,па
и
ви
сте
погодили
а
и
други
господин
попа
су
погодили
.
Обојица
сте
погодили
и
поштено
ми
,
што
кажу
,
и
капару
дали
,
које
ја
вама
,
к’о
један
човек
сиромашак
,
никад
нећу
заборавити
,
и
за
које
вама
:
фала
!
Оно
касти
,
и
нисте
ви
погађали
,
него
ваш
Аркадија
погађ’о
за
ваш
рачун
.
Него
извол’те
у
кола
;
извол’те
да
не
киснеду
за
банбадава
и
коњи
и
амови
.
—
Хе
,
Петре
,
синко
,
’
ма
нећемо
тако
,
—
пребацује
му
поп
Ћира
.
—
Ал
’
молим
понизно
,
господин-попо
,
а
зар
ми
нисте
ви
сами
дозволили
,
да
још
једнога
могу
примити
на
кола
у
предњи
сиц
нуз
мене
!
?
Па
ето
и
господин
су
,
на
прилику
,
парок
к’о
и
ви
што
сте
,
па
ди
би
ја
њега
метнуо
до
мене
,
а
ето
и
он
вам
одаје
почест
,
оставио
вама
у
десно
...
а
за
то
вас
и
возим
по
то
.
А
за
десет
сребра
,
што
кажу
,
не
вреди
ни
презати
на
оваким
белају
од
времена
.
А
ваљ’да
је
право
да
и
ја
,
што
кажу
,
к’о
сирома
’
један
човек
,
зарадим
коју
крајцару
за
порцију
;
јербо
и
коњи
имаду
душу
,
макар
да
су
,
што-кажу
,
једна
марва
.
—
Та
умете
ви
паори
,
знамо
ми
већ
вас
и
ваше
политике
!
—
умеша
се
гђа
Перса
.
—
За
Бога
,
Николајевичу
,
за
што
ниси
добро
отворио
очи
кад
погађаш
кола
;
кад
знаш
добро
паоре
,
гром
их
спалио
и
сас
обешењацима
!
...
Та
ди
би
се
ти
,
Бог
с
тобом
,
—
продужује
гђа
Перса
сва
зелена
од
једа
,
—
возио
с
ким
било
!
Тражи
друга
кола
,
та
бар
тога
зеља
има
доста
,
фала
Богу
.
—
Има
кола
ал
’
нема
арњева
,
милостива
!
—
вели
Пера
Тоцилов
.
—
Та
гледајте
само
какво
је
то
време
!
Та
гријота
би
било
и
керу
истерати
на
сокак
на
оваку
кишу
и
у
овако
блато
!
—
Та
обешењаци
сте
ви
сви
,
кол’ко
вас
је
гођ
!
Немеши
вама
требају
,
немеши
!
—
Ех
,
та
ман’те
се
,
госпоја
,
комендије
!
Та
какви
немеши
!
Та
сви
смо
ми
немаши
,
па
через
тога
се
и
свађамо
.
А
да
смо
„
немеши
“
,
нит
’
би
ви
били
брез
кола
,
нит
’
би
’
ја
спао
на
то
да
другога
возим
.
А
и
„
немеши
“
баш
,
ал
’
су
и
они
прокопсали
!
Та
ено
Раде
Карабашева
,
па
он
је
бар
немеш
,
па
и
он
кочијаши
!
Па
спао
на
Джиде
перјаре
и
грошићаре
,
а
ја
бар
господу
пароке
возим
!
Него
боље
ви
седајте
,
да
мање
киснемо
и
ми
и
коњи
!
—
Та
како
не
би
било
кола
у
толиком
селу
?
!
—
праска
гђа
Перса
.
—
Та
има
кола
,
не
велим
ни
ја
,
милостива
,
да
,
и
’
нема
,
ал
!
то
је
ђаво
,
што
нема
арњева
.
Знаду
то
и
господа
попе
.
Зар
мислите
,
нису
они
к’о
,
на
прилику
,
једни
паметни
и
учевни
људи
,
обишли
све
,
па
једва
у
зло
доба
,
нашли
код
Пере
Тоцилова
?
—
Право
каже
обешењак
један
параснички
!
Ах
,
Аркадија
,
ти
си
ми
све
то
направио
!
...
Морам
!
Шта
је
,
ту
је
!
—
вели
поп
Ћира
полако
гђа-Перси
.
И
она
увиђа
и
пристаје
и
даје
савет
поп-Ћири
и
вели
му
полако
:
—
Па
,
немој
да
попушћаш
,
него
држи
срце
.
Пази
,
за
живу
главу
,
да
се
ниси
упуштао
саш
њим
у
разговор
.
Нит
’
га
питај
,
нит
’
му
одговарај
што
.
Најбоље
ће
бити
да
се
одмах
умоташ
у
бунду
.
Увуци
главу
,
натуци
капу
на
очи
,
па
спавај
.
А
ако
баш
не
можеш
да
заспиш
,
а
ти
се
учини
к’о
да
спаваш
,
то
је
бар
лако
.
До
Темишвара
немој
да
се
шалиш
да
се
покажеш
будан
!
Држи
срце
,
Ћиро
,
ако
си
пријатељ
својој
деци
!
—
Хе
,
лако
је
теби
!
Ал
’
ја
све
слутим
,
да
ће
се
искобељати
,
—
знам
ја
њега
!
...
Е
па
збогом
.
Па
паз’те
на
кућу
.
Ако
дође
Лоренц
Чифутин
,
кажи
му
,
да
ћу
у
Суботу
овде
бити
,
па
нек
ме
причека
дотле
.
А
ви
затварајте
рано
капију
и
одма
’
пуштајте
Трезора
с
ланца
,
па
пазите
,
да
се
какви
вандрокаши
не
ушуњају
у
кућу
.
—
Терај
већ
једаред
!
—
рече
поп
Спира
,
кад
поп
Ћира
седе
с
десне
до
њега
.
—
Е
,
па
збогом
!
—
веди
поп
Ћира
из
кола
.
—
Срећан
пут
!
—
поздрављају
га
његови
,
гђа
Перса
,
Пера
,
па
и
сама
Меланија
,
која
се
опоравила
од
лаке
несвестице
,
у
коју
је
мало
час
пала
,
кад
је
видела
поп-Спиру
у
колима
у
којима
ће
јој
се
папа
возити
.
—
Ајд
у
име
Божје
!
—
вели
Пера
Тоцилов
и
стаде
тек
сад
пунити
лулу
.
—
Тако
вас
волем
,
то
је
лепо
!
Шармант
!
Ausgecajhnet
!
Браво
,
господин-Ћиро
,
браво
!
Клањам
се
!
Kis
ti
hand
!
Тако
,
то
је
красно
!
А
не
да
се
мрзите
и
свађате
!
Даклем
сте
се
измирили
;
нисте
више
„
фаше
“
,
даклем
„
alte
-frajndšaft
rostet
ni
“
;
даклем
опет
вреди
штагођ
;
па
сад
правите
лустрајзе
?
Јел’те
?
Путујете
заједно
?
...
Браво
!
...
Е
,
сад
сам
сретна
,
јербо
сам
видела
,
шта
сам
давно
и
једнако
желила
.
Моја
гратулација
и
majn
grus
!
—
виче
фрау-Габриела
која
је
била
завирила
у
кола
и
видела
,
на
велико
и
њено
чудо
,
оба
попа
како
седе
лепо
један
крај
другог
.
Нашла
се
однекуд
,
не
знаш
ни
сам
како
,
онако
улопана
,
пред
поп-Ћирином
кућом
док
је
Пера
Тоцилов
пунио
лулу
и
кресао
оцилом
и
псовао
и
труд
и
кремен
и
оцило
и
Чивутина
.
—
Ајде
терај
већ
једаред
!
—
викнуше
љутито
у
један
глас
оба
попа
.
И
кола
пођоше
.
—
Срећан
пут
!
—
виче
за
колима
и
маше
белим
рупцем
фрау-Габриела
.
—
Е
,
то
је
баш
лепо
.
Ко
би
то
рек’о
.
Е
,
баш
,
баш
...
Сва
сам
онако
,
некако
,
како
да
вам
кажем
,
срећна
!
Све
ми
нешто
фалило
,
док
су
били
фаше
,
па
сам
била
,
нећете
ми
веровати
,
гнедиге
,
к’о
убијена
,
ал
’
формално
,
к’о
убијена
!
—
продужује
фрау-Габриела
с
гђом
Персом
.
—
Е
,
е
,
ко
би
то
и
помислио
!
!
А
ја
,
још
кад
сам
устала
,
а
ја
сва
дешператна
,
па
још
мислим
:
шта
ће
,
Боже
,
бити
сас
вашим
господин-супругом
,
па
сас
вама
,
па
сас
вашима
!
А
,
оно
,
ето
,
шта
сам
видела
!
Ју
,
ју
,
ју
!
Неће
ми
веровати
људи
кад
станем
да
им
приповедам
;
а
,
формално
,
ни
ја
својим
очима
још
не
могу
да
верујем
.
Идем
одмах
да
јавим
то
дешператним
пријатељима
вашега
господина
супруга
!
...
Милостива
.
kis
ti
hand
!
Фрајлице
,
...
господин-Перо
...
службеница
!
—
вели
фрау
Габриела
и
одлази
журно
.
—
Иди
до
ђавола
;
врат
скрјала
!
—
вели
гледајући
за
њом
,
љутито
гђа
Перса
.
—
Е
,
баш
од
ове
хуцоше
и
торокуше
швапске
не
можеш
ама
баш
ништа
сакрити
!
Свуд
се
она
нађе
,
гром
је
спалио
!
Створи
се
к’о
из
земље
!
Гледај
је
само
,
молим
те
—
вели
гђа
Перса
гледајући
за
њом
,
—
како
се
сва
улопала
од
блата
,
к’о
да
су
је
бикови
вијали
.
О
,
часни
те
,
жено
!
—
крсти
се
гђа
Перса
.
—
Каква
је
то
само
пасија
,
тумарати
тако
брез
нужде
по
блату
!
Е
,
ово
ти
је
баш
права
каштига
Божија
за
село
!
—
вели
гђа
Перса
гледајући
расејано
за
њом
.
—
Ајте
,
децо
,
озепшћете
!
А
ти
,
Меланија
,
чедо
,
ти
ћеш
ноћас
опет
бунцати
,
ако
назебеш
сад
тако
у
тој
лакој
хаљини
.
И
авлијска
врата
залупише
за
њима
,
а
из
авлије
се
и
опет
чуле
оне
страшне
речи
:
„
И
браду
,
и
бркове
,
и
све
,
све
...
све
обешењаку
једном
салашарском
!
“
Прођоше
кола
кроз
село
;
оставише
га
и
ударише
преко
вашаришта
.
Како
пусто
и
жалосно
изгледа
то
место
сада
,
а
како
је
весело
и
живо
изгледало
пре
седам
недеља
,
кад
је
ту
био
тродневни
вашар
,
на
коме
је
Рада
Карабаш
(
са
још
некима
чикошима
из
Бачке
)
шест
дана
остао
под
једном
шатром
,
пио
алдумаш
с
чикошима
ради
купљеног
дивног
ждрепца
,
који
је
коштао
пет
стотина
сребра
,
и
коштало
га
попијено
вино
и
поразбијане
флаше
и
главе
на
седамдесет
и
пет
сребра
њега
само
.
Кога
ту
све
није
било
и
шта
се
све
није
продало
и
покрало
за
оно
три
дана
,
док
је
вашар
трајао
,
а
сада
ништа
не
чујеш
!
Тишина
,
ништа
не
чујеш
;
ни
жагор
,
ни
вриску
и
цику
под
шатрама
,
ни
подврискивање
и
поскочице
у
колу
,
ни
како
пуца
батина
по
леђима
каквог
Циганина
лопова
,
ни
правдање
каквог
Неце
ни
Проке
пред
комесаром
да
је
продавани
коњ
његов
,
а
да
пасоша
нема
за
то
,
што
су
му
дин-душмани
његови
украли
најпре
пасош
,
па
ће
после
и
коња
,
па
за
то
га
,
вели
,
и
продаје
сад
јевтиније
.
Тера
Пера
Тоцилов
преко
вашаришта
,
па
и
њему
дошло
тешко
;
сетио
се
Пера
прошлог
вашара
и
једног
вранца
,
за
кога
се
ценкао
,
па
га
испустио
,
а
био
је
још
из
мартоношке
или
башахидске
ергеле
!
Умреће
и
прежалити
неће
,
што
га
није
ил
’
купио
ил
’
украо
.
За
то
је
сада
сетан
,
лула
му
се
угасила
и
поглед
му
блуди
по
пустом
вашаришту
.
Позн’о
је
и
оно
место
где
је
вранац
стајао
,
па
пуно
света
око
њега
—
а
сада
све
пусто
,
нигде
никога
,
само
покисле
вране
и
гаврани
гракћу
и
прелећу
са
багрема
на
багрем
.
Прену
се
из
мисли
Пера
Тоцилов
,
задену
угашену
лулу
у
чизму
,
навуче
кабаницу
па
ошину
коње
.
Остаде
за
њима
за
тили
час
и
вашариште
и
гробље
и
лудара
,
и
ухватише
се
главнога
пута
.
Њиве
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Пред
сваком
њивом
два
дуда
,
па
се
по
њима
зна
докле
је
чија
њива
.
Све
је
сада
суморно
,
и
њиве
и
дрвеће
.
По
путу
никога
,
по
њивама
никога
,
а
дудови
оголели
па
им
се
црне
покисле
гране
.
Тек
на
неком
видиш
врану
или
парче
репа
од
дечијег
змаја
који
је
,
Бог
те
пита
,
с
које
стране
пао
и
заплео
се
у
грање
са
којега
је
лишће
давно
отпало
а
реп
ост’о
ту
да
краси
голо
дрво
,
и
стајаће
ту
све
до
друге
године
до
лета
кад
дрво
озелени
листом
и
кад
се
накити
миријадама
дудова
плода
.
Тада
ће
га
тек
можда
скинути
какав
гладан
вандровкаш
,
који
се
попео
на
дуд
(
не
бирајући
је
л
’
:
црн
,
бео
или
мургаст
)
да
се
наједе
и
поткрепи
своје
силе
за
даље
путовање
пешке
,
и
узицом
му
прекрпити
свој
„
пинтл
“
и
продужити
свој
пут
даље
све
поред
дудова
овим
истим
путем
,
којим
данас
не
сретају
наши
путници
ни
живе
душе
.
Пера
Тоцилов
тера
коње
и
разговара
се
с
њима
,
јер
оба
попа
ћуте
и
ни
речи
не
чује
иза
себе
.
Поп
Ћира
ваљада
спава
,
а
поп
Спира
колико
му
брига
допушта
,
дремуца
по
мало
.
Пера
бадри
коње
,
кара
их
,
спомиње
им
оног
Мартоношанина
(
вранца
)
и
коре
их
и
застиђује
њиме
те
они
повуку
боље
.
После
три
сахата
путовања
,
зауставише
се
кола
пред
једном
нахереном
и
чупавом
чардом
.
—
’
Оћемо
л
’
мало
да
се
одморимо
?
—
запита
Пера
који
је
нерадо
пролазио
поред
чарде
к’о
поред
турског
гробља
.
Његов
је
принцип
био
исказан
и
надалеко
познат
већ
као
популарна
пословица
:
„
Кад
прођеш
поред
крста
,
ма
чији
био
,
прекрсти
се
;
а
кад
прођеш
поред
биртије
,
ма
каква
била
,
заустави
се
!
“
—
Ај
!
—
запита
јачим
гласом
оне
унутри
,
—
’
оћемо
л
’
мало
да
одморимо
сироте
коње
?
—
Па
,
не
би
згорег
било
!
—
одговори
му
поп
Спира
жељан
да
мало
побегне
од
силних
свакојаких
мисли
које
су
га
опхрвале
онако
седећег
у
колима
,
а
и
да
се
прихвати
мало
.
Кола
стадоше
.
Поп
Спира
и
Пера
сиђоше
.
Пера
покри
коње
ћебетом
,
а
после
их
испреже
па
уђе
с
поп-Спиром
у
чарду
а
,
поп
Ћира
остаде
у
коли
бајаги
спавајући
.
Чарда
—
једна
страћара
,
нахерена
на
једну
страну
—
беше
празна
,
само
један
подадуо
бојтар
седи
за
једним
дугачким
чамовим
столом
па
гледа
из
буџака
као
пацов
из
рупе
.
Пред
њим
стоји
један
фићок
ракије
.
Пијуцка
из
њега
и
разговара
се
с
бирташицом
која
је
пеглала
неке
шлинговане
сукње
у
биртији
.
Баш
јој
је
приповедао
нешто
о
прошлим
златним
временима
,
и
о
негдашњим
великим
и
садашњим
малим
платама
бојтарским
.
Приповеда
јој
—
и
ако
га
она
и
не
слуша
,
јер
је
већ
сто
пута
то
исто
чула
па
зна
напамет
—
како
је
пре
тридесет
година
,
кад
је
он
још
момак
био
,
вредно
било
бити
бојтар
и
свињар
;
кад
су
газде
и
трговци
терали
свиње
у
Пешту
на
вашар
,
па
су
и
бојтари
онда
прошли
и
видели
света
к’о
мало
ко
.
—
О
бирташу
,
—
лупа
и
виче
Пера
Тоцилов
,
—
зове
те
господин
парок
.
—
Ајде
,
донеси
штогођ
Пери
,
—
вели
поп
Спира
,
—
а
можеш
и
мени
.
—
Ракије
,
ракије
мало
!
—
вели
Пера
.
—
Биће
баш
добро
на
ову
’
ладноћу
.
—
Одма
’
,
таки
!
—
вели
једна
још
доста
лепа
жена
са
повезаним
вилицама
,
па
оставља
посао
,
пољуби
поп-Спиру
у
руку
и
доноси
им
ракију
,
поп-Спиро
у
мањем
а
Пери
у
већем
стаклу
.
—
А
ди
ти
је
човек
?
—
пита
је
Пера
Тоцилов
.
—
Очо
јуче
у
Темишвар
послом
,
господине
.
Спремамо
!
...
Имаћемо
у
Недељу
мало
калабалука
,
весеља
!
—
вели
задовољно
бирташица
.
—
А
каква
калабалука
?
—
пита
је
Пера
.
—
Та
,
ето
...
нисмо
имали
другога
посла
!
—
вели
стидљиво
бирташица
излазећи
.
—
Сад
...
ви
,
на
прилику
—
умеша
се
у
разговор
онај
бојтар
из
буџака
,
један
танких
подужих
бркова
,
права
руина
кога
сад
први
пут
и
приметише
гости
.
—
’
оћете
,
к’о
једни
путници
да
знате
,
шта
ће
то
бити
у
Недељу
код
нас
овдекана
.
Е
,
па
ја
ћу
вам
,
молим
лепо
,
моћи
то
јешплицирати
.
Јербо
ја
сам
и
неки
род
овом
бирташу
што
је
сада
,
то
јест
,
у
Темишвару
—
Он
ће
,
знате
,
да
се
жени
;
па
у
Недељу
ће
да
ту
бидну
сватови
.
—
Е
,
то
је
бо’ме
лепо
,
—
вели
поп
Ћира
прихвативши
се
шунке
коју
је
донео
из
кола
.
—
...
А
узеће
ову
овде
,
што
је
сад
ту
пеглала
,
па
изишла
тамо
,
—
продужи
бојтар
и
показа
камишом
на
врата
на
која
је
бирташица
изашла
.
—
Једна
честита
душа
;
та
да
је
,
што
кажу
прико
новина
тражио
,
—
па
не
би
такву
потрефио
,
тако
је
то
благо
једно
од
жене
!
—
рече
бојтар
па
устаде
и
брзо
суну
себи
ракије
у
фићок
.
—
Ја
сам
овде
знате
,
к’о
неки
род
,
па
за
то
се
и
не
циврам
него
се
и
сам
послужујем
.
То
ми
је
балсум
,
и
,
касти
,
једна
сладост
.
Ал
’
помажем
им
к’о
својима
,
јербо
има
људи
па
’
оћеду
да
пиједу
а
нећеду
да
платиду
,
а
ја
им
не
дам
то
,
и
пазим
на
њих
к’о
њихов
род
,
и
,
на
прилику
,
браним
ово
имаће
к’о
и
моје
да
је
.
—
Е
,
то
је
лепо
од
тебе
,
лепо
!
—
вели
поп
Спира
доручкујући
и
пружајући
и
Пери
да
једе
.
—
А
она
је
Влаиња
а
мој
Миша
је
Србљин
к’о
гођ
и
сам
што
сам
а
и
сви
у
нашој
вамилији
,
а
имело
јој
се
Тинкуца
,
касти
:
Тинка
.
Па
држи
се
ш
њимекара
већ
неки
’
једанајст
година
,
још
онда
кад
је
ону
Тотицу
,
што
је
пре
ње
ту
била
,
отер’о
.
Па
сад
га
салетили
и
поручили
му
из
славне
вармеђе
:
ил
’
нек
је
узме
,
ил
’
ђеду
је
пелшубовати
у
Лугош
одакле
је
и
дошла
,
—
—
А
тако
?
—
вели
поп
Сира
.
—
А
она
,
удри
у
плач
,
а
њему
ондак
дошло
жао
.
Били
,
што
кажу
,
толике
године
к’о
да
су
и
венчани
,
па
ди
би
он
то
сада
допустио
и
какав
би
опет
човек
био
!
Па
каже
:
„
Е
,
баш
неће
бити
,
к’о
што
славна
вармеђа
каже
него
,
каже
,
к’о
што
ја
’
оћу
“
.
Па
сад
ће
се
,
к’о
ни
што
вам
отоич
реко
’
,
у
ову
Недељу
да
венчаду
.
Ето
,
пегла
за
сватове
.
Спрема
се
,
јадница
,
па
радосна
,
па
већ
Бог
зна
како
!
...
а
и
он
је
већ
читаву
недељу
дана
није
тук’о
,
а
све
через
венчања
.
—
И
треба
,
и
треба
!
—
вели
Пера
Тоцилов
једући
.
—
Људи
су
,
треба
да
се
венчаду
;
нису
марва
,
на
прилику
,
па
да
брез
венчања
живиду
...
Од
чега
би
,
на
прилику
,
ето
господа
попе
живили
,
да
немаду
ето
тако
пониког
да
венчаду
.
Што
кажу
:
Рука
руку
мије
!
...
За
свагог
је
Бог
по
нешто
оставио
и
,
што
кажу
,
опредјелио
.
Ето
,
на
прилику
,
ти
служиш
госте
,
а
ја
кочијашим
,
а
они
се
узимаду
а
господа
пароси
они
венчаваду
...
Е
,
па
тако
;
свак
има
своје
једно
пословање
и
,
касти
,
зарађивање
.
Не
може
сваки
све
да
ради
.
—
Само
да
ви’ш
комендије
и
белаја
,
—
наставља
бојтар
,
плашљиво
наливајући
себи
опет
један
фићок
ракије
,
—
да
ви’ш
белаја
,
ако
јој
дотле
не
спласне
образ
!
Отек’о
јој
,
па
је
к’о
што
видите
,
повезала
вилицу
.
Боле
је
зуб
,
па
к’о
да
је
неко
тук’о
.
А
није
је
ове
недеље
,
што
кажу
,
ни
малим
прстом
додирн’о
.
А
то
ја
знам
најбоље
,
јербо
ја
сам
,
што
кашу
,
поваздан
тунакан
.
Хе-е-е
,
—
уздахну
дубоко
бојтар
и
натеже
фићок
и
отпи
добро
,
—
нису
више
за
бојтара
она
времена
,
па
да
иде
у
Пешту
,
да
прође
свет
;
него
...
ето
тако
,
капам
ту
бреспослен
а
баш
ми
то
није
мило
,
к’о
човеку
раднику
.
Та
зар
сам
ја
носио
кадгођ
ове
пударске
опанке
?
!
...
Нег
’
чизме
и
лети
и
зими
,
па
све
потковане
талирима
!
Хе-е-е
,
али
сад
,
ето
тако
...
Отрц’о
сам
се
к’о
неки
стари
швигар
!
—
заврши
бојтар
,
па
натеже
фићок
па
испи
онај
остатак
.
—
А
моја
су
страданија
велика
;
кад
би
’
ја
поч’о
—
—
Е
,
па
’
оћемо
л
’
,
Перо
,
—
рече
поп
Спира
и
диже
се
.
—
Можемо
,
господин-попо
,
—
рече
и
скочи
Пера
и
викну
бирташицу
која
уђе
.
—
Је
л
’
какав
пут
до
Ченеја
?
—
Рђав
,
господин-попо
...
А
зар
би
’
ја
седио
и
злопатио
се
овде
к’о
у
аришту
,
—
вели
бојтар
.
—
Ајде
попи
ово
да
не
иде
у
штету
!
—
рече
поп
Спира
и
даде
му
своју
ракију
а
и
од
Перине
нешто
остало
.
—
А
кад
мислиш
,
да
ћемо
стићи
,
кад
је
такав
пут
?
—
Фала
,
господин-попо
.
Бог
вам
за
то
платио
.
Поред
вас
сиротиња
може
да
живи
!
—
рече
бојтар
и
узе
испред
поп-Спире
и
Пере
ракију
и
попи
.
—
Па
још
за
два
сата
пута
стићете
.
Стићете
комотно
још
за
вида
у
Ченеј
.
Платише
бирташици
ракију
и
вино
.
Бирташица
и
бојтар
захваљују
и
љубе
поп-Спиру
у
руку
.
Они
одлазе
,
бирташица
их
стидљиво
испраћа
желећи
им
:
срећан
пут
!
...
—
А
,
ти
,
пештански
трговче
,
ти
си
се
канда
опет
почастио
,
док
сам
ја
била
тамо
напољу
!
—
вели
му
бирташица
кад
одоше
путници
.
—
Ти
си
опет
точио
,
а
?
—
Нисам
точио
...
а
што
ја
да
точим
!
Ваљ’да
је
шљивовица
!
Него
ника
комадара
и
бећаруша
!
—
Јеси
,
точио
си
!
Познајем
ја
!
А
велиш
:
„
шљивовица
“
,
а
?
...
убило
би
те
у
врат
.
—
А
што
да
точим
,
и
коме
да
точим
,
кад
сам
једва
и
оно
попијо
,
што
ми
је
од
добре
воље
дато
?
!
„
Точио
“
!
...
—
гунђа
бојтар
.
—
Све
ја
крив
,
само
ја
точим
и
пијем
!
’
Тели
би
и
да
продате
и
да
вам
остане
!
!
—
Ћути
,
ћути
,
знам
ја
тебе
,
—
—
Та
шта
ме
,
шта
ме
знате
!
Та
једва
сам
и
оно
уз’о
.
Знате
и
сами
кол’ко
сам
се
нећк’о
.
Тек
да
вам
,
што
кажу
,
не
учиним
на
жао
,
уз’о
сам
и
попио
.
А
зар
се
нисам
нећк’о
?
—
Е
,
нећк’о
си
се
!
Ти
си
се
нећк’о
?
!
И
јеси
мустра
да
се
нећкаш
!
—
А
ваљ’да
ја
баш
то
пијем
од
беса
?
Него
,
тако
...
пијем
,
па
ми
се
ондак
помало
још
и
мили
да
живим
.
Јербо
то
је
моја
сладост
једна
!
...
Па
велим
:
Та
добар
је
Бог
,
па
неће
он
своје
бојтаре
баш
тако
оставити
.
Па
ондак
имам
нику
надежду
;
јербо
је
то
за
мене
један
„
балсум
“
кад
мало
гуцнем
—
—
„
Балсум
“
!
...
Што
гођ
ти
гребе
ту
твоју
проклету
гушу
,
све
је
то
,
знам
ја
,
балсам
за
тебе
;
нек
само
гребе
—
—
Е
,
„
гребе
“
!
Откуд
гребе
,
кад
клизи
к’о
зејтин
!
...
Све
се
тоциља
!
—
вели
бојтар
.
—
„
Клизи
“
,
да
бо’ме
да
клизи
.
За
то
ти
и
велим
,
да
си
точио
и
пио
,
сунђеру
један
.
—
Та
нисам
,
сунца
ми
!
Нисам
,
Бога
ми
!
Нисам
се
ни
мак’о
а
камо
л
’
точио
и
пио
.
Ајде
бар
да
је
каква
шљивовица
,
па
да
кажеш
,
намамио
сам
се
на
њу
,
—
него
ника
ординарна
и
комисна
бећаруша
!
—
Пио
би
ти
и
„
шајтвосера
“
!
—
Та
немојте
грешити
душу
!
...
Та
немојте
ме
,
снаја
,
за
банбадава
цвелити
!
Та
немојте
ме
бедити
и
ружити
—
кад
ме
је
доста
и
онај
Бог
наружио
!
—
ропће
овај
нови
„
Јов
“
са
чарде
.
—
Изгорећеш
,
несрећо
једна
!
Изгорећеш
од
те
силне
ракије
.
—
Е
,
изгорећу
!
А
ко
је
још
у
мојој
фамилији
изгор’о
од
ракије
!
...
Ет
’
,
тако
!
...
Сад
ми
већ
и
фамилију
не
остављате
на
миру
!
—
Не
знам
ја
за
твоју
фамилију
,
ал
’
ти
ћеш
баш
изгорети
—
—
Ех
,
да
изгорем
од
ракије
!
—
брани
се
и
не
да
бојтар
.
—
Е
,
ваљ’да
сам
неки
фидибус
,
па
да
изгорем
.
Нећу
се
ни
запалити
а
камо
л
’
изгорети
.
Она
ме
’
лади
кад
је
пијем
.
Ваљда
има
у
њој
педесет
гради
,
па
да
изгорем
!
Ја
нећу
само
прид
туђином
да
кудим
еспап
,
јербо
смо
род
;
а
зар
је
то
честита
ракија
?
!
Да
је
то
честита
ракија
,
ја
би
’
се
бар
стрес’о
кад
је
пијем
.
Блага
к’о
Божја
росица
...
мо’ш
је
пити
к’о
кеша
бару
,
ништ
не
осећаш
!
...
Та
зар
је
не
знам
;
та
заједно
сам
је
с
мојим
Милошем
кварио
!
—
Ја
му
једнако
вичем
:
„
Та
имаш
ли
ти
душе
...
та
немој
више
;
доста
је
!
“
А
он
вели
:
„
Још
мало
“
па
још
квари
.
—
Е
,
гледај
ти
само
једне
кере
неблагодарне
!
—
рече
бирташица
изненађена
,
и
оставља
пеглајз
у
чуду
.
—
Још
он
пробира
!
—
...
него
ти
тако
;
увек
волеш
да
ме
цвелиш
...
А
ја
те
још
Бог
зна
како
фалим
прид
господин-попом
како
си
вредна
и
добра
—
—
Та
добра
сам
ја
,
него
ти
не
ваљаш
!
—
вели
бирташица
и
наставља
пеглање
.
—
Е
,
све
ја
не
ваљам
;
никад
ја
не
ваљам
!
А
кад
нисам
добар
,
па
ондак
боље
и
да
ме
нема
!
—
Па
откад
сам
ја
то
већ
рекла
!
—
вели
бирташица
пеглајући
једнако
.
—
Та
што
ме
и
тај
Бог
већ
не
узме
једаред
себикана
и
не
курталише
ме
!
—
Не
бој
се
!
Неће
те
скоро
узети
!
Не
треба
ни
њему
што
не
ваља
,
него
то
оставља
нама
овде
на
врату
—
—
...
да
се
не
мучим
и
злопатим
на
овим
свету
кад
сам
сваком
на
терету
и
на
путу
!
—
јада
се
бојтар
па
се
примаче
и
испи
још
оно
мало
што
је
остало
у
фићоку
Пере
Тоцилова
,
па
уздахну
тешко
:
—
Хе-е-е
!
Још
да
ми
није
овог
балсума
...
па
дође
ми
поникад
да
нађем
какву
криву
грану
,
па
да
—
—
Да
се
обесиш
,
је
л
’
—
?
—
Не
,
—
пресече
је
бојтар
брзо
,
као
да
хтеде
побећи
од
криве
гране
,
—
него
да
скочим
у
воду
,
јербо
ту
ми
је
,
знам
,
цигурна
смрт
.
—
Ти
да
скочиш
у
воду
!
Гле
га
само
како
лаже
!
Та
бежиш
ти
од
воде
далеко
к’о
бесна
кера
——
—
Хе
,
—-
уздахну
опет
бивши
бојтар
.
-
—
Диваните
ет
’
тако
,
па
само
грешите
душу
.
А
да
бо’ме
,
кад
не
знате
зашто
је
све
то
.
Мени
у
Рожданику
то
пише
,
да
ћу
ја
срадати
,
и
то
баш
ни
од
чега
другог
него
баш
одо
те
воде
,
па
черес
тога
ја
и
дан-данас
мало
пијем
воду
.
—
Е
,
кад
ти
у
Рожданику
пише
,
—
говори
бирташица
а
навлачи
на
даску
другу
шлинговану
сукњу
,
—
онда
је
то
твоја
судбина
...
а
ја
нисам
знала
.
Е
,
онда
можеш
скакати
—
—
Ех
,
знам
ја
да
би
вама
било
срце
на
месту
тек
ондак
!
...
Еј
,
та
што
ме
цвелите
,
-
снаја
!
Та
шта
се
Бог
већ
једаред
не
смилује
на
мене
јадника
!
—
јада
се
овај
.
—-
Ајде
немој
ми
се
ту
пренемагати
и
преврћати
очима
к’о
шокачки
поп
,
—
него
узми
клипова
,
па
иди
,
па
накруни
свињама
и
на’рани
и
’
!
—
’
Оћу
!
’
оћу
,
таки
!
Само
ме
немојте
,
снаја
,
цвелити
више
—
—
Па
онда
,
—
даје
му
бирташица
упутства
,
—
кад
метнеш
пред
њи
’
да
једу
,
а
ти
ондак
оног
жутог
фурт
чеши
руком
по
лећи
све
док
једе
,
халав
је
па
гура
свуд
њушку
и
отима
од
други
’
а
кад
га
тако
почешеш
мало
,
онда
и
они
стидљивији
добију
реда
и
једеду
—
—
Та
,
знам
ја
то
!
Зар
сам
га
једаред
чеш’о
по
лећи
!
...
Тргов’о
толике
године
,
што
кажу
,
и
био
један
па
један
;
и
сребрна
пуцад
,
и
ћурдија
с
токама
,
и
чизме
,
и
свилен
чупав
шешир
носио
...
Еј
,
да
сте
ме
нешто
онда
познавали
,
снаја
,
и
да
смо
били
своји
к’о
данас
—
—
...
а
кад
га
к’о
чеше
по
лећи
,
—
наставља
бирташица
и
не
слушајући
га
,
—
а
он
је
онда
мало
учтивији
,
па
не
отима
од
други
’
а
он
је
и
онако
понајдебљи
—
—
...
Какав
сам
ја
био
ондак
,
и
да
треба
да
је
сада
мој
крај
...
па
ди
сам
само
поглед’о
,
било
је
цигурно
моје
;
и
како
сам
се
мого
оженити
!
—
Знам
,
чула
сам
за
твоја
чуда
и
покоре
!
...
Чула
сам
шта
су
те
коштале
оне
чизме
и
оне
кацабајке
оним
Маџарицама
у
Кун-Сент-Мартону
што
су
ти
сву
ноћ
играле
чардаш
...
За
то
си
ти
сад
и
дотер’о
до
паса
!
...
—
Ал
’
и
јесам
био
ирош
,
ао
,
дука
му
!
—
рече
и
лупи
о
сто
.
—
Нисам
се
,
што
кажу
,
бој’о
ни
једног
бачког
ироша
,
ни
пушћ’о
га
испред
себе
!
...
Еј
,
да
ми
је
данас
онај
тал
а
ова
моја
памет
—
!
—
Е
,
па
сад
ајд
’
иди
!
Па
кад
га
закољемо
,
омастићеш
и
ти
бркове
!
Биће
кожурице
у
купусу
,
а
добићеш
и
бешику
за
дуванкесу
;
а
ја
ћу
ти
је
,
кад
узимам
каде
,
опшити
црвеном
пантликом
.
Ајд
’
,
ирошу
мој
!
—
’
Оћу
!
Све
ћу
урадити
к’о
што
ми
кажете
,
само
ми
немојте
прибацивати
за
оно
мало
ракијице
;
јербо
то
је
моја
сладост
,
мој
балсум
!
Ракија
је
једна
моја
сладост
,
касти
.
А
Је
л
’
вама
онако
мало
’
хладно
,
снаја
!
...
Баш
не
би
шкодило
да
се
чимгођ
мало
угријем
изнутра
—
—
Па
ти
си
пре
рек’о
:
да
те
’
лади
,
а
сад
опет
кажеш
,
да
те
грије
?
—
Е
,
па
кад
је
човек
добар
,
к’о
ја
што
сам
,
па
све
му
на
добро
излази
—
—
Ајд
’
баш
да
ти
дам
,
—
смеје
се
Тинкуца
и
даје
му
фићок
ракије
и
он
га
искапи
на
мах
.
—
Помози
ми
,
видиш
да
сам
ово
дана
не
знам
ни
ди
ми
је
глава
од
силна
посла
и
пеглања
сукања
.
—
Ехе
,
—
заустави
се
бојтар
и
уздахну
—
што
кажу
:
„
Пеглај
ми
се
,
сукњо
шлингована
,
„
У
Недељу
бић
—
—
Таки
напоље
да
се
истрезниш
!
—
обрецну
се
Тинкуца
.
—
Ви’ш
ти
то
њега
само
!
—
Хеј
,
—
уздахну
бојтар
излазећи
уздахом
пуним
меланхолије
који
је
тако
обичан
код
свију
страсних
љубитеља
ракије
.
—
Прошло
је
,
видим
ја
бојтарско
и
свињарско
време
нит
’
има
више
они
’
вашара
ни
они
’
алдумаша
,
кад
су
ишли
у
Пешту
и
видили
света
;
а
сад
им
је
лако
брез
нас
,
кад
има
ајзлибана
...
И
ко
га
је
измислио
!
Ознтрогере
му
швапске
!
...
„
Ђи
!
Шарга
,
Пирош
!
Ајде
момци
!
Дед
,
кицоши
моји
!
Ајд
још
мало
у
блато
!
“
чује
се
глас
Пере
Тоцилова
и
пуцањ
бича
,
и
кола
оставише
чарду
.
Поп
Спира
се
наместио
поред
поп-Ћире
који
једнако
као
бајаги
дрема
увучен
у
бунду
.
И
један
у
други
поп
се
пипаше
:
поп
Ћира
да
види
је
л
’
му
ту
зуб
,
а
поп
Спира
да
није
изгубио
онај
Аркадијин
замотуљак
.
—
„
Обешењак
паорски
“
,
мислио
је
поп
Ћира
,
„
мене
вози
за
десет
а
њега
за
пет
сребра
.
“
А
то
је
исто
мислио
и
поп
Спира
:
„
Чивутин
један
,
он
се
вози
за
пет
а
ја
за
десет
сребра
.
Увек
се
он
тако
јефтино
вози
.
“
—
Тако
мисле
оба
попа
.
А
Пера
Тоцилов
пуши
и
преко
камиша
се
разговара
с
коњима
.
Задовољан
је
па
обећава
и
Шарги
и
Пирошу
нове
чизме
од
ових
зарађених
двадесет
сребра
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПРВА
Садржи
у
себи
вечеру
и
конак
код
гостољубног
пароха
ченејског
поп-Олује
названог
.
У
њој
је
врхунац
заплета
који
се
развијао
у
Ченеју
и
Темишвару
Опет
подужи
и
досадан
пут
.
Киша
престала
.
Пера
Тоцилов
је
потерао
мало
боље
коње
,
који
су
се
у
чарди
довољно
одморили
.
Већ
се
види
ченејски
торањ
ал
’
је
далеко
још
до
Ченеја
.
Путују
ал
’
на
путу
још
никог
да
сретну
.
Тако
су
ишли
два
и
по
сахата
и
већ
почеше
сретати
најпре
кола
а
после
и
пешаке
,
неке
Швабе
у
дрвеним
кломпама
са
рукама
испод
пазува
па
иду
један
за
другим
у
реду
к’о
гуске
.
Близу
је
и
Ченеј
.
Још
мало
ето
их
на
вашаришту
.
Прођоше
крај
гробља
,
оставише
и
велики
бунар
на
крај
села
,
и
велики
крст
,
и
уђоше
у
велики
сокак
.
Прођоше
и
њега
и
,
стадоше
пред
парохову
кућу
још
за
вида
.
Пред
попином
кућом
пуно
каљаве
дечурлије
.
Скупила
се
на
меко
утапкано
блато
,
па
се
играју
коља
.
Једно
од
њих
,
чим
опази
,
да
се
кола
обрнуше
и
упутише
попиној
капији
,
улете
к’о
без
душе
у
авлију
,
и
раздера
се
колико
га
грло
доноси
:
—
Отвор’те
капију
,
ево
гостију
!
—
Шта
се
дереш
к’о
магарац
!
—
обрецну
се
на
њ
из
авлије
домаћин
који
је
,
као
сваки
попа
,
радије
ишао
у
госте
него
их
примао
.
—
Ако
су
гости
,
нису
ваљда
курјаци
!
Капија
се
отвори
и
кола
уђоше
.
—
О
о
о
!
Добро
дошли
!
Добро
дошли
!
—
дочекује
их
и
поздравља
домаћин
.
—
Каква
срећа
,
каква
част
.
—
Боље
вас
нашли
!
—
чу
се
поп-Ћирин
глас
дубоко
из
бунде
,
а
кад
се
сиђе
на
леву
страну
из
кола
,
појави
се
и
поп-Ћирина
глава
која
се
пушила
к’о
обарена
шунка
кад
је
извадиш
из
великог
лонца
.
—
О
,
каква
срећа
,
каква
срећа
.
Та
јесте
л
’
ви
то
,
чесњејши
?
—
Успут
,
онако
успут
,
—
вели
поп-Ћира
—
а
сутра
ћемо
даље
.
—
О
,
драго
ми
је
,
особито
драго
,
о
,
о
,
о
!
—
Сутра
,
рано
зором
,
ћемо
даље
.
—
вели
и
поп-Спира
силазећи
и
прилазећи
домаћину
.
—
О
о
о
!
Та
Спиро
,
—
викну
радосно
домаћин
,
—
та
је
с
’
ти
то
,
Спиро
?
Ооо
!
Е
,
баш
,
баш
добро
!
Та
је
с
’
ти
то
—
—
Е
,
није
него
си
ти
!
—
вели
му
поп
Спира
и
пољуби
се
с
њим
неколико
пута
најсрдачније
.
—
Е
,
е
,
е
!
па
извол’те
,
извол’те
.
Роксо
!
Глишо
,
та
ди
сте
се
завукли
врагу
!
—
раздера
се
домаћин
и
устумара
по
авлију
.
У
том
истрчаше
и
Глиша
и
Рокса
и
почеше
скидати
с
кола
.
—
Е
,
е
,
баш
ми
је
мило
,
—
вели
домаћин
.
—
Дакле
тек
сутра
путујете
.
Бар
ћемо
се
мало
,
онако
,
натенани
проразговорити
.
Извол’те
,
извол’те
у
собу
,
раскомотите
се
.
Улазе
у
кућу
.
Пера
чисти
точкове
и
псује
блато
и
пут
,
Глиша
уводи
коње
у
шталу
а
Рокса
вија
живину
по
авлији
.
И
док
су
се
комшијска
деца
,
читаво
једно
туце
—
потрпала
у
кола
и
џакала
,
гуркала
,
претурала
и
плакала
у
колима
,
а
они
у
кујни
чупали
живину
и
спремали
богату
вечеру
,
попови
су
се
разговарали
већ
о
многим
стварима
.
Из
разговора
је
могао
домаћин
,
поп
Олуја
приметити
,
да
ни
једном
ни
другом
госту
нису
све
козе
на
броју
.
Па
како
је
био
интимнији
са
поп-Спиром
,
он
га
напослетку
и
запита
,
кад
осташе
једно
кратко
време
насамо
:
—
Ама
,
Спиро
,
ја
нешто
примјечавам
!
...
Рек’о
би
’
,
к’о
да
ти
нису
све
козе
на
броју
;
и
теби
,
а
и
поп-Ћири
!
А
?
Који
је
то
враг
међ
’
вама
?
Да
се
нисте
на
путу
посвађали
!
Ово
погано
време
,
па
није
ни
чудо
што
је
човек
љут
на
свакога
,
па
би
се
само
свађ’о
.
—
Хе
,
—
уздахну
поп-Спира
,
—
посвађали
смо
се
ми
једног
баш
лепог
дана
,
али
сад
ми
је
сав
црн
,
само
кад
га
се
сетим
.
—
А
како
за
Бога
?
—
Та
...
оне
наше
жене
...
Жене
к’о
жене
!
...
Направиле
триста
чуда
;
па
сад
обојица
имамо
пуне
шаке
посла
и
једну
главобољу
;
ал
’
ја
већу
—
—
Ништа
од
свега
тога
не
знам
ти
ја
,
Спиро
!
—
Није
ваљ’да
имала
фрау-Габриела
кола
да
плати
,
а
знали
би
и
ви
...
—
Та
шта
говориш
!
...
—
Па
...
овај
...
најбоље
ће
бити
да
одемо
у
коју
другу
собу
...
не
би
’
рад
био
знаш
,
да
нас
ко
прекида
!
А
тамо
ћу
то
све
натенани
исприповедати
;
јербо
то
је
дугачка
историја
,
а
ти
си
ми
,
што
рек’о
Псалмопевац
:
једино
моје
уздање
и
мој
штит
.
—
О
,
о
!
Та
шта
говориш
!
Шта
говориш
!
—
чуди
се
поп-Олуја
.
—
Ништа
ти
ја
,
кажем
ти
,
од
свега
тога
нисам
чуо
.
О
о
о
!
Па
ајде
,
здраге
воље
,
како
ти
не
би
’
,
помог’о
.
Хехе
,
—
смеје
се
домаћин
,
—
како
не
би
’
,
како
не
би
’
!
Та
сећаш
ли
се
,
Спиро
,
кад
смо
оно
,
к’о
богословци
,
виловали
;
—
па
ја
дав’о
серенаду
плебаношевој
„
виршофтерки
“
!
А
?
Да
није
било
онда
тебе
,
зло
и
наопако
по
мене
?
Како
ти
не
би
’
помог’о
.
Само
кажи
ди
те
боле
!
—
А
,
знам
;
била
му
и
нека
рођака
,
а
?
—
Тако
нешто
!
Дакле
ајде
.
Одоше
обојица
у
побочну
собу
.
Док
су
се
она
тамо
забавили
,
дотле
се
у
кујни
спремало
све
у
присуству
Пере
Тоцилова
,
који
је
седео
крај
ватре
и
пијуцкао
комадару
у
друштву
са
ченејским
црквењаком
.
Разговарали
су
се
о
овогодишњој
летини
и
јели
прженице
намазане
машћу
и
белим
луком
,
тек
да
се
кол’ко
тол’ко
забаве
до
вечере
.
За
то
време
пронађе
се
из
разговора
,
да
су
Пера
Тоцилов
и
црквењак
и
неки
род
,
или
боље
рећи
:
биће
род
,
док
се
само
неки
њихови
,
који
невенчано
живе
,
венчају
.
Сто
се
постави
и
јело
се
донесе
.
Изађе
и
поп
Спира
с
домаћином
из
собе
.
Овај
га
храбри
и
вели
му
:
—
Немај
ти
бриге
!
А
како
те
не
би
’
курталис’о
.
Та
сећаш
ли
се
кад
си
ти
опет
мене
курталис’о
белаја
!
Него
,
ајде
,
’
лади
се
вечера
на
асталу
.
Дође
и
поп
Ћира
.
Поседаше
сви
а
гђа
попадија
с
црквењаком
и
Роксом
послужују
.
Оба
госта
су
изгладнела
јако
,
и
за
то
се
до
пола
вечере
и
није
разговарало
него
се
својски
јело
.
Тек
кад
су
донети
на
сто
уштипци
наслагани
повисоко
на
два
тањира
као
две
пирамиде
и
били
при
осмој
или
деветој
чаши
,
отпоче
живљи
разговор
.
Разговарали
су
се
о
својим
стварима
.
О
парохијама
,
о
венчању
,
крштавању
и
сахрањивању
;
о
епископима
и
учитељима
,
о
старом
времену
и
о
том
како
је
данас
.
—
Па
како
парохијани
,
домаћине
,
како
;
је
л
’
к’о
у
старо
доба
?
—
Та
ја
само
кажем
:
Не
дај
,
Боже
горе
!
—
Та
није
ваљ’да
?
—
вели
поп-Ћира
.
—
Та
да
вид’те
,
слабо
нешто
сад
свет
и
умире
...
памтим
друге
године
...
а
и
не
рађа
се
к’о
некад
,
—
вели
домаћин
.
—
Слабо
се
рађа
,
па
ваљ’да
за
то
слабо
и
умире
.
—
Да
,
да
,
имате
право
,
и
ја
сам
то
примјетио
,
—
потврђује
поп-Ћира
.
—
Нема
ти
старога
времена
.
—
вели
домаћин
.
—
Знам
,
Боже
,
некад
,
па
ти
свака
кућа
пуна
деце
,
све
по
девет
Југовића
!
Па
је
ту
онда
лако
.
Има
и
женидбе
и
удадбе
.
Па
је
лако
било
и
милило
се
човеку
онда
поповати
!
Него
попуј
ти
сад
,
кад
је
све
таксирано
и
по
некој
тарифи
,
па
ајд
’
живи
ти
сад
,
ако
можеш
.
—
Не
ваља
,
не
ваља
!
—
вели
поп-Спира
.
—
Ето
заиђ’те
сад
из
куће
у
кућу
,
па
нигде
нећете
наћи
,
ко
пре
у
сретна
времена
,
пуну
кућу
,
него
ил
’
има
ил
’
нема
по
једно
у
кући
.
Па
ако
је
девојка
,
а
она
ускочи
за
момком
,
па
их
после
једва
можеш
да
натераш
да
се
што
пре
венчају
по
обредима
нашега
благочестија
;
а
ако
је
момак
—
он
ти
се
опет
жени
из
другог
ил
’
трећег
села
,
па
се
тамо
и
венча
,
а
ја
останем
тако
празних
шака
...
Па
не
знаш
шта
је
горе
.
—
Рђава
времена
заиста
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Ја
све
мислим
,
—
вели
домаћин
,
—
да
су
криви
наши
епископи
.
Нема
више
оних
старих
попова
,
а
старих
попова
нема
јер
нема
ни
оних
старих
владика
.
Памтим
ја
,
Боже
,
у
моје
детињство
шта
се
приповедало
и
говорило
о
Митрополиту
Ненадовићу
,
па
о
Стратимировићу
!
Какве
су
то
силе
биле
!
Па
какав
запт
и
каква
строгост
!
Каква
глава
,
Боже
мој
!
Е
,
па
онда
су
,
наравно
,
друкчије
и
владике
и
попови
,
а
друкчије
и
парохијани
!
То
је
био
један
гром
,
формалан
гром
за
свештенство
и
мирско
и
духовно
.
Да
он
чује
,
да
неко
има
распру
с
парохијанима
;
ил
’
да
је
пушио
пред
светом
;
ил
’
да
се
веселио
у
друштву
—
тешко
њему
!
Тешко
њему
!
...
А
да
неко
,
к’о
удовац
на
пример
,
има
домостроитељку
по
примеру
иноверних
попова
;
или
да
се
парох
с
парохом
на
саблазан
стада
свога
свађа
—
но
тога
би
’
вол’о
видети
,
ко
би
му
смео
изаћи
на
очи
!
За
најмању
ситницу
каштиговао
је
немилице
.
—
Ех
!
Па
не
ваља
баш
ни
то
,
кад
је
неко
и
сувише
свирјеп
.
Е
,
Боже
,
па
људи
смо
,
слаба
створења
,
па
,
па
онда
и
згрешимо
по
некад
јер
„
niktože
bez
grjeha
tokmo
jedin
Gospod
“
каже
се
.
Па
зар
сад
за
то
да
ме
каштигује
к’о
безбожну
Содому
и
Гомору
?
!
—
вели
поп
Спира
коме
се
ни
најмање
нису
допадали
разговори
о
строгим
епископима
и
архиепископима
.
—
...
А
да
парох
пароха
тужи
и
тужака
епископу
,
—
наставља
домаћин
,
—
и
да
то
још
парохијани
знају
!
...
Таман
посла
!
Не
знаш
,
ко
прође
горе
,
тужитељ
или
тужени
—
—
Та
,
та
,
та
манимо
се
ти
’
разговора
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Читав
се
дан
труцкали
у
коли
,
па
сад
све
таке
неке
ствари
.
Боље
каж’те
у
кратко
:
ништа
није
к’о
у
старије
доба
;
нити
има
више
старих
епископа
,
ни
старих
пароха
,
ни
старих
парохијана
,
ни
старих
учитеља
—
—
А
,
баш
сте
ми
из
уста
извадили
,
почитајеми
,
—
прихвати
домаћин
.
—
А
зар
сад
то
ваља
што
раде
ови
новији
,
данашњи
ови
учитељи
?
!
Све
код
њих
к’о
ни
код
кога
!
Не
пуштају
ђаке
да
помажу
звонару
;
каже
:
ђаци
су
за
то
да
уче
.
Јест
истина
,
да
су
ђаци
за
то
да
уче
ал
’
су
и
синови
наше
свете
цркве
,
—
кажем
ја
учитељу
,
—
па
за
што
да
не
служе
цркви
и
олтару
!
А
бар
да
не
знам
,
да
деца
волу
звонару
;
него
душа
им
је
и
срце
да
се
вешају
о
уже
!
По
ваздан
би
да
су
на
звонари
.
Ето
баш
ономад
сам
се
баш
слатко
насмејао
.
Питам
једно
дете
:
Шта
ћеш
ти
бити
,
Перо
,
кад
велик
порастеш
?
Он
каже
:
„
Ја
ћу
звонар
бити
“
—
А
ти
,
Иво
?
„
И
ја
,
“
каже
он
.
—
А
ти
,
Живо
?
„
Ја
ћу
први
тас
да
носим
.
“
—
А
ти
,
Нико
?
„
Ја
ћу
црквењак
“
.
—
А
ти
?
„
Ја
ћу
да
пирим
кадионицу
.
“
—
А
ти
:
„
Ја
звонар
.
“
„
Ја
у
рипиде
.
“
...
Кад
погледаш
,
сви
хоће
да
служе
само
цркву
.
И
они
ми
ту
још
нешто
приповедају
!
Пуче
им
,
већ
,
мислиш
,
срце
за
читанком
!
А
како
је
то
пре
лепо
било
;
деца
на
звонари
а
звонар
код
моје
куће
,
па
помогне
штогођ
.
А
сад
мора
да
држи
још
и
,
и
,
и
,
и
вице-звонара
!
!
...
Хе
,
далеко
смо
дотерали
!
Не
ваља
,
не
ваља
ништа
ова
нова
наука
.
Куд
ће
нас
то
одвести
—
сам
Бог
ће
знати
!
—
Деде
,
спаси
Бог
!
—
прекиде
га
поп
Спира
.
—
На
спасеније
!
—
одговори
му
домаћин
и
куца
се
и
с
њим
а
и
с
поп-Ћиром
и
то
још
два
пут
.
Пију
и
разговарају
се
и
опет
пију
.
Поп
Ћира
се
заруменио
,
па
не
само
да
он
пије
него
и
сам
налива
и
своју
и
домаћинову
чашу
као
да
је
он
домаћин
.
Разговор
је
живо
и
неусиљено
текао
,
чаше
се
сваки
час
и
пуниле
и
празниле
.
Домаћин
навалио
па
их
једнако
нуди
,
чешће
поп-Ћиру
с
којим
је
мање
познат
,
кад
се
куца
,
с
поп-Спиром
се
куца
једанпут
а
с
поп-Ћиром
увек
по
двапут
.
Послужише
се
и
пунчем
који
се
у
оно
доба
пио
у
свима
бољим
домаћинским
кућама
.
Поп-Спира
изађе
напоље
да
нареди
Пери
Тоцилову
кад
да
их
пробуди
,
и
док
се
он
напољу
бавио
а
домаћица
у
кујни
нешто
цуњала
,
дотле
се
домаћин
упустио
с
поп-Ћиром
у
други
један
разговор
.
—
Па
,
ви
ми
се
и
не
фалите
,
чесњејши
...
вама
се
,
к’о
мислим
,
сме
честитати
.
Чули
смо
да
...
ви
...
овај
,
удајете
госпођицу
кћер
,
а
?
—
Та
,
тако
је
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Сад
после
Божића
.
—
А
,
дакле
истина
је
.
Е
,
тај
ће
,
бо’ме
,
добити
добру
домаћицу
,
и
,
што
кажу
,
сопутницу
у
животу
,
—
вели
домаћин
.
—
Готово
,
боље
да
је
он
ту
,
па
да
њему
честитам
,
јер
њему
се
тек
може
честитати
!
Шта
мислите
;
добити
девојку
из
такове
куће
!
—
А
,
—
дода
поп-Ћира
,
—
па
и
он
је
добар
!
И
она
ће
добити
,
што
се
каже
,
доброга
друга
!
Ја
сам
са
свим
задовољан
,
са
свим
!
—
вели
задовољно
поп-Ћира
и
наточи
задовољно
и
себи
и
домаћину
.
—
Дакле
:
Спаси
Бог
!
—
На
Спасеније
!
—
Искапише
до
дна
.
—
Свршени
клирик
,
а
,
је
л
’
тако
?
—
Јесте
;
совершени
клирик
...
с
еминенцијом
.
А
има
глас
,
једна
дивота
,
к’о
цар
Давид
уз
харфу
.
Персона
,
понашање
,
све
!
Све
!
—
А
тражи
л
’
много
?
—
Ни
речи
није
спомен’о
!
...
Ни
реч’це
...
—
А
,
да
бо’ме
;
паметан
младић
,
па
к’о
мисли
:
Оно
што
је
најскупоцјеније
—
то
је
добио
,
а
?
Добио
је
вредну
и
воспитану
девојку
,
примјерну
пуницу
и
чеснога
таста
,
па
к’о
вели
:
Оно
друго
све
на
част
вам
!
Ајде
,
дакле
,
у
здравље
заручника
.
Спаси
Бог
.
Куцнуше
се
.
Поп-Ћира
испи
сву
и
наточи
још
једну
себи
.
—
Е
,
па
да
се
куцнемо
,
—
вели
домаћин
:
—
У
здравље
родитеља
заручницина
!
Куцају
се
.
Поп-Ћира
искапи
и
сад
до
дна
.
—
А
и
он
,
и
он
је
красан
...
Сушта
смерност
!
Да
га
види
његова
Екселенција
—
но
било
би
белаја
.
Уграбио
би
га
одмах
.
Не
би
му
тај
дао
да
се
жени
,
него
би
с
њим
у
манастир
;
а
био
би
,
та
мал
’
те
не
би
био
други
Рајић
или
Мушицки
!
...
А
,
са
свим
,
са
свим
сам
с
њим
задовољан
!
—
рече
раздрагани
поп-Ћира
и
не
примети
кад
му
нали
у
чашу
домаћин
с
којим
се
онако
несвесно
куцну
.
Домаћин
испи
до
пола
,
а
поп-Ћира
сву
чашу
.
—
Њој
,
њој
има
се
више
честитати
,
морам
признати
!
—
вели
искрено
поп-Ћира
.
—
Управо
,
—
вели
домаћин
,
—
сва
заслуга
има
се
приписати
вашој
поштованој
супрузи
,
госпоја-Перси
,
јер
,
што
кажу
:
„
Види
матер
,
па
проси
ћер
!
“
...
Даклем
,
ако
смем
узети
себи
слободу
...
у
здравље
ваше
примјерне
супруге
,
ваше
госпоја-Персе
!
Куцнуше
се
;
поп-Ћира
наискап
а
домаћин
искапи
ону
осталу
полу
до
дна
.
—
Та
,
оно
,
—
наставља
домаћин
,
—
ако
ћемо
баш
тако
све
даље
,
онако
знате
—
да
опростите
,
што
ћу
се
тако
изразити
—
ако
станемо
све
даље
трагати
и
њушити
—
па
није
толико
заслуга
ни
госпођа-Персе
ваше
супруге
,
кол’ко
ваша
,
баш
ваша
,
чесњејши
господин-Ћиро
,
што
сте
,
то
јест
,
ви
,
у
своје
време
,
изабрали
госпођу
Персу
себи
за
супругу
,
а
она
опет
воспитала
госпођицу
Меланију
!
...
Дакле
:
сума-сумарум
—
ви
сте
крајни
виновник
све
ове
данашње
среће
господин-Перине
,
а
и
госпођица-Меланијине
,
(
к’о
што
бар
ви
велите
)
.
—
Та
по
мало
јесте
и
тако
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Ех
,
па
онда
што
смо
и
пили
узалуд
,
и
пре
вас
,
другима
,
мање
достојнима
.
Требали
смо
прво
у
ваше
здравље
,
драги
мој
и
ретки
мој
госте
,
чесњејши
господин-Ћиро
!
Ал
’
нека
,
—
можемо
још
све
и
поправити
.
Даклем
,
све
ово
бришемо
,
па
изнова
!
Ово
је
даклем
прва
здравица
,
и
она
нека
је
у
ваше
здравље
.
Спаси
Бог
!
Куцају
се
и
пију
;
домаћин
пола
а
поп-Ћира
испи
целу
чашу
.
Развеселише
се
попови
добро
.
—
„
Na
rѣkahъ
vavѵlonskihъ
,
tamo
sѣdohomъ
i
plakahomъ
,
“
—
запева
поп-Ћира
раздраган
.
Затурио
се
мало
у
столицу
,
па
пустио
глас
а
диже
обрве
и
везе
и
кити
све
лепше
и
лепше
на
задовољство
и
дивљење
домаћина
који
га
од
времена
на
време
ободраваше
реч’ма
:
„
А
то
,
то
!
То
ми
се
допада
!
“
Испева
цео
псалам
,
свих
девет
стихова
,
а
између
сваког
стиха
намигне
очима
на
домаћина
као
тријумфујући
,
па
вели
:
„
Ај
,
шта
велите
?
!
“
Веселе
се
попови
.
Домаћин
отпева
други
један
псалам
:
„
Iz
glubini
vozzvahъ
kъ
tebѣ
gospodi
,
“
а
поп-Ћира
опет
трећи
:
„
Gospodi
vozzvahъ
kъ
tebѣ
ousliši
mя
vonmi
glasu
moleniя
moego
“
.
Расположили
се
и
домаћин
и
поп-Ћира
,
па
се
наизменце
куцају
и
певају
Псалме
све
лепше
од
лепшега
,
и
пију
у
здравље
госпође-Персе
и
осталих
редом
.
За
тим
се
опет
продужи
разговор
о
девојци
,
о
младожењи
и
парохији
;
хоће
л
’
остати
у
селу
или
ће
тражити
какву
варош
.
Ту
поп-Ћира
наговести
,
да
је
жеља
Меланијина
,
да
се
преселе
у
варош
.
Још
су
се
неко
време
разговарали
,
куцали
и
искапљивали
чаше
,
хвалили
један
другога
глас
и
пјеније
,
док
се
није
поп-Спира
вратио
и
домаћица
их
још
по
једаред
послужила
пунчем
.
После
пунча
обредише
се
опет
вином
.
Најразговорнији
је
поп-Ћира
;
долива
и
себи
и
осталима
.
Хвали
све
своје
по
кући
.
—
Каква
мајка
,
таква
и
ћерка
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Моја
Персида
је
један
,
тако
да
кажем
,
скуп
добродјетељи
,
па
је
,
наравно
,
и
своју
кћер
тако
воспитала
...
а
ко
је
узме
,
биће
срећан
и
задовољан
к’о
и
сам
што
сам
у
супружеском
животу
свом
.
—
Та
коме
ви
то
говорите
,
—
вели
домаћин
,
—
та
знамо
ми
већ
то
одавно
!
Пију
,
куцају
се
,
па
опет
пију
.
Али
већ
настају
помало
паузе
.
И
кад
је
говор
почео
сустајати
,
а
очи
се
крпити
,
спомену
поп-Ћира
први
,
да
би
рад
спавати
,
јер
се
сутра
раном
зором
крећу
.
Домаћин
није
ништа
имао
против
тога
,
и
гости
се
дигоше
од
стола
и
одоше
на
спавање
.
Поп-Ћири
дадоше
гостинску
собу
а
поп-Спира
,
као
интимнији
,
доби
кревет
у
домаћиновој
спаваћој
соби
.
Мало
после
уђе
домаћица
са
једном
дремљивом
чупавом
слушкињом
и
покупише
посуђе
са
стола
и
пођоше
.
—
А
што
си
упртила
ту
саксију
с
тим
кактусом
,
куд
ћеш
с
њом
,
—
запита
је
домаћица
која
је
застала
па
је
гледа
а
Рокса
се
клања
дремљиво
.
—
Еј
,
несрећо
чупава
,
та
ти
си
на
ногама
заспала
.
Само
да
ти
је
да
чмаваш
,
не
начмавала
се
,
лењштино
влашка
.
Остави
ту
саксију
па
покупи
тај
есцајг
,
па
иди
па
спавај
;
а
у
зору
да
си
ми
рано
на
ногама
,
па
опери
све
то
,
кад
вечерас
ниси
ни
за
шта
!
Док
ми
све
не
опереш
,
не
надај
се
боме
фруштуку
.
А
,
морам
ја
,
видим
,
други
ред
отпочети
с
тобом
.
Та
дај
тај
кактус
овамо
,
шта
га
држиш
једнако
,
—
па
сад
ајд
’
торњај
се
па
чмавај
.
Еј
,
благо
оном
ко
се
на
тебе
ослони
.
Изађоше
напоље
.
Настаде
тишина
а
мало
после
чу
се
неко
шапутање
.
—
А
ди
га
држи
?
—
пита
домаћин
.
—
Па
ваљ’да
је
у
џепу
?
—
шапће
поп
Спира
.
—
Ајд
’
да
видим
!
Ал
’
најпре
да
видим
,
спава
ли
?
Настаде
опет
тишина
.
Ослушкују
обојица
окренути
поп-Ћириној
соби
.
—
Оче
Ћиро
,
—
викну
мало
јаче
домаћин
с
врата
.
—
Чесњејши
...
О
,
оче
Кирило
!
—
викну
још
јачим
гласом
.
—
Заборавили
сте
да
ми
кажете
,
кад
да
вас
пробудим
.
Тишина
.
Никаква
одговора
.
—
Оче
Ћиро
,
—
викну
још
јаче
домаћин
.
—
Спавате
л
’
,
а
?
Опет
никаква
одговора
.
Тишина
.
Из
собе
се
чује
само
снажно
хркање
помешано
с
неким
звиждањем
.
—
Да
боме
да
спава
!
—
вели
домаћин
.
—
А
,
кога
моје
вино
обори
,
тај
се
не
диже
шале
.
—
А
,
а
!
Тај
баш
јуначки
струже
чутуре
.
—
шапће
поп
Спира
сав
задовољан
.
—
Добро
је
!
Сад
можеш
слободно
.
Знам
ја
њега
к’о
и
себе
.
Кад
тај
једаред
заспи
и
захрче
,
може
му
слободно
поред
кревета
сто
и
један
топ
испалити
,
—
не
пробуди
се
тај
лако
.
Ајде
,
дакле
,
иди
...
Домаћина
нестаде
у
гостинској
соби
.
—
Нема
по
џеповима
,
—
вели
домаћин
с
врата
.
—
тражио
сам
па
нема
...
Све
неке
мустре
;
мустре
од
кукуруза
,
и
неке
мустре
од
вунице
,
ваљ’да
за
ћерку
,
треба
нешто
удавачи
—
—
Па
ди
је
врагу
,
метнуо
!
—
рече
замишљено
поп
Спира
.
—
Види
да
није
у
ћошку
од
појаса
?
Има
он
један
као
џепић
у
појасу
самом
.
—
Ама
нема
појаса
међ
’
аљинама
!
—
вели
домаћин
мало
после
.
—
Можда
га
није
ни
пон’о
.
—
А
како
да
га
не
понесе
!
Та
ди
би
он
пред
владику
без
појаса
!
?
Ту
ће
негде
бити
да
је
и
појас
.
Види
да
га
није
откуд
метнуо
под
главу
,
под
јастук
...
Стари
је
то
курјак
...
Кајафа
је
то
!
Домаћин
се
опет
врати
и
мало
после
га
изнесе
сав
радостан
.
—
Право
си
каз’о
...
метнуо
га
под
главу
,
био
му
под
јастуком
—
—
Дад
’
га
брже
овамо
!
—
вели
поп
Спира
па
грозничаво
дочепа
појас
.
—
Ха
,
ево
га
,
ево
!
Овде
у
ћошку
,
не
реко
’
л
’
ја
?
!
Ево
га
,
ту
је
!
Сад
брже
њега
напоље
,
а
да
метнемо
ово
на
његово
место
!
—
И
поп
Спира
извади
брже
онај
зуб
из
замотуљка
и
метну
га
себи
у
џеп
,
а
из
џепа
извади
онај
замотуљак
што
му
га
даде
Аркадија
и
зави
га
у
завој
па
метну
у
појас
поп-Ћирин
.
—
Е
,
је
л
’
готово
?
—
Све
је
у
реду
;
сваком
своје
.
Брже
остави
одакле
си
и
уз’о
.
Замотај
к’о
што
је
и
било
.
Домаћин
узе
појас
,
остави
га
на
своје
место
и
врати
се
натраг
.
—
И
једнако
спава
и
хрче
исто
онако
!
—
чуди
се
домаћин
!
—
Спава
тај
к’о
заклан
.
Да
смо
какви
рђави
људи
и
душмани
,
могли
смо
му
комотно
извадити
још
два
здрава
зуба
—
тај
ти
се
не
би
лако
пробудио
!
—
вели
поп
Спира
охрабрен
успехом
.
—
А
,
велиш
,
вино
јако
било
а
?
—
К’о
гром
,
к’о
гром
;
оборило
би
и
самог
Голијата
!
—
Доказ
је
поп
Ћира
!
Ал
’
је
и
повук’о
,
ха
ха
ха
!
—
Но
фала
Богу
!
Јесам
ли
ти
каз’о
:
остави
ти
то
само
мени
!
—
Е
,
е
,
баш
ти
фала
.
Е
,
кад
баш
спомену
отоич
ти
Голијата
,
онда
после
оваког
срећно
окончаног
дјела
могу
и
ја
казати
са
царем
Давидом
:
„
Da
postыdяtsя
i
smяtutsя
vsi
врази
мои
;
da
vozvratяtsя
i
оустыдяася
зѣло
вскорѣ
.
“
Ха
,
ха
,
ха
!
—
Ха
ха
ха
!
—
смеје
се
поп-Олуја
.
—
Е
па
сад
лаку
ноћ
.
Бар
ћу
једаред
мирно
спавати
после
толико
недеља
