МАЛА
БИБЛИОТЕКА
МАТИЦЕ
СРПСКУ
У
ДУБРОВНИКУ
књига
4
.
ВИД
ВУЛЕТИЋ
ВУКАСОВИЋ
ЦАР
ДУШАН
У
ДУБРОВНИКУ
1912
.
Штампа
Српске
Дубровачке
Штампарије
.
1912
.
Издање
Матице
Српске
у
Дубровнику
И
.
У
сутон
ће
,
о
Малој
Госпи
,
године
1349
.
,
три
одлична
коњаника
банути
преко
Босанке
,
те
ће
на
Плоче
,
испред
Дубровника
.
Ватре
горе
на
Табору
и
у
хану
,
гдје
је
доста
Требињана
,
Захумљана
и
осталијех
трговаца
.
Ту
ти
је
све
коњ
до
коња
,
каонути
што
је
стигло
у
град
неколико
карвана
,
и
распртило
се
меда
,
воска
,
чапре
,
вуне
и
другога
еспапа
,
а
натовариће
прекоморске
робе
.
То
ти
је
баш
пазар
!
—
Све
је
мирно
на
Табору
,
а
ипак
обилазе
из
даљега
содати
сулицама
о
рамену
,
по
гдјекоји
здур
и
кацаморат
.
Остали
су
грађани
у
граду
,
а
мост
је
за
рана
подигнут
,
те
није
лако
преко
посата
приступити
под
град
,
јер
ти
је
стража
до
страже
на
градскијем
зидинама
,
а
најжешћа
поврх
врата
на
Плочама
,
над
Дрварицом
и
на
кули
св
.
Николе
.
Све
је
лук
до
лука
и
брадва
до
брадве
,
часници
су
закукуљени
ту
на
тетику
,
а
први
се
гласе
фратри
Бјелаши
,
каонути
што
је
њихов
манастјер
најбоља
тврђа
и
поуздана
обрана
града
Дубровника
.
Звона
на
звонику
зазвонила
:
разлијегају
се
дивно
као
оргуље
,
а
иза
тога
заори
са
двадесет
стражарница
,
једно
иза
другога
:
„
Варда
“
—
„
Свети
Власи
!
“
У
то
приближе
се
она
три
коњаника
на
мост
,
а
пратиџије
им
,
пјешаци
и
коњици
,
око
тридесет
их
на
броју
,
обрну
на
Табор
а
да
ноће
у
хану
.
Први
оскочи
с
дивна
зеленка
осредњи
човјек
.
На
глави
му
кукуљица
,
вас
је
у
црну
,
коса
му
ошишана
,
брада
кратка
,
а
брци
прицмиљени
.
Он
ће
поуздано
кликнути
:
—
„
Свети
Стјепан
!
“
А
са
зидина
се
огласи
часник
опрезно
:
—
„
Домања
!
“
Витез
прихвати
:
—
„
Бобалић
...
живио
Свети
Власи
!
“
—
У
то
се
помоле
двије
интјернице
(
фењера
)
,
зазвекећу
вериге
и
мост
се
спусти
,
а
врата
се
на
пола
ошкрину
.
Тад
уљезу
сва
три
коњаника
у
град
мимо
сулице
,
водајући
за
узду
сваки
свога
коња
.
Два
су
часника
,
два
властелина
,
добро
познала
каноника
Бобалића
,
првога
дјака
(
канћелара
)
бана
босанскога
Стјепана
Котроманића
.
Значајно
су
га
погледали
,
али
ни
мукает
,
каонути
што
је
пред
палицом
Св
.
Власи
и
родбинско
чувство
нијемо
.
Климе
Држић
и
Влаћо
Бобалић
видјели
и
не
видјели
свога
рођака
каноника
Домању
;
али
дакако
,
одмах
је
мало
вијеће
дознало
да
су
поклисари
босански
уљегли
у
град
.
—
Кад
су
били
мимо
Николину
цркву
,
каноник
се
као
нехоте
закашље
и
шапатом
рече
банову
војводи
Григорију
Гојславићу
,
који
је
први
пут
видио
град
Дубровник
:
—
„
И
овако
се
пред
рођацима
чува
златна
слобода
града
Дубровника
!
“
То
изусти
и
поклони
се
цркви
,
а
други
ће
војвода
Страхиња
Вучинић
:
—
„
Јуначка
су
прса
вјернијех
грађана
права
обрана
града
Дубровника
,
па
гдје
је
оваке
самозатаје
,
ту
није
потребе
од
овијех
високијех
кула
и
зидина
!
“
И
упре
прстом
у
каштио
.
А
Грегорије
:
—
„
И
слијепи
послух
законима
домовине
створио
је
ова
чудеса
у
твому
родному
граду
!
“
—
На
то
му
одврне
каноник
некијем
поносом
,
то
као
да
прориче
:
—
„
И
само
уз
пријатељство
роднога
ми
града
може
се
господин
бан
ослободити
од
тешке
напасти
великога
цара
и
самодршца
Србљем
,
Грком
,
и
Бугаром
!
...
“
Даље
није
хтио
,
јер
га
је
било
страх
да
га
чује
и
црна
земља
,
а
у
његовој
окретној
бесједи
баш
је
онда
био
спас
Котромановићеве
поносне
бановине
...
Каноник
је
био
бану
десна
рука
,
а
она
су
два
добра
сина
Свете
Босанске
Цркве
дошла
да
само
повладе
што
би
опрезно
брже
урадио
окретни
банов
дјак
Домања
.
Ту
ти
није
било
устезања
,
јер
је
бан
у
страху
дан
по
дан
чекао
свога
рођака
Цара
Душана
Силнога
под
тврди
Бобовац
,
а
да
би
му
отео
лијепу
кћерку
Елизабету
за
свога
јединца
краља
Уроша
,
а
уз
кћерку
и
Захумље
за
прћију
...
Питање
је
било
шкакљиво
,
а
само
се
могла
у
ово
уплести
мудрост
града
Дубровника
,
који
је
са
свијем
свијетом
пријатељевао
,
а
опета
знао
да
врши
своју
и
да
буде
посредником
и
прваком
у
размирицама
између
словинске
господе
.
—
Каноник
ће
одвести
два
своја
друга
у
племенити
Бобалићев
дом
код
Николине
цркве
и
угостиће
их
кнежевски
,
како
се
то
баш
пристоји
господи
босанској
.
ИИ
.
У
Матка
је
Маринова
Минчетића
на
Пустјерни
сјетно
и
невесело
.
У
двору
се
све
шапатом
говори
и
чељад
су
у
великој
кошњи
,
а
особито
лијепа
Славе
.
Као
да
чекају
некога
из
далека
.
У
ручање
доба
ето
ти
поспјешно
мештра
Јакоба
лијечника
и
Марина
чиружика
(
ранара
)
.
Одијело
им
је
од
баршуна
,
стиснуто
и
добро
запето
око
живота
,
а
гаће
кратке
,
на
виле
,
до
кољена
.
Назули
свијетле
цревљице
,
а
на
њима
сребрни
запон
.
На
глави
им
округла
капа
од
баршуна
,
кратка
им
просиједа
коса
,
а
у
лицу
су
тмасти
.
Говоре
тихо
и
по
бесједи
су
прекоморци
,
из
ближње
Талије
—
Падуанци
.
Забринути
су
,
па
им
се
на
лицу
позна
да
је
неко
племенита
рода
јако
болестан
.
Славе
ошкрине
врата
богате
клијети
и
уведе
их
пред
позлаћену
постељу
,
око
које
су
свилене
копрене
,
а
сунчани
зрак
мучно
допире
до
болесника
.
Лијечник
ће
ступити
први
—
и
загледаће
се
у
младића
жуте
косе
,
те
ће
се
наслонити
на
постељу
и
помњиво
ослухнути
како
дише
,
па
у
себи
:
—
„
Bene
!
(
добро
!
)
“
—
Позваће
чиружика
,
опрезно
ће
открити
болесника
и
привиће
му
рану
на
витијем
ребрима
.
У
то
болесник
превратио
очима
,
погледао
око
себе
и
дубоко
уздахнуо
,
баш
као
да
се
пробудио
иза
дубока
сна
.
Ето
ти
младе
владике
,
Славе
,
понудила
му
некакво
пиће
у
сребрној
купи
,
а
младић
се
усиловао
да
је
сам
прихвати
,
али
му
мештар
Јакоб
то
не
дао
,
него
га
подухитио
испод
пазуха
лијевом
,
а
десном
му
понудио
пиће
.
Кад
је
попио
,
опет
ће
,
али
гласније
:
—
„
Bene
!
fuori
di
pericolo
(
изван
погибли
)
!
Хоће
се
само
мира
и
почивања
!
“
Стисне
га
лагано
за
десницу
,
поклони
се
—
као
нехотице
—
и
опет
спусти
копрену
,
те
рече
лагано
госпару
Матку
и
госпођи
Деши
:
„
Кнез
ће
дуго
спавати
,
не
ваља
да
га
се
до
вечера
буди
.
Боље
му
је
,
огњица
је
попустила
!
“
Некако
удари
задовољно
дланом
о
длан
,
па
рече
:
—
„
Bene
,
benissimo
!
“
И
чиружик
се
лукаво
осмјехне
,
али
ни
у
нос
,
јер
се
овдје
прва
броји
мештра
Јакоба
.
Најзадовољнија
је
била
Славе
.
Онако
са
стране
добро
је
погледала
у
оне
лукаве
обријане
образе
крију
ли
икакву
тајну
,
па
их
проматрала
низ
стубе
и
још
на
улици
;
а
кад
видјела
да
се
не
шапћу
,
одахнула
је
слободније
и
учинило
јој
се
као
да
јој
се
свалило
големо
бреме
с
груди
.
—
У
истину
била
је
завољела
онога
племенитога
јунака
и
срце
јој
трпјело
ради
његова
драгоцјенога
живота
.
Ето
се
сад
разведрила
,
причињало
јој
се
као
да
се
пробудила
иза
слатка
санка
и
уживала
је
као
да
јој
се
нешто
лијепо
сњело
...
Она
била
у
тој
сањарији
зачарана
,
а
у
то
ударила
халка
на
вратима
и
ето
ти
неочекиванијех
гости
:
каноника
Домање
,
а
с
њиме
она
два
војводе
.
Госпар
им
Матко
пође
на
сусрет
,
па
се
до
три
пута
пољуби
с
рођаком
каноником
,
а
господи
Бошњацима
стисне
јуначку
десницу
.
Упитали
се
за
здравље
,
а
одмах
прихватио
Бобалић
:
—
„
А
како
је
банов
сестрић
Богиша
Николић
?
Хоће
ли
пребољети
љуте
ране
?
“
А
госпар
Матко
:
—
„
Донијели
га
из
Жупе
рањена
,
једва
је
духопирио
,
па
га
ето
привријежио
у
своју
кућу
,
каонути
милога
сина
врлога
ми
пријатеља
кнеза
Николе
.
Сад
му
је
боље
и
ране
ће
пребољети
...
“
—
Страхиња
Вучинић
:
—
„
Поздрав
ти
од
нашега
господина
бана
и
лијепа
захвала
да
си
му
у
невољи
прихватио
сестрића
,
он
ти
је
харан
на
тој
братској
љубави
!
“
Матко
:
„
Што
сам
урадио
,
то
је
мало
за
дичне
и
добре
пријатеље
,
јер
нас
права
љубав
здружује
за
живота
...
Ми
смо
у
роду
с
босанском
и
српском
господом
;
крв
нам
иста
тече
у
јуначкијем
мишицама
!
“
—
А
војвода
ће
Григорије
о
другому
:
—
„
Господину
се
бану
хоће
мира
с
царем
Душаном
,
па
ће
онда
бити
добра
у
земљи
,
бива
свој
свога
на
јаму
води
,
а
у
јаму
не
баца
...
Ето
нам
је
земља
опустошена
од
овога
братскога
покоља
и
рата
,
а
да
би
с
чеса
,
не
би
жалио
,
но
с
пусте
женидбе
:
цар
хоће
Елизабету
за
Уроша
,
а
бан
је
обећао
Лоишу
Угричићу
,
па
ето
се
земља
ископала
и
бан
бјежи
главом
без
обзира
...
“
На
то
Матко
:
—
„
У
овој
је
распри
и
Дубровник
тешко
претрпио
;
села
су
око
града
поробљена
и
поплављена
,
а
тому
је
свему
крива
банова
тврдоглавост
:
кога
је
молити
,
тога
није
срчити
,
јер
је
цар
на
добре
добар
као
ведар
дан
,
а
особито
воли
наш
Дубровник
и
на
срцу
су
му
светиње
нашега
града
.
Ми
хоћемо
мира
по
што
по
то
,
јер
нам
је
у
овој
вашој
свађи
све
смалаксало
,
а
истом
су
ето
овога
мјесеца
први
карвани
сашли
на
Табор
;
нама
се
хоће
промета
и
трговине
.
Хтио
би
бан
увести
у
напаст
и
Републику
Св
.
Власи
,
али
слободно
не
ће
,
јер
је
наше
велико
пријатељство
с
Немањића
домом
,
а
опета
и
бану
желимо
добра
,
и
он
нам
је
род
,
па
ваља
да
је
обзирнији
у
свему
и
свачему
!
“
...
На
то
се
Домања
нешто
замислио
,
није
ни
бесједе
рекао
,
јер
није
знао
што
би
казао
госпару
Матку
.
Био
је
ето
увјерен
да
је
оно
управо
мишљење
господе
у
Дубровнику
,
па
закључи
овако
у
себи
:
„
Vox
populi
,
vox
Dei
!
“
(
народни
глас
,
божји
глас
)
.
—
Страхиња
рече
поштено
:
„
У
злато
ти
се
оковала
,
тај
нам
је
братски
рат
дозлогрдио
,
па
се
упропастила
домаћа
властела
,
а
ето
нам
примјера
тамо
на
постељи
...
“
Матко
прихвати
:
—
„
Да
,
војска
је
допрла
до
нашијех
зидина
,
а
у
Жупи
је
погинуло
до
петсто
јунака
,
између
тијех
два
војводе
и
десет
племића
...
Богу
хвала
да
смо
избавили
јадника
Богишу
!
Наши
лијечници
не
могу
ни
одољети
,
а
ето
смо
добавили
и
два
нова
из
Падове
,
мештра
Јакоба
и
чиружика
Марина
,
а
ове
су
нас
бриге
задесиле
ради
туђијех
задјевица
...
Прошлијех
година
куга
,
а
сад
рат
,
али
ће
Свети
Власи
знати
вршити
своју
на
вријеме
,
и
како
треба
!
“
Бошњаци
га
слободно
нијесу
добро
разумјели
,
али
га
је
разумио
син
Светога
Власи
,
каноник
Домања
,
те
га
је
на
лисичју
погледао
до
три
пута
и
извалио
ове
чудновате
латинске
бесједе
:
„
Mors
tua
,
vita
mea
!
!
“
(
твоја
смрт
,
мој
живот
)
.
Па
као
да
му
је
нешто
ново
презламенито
пало
на
ум
,
загледао
се
пут
притворене
клијети
,
а
тамо
сједила
Славе
и
била
тако
срећна
и
блажена
...
Домања
се
лукаво
насмијешио
и
овако
ће
,
а
да
га
нико
не
чује
:
—
„
Овај
је
час
мој
господар
бан
придобио
велику
битку
и
поразио
силнога
цара
,
али
ће
се
свети
Власи
на
ме
срчити
докле
буде
камена
на
камену
у
граду
Дубровнику
...
Благо
теби
,
горди
Лоишу
,
свети
је
Марко
пред
тобом
потамнио
,
а
цар
ће
сам
знати
казати
колико
зна
скромни
дјак
бана
босанскога
...
“
Пакљени
му
је
смијешак
летио
преко
усница
и
није
имао
даље
у
оному
двору
мира
;
испод
њега
је
горио
позлаћени
сто
као
жива
ватра
.
—
Брже
устане
и
поздрави
госпара
Матка
:
—
„
Посли
су
тешки
,
бриге
су
жестоке
,
па
се
не
могу
ни
у
рођаковој
кући
згријати
,
али
ће
бити
и
боље
...
Молим
те
уз
то
,
поздрави
ми
срдачно
моју
добру
куму
и
малу
Славу
,
за
коју
ја
мислим
—
и
мислићу
...
“
Није
могао
даље
,
него
ће
низ
стубе
,
а
не
ће
да
чека
ни
она
два
врла
Бошњака
,
који
ће
још
једном
Матку
прикричити
банову
препоруку
.
ИИИ
.
На
ријеци
Буни
,
у
Захумљу
,
разапет
је
чадор
до
чадора
.
Ту
је
силна
војска
у
Бишцу
и
наоколо
.
Огњи
пламте
на
далеко
,
а
особито
на
главици
поврх
Бишца
.
Разлијеже
се
војничка
дрека
с
брда
на
долину
,
уз
вику
чили
коњи
њиште
,
а
војнички
рогови
,
с
краја
на
крај
огромне
војске
,
ударају
заповиједи
из
главнога
логора
,
с
оне
главице
до
Бишца
.
У
цик
зоре
војска
је
на
ногама
,
као
да
ће
на
далеко
.
—
Испред
свиленога
чадора
неколико
је
војвода
,
те
чекају
одлучну
заповјед
.
Цар
је
Душан
рано
устао
,
јер
су
у
чадору
пред
Богородичином
иконом
ужежене
воштанице
и
мирљух
се
тамјана
диже
небу
под
облаке
.
Пречасни
отац
Јанићије
окадио
је
свети
отар
,
онда
цара
,
госпођу
царицу
и
младога
краља
Уроша
.
Сва
су
тројица
у
богољубној
молитви
пред
светијем
дверима
.
Иза
тихе
молитве
Јанићије
пружи
животворни
крст
на
цјеливање
владару
,
мајци
и
сину
,
поклони
се
и
оде
,
а
то
је
обиљежје
,
да
се
с
Богом
започео
дан
.
Цар
је
повисока
стаса
,
дуге
смеђе
косе
,
кратке
,
округле
браде
,
озбиљна
а
блага
лица
.
Само
мало
говори
,
а
више
гледа
и
мисли
.
Не
сједи
у
златному
столу
,
но
стоји
,
а
код
њега
је
с
десне
царица
Јелена
,
а
с
лијеве
Урош
.
Свакако
је
свечан
час
,
јер
цар
није
у
панцијер-кошуљи
и
под
калпаком
,
него
је
обукао
дугу
гримизму
хаљину
,
по
њој
бијели
лиљани
,
а
преко
себе
преметнуо
зелени
петрахиљ
с
орловима
.
На
глави
му
је
округла
златајли-капа
,
а
око
капе
су
навезена
три
бијела
лиљана
.
Пред
цара
ступи
умиљато
катунар
Витаонички
и
Косорички
Лазар
Гребљановић
,
деспот
Угљеша
Мрњачевић
и
брат
му
Вукашин
,
чеоник
у
војсци
царевој
.
Сва
су
три
војводе
под
оклопом
,
на
глави
им
позлаћена
кацига
,
а
о
бедри
мач
леденик
.
Кад
их
цар
сагледао
,
овако
проговори
из
тиха
:
—
„
Добро
ми
дошли
,
моји
вијерни
јунаци
,
ево
ми
се
готово
сва
Босна
подложила
,
и
племенита
господа
са
свијех
страна
хрле
,
а
да
ми
предају
куле
и
градове
,
само
се
бан
тврдоглаво
склонио
у
тврди
Бобовац
са
својом
кћерком
и
госпођом
баницом
,
па
смо
га
посједали
три
мјесеца
с
големом
војском
,
ал
није
војске
,
да
узме
онај
град
на
тимору
.
У
граду
је
уз
бана
и
каноник
Домања
Бобалић
.
Он
лукаво
свјетује
свога
господара
којему
ће
царству
привољети
,
па
је
у
то
име
обећао
своју
кћерку
краљу
Лоишу
,
који
је
обрекао
јаку
помоћ
и
добру
војску
свому
тасту
.
Био
је
у
Дубровнику
Бобалић
,
како
то
добро
знам
по
уходама
,
а
у
Млетке
је
спремио
по
силно
оружје
банова
војводу
Григорија
Гојславића
и
на
нас
се
спрема
силна
војска
,
ал
су
куле
и
градови
у
нашијем
рукама
.
Ви
сте
ми
били
вијерни
;
па
ето
,
војводо
Лазаре
,
теби
добре
војске
,
да
управљаш
освојеном
Босном
;
деспот
ће
Угљеша
засјести
у
Хљевну
,
да
ти
буде
вазда
у
помоћи
,
а
Вукашин
нека
крене
у
име
наше
у
мили
нам
Дубровник
,
да
види
колико
су
ми
вијерна
она
мудра
господа
.
Њихово
ми
је
пријатељство
на
срцу
!
“
—
Први
се
Вукашин
поклони
и
пољуби
цару
скута
и
петрахиљ
,
па
по
реду
војвода
Лазар
и
деспот
.
Овако
рече
Угљеша
:
—
„
Свијетла
круно
,
око
Неретве
има
утврђенијех
градова
,
ал
и
с
оне
стране
немамо
страха
од
Млечића
,
а
Угричићи
не
ће
преко
равнога
Хљевна
у
Босну
Поносну
;
само
царе
,
остаје
ти
нетакнут
алем-камен
на
Сињему
мору
,
бијели
град
Дубровник
,
њега
нам
треба
освојити
,
оно
ти
је
други
стони
град
,
ваља
да
у
Дубровнику
ове
године
презими
српска
добитница
војска
!
“
На
то
се
осмјехну
цар
и
овако
ће
прама
војводи
Лазару
:
—
„
Ми
смо
освојили
срце
Дубровачко
,
а
друго
нам
и
не
треба
;
па
је
боље
да
се
они
мудри
трговци
владају
по
себи
,
тако
ће
нам
управо
ваљати
,
баш
кад
буде
мучније
згоде
...
“
—
Гребљановић
се
поклони
до
црне
земље
и
каже
свому
цару
:
—
„
Хвала
ти
господару
,
твоја
воља
осваја
земље
и
градове
,
а
златна
ти
бесједа
свакога
добра
човјека
!
“
—
Ово
Вукашину
није
било
мило
,
у
лицу
је
поблиједио
и
погледао
на
страну
,
да
би
се
отео
оку
свога
господара
,
али
нико
није
смио
порећи
што
је
казао
силни
цар
Душан
.
—
Војводе
се
удаље
и
сваки
навјести
подвојводама
на
коју
ће
страну
добра
српска
војска
.
И
цар
брже
окрочио
коња
витеза
те
погледао
низ
продоље
како
јуначки
ступа
чета
за
четом
,
а
брзи
коњици
лете
као
јато
соколова
.
Још
цар
једном
погледа
пут
сјевера
,
онда
крене
низ
мутну
Неретву
са
својијем
двором
и
одабраном
војском
преко
кршнога
Захумља
,
а
то
је
његова
жеља
,
то
је
мираз
лијепе
Бошњанке
Елизабете
Котроманића
...
ИВ
.
На
Пустјерни
је
боље
војводи
Богиши
,
лијепо
се
подигао
и
огледа
своје
свијетло
оружје
.
Госпођа
му
је
Деша
била
као
рођена
мајка
,
Славе
као
мила
сестра
,
а
госпар
Матко
отац
и
доброчинац
.
Сједио
је
по
вас
божји
дан
и
причао
госпођама
о
Босни
Поносној
и
о
љутијем
мегданима
,
па
му
било
жао
да
се
лије
јуначка
крв
и
уздахнуо
би
на
свога
горопаднога
ујака
бана
Стјепана
.
Чешће
би
му
дошао
на
виђење
каноник
Домања
и
војвода
Страхиња
,
а
Григорије
је
давно
за
послом
отишао
на
галији
у
Млетке
.
Славе
је
ситан
везак
везла
,
а
Деша
прела
дробну
свилу
.
У
Славе
је
жућа
коса
од
сухога
злата
,
а
лице
као
мјенделово
цвијеће
,
па
кад
се
осмјехне
,
ето
да
ти
пукне
срце
.
Висока
је
струка
и
танковита
,
не
можеш
погледати
,
а
да
ти
не
закуца
срце
у
њедрима
.
Онако
тихо
оборила
трепавице
на
везак
,
а
војвода
с
ње
не
смеће
погледа
.
И
Николић
је
права
слика
и
прилика
Славина
,
само
му
је
бљеђахније
лице
и
брци
му
истом
заруђели
.
У
лицу
је
као
млађана
дјевојка
.
Ово
се
двоје
мило
нигда
прије
не
видјело
,
а
наличе
баш
као
да
си
разрезао
румен
јабуку
.
Славе
је
била
као
владика
Деша
у
свему
и
по
свему
,
особито
тихе
ћуди
.
—
То
ти
је
,
кажу
,
мила
јединица
у
Минчетића
двору
...
Страхиња
видио
да
се
милује
ово
двоје
добре
дјеце
,
те
сам
собом
казивао
:
—
„
Баш
је
једно
за
друго
,
а
за
то
их
је
драги
Бог
и
створио
!
“
—
Тако
ти
није
мислио
Домања
,
јер
је
он
сваку
гледао
с
висока
колико
ће
му
уродити
и
гдје
ће
довршити
...
Једном
ће
,
кад
је
ту
био
и
Матко
,
у
звијезде
ковати
младога
Уроша
и
казивати
како
су
се
прије
српски
владари
женили
из
Млетака
,
а
сад
је
по
правици
на
град
Дубровник
,
те
знањем
и
имањем
,
а
особито
у
складности
,
не
изостаје
ни
гордијем
Млецима
.
Он
је
то
говорио
и
сваки
би
час
значајно
погледао
владику
Дешу
,
а
каткада
и
властелина
Матка
.
Слави
је
одсада
одмах
био
први
на
свијету
млади
војвода
и
не
би
га
прегорјела
за
све
круне
тога
бијелога
свијета
.
То
је
добро
знао
лукави
каноник
и
гледао
добру
згоду
да
нешто
из
даљега
шапне
Матку
,
да
би
га
упозорио
,
а
да
Славе
,
осим
родитеља
,
има
на
свијету
некога
још
дражега
.
Била
недјеља
,
и
каноник
служио
св
.
мису
у
Стјепановој
цркви
,
а
на
миси
је
била
Славе
,
госпар
Матко
и
Деша
,
а
с
њима
дошао
на
службу
божју
и
Богиша
.
Нигда
није
Славе
богољубније
молила
до
овога
часа
.
Молила
и
била
сретна
,
јер
је
мислила
на
свога
милога
војводу
.
Није
јој
још
казао
ни
бесједе
о
тој
љубави
,
али
им
срце
куцало
,
и
очи
им
све
казивале
—
а
то
су
прави
вјесници
душе
и
срца
.
Како
ли
је
жарко
захвалила
Богу
,
да
јој
је
повратио
милога
јунака
,
да
му
је
заимао
истанова
жуђено
здравље
!
И
војвода
је
молио
на
свој
начин
,
те
га
узнио
мирлух
тамјана
до
раја
и
у
њему
је
видио
анђеле
,
а
сви
су
наликовали
Слави
...
.
Она
ти
му
је
била
пред
божјим
пријестољем
тако
лијепа
,
тако
мила
!
Клечао
је
и
непрестано
гледао
ово
виђење
.
Миса
му
је
била
прекратка
и
желио
је
да
би
трајала
Бог
зна
колико
.
Био
је
син
Босанске
Цркве
,
али
сама
црква
Славина
имала
је
правијех
анђела
на
земљи
,
она
га
могла
спасти
,
у
њој
се
моли
побожно
добра
Славе
,
те
понизно
склапа
ручице
прама
небу
...
И
то
је
добро
уочио
Домања
,
па
му
ето
сада
била
најбоља
згода
да
Матку
нешто
поближе
шапне
.
—
Иза
мисе
пође
у
Минчетића
дворе
и
ту
ће
се
у
четири
ока
састати
с
домаћином
.
Нека
је
био
хитар
,
а
ипак
у
овако
помучну
послу
није
знао
с
које
би
стране
,
па
ће
овако
с
боље
:
„
Данас
сам
ти
,
мој
госпару
Матко
,
проплакао
од
милиње
,
кад
сам
видио
онаке
побожности
у
нашега
младога
пријатеља
Николића
,
а
ипак
је
он
син
Босанске
Цркве
!
“
—
А
госпар
ће
,
онако
ганут
:
—
„
Оно
ти
је
добар
син
од
добра
дома
,
па
откад
је
Бобалића
кућа
,
од
кољена
на
кољено
,
наше
се
пријатељство
пише
с
племенитијем
Николићима
,
у
срцу
ми
је
као
рођени
син
млади
Богиша
!
“
То
је
казао
некако
поносом
,
а
каноник
ће
га
ујести
овако
за
живо
срце
:
„
А
сада
ће
бити
ако
Бог
да
,
још
боље
пријатељство
,
јер
ти
,
госпару
Матко
,
имаш
да
удомиш
јединицу
поћерку
...
“
—
Кад
је
то
чуо
властелин
,
смркло
му
се
пред
очима
—
и
чинило
му
се
као
да
се
земља
под
њим
просјела
...
Дуго
је
гледао
Домању
,
па
ће
као
усопљен
:
—
„
Властелине
,
госпару
канониче
,
у
језик
се
угризао
,
још
се
није
Дубровачка
владика
удомила
у
дом
туђе
вјере
;
двор
Минчетића
поштовао
је
туђе
вјере
,
али
своју
је
неоскврњену
чувао
боље
него
очи
у
глави
,
то
ће
бити
,
ако
Бог
да
,
и
до
ископања
нашега
племенитога
кољена
...
Канониче
,
рекао
си
ми
тешку
увриједу
!
Једно
је
домаће
пријатељство
,
а
родбина
је
и
вјера
као
једна
душа
,
то
се
не
може
различито
ни
помислити
!
.
.
“
А
Домања
:
—
„
Дуги
су
путеви
господњи
...
“
На
то
му
пресијече
бесједу
:
—
„
Славе
ми
је
на
срцу
,
али
бих
је
ја
волио
пожељети
,
него
да
прегори
светиње
наше
...
Тако
ће
бити
,
јер
је
постојана
бесједа
Минчетића
,
као
станац
камен
,
на
којему
је
зграђен
наш
славни
град
...
Не
говори
даље
,
ово
ми
је
најгори
дан
у
животу
!
...
“
Ходао
је
преко
дворнице
као
да
и
не
види
каноника
,
те
ће
напрасно
из
двора
,
кад
је
извршио
пакосно
дјело
и
постигао
више
но
што
је
хотио
,
јер
је
узнемирио
прави
рај
на
овој
земљи
...
Домања
је
ипак
нешто
знао
,
што
нико
други
није
ни
у
сну
снио
,
с
тога
му
је
казао
:
да
удомиш
поћерку
...
В
.
У
кнежеву
двору
прије
подне
зазвонило
сребрно
звонце
,
и
ето
ти
на
збор
вијећа
.
Позвана
властела
на
окупу
су
,
а
само
нема
Матка
Минчетића
.
У
повисоку
је
ебанову
столу
,
урешену
лавјим
главама
од
бјелокости
,
старачац
кнез
Сер
Пиетро
Јустиниано
,
Млечић
.
Погледао
је
по
дворници
,
па
регби
да
је
одмах
уочио
да
је
један
сто
празан
,
јер
се
пут
оне
стране
,
као
нехоте
,
окренуо
два
и
три
пута
.
Снимиће
с
главе
скрлетну
кукуљицу
,
постављену
бијелијем
крзном
,
и
онда
ти
је
открио
сједине
,
бијеле
као
оно
крзно
,
чијем
је
постављен
плашт
.
Некако
ће
као
да
оклијева
,
а
да
започне
бесједу
,
те
се
прихватио
свиленијех
керица
на
столу
,
и
онако
их
премеће
неколико
пута
преко
прста
.
Властела
звана
муком
муче
и
упрли
добро
поглед
у
Млечића
,
јер
држе
,
да
ће
слободно
казати
нешто
необично
и
одлучно
.
Наједном
ти
испод
плашта
извади
писмо
и
овако
га
попрати
:
—
„
Часни
вијећници
,
одабрана
властело
,
поздрав
вам
од
нашега
дужда
,
свијетлога
принципа
Андрије
Дандола
,
који
вас
свијех
држи
као
своју
рођену
браћу
!
Прејасна
је
Република
Светога
Марка
најбоље
пазила
опћину
града
Дубровника
и
поштовала
њезине
повластице
,
те
штитила
да
се
по
чему
у
зидине
Светога
Власи
не
би
увукла
неправица
,
а
сад
ево
вам
поруке
,
која
је
на
добро
и
корист
опћине
Светога
Власи
:
—
„
Узорита
опћино
града
Дубровника
,
мудра
властело
,
поздрав
Вами
и
особита
цијена
од
стране
Владајуће
Прејасне
Републике
Млетачке
и
од
њезина
вршитеља
дужда
Андрије
Дандола
!
Вазда
смо
се
старали
за
добро
и
корист
опћине
светога
Власи
,
која
нам
је
најбоља
сусједа
на
сињему
мору
,
а
сад
нас
особита
брига
за
њу
мучи
.
Ово
су
рђаве
згоде
у
којијем
је
сада
кршћанство
,
јер
смо
с
једне
стране
у
погибли
од
Турака
,
Татара
и
од
Куманаца
,
а
с
друге
нас
стране
тиште
полувјерци
:
Босна
нам
је
у
сусједству
,
те
нам
задаје
тешке
муке
око
Неретве
;
гради
куле
,
а
да
се
брани
тобоже
од
силнога
сусједа
Цара
Душана
,
што
је
свакако
на
уштрб
Владајућој
Републици
и
њезинијем
људима
,
чија
је
трговина
вазда
била
поштована
на
онијем
странама
.
Неколико
је
доба
да
смо
у
завади
с
угарскијем
краљем
Лоишом
,
који
се
потпором
босанском
све
више
приближио
нашему
владању
и
тако
се
косе
двије
кршћанске
јаке
моћи
,
а
сад
је
баш
од
велике
потребе
,
да
кршћани
буду
сложни
;
па
вас
молим
,
да
би
свијем
силама
настојали
да
би
се
углавио
жуђени
мир
,
и
нека
свака
ратујућа
страна
слободно
уздржи
што
је
освојила
.
Тој
је
мудрој
господи
да
извојшти
мир
,
а
то
ће
најбоље
постићи
преко
поклисара
,
то
баш
сада
,
кад
се
краљ
Лоиш
запутио
у
Италију
,
а
да
се
тамо
кини
у
Напуљу
,
те
ће
бан
остати
на
цједилу
и
не
ће
моћи
сам
проти
свому
наравскому
господару
Цару
Душану
.
Цар
вам
је
на
кутњему
прагу
,
и
њега
ћете
најбоље
утажити
,
како
то
добро
знате
,
складнијем
вашијем
поклоном
,
а
он
вас
,
тако
великодушан
,
неће
нипошто
одбацити
.
Свадба
је
с
Елизабетом
Босанском
готова
,
па
кад
је
одведе
Лоиш
из
Бобовца
у
своју
земљу
,
ствар
је
онда
свршена
,
те
ће
се
цар
смирити
.
Нека
то
одмах
ураде
ваши
људи
,
јер
је
ватра
баш
с
те
стране
.
Свијетлога
краљевића
Уроша
ваља
увести
у
родбину
у
наше
стране
,
хоће
се
за
Немањића
дом
кршћанске
родбине
,
а
не
полувјерске
.
Та
ће
кућа
обранити
од
невјерника
читаву
Европу
,
па
треба
да
је
с
њом
и
право
пријатељство
.
О
томе
нас
је
добро
увјерио
преко
вашега
управитеља
Сер
Пиетра
Јустиниано
ваш
мудри
син
каноник
Домања
Бобали
,
па
ако
онако
споразумно
будете
уредили
ствари
,
биће
корисно
особито
за
уздржање
наше
власти
и
за
праву
добробит
те
часне
опћине
светога
Власи
.
Од
Бога
Вам
здравље
,
а
особита
милост
и
наклоност
од
Владајуће
Републике
Млетачке
.
Андија
Дандоло
.
“
У
велику
су
се
чуду
нашли
вијећници
и
мислили
су
да
би
ово
могло
навести
републику
на
танки
лед
,
те
би
се
могла
набасекати
и
наћи
једном
осамљена
,
а
онда
би
баш
могла
упасти
без
икакве
обране
у
раље
незаситноме
Лаву
.
Нијесу
знали
на
коју
ће
,
али
ти
се
диже
на
ноге
госпар
Никола
Лукарић
:
„
Часни
вијећници
,
браћо
,
властело
града
Дубровника
!
Ето
нам
на
поглед
цркве
светога
Власи
славнога
јунака
,
који
је
до
сад
свладао
Бугаре
,
Грке
,
Угричиће
,
Турке
и
Татаре
,
па
добро
нам
дошао
на
виђење
;
ми
му
растворимо
врата
нашега
града
,
он
је
великодушан
,
он
ће
нас
бранити
,
он
ће
нам
бити
у
невољи
,
јер
нас
с
њиме
везује
крв
,
језик
,
обичаји
и
наваде
.
И
наши
су
пређи
српскога
рода
и
племена
,
па
нам
он
неће
ништа
ускратити
,
каонути
својој
рођеној
дјеци
.
Од
бана
се
и
од
Босне
немамо
добру
надати
,
и
он
је
на
раскршћу
,
те
не
зна
којему
би
се
царству
приволио
,
а
туђин
ће
нам
Лоиш
у
свему
онемоћи
и
његова
ће
нам
воља
бити
закон
,
па
ће
се
једном
с
оне
стране
занијекати
име
Светога
нашега
покровитеља
Власи
и
доћи
ће
туђинци
,
који
ће
својатати
у
име
Угричића
наш
Дубровник
,
да
га
продаду
трговцу
,
који
више
за
њ
понуди
...
“
Из
душе
је
народа
говорио
добри
властелин
,
и
вас
се
тресао
,
кад
је
свршио
ову
јаку
и
моћну
бесједу
,
те
је
пукла
као
гром
из
ведра
неба
.
Овом
је
бесједом
свакако
из
темеља
усколебао
онај
час
власт
Св
.
Марка
на
Сињему
мору
и
,
регби
да
је
било
одзвонило
управитељу
прејасне
млетачке
републике
у
граду
Дубровнику
,
те
се
сер
Пиетро
Јустиниано
био
мртвијем
знојем
ознојио
слушајући
ове
кратке
,
али
зламените
бесједе
.
—
Нико
се
није
усудио
да
дода
и
цигле
ријечи
овој
мудрој
бесједи
,
но
сви
кликну
једногласно
:
—
„
На
многаја
љета
благому
владару
цару
Стефану
Душану
,
на
здравље
свијетлој
царици
Јелени
и
краљу
Урошу
!
“
—
У
истому
ће
збору
вијеће
одредити
да
се
пошаље
поклонство
пред
цара
Душана
,
у
Врпоље
код
Требиња
,
да
га
се
у
исто
доба
умоли
и
најумиљатије
позове
у
град
Дубровник
,
а
да
би
се
достојао
,
да
буде
на
освештењу
величанствене
цркве
Св
.
Власи
пред
кнежевијем
двором
.
Једногласно
су
изабрани
:
Марин
Бунић
,
Јунио
Соркочевић
и
Паше
Гучетић
.
Никад
се
није
веселије
свршио
овај
славни
збор
,
те
је
било
честитања
Лукарићу
,
а
управитељ
је
Јустиниано
отишао
из
вијећа
покуњен
и
готово
постиђен
.
—
По
довршену
збору
дочекао
га
каноник
Домања
,
те
му
је
ласно
могао
прочитати
на
образу
,
да
се
ненадна
згодила
у
збору
и
да
је
био
поражен
.
Бобалић
ће
га
причекати
некако
поругљивијем
посмјехом
...
ВИ
.
У
цик
зоре
отворила
се
врата
манастира
Св
.
Кларе
и
у
њ
ступила
дјевојчица
у
црно
одјевена
.
Допратила
је
владика
и
властелин
,
па
се
с
њоме
најљубезније
растали
.
Дочекаће
је
мајка
Урсула
Пуцићева
,
опатица
,
а
уза
њу
три
старије
сестре
.
Препорука
је
била
сувишна
,
јер
је
мајка
Урсула
знала
кога
прима
,
а
тако
обично
није
сусретала
друге
владике
,
те
су
бјежале
из
свијета
у
осјен
божјега
храма
,
а
да
се
чувају
од
људске
напасти
.
И
једном
се
Добра
Пуцићева
спасла
за
час
од
вухвенога
свијета
,
па
ето
завољела
тишину
Исукрстове
цркве
—
и
остала
за
вазда
у
скромној
ћелији
Св
.
Кларе
...
Она
је
презрела
људско
ништавило
и
била
је
задовољна
с
пољупцем
заручника
пропетога
Криста
...
—
Овако
проговори
Слави
:
—
„
Кћерце
,
уђи
у
свету
цркву
,
а
да
те
заштити
од
зла
и
од
полувјерства
;
ти
си
позвана
да
вршиш
велико
дјело
у
откупљењу
кршћанскијех
душа
,
јер
Исукрст
говори
:
—
Јарам
је
мој
лагашан
.
—
Чини
ти
се
,
кћерце
,
да
трпиш
на
овоме
свијету
,
али
смо
сви
створени
да
кушамо
теготе
,
ти
си
велико
оруђе
у
рукама
Господа
Бога
,
па
и
сама
не
знаш
што
те
чека
и
за
што
те
је
божја
провидност
одредила
,
јер
нијеси
изабрана
да
овдје
у
самоћи
појиш
пјесме
Јагањцу
Божјему
,
но
је
велика
божја
промисао
—
имаш
у
бучноме
свијету
тешку
задаћу
,
а
да
будеш
мајка
народа
.
Бог
ће
ти
дати
,
кћерце
,
много
,
али
ће
од
тебе
тражити
голем
рачун
на
судњему
дану
.
Ово
је
за
те
кушња
,
јер
не
знаш
ни
сама
којега
си
рода
и
што
си
на
овом
свијету
.
То
ти
је
,
кћерце
,
велика
тајна
,
а
овдје
си
сада
под
заштитом
божјега
отара
и
црква
ће
те
божја
увести
у
свијет
,
за
то
си
позвана
да
јој
будеш
на
дику
и
да
у
теби
нађе
праве
и
искрене
обране
у
мучнијем
временима
,
у
дневима
кушње
.
Размишљај
,
кћерце
,
и
држи
се
Бога
,
јер
се
брже
приближује
час
кад
ће
у
те
свијет
гледати
као
што
гледају
сироте
у
жарко
сунце
!
“
—
Ово
је
ожалошћена
Славе
,
онако
заплакана
,
слушала
,
али
је
све
то
била
тајна
,
а
само
је
разумјела
,
да
нешто
зна
мајка
Урсула
и
да
јој
неће
да
каже
.
Она
је
скромно
живјела
на
Пустјерни
и
била
је
гојена
да
нигда
боље
:
учили
су
је
и
грчки
учитељи
,
па
су
се
остале
владике
чудиле
,
зашто
Славе
учи
толико
година
.
Ниједан
млади
властелин
није
научио
колико
ова
млада
владика
.
Свак
је
завиђао
Матковој
јединици
,
коју
је
он
више
штовао
него
ли
волио
,
а
Деша
је
гледала
као
очи
у
глави
,
те
није
Славе
без
ње
ни
у
цркву
ишла
,
а
камо
ли
у
својбине
.
Слободно
је
нешто
било
тајна
у
Минчетића
дому
,
јер
би
сваке
године
дошао
у
њихове
дворе
какав
одличан
странац
,
особито
духовник
,
и
запиткивао
би
по
штогод
Славу
,
а
онда
би
се
на
саму
разговарао
доста
доба
с
Матком
и
с
госпођом
Дешом
.
То
би
обично
било
о
Власићима
,
а
једном
је
видјела
и
то
,
да
је
некакав
странац
,
дуге
браде
,
као
пустињак
,
дошао
у
њихов
двор
,
те
једно
јутро
избројио
силно
благо
—
и
предао
га
Матку
.
Иза
тога
властелин
је
позвао
своју
другу
и
нешто
јој
казао
,
а
Деша
плакала
и
није
се
могла
никако
да
утажи
.
Овако
ће
Матку
:
—
„
Не
могу
је
прегорјети
,
нећу
је
нигда
заборавити
!
То
ти
је
пука
моја
рајница
Јела
!
Срце
ми
баш
пуца
на
четверо
!
“
—
Тажио
је
властелин
,
али
се
не
могла
утажити
.
Пред
Славом
није
плакала
,
но
би
чешће
уздахла
и
полетјела
би
у
другу
собу
,
да
се
исплаче
,
те
би
јој
очи
биле
заплакане
.
У
то
се
кројило
богато
рухо
,
све
од
кадифе
и
од
дробне
свиле
,
а
ипак
Славе
није
ништа
обазнала
од
своје
мајке
.
Једном
стигне
некакав
богато
одјевен
господичић
и
преда
писмо
Матку
.
Кад
га
властелин
проштио
,
брже
нешто
казао
Деши
,
те
се
разведрила
и
била
радосна
и
весела
,
то
све
до
дана
,
кад
је
ваљало
Славу
спремити
у
манастир
и
с
њом
се
растати
.
Прије
растанка
дуго
се
разговарао
Домања
с
младијем
Николићем
,
а
једном
ти
к
њему
дошао
и
Никола
Лукарић
и
нешто
му
озбиљно
казао
.
С
њиме
се
руковао
,
па
отишао
...
И
то
је
било
,
што
се
спомињала
,
и
није
могла
ништа
погодити
ни
сустучити
.
Још
није
добро
ни
оздравио
војвода
,
а
заинтачио
да
ће
у
Захумље
;
обукао
зелену
доламу
,
припасао
мач
,
натурио
калпак
,
а
чекао
га
пред
Минчетића
двором
добар
коњ
од
мегдана
с
три
пјешака
,
и
само
му
остајало
да
каже
збогом
.
Захвалио
се
харно
,
а
дјевојци
само
казао
„
Збогом
!
“
Зацрвенио
се
и
погледао
је
жалосно
,
а
остало
јој
казале
очи
.
И
нестало
га
.
Ово
ти
све
Славе
пребирала
у
самостанској
тишини
.
Чешће
би
је
походио
архиепископ
Хелиј
Сарака
и
частио
као
што
се
части
госпођа
висока
рода
и
поноса
...
ВИИ
.
У
цик
зоре
горопадно
затруби
војнички
рог
и
растресе
брда
и
дубодолине
око
тврдога
,
на
оштрој
клисури
,
Бобовца
.
До
три
пута
ће
зарогоборити
,
а
по
томе
се
отворила
голема
ватра
на
кули
и
спустио
се
узак
мост
од
храстовине
,
те
ће
једва
преко
греде
коњ
и
коњик
,
а
испод
града
срдупинаст
понор
,
да
би
се
обрунио
,
не
би
ти
ни
кост
читава
до
дно
понора
.
У
град
ће
ти
тако
,
један
по
један
,
три
грађанина
лијепо
урешена
,
по
талијанску
,
у
дугијем
хаљинама
од
фине
абе
,
а
преко
хаљине
модра
кабаница
од
шпањолске
свите
са
запоном
од
сребра
,
на
глави
им
округла
капа
од
зеленога
баршуна
,
опшивена
самуром
.
Назули
повисоке
цревље
од
сафијана
,
е
би
рекао
,
да
су
богати
левантински
трговци
,
али
су
им
слуге
и
пратиџије
богато
оружани
и
одјевени
у
дуге
склавине
,
бива
у
извезенијем
су
доламама
,
на
глави
им
шиљаст
калпак
попут
кациге
.
Уз
јунаке
су
још
и
три
оклопника
у
лакој
панцијер-кошуљи
.
Сприједа
пјешак
у
краткој
хаљини
од
скрлета
носи
на
копљицу
развијену
бијелу
заставицу
,
на
заставици
слика
Св
.
Власи
,
а
на
бијеломе
штитцу
свакога
коњика
зламење
републике
града
Дубровника
.
У
све
је
дваестак
чељади
:
четири
поклисара
и
два
редовника
.
Ово
је
поклон
и
порука
Дубровачкога
Вијећа
господину
бану
,
да
би
се
смирио
након
тешке
муке
у
његову
Бобовцу
,
што
му
још
читав
остао
од
толико
кула
и
градова
.
Поклисари
су
властела
госпар
Андрија
Лукарић
,
Шимун
Бенешић
и
Матко
Марина
Минчетића
,
њима
се
придружио
сер
Јакомо
Вениери
,
Млечић
.
Први
ће
пред
бана
госпар
Матко
и
предаће
му
писмо
од
сјајнога
сената
,
а
други
ће
властелин
извадити
дарове
:
шест
смотака
зелене
шпањолске
свиле
,
кроз
прстен
би
је
пронио
,
два
позлаћена
седла
,
круницу
од
бисера
за
баницу
,
престрижак
модре
свиле
,
неколико
пернатијех
кита
и
штитац
од
паунова
перја
за
младу
Елизабету
.
Господин
их
бан
прими
љубежљиво
.
У
лицу
је
опао
и
веома
невесео
,
позна
се
да
га
тиште
тешке
бриге
,
јер
је
некако
неодлучан
,
а
мало
ће
се
разведрити
,
кад
видио
да
ступио
у
двор
вјерни
му
Домања
,
те
је
неколико
да
га
је
оставио
сама
без
збора
и
брза
твора
.
Сад
се
опет
добру
надао
,
јер
га
вијеће
града
Дубровника
зове
у
писму
„
Преузвишени
муж
и
господин
бан
Стјепан
,
војвода
Усоре
,
Босне
и
премногих
других
мјеста
.
“
Сва
су
га
господа
у
задње
доба
оставила
,
а
ипак
га
владајући
град
Дубровник
тако
лијепо
части
и
цијени
.
Све
је
то
било
мило
господину
бану
,
али
га
у
велике
заштакло
зашто
га
вијеће
не
зове
„
кнезом
хумске
земље
“
а
он
је
ипак
ту
земљу
добио
оружјем
и
српскому
властелину
Николи
,
кнезу
хумскому
,
дао
за
жену
сестру
Каталену
,
па
ето
су
му
у
Хумској
сестрићи
Богиша
и
Владислав
Николићи
,
те
је
та
земља
лено
босанско
...
Ова
га
је
мисао
тешко
мучила
,
и
није
имао
мира
,
па
и
онај
час
је
мислио
на
свога
противника
цара
Душана
,
и
ето
му
господа
Дубровачка
у
томе
нијесу
нимало
помогла
,
а
и
краљ
га
је
Лоиш
сада
оставио
на
цједилу
;
отишао
је
у
Италију
,
да
се
брига
другијем
послом
изван
домовине
.
—
Бан
је
био
много
остарио
и
похарао
се
,
а
добро
се
Матко
спомињао
,
да
је
године
1322
.
био
јуначина
,
да
га
такога
није
било
на
далеко
.
Минчетић
је
онда
трговао
по
Босни
,
а
једном
га
поробили
пустахије
,
па
он
дошао
на
тужбу
у
бана
и
омало
се
за
то
не
дошло
до
отпрта
рата
,
али
бан
попустио
вијећу
:
да
могу
Дубровачки
трговци
„
долазити
,
стојати
и
одилазити
из
његове
земље
“
,
а
да
буду
сигурни
„
својими
особами
и
иметком
.
“
—
Од
онога
је
часа
завладала
љубав
и
пријатељство
између
бана
и
Дубровника
.
—
Бан
се
никако
није
могао
спасти
од
тешке
Душанове
освете
,
што
му
је
изненада
,
на
праведну
Богу
,
похарао
српску
земљу
преко
Гацкога
поља
и
Рудина
,
све
до
Котора
.
Био
је
баш
у
шкрипцу
,
па
ето
сада
дошли
поклисари
у
најбољи
час
,
да
настоје
око
помирења
.
Први
прозбори
Минчетић
:
—
„
Поздрав
ти
,
свијетли
бане
,
од
сјајнога
вијећа
града
Дубровника
,
те
настоји
на
сваки
начин
,
да
би
се
уздржао
мир
између
кршћанскијех
владара
,
и
с
тога
је
сложно
посредовао
с
републиком
Св
.
Марка
,
да
би
цар
Душан
одустао
од
рата
и
пустио
те
да
владаш
,
како
и
до
сада
,
у
Босни
,
а
у
Захумску
земљу
никако
се
немаш
задјевати
ни
уплитати
,
јер
је
то
он
заузео
као
својину
и
у
њој
поставио
своју
власт
.
Република
св
.
Марка
не
жели
да
се
граде
тврђаве
око
Сињега
мора
близу
Неретве
,
јер
би
и
ту
могло
бити
заваде
између
три
споменуте
власти
.
Република
св
.
Власи
чека
,
да
ћеш
овога
пута
урадити
за
добро
своје
и
не
ћеш
опет
изложити
ни
мирни
град
Дубровник
.
Што
ти
је
до
пријатељства
с
угарскијем
краљем
,
у
то
се
ни
најмање
не
уплиће
град
Дубровник
,
кад
то
не
би
штетовало
опћему
миру
,
али
свакако
република
Св
.
Власи
не
може
не
прихватити
се
покровитељства
великодушнога
Цара
Душана
,
јер
ће
његова
десница
одалечити
свако
зло
од
зидина
града
Дубровника
.
И
Бог
те
помогао
!
“
—
На
то
ће
бан
:
—
„
Љубав
сам
своју
и
милост
исказао
у
свакој
згоди
прама
граду
Дубровнику
,
те
осим
многијех
повластица
за
трговину
,
даровао
сам
својим
драгијем
пријатељем
„
вас
Рат
и
Стон
и
Превлаку
и
отоке
,
који
су
около
Рата
,
...
и
све
,
што
је
од
Превлаке
до
Лоишћа
у
баштину
и
у
племенито
до
вијеке
вјекома
“
;
па
се
надам
да
и
мене
Дубровник
не
ће
оставити
инокосна
у
мучнијем
данима
,
а
познато
је
мудрој
властели
,
колико
ми
је
било
трпјети
с
господом
хрватском
,
с
немирнијем
кнезом
Нелипићем
,
који
се
је
издајнички
подизао
на
моје
пријестоље
и
сваку
згоду
употребио
,
да
би
ме
уништио
.
Све
је
познато
властели
,
колико
ми
је
урадила
и
римска
курија
,
а
особито
Бенедикто
XИИ
.
,
који
је
послао
на
моје
краљество
Нелепића
,
а
он
се
драге
воље
понудио
папи
,
не
ради
особите
љубави
и
оданости
прама
латинској
цркви
,
но
више
,
да
се
мени
освети
...
Дуго
би
било
да
Вам
ово
потанко
напомињем
,
али
свакако
не
могу
Вам
премучати
,
да
ми
је
вазда
био
срдачнијем
заштитником
и
помагачем
рођак
Карло
Роберто
,
те
не
могу
никако
да
заборавим
што
се
добра
за
Босну
урадило
од
угарске
стране
,
а
сад
ми
је
особито
на
срцу
мили
краљ
Лоиш
.
Ово
ми
се
не
ће
замјерити
ни
од
Прејасне
Републике
Св
.
Марка
,
кад
ја
настојим
да
будем
са
свијем
сусједима
у
миру
,
а
и
цар
ће
Душан
на
ово
пристати
,
јер
се
је
њему
слободно
ширити
на
истоку
.
И
ово
буди
добродошлица
господи
поклисарима
,
почитовање
и
љубав
прама
власти
једне
и
друге
сјајне
републике
.
И
да
сте
ми
здраво
!
“
Сер
Јакомо
Вениери
поклонио
се
,
и
овако
казао
бану
:
—
„
Поздрав
ти
,
свијетли
бане
,
од
сјајне
ми
владајуће
Републике
Св
.
Марка
и
од
нашега
дужда
.
У
доста
се
згода
наша
влада
показала
љубежљива
прама
господину
бану
,
па
ако
јој
се
и
није
истом
љубави
вазда
узвраћало
,
али
што
је
било
прије
,
то
се
сад
нема
спомињати
,
јер
се
може
и
поправити
,
особито
у
ово
доба
,
кад
се
справљају
мучна
времена
,
а
господина
бана
сјајна
Република
убраја
у
одличне
вјернике
,
и
нада
се
од
њега
лијепој
потпори
,
навластито
кад
се
има
утаначити
мир
с
Босном
и
с
Царем
Душаном
,
који
је
на
истоку
велико
уздање
за
кршћанство
...
Драговољно
је
Република
и
овога
пута
спремила
по
твоме
војводи
Грегорију
Гојславићу
силно
оружје
за
Босну
,
па
држим
да
ће
се
господин
бан
сјећати
на
ову
нашу
сусретљивост
и
узвраћати
нам
мило
за
драго
!
У
то
име
Бог
удржао
у
здрављу
свијетлога
бана
и
наспорио
његову
праведну
власт
!
“
—
Кад
се
довршила
државна
бесједа
,
приступиће
први
да
целне
банову
десницу
Матко
Минчетић
,
Сер
Јакомо
,
Андрија
Лукарић
,
Шимун
Бенешић
,
напокон
фра
Фабијан
,
малобраћанин
,
и
каноник
Домања
,
који
су
само
слушали
што
господа
говоре
по
налогу
вијећа
.
—
Господин
бан
по
томе
позове
на
гозбу
сву
речену
господу
.
На
свијетлу
софру
приступи
и
госпођа
баница
Елизабета
с
красном
кћерком
Елизабетом
.
Госпођа
је
баница
високога
рода
,
Пољакиња
,
кћи
Кујавскога
војводе
Казимира
,
унука
краљице
Угарске
Елизабете
,
која
је
била
кћи
пољскога
краља
Владислава
Локиетка
.
Особито
је
госпођа
баница
настојала
да
би
јој
кћи
пошла
за
Лоиша
,
јер
је
он
имао
право
на
пољско
пријестоље
.
По
томе
је
бан
био
у
тијеснијем
одношајима
с
Карлом
Робертом
,
а
сада
дакако
и
са
млађахнијем
краљем
Лоишом
—
и
много
се
надао
од
господе
Угричића
.
Баш
ради
ове
родбине
навлаш
се
тресла
Република
Св
.
Марка
,
па
није
најбоље
било
ни
осталијем
државама
,
а
сам
је
цар
Душан
ето
донекле
понизио
ову
страшну
угарску
бахатост
,
те
је
пријетила
и
Републици
Св
.
Марка
—
и
свијем
Србима
...
За
софром
су
сједила
господа
по
старјешинству
;
о
десну
до
бана
властелин
Матко
,
до
банице
Сер
Јакомо
Вениери
,
па
редом
сви
остали
,
а
до
младе
банице
два
духовника
.
Одмах
ће
бан
Матку
;
„
Сад
ти
,
госпару
,
срдачна
хвала
и
доживотна
харност
што
си
тако
лијепо
примио
у
свој
двор
нећака
ми
Богишу
Николића
,
властелина
Хумскога
.
Он
је
лијепо
преболио
ране
,
а
ти
си
му
био
,
уз
твоју
дичну
владику
,
и
отац
и
мајка
.
Срдачна
ти
хвала
и
у
име
моје
сестре
Каталене
,
која
је
кренула
пут
Дубровника
на
виђење
своме
сину
.
“
А
Матко
:
—
„
Познато
ми
је
да
је
имала
кренути
свијетла
госпођа
у
наш
град
,
и
вијеће
је
одмах
одредило
,
да
се
госпођа
Каталена
сјајно
прими
,
да
јој
се
даду
красни
двори
између
Полача
,
доклегод
буде
становала
у
нашему
граду
.
—
Дубровник
је
био
у
пријатељству
и
са
српскијем
кнезом
Николом
,
па
дакако
—
и
сада
с
његовијем
родом
,
а
особито
с
вашом
госпођом
сестром
,
која
воли
наше
светиње
...
“
—
Баница
је
била
сјајно
нарешена
у
свилену
плаву
каваду
с
ресама
од
сухога
злата
,
око
грла
три
струке
дробна
бисера
,
у
косе
задјела
круницу
с
алемима
.
Нешто
је
блиједа
,
али
се
држи
поносито
и
говори
с
млетачкијем
поклисаром
латински
.
Млада
је
баница
као
вита
јела
,
гавран-косе
ресе
јој
прекрасно
лице
,
те
јој
цвате
на
лицу
,
кад
се
осмјехне
,
као
два
пупољка
румен-ружице
.
Гласак
јој
је
као
да
славуљак
биглише
,
те
свак
погледа
на
ову
љепотицу
.
Око
врата
су
јој
двије
струке
мрђана
,
а
уста
,
као
паром
прорезана
,
шитковија
од
самога
мрђана
.
Свакога
ће
занијети
онако
у
бијелу
,
као
бијела
голубица
,
а
и
духовници
на
њу
погледују
,
па
ако
ћеш
и
испод
ока
.
Фра
Фабијан
шапне
Бенешићу
:
—
„
Слободно
ти
је
уочио
цар
,
кад
је
онако
немилице
ударао
на
овај
тврди
на
тимору
Бобовац
...
“
А
Бенешић
ће
озбиљно
:
—
„
За
њу
је
ипак
још
нејак
Урош
,
а
и
за
њега
се
гоји
добра
дјевојка
,
од
добра
рода
...
“
Даље
није
хтио
,
ако
је
и
знао
;
а
фра
Фабијан
наставља
:
—
„
Оваке
су
невјесте
цареве
!
“
—
Бенешић
му
није
на
то
ни
одговорио
,
јер
је
знао
,
да
фратар
хоће
да
штогод
искучи
,
али
су
Дубровачка
прса
тврђа
од
челика
,
те
знаду
држати
сваку
тајну
за
спас
домовине
,
за
домаће
светиње
.
—
Било
је
сваке
лијепе
ђаконије
:
лова
,
прекоморскога
вина
и
посластица
.
Изнио
се
и
печен
ован
трећак
на
посребрену
ражњу
,
а
попозлаћенијех
рогова
,
као
народно
босанско
пециво
.
Господин
се
бан
отресе
тада
црнијех
мисли
и
разведри
му
се
по
нешто
мрко
лице
,
тури
уз
јуначка
плећа
богати
кунтош
,
дигне
калпак
уз
чело
—
за
калпаком
му
је
лабудово
перо
—
сам
наточи
у
златну
купу
дубровачке
мавасије
,
од
дванаест
љета
,
и
овако
наздрави
:
—
„
На
част
и
здравље
драгијех
пријатеља
мудре
владе
сјајне
Републике
Млетачке
и
Дубровачке
!
Дао
Бог
да
свака
нам
цвала
дуготрајнијем
пријатељством
!
Бог
нам
удијелио
жуђени
мир
и
наспорио
свако
добро
у
роднијем
годинама
племићу
и
ратару
;
трговина
нам
се
ширила
на
далеке
крејеве
,
а
да
се
у
љубави
спозна
народ
с
народом
!
“
—
Први
ће
Вениер
:
—
„
Хвала
ти
,
племенити
господине
Бане
,
то
је
једина
жеља
и
наше
сјајне
Републике
Св
.
Марка
,
да
се
развије
корист
и
трговина
пријатељски
на
Сињему
мору
!
“
—
Прихвати
Андрија
Лукарић
:
—
„
На
дику
ти
је
,
дични
господине
Бане
,
што
гледаш
да
све
буде
мирно
,
а
баш
Републици
је
Св
.
Власи
захвалити
Богу
и
пријатељима
,
да
се
попела
до
правога
благостања
;
живећи
складно
на
своме
скромном
дому
вазда
је
уживала
благословљени
мир
!
“
—
Домања
ће
напокон
смјерно
наздравити
госпођи
баници
:
—
„
Свијетла
Госпођо
Банице
,
да
Бог
да
у
здрављу
дочекала
да
ти
се
узвишено
кољено
узмножи
и
да
у
њему
сјаје
сјајна
владарска
апостолска
круна
...
Амен
,
праведни
Боже
!
“
Кад
је
споменуо
Апостолску
круну
,
он
је
све
казао
,
баница
му
је
најмилостивије
захвалила
,
а
млада
се
Елизабета
зашитковила
и
погледала
скромно
преда
се
.
—
Фра
Фабијан
није
јавно
зборио
,
јер
није
била
најбоља
згода
,
али
се
ипак
с
Лукарићем
препирао
о
инквизицији
у
Босни
:
како
на
то
имају
право
само
Малобраћани
,
а
не
Бјелаши
(
Домениканци
)
,
па
казивао
како
су
сада
најбољи
одношаји
с
Римом
,
што
ће
бити
од
велике
користи
Босни
,
да
се
смири
у
вјери
и
да
послуша
Петрова
насљедника
,
Господинова
намјесника
на
земљи
...
Надовезаће
о
глупости
Босанске
Цркве
,
али
ће
га
на
једном
криво
погледати
бан
,
и
да
му
то
сада
није
ни
најмање
мило
,
јер
су
баш
с
тога
пристала
уз
Душана
домаћа
властела
,
каонути
што
би
им
он
сам
штитио
народне
и
вјерске
светиње
...
—
И
тако
ти
се
свршила
ова
господска
гозба
на
задовољство
поклисара
,
донекле
и
господина
бана
,
а
на
велико
задовољство
госпође
банице
и
красне
јој
кћери
,
за
чије
се
заруке
,
ако
и
из
даљега
,
први
пут
проговорило
испред
двије
чувене
власти
.
Домања
ти
је
сада
стекао
највећу
милост
у
банице
,
а
тако
и
у
Елизабете
,
која
је
жуђела
да
се
њезина
вјера
колико
прије
разгласи
.
Сутра
ће
дан
баница
наредити
,
да
се
гости
позову
на
господски
лов
,
па
је
пред
Бобовцем
на
долини
била
сјајна
справа
,
бива
левенте
су
водали
чиле
коње
,
керари
керове
и
васке
,
а
соколари
на
руци
држали
сиве
соколове
.
И
госпођа
је
посјела
красна
кулаша
,
изгледала
је
права
јунак-жена
с
онако
шитковијем
бињишем
преко
рамена
,
а
на
глави
јој
за
малом
свиленом
капом
два
голема
нојева
пера
.
До
ње
је
Домања
,
те
се
с
њоме
повјерљиво
разговара
и
баница
је
сама
без
дворкиње
,
која
је
изостала
подаље
.
Одједном
осијече
госпођа
:
—
„
Чуј
,
канониче
,
вјера
ти
је
тврда
,
да
бих
ја
била
негда
задовољнија
,
да
је
пошла
Елизабета
за
Уроша
,
али
сам
хотјела
да
казним
Душанову
охолост
,
те
је
на
турниру
у
Призрену
мене
запоставио
...
И
Ана
му
је
Савојкиња
,
Андроникова
удовица
,
боља
и
љепша
од
краљеве
нећакиње
,
али
за
то
нека
не
мисли
Кантакузен
...
Залуду
је
мудроме
Душану
да
се
љути
и
да
чезне
;
ја
сам
га
презирно
гледала
на
мјесецу
с
куле
на
Бобовцу
и
прстом
му
пријетила
као
анђео
смрти
...
Била
сам
у
црном
плашту
,
а
преко
леђа
ми
петрахиљ
,
црвен
као
крв
.
Слободно
силни
Душан
није
ни
ока
зажео
испод
Бобовца
,
па
није
могао
даље
,
него
га
одједном
нестало
са
силном
војском
.
Није
могао
да
гледа
авети
с
тврдијех
зидина
овога
проклетога
Бобовца
.
Најтеже
се
спомињати
честитијех
часа
у
несрећи
,
али
ми
се
срце
пара
,
кад
ми
пану
на
ум
негдашњи
млади
дани
,
тад
сам
била
као
мирисна
ружа
,
па
их
не
могу
заборавити
,
а
да
се
не
устресем
...
Он
је
онда
био
красан
као
прољетно
јутро
—
и
вољела
сам
га
као
што
се
воле
и
љубе
свеци
божји
;
то
ми
је
била
прва
невина
љубав
—
и
била
би
за
њега
дала
и
очи
и
срце
и
душу
...
То
је
био
за
мене
рајски
сан
...
.
Ја
сам
мислила
да
и
он
мене
љуби
,
али
сам
сњела
злокобни
сан
,
он
је
волио
другу
,
а
мене
је
одбацио
и
даровао
срце
срећнијој
од
мене
...
И
у
дану
и
у
ноћи
мислим
на
њега
—
не
могу
да
га
заборавим
.
Љубав
је
моја
мржња
,
најотровнија
мржња
...
Дворкињу
Ане
Андроникове
бијес
је
овдје
бацио
на
тврди
Бобовац
,
но
јој
је
пусто
срце
остало
исто
,
чупа
га
јастреб
,
али
јадно
срце
расте
и
помлађује
се
у
њедрима
...
Прве
љубави
не
могу
да
заборавим
!
И
ово
ти
је
моја
исповијест
...
Казала
сам
сто
пута
црној
земљи
моје
јаде
;
била
би
иначе
пукла
...
—
Сад
ти
,
вијерни
канониче
,
чувај
ову
тајну
јаднога
ми
срца
...
Сад
ми
је
боље
,
јер
га
јаче
мрзим
...
“
Рекла
и
обола
коња
,
а
хитри
Домања
остао
да
размишља
о
путевима
божје
провидности
...
Млада
је
баница
била
весела
да
нигда
тако
,
па
је
с
краснијем
властелином
Лукарићем
у
пропањ
гонила
коња
и
наловила
се
лова
како
ти
прави
левента
и
јунак
.
Видјело
се
да
је
јуначкога
рода
и
племена
!
—
Бан
је
сјетан
,
невесео
и
све
се
то
дуго
доба
о
вјери
разговарао
с
фра
Фабијаном
,
да
би
он
био
првијем
посредником
код
светога
Оца
Папе
,
а
да
би
му
опростио
гријехе
и
послао
апостолски
благослов
...
Он
ти
није
био
више
ни
у
крај
памети
присташа
Босанске
Цркве
.
—
Седми
је
дан
баница
главом
испратила
до
испред
Бобовца
поклисаре
,
Домању
и
фра
Фабијана
Домања
ће
с
Малобраћанином
преко
Посавине
пут
Будима
на
краљев
двор
,
а
остала
господа
пут
Сињега
мора
.
ВИИИ
.
Госпођа
Каталена
Николица
крене
о
Лучинудне
у
Дубровник
,
лијепо
је
причекају
господа
,
баш
како
се
то
пристоји
Хумској
племици
,
бановој
сестри
.
Пратиле
је
двије
*
*
*
дворкињице
и
три-четири
коњаника
.
Она
је
скромно
дошла
и
питала
одмах
што
је
од
сина
у
Минчетића
двору
,
али
јој
само
казали
,
да
је
Богиша
лијепо
оздравио
и
одјездио
некуд
пут
Хума
.
Нико
ти
о
њему
није
знао
ни
црне
ни
бијеле
,
па
се
мајка
чудила
како
је
брже
оставио
Дубровник
,
а
био
му
тако
омилио
.
Лијепо
је
сусрела
владика
Деша
и
допратила
у
сјајне
дворе
између
Полача
,
гдје
јој
је
био
стан
.
Причала
је
потанко
како
се
Богиша
ранио
у
бановој
војни
,
како
га
је
његовала
пет
недјеља
дана
и
како
се
лијепо
окријепио
,
но
је
све
премучала
о
Слави
и
о
Домањи
,
јер
је
тајна
била
повјерена
Минчетића
дому
,
а
у
Дубровнику
су
и
жене
јунакиње
,
те
знаду
уздржати
вјеру
као
искру
кремен
тврди
...
—
Надала
се
поруци
од
старијега
сина
Владислава
,
да
је
Богиша
здраво
стигао
у
равне
Дубраве
,
али
за
три
дана
ето
теклића
,
а
не
доносе
ни
гласа
ни
поруке
.
Мислила
је
на
сина
,
но
опет
јунаци
знаду
за
кланце
јадиковце
и
викли
су
да
у
торби
,
како
се
каже
,
носе
русу
главу
,
а
Богиша
је
ето
јуначкога
рода
и
племена
.
—
У
то
освануо
и
дан
Св
.
Урсуле
,
а
то
је
слава
опатице
Св
.
Кларе
,
која
је
тако
лијепо
гледала
Славу
и
угодно
јој
причала
о
згодама
и
незгодама
града
Дубровника
.
Свак
је
у
велике
частио
поштовану
сестру
,
па
ће
онај
дан
да
јој
честитају
,
те
од
архиепископа
до
прве
владике
и
пучанке
.
И
Захумкиња
је
жељела
да
се
упозна
с
том
мудром
мајком
Урсулом
;
а
уз
то
је
хтјела
да
захвали
и
доброј
Слави
,
те
је
пробдила
толико
ноћи
и
милостиво
настојала
,
да
буде
лакше
јадному
рањенику
.
Она
му
је
била
у
истину
на
мјесто
мајке
и
сестрице
,
да
га
напоји
студеном
водицом
и
да
му
загаси
ране
у
њедрима
.
Захумкиња
се
лијепо
уресила
;
на
се
метнула
три
кавада
од
бијеле
свиле
златом
пирлитане
,
а
уз
каваде
антерију
од
плаве
кадифе
,
кићену
златом
и
бисером
.
О
врату
су
јој
три
низа
дуката
,
а
у
плетеницама
златне
ките
с
алемима
.
Назула
златајли-штопелице
,
на
рукама
су
бурме
и
прстење
,
а
вјерна
јој
дворкињица
носи
штитац
од
паунова
перја
.
Поносито
ће
с
пријатељицом
у
манастир
Св
.
Кларе
код
Гаришта
,
а
часне
ће
је
сестре
увести
у
велику
дворницу
,
гдје
је
посјед
свећеника
и
остале
господе
.
Истом
покомолила
на
врата
,
устаће
из
стола
часна
мати
Урсула
и
главом
архиепископ
Хелије
Сарака
,
пружиће
јој
пријатељски
десницу
,
а
тако
и
опатица
.
Остали
су
целивали
пречаснога
оца
Хелија
у
прстен
,
а
тако
и
опатица
,
али
то
није
допустио
госпођи
Каталени
,
јер
је
она
била
кћерка
Босанске
Цркве
,
а
баш
је
за
то
боље
сусрео
поглавица
латинске
цркве
у
питомом
Дубровнику
,
каонути
добар
пастир
оставља
деведесет
и
девет
оваца
,
да
би
нашао
стоту
.
Смјерно
честита
владика
Деша
часној
опатици
и
у
исто
доба
укаже
јој
своју
племениту
пријатељицу
кнегињу
Николицу
.
Тако
је
рекла
пред
свом
оном
господом
.
На
то
рече
негдашња
владика
:
—
„
Ми
смо
сви
своји
.
И
кнезови
су
