајати
из
дана
у
дан
све
то
новом
снагом
—
тај
панцир
било
би
му
топло
домаће
огњиште
,
тај
живи
извор
тражио
је
он
и
желео
је
да
га
нађе
у
сретном
кућевном
животу
.
Но
шта
је
соко
а
без
својих
крила
.
—
Шта
ли
вођа
без
војске
?
Доктор
Станоје
Лазић
је
добро
проучио
људе
и
жене
са
којима
ће
имати
у
борби
тој
посла
,
рачунао
је
и
одабрао
је
оне
на
које
ће
се
моћи
поуздати
.
Мало
их
је
—
тек
ако
се
узможе
ослонити
на
двојицу
тројицу
—
остали
су
слаби
као
трска
која
се
повија
по
ветру
.
Десетак
дана
је
доктор
Станоје
Лазић
прибирао
све
неке
крупне
мисли
по
својој
глави
.
У
тим
мислима
је
устајао
и
легао
.
Љубица
је
приметила
на
њему
да
је
од
неколико
дана
постао
чисто
суморан
.
Седне
у
велику
собу
на
плетену
американску
наслоњачу
,
запали
цигару
па
отурује
велике
котурове
дима
у
вис
.
Загледи
се
у
те
котурове
,
прати
их
како
се
носе
и
повијају
по
соби
па
онда
устане
нагло
па
их
раздува
.
Љубица
би
у
таким
приликама
села
тихо
за
свој
сто
па
би
шила
или
би
везла
.
Час
но
би
немирно
и
брижно
погледала
у
замишљеног
доктора
.
Дошао
јој
је
сувише
озбиљан
.
Нестрпљива
је
,
радо
би
да
дозна
шта
га
то
толико
мучи
—
кад
тако
често
устаје
,
преврће
дуго
по
својим
књигама
и
бележи
час
по
нешто
,
да
не
би
зар
што
заборавио
.
Још
данас
ће
гледати
и
ћутати
—
сутра
већ
не
ће
више
моћи
;
мораће
га
запитати
шта
му
је
?
Кад
би
сутра
дан
пред
вече
,
а
оно
доктор
Станоје
Лазић
дође
раније
кући
но
што
му
је
био
обичај
.
—
Имаш
ли
,
жено
,
каква
посла
по
кући
,
хоћу
нешто
да
ти
причам
шта
сам
смислио
,
па
да
ми
ти
прва
кажеш
хоће
ли
бити
добро
,
је
сам
ли
смислио
као
што
ваља
?
Љубица
умало
што
није
узвикнула
од
радости
на
ту
његову
реч
—
чисто
је
подскочила
од
свога
стола
.
Спустила
је
обе
руке
,
у
којима
је
држала
свој
вез
,
на
крило
,
погледала
је
мило
својим
великим
смеђим
очима
у
доктора
.
Доктор
Станоје
је
почео
да
јој
описује
какав
је
В
.
и
људи
у
њему
.
Говорио
је
испрва
тихо
,
потешко
,
чисто
је
застајао
али
се
наскоро
тако
загрејао
,
да
му
је
говор
био
пун
смелога
полета
,
свака
мисао
све
то
лепша
и
једрија
а
из
њих
је
избијао
тако
топао
,
једар
,
српски
осећај
—
да
су
Љубицу
подилазили
чисто
мрави
од
милина
.
—
Није
скидала
очију
са
његових
уста
.
Кад
је
мало
одахнуо
,
почео
је
мирније
и
тишије
да
излаже
Љубици
све
што
је
наумио
да
ради
.
—
Ја
сам
до
данас
стајао
сам
самохран
у
свету
.
Данас
си
ти
уза
ме
.
Ја
ћу
да
захватим
у
гњездо
зољева
и
стршљенова
.
Од
говора
никога
глава
не
боли
.
Ја
ћу
да
приступим
делу
—
мучноме
,
тешкоме
,
можда
и
очајноме
раду
у
коме
могу
и
да
клонем
,
да
паднем
.
Питам
те
,
љубо
моја
,
хоће
ли
твоје
срце
војевати
уза
ме
верно
,
истрајно
кад
ја
клонем
да
ме
ти
подигнеш
,
кад
се
уморим
да
ме
ти
зановиш
новом
снагом
,
кад
устукнем
да
ме
ти
осоколиш
—
да
истрајемо
до
последње
капи
крви
?
!
Љубица
је
устала
и
пружила
доктору
Станоју
Лазићу
обе
руке
у
један
мах
.
Доктор
се
наже
па
стиште
врео
пољубац
на
ведро
чело
своје
младе
жене
.
Овај
неми
одговор
био
је
њему
јаснији
од
најживљих
речи
.
6
.
Боловање
и
смрт
младога
правника
Рајка
Божића
довела
је
стару
матер
му
,
госпођу
Сосу
Божићеву
са
ћерима
Милком
и
Зорком
,
готово
до
просјачкога
штапа
.
Стари
Божић
био
је
пре
буне
угледан
и
богат
трговац
у
С
.
Имао
је
тада
велику
грађару
,
држао
је
у
месту
винску
аренду
а
трговао
је
и
са
храном
.
Седео
је
са
својима
у
оној
великој
,
лепој
кући
својој
преко
пута
од
цркве
.
Као
човек
поштен
и
на
гласу
био
је
први
црквени
тутор
.
Што
се
у
С
.
назидала
велика
нова
црква
,
пре
тридесет
година
,
има
се
понајвише
захвалити
господару
Васи
Божићу
—
да
није
њега
било
никад
ништа
.
Место
је
било
богато
па
је
и
црква
му
имала
као
ретко
која
много
сребрних
и
златних
утвари
,
богато
„
одјејаније
“
за
десетак
свештеника
.
Но
наиђе
несретна
буна
године
1848-ме
.
Васа
Божић
је
као
човек
паметан
видео
,
да
ће
и
место
С
.
наскоро
да
заплива
у
ратни
вртлог
;
за
то
је
и
склонио
жену
,
сина
Рајка
и
ћер
Милку
у
Србобран
—
Зорка
се
онда
још
није
била
ни
родила
—
јер
је
држао
,
да
ће
они
бити
тамо
најсигурнији
.
Док
уреди
своје
и
црквене
послове
,
доћи
ће
и
он
за
њима
па
шта
им
Бог
да
,
само
када
су
сви
заједно
.
Но
усуд
је
друкчије
хтео
.
Како
се
закомешало
и
по
С
.
,
почеше
да
надолазе
повеће
чете
.
Сваки
дан
пролази
војска
кроз
место
.
Једна
иде
да
напада
на
Србобран
,
друга
се
спрема
да
га
брани
.
Видео
је
господар
Васа
Божић
,
да
не
ће
дуго
остати
на
миру
.
Пре
свега
наумио
је
био
да
осигура
црквено
имање
,
јер
би
га
пекло
да
пропадне
преко
ноћ
што
је
стечено
од
како
је
постао
С
.
Кад
је
сместио
своје
у
родбини
у
Србобрану
,
лати
једнога
вечера
све
што
је
било
у
цркви
вредно
;
натовари
на
једна
кола
са
арњеви
и
осване
сутра
дан
на
Дунаву
па
ће
отуда
на
Саву
,
да
претури
све
преко
у
Србију
па
да
преда
на
оставу
.
Како
се
мучио
да
се
провуче
кроз
непријатељске
чете
,
то
само
он
зна
.
Пао
му
је
сињи
терет
са
груди
,
кад
је
све
црквено
имање
сместио
на
поуздано
место
.
Пожури
кући
да
спасе
и
своје
ако
се
још
узможе
за
времена
.
У
путу
га
сукоби
пусти
глас
,
да
је
С
.
сав
у
пламену
.
Тај
глас
је
покосио
јаднога
Васу
Божића
по
срцу
.
Није
него
као
да
му
се
у
тај
мах
нешто
прекинуло
у
животу
.
Није
ни
шала
,
у
његовој
кући
му
је
остало
све
што
је
имао
.
Толика
храна
,
толико
пиће
,
толика
грађа
.
Ако
је
истина
да
су
Маџари
запалили
С
.
—
онда
је
остао
на
чисто
го
као
прст
.
Све
што
је
стекао
за
последњих
двадесет
година
тешким
радом
и
великом
штедњом
све
му
је
то
сада
пропало
.
Шта
ће
јадник
после
?
Но
живи
Бога
хвале
.
Умирила
га
је
мисао
,
да
су
му
жена
и
деца
на
сигурноме
месту
—
нек
остану
само
сви
живи
и
здрави
на
од
живих
се
људи
није
ништа
отело
.
Помишљао
је
да
имаде
десетак
хиљада
форината
у
мађистратској
каси
а
понешто
је
раздао
и
по
људима
—
па
баш
ако
и
пропадне
све
што
му
је
по
кући
,
то
ће
му
остати
као
добар
квасац
за
нону
тековину
.
Но
јаднога
Васу
Божића
постигла
је
већа
несрећа
но
што
је
могао
и
да
помисли
.
Кад
је
дошао
на
Јарак
,
чуо
је
да
је
сав
С
.
изгорео
у
пепео
,
да
су
робови
,
што
су
били
у
диштриктској
тамници
,
избили
из
ње
и
поробили
мађистратску
касу
,
да
је
и
Србобран
пао
:
еве
што
је
остало
у
њему
живо
,
да
је
заробљено
те
одведено
које
у
Суботицу
,
које
у
Сегедин
.
Јадни
Васа
Божић
није
знао
је
ли
жив
или
мртав
на
тај
несретни
глас
.
Остао
је
где
се
затекао
.
Кад
му
је
пламен
спалио
све
што
је
имао
,
кад
су
му
мили
и
драги
његови
потпали
под
непријатељску
сабљу
—
зажмурио
је
,
латио
је
дугу
пушку
—
шат
и
он
нађе
где
себи
смрти
.
Но
усуд
је
и
ту
друкчије
усудио
јадноме
Васи
Божићу
.
Наскоро
за
тим
утишала
се
буна
престала
је
војна
.
Бегунци
су
се
враћали
из
бежаније
на
своја
попаљена
огњишта
.
Васа
Божић
тражио
је
смрт
са
оружјем
у
руци
,
али
смрт
је
бегала
од
њега
.
Кад
се
смирило
вратио
се
у
С
.
Да
грдне
ли
промене
!
Некада
је
С
.
било
велико
место
у
Бачкој
—
а
сада
је
све
спаљено
и
лежи
у
развалинама
.
По
свем
месту
нађикала
коровина
у
врх
спаљених
и
оборених
кућа
.
Божић
је
још
са
два
своја
мештана
дошао
у
С
.
Морали
су
се
као
дивљи
зверови
пробијати
кроз
коровину
са
оружјем
у
руци
.
Крај
цркве
су
затекли
још
десетину
другова
—
иначе
је
све
било
пусто
.
Пре
свега
запалише
коров
са
све
четири
стране
,
да
виде
шта
је
остало
и
с
кога
ће
краја
да
почну
.
Срце
им
је
пуцало
у
грудима
,
када
су
видели
да
ни
једна
кућа
није
остала
читава
.
Све
је
изгорело
,
све
се
срушило
.
Са
свих
страна
стрше
све
саме
развалине
и
рушевине
.
С
голим
шакама
није
се
дало
ништа
урадити
.
Састану
се
и
договоре
се
,
да
се
разиђу
по
родбини
која
је
остала
на
миру
,
да
траже
помоћи
само
да
прво
подигну
куће
.
Док
су
они
то
тако
смислили
,
почео
се
и
остали
свет
већ
враћати
на
згаришта
.
Те
кукњаве
,
те
вриске
и
лелека
—
није
него
да
пукне
човеку
срце
у
грудима
.
Свако
то
набраја
,
ко
му
је
погинуо
и
шта
му
је
све
пропало
,
ко
му
је
допао
ропства
и
можда
свиснуо
у
туђини
.
Но
мало
по
мало
почеше
људи
разабирати
ко
је
где
запао
.
Од
бегунаца
,
што
су
се
враћали
из
далеких
крајева
,
начуо
је
и
Божић
,
да
му
је
жена
са
децом
неким
чудом
божијим
,
када
је
пао
Србобран
,
остала
у
животу
—
па
се
прибила
у
брата
свога
а
шурака
Божићева
чак
у
Араду
.
На
бога
је
неки
дужник
божићев
смислио
био
,
да
му
оно
дана
,
пре
но
што
ће
С
.
да
изгори
,
врати
свој
дуг
—
па
кад
га
није
нашао
дома
,
а
он
видео
да
ће
бити
зло
па
брже
боље
закопао
и
своје
и
божићеве
новце
под
сек
од
свога
бунара
.
Сек
је
изгорео
али
је
пепео
претрпао
још
боље
закопано
благо
.
То
је
Божићу
пало
сада
,
као
да
је
с
неба
.
Јави
се
пре
свега
жени
и
деци
,
да
је
у
животу
,
па
онда
се
лати
да
подигне
ма
и
најмање
кућице
,
да
има
у
што
ће
их
довести
.
Ала
је
то
била
жалост
погледати
!
Пре
буне
је
божићева
кућа
била
једна
од
највећих
у
месту
.
Велика
стара
кућа
на
покој
,
са
магазинима
,
стајама
.
Славна
и
чувена
је
то
кућа
била
.
Њојзи
се
није
капија
затварала
ни
дању
ни
ноћу
за
пуних
десет
година
дана
—
добар
знанац
и
пријатељ
свраћао
је
у
њу
откуд
год
је
наишао
,
јер
гостољубивије
куће
није
било
у
свем
С
.
Данас
је
Васа
Божић
подигао
једва
три
собице
и
дућанац
.
Морао
је
оставити
стотинак
два
форината
,
да
почне
какав
такав
посао
кад
му
је
све
отишло
у
млево
.
Но
бадава
се
јадни
Васа
Божић
отимао
од
несреће
што
га
је
снашла
.
Није
то
ни
шала
бити
до
скоро
један
од
првих
људи
у
месту
а
сада
спасти
на
то
,
да
продаје
труд
и
кремење
,
иглу
и
тириплик
.
Узалуд
је
госпођа
Соса
храбрила
и
уздизала
свога
човека
.
Васа
Божић
је
клонуо
духом
,
а
није
могао
никако
да
се
прибере
.
Није
он
научио
,
да
ситни
и
кубури
—
размахнуо
би
се
он
опет
свом
снагом
,
али
крила
су
му
подломљена
.
Узалуд
су
га
мештани
изабрали
и
за
кнеза
,
само
да
му
колико
толико
помогну
.
Но
Васа
Божић
није
научио
узимати
,
него
је
целога
века
давао
и
чинио
;
други
би
на
његовом
месту
у
оно
доба
повратио
све
што
је
имао
па
изгубио
—
а
он
је
остао
поштен
кнез
у
погорелој
општини
.
Сиротовао
је
,
дрмио
је
,
очајавао
је
,
док
једнога
дана
,
а
он
свисну
на
пречац
од
свога
чуда
.
Нешто
мора
да
се
прекинуло
у
њему
,
јер
није
боловао
ни
дана
.
Седео
је
по
вечери
са
друштвом
и
диванили
су
о
добрим
временима
пре
буне
.
Друштво
се
рано
разишло
.
Божићу
у
мах
позли
.
Леже
на
диван
,
а
отуд
опет
на
постељу
.
Док
је
госпођа
Соса
отрчала
по
лекара
у
други
сокак
и
дошла
с
њиме
—
а
Васа
Божић
је
дотле
већ
испустио
душу
.
Остаде
јадна
госпођа
Соса
са
троје
сирочади
,
јер
дотле
се
нашла
и
Зорка
—
а
о
танкоме
имућу
,
јер
осим
кућице
и
оно
мало
худога
дућанца
,
није
имала
нигде
ништа
под
богом
.
Да
су
јој
сва
деца
мушка
,
ајде
још
и
које
како
,
ал
’
овако
беше
јадници
тешко
.
Рајко
је
био
добро
и
даровито
дете
,
за
њега
ће
лако
,
ал
’
ово
двоје
женских
искапаће
им
очи
радећи
за
туђе
људе
.
Сирота
госпођа
Соса
смислила
је
,
да
Рајка
даде
у
Карловце
у
школу
,
дете
учи
добро
па
ваљда
ће
се
ко
смиловати
и
помоћи
му
,
да
сврши
науке
.
Кад
он
једном
стане
на
ноге
,
биће
у
старости
њојзи
храна
,
а
сестрама
наслон
и
обрана
.
Но
одмах
прве
године
увидела
је
госпођа
Соса
,
да
се
о
таквој
малој
снази
не
да
живети
на
две
стране
—
она
са
ћерима
у
С
.
,
а
Рајко
на
школама
.
Смисли
и
прода
оно
мало
куће
и
худога
дућанца
те
се
пресели
сину
.
Док
он
учи
,
ћери
ће
мало
по
мало
дорастети
,
радећи
и
оне
,
па
ће
понешто
заслужити
,
а
држаће
ђаке
па
ће
шат
тако
лакше
живети
.
Сироту
удовицу
Бог
је
двапут
проклео
—
једном
што
је
остала
самохрана
без
свога
друга
и
хранитеља
,
а
другом
,
што
је
вргнуо
у
сиротовање
,
те
јој
је
тако
двојином
теже
и
јадније
.
Но
госпођа
Соса
је
била
жена
јака
духом
и
нема
тога
,
што
она
не
би
поднела
ради
своје
деце
.
Цео
живот
њезин
,
док
је
Рајко
учио
гимназију
био
је
мука
и
патња
.
Мислила
је
јадна
жена
,
да
ће
јој
одланути
,
кад
је
Рајко
добио
стипендију
и
отишао
у
Пешту
,
да
учи
права
.
Но
сад
је
настала
још
већа
мука
.
Рајко
је
био
материна
маза
—
она
га
је
пазила
као
два
ока
у
глави
,
а
он
је
осетио
како
је
мека
материна
рука
,
па
се
није
увек
повијао
,
како
је
она
хтела
и
желела
.
Отуда
је
и
на
великим
школама
био
раскалашнији
него
његови
другови
.
Јадна
мати
падала
је
са
ћерима
од
јутра
до
мрака
од
тешкога
посла
на
нос
—
само
да
састави
што
им
треба
за
живот
и
да
зглаве
Рајку
,
што
му
је
ваљало
дометнути
уз
стипендију
.
За
све
то
била
је
хвала
—
онај
побусани
и
окићени
гроб
у
с—ом
гробљу
,
у
коме
је
трунуло
младо
тело
даровитог
Рајка
Божића
.
Смрт
је
страшна
кад
закуца
на
вратима
и
богаташа
али
она
је
ужасна
кад
прекорачи
прага
сиротињској
кући
па
не
коси
по
реду
,
него
руши
крвнички
баш
стуб
,
на
коме
стоји
кућа
.
Сто
живота
својих
дала
би
госпођа
Соса
за
један
живот
свога
Рајка
—
али
и
Бог
бира
.
Госпођа
Соса
је
клонула
и
чисто
се
сва
срушила
од
овога
тешкога
удара
.
Двадесет
година
дана
сновала
је
она
лепе
снове
,
да
ће
доживети
,
да
види
свога
сина
као
ваљана
човека
,
да
ће
своју
старост
провести
лепо
и
мирно
,
да
ће
се
братац
састарати
сестрама
—
а
сад
све
је
то
био
пуст
и
тежак
сан
!
Кад
,
наиђу
најтежи
удари
у
животу
на
меко
женско
срце
,
оно
клоне
снагом
,
али
се
уздиже
и
погледа
неким
неразговетним
погледом
у
небо
;
крепи
се
,
диже
се
вером
у
Бога
.
Госпођа
Соса
дигла
је
под
ударом
своје
тешке
несреће
очи
своје
горе
,
али
Бог
,
кога
је
она
погледала
кроз
сузе
своје
није
јој
био
више
бож
’
опрости
греха
—
Бог
љубави
и
правде
,
штит
и
бранич
јадних
и
невољних
.
Тај
Бог
узео
јој
једину
узданицу
,
снагу
и
потпору
њезину
—
сина
јединца
.
Код
толикога
света
,
зашто
баш
њено
срце
да
рани
и
то
тако
дубоко
,
да
тој
рани
нема
више
лека
?
Кад
на
свету
нема
правде
зашто
да
је
нема
у
Бога
?
Под
отим
ужасним
мислима
пиштало
је
материнско
срце
госпођа-сосино
,
а
ум
се
чисто
мрачио
,
те
је
почела
,
да
ропта
и
на
Бога
.
Милка
и
Зорка
чисто
су
се
скамениле
од
јада
што
им
нема
више
брата
од
заклетве
.
Но
оне
су
обе
још
младе
,
силом
се
не
може
у
гроб
,
а
томе
јаду
је
рад
—
силан
и
напрезан
рад
,
најбољи
мелем
.
У
тим
црним
данима
дојавиће
им
стара
тетка
—
очева
сестра
—
из
В
.
,
да
је
саморана
тако
гронула
од
старости
,
да
би
јој
чисто
лакше
било
,
кад
би
се
госпођа
Соса
доселила
с
децом
њојзи
,
па
ће
радо
делити
с
њима
оно
мало
злехуде
пензије
,
што
је
вуче
из
варошке
касе
,
као
удовица
за
некадањим
варошким
сиротињским
оцем
.
Госпођа
Соса
и
ћерима
било
је
тешко
да
се
раставе
са
гробом
Рајковим
—
и
саме
нису
знале
,
чему
се
надају
,
гледајући
сахрањен
сваки
над
.
Кад
је
остарела
тетка
све
то
тужније
запомагала
,
кад
је
и
лекар
у
С
.
казао
,
да
ће
им
свима
боље
пријати
планински
ваздух
у
В
.
,
а
ако
остану
још
дуже
у
С
.
,
да
ће
клонути
и
попадати
од
тешке
туге
и
жалости
—
онда
се
једнога
јесењега
дана
преселила
госпођа
Соса
са
кћерима
у
В
.
Је
ли
то
било
смишљено
или
је
било
случајно
,
да
се
у
исто
доба
најмио
и
Милан
грк-стеванов
из
Ч
.
у
адвоката
Гавре
,
у
В
.
за
практиканта
и
писара
?
Милан
је
након
смрти
рајкове
похитао
на
гроб
свога
друга
,
и
нашао
се
мајци
му
и
сејама
,
колико
је
знао
и
умео
,
на
помоћи
.
Док
је
учио
последњу
годину
права
,
долазио
је
чешће
у
С
.
,
да
походи
своје
другове
.
Тада
би
сваки
дан
походио
госпођу
Сосу
и
остајао
би
дуго
у
њих
разговарајући
са
ћерима
јој
,
чим
би
оне
мано
дахнуле
од
вреднога
посла
.
Ко
је
оштрије
припазио
,
могао
је
видети
,
како
необично
сева
око
у
младога
правника
Милана
,
чим
погледа
у
Милку
Божићеву
.
7
.
Има
већ
десетак
дана
,
како
се
у
кући
доктора
Станоја
Лазића
пред
вече
састају
по
неколико
људи
на
договор
.
Ту
је
адвокат
Стева
Попић
,
ту
млади
трговац
Рада
Ђурић
,
ту
је
честити
мајстор
Марко
Катић
,
ту
је
највреднији
ратар
Цветко
Момчилов
.
Доктор
Станоје
их
је
позвао
на
договор
и
саопштио
им
је
,
шта
је
смислио
.
Прва
два
три
вечера
разговарали
су
при
чаши
вина
,
с
кога
би
краја
ваљало
почети
,
да
се
Српство
у
В
.
не
само
очува
од
пропасти
,
него
да
се
прокрчи
пута
да
пође
унапред
.
Доктор
Станоје
је
хтео
,
да
иде
све
договорно
,
јер
је
договорна
радња
од
старина
најбоља
.
Пре
свега
им
је
описао
Србе
у
В
.
како
их
је
он
познао
—
па
онда
је
молио
њих
,
као
своје
пријатеље
,
да
кажу
онако
својски
и
искрено
,
чинили
се
и
њима
,
да
је
све
то
тако
,
јер
више
очију
више
и
виде
,
више
глава
боље
смисле
.
—
Видимо
ми
наше
зло
одавно
—
уздахнуо
је
прво
мајстор
Марко
.
—
Ми
мајстори
луди
стојимо
онако
на
среди
међу
светом
,
нас
треба
и
паор
и
господин
.
Таки
нам
је
посао
.
Нисам
ја
слеп
код
очију
,
господине
докторе
;
видим
ја
јасно
на
дану
,
где
и
у
чему
рамљу
наши
бољи
људи
,
а
шта
тишти
и
мале
газде
.
Али
која
ми
је
вајда
,
што
ја
то
видим
,
кад
не
могу
да
помогнем
.
Кажем
ли
што
људима
,
одмах
злим
на
мене
и
једни
и
други
,
господа
ме
кору
,
што
ја
не
гледам
свога
заната
,
а
паори
ме
гледају
по
преко
,
што
се
ја
мешам
у
њихове
после
.
И
тако
сам
увек
изгорео
на
две
ватре
.
Него
тако
може
бити
,
ако
прионемо
сви
,
које
то
тишти
,
за
што
да
смо
ми
Срби
последњи
на
свету
кад
од
наше
памети
,
од
наше
руке
није
се
ништа
отело
.
Све
је
то
тако
,
као
што
казујете
—
а
вама
је
докторе
дао
Бог
,
да
смете
,
да
умете
,
да
можете
рећи
свакоме
у
брк
,
па
да
видите
тргнуће
се
многи
од
кога
није
ђаво
већ
узео
ушур
.
Остало
је
друштво
повлађивало
мајстор
Марку
.
—
Ја
сам
дуго
и
дуго
,
годинама
сам
мислио
о
тој
ствари
—
узе
реч
доктор
Станоје
Лазић
,
—
шта
би
и
како
би
ваљало
почети
па
да
пођемо
и
ми
на
боље
.
Ево
ћу
вам
казати
искрено
и
отворено
шта
мислим
па
судите
после
хоће
ли
бити
тако
добро
,
или
ћете
ви
знати
штогод
још
боље
.
Ја
бих
почео
рад
наш
из
тиха
—
али
не
с
краја
,
него
одмах
са
среде
.
Желео
бих
пре
свега
да
се
сви
побољи
људи
ухватимо
у
једно
коло
,
—
где
би
се
чешће
састајали
,
виђали
,
договарали
и
затим
по
договору
и
радили
.
Дајте
,
да
створимо
овде
у
месту
једну
братску
и
српску
заједницу
,
једно
велико
српско
коло
,
па
да
у
нему
и
њиме
порадимо
за
материјалан
и
духовни
напредак
нашега
народа
,
—
али
да
порадимо
својски
,
не
устма
и
речима
,
но
делом
,
трајним
и
истрајним
ма
и
дугим
и
мучним
радом
за
напредак
свију
нас
.
—
То
би
било
добро
,
само
ја
не
знам
,
како
ви
то
разумете
—
упитаће
газда
Цветко
Момчилов
.
Ево
да
ти
кажем
брат-Цветко
—
како
би
се
то
радило
—
рече
доктор
Станоје
живо
.
То
коло
,
реци
да
ће
нас
у
њему
бити
стотинак
људи
Срба
одавде
,
то
ће
ти
бити
матица
за
сав
наш
рад
.
Ту
ћемо
се
договорити
шта
треба
рушити
и
шта
зидати
,
па
ће
одатле
сваки
на
свој
посао
,
као
рој
што
излеће
из
кошнице
.
Ето
ће
се
на
прилику
казати
да
вас
и
нас
треба
ишчупати
из
шака
крштених
и
некрштених
Чивута
,
да
нам
у
нужди
не
деру
девет
кожа
са
леђа
.
Ми
ћемо
се
ту
договорити
па
ћемо
у
нашем
месту
подићи
задругу
за
штедњу
и
братску
помоћ
.
Теби
Цветко
треба
двеста
форината
,
да
купиш
марве
или
да
узмеш
што
земље
под
аренду
,
немаш
их
,
не
ћеш
ти
у
свој
својој
нужди
ићи
Леблу
,
ни
Клајну
,
но
ћеш
са
два
добра
јемца
отићи
у
задругу
,
па
ћеш
добити
као
поштен
човек
и
добар
платац
што
ти
треба
,
а
под
мали
интерес
од
онога
новца
,
што
смо
га
сви
приштедили
и
унели
у
ту
задругу
,
да
се
њиме
људи
помажу
.
—
Бог
из
вас
проговорио
,
господине
докторе
,
рече
Цветко
Момчилов
радосно
.
—
Ето
ће
се
на
прилику
—
продужи
доктор
Лазић
даље
—
рећи
,
да
ваља
и
сиромашну
децу
увести
у
школу
,
која
сада
седе
код
куће
,
што
немају
за
што
да
купе
ни
одела
,
ни
књига
.
Из
нашега
кола
одвојиће
се
један
рој
,
који
ће
основати
задругу
што
ће
помагати
тој
невољи
.
Или
ће
се
на
прилику
наћи
договорно
,
да
ми
сви
ђутуре
живимо
онако
,
како
се
треба
,
и
ми
господа
,
и
трговци
и
мајстори
и
ви
паори
људи
—
ето
ћемо
онда
у
том
колу
повести
о
томе
реч
па
ћемо
наћи
,
како
је
боље
и
мудрије
—
из
кола
ће
се
разићи
читав
рој
,
који
ће
говорити
и
учити
свет
на
боље
,
па
ће
се
тако
полако
затирати
међу
нама
по
неки
луд
обичај
,
многа
слабост
,
те
ћемо
и
ми
ударати
бољим
путем
.
Чему
год
ваља
помоћи
,
што
год
ваља
урадити
,
све
ће
то
понићи
,
све
ће
се
то
ишчаурити
из
тога
нашега
великога
кола
.
Као
што
срце
у
човеку
храни
крвљу
све
тело
—
тако
ће
и
то
коло
бити
утук
свему
злу
нашем
и
извор
новом
и
бољем
животу
.
—
Евала
,
господине
докторе
—
рече
мајстор
Марко
—
дај
боже
,
да
буде
све
тако
,
не
би
ли
и
нама
једном
свануло
.
—
Колико
ја
познајем
наше
људе
биће
велике
граје
—
прихвати
адвокат
Стева
Попић
—
јер
то
коло
ће
многоме
и
многој
помрсити
рачуне
.
Али
крајње
је
време
,
да
се
почне
радити
;
ја
сам
адвокат
,
па
видим
,
куд
то
води
,
ако
остане
и
даље
тако
.
—
Само
све
што
се
ради
,
ваља
радити
смишљено
и
с
рачуном
—
додаће
млади
трговац
Рада
—
па
онда
не
треба
клонути
духом
,
ако
наиђемо
на
тешкоће
.
Ви
сте
докторе
најзгоднији
за
тај
посао
.
Куд
ви
нагнете
продрећете
,
јер
вам
не
може
нико
ничим
ни
близо
.
—
Ја
без
ваше
помоћи
не
могу
ни
маћи
—
рече
доктор
Станоје
замишљено
—
ал
кад
почнемо
,
ја
вам
кажем
да
ћу
ја
последњи
сустати
.
Сви
се
сагласише
да
се
оснује
прво
и
прво
друштво
„
Српско
коло
“
а
одатле
ће
после
покретати
све
што
год
се
нађе
да
ваља
радити
.
Већ
су
готова
и
правила
за
друштво
—
само
да
се
састане
збор
.
За
осам
дана
састао
се
велики
збор
в—их
Срба
и
основао
је
друштво
:
„
Српско
коло
“
—
а
из
друштва
тога
поникла
је
после
месец
дана
„
Задруга
за
штедњу
и
узајамно
помагање
.
“
Узалуд
се
налазило
пророка
који
су
прорицали
да
доктор
Станоје
Лазић
оснива
то
друштво
само
да
му
он
буде
на
челу
.
Станоје
Лазић
ушао
је
у
праву
друштва
као
обичан
члан
и
први
је
уложио
улог
од
пет
хиљада
форината
—
за
њим
су
потегли
сви
новчани
и
имућни
људи
.
Млади
управитељ
трговац
Рада
Ђурић
стекао
је
новоме
заводу
на
све
стране
најлепше
поверење
.
Оснивању
задруге
највећма
се
опирао
фишкал
Гавра
М
.
Где
год
је
само
могао
одговарао
је
људе
да
се
не
уписују
у
чланове
мајсторе
је
плашио
да
ће
трговци
повадити
и
поарчити
сав
новац
,
паоре
је
плашио
да
ће
их
господа
задужити
до
грла
,
а
трговцима
је
говорио
,
да
је
то
против
њихове
користи
кад
паор
човек
може
лако
да
нађе
јефтиних
новаца
узајам
.
А
зашто
је
то
тако
радио
Гавра
фишкал
?
Зар
њему
није
ишло
у
рачун
да
Српство
у
В
.
буде
снажно
и
напредно
?
Господин
фишкал
Гавра
М
.
знао
је
само
за
једну
корист
и
то
прво
за
своју
а
друго
за
корист
својих
клијената
—
или
боље
рећи
својих
клијенаткиња
.
Има
десетак
година
дана
како
је
фишкал
Гавра
обесио
готово
све
парнице
о
клин
те
се
бави
једино
тиме
што
издаје
људима
новце
под
камату
.
Његове
су
најглавније
муштерије
госпођа
Санда
поштарка
,
попадија
Анка
,
госпођа
Јуца
и
млада
удовица
Катица
.
Те
четири
госпође
су
први
кајшари
у
В
.
Све
што
су
донеле
својим
мужевима
,
све
што
им
се
које
одкуда
превалило
,
учиниле
су
у
новац
па
им
то
фишкал
Гавра
издаје
све
у
мањим
свотама
на
велику
камату
а
на
кратак
рок
.
Тридесет
и
шест
по
сто
то
је
обичан
интерес
—
а
има
ко
им
плаћа
и
четрдесет
и
педесет
на
сто
.
Тај
посао
ишао
је
тајом
,
нико
није
знао
за
њега
осим
Гавре
фишкала
,
попе
и
поштара
.
Но
мужеви
су
ћутили
,
јер
је
тај
посао
доносио
лепу
крајцару
у
кућу
.
Да
није
тога
ко
би
смагао
толики
трошак
око
женскога
луксуза
.
Не
прође
ни
месец
дана
,
а
адвокат
Стева
заиђе
по
људима
за
које
је
знао
да
су
задужени
—
па
поче
једнога
по
једнога
да
уређује
помоћу
„
Задруге
“
.
Фишкал
Гавра
се
чисто
окаменио
кад
су
му
најдешператнији
дужници
донели
и
главно
и
интерес
и
рекли
,
да
хвале
Бога
што
сада
имају
новаца
буд
зашто
,
по
шест
седам
на
сто
.
Жене
су
рикале
као
рањене
лавице
кад
им
је
фишкал
Гавра
изјавио
,
да
не
може
у
свем
В
.
да
им
изда
новац
по
старом
под
велику
камату
—
јер
га
просто
нико
не
ће
више
од
њега
.
Наишло
је
лудо
време
—
он
намеће
новац
силом
и
ономе
који
га
не
тражи
—
али
свет
има
сада
своју
задругу
па
иде
тамо
као
слеп
.
Најстарији
каматници
не
памте
овакога
чуда
—
ово
не
слути
на
добро
што
се
свет
од
једанпут
опаметио
.
Јавни
живот
у
В
.
закомешао
се
као
кад
когод
узмути
устајану
зелену
баруштину
.
Доктор
Станоје
Лазић
био
је
душа
у
друштву
„
Српскога
кола
“
.
Дању
ноћу
мислио
је
непрестано
о
томе
како
би
ваљало
препородити
друштвени
живот
у
месту
;
док
није
радњу
захукао
и
утврдио
у
једноме
правцу
дотле
се
није
лаћао
другога
.
Још
пре
божића
бројило
је
коло
двеста
чланова
и
радило
је
сложно
,
договорно
и
погодно
.
Све
што
се
покретало
покретао
је
доктор
Станоје
Лазић
ал
’
је
он
то
знао
и
умео
тако
вешто
да
удеси
,
да
се
нигде
није
више
истицао
но
што
је
нужно
.
С
поља
је
изгледало
све
тако
као
да
је
свака
ствар
свака
новина
поникла
у
души
свију
у
један
исти
мах
—
па
је
тако
свака
ствар
и
била
израз
опште
воље
.
Доктор
је
сматрао
друштво
за
њиву
у
коју
је
сејао
здраво
семе
тако
вешто
,
да
је
ово
ницало
наједанпут
.
Том
вештом
тактиком
подрезао
је
корен
личној
сујети
и
зависти
,
те
није
дао
маха
неслози
.
„
Српско
коло
“
напредовало
је
тако
јако
,
да
је
у
сред
места
најмило
најлепшу
кућу
и
у
њојзи
удесило
себи
дворану
за
читање
листова
и
књига
и
лепе
и
угодне
просторије
за
забаву
и
весеље
.
Сваке
суботе
у
вече
држала
су
се
у
просторијама
друштва
јавна
предавања
.
Предавања
отпочео
је
доктор
Станоје
Лазић
са
лепим
поучним
говором
о
паметном
начину
живота
појединаца
и
у
кући
.
То
нису
била
научна
разлагања
но
живе
и
поучне
слике
из
свакидањега
живота
.
За
њим
су
пошли
други
те
су
предавали
—
и
увек
је
било
толико
слушалаца
,
да
већ
више
није
могло
стати
у
друштвене
дворане
.
То
је
било
ново
и
сваки
се
отимао
да
чује
што
лепо
и
паметно
.
Људи
су
се
почели
одвикавати
од
тумарања
по
механама
и
каванама
и
почели
су
примењивати
поуке
што
су
их
примили
на
тим
предавањима
на
свој
живот
.
Свуда
се
о
томе
говорило
.
Неки
је
одобравао
што
се
тако
немилице
нападало
на
махне
што
нас
затиру
,
другима
је
то
било
зазорно
—
али
свако
је
гледао
да
извуче
из
тога
говора
и
разговора
користи
за
се
.
Узбунили
су
се
и
стари
и
млади
а
то
је
било
за
први
почетак
доста
.
Млађему
свету
у
В
.
ваљало
је
дати
лепши
и
идеалнији
правац
у
животу
.
У
„
Српскоме
колу
“
појавила
се
мисао
,
да
се
оснује
певачка
дружина
у
којој
ће
мушки
и
женски
неговати
заједнички
лепу
вештину
певања
и
појања
.
Мисао
та
прешла
је
у
дело
.
Сви
старији
господари
и
госпође
у
В
.
гракнули
су
као
из
једна
грла
на
ту
новину
.
Ко
је
то
још
видио
,
да
млади
људи
,
момци
и
девојке
па
уз
њих
и
младе
жене
уче
заједно
да
певају
.
Сви
рђави
језици
прорицали
су
у
сав
глас
,
да
ће
ту
бити
у
тој
дружини
наскоро
бруке
и
срамоте
.
Но
доктор
Станоје
Лазић
је
ућуткао
све
те
разговоре
,
што
је
и
своју
жену
и
ћери
и
младе
жене
из
првих
кућа
уписао
у
певачку
дружину
и
што
је
увек
сам
био
присутан
на
свакоме
веџбању
.
О
богојавлењу
певала
је
певачка
дружина
први
пут
у
цркви
на
литургији
.
Сав
се
свет
згрнуо
у
цркву
и
кад
складно
запојаше
мушки
и
женски
гласови
,
и
најзакованијим
старцима
растела
је
коса
на
глави
од
милине
.
Сваки
је
хвалио
,
да
је
била
сретна
мисао
,
која
је
засновала
ту
дружину
.
Кад
је
после
недељу
дана
„
Српско
коло
“
давало
прву
своју
забаву
на
,
којој
је
та
певачка
дружина
певала
најлепше
српске
и
словенске
песме
,
признао
је
сав
свет
у
В
.
,
да
се
никад
није
тако
лепо
забављао
као
тога
вечера
у
просторијама
тога
младога
друштва
.
Мало
по
мало
па
је
„
Српско
коло
“
,
као
матица
усредсредила
сав
јаван
живот
у
В
.
у
себи
.
Њезина
два
млада
роја
,
задруга
за
штедњу
и
припомоћ
и
певачка
дружина
,
успевала
су
дивно
.
У
породичком
животу
почео
се
будити
бољи
дух
,
сваки
се
то
пренуо
и
отимао
,
да
пође
у
напред
.
Овај
нови
дух
,
који
се
полако
будио
и
снажио
није
могао
,
а
да
не
захвати
две
највеће
задруге
у
месту
српску
црквену
и
месну
политичку
општину
.
Још
пролеће
није
ни
грануло
,
а
већ
су
се
чиниле
припреме
,
да
се
занови
и
једна
и
друга
општина
.
Отпре
је
свет
мало
марио
,
какви
ће
људи
доћи
на
управу
—
сад
се
почело
по
месту
живо
разговарати
о
томе
.
Неслога
је
кочила
рад
у
једној
и
другој
општини
.
Људи
почеше
,
да
разбирају
са
чега
је
то
?
То
разбирање
није
ишло
многима
у
рачун
.
Људи
,
који
су
до
јуче
били
на
власти
почеше
,
да
увиђају
,
да
ће
им
се
та
власт
да
измакне
из
шака
.
Кад
се
камен
на
брду
макне
,
низ
брдо
са
ваља
.
Прво
се
шушкало
,
после
се
почело
јавно
говорити
,
да
је
српска
црква
и
школа
прави
батал
,
да
се
у
месној
општини
не
ради
увек
као
што
ваља
.
Стари
општинари
почели
да
се
згледају
и
питаху
откуда
је
то
?
Није
била
дуго
тајна
,
да
се
у
„
Српскоме
колу
“
претресају
крупне
ствари
.
Људи
се
почеше
омишљати
,
ко
то
чеврљи
око
општински
послова
.
Доктор
Станоје
Лазић
је
знао
потанко
,
шта
све
тишти
дојакошње
општинаре
,
њега
је
можда
највећма
болило
,
што
и
једна
и
друга
општина
пада
и
пропада
—
али
је
млади
доктор
био
човек
мудар
,
знао
је
он
врло
добро
,
да
имаде
посла
са
гнездом
стршљенова
,
да
храст
не
пада
одмах
од
првога
ударца
,
па
се
чувао
,
да
се
не
каже
е
се
он
дигао
,
да
својим
раменом
исправи
свет
.
Није
му
се
свидило
,
што
се
свет
бакће
само
око
тога
,
да
претреса
како
ово
или
оно
у
општинском
раду
не
ваља
,
а
што
не
бере
бриге
,
како
би
се
то
боље
урадило
.
Доктор
Станоје
Лазић
знао
је
вешто
удесити
преко
својих
људи
,
да
се
свет
окане
разговора
о
томе
,
како
ово
или
