Горе!
Причање
ћефалино
као
да
мало
затеже
узде
веселом
разговору
који
се
бејаше
бујно
отео
и
понео
.
Тржник
о
томе
не
знађаше
ни
толико
беседити
,
а
сам
се
не
надаше
да
ће
погодити
ако
опет
почне
враћати
говор
на
ствари
о
којима
је
мало
пре
зборио
.
Јанко
слушаше
доста
пажљиво
шта
му
говори
ћефалија
,
и
пред
њим
се
јављаше
слика
тога
тако
опаког
човека
који
је
чешће
долазио
његовом
оцу
,
ћесару
Угљеши
,
позивајући
га
на
какав
заједнички
рад
и
старајући
се
да
га
за
се
задобије
,
па
је
и
у
његовом
,
Јанковом
,
дому
скоро
био
.
Он
осећаше
да
је
и
овим
сазнањем
нешто
добио
али
се
са
свима
овим
мислима
преплиташе
мисао
о
Марини
,
њен
се
лик
у
пуној
дражи
с
часа
на
час
обнављаше
у
памети
његовој
,
у
души
и
срцу
да
тек
једним
махом
све
друго
потисне
и
сам
се
зацари
.
Не
много
после
оне
исповести
пред
Синишом
о
својој
љубави
према
Марини
Јанко
науми
да
учини
још
који
корак
ближе
,
да
приђе
ближе
и
да
окуша
земљиште
на
коме
му
можда
ваља
борбу
водити
.
Тада
се
сети
да
је
у
Трговишту
под
Врмџом
његов
пријатељ
и
познаник
ћефалија
Богдан
.
Он
му
данас
и
дође
али
прерушен
.
Каза
се
своме
пријатељу
али
прећута
повод
своме
чудноватом
походу
,
већ
нагласи
да
му
неки
кораци
соколачког
властелина
налажу
да
непознат
остане
засад
у
Трговишту
.
Али
он
данас
виде
и
Марину
када
се
враћала
из
моравичких
бања
и
прошла
поред
Трговишта
.
Многи
изиђоше
тада
у
име
поздрава
а
пред
свима
ћефалија
и
тржник
.
Сматран
трговцем
с
великог
београдског
трга
,
који
својим
пословима
свраћа
и
ту
,
Јанко
је
и
сам
могао
у
гомили
бити
и
још
једном
видети
Марину
.
А
још
исте
је
вечери
следовала
његова
одлука
да
на
томе
путу
до
краја
истраје
.
—
И
ако
друге
опет
сличне
мисли
ношаху
и
Ариза
,
и
у
колико
се
Вијорика
од
њега
више
склањала
у
толико
ју
је
он
више
тражио
.
Кад
је
Вијорика
дошла
у
Врмџу
,
да
у
њој
и
после
остане
,
Ариз
је
потражи
у
њеној
кровињари
једног
дана
око
подне
,
па
је
,
не
нашавши
је
,
чекаше
до
мрака
.
Сутра
дан
је
рано
дошао
али
Вијорике
не
би
ни
тада
.
Аризу
се
стеже
око
срца
:
њу
су
или
силом
одвели
или
је
она
сама
куда
отишла
!
За
тим
је
пође
тражити
,
обиђе
села
,
трла
и
станове
у
свој
околини
,
али
од
ње
нигде
ни
трага
.
Па
му
ни
у
Сокоцу
,
куда
после
доста
уложене
вештине
и
лукавства
доспе
,
не
знадоше
ништа
о
њој
казати
,
и
ако
некима
од
градских
часника
не
бејаше
свеједно
што
је
Вијорике
нестало
.
Пређе
Ариз
и
Озрен
,
био
је
у
Липовцу
и
Бовну
па
не
пропусти
ни
млинове
којих
у
клисури
бованској
толико
има
.
Нигде
Вијорике
!
Отуда
се
упути
натраг
да
преко
бања
моравичких
иде
својима
.
Али
опет
сврну
лево
у
Трговиште
,
и
ако
се
већ
не
надаше
да
ће
је
икада
више
наћи
.
И
ту
,
у
Трговишту
,
у
малој
крчми
посматрајући
из
присенка
три
,
са
свим
му
непозната
,
човека
за
које
не
мараше
јер
виде
да
су
људи
што
с
градом
имају
посла
,
и
слушајући
њихове
разговоре
,
Ариз
на
једанпут
уздрхта
и
учини
му
се
да
снива
кад
чу
где
је
Вијорика
.
Крв
у
њему
ускипе
.
Он
бираше
двоје
:
или
да
ономе
што
онако
говори
о
њој
у
мах
остави
свој
велики
нож
у
глави
која
се
голим
теменом
светљаше
према
њену
—
и
тада
је
можда
крај
и
њему
самом
—
или
да
пође
за
ловом
даље
!
Није
дуго
премишљао
:
за
Вијориком
,
а
с
оним
има
кад
и
други
пут
расправљати
спор
!
Лагано
се
крете
,
али
у
%
сумрку
закачи
обрамицу
и
обори
је
;
тада
брзо
дохвати
врата
,
отвори
их
и
нестаде
га
.
ДВАНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Ариз
се
свечано
увози
у
Врмџу
.
Ариз
прође
кроз
двориште
и
изиђе
на
врата
која
је
био
на
огради
раније
опазио
.
Напољу
је
била
већ
ноћ
,
доста
хладна
и
мркла
.
Он
пође
путем
наниже
и
дође
близо
краја
,
до
великих
врата
која
сада
бејаху
замандаљена
.
И
не
%
кушајући
да
му
се
отворе
,
јер
је
знао
да
може
лако
беде
допасти
кад
побуди
сумњу
стражареву
,
Ариз
се
пажљиво
упути
поред
рова
десно
,
па
кад
се
доста
одмаче
,
саже
се
и
пође
навише
уз
бедем
.
По
земљаном
бедему
већ
се
прилично
подигла
трава
о
коју
се
клизаше
Ариз
.
Али
му
она
и
поможе
јер
се
рукама
за
њу
придржаваше
.
Кад
се
нађе
горе
,
устаде
али
се
не
усправи
већ
се
обазираше
на
све
стране
и
тек
кад
виде
колико
је
,
скривен
тамом
,
далеко
од
сваке
погибли
,
стаде
право
и
слободио
погледа
.
Свуда
мрачно
,
нити
се
ишта
види
осем
што
се
на
неколиким
местима
у
Трговишту
светлуцају
ватре
.
Али
се
с
једног
краја
небо
као
растањује
,
ако
буде
ноћас
ипак
месечине
с
те
ће
стране
само
и
огрејати
.
Аризу
се
и
без
тога
не
чекаше
овде
,
па
се
накани
да
се
спусти
у
ров
.
Колико
се
сећаше
ров
је
више
стрмен
него
дубок
.
Пође
наниже
,
али
не
крочи
ни
једном
добро
,
а
ноге
му
излетеше
напред
и
он
се
дочека
на
руке
,
па
се
и
не
задржаваше
већ
се
,
дигнувши
главу
,
спусти
доле
где
му
ноге
прилично
утонуше
у
воду
што
се
од
нападале
кише
задржала
.
Ариз
брзо
прође
у
два
три
%
крока
преко
воде
и
рукама
се
дохвати
за
површину
земље
слободнога
поља
,
издиже
се
врло
вешто
и
изиђе
.
Тада
осети
око
ногу
неке
препреке
.
То
су
били
многобројни
јаки
и
врхом
заоштрени
кочићи
који
бране
у
дугим
измешаним
редовима
приступ
коњанику
па
и
невештом
пешаку
до
самог
рова
споља
.
Ариз
се
њих
не
сећаше
,
али
се
саже
и
,
пипајући
руком
земљу
за
сваку
стопу
где
ће
стати
,
по
дужем
напрезању
изиђе
на
слободно
поље
а
после
неколико
корачаји
осети
под
ногама
пут
који
је
водио
лево
у
бање
а
десно
у
Врмџу
.
Он
одахну
па
онда
пође
путем
десно
.
Телом
му
прође
језа
и
он
се
стресе
па
тада
виде
и
како
су
му
се
врпце
с
његовог
кожуха
покидале
кад
се
у
ров
спуштао
,
те
му
ветар
који
на
махове
пирне
бије
голе
груди
.
Скупи
хаљину
око
себе
и
опет
оде
даље
.
Али
му
се
Вијорика
не
губљаше
из
мисли
.
А
његове
мисли
и
нису
управо
мисли
већ
се
губе
у
јаком
осећању
коме
он
само
следује
.
Толико
већ
дана
како
није
био
код
својих
.
Његов
стари
отад
зна
до
душе
и
сам
учинити
шта
треба
па
да
са
бабом
својом
не
скапље
од
глади
.
Али
се
старац
радује
кад
седећи
са
бабом
крај
ватре
добије
олако
или
штогод
лова
,
дивље
ил
’
питоме
животиње
,
што
Ариз
разним
начинима
прибави
,
или
торбицу
самлевена
брашна
за
које
се
увек
вари
вода
у
котлићу
обешену
о
трокраки
верижњак
што
је
он
сам
од
дрва
начинио
.
Бива
да
се
старац
и
превари
кадшто
,
па
и
гладује
док
се
сам
не
крене
или
бабу
не
пошље
.
Нема
Ариза
за
дуже
време
.
А
понекад
се
стари
обрадују
приносу
што
Ариз
баци
ћутећи
пред
њих
,
и
док
се
они
веселе
њихов
се
син
мршти
.
Тада
му
отац
пола
срдито
пола
благо
говори
:
—
Ама
не
буди
такав
.
Ех
,
кад
сам
ја
био
млад
.
Лудовао
сам
и
ја
—
ево
и
баба
зна
—
али
опет
!
Не
ваља
ти
посао
!
Видео
је
поодавно
старац
да
му
син
нерадо
мисли
о
томе
где
се
што
може
наћи
,
и
да
се
не
одваја
од
черге
њихове
.
Није
се
старцу
могло
скрити
и
да
он
то
чини
због
Вијорике
,
сироте
девојке
њиховог
племена
,
коју
са
собом
чак
овамо
доведоше
,
па
науми
да
је
одагна
.
Кад
једном
невоља
нагна
Ариза
да
се
замало
одвоји
од
њих
и
да
тражи
штогод
хране
,
стане
старац
са
секиром
у
руци
пред
Вијорику
и
викне
јој
да
иде
куд
зна
.
Девојка
,
пуста
и
слободна
,
плану
пркосно
,
загледа
се
старцу
у
очи
,
али
се
поврати
и
одмах
му
одговори
:
—
Идем
за
то
што
ми
је
воља
а
не
што
хоћу
да
те
послушам
.
Мрзим
и
тебе
и
твоју
бабу
и
твога
Ариза
,
чујеш
ли
!
Ако
те
ко
пита
где
сам
,
кажи
да
сам
отишла
сама
;
а
ако
друкчије
речеш
,
вратићу
се
па
ћу
те
као
дивља
мачка
изгребати
!
Старац
је
одиста
тако
и
казао
сину
,
а
други
га
нико
није
ни
питао
.
Али
је
тим
учинио
још
горе
,
јер
Ариз
сад
пе
рађаше
ни
толико
.
Разбирао
је
за
Вијорику
и
нашао
ју
је
у
њеној
колиби
близо
Сокоца
као
гатару
.
Звао
ју
је
натраг
,
молио
,
претио
,
питао
што
је
отишла
—
али
је
Вијорика
остала
стална
.
Сад
ју
је
по
други
пут
изгубио
и
опет
јој
наишао
на
траг
.
Али
је
сад
био
и
одлучнији
.
У
највећој
збрци
осећања
и
тражења
по
памети
шта
да
ради
сада
,
једно
му
је
било
само
јасно
.
То
је
одлука
да
је
више
жив
не
испушта
из
руку
.
Тако
премишљајући
,
прилично
је
путем
одмицао
.
Небо
се
одиста
тањило
и
на
оном
месту
изгреја
доста
јасан
месец
.
Пред
Аризем
свану
и
он
сад
добро
виде
пут
којим
иде
и
место
где
је
.
Ниска
и
густа
шума
врстала
се
свуда
с
леве
стране
пута
а
с
десне
су
тек
неколика
дрвета
стајала
овде
онде
издвојена
.
Ариза
опет
прође
језа
али
не
само
с
хладноће
већ
можда
и
са
страха
.
Он
бејаше
увек
чудноват
,
кадшто
брз
и
хитар
а
каткад
спор
и
лаган
,
некад
слободан
и
смео
а
мало
после
доста
страшљив
и
неодлучан
.
Људи
се
није
бојао
.
Имао
је
кад
да
их
види
у
разним
временима
и
различитим
крајевима
света
.
Пред
јачим
и
љућим
не
заборављаше
да
је
и
он
од
многих
јачи
и
страшнији
.
Али
је
његова
жива
и
лако
узбунљива
природа
била
као
створена
за
предрасуде
и
веровања
.
Он
је
сав
био
само
то
.
Сретне
ли
у
шуми
човека
гледа
га
мрко
и
попреко
,
чује
ли
даље
или
ближе
мумлање
медведа
руком
тражи
нож
,
звера
и
очекује
да
се
бори
.
Али
кад
се
на
мах
дигне
олуја
,
вихор
зафијуче
кроз
гору
која
стане
одјекивати
и
разлегати
се
,
Аризу
се
памет
мути
и
душу
му
страх
савлада
.
Дигне
ли
на
путу
ветар
у
ковитлац
прах
,
Ариз
са
страхом
обилази
то
место
.
Страх
на
мах
дође
али
брзо
и
пролази
.
Па
и
сад
му
,
кад
виде
где
је
,
нешто
неугодно
такну
срце
.
%
Наједанпут
стаде
и
заустави
дах
.
Младо
лишће
трепти
и
љушка
се
кад
се
ветар
крене
а
дрвље
зашумори
кад
се
јаче
понови
.
Аризу
срце
удари
брже
,
али
он
опет
пође
напред
.
Ветар
мало
после
удари
,
доста
благо
,
са
супротне
стране
,
позади
.
Он
пође
брже
,
ал
’
га
ветар
преухитри
и
излеташе
с
обе
стране
испред
њега
дохватајући
га
по
ушима
.
Њега
подиђоше
жмарци
по
леђима
,
и
хтеде
се
окренути
да
види
ко
је
то
,
али
опет
не
смеде
,
јер
се
не
ваља
у
такој
прилици
освртати
.
Није
дуго
трајало
и
Ариз
опет
иђаше
слободније
по
ноћној
тишини
.
Пут
,
чешће
кривудајући
,
на
једном
месту
незгодно
савијаше
прелазећи
преко
мале
удолине
којом
јури
поток
после
великог
пљуска
и
у
којој
се
задржала
још
једна
барица
.
Кад
Ариз
прилажаше
ту
,
духну
ветар
и
гране
пређоше
сенком
својом
преко
светле
барице
.
Ариз
се
узбуни
,
али
немаде
сада
куд
.
Дохвати
десном
руком
нож
и
прође
туда
брзо
,
ни
сам
не
знајући
шта
бива
.
Још
је
прилично
времена
прошло
док
се
пред
Аризем
забеле
Врмџа
.
Он
овамо
није
досада
долазио
,
али
је
поуздано
знао
да
није
пут
погрешио
,
јер
је
Врмџу
и
с
моравичке
долине
гледао
.
Ариз
се
осети
храбријим
,
па
при
свој
невољи
и
нешто
поноснијим
,
и
као
да
му
нова
нада
у
души
свану
.
Стаде
и
при
слабој
светлости
коју
месец
даваше
гледаше
Врмџу
,
колико
се
она
могла
видети
с
ове
источне
стране
.
Ако
је
ту
Вијорика
и
ако
је
склони
да
пође
са
њим
!
Просте
муке
и
лутања
његова
!
А
ако
је
њу
занео
бес
ових
,
њему
мрских
,
људи
из
града
!
Опет
—
он
је
неће
оставити
њима
!
Продужи
путем
и
за
час
дође
на
раскршће
:
један
је
пут
водио
доле
,
лево
,
а
други
десно
и
мало
уз
брдо
.
Стаде
нагађати
куда
треба
ударити
,
али
се
на
мах
трже
и
склони
натраг
у
грање
крај
пута
.
У
близини
се
чу
крчање
товарних
тешких
волујских
кола
,
и
за
час
се
указа
иза
савијутка
на
путу
човек
који
вођаше
за
собом
на
ужету
два
ујармљена
вола
који
вуку
кола
насечених
облих
дрва
и
шибља
.
Човек
је
помало
рамао
на
десну
ногу
а
имао
је
на
себи
,
поред
великог
од
крупне
сламе
исплетеног
клопавог
шешира
на
глави
,
повећу
жућкасту
кожну
хаљину
%
на
лик
хитона
,
под
грлом
мало
разрезану
и
врпцом
везану
.
На
њој
су
крајеви
около
ишарани
крупним
везом
који
је
особито
широк
на
зарукављима
.
Преко
хаљине
се
опасао
плавкастим
пртеним
појасом
а
оздо
се
беле
доколенице
које
се
спуштају
у
повисоке
обојке
вијугаво
уплетене
упреденом
опутом
,
а
на
ногама
су
му
опанци
од
нечињене
коже
,
на
којима
су
озго
преко
прстију
преплети
од
упредене
опуте
.
Волови
су
,
без
сумње
неуки
,
вукли
несложено
,
и
чешће
је
застајкивао
по
један
и
кретао
кад
онај
други
хоће
да
стане
.
Вођ
њихов
оборио
главу
па
и
сам
запео
вукући
волове
,
те
са
свим
мирно
прође
поред
Ариза
не
смотривши
га
.
Али
га
волови
и
не
минуше
са
свим
па
засташе
и
почеше
се
ногама
у
страну
опирати
належући
један
на
другог
.
Вођ
им
се
окрете
па
стаде
вући
за
уже
запињући
што
игда
може
и
вичући
на
волове
.
На
једанпут
се
направи
лом
.
Ариз
искочи
из
шумарка
као
звере
али
с
оплавком
у
рукама
па
стаде
ударати
по
воловима
;
волови
се
поплашише
,
рукнуше
па
јурнуше
напред
што
брже
могу
;
вођ
се
од
чуда
и
страха
препаде
,
те
једва
уграби
да
се
задржи
и
не
падне
кад
волови
кренуше
,
па
бежећи
и
испред
њих
,
јер
је
пут
тесан
,
а
ваљда
и
од
новог
му
помагача
,
стаде
поскакивати
уз
брдо
.
Ариз
се
такође
збрзи
за
њима
па
узе
изнова
ударати
волове
;
волови
се
сатиру
јурећи
,
вођ
бежећи
а
Ариз
сустижући
и
тукући
.
Пруће
с
кола
испада
,
Ариз
га
купи
,
на
кола
баца
и
сустиже
волове
.
Окупани
знојем
и
скоро
задављени
умором
,
и
људи
и
волови
,
нађоше
се
за
час
надомак
првог
градског
платна
са
северне
,
најравније
стране
.
Тада
вођ
не
могући
већ
више
ни
крочити
баци
уже
,
којим
је
водио
волове
,
и
одскочи
на
страну
,
а
волови
пројурише
поред
њега
,
али
се
наскоро
,
заморени
,
зауставише
,
кад
видеше
да
нема
више
удараца
.
—
Је
л
’
добро
било
?
запита
Ариз
вођа
кад
,
једва
дишући
,
стаде
близо
њега
.
—
А
ко
си
ти
?
упита
га
вођ
давећи
се
речима
којима
умор
не
даваше
да
се
огласе
.
—
Добро
изгонисмо
!
опет
проговори
Ариз
задовољан
што
се
није
преварио
да
је
овај
човек
у
служби
у
Врмџи
.
—
Много
добро
!
одговори
вођ
,
задовољан
што
види
да
неће
имати
више
невоље
—
а
од
крвављења
ни
говора
нема
—
са
човеком
који
се
онаким
питањем
чисто
правда
за
свој
поступак
.
За
тим
вођ
додаде
:
—
Ја
сам
ту
у
граду
,
градски
човек
.
И
ту
ми
је
добро
.
Возар
сам
,
и
вучем
што
треба
и
возим
вешто
.
Али
су
ови
—
показујући
руком
волове
—
пудљиви
и
не
могу
се
никада
научити
.
Једном
сам
,
лањскога
годишта
,
опет
тако
,
и
више
,
имао
муке
.
Застане
тако
па
неће
па
на
један
мах
јурне
а
ја
доле
,
они
горе
кола
преко
ноге
,
и
ето
!
Возар
се
удари
руком
по
нози
на
коју
рамље
као
да
би
хтео
рећи
:
то
ми
је
од
тога
!
па
онда
јако
одахну
,
повраћајући
душу
.
Ариз
на
то
одговори
:
—
А
ја
,
ето
,
идем
с
трга
,
и
издаље
сам
па
сам
се
уморио
,
али
хоћу
да
ти
помогнем
кад
се
мучиш
.
А
и
онако
—
ноћ
је
,
не
знам
као
ни
где
ћу
заноћити
.
—
Ти
ћеш
код
мене
,
лако
је
сад
и
мени
и
теби
.
О
хо
!
опет
предахну
возар
.
Ти
си
мој
гост
.
Имамо
,
хвала
Вогу
и
шта
јести
и
где
се
одморити
.
И
просенице
,
и
сира
и
лука
и
соли
и
вина
!
А
?
Је
л
’
добро
?
—
Добро
је
,
добро
!
похита
с
одговором
Ариз
,
осећајући
добро
глад
.
—
И
ја
велим
да
је
добро
.
А
што
се
спава
у
слами
—
мани
!
А
слама
је
нова
,
ономад
сам
је
донео
и
положио
.
А
?
—
Баш
ваљано
!
—
И
ја
велим
да
је
ваљано
!
Него
,
чекај
.
Хајдемо
ми
,
брате
,
имамо
,
хвала
Богу
,
где
и
зборити
%
.
А
?
—
Имамо
!
—
И
ја
велим
да
имамо
!
Па
да
се
сити
наисповедамо
кад
ноге
прекрстимо
.
А
?
—
Па
...
да
прекрстимо
!
—
И
ја
велим
да
прекрстимо
!
Хе
,
хе
!
па
онда
полугласно
додаде
:
Ал
’
сам
се
био
престравио
!
А
?
Ариз
не
знаде
одмах
шта
би
му
ваљало
одговорити
,
али
га
онај
и
не
чекаше
дуго
већ
сам
прихвати
:
—
И
ја
велим
престравио
!
А
и
ти
си
се
био
престравио
.
Познао
сам
ја
одмах
.
Како
само
бијеш
!
Него
,
чекај
.
Овако
ћемо
.
Седи
ти
горе
на
дрва
па
погони
,
а
ја
ћу
да
водим
.
Ариз
очас
ускочи
горе
и
лепо
се
намести
скрстивши
ноге
пода
се
.
Возар
поведе
волове
који
се
уморни
,
мало
покошкаше
али
опет
лепо
пођоше
.
Кад
дођоше
до
врата
,
возар
заустави
волове
па
ухвати
за
тежак
гвоздени
звекир
што
је
,
округао
,
висио
,
на
средини
врата
,
и
стаде
њиме
лупати
.
Изнутра
се
неко
јави
:
—
Богоје
,
о
,
Богоје
!
—
Ја
!
одазва
се
возар
.
Врата
се
широм
расклопише
,
возар
Богоје
мирно
уведе
кола
и
на
њима
Ариза
.
ТРИНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Лагано
напред
.
Ариз
је
од
истине
проспавао
као
што
му
је
возар
Богоје
унапред
сладио
.
На
тавану
врх
коњушнице
,
у
којој
је
и
Маринин
коњ
јахаћи
и
други
коњи
њене
свите
и
послуге
и
где
су
у
једном
крају
и
посредници
Аризова
тражења
,
волови
—
Ариз
је
у
слами
са
својим
новим
пријатељем
прво
вечерао
и
запојио
се
,
све
као
што
је
Богоје
рекао
,
па
је
онда
у
разговору
разбирао
што
му
треба
знати
.
А
возар
је
добродушно
казивао
све
што
је
знао
.
У
пуном
уверењу
да
му
се
срећа
окреће
,
и
ако
му
о
Марини
не
могаше
Богоје
ништа
утврдо
рећи
,
легао
је
Ариз
и
одмарао
се
сву
ноћ
,
не
разбирајући
се
из
дубока
сна
.
Опет
је
за
то
рано
био
на
ногама
заједно
са
Богојем
.
Сад
му
је
настајао
други
посао
.
Знао
је
да
Богоје
није
овде
,
баш
ни
у
овом
делу
града
,
господар
,
па
му
је
ваљало
пазити
да
из
града
не
изиђе
брже
но
што
је
ушао
.
Прво
је
са
Богојем
пошао
коњушницом
и
узео
му
помагати
у
послу
.
Ту
је
видео
и
кога
још
има
.
Један
старац
тимараше
немирну
и
плашљиву
једну
вижљаву
бедевију
.
Старац
у
послу
опрезно
поступаше
и
бејаше
приправан
да
се
у
тренутку
склони
копитама
којима
је
неукротљива
вижља
даривала
већ
многе
своје
добротворе
.
Ариз
стаде
са
Богојем
и
посматраше
.
—
Ово
је
трогоче
од
пастува
што
га
је
покојни
господар
јахао
.
Ала
је
жустро
!
—
А
јаше
ли
се
?
запита
Ариз
.
—
Таман
!
Ко
има
две
главе
,
мало
је
,
ко
има
три
главе
може
пробати
.
После
одоше
на
другу
страну
где
се
,
намирена
,
достојанствено
држаше
као
снег
бела
Голубица
која
само
Марину
носи
,
верно
и
пажљиво
.
Ариз
се
не
могаше
довољно
нагледати
лепог
коња
,
али
се
кад
пођоше
даље
опет
осврте
и
погледа
ону
нејахану
вижљу
.
Прођоше
свуда
редом
,
све
видеше
,
и
најпосле
дођоше
до
возаревих
волова
.
Богоје
положи
стоци
,
а
Ариз
им
још
толико
набаци
,
па
онда
изиђоше
напоље
.
Аризу
опет
бејаше
све
ново
.
Пред
њим
се
дизала
четвртаста
и
јака
кула
.
При
земљи
су
били
изукрштани
сводови
испод
којих
се
пролазило
тамо
амо
а
над
њима
су
се
дизале
собе
за
становање
.
Између
те
зграде
и
коњушнице
пружао
се
као
део
градског
платна
зид
с
вратима
на
средини
.
Врата
су
била
отворена
и
Ариз
кроз
њих
гледаше
.
Богоје
га
позва
да
иду
даље
а
Ариз
,
и
ако
мало
плашљиво
,
једва
дочека
.
Прођоше
испод
великог
гранатог
раста
коме
су
стари
дебели
батови
подупрти
оздо
гредама
да
се
не
прекрхају
.
Прођоше
и
поред
повисоког
камена
под
растом
,
који
служи
за
узјахивање
и
сјахивање
;
виде
Ариз
ту
и
лепе
клупе
око
растовог
дебла
—
али
се
зауставише
тек
кад
бејаху
под
сводовима
.
—
Одавде
се
уза
степенице
иде
горе
у
лепе
одаје
,
показа
Богоје
Аризу
степенице
с
лева
.
—
Ту
седи
госпођа
?
упита
Ариз
.
—
А
,
није
.
Ту
седи
кастељан
,
и
ту
седи
главни
кључар
градски
,
и
ту
седи
ризничар
,
објашњаваше
Богоје
Аризу
.
—
Сами
?
—
Сами
,
није
—
ризничар
има
жену
и
двоје
мале
деце
.
Његова
је
жена
по
вас
дан
код
госпође
,
а
увече
куд
ће
него
код
свог
мужа
?
А
?
—
А
где
седи
госпођа
?
—
Сад
ћу
ти
и
то
казати
.
Али
ево
да
видиш
још
и
ово
.
Погледај
ова
гвоздена
врата
доле
.
Туда
се
иде
у
тамнице
.
Јао
што
је
ту
страшно
!
И
Ариз
се
стресе
.
—
Сад
у
њима
нема
никог
.
Од
кад
ја
тубим
није
ни
било
никога
.
Али
ту
бацају
ко
је
за
тамницу
.
Аризу
не
би
право
да
му
се
о
томе
много
разлаже
,
јер
никако
не
сметаше
с
ума
да
је
он
овде
незван
гост
,
па
зато
брзо
рече
:
—
А
госпођа
?
—
Па
ево
да
видиш
.
Богоје
га
доведе
до
врата
на
зиду
који
одвајаше
ово
градско
одељење
од
оног
у
коме
на
јужној
страни
бејаше
господска
кула
Маринина
.
Врата
можда
нису
била
сад
забрављена
,
али
се
Богоје
и
не
усуђиваше
да
их
отвара
—
Ариз
још
мање
.
Али
се
кроз
приличну
пукотину
на
њима
могаше
лепо
видети
и
врт
и
на
крају
кула
.
Ариз
гледаше
све
пажљиво
,
па
онда
упита
:
—
Ту
седи
сама
госпођа
?
—
Госпођа
и
њена
плетикоса
,
стара
њена
дадиља
Јевросима
.
Ту
је
,
рекох
,
обдан
и
жена
ризничарева
.
Ту
је
и
стари
Мирко
који
је
био
пехарник
у
покојног
господара
а
сада
је
госпођин
коморник
.
Ту
је
—
ја
,
ту
је
од
неког
доба
и
једно
чудновато
девојче
,
једном
га
свега
и
запазих
.
Довели
га
%
од
некле
или
је
само
наишло
,
па
га
госпођа
задржала
,
да
јој
крати
вреле
.
Некаква
гатара
—
шта
ли
је
?
Ја
ти
не
доспевам
да
о
томе
разбирам
,
тек
видим
да
она
добро
узбуни
наше
људе
.
—
Како
?
—
Па
ваљда
јој
неки
завиде
а
неки
би
јој
хтели
и
ближе
прићи
.
Младост
је
то
!
А
?
Ариза
подиђе
румен
и
не
могаше
ништа
одговорити
.
Сумње
више
није
било
—
Вијорика
је
ту
!
Мало
после
му
Богоје
рече
:
—
Ако
хоћеш
још
да
видиш
,
ходи
да
ти
кажем
.
Па
га
поведе
десно
и
показа
му
:
—
Лагано
се
спусти
наниже
.
Ту
је
пут
који
иде
одозго
с
моста
кроз
врата
на
бедему
.
Тај
пут
излази
овамо
под
раст
,
туда
сви
иду
и
пешке
и
на
коњима
.
То
је
прави
улазак
,
а
онај
је
,
куда
синоћ
уђосмо
,
само
за
нас
работнике
.
Кад
изиђеш
доле
%
са
свим
ван
града
пут
обилази
испод
града
около
па
се
,
видећеш
,
дели
.
Ако
идеш
лево
изићи
ћеш
на
раскрсницу
где
се
оно
синоћ
нађосмо
,
а
ако
идеш
десно
изићи
ћеш
на
пут
што
из
Сокоца
и
даље
иде
низ
Моравицу
па
у
клисуру
и
тамо
у
свет
,
где
ја
нисам
био
.
Ја
идем
сада
да
работам
,
а
ти
немој
да
одеш
.
Врати
се
мени
овамо
,
знаш
!
Кад
се
растадоше
,
Ариз
сиђе
куда
га
упути
Богоје
и
полако
се
нађе
чак
с
ону
страну
моста
и
речице
.
Иђаше
полако
путем
и
непрестано
разгледаше
околину
.
Сад
тек
виде
колика
је
висока
Врмџа
и
кула
на
њој
.
Али
он
није
постигао
оно
што
је
хтео
и
ако
је
јутрос
опет
учинио
корак
напред
.
Како
да
нађе
Вијорику
?
Јасно
му
је
већ
да
се
она
од
њега
склања
.
Ако
она
сазна
да
је
он
овде
скриваће
се
навлаш
,
а
можда
ће
и
учинити
да
га
одавде
отерају
.
Он
се
жив
неће
дати
.
Јасно
му
је
и
то
да
се
Вијорика
додворила
госпођи
својом
вештином
погађања
.
Сунце
је
већ
било
освојило
и
загрејало
ваздух
.
Свуда
је
око
Ариза
природа
грабила
снаге
после
зимске
студени
само
је
он
сада
био
невољнији
него
зимус
!
Кад
би
близо
раскршћа
Аризу
се
учини
да
у
шумарку
с
леве
стране
ближе
граду
,
откуда
истиче
поточић
,
неко
промаче
.
Приђе
мало
ближе
и
сад
већ
могаше
лепо
видети
како
се
нека
женска
умива
на
извору
.
Мисли
му
сунуше
у
главу
и
он
се
упути
брзо
али
доста
опрезно
стазом
што
поред
поточића
води
.
За
час
је
био
код
извора
.
Ту
је
била
одистине
Вијорика
,
као
што
је
Аризу
слутња
и
говорила
.
Али
то
не
бејаше
већ
више
она
Вијорика
.
На
њој
је
била
чиста
бела
платнена
запрегача
која
јој
је
покривала
половину
груди
и
преко
паса
,
где
је
утегнута
,
падала
далеко
доле
.
На
Вијорици
је
леп
и
спретан
јелек
од
црвене
чохе
извезен
гајтаном
и
са
светлим
пуцима
на
прсима
те
је
лепо
одговарао
њеном
црнпурастом
лику
који
је
сада
био
чистији
и
светлији
и
кроз
који
се
отимала
румен
на
лепим
јагодицама
.
Танка
и
лака
ткана
вунена
сукња
плавих
и
ружичастих
боја
,
испресецаних
четвртасто
,
допирала
је
до
близо
земље
на
којој
су
се
виделе
у
сукнену
белу
обућу
обувене
ноге
.
Вијорика
таман
диже
главу
с
извора
и
једном
руком
враћаше
косу
за
леђа
а
другом
,
с
малим
убрусом
у
њој
,
брисаше
лице
—
кад
до
ње
стиже
Ариз
.
Она
се
изненади
и
мало
уплаши
:
—
Аризе
!
—
Вијорика
,
нађох
те
!
страсно
и
упола
кроза
зубе
одговори
Ариз
.
—
Откуда
ти
овде
?
гледаше
Вијорика
да
почне
обичнији
говор
,
остави
убрус
једним
крајем
у
недра
,
и
стаде
према
Аризу
.
—
Дођох
за
тобом
.
Вијорика
,
ја
те
нађох
!
понови
Ариз
.
Очи
му
светљаху
живље
и
не
скидаху
се
с
Вијорикиних
очију
.
Ухвати
је
за
руку
и
стеже
.
—
Али
ко
ти
рече
да
сам
овде
?
—
Нађох
те
!
Лутао
сам
,
ишао
сам
свуда
и
на
све
стране
и
најпосле
чух
да
си
ту
.
—
А
од
кога
?
—
Не
знам
Вијорика
,
шта
ћеш
ти
овде
?
Вијорика
се
прибра
и
већ
јој
би
лакше
кад
виде
да
Ариз
хоће
да
се
разговарају
,
јер
она
на
том
пољу
бејаше
увек
јача
.
—
О
,
да
знаш
шта
сам
претрпела
!
Дођоше
у
глуво
доба
ноћи
неки
страшни
људи
на
коњима
,
зграбише
ме
и
бацише
на
једног
коња
,
привезаше
ме
,
мртву
од
страха
,
и
однеше
некуда
.
Ништа
не
знам
шта
је
после
било
.
Овде
ме
ваљда
оставише
.
Ја
не
знам
ни
где
сам
сад
,
ни
откуд
сам
дошла
,
ни
где
сам
била
!
Ариз
сумњаше
у
истину
њеног
говора
,
али
јој
опет
рече
:
—
Хајде
сад
са
мном
!
Ја
знам
куда
ћемо
.
Све
сам
прошао
и
сазнао
,
могу
и
дању
и
ноћу
да
ти
све
покажем
.
—
Не
смем
,
Аризе
!
—
А
што
?
—
Не
смем
,
не
смем
.
Ја
сам
у
овој
шуми
као
припитомљено
дивље
звере
,
које
одмах
стрељају
чим
хоће
да
се
искраде
.
—
Ми
ћемо
да
кидишемо
!
—
Погинућемо
!
—
Али
ћеш
и
ти
са
мном
погинути
,
а
нећеш
остати
да
се
искрадеш
од
мене
и
да
бежиш
,
па
да
после
облачиш
то
одело
.
Ко
ти
то
даде
?
—
Заповедише
ми
па
сам
морала
то
обући
.
Аризе
,
ти
не
знаш
како
су
овде
зли
људи
!
Срећа
твоја
ако
те
не
опазе
.
Уђеш
ли
горе
нећеш
жив
изићи
.
—
—
Вијорика
!
Ти
мене
не
волиш
!
страсно
али
доста
тужно
прекиде
је
Ариз
.
Ти
не
знаш
да
сам
ја
свуда
горе
био
и
да
сам
све
видео
.
—
—
Аризе
,
знам
да
се
ти
не
страшиш
људи
.
Не
би
они
били
тако
зли
али
нису
они
господари
.
Један
зао
дух
,
знај
,
слеће
овамо
и
госпођа
пред
њим
дрхти
а
сви
около
полуде
.
Са
бедема
се
разлеже
рог
.
Вијорика
брзо
прихвати
:
—
Ето
,
опет
ме
траже
!
Чим
ме
мало
нема
,
мисле
да
бежим
,
па
дувају
у
рог
.
Сад
ће
да
се
са
свих
страна
око
шуме
дигне
хајка
и
кога
нађу
другог
овде
убиће
,
Аризе
,
бежи
,
склони
се
,
молим
те
!
Погинућеш
!
Ариз
већ
бејаше
поремећен
у
својим
мислима
,
али
је
обема
рукама
снажно
загрли
и
осу
љубити
по
коси
и
челу
.
Вијорика
се
ипак
истрже
,
доста
гневна
,
али
кад
спази
како
Аризу
севају
очи
а
усна
доња
дрхти
,
она
му
меко
проговори
:
—
Ми
ћемо
се
одавде
ослободити
,
па
ће
све
лепо
бити
.
Али
сад
морам
ићи
.
—
И
ја
ћу
за
тобом
!
рече
Ариз
и
пође
с
њом
.
Вијорика
не
бејаше
још
слободна
од
страха
,
али
јој
понос
казиваше
да
,
ето
,
не
мора
баш
бити
све
како
она
хоће
ни
према
Аризу
.
Та
јој
увреда
даде
нове
снаге
,
и
она
се
,
кад
дође
до
стазе
која
стрмо
пада
право
од
куле
ка
вратима
на
бедему
,
уједанпут
окрете
Аризу
:
—
Пе
иди
овамо
!
рече
му
брзо
и
заповеднички
па
пође
право
навише
.
Ариз
ту
стазу
не
бејаше
досада
ни
видео
,
па
се
и
не
усуди
за
Вијориком
,
већ
јој
само
добаци
речи
:
—
Ја
остајем
овде
!
па
оде
путем
у
лево
ка
расту
а
одатле
у
коњушницу
.
Ариз
је
још
неколико
пута
после
тога
уграбио
прилике
да
се
јави
Вијорици
,
да
је
принуди
на
разговор
и
да
је
позове
да
иде
са
њим
.
Вијорика
се
склањала
,
заваравала
га
и
обећавала
,
а
у
два
маха
ју
је
и
Марина
смотрила
на
састанку
с
Аризом
,
па
је
једном
и
запита
о
њему
,
кад
бејаху
њих
две
саме
у
врту
.
Вијорика
у
место
одговора
покри
лице
шакама
и
бризну
у
плач
,
што
Марину
веома
изненади
.
Марина
је
гледаше
такву
неколико
тренутака
,
па
јој
се
онда
својом
руком
дотаче
шака
на
лицу
,
а
Вијорика
одмах
спусти
руке
.
Тада
Марина
виде
да
сузе
казују
истинско
осећање
,
па
је
још
једном
благо
запита
.
Вијорика
је
тужно
гледаше
,
али
немаде
куд
већ
јој
се
исповеди
:
—
Нисам
запамтила
ни
оца
ни
мајке
,
не
знам
ни
откуд
мене
на
овом
свету
.
Све
што
знам
то
је
да
сам
у
једне
старе
пророчице
била
те
је
служила
.
А
кад
њу
убише
неки
људи
остадох
сама
у
њеној
пећини
.
Нисам
знала
куда
ћу
,
па
једном
пођем
да
идем
на
крај
света
.
Зли
људи
хтедоше
да
ме
ухвате
па
или
да
ме
убију
или
продаду
.
Али
мене
украде
из
њихова
каравана
један
младић
.
Ја
се
нисам
њега
плашила
јер
смо
се
могли
речима
споразумевати
.
Он
је
имао
оца
и
мајку
па
ме
одведе
њима
.
Нисам
тамо
дуго
остала
,
па
се
сви
кренемо
.
Тада
пођоше
многи
од
наших
Јеђупа
.
Прелазили
смо
и
море
и
горе
,
и
кад
сам
мислила
да
је
већ
крај
од
света
,
тада
тек
изиђосмо
на
земљу
и
почесмо
лутати
.
Трипута
нас
је
већ
снег
затицао
у
овим
вашим
крајевима
.
Ја
нисам
никога
оставила
тамо
откуда
смо
пошли
,
али
ми
је
опет
покадшто
било
жао
што
сам
дошла
овамо
.
Ја
знам
шта
је
то
.
Мој
ме
избавилац
заволи
а
његови
ме
омрзну
.
Нисам
ни
ја
њих
волела
јер
су
ме
много
мучили
,
али
нисам
волела
ни
њиховога
сина
.
Што
ме
је
избављао
кад
га
не
могу
волети
.
Његови
су
ми
увек
говорили
да
сам
нерадна
и
да
хоћу
да
живим
господски
.
Па
што
?
Моја
стара
пророчица
кад
год
сам
је
добро
услужила
увек
ми
је
рекла
:
„
Ти
си
добра
,
бићеш
срећна
!
“
Зато
мој
избавилац
,
Ариз
,
стане
мрзети
град
и
градске
људе
,
бојећи
се
да
ме
тако
не
изгуби
.
Најпосле
се
од
њих
одвојим
,
он
ме
опет
нађе
.
Ти
ме
позовеш
и
твој
ме
стари
и
верни
слуга
доведе
.
Ариз
ме
је
,
ето
,
и
овде
нашао
.
—
Он
тебе
много
воли
?
—
То
је
истина
.
—
Али
би
ти
хтела
да
си
без
њега
,
да
си
слободна
.
Не
брини
.
То
је
Вијорику
одиста
и
умирило
.
ЧЕТРНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Ненадна
похода
.
Ариз
је
одржао
реч
коју
је
дао
од
срца
Вијорици
и
коју
је
она
невољно
чула
.
Он
је
остао
у
граду
.
Прискачући
у
помоћ
сваком
од
слугу
,
кад
је
његова
помоћ
затребала
,
Ариз
је
,
непитан
и
недиран
ни
од
кога
,
могао
у
њиховом
крају
града
остати
још
дуго
,
уживајући
гостопримство
добродушног
возара
Богоја
који
је
с
њим
делио
своје
залогаје
и
радо
слушао
кад
му
Ариз
прича
о
земљама
куда
је
прошао
и
о
страшилима
које
је
видео
.
Живећи
тако
,
Ариз
је
на
једно
недељу
дана
по
свом
доласку
добио
прилике
да
се
пред
свима
покаже
шта
вреди
.
То
је
било
кад
су
момци
једног
дана
по
подне
изводили
из
коњушнице
коње
да
их
пројашу
.
Тада
је
на
мало
поље
са
северне
стране
града
изишла
била
и
Марина
и
скоро
све
што
у
граду
живи
.
Момци
су
изводили
коње
а
јахачи
их
међу
собом
делили
.
Само
ону
вижљаву
зелену
трогодну
кобилу
нико
не
могаше
појахати
,
па
се
,
штавише
,
и
најбољи
јахач
залуд
усиљаваше
.
Најпосле
је
ману
па
се
око
ње
сви
искупише
.
Она
никако
не
мирује
већ
љутито
гризе
гвожђе
од
узде
и
сваког
се
часа
спрема
да
се
пропне
у
вис
или
ногама
баци
.
За
тим
је
коњушник
поведе
унутра
а
са
њим
пође
и
Ариз
с
друге
стране
.
Корачајући
поред
кобиле
Ариз
је
узе
пљескати
по
врату
,
а
она
фркну
и
диже
главу
те
се
у
мало
не
оте
.
Ариз
у
тренутку
дограби
коњушнику
остатак
улара
и
као
кад
тица
прне
изненадно
са
гране
у
тренутку
Ариз
скочи
и
полеже
се
по
кобили
,
дохвативши
узду
.
Кобила
се
поплаши
и
јурну
у
страну
пољем
%
.
а
у
дружини
наста
вика
,
страх
и
чуђење
.
Ариз
се
са
њом
не
заустави
све
до
винограда
,
па
је
онда
вешто
окрете
назад
и
опет
пусти
низ
поље
.
Кобила
у
два
маха
зазре
али
се
Ариз
оба
пута
добро
одржа
,
па
је
шта
више
поче
гонити
крајем
около
поља
%
.
а
кад
виде
да
ју
је
умор
доста
савладао
,
Ариз
је
о
крете
и
у
трку
прође
поред
свега
друштва
па
је
подалеко
заустави
и
скочи
с
ње
.
Кобила
је
дрхтала
,
преплашена
и
уморна
,
а
Ариз
је
пљескаше
по
врату
и
намешташе
бујну
гриву
.
Још
одмах
је
Марина
наредила
да
се
Ариз
узме
у
послугу
и
да
обучава
и
даље
кобилу
за
јахање
.
Тако
је
Ариз
стално
остао
у
граду
из
кога
је
пре
неколико
тренутака
жудно
желео
извести
Вијорику
.
—
Марина
се
често
опомињаше
свега
свога
прошлог
живота
и
тим
животом
управо
%
живљаше
.
Тако
је
било
све
до
скора
кад
се
у
њеном
животу
деси
мала
али
по
последицама
својим
значајна
промена
.
То
управо
и
не
бејаше
промена
већ
израз
њеног
дотле
неодређеног
осећања
које
сад
постаде
јасно
и
од
осећања
се
прели
у
жељу
.
И
она
очекиваше
нови
живот
па
му
још
и
на
сусрет
иђаше
.
У
првом
маху
кад
држаше
да
јој
ваља
почети
радити
Марина
се
сети
оне
девојке
о
којој
јој
више
пута
говораше
властелин
Лобојевић
.
Сети
се
како
је
веровао
њеним
пророчким
речима
и
како
га
оне
држе
да
ни
у
највећој
недаћи
не
клоне
.
С
прва
хтеде
ићи
њој
сама
,
али
после
нађе
за
боље
да
је
у
Врмџу
доведе
.
Тада
је
негдашњи
пехарник
њеног
мужа
,
поверљиви
старац
,
отишао
и
нашао
Вијорику
довео
је
у
Врмџу
а
Вијорика
је
брзо
умела
схватити
жељу
своје
нове
господарке
.
Дуго
у
ноћ
до
неко
доба
остајаху
њих
две
саме
.
Вијорика
је
из
књиге
судбине
читала
—
тумачила
Марини
шта
казују
знаци
,
чини
и
гатања
,
а
Марина
је
све
то
већма
жудела
за
новим
животом
.
У
ту
је
нејасност
донео
Лобојевић
мало
сумње
и
сазнања
,
али
је
све
то
само
још
више
изазвало
жудњу
у
Марине
за
радњом
.
Кад
је
сам
у
Нишу
за
неколико
тренутака
бављења
и
одмора
у
двору
Јанкову
наслутио
себи
немилу
,
љубав
Злате
и
Синише
—
Лобојевић
је
хитао
да
ту
тајну
каже
и
Марини
.
И
казао
јој
је
,
а
то
саопштење
створи
чудновате
прилике
међу
њим
и
Марином
.
—
Моја
се
зора
нешто
мути
,
говораше
он
тада
Марини
.
Какав
ће
дан
гранути
не
знам
,
али
ваља
од
духа
који
господари
над
ветровима
да
узмем
у
послугу
ветровиту
силу
његову
и
да
разгоним
облаке
који
ми
наглашују
мутан
и
суморан
дан
.
Марина
,
забављена
о
својим
мислима
које
јој
животу
дају
нове
наде
,
не
хајаше
много
за
бриге
Лобојевићеве
.
Али
он
опет
причаше
даље
:
—
Ти
знаш
да
ми
се
намет
врзе
око
кћери
ћесара
Угљеше
.
Хоћу
другим
животом
да
живим
.
Ако
је
Богу
рата
и
самовања
требало
служити
,
ја
сам
довољно
одслужио
.
Можда
нису
задовољни
-
хе
,
то
је
друга
ствар
,
али
сам
чинио
што
сам
могао
и
,
у
приликама
,
хтео
.
Сад
хоћу
друкчије
.
И
још
бих
радо
био
ближе
моћном
ћесару
.
—
Добри
суседе
и
властелине
,
жеља
је
ваљана
и
мисао
тебе
достојна
.
—
Али
%
ни
ђаво
неће
да
помаже
увек
па
му
пали
свећу
каку
хоћеш
.
Испречи
се
,
а
с
њиме
се
није
лако
борити
.
Куд
бих
на
то
и
помишљао
!
—
Велика
тешкоћа
?
—
Ево
чуј
.
Ја
се
спремам
да
се
китим
цветом
а
други
га
већ
држи
у
руци
и
тек
што
га
није
узабрао
.
—
Ту
нек
одлучи
мач
.
—
Хм
,
он
ће
напослетку
и
одлучивати
,
али
тек
—
тек
...
—
А
такмац
већ
зна
за
такмаца
?
—
Ја
за
њега
знам
а
он
за
ме
—
не
верујем
.
—
Чудно
!
—
Младо
је
момче
и
невешто
.
А
не
уме
ни
да
процени
да
се
поред
младости
и
лепоте
не
постиже
ништа
без
старог
искуства
.
Ја
ћу
му
то
већ
показати
,
али
ће
науку
скупо
платити
.
—
А
је
ли
вредан
борбе
?
—
Па
већ
...
борићемо
се
.
И
ти
ћеш
га
ваљда
знати
.
—
Ваљда
...
—
То
је
једно
младо
момче
ком
се
није
знало
ни
ко
је
ни
откуда
је
.
Виђах
га
чешће
у
кнежеву
табору
.
А
сад
му
се
богме
,
зна
ко
је
,
ако
се
и
не
зна
која
ли
је
вера
и
откле
потече
.
То
је
наш
скорашњи
сусед
,
нови
војвода
липовачки
%
.
—
—
Синиша
?
—
Главом
то
младо
момче
!
Као
да
оштра
стрела
на
једанпут
нађе
у
грудима
срце
и
разнесе
га
,
тако
,
убијена
тим
речима
,
клону
Марина-
—
Господе
Боже
!
викну
она
и
спусти
главу
на
руку
којом
се
при
столу
била
налактила
.
—
Шта
?
тебе
изненађује
?
похита
Лобојевић
и
зачуђен
разрогачи
очи
.
Марина
се
мало
прибра
:
—
Чуди
ме
срећа
тог
младог
и
непознатог
човека
!
хоћаше
се
на
силу
показати
мирна
.
—
Хе
,
срећа
!
А
ко
зна
да
ли
је
то
за
њега
срећа
што
се
загледао
у
то
девојче
!
Кад
пљусне
крв
по
трави
,
стењу
или
води
—
крај
је
тој
варљивој
срећи
и
онда
је
људи
зову
несрећом
!
Марина
се
ипак
разабра
при
тим
речима
па
диже
главу
и
запита
:
—
А
шта
си
смислио
?
—
Не
знам
јасно
али
—
бићемо
се
!
—
Не
нагли
,
не
хитај
!
Марина
се
прибра
са
свим
,
она
могаше
мислити
и
бејаше
она
која
и
мало
пре
,
али
је
и
глас
и
изглед
издаваше
да
сад
о
томе
друкчије
мисли
и
с
већом
заузимљивошћу
говори
.
Марина
понови
:
—
Не
нагли
!
Крв
не
гине
и
после
.
То
нек
буде
последња
расправа
размирице
.
—
Тако
ће
и
бити
!
пристаде
и
Лобојевић
.
Соколачки
властелин
није
дуго
седео
па
је
отишао
у
Соколац
,
у
манастир
Светог
Аранђела
и
даље
куд
га
је
гонио
његов
немиран
и
самом
њему
нејасан
дух
његов
.
Он
је
имао
више
предмета
за
мисли
и
жеља
за
срце
.
Марина
је
сва
била
у
једној
жељи
,
а
у
ту
је
једну
ал
’
вредну
купу
животног
напитка
Лобојевић
кануо
кап
отрова
.
Али
се
њена
снага
постојано
повраћаше
и
прва
клонулост
прође
са
забуном
.
Сутра
дан
је
Марина
стајала
пред
мучнијом
али
одређенијом
задаћом
и
—
с
вољом
јачом
и
одлучнијом
.
Је
ли
она
крива
што
хоће
да
јој
за
пролећем
дође
по
реду
лето
уместо
јесени
која
се
животу
и
живовању
њеном
већ
указиваше
?
Први
је
пут
онда
изишла
из
усамљености
своје
и
зар
да
тај
корак
тако
скупо
плати
?
Зашто
да
не
буде
срећна
она
којој
све
друго
срећи
служи
?
Разбирајући
се
у
тим
мислима
,
Марина
излажаше
увек
на
један
пут
:
—
Нећу
скрстити
руке
!
Тога
је
дана
Ариз
смео
да
уђе
у
врт
и
кроз
врт
у
кулу
па
чак
горе
у
одаје
Маринине
.
Марина
га
је
позвала
преко
старог
пехарника
кад
никог
другог
у
кули
и
градини
није
било
.
Ариз
је
ушао
мало
збуњен
а
више
преплашен
.
—
Говори
слободно
што
ћу
те
питати
:
не
бој
се
ничега
;
добро
туби
што
обећаш
;
а
што
обећаш
одржи
или
погини
!
рече
Аризу
Марина
,
пуна
одлучности
за
борбу
.
—
Сад
слушај
!
продужи
она
и
устаде
са
седишта
,
па
гледајући
оштро
Ариза
и
премеравајући
га
,
прихвати
:
—
Ти
волиш
ову
лепу
девојчицу
што
је
код
мене
и
што
се
зове
Вијорика
?
Ариз
претрну
,
ал
’
она
одмах
додаде
:
—
Рекох
ти
да
се
ничега
не
бојиш
и
да
говориш
истину
!
—
Волим
!
осмели
се
Ариз
.
—
Воли
је
и
буди
јунак
да
и
она
тебе
заволи
!
говораше
му
Марина
.
Ариза
подиђе
румен
и
очи
му
се
и
сад
засијаше
,
а
Марина
опет
рече
:
—
Ја
знам
све
.
Знам
и
како
би
ти
за
њу
дао
душу
и
како
се
она
склања
.
Али
,
чуј
ме
,
ти
је
мораш
стећи
.
—
Хоћу
!
—
И
заслужити
је
!
—
Хоћу
!
—
Онда
слушај
.
Ти
знаш
да
она
сада
само
мене
слуша
.
Ти
знаш
ко
сам
ја
,
шта
имам
и
шта
могу
.
Вијорика
ће
бити
твоја
.
Ја
ти
то
кажем
,
али
ти
мораш
%
.
—
—
Све
ћу
чинити
што
хоћеш
!
Кажи
само
!
—
Добро
туби
:
мене
може
и
други
послужити
,
ал
’
ја
хоћу
да
ти
то
учиниш
,
јер
је
Вијорика
онога
који
—
—
Ја
ћу
,
ја
ћу
све
—
кажи
само
!
—
Знаш
ли
добро
Соколац
?
—
Знам
!
—
Јеси
ли
био
у
Бовну
?
—
Јесам
.
—
Познајеш
ли
добро
Липовац
?
—
Познајем
!
—
А
Ниш
?
—
И
Ниш
!
—
Добро
?
—
Сваки
кут
.
—
Кад
си
туда
ходно
?
—
Тражећи
Вијорику
.
—
Онда
верујем
.
Да
идеш
у
Липовац
,
да
идеш
у
Ниш
.
Да
у
Липовцу
сазнаш
иде
ли
и
када
војвода
липовачки
,
сам
или
с
пратњом
;
да
у
Нишу
сазнаш
долази
ли
тамо
и
кад
;
да
разбереш
за
владику
нишку
Злату
,
куда
иде
,
шта
мисли
,
чему
се
нада
.
—
Увредише
ли
те
?
—
Увредише
!
—
Љуто
?
—
Крваво
!
—
Да
им
ја
судим
?
севну
Ариз
очима
и
из
кожуха
извуче
оштар
и
сјајан
челичан
нож
.
—
Не
!
Можда
доцније
ал
’
засад
не
.
Иди
.
Кад
на
небу
остане
само
пола
месеца
,
да
будеш
овде
.
Тубиш
ли
?
—
Тубим
!
—
Иди
!
Тако
Марина
пође
корак
унапред
.
Те
је
вечери
Вијорика
опет
тумачила
судбину
својој
госпођи
,
и
обе
остадоше
до
неко
доба
ноћи
.
Напољу
је
била
густа
помрчина
%
.
небом
су
се
гонили
и
гомилали
облаци
а
ветар
се
усиљавао
да
разгони
дажд
.
Али
заман
!
Даждити
поче
крупним
и
ретким
капљама
које
ветар
наношаше
па
се
дажд
склопи
и
поче
чудо
чинити
.
Ветар
с
маха
на
мах
повије
дажд
која
крупним
капљама
запљусне
малене
прозоре
а
ветар
се
и
кроз
њих
пробије
и
повије
пламен
од
воштанице
у
соби
.
Све
се
живо
скрило
и
свило
у
страху
,
само
Марина
још
не
отпушта
Вијорику
која
јој
из
расутих
зрна
по
столу
клечећи
погађа
шта
ће
бити
,
а
Марина
јој
жудно
гута
речи
,
нагнувши
се
напред
са
столице
на
којој
је
,
и
гледајући
пажљиво
у
Вијорику
којој
се
%
са
%
свим
близо
принела
.
Користећи
се
оним
што
јој
је
Ариз
испричао
да
је
чуо
у
трговишкој
крчми
,
Вијорика
говораше
Марини
како
још
неко
и
дан
и
ноћ
о
њој
мисли
,
а
Марина
се
у
мислима
управо
на
Јанку
заустави
,
јер
јој
се
у
Бовну
не
сакрише
жудни
погледи
Јанкови
.
Они
је
опоменуше
њених
девојачких
дана
али
не
загрејаше
њено
срце
које
Јанко
није
ни
тада
загревао
.
Мисао
јој
и
сада
опет
оде
на
њега
,
и
из
ње
сину
нова
искра
.
Можда
ће
бити
добро
ако
се
тај
млади
витез
опет
загледао
у
њу
,
као
што
је
некада
и
са
њим
и
са
његовом
веселом
дружином
било
.
Можда
ће
очарани
Јанко
помоћи
да
се
њена
љубав
срећно
изведе
.
То
се
Марини
сада
поче
по
памети
плести
,
и
она
би
се
таком
обрту
обрадовала
.
Вијорика
је
огледала
да
својом
вештином
тајанственост
природе
и
збића
до
дна
исцрпе
,
те
је
небројено
пута
расипала
зрневље
и
опет
га
скупљала
.
Марину
су
мисли
све
даље
носиле
;
напољу
је
дажд
%
попустила
а
ветар
се
осилио
и
страховито
потресао
тврде
зидове
на
граду
и
кули
—
кад
се
стари
пехарник
указа
на
вратима
и
рече
:
—
Нишки
војвода
Јанко
!
ПЕТНАЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Оливера
опет
на
послу
После
оног
боја
на
Косову
где
су
укрстили
оружје
с
једне
стране
Стеван
и
Вук
—
Лазаревићи
а
са
друге
турска
војска
и
Бранковићи
Ђурађ
и
Лазар
,
кад
је
оно
деспот
Стеван
са
болом
у
души
корео
у
Новом
Брду
брата
Вука
—
остали
су
на
јужној
страни
српске
деспотовине
као
засебни
господари
Бранковићи
Ђурађ
и
Лазар
,
синови
косовског
Вука
Бранковића
.
Језгро
је
њихове
државине
била
Дреница
,
област
уз
Косово
,
а
већину
својих
дана
проводила
је
тада
њихова
мајка
Мара
кћи
кнеза
Лазара
,
у
Приштини
где
је
сада
била
и
столица
дреничких
господара
.
Наследивши
од
оца
упорно
држање
и
чување
своје
државине
да
се
не
стопи
с
облашћу
Лазаревог
наследника
,
браћа
су
Бранковићи
одмах
после
боја
на
Ангори
мислили
да
је
прилика
и
време
да
се
изнова
и
јаче
утврде
у
својој
власти
самосталних
господара
.
Међу
кућом
Лазаревом
и
Вуковом
није
било
ни
мира
ни
љубави
одмах
после
косовског
боја
у
коме
је
Лазар
погинуо
.
Сада
се
распра
само
појачала
.
И
док
је
Стеван
,
утврђујући
везе
с
цариградским
двором
и
обилазећи
моћне
великаше
грчких
острва
па
напослетку
и
српску
Зету
,
спремао
све
што
се
може
и
сме
кренути
на
општу
војну
против
Турака
сад
кад
су
сломљени
—
дотле
су
се
браћа
Бранковићи
журили
да
удруженом
својом
и
турском
војском
дочекају
Стевана
опет
на
Косову
.
Ђурађ
је
Бранковић
био
у
Цариграду
засужњен
од
нових
деспотових
пријатеља
,
Грка
,
наскоро
после
боја
ангорског
.
Али
је
пуштен
чим
се
деспот
из
Цариграда
кренуо
.
Тада
му
је
стигао
и
брат
Лазар
који
се
ослободио
ропства
татарског
,
и
обојица
се
понудише
цару
дренопољском
Мусулману
да
са
својом
и
његовом
војском
омету
новог
деспота
Стевана
у
његовим
замислима
.
То
је
била
страховита
препрека
раду
деспотову
.
Али
пример
њихов
бејаше
још
горих
последица
.
Он
бејаше
подстак
за
властољубље
многих
великаша
малог
деспотства
српског
.
Бранковићи
тада
бејаху
у
вези
с
Турцима
само
да
би
тренутно
спасли
своју
подвојеност
од
стапања
са
деспотством
.
Тако
мишљаху
чинити
и
неки
други
.
На
сабору
је
београдском
било
војвода
који
не
хоћаху
звати
ни
за
Угре
ни
за
Турке
већ
само
за
деспота
;
било
их
је
који
су
идући
%
замислима
деспотовим
желели
привремено
наслон
на
Угре
,
да
би
лакше
савладали
Турке
;
било
их
је
који
су
у
томе
гледали
само
јачање
деспотово
,
те
су
насупрот
томе
тежили
зближењу
с
Турцима
.
Од
моравичке
је
властеле
тако
мислио
Лобојевић
.
Угљеши
се
чинило
да
ће
погибао
за
све
бити
већа
ако
се
тиме
изазову
Турци
.
Михаило
је
Ђурђевић
све
више
отпадао
од
деспота
.
Јанко
је
Угљешић
био
младо
момче
које
је
пред
очевим
разлозима
ћутало
;
а
Синиша
је
,
поставши
тада
моравичким
властелином
у
Липовцу
на
место
умрлог
старог
Лазаревог
војводе
Црепа
који
је
у
том
крају
био
стуб
деспотовог
рада
,
и
био
и
остао
одлучно
деспотов
.
Кнегиња
је
Милица
,
изнурена
годинама
и
тешким
доживљајима
,
као
кира
Јевгенија
очекивала
сада
крај
свога
живота
већином
у
својој
задужбини
Љубостињи
.
Али
је
још
остао
млађи
њен
син
Вук
који
није
ни
у
колико
био
задовољан
оним
што
се
радило
после
прелома
ангорског
.
На
сабору
је
београдском
ћутао
,
али
је
онима
за
које
је
држао
да
су
његовим
жељама
најближи
одмах
нагласио
да
неће
седети
скрштених
руку
.
И
одржао
је
реч
.
—
Ослободивши
се
брзо
ропства
татарског
,
у
које
је
била
пала
са
царем
Бајазитом
деспотова
је
сестра
Оливера
с
поузданим
војводом
Радославом
минула
многе
невоље
и
погибаоне
догађаје
и
дошла
на
земљиште
које
је
српска
слобода
још
држала
.
Тада
су
се
чиниле
припреме
за
београдски
сабор
,
а
она
удари
на
старију
сестру
Мару
Бранковићку
и
оста
у
ње
у
гостима
,
једно
одмора
ради
,
а
друго
очекујући
неке
ли
њено
знање
и
познавање
турских
прилика
захтевати
да
се
ради
мира
и
спаса
српских
земаља
упути
опет
турској
страни
.
Тако
се
стекоше
на
кобном
Косову
две
Лазареве
кћери
:
најстарије
његово
дете
Мара
и
најмлађе
Оливера
.
Мара
је
имала
тада
близо
педесет
година
.
На
лицу
јој
не
бејаше
време
још
изгладило
трагове
лепоте
и
ако
је
можда
баш
оно
допринело
да
јој
на
видик
јаче
искоче
црте
које
њеном
лику
дају
обележје
срдитости
и
нешто
охолости
.
Оливера
је
била
у
цвету
живота
и
младосне
снаге
коју
јој
доношаше
тек
четвртина
века
.
Раста
је
била
као
и
Мара
—
осредњег
и
можда
мало
вишег
,
тања
и
виткија
од
ње
Мара
је
била
пуна
срџбе
,
Оливера
благости
;
Мара
смелости
,
Оливера
постојаности
;
Мара
кнегиња
Оливера
—
царица
.
—
Доста
доцкан
у
ноћ
,
кад
се
Оливера
надаше
одмору
по
свршеној
молитви
пред
кандилом
и
иконом
Богородице
што
је
у
њеној
спаваћој
соби
,
уђе
к
њој
њена
дворкиња
и
каза
јој
да
некакав
човек
путнички
опремљен
жели
сад
да
насамо
говори
са
њом
.
—
А
где
је
?
упита
је
Оливера
.
—
У
одаји
у
којој
се
теби
обично
јављају
они
који
желе
преда
те
изићи
.
—
Какав
је
и
одакле
?
—
Не
знам
ништа
.
Умотан
у
путничку
кабаницу
,
не
могах
ни
лица
лепо
видети
.
—
Насамо
,
рече
?
—
Јесте
.
Оливера
се
спреми
и
пређе
преко
слабо
осветљеног
предсобља
у
другу
одају
.
Ту
је
чекаше
нека
људина
крупна
и
висока
.
На
њему
се
могаше
само
видети
врх
од
црне
шубаре
који
се
врло
мало
види
над
суром
кабаницом
што
му
до
земље
досеже
.
Оливера
на
првом
кораку
заста
,
а
непознати
се
дубоко
поклони
хотећи
и
тим
да
каже
како
није
напасник
какав
.
Оливера
га
мераше
очима
,
а
он
се
осврте
око
себе
,
па
кад
се
поново
увери
да
су
сами
разгрну
кабаницу
коју
је
раскопчану
био
омотао
око
себе
рукама
,
завученим
унакрст
у
широке
рукаве
.
Висок
лисичином
постављен
оковратник
који
је
био
уздигнут
паде
сам
и
Оливера
виде
пред
собом
Смила
,
дворанина
своје
сестре
Маре
Бранковићке
.
—
Како
те
добро
,
јуначе
,
доведе
ноћас
к
мени
?
упита
га
Оливера
и
приђе
ближе
средини
собе
.
Смил
се
опет
поклони
:
—
Опрости
!
Нас
неће
нико
чути
?
—
Нико
!
—
Онда
је
доста
и
оволико
видела
,
рече
Смил
па
приђе
столу
и
духну
те
угаси
две
воштанице
оставивши
само
једну
од
које
светлости
иначе
не
бејаше
за
ову
одају
довољна
.
—
Говори
шта
је
.
—
Ја
сам
ноћас
путник
,
доста
необичан
путник
.
Идем
у
Дубровник
.
—
Зашто
тако
нагло
?
—
Важне
су
ствари
,
несрећне
прилике
.
Ево
све
што
знам
,
а
и
то
је
много
.
Вечерас
кад
је
први
мрак
пао
на
земљу
дошао
је
кнез
Вук
,
твој
брат
.
Са
њим
дођоше
само
неколики
копљаници
.
По
свему
изгледаше
да
је
њихов
долазак
тајна
.
Дошао
је
и
одмах
је
нашао
кнежеве
наше
Ђурђа
и
Лазара
и
с
њима
се
затворио
у
крајну
одају
њихове
куле
,
водећи
тајанствене
разговоре
.
Опрости
,
али
знам
да
увек
после
таких
ненадних
састанака
и
дошаптавања
лине
братска
крв
.
То
ми
никако
не
даваше
мира
и
почех
слутити
несрећне
часове
.
Ах
,
тако
је
!
Ја
сам
наслутио
и
погодио
!
—
Шта
мисле
,
за
Бога
?
—
И
ја
се
тако
питах
,
али
се
то
не
могаше
од
њих
сазнати
,
јер
се
тајни
разговори
тајно
и
обазриво
воде
.
Доста
је
тако
прошло
,
кад
ми
јавише
да
ме
тражи
госпођа
Мара
.
Одох
у
њен
двор
и
она
ме
прво
закле
да
ћу
посао
извршити
часно
и
поштено
,
па
ми
онда
поче
говорити
:
„
Сад
,
вели
слушај
.
Мој
брат
,
кнез
Вук
,
дође
вечерас
мојој
деци
и
ако
је
прошле
године
водио
уза
нашег
брата
,
деспота
,
крвав
бој
са
њима
.
Он
зове
Ђурђа
и
Лазара
да
у
друштву
с
њиме
спасу
све
што
се
спасти
може
,
јер
наш
брат
,
деспот
,
хоће
да
уступи
своје
деспотство
Угрима
.
Вук
је
готов
да
погине
пре
нег
што
то
буде
.
Његова
је
страна
јака
,
скоро
као
и
деспотова
.
Придруже
ли
се
њему
Ђурађ
и
Лазар
биће
снажни
најмање
колико
и
деспот
.
Деспоту
ће
помоћи
Угри
.
Ови
ће
позвати
у
помоћ
чете
турске
.
Надају
се
да
ће
и
ћесар
Угљеша
уз
њих
пристати
,
а
ако
не
,
можда
ће
га
као
победници
лишити
ћесарства
.
Кад
мора
бити
војне
,
нека
буде
!
Тако
им
и
ја
рекох
.
Тада
ће
у
свој
земљи
што
је
држаху
мој
отац
и
мој
господар
бити
два
господара
:
северно
Вук
јужно
Бранковићи
.
Али
се
од
тебе
не
тражи
да
се
крвиш
,
премда
јунак
не
зазире
од
тога
.
Од
тебе
хоћу
ово
%
.
Спреми
се
да
с
малом
али
поузданом
пратњом
кренеш
још
ове
ноћи
у
Дубровник
.
Понећеш
благо
које
се
за
%
толико
године
гомилало
да
се
у
невољи
нађе
.
То
ће
бити
наша
остава
.
Ту
ћеш
оставу
предати
већу
дубровачком
на
чување
.
Али
то
ваља
да
остане
тајна
.
У
путу
буди
хитар
али
мудар
—
као
што
си
увек
досад
био
.
Спремај
се
.
Порука
већу
и
кнезу
с
писмима
нашим
биће
готова
сад
.
Већ
доконавају
ујак
и
сестрићи
договор
и
споразум
.
Кад
будеш
спреман
дођи
к
мени
да
све
примиш
.
“
Ето
моје
кобне
поруке
којом
дођох
да
ти
укратим
починак
.
Оливера
бејаше
поражена
ала
ипак
довољно
прибрана
.
Склопи
руке
и
диже
их
горе
па
уздигнувши
главу
проговори
:
—
Боже
,
уздржи
свој
гнев
и
смилуј
се
несрећној
и
порабоћеној
домовини
нашој
!
У
дугој
и
белој
хаљини
са
златним
пасом
преко
средине
и
танким
назад
забаченим
плаштом
преко
кога
се
спустила
,
испод
малог
златног
венца
што
јој
је
на
глави
,
расута
коса
—
Оливера
бејаше
слика
нове
хришћанске
мученице
.
Смил
пред
њеним
болом
спусти
главу
и
очекиваше
заповести
.
—
Несрећници
!
рече
Оливера
гласом
који
јасно
казиваше
шта
јој
је
у
души
,
па
онда
упита
Смила
:
—
Ти
ћеш
се
још
ноћас
кренути
?
—
Тако
рече
госпођа
Мара
,
одговори
он
и
стаде
опет
усправно
.
—
То
нам
казује
да
се
они
журе
.
—
Госпођа
и
не
кријаше
њихову
журбу
.
Као
да
много
на
то
полажу
.
—
Деспот
,
зацело
,
о
томе
не
зна
ништа
.
Од
свих
беда
као
да
ће
ова
бити
најтежа
.
Брат
вади
брату
око
,
зато
мора
захватити
дубоко
!
Поћута
мало
па
онда
опет
рече
Смилу
:
—
Ти
си
честит
човек
.
Од
тебе
не
тражим
ништа
више
.
Хвала
ти
!
—
Немој
тако
,
ако
