кудда
се
окрене
.
Ружица
се
скаменила
,
па
’
ладна
сва
као
лед
.
Просиоци
уђоше
...
.
Како
се
свршило
,
већ
знамо
...
—Лепо
,
лепо
Стојане
.
Не
замери
штогод
.
Девојачка
су
врата
отворена
.
Ја
сам
тражио
,
ти
ниси
+
+
дао
.
Јако
збогом
и
у
здравље
.
Ајдемо
те
људи
,
рече
Игњат
излазећи
из
куће
.
У
почетку
би
му
мало
криво
,
а
после
се
мало
по
мало
разведри
.
—Ето
ти
јако
.
То
је
за
љубав
оне
моје
луде
бабе
и
овог
дериштета
.
Ето
им
сад
,
па
шта
им
и
драго
.
Ја
и
’
нако
нисам
им’о
баш
толику
вољу
.
А
Иван
?
Он
није
знао
куд
је
ишао
.
Срце
му
је
лупало
да
прси
пробије
.
Глава
му
је
била
тешка
као
од
олова
.
У
гуши
га
нешто
стегло
,
па
нит
’
може
горе
ни
доле
.
Лепо
се
испречило
и
хоће
да
га
удави
.
Прсти
су
га
болели
,
колико
их
је
држао
стиснуте
у
песницу
.
Једва
је
уграбио
,
да
Ружици
,
која
је
била
бледа
као
смрт
,
дошане
:
—Сутра
рано
,
код
ораја
.
Није
га
ни
Стојан
толико
наљутио
,
колико
она
џгад
Јездимир
,
који
се
смејао
за
њима
,
кад
су
из
авлије
изашли
.
—Моли
Бога
само
,
што
си
Ружин
брат
,
а
ја
бих
теби
наместио
ребра
.
Начинио
би
ти
добар
календар
у
леђима
—
мишљаше
Ива
у
себи
И
ено
га
сада
,
оде
са
Стевом
и
Миланом
у
коло
.
Погледајте
га
само
,
није
ни
мало
карли
,
као
да
синоћ
није
ништа
ни
било
.
Што
ли
то
?
А
зар
сте
заборавили
,
шта
је
синоћ
дошануо
Ружи
на
поласку
?
—Сутра
рано
,
код
ораја
.
И
она
је
једва
чекала
да
забели
зора
.
Целе
ноћи
није
склопила
ока
на
око
,
а
само
је
плакала
.
Три
ста
разних
мисли
врзло
јој
се
по
памети
.
Уздишући
и
бришући
сузе
,
сећала
се
сиротица
минулих
сретних
времена
.
Пред
очи
јој
изађе
њен
Ива
у
ономе
тренутку
,
кад
јој
је
први
пут
казао
да
је
воли
.
Кад
ју
је
први
пут
загрлио
и
пољубио
и
кад
му
је
она
то
вратила
...
.
Срце
јој
хтеде
препући
од
жалости
.
Ох
,
ала
то
беше
живот
!
А
сада
све
прође
и
само
се
као
у
сну
сећала
среће
своје
.
Најтеже
ју
је
морила
та
црна
мисао
,
да
је
Ива
неће
више
волети
.
У
глави
јој
се
нешто
смути
,
она
се
к’о
занесе
и
паде
лицем
у
јастуке
.
Дуго
је
тако
лежала
и
плакала
.
После
се
опет
полако
диже
.
—Али
јок
,
не
море
то
бити
.
Добар
је
мој
Ива
ка
’
голуб
.
А
воли
ме
к’о
себе
.
А
ја
!
Па
и
што
би
ми
онда
каз’о
синоћ
:
—Сутра
рано
код
ораја
!
Ту
мало
поћута
па
настави
:
—Јој
,
мени
сињој
,
да
неће
да
ме
убије
!
...
.
Па
нека
ме
и
убије
.
Волим
од
његове
руке
и
погинути
,
него
’
вако
живети
Али
што
већ
не
свањива
?
Јој
,
пуста
црна
ноћи
,
ја
л
’
си
дуга
.
Никад
ниси
,
чини
ми
се
,
дужа
била
!
...
.
Ето
,
такве
су
мисли
парале
срце
Ружино
целу
ову
ноћ
.
Од
сна
ни
спомена
.
Али
и
зора
као
да
се
смиловала
на
ово
јадно
створење
божје
,
те
и
она
похита
.
.
,
.
На
истоку
се
већ
почеше
указивати
бели
прамичци
...
.
.
Ружа
то
спази
.
Скочи
с
кревеца
и
прекрсти
се
.
—О
’
вала
ти
милостиви
Боже
!
Отвори
вајат
и
изађе
.
Уђе
у
кућу
,
узе
каблове
и
оде
на
бунар
.
Извади
кову
воде
и
уми
се
.
Окрете
се
лицем
истоку
и
стаде
се
Богу
молити
.
Никада
у
животу
своме
није
се
свесрдније
Богу
молила
,
Нали
каблове
и
однесе
у
кућу
.
За
тим
изађе
.
Окрете
се
два
три
пут
по
авлији
,
па
се
изгуби
у
густим
редовима
засађених
шљива
.
У
дну
њихове
башче
,
био
је
један
стари
гранати
орах
,
први
и
једини
сведок
њене
и
Ивине
љубави
...
.
Колико
ли
је
слатких
часова
,
уза
свога
Иву
,
провела
под
тим
орахом
!
...
.
-
И
сада
је
пошла
тамо
.
Нешто
ју
је
вукло
напред
,
јер
се
бојала
да
је
он
већ
не
чека
.
Било
је
прозорје
.
Предмети
једва
су
се
могли
распознавати
.
Али
је
Ружица
ипак
видела
.
Она
је
приметила
да
се
испод
ораха
нешто
беласну
.
За
тим
је
чула
крцкање
,
као
кораци
.
Он
је
,
помисли
у
себи
,
а
срце
јој
залупа
.
Он
је
,
њен
Ива
.
Она
га
је
познала
.
И
заиста
,
то
је
био
Ива
.
Целу
ноћ
провео
је
не
спавајући
и
дошао
је
ту
још
одавно
.
Некако
му
је
ту
било
к’о
чисто
лакше
.
Приметивши
да
се
кроз
башчу
нешто
беласа
,
знао
је
да
је
његова
Ружа
,
и
пошао
јој
је
у
сусрет
...
.
Знате
ли
шта
осећа
мајка
,
кад
на
своје
груди
притисне
изгубљено
јединче
?
...
То
су
сада
осећали
Иван
и
Ружа
.
—Чекаш
ли
ме
одавно
?
—Не
чекам
Ружо
,
рече
Ива
и
притиште
је
на
своје
груди
:
—Знаш
да
сам
се
бојао
,
нећеш
доћи
.
—Зар
ја
!
О
мој
Иво
,
па
ти
онда
још
не
знаш
колико
те
ја
волим
!
—Знам
Ружо
,
знам
.
Него
сам
се
бој’о
да
они
не
мотре
на
тебе
,
па
...
—А
шта
ми
они
могу
?
Ја
ћу
им
и
сада
и
после
и
свакад
казати
,
да
само
тебе
волим
и
да
ћу
само
твоја
бити
.
Ива
је
се
топио
од
милине
.
Пригрли
је
још
боље
,
па
милујући
је
поче
:
—Видиш
Ружо
,
да
нам
твоји
стају
на
пут
.
Они
неће
да
свршимо
пос’о
,
к’о
и
други
паметан
свет
.
Они
неће
’
нако
,
како
и
Бог
и
људи
милују
.
На
зато
сам
те
и
звао
Ружо
.
Кад
они
неће
на
лепо
и
ми
ћемо
окренути
други
лист
.
—Волиш
ли
ме
Ружо
?
—К
’
о
себе
,
Иво
.
—
’
Оћеш
ли
ме
слушати
?
—
’
Оћу
.
—Све
?
—Све
Иво
.
—Е
,
лепо
.
Онда
буди
спремна
.
Узми
што
ти
је
најпотребније
.
Немој
спремати
којекаки
’
рка
и
женски
’
андрмоља
.
У
мојој
кући
има
’
вала
Богу
свашта
доста
.
Дан
ти
још
не
могу
на
сигурно
казати
.
Тога
вечера
,
кад
ти
дођеш
у
нашу
кућу
,
бабо
ће
да
испроси
Радетића
Мару
за
нашег
Стеву
.
Али
,
ја
ћу
ти
већ
учинити
абер
,
да
ме
’
воде
чекаш
.
—Помисли
Ружо
,
две
свадбе
у
један
дан
.
Моја
и
твоја
,
Стевина
и
Марина
.
Ала
ће
то
бити
весеље
.
—Не
знаш
Иво
,
колико
се
радујем
због
Маре
.
Она
је
моја
најбоља
другарица
.
Пазимо
се
к’о
рођене
сестре
.
И
ето
,
’
ди
Бог
нареди
,
да
заједно
једну
кућу
кућимо
.
—Него
Иво
,
наш
Јездимир
нешто
много
врда
око
Маре
.
Чула
сам
’
ди
он
и
родо
,
нешто
шушкају
.
Од
мене
и
наје
крију
.
Али
сам
начула
да
говоре
нешто
о
Мари
и
о
кући
Радетића
.
И
вас
су
нешто
спомињали
.
—Знам
ја
то
Ружо
.
—Ја
знам
да
је
он
и
Стеви
о
глави
радио
.
Његово
је
оно
масло
било
,
што
Стеву
они
нападоше
на
Арсића
моби
.
И
да
се
не
десисмо
ја
и
Милан
,
ко
зна
шта
би
било
.
Него
,
ја
сам
му
увек
кроз
прсте
гледао
,
јер
је
твој
брат
Ружо
,
а
мог’о
сам
га
до
јако
сто
пута
угњавити
к’о
маче
-
Ко
зна
докле
би
се
њих
двоје
тако
разговарали
,
да
их
глас
Ружине
наје
не
трже
...
.
Дан
беше
већ
у
велико
ославио
.
Поздравише
се
и
растадоше
:
—Буди
спремна
Ружо
!
—
’
Оћу
Иво
!
Тога
дана
Ива
је
био
у
колу
весео
као
никад
дотле
.
Момци
и
девојке
згледају
се
.
—Не
игра
он
,
што
му
се
игра
,
него
од
дерта
,
рече
једна
цура
.
—Јок
јадна
,
него
да
пркоси
Ружи
...
У
колу
је
била
и
Мара
.
Стева
је
одвео
на
страну
.
Држи
је
за
руку
и
нешто
јој
полако
говори
.
Она
се
у
лицу
мења
.
—Јес
’
,
јес
’
славе
ми
.
Све
је
то
већ
свршено
.
Бабо
је
обећ’о
нани
ово
које
недеље
.
А
Ива
је
опет
удесио
с
Ружом
.
Оног
вечера
,
кад
ми
тебе
испросимо
,
она
ће
добећи
нашој
кући
.
После
опет
одоше
у
коло
.
Играло
се
до
пред
само
вече
...
Ружа
није
била
у
колу
.
Мара
је
опази
пред
вратницама
на
шору
.
И
ако
никад
дотле
није
ишла
оном
страном
шора
,
сада
пређе
.
Поздрави
се
с
Ружом
,
па
су
онда
дуго
нешто
шапутале
,
а
при
том
чешће
једна
другој
руку
стезале
.
На
послетку
се
загрлише
и
дуго
...
дуго
љубише
се
,
па
се
онда
растадоше
.
Мара
оде
својој
кући
,
а
Ружила
у
авлију
.
ИВ
На
неколико
дана
,
после
овог
догађаја
,
кога
сам
вам
испричао
,
седели
су
једног
вечера
Стојан
и
Јездимир
и
нешто
живо
разговарали
.
Били
су
сами
.
Чим
би
у
собу
ступила
Ружица
или
Љуба
каквим
послом
,
они
би
разговор
прекинули
,
или
би
га
окренули
и
говорили
о
каквој
другој
ствари
.
А
кад
би
опет
остали
сами
,
они
би
наставили
:
—Кажем
ти
Јездимире
,
ми
ову
прилику
ни
подашто
не
смемо
пропустити
.
Пошто
ми
је
глава
на
рамену
,
ја
не
могу
допустити
,
да
онај
шмољави
Стева
,
балавог
Игњата
,
уграби
’
нако
чељаде
.
П
’
онда
и
’
нолико
имање
.
Само
имање
вреди
преко
две
’
иљаде
дуката
,
а
она
једини
наследник
.
А
од
куд
ти
знаш
,
да
Мара
стоји
са
Стевом
?
—Чуо
сам
.
—Од
кога
?
—Ни
од
кога
.
—Чуо
сам
мојим
рођеним
ушима
и
видео
својим
очима
.
—А
’
ди
?
—У
потесу
.
—Каде
?
—Још
пролетос
.
Било
је
то
једног
јутра
.
Мара
пошла
марви
код
колибе
.
Ја
је
опазим
,
ударим
преким
путем
и
хтеднем
изаћи
пред
њу
.
Кад
тамо
,
али
опазим
Стеву
.
Ја
се
онде
у
трње
прикријем
да
чујем
шта
ће
говорити
.
Грлили
су
се
и
љубили
скоро
пун
сат
.
Ја
сам
сав
цептио
од
зора
.
Да
ми
је
којом
срећом
била
пушка
код
мене
,
ама
убио
би
га
к’о
џукелу
.
—Пита
он
Мару
:
’
оћеш
бити
моја
?
А
она
му
вели
:
—Твоја
Стево
,
ил
’
ничија
на
овоме
свету
.
—Зар
му
баш
тако
она
рече
?
—Тако
.
—Бо
’
ме
онда
неће
ићи
’
нако
лако
,
к’о
што
сам
мислио
.
—И
ја
се
распамети
мислећи
,
шта
да
се
ради
.
Ја
Мару
зорли
волим
,
и
не
могу
гледати
,
да
она
буде
његова
жена
.
—Па
и
вечерас
сам
и
’
видео
.
Стајали
су
баш
код
Радетића
сена
.
Чујем
је
,
а
он
јој
вели
:
—У
недељу
ћемо
доћи
да
те
испросимо
.
То
је
бабо
синоћ
каз’о
нани
,
а
она
мени
.
Онда
се
растадоше
и
одоше
,
а
ја
прођо
’
’
нуда
...
.
—Зар
јако
у
недељу
?
—Ја
!
Стојан
се
намршти
.
Стиште
вилице
,
набра
обрве
,
а
из
очију
му
је
ватра
севала
.
Оба
заћуташе
...
—Ја
прођо
’
’
нуда
и
спазим
да
се
на
земљи
нешто
бели
.
Сагнем
се
и
дигнем
овај
јаглук
.
При
тим
речима
,
Јездимир
извади
из
џепа
лепо
везено
јаглуче
и
пружи
га
оцу
.
—Чи
’
ли
је
?
—Стевин
.
—Знаш
ти
поздраво
?
—Знам
.
—Видео
сам
га
толико
пута
у
њега
,
а
знам
да
га
је
Мара
везла
.
Стојаново
се
лице
разведри
.
Очи
му
синуше
неком
ђаволском
светлошћу
.
Уснице
му
чисто
заиграше
од
радости
.
—Ово
пара
вреди
Јездимире
!
Овај
јаглучић
помоћи
ће
нам
да
Стеву
скентујемо
.
Мало
се
замисли
.
—Иди
брзо
.
Не
смемо
ни
декика
изгубити
.
Иди
одма
’
,
зовни
ми
Пуру
и
Дикана
.
Али
да
сад
одма
’
с
тобом
дођу
.
Кажи
им
да
је
хитан
пос’о
,
а
реци
им
да
сам
се
смислио
и
да
ћу
им
дати
оне
земље
под
наполицу
.
Али
само
по’ити
.
Твоје
се
среће
више
тиче
него
моје
.
Јездимир
оде
.
Стојан
оста
сам
.
Одао
је
весело
по
соби
и
чупао
брчиће
,
који
су
му
и
иначе
са
свим
очупани
били
.
Хм
,
Игњо
!
’
Оћеш
Радетића
имање
,
је
л
’
.
Требало
би
ти
Бога
ми
.
Масан
залогај
и
јес
’
.
Али
мућак
.
Скув’о
сам
ти
попару
.
Место
лепе
Радетића
Маре
,
добиће
ти
син
букагије
на
ноге
.
А
гледаћу
да
и
’
и
теби
скујем
!
Тако
Стојан
уме
и
зна
.
’
Оћеш
са
Стојаном
да
се
пријатељиш
,
пријатељила
те
гора
и
вода
да
Бог
да
...
Стојан
је
долазио
све
више
и
више
у
ватру
.
Није
ни
приметио
,
кад
је
његова
Ружица
ушла
у
собу
,
да
нешто
изнесе
.
Скаменила
се
сирота
од
чуда
,
чувши
шта
јој
отац
говори
...
Није
знала
ни
за
што
је
ушла
,
а
само
је
од
страха
дрхтала
.
Неопажена
изађе
опет
из
собе
и
као
луда
,
ходала
је
по
авлији
.
—Шта
ли
јако
црник
спрема
,
тешко
мени
јадној
,
уздисаше
Ружа
...
—Али
што
нема
онога
будале
са
људима
.
Од
кад
је
отиш’о
,
стиг’о
би
до
јако
с
крај
света
,
викаше
Стојан
у
себи
и
већ
се
поче
љутити
.
На
пољу
се
чуше
вратнице
.
—
’
Вала
Богу
кад
и
јако
дођосте
.
Камо
вас
?
—Чек
’
о
сам
Пуру
,
био
у
мијани
,
рече
Јездимир
.
—Седите
људи
.
—Ти
Јездимире
иди
донеси
ракије
.
Наточи
оне
знаш
...
.
из
оног
буренцета
с
краја
.
Јездимир
оде
.
Мало
потраја
па
се
врати
носећи
полуоку
.
—Здрав
си
Пуро
,
рече
Стојан
и
натеже
.
Пура
прихвати
и
здрави
Дикану
.
Пошто
попише
и
другу
полуоку
,
рећи
ће
Стојан
:
—Је
л
’
’
но
ти
тражаше
од
мене
Пуро
моје
„
Пољице
“
да
ореш
?
—Ја
,
газда
Стојане
.
Баш
ми
је
зорли
потреба
,
а
оно
парче
некако
ми
је
згодно
,
близу
оно
моје
мало
земљице
.
Па
к’о
велим
,
кад
би
ми
’
тео
дати
баш
би
ваљало
.
—Даћу
ти
Пуро
.
—И
теби
Дико
,
даћу
„
Гложђе
“
.
—Дао
си
„
Гложђе
“
Марјану
,
газда
Стојане
,
рече
Дикан
.
—Све
једно
.
Даћу
њему
на
другом
месту
.
—Е
,
’
вала
ти
газда
Стојане
.
Нека
ти
брате
Бог
плати
,
а
ми
ћемо
ти
твоје
поштено
донети
,
рекоше
обојица
.
—Него
знате
шта
,
рече
Стојан
.
Тражим
да
ми
вас
двојица
нешто
урадите
.
Нећете
се
кајати
.
Земље
које
сам
рек’о
даћу
вам
не
на
пола
,
него
да
и
’
орете
три
године
у
засап
и
све
вама
.
Још
ћу
вам
по
нешто
помоћи
и
узорати
...
Обојици
се
просу
као
нека
радост
по
лицу
.
—Ако
смо
кадер
,
рече
Пура
,
урадићемо
све
што
рекнеш
,
газда
Стојане
!
—
’
Оћемо
вала
,
додаде
Дикан
.
—Није
Бог
зна
шта
.
—Ти
знаш
Пуро
,
’
ди
су
Радетића
сена
?
—Знам
.
—Колико
и
’
има
?
—Ме
ш
’
чини
двајес
’
и
шес
!
—Лепо
.
—Сад
одма
’
да
идеш
тамо
.
За
по
сата
,
а
најдаље
за
сат
,
’
оћу
да
и
’
запалиш
.
—Јес
’
разумео
?
Запали
колико
можеш
,
а
оно
ће
после
и
само
једно
о
друго
.
—
’
Оћеш
?
Пура
се
мало
као
замисли
.
На
једаред
скочи
:
—
’
Оћу
газда
Стојане
,
и
одо
’
сад
.
Је
л
’
више
ништа
нема
да
урадим
?
—Чекај
,
рече
Стојан
.
Сутра
ћеш
да
пронесеш
глас
кроз
село
,
да
и
’
је
запалио
Стево
Игњатов
,
је
с
’
чуо
?
—Јесам
.
—П
’
онда
ћеш
и
код
власти
да
сведочиш
да
си
га
видео
,
кад
је
запалио
...
.
И
ти
ћеш
Дико
то
сведочити
,
ако
буде
потребе
.
—Јесте
л
’
чули
?
—Јесмо
.
—
’
Ајд
’
сад
ти
Пуро
на
пос’о
,
а
ти
Дико
оди
’
вамо
.
Пура
оде
.
Стојан
,
Дикан
и
Јездимир
изађоше
у
авлију
.
Нешто
су
се
тамо
договарали
,
па
се
опет
вратише
.
—Тако
Дико
и
ти
Јездимире
.
Али
,
да
пазите
да
потревите
да
не
цикне
.
Обијен
катанац
од
обора
оставите
нонде
.
Кад
већ
убијете
,
а
ви
га
онда
понесите
преко
наше
башче
.
Тамо
код
ораја
извадите
проштац
и
вепра
пронесите
,
али
тако
да
се
прошће
окрвави
.
Пољем
изнад
наше
и
Миркове
башче
,
носите
до
виш
’
Игњатове
,
па
га
ту
спустите
,
али
нека
се
ту
на
земљи
добро
позна
место
.
П
’
онда
извадите
проштац
из
ограде
Игњатове
башче
,
и
уђите
неколико
пута
у
башчу
,
али
ноге
окрвавите
да
се
позна
траг
.
Отидите
башчом
чак
до
качаре
Игњатове
.
Кад
то
свршите
онда
се
вратите
.
Прошће
опет
наместите
,
али
нека
се
позна
да
је
вађено
.
Вепра
завите
у
ону
поњаву
што
сам
вам
дао
,
донесите
га
’
вамо
и
оставите
у
зграду
.
—Јесте
л
’
разумели
?
—Јесмо
,
рекоше
обојица
.
—Е
,
лепо
.
Јако
’
ајте
и
пазите
да
све
урадите
’
нако
,
како
сам
вам
каз’о
.
Пазите
да
вас
когод
не
смотри
.
Обојица
изађоше
и
одоше
.
Јездимир
и
ако
је
био
до
дна
душе
покварен
,
или
што
оно
наши
рекли
:
„
није
ваљ’о
од
пете
до
перчина
“
,
опет
је
се
грозио
овога
дела
,
на
које
је
сада
пошао
.
Осећао
је
лепо
неку
језу
око
срца
и
целим
је
телом
дрхтао
Али
,
тицало
се
лепе
Радетића
Маре
и
њеног
имања
.
А
за
то
двоје
,
вредно
је
Бога
ми
мало
се
промучити
па
и
нешто
ризиковати
.
—Ваш
сам
ја
нека
стрина
,
мишљаше
у
себи
Јездимир
.
—Шта
ме
се
тиче
.
Ово
је
најбоља
згода
да
се
осветим
Стеви
за
све
његове
’
гурсузлуке
.
Учинио
би
’
славе
ми
ово
,
па
да
ми
је
на
око
исп’о
.
Према
глави
и
оца
по
глави
.
’
Оће
момак
Радетића
Мару
.
Стисак
синко
!
Није
’
нако
пиле
за
тебека
...
.
У
тим
мислима
изгуби
се
са
Диканом
у
мраку
.
Кад
Стојан
остаде
сам
у
соби
поче
задовољно
трљати
руке
.
Тако
!
Све
иде
ка
’
по
лоју
.
—Е
наздравље
ти
јако
Игњо
.
Бостан
си
обр’о
,
још
само
колибу
да
запалиш
.
Него
,
откуд
она
двојица
баш
данас
одоше
у
чаршију
.
Мог’о
би
и
’
’
нако
све
поапсити
.
Ади
не
мари
.
Доста
је
Игњат
и
Стева
.
За
тим
се
маши
у
џеп
и
извади
јаглук
.
—Како
га
је
лепо
нациврала
.
Није
ни
слутила
,
да
ће
Стојану
у
руке
допасти
,
и
да
ће
он
бити
најачи
доказ
кривице
Стевине
.
Сави
опет
лепо
јаглучић
и
метну
га
у
џеп
.
—Сутра
ће
Стојан
урадити
шта
буде
требало
.
-
Смешећи
се
седе
на
столицу
и
пун
задовољства
,
као
да
је
учинио
неко
добро
и
племенито
дело
,
извади
дуван
и
задувани
.
За
тим
викну
Ружицу
да
га
изује
.
Ружа
уђе
.
Била
је
бледа
као
смрт
.
Дрхтала
је
као
прут
.
Стојан
занет
у
своје
мисли
,
пуштајући
густе
колутове
дима
,
ништа
то
не
примети
.
Ружа
га
изу
.
Скупи
обућу
,
пољуби
га
у
руку
и
изађе
.
Да
је
Стојан
мало
био
при
себи
у
том
тренутку
,
осетио
би
да
је
рука
Ружина
била
’
ладна
као
лед
.
Али
он
то
не
примети
.
Задовољан
,
као
човек
,
коме
је
савест
потпуно
мирна
,
извали
се
на
креветац
спрам
прозора
,
од
куда
ће
се
ватра
појавити
.
Са
нестрпљењем
очекивао
је
Стојан
тај
тренутак
.
Било
је
прошло
скоро
два
сата
ноћи
.
На
једаред
,
Стојан
чу
,
да
у
авлији
нешто
учини
:
туп
!
туп
!
То
беше
некако
потмуло
.
За
тим
се
чу
,
к’о
мало
гроктање
свиња
,
па
се
онда
опет
све
ућута
.
—Ови
добро
свршише
,
рече
Стојан
у
себи
задовољно
.
—Јој
,
тешко
мени
кукавици
сињој
,
-јекну
Ружица
,
која
је
иза
млекара
гледала
,
шта
су
Јездимир
и
Дикан
у
обору
радили
.
Привуче
се
још
боље
у
присенак
,
да
је
они
не
би
опазили
,
који
на
неколико
корака
поред
ње
прођоше
,
вукући
убијеног
вепра
,
и
преко
башче
изгубише
се
у
мраку
.
И
Руже
за
тим
нестаде
.
Кад
се
Стева
синоћ
растао
од
Маре
,
ишао
је
весело
кући
.
Срце
му
је
играло
од
радости
.
Та
још
само
три
четри
дана
,
па
ће
цело
село
,
цео
свет
знати
да
је
Мара
његова
.
-
Колико
ли
га
је
та
мисао
уздизала
!
Како
ли
га
је
заносила
.
Ни
с
царем
се
сада
не
би
променио
.
Волео
је
више
своју
Мару
него
све
на
свету
.
Ни
слутио
није
шта
му
изроди
и
паклене
душе
спремају
.
Дође
кући
.
Чича
Игњат
и
Живана
седели
су
и
разговарали
се
:
—Ја
сам
Иви
каз’о
:
ако
не
свршите
пос’о
рано
,
остан’те
и
ноћите
.
Неће
они
посигурно
вечерас
доћи
,
кад
и
’
до
јако
нема
.
У
том
уђе
Стева
.
—Нуто
,
нуто
момка
.
А
’
ди
си
ти
до
јако
море
,
а
?
—Ево
ме
бабо
,
ушепртљио
Стева
.
—Немој
де
ти
,
шиљак
ли
ти
детењи
,
знаш
...
.
—
’
Ајде
баба
,
дај
постави
да
вечерамо
ја
и
ти
,
а
овај
је
сигурно
сит
ашиковања
.
—Јес
’
био
с
Маром
,
јеси
?
Стева
је
само
ћутао
.
—Што
не
говориш
море
?
—Шта
бабо
?
—Па
што
те
питам
.
Стева
опет
ућута
.
—Остави
еј
,
то
дете
.
Шта
си
га
вечерас
напопастио
ту
задиркивати
?
—Ћути
ти
бабо
.
’
Оћу
да
га
дирам
ја
.
Колико
је
твој
син
,
толико
је
и
мој
.
Дирали
су
и
мене
моји
старији
,
кад
сам
био
његови
’
година
.
Па
да
бар
за
кога
ни
по
јада
,
него
гле
,
за
таку
бабетину
.
—Ама
шта
је
теби
еј
,
вечерас
?
—Није
ми
’
вала
милостивом
Вогу
ништа
.
Само
што
сам
гладан
.
Шта
би
од
те
вечере
?
Камо
,
дај
’
вамо
тај
сомун
на
синију
,
па
ти
иди
и
сипај
смок
.
—Е
,
’
ајде
,
’
ајде
седи
и
ти
да
вечераш
.
Знам
ја
да
се
од
ашиковања
не
може
бити
сито
.
’
Оће
трбу
’
сомуна
.
Помолише
се
Богу
и
седоше
сви
за
синију
.
Још
од
првих
дана
,
Игњат
је
тако
научио
,
па
је
тако
и
до
данас
остало
.
Без
Живане
не
би
могао
јести
.
—О
бабо
,
баш
сам
нешто
оран
.
Има
ли
мало
уточене
ракије
?
—Има
у
долапу
у
једном
срчету
...
Стева
скочи
и
донесе
.
Игњат
узе
стакло
,
прекрсти
се
и
наздрави
Живани
.
—Охо
,
Бог
му
дао
ко
је
измислио
.
Охо
!
Живана
се
напи
и
метну
опет
пред
њега
.
Кад
се
вечера
сврши
,
поседише
још
мало
и
поразговараше
се
.
Онда
Живана
успреми
синију
,
зачисти
мрве
,
запрета
ватру
и
одоше
да
спавају
.
Стева
оде
у
свој
нови
вајат
.
Изу
се
и
поче
се
распасивати
.
На
једаред
примети
да
му
нема
његовог
јаглучића
.
Замисли
се
где
ли
то
може
бити
.
При
светлости
свећице
потражи
по
вајату
.
Нема
га
.
Изађе
и
оде
у
кућу
.
И
тамо
га
нема
.
Беше
му
тешко
.
Волео
га
је
као
своје
очи
у
глави
.
Волео
је
да
је
ма
шта
штетовао
,
али
да
му
је
само
јаглучић
ту
...
.
Сети
се
да
му
је
био
,
кад
је
с
Маром
стајао
код
сењака
.
Мож’да
је
тамо
исп’о
.
Може
бити
да
га
је
и
Мара
однела
...
Никако
није
мира
имао
.
.
,
.
На
једаред
узе
опанке
и
обу
се
.
Изађе
полако
из
вајата
,
па
преко
авлије
изађе
на
шор
и
упути
се
Мариној
кући
.
На
шору
нигде
живе
душе
.
Све
беше
мирно
и
тихо
.
Све
се
одмарало
од
дневног
умора
.
По
негде
,
по
негде
тек
,
чује
се
тихо
кашљуцање
пушничара
...
Стева
иђаше
журно
правце
кући
Радетића
.
Кад
дође
,
отвори
полако
вратнице
и
уђе
у
авлију
.
Нико
живи
није
се
чуо
.
Он
се
упути
право
Марином
вајату
.
Кад
дође
,
куцну
полако
трп
пут
у
врата
.
Мара
беше
легла
,
али
још
није
била
заспала
.
Она
се
у
мислима
забављала
са
њеним
Стевом
.
Још
су
јој
у
ушима
звониле
Стевине
речи
,
што
јој
је
вечерас
казао
:
—У
недељу
ћемо
доћи
да
те
испросимо
.
Ах
,
како
ли
јој
мило
беше
при
помисли
на
те
речи
.
У
себи
је
по
неколико
пута
то
понављала
.
Али
јој
се
учини
да
не
звоне
тако
лепо
,
као
кад
их
је
Стева
изговорио
.
За
тим
узе
да
рачуна
:
—Данас
среда
...
Али
она
је
већ
прошла
.
Сутра
четвртак
,
прекосутра
петка
,
па
субота
и
онда
недеља
...
Онда
пружи
руку
и
стаде
на
прсте
бројати
:
—Четвртак
,
петак
,
субота
...
—Их
,
само
три
дана
и
недеља
четврти
.
А
у
недељу
вече
,
већ
ће
бити
испрошеница
...
Из
тих
мисли
,
поврати
је
тихо
куцање
на
вратима
.
Она
се
трже
и
ослушкиваше
...
Нема
ништа
...
Помисли
да
јој
се
учинило
,
па
се
прекрсти
.
Таман
хтеде
да
се
окрене
на
другу
страну
,
али
се
на
вратима
опет
чу
,
и
то
сад
баш
лепо
чу
три
пут
:
куц
,
куц
,
куц
!
Она
скочи
и
приђе
вратима
.
Ослушкиваше
.
Куцање
се
чу
још
један
пут
.
Па
онда
је
неко
полако
зовну
:
Маро
,
Маро
.
Она
познаде
Стевин
глас
,
Ухвати
за
кључаницу
и
извуче
је
.
Сва
је
дрхтала
.
Да
ли
од
стра
или
нечег
другог
?
Ко
би
то
знао
?
Врата
се
полако
отворише
и
Стева
уђе
.
—Јеси
л
’
заспала
Маро
?
—Нисам
.
Мара
таман
заусти
да
га
упита
:
шта
ћеш
ти
Стево
у
ово
доба
,
али
јој
реч
застаде
у
грлу
.
Побоја
се
да
га
то
не
би
наљутило
.
—О
Маро
!
—Ој
Стево
!
—Ја
сам
нешто
изгубио
.
—Шта
болан
?
—Јаглук
.
—Који
?
—Онај
што
си
ми
га
ти
дала
.
—Каде
?
—Не
знам
.
Кад
смо
вечерас
били
код
вашег
сењака
,
знам
добро
да
ми
је
био
.
Држао
сам
га
у
руци
.
А
шта
је
после
с
њим
било
,
не
знам
за
главу
.
—Да
га
ниси
ти
однела
?
—Нисам
.
—Немој
се
шалити
.
—Не
шалим
се
очију
ми
!
—Одиста
га
ниси
ти
нашла
?
—Кажем
ти
.
Стева
се
замисли
.
—Мора
да
ми
је
исп’о
код
сењака
.
Одо
’
тамо
да
га
потражим
.
—Нек
стоји
,
па
ћу
ја
сутра
поранити
.
—Не
могу
.
Морам
га
вечерас
наћи
.
—
’
Оћеш
се
свратити
да
ми
кажеш
јеси
л
’
га
наш’о
.
—Оћу
.
Проговорише
још
неколико
речи
.
—Да
нисам
џабе
дош’о
Маро
,
рече
Стева
,
па
је
загрли
и
пољуби
.
За
тим
изађе
,
а
врата
се
на
вајату
затворише
.
Стазом
,
преко
Радетића
башче
,
упути
се
Стева
,
преким
путем
,
право
сењаку
.
Он
није
био
далеко
.
Сва
сена
из
својих
ливада
Радетићи
су
свукли
ту
у
„
Велику
Ливаду
“
код
куће
.
Једно
пет-шес
оставили
су
код
колибе
.
Стева
је
био
сав
занет
мишљу
,
да
нађе
своје
изгубљено
јаглуче
.
Ни
осетио
није
,
кад
је
пре
сењаку
стигао
.
Дође
на
оно
место
,
где
је
мало
пре
с
Маром
стајао
.
Стаде
пажљиво
завиривати
и
загледати
на
све
стране
.
Како
је
се
сав
предао
био
тражењу
свога
јаглучића
,
није
ни
приметио
како
неко
замаче
иза
сењака
и
шмурну
у
мрак
.
Из
груди
му
се
оте
болан
узвик
:
—Нема
га
!
Али
он
не
вероваше
својим
очима
.
Тражаше
га
и
даље
.
Да
је
мало
,
мало
присебнији
био
,
он
би
сигурно
осетио
неки
загушљив
дим
,
који
га
поче
давити
.
Али
он
ни
на
шта
није
главе
освртао
.
На
један
пут
,
баш
кад
се
Стева
беше
усправио
,
да
се
мало
одмори
,
букну
једно
сено
,
и
пламен
се
изви
под
облаке
...
За
њим
одмах
друго
,
па
треће
,
...
Стева
се
укочио
од
страха
.
Није
се
могао
с
места
помаћи
.
Пламен
од
три
сена
лизао
је
до
ведрога
неба
.
Стева
је
стајао
као
укопан
.
Једва
се
мало
уклони
,
кад
осети
врућину
од
ватре
...
Свуд
у
наоколо
светлило
се
и
видело
као
у
по
дана
...
.
Он
је
био
ван
себе
.
Није
знао
шта
да
ради
,
шта
да
предузме
...
.
Сав
је
цептио
...
.
Ноге
су
га
једва
држале
...
На
једаред
јекну
пушка
,
па
за
њом
одмах
друга
.
За
тим
се
осу
читав
плотун
...
Стеви
се
учини
као
сан
...
.
Ништа
није
могао
ни
умео
да
мисли
...
Глас
пушака
трже
га
,
и
он
виде
да
је
јава
...
Страшна
,
грозна
јава
!
Ватра
је
беснила
у
потпуном
јеку
.
Сети
се
да
треба
нешто
да
ради
,
али
није
знао
шта
.
На
једаред
као
да
се
нечег
сети
.
Што
је
игда
снаге
имао
полети
преко
ливаде
.
Колико
је
силно
трчао
,
није
ни
могао
чути
глас
Јовин
и
Станимиров
,
који
су
за
њим
трчали
,
вичући
:
—Стој
,
паликућо
стој
!
Стева
је
јурио
само
напред
право
кући
.
Глас
пушака
пробудио
је
и
старог
Игњата
.
Обојица
дочепаше
по
рогуље
и
полетише
право
ватри
.
Док
су
они
стигли
,
беше
се
слегао
силан
свет
.
—Не
тако
недаћниче
—
виче
кмет
.
Зар
се
тако
болан
сено
гаси
?
’
Оћеш
да
распалиш
још
више
,
да
у’вате
и
ова
остала
.
—Де
’
те
људи
.
Развршујте
и
растурујте
ова
друга
сена
која
нису
ватру
прихватила
.
Та
што
је
ђаво
пон’о
,
нек
’
и
носи
.
Из
ђавољи
’
канџи
,
шале
се
не
отима
.
Право
оно
наши
кажу
:
„
благословене
многе
ручице
“
.
За
час
је
око
неких
десет
сена
било
развршено
и
по
ливади
растурено
.
Остало
је
оних
пет
једно
до
другога
.
Страхота
је
било
погледати
...
Пламен
је
беснио
све
јаче
и
јаче
,
а
пур
је
летео
на
све
стране
и
падао
као
црн
снег
.
—Баш
мајсторски
запаљено
,
рече
чича
Ђура
.
—Ова
три
запаљена
су
у
средини
.
Ватра
је
гурнута
у
сред
сена
,
па
је
полако
тињало
док
пламен
није
освојио
.
Ова
два
са
стране
запалила
су
се
од
њи
’
.
Да
се
којом
несрећом
није
одма
’
спазило
,
’
ватало
би
једно
о
друго
,
и
све
би
отишло
у
дим
.
И
заиста
чича
Ђура
имао
је
право
.
Кад
је
Пура
дошао
сењаку
,
обишао
је
два
три
пута
око
њега
.
Онда
се
код
једног
заустави
и
полако
рече
:
—Баш
ћу
ово
.
Скиде
једну
врљику
од
ограде
,
тури
је
у
сено
и
бушио
је
њоме
по
сред
њега
.
Кад
је
тако
провртио
сено
он
чучну
.
Из
кожне
кесе
,
која
му
је
на
каишу
висила
,
извади
кремен
и
огњило
.
Намести
на
кремен
труд
и
кресну
.
Труд
прихвати
варницу
.
Он
узе
у
руку
мало
сена
,
сави
га
у
туру
и
у
њу
завуче
упаљени
труд
.
За
тим
метну
туру
у
сено
и
врљиком
је
гурну
,
докле
је
могла
врљика
достићи
...
Тако
исто
урадио
је
и
код
другог
и
трећег
.
Таман
је
он
био
с
послом
готов
,
дошао
је
и
Стева
да
тражи
своје
јаглуче
.
Он
га
је
спазио
,
поплаши
се
и
побеже
.
Кад
је
био
спрам
Радетића
куће
,
извади
пушку
и
опали
.
Њему
је
одговорио
глас
пушке
Стојанове
.
Пуцањ
пушке
пробудио
је
Јову
и
Станимира
.
Они
излетеше
на
поље
.
Опазише
ватру
и
познадоше
да
горе
њихова
сена
.
Избацише
по
неколико
пушака
па
полетеше
ватри
.
Опазили
су
Стеву
како
је
бегао
.
Није
им
ни
било
до
хватања
.
Видели
су
га
и
познали
—Ја
ко
то
уради
брат
Јово
,
осушила
му
се
да
Бог
да
,
рече
Стојан
,
који
је
међу
првима
,
па
још
бос
дотрчао
.
—
Јова
га
само
погледа
.
Тешко
уздану
и
ни
једне
не
проговори
.
Највреднији
од
свију
при
гашењу
био
је
Стојанов
Јездимир
.
Сав
се
окупао
у
зноју
,
а
поцрнео
као
Циганин
.
Од
како
је
се
родио
,
није
толико
радио
,
колико
вечерас
.
Кад
Јова
и
Станимир
опазише
Игњата
и
Стеву
,
они
се
само
погледаше
.
Стева
је
се
сав
предао
послу
.
Радио
је
свом
вољом
и
збиљом
.
Мртве
пене
беху
га
попале
.
Још
неко
време
ватра
је
беснила
,
па
се
онда
мало
по
мало
поче
стишавати
.
Више
није
било
опасности
за
остала
сена
.
—
’
Вала
Богу
,
те
само
ветра
нема
,
рече
један
.
—Ја
болан
!
Да
је
дун’о
каки
ветар
,
па
још
да
нас
је
било
’
волико
,
ништа
не
би
могли
учинити
,
све
би
очло
у
дим
.
Ватра
догореваше
.
Од
пет
великих
сена
,
остаде
сада
само
пет
црних
гомила
,
као
пет
црних
гробова
...
.
—Још
вечерас
морам
известити
среску
власт
о
овој
паљевини
,
рече
председник
,
и
поздравивши
се
са
осталима
,
оде
с
неколико
људи
.
—
’
Ајде
ћато
,
да
направиш
извештај
капетану
.
—Ти
Јовашу
,
иди
обуј
се
.
Мораш
још
ноћас
ићи
власти
у
Богатић
...
.
Дошав
у
судницу
ћата
написа
извештај
капетану
.
У
њему
каза
:
како
је
„
непознати
зликовац
запалио
сена
у
котару
Радетића
“
.
Како
је
„
изгорело
пет
велики
’
сена
у
вредности
до
тридесет
дуката
“
.
За
тим
:
„
моли
се
среска
власт
да
изађе
на
лице
места
паљевине
и
учини
потребан
извиђај
,
и
даље
уради
шта
по
закону
треба
“
.
Кад
је
био
готов
прочита
председнику
,
и
овај
узе
перо
те
које
како
потписа
.
За
тим
извади
из
џепа
општински
печат
,
укну
на
њега
два
три
пут
и
удари
га
поред
свога
имена
.
—Заведи
ово
ћато
и
метни
нумеру
.
Па
онда
зави
и
запечати
.
Кад
је
то
све
било
свршено
,
предадоше
писмо
бирову
Јовашу
.
Он
га
зави
у
пешкирић
и
метну
у
недра
.
Узе
штап
и
оде
у
Богатић
...
Ватра
се
била
већ
са
свим
стишала
.
Људи
се
мало
по
мало
разиђоше
.
Јован
и
Станимир
још
су
остали
и
са
њима
још
неколико
људи
.
Међу
овима
били
су
Стојан
и
Јездимир
.
Игњат
и
Стева
приђоше
Јови
и
Станимиру
да
се
поздраве
,
па
да
иду
кући
.
Обојица
окренуше
главе
.
Нису
их
хтели
ни
погледати
.
Станимир
је
цептио
и
хтеде
полетити
Стеви
за
гушу
.
Али
се
опет
уздржа
.
—Шта
је
Јово
,
шта
је
Станимире
?
Штета
јесте
браћо
и
то
велика
.
Могла
је
,
не
дај
Боже
,
и
већа
бити
.
Али
нису
вам
за
то
пријатељи
криви
.
Ако
Бог
буде
стари
Бог
,
наћи
ће
се
душман
.
„
Заклела
се
земља
Рају
,
да
се
сваке
тајне
знају
“
.
—И
ја
мислим
Игњо
,
рече
Јова
,
а
усне
су
му
дрхтале
,
и
ја
мислим
да
ће
се
крвник
наћи
...
Да
су
тада
обратили
пажњу
на
Стојана
и
Јездимира
видели
би
како
се
Стојан
ђаволски
насмешио
на
Јездимира
,
а
овај
намигнуо
на
Стојана
.
Али
,
ако
они
то
нису
спазили
,
спазио
је
Стева
,
који
је
само
у
њих
гледао
.
И
ако
је
била
тама
,
он
је
то
добро
видео
.
Њему
се
згрози
бити
у
близини
ових
гадних
људи
,
које
је
,
и
сам
није
знао
зашто
,
мрзио
из
дубине
душе
...
—Ајдемо
бабо
,
рече
Игњату
и
њих
двојица
одоше
.
Остали
постајаше
још
мало
.
Кад
су
видели
да
већ
нема
никакве
опасности
више
,
и
они
се
полако
разиђоше
кућама
.
Међу
последњима
били
су
Стојан
и
Јездимир
...
—Баш
нам
и
сам
ђаво
иде
на
руку
,
рече
Јездимир
своме
оцу
,
кад
се
нађоше
сами
.
—Ово
је
овде
изашло
да
не
море
боље
бити
.
Како
си
ти
са
Диканом
тамо
свршио
?
—Све
’
нако
к’о
што
си
ти
каз’о
.
Још
сам
мало
окрвавио
и
резу
на
качари
.
—То
си
добро
урадио
.
Сад
смо
и
’
спетљали
да
им
вала
ни
сами
Саваот
ништа
помоћи
не
море
.
—А
шта
ћемо
,
ако
Радетићи
не
’
тедну
тужити
?
—За
то
сам
се
ја
постарао
.
Онда
ћемо
тужити
ми
за
украденог
вепра
.
Ми
ћемо
и
’
вала
тужити
,
па
Радетићи
’
тели
не
’
тели
.
„
Што
је
више
јаја
,
гушћа
је
чорба
,
“
рече
Стојан
.
—А
шта
ћемо
,
кад
се
месо
не
нађе
код
њи
’
?
—Месо
се
и
не
мора
наћи
.
Доста
је
да
се
дотера
траг
куд
је
однесено
,
рече
Стојан
.
Они
су
могли
месо
сакрити
’
ди
’
оће
!
Већ
се
било
почело
свањивати
,
кад
ова
два
изрода
дођоше
кући
.
—Да
прилегнемо
мало
.
Ваља
сутра
да
будемо
што
трезвенији
.
Обојица
легоше
.
После
неког
времена
слатко
су
спавали
,
као
да
није
ништа
ни
било
.
В
Кад
је
Јоваш
стигао
у
Богатић
,
било
је
већ
лепо
свануло
.
Капетан
је
био
поранио
и
ходаше
по
среској
авлији
.
Баш
вам
морам
признати
,
да
ми
се
овај
капетан
нешто
допадао
.
И
до
сад
је
било
капетана
и
добрих
и
рђавих
,
али
сам
се
ја
увек
гледао
да
извучем
и
да
будем
мало
подаље
од
њих
.
Али
,
од
како
овај
дође
као
да
ме
нечим
оманђија
.
Лепо
вам
кажем
баш
сам
волео
кад
сам
гдегод
с
њиме
у
друштву
.
Увек
сам
имао
по
нешто
ново
чути
,
по
нешто
научити
што
дотле
нисам
знао
.
Па
како
је
умео
лепо
говорити
.
Ама
три
би
га
дана
човек
слушао
и
гладан
и
жедан
.
Бадава
,
одвојио
од
свију
капетана
које
сам
у
животу
познавао
,
па
то
ти
је
.
Беше
то
повисок
,
црномањаст
а
коштуњав
човек
.
Могло
му
је
тако
бити
четрдесета
...
.
Био
је
нешто
слабуњав
.
С
тога
је
ваља
да
онако
и
ранио
,
јер
то
не
беше
адет
код
других
капетана
.
Знам
пре
,
кад
добијем
позив
капетану
,
а
мени
лепо
цепте
ноге
.
Дођем
канцеларији
,
сунце
одскочило
има
дуж
волова
,
а
пандур
ми
вели
:
„
није
још
уст’о
господин
капетан
“
.
Али
од
како
овај
дође
све
се
некако
променило
.
Добијем
позив
капетану
,
а
мени
ништа
.
Још
ми
к’о
чисто
мило
,
што
ћу
отићи
мало
до
њега
да
се
поразговарамо
.
Волео
сам
га
некако
и
веровао
сам
у
њега
као
у
себе
,
па
ето
ти
.
Један
пут
тако
,
баш
сам
имао
позив
среској
власти
.
Пораним
добро
и
дођем
у
Богатић
.
Он
беше
већ
устао
и
ходаше
по
авлији
.
Ја
му
приђем
и
поздрави
смо
се
.
—Ти
Бога
ми
добро
поранио
,
рече
ми
он
.
—Ја
шта
ћу
господине
.
Волим
раније
да
свршим
посао
.
Он
извади
сат
и
завири
.
—Тек
је
седам
сати
.
Хајдемо
к
мени
да
попијемо
по
један
...
.
.
заборавио
сам
како
оно
рече
.
—Шта
велиш
господине
?
—Хајдемо
к
мени
у
кућу
,
још
је
рано
за
канцеларију
.
Уђосмо
.
Капетаница
,
нека
вредна
жена
,
беше
такође
поранила
.
У
руци
држи
плетење
и
плете
,
а
на
колену
јој
књига
и
нешто
чита
.
На
асталу
стоји
нешто
,
не
умем
вам
’
казати
,
на
што
баш
личи
.
Изгледало
ми
је
да
је
од
жутог
гвожђа
.
Чује
се
да
у
њему
нешто
зуји
.
—Је
ли
готово
?
упита
он
капетаницу
.
—Ево
,
вода
је
већ
проврела
,
рече
она
,
узми
и
налиј
.
Он
узе
нешто
налик
,
налик
...
их
опет
не
знам
да
вам
кажем
на
што
је
личило
.
Некако
на
малу
сушлију
.
Ал
’
опет
некако
друкчије
.
Имало
је
на
једном
крају
држак
,
а
на
другом
као
сисак
.
На
крају
сиска
о
жици
виси
мало
ситанце
.
Из
једне
кутије
,
на
којој
су
биле
неке
смешне
слике
насликане
,
све
људи
са
дугачким
,
шиљастим
,
танким
и
обешеним
брковима
и
некаким
шиљастим
капама
;
он
извади
међу
прстима
неко
ситно
црно
семе
.
Изгледало
ми
је
да
’
простите
к’о
мишјак
,
и
спусти
у
ону
сушлицу
.
За
тим
одврну
неку
славиницу
на
ономе
што
је
стајало
на
асталу
.
На
једаред
из
оног
поцури
,
рек’о
би
’
вода
и
сушлица
се
напуни
.
Он
је
поклопи
и
остави
.
Поседисмо
мало
и
разговарасмо
.
Па
онда
узе
неко
црно
стакло
.
Капетаница
принесе
три
велике
шоље
,
као
оне
што
господа
пију
из
њих
белу
каву
.
У
сваку
метну
по
три
’
ли
четри
парчета
шећера
.
Из
оног
стаклета
насу
нешто
црно
у
једну
ракијску
чашицу
.
Мени
оно
замириса
к’о
ракија
.
Али
видим
да
није
.
Изручи
ону
чашицу
у
своју
шољу
,
на
нали
и
мени
и
изручи
.
За
тим
узе
машину
и
кресну
.
Принесе
запаљену
машину
,
прво
својој
па
после
мојој
шољи
.
Оно
у
шољама
запали
се
и
поче
лепо
горети
.
Кад
је
већ
догорело
,
узе
ону
сушлицу
и
нали
све
три
шоље
.
Вода
је
у
сушлији
изгледала
жута
.
Мора
да
је
од
онога
црног
пожутила
.
Промеша
шоље
и
рече
ми
:
—Пиј
!
Ја
узмем
и
почнем
сркати
.
Личило
је
на
варенику
,
само
је
имало
онако
неки
силнији
шмек
.
Људи
,
то
сам
ето
први
пут
у
животу
пио
,
и
то
ћу
док
сам
жив
памтити
и
причати
.
Ништа
ми
није
чудније
,
него
како
она
вода
ври
на
асталу
!
...
.
’
Вала
му
,
ди
чуо
,
ди
не
чуо
.
Ето
,
такав
је
био
наш
капетан
Кад
Јоваш
стиже
,
приђе
му
и
поздрави
га
.
Он
га
отпоздрави
.
—Које
добро
брате
?
Јоваш
извади
из
недара
пешкирић
,
одави
писмо
и
пружи
га
капетану
.
—Одакле
оно
ти
беше
?
—Из
Раденковића
.
—Шта
се
ради
тамо
код
вас
?
—Рђаво
бо’ме
господине
!
—Зашто
болан
?
—Ноћас
запалили
Радетиће
.
—Зар
Јову
?
—Ја
!
—Шта
су
му
запалили
?
—Сена
.
Капетан
брзо
раскиде
печат
на
писму
.
Отвори
га
и
поче
читати
.
За
време
читања
неколико
се
пута
у
лицу
мењао
.
Овај
га
је
догађај
и
зачудио
и
изненадио
.
Познавао
је
Јову
и
Станимира
врло
добро
.
Знао
је
да
никад
ником
и
ни
у
чем
натрунили
нису
.
Били
су
најмирнији
и
најпоштенији
људи
,
не
само
у
тој
општини
,
него
готово
у
читавом
његовом
срезу
.
Ко
ли
се
могао
наћи
,
да
таквим
људма
ту
пакост
учини
?
С
друге
стране
,
та
је
општина
спадала
међу
најмирније
и
највредније
општине
у
његовом
срезу
.
Ако
је
пореза
,
ако
је
прирез
или
кулук
,
они
су
били
први
.
Никад
с
њом
није
муке
имао
.
Од
како
је
он
капетан
,
никакво
неваљало
дело
није
се
тамо
десило
.
Још
једном
прочита
писмо
,
замисли
се
,
па
онда
рече
Јовашу
:
—Ти
причекај
мало
!
Одмах
оде
у
канцеларију
.
Написа
наредбу
општинском
суду
,
да
за
после
подне
зовне
збор
сељана
код
суднице
,
где
ће
и
он
доћи
.
Затвори
писмо
,
зовну
Јоваша
и
предаде
му
да
га
носи
председнику
.
Јоваш
оде
...
Капетан
зазвони
и
нареди
пандуру
да
буду
кола
спремна
,
а
да
се
и
он
спреми
за
пут
.
Кад
је
капетан
свршио
свој
посао
у
канцеларији
,
разгледао
пошту
,
разредио
посао
,
написао
неколико
одговора
вишим
властима
,
спреми
се
и
он
за
пут
.
Око
10
сати
,
пандур
је
већ
чекао
са
спремљеним
колима
.
Мало
после
,
капетан
изађе
,
седе
у
кола
и
викну
пандуру
:
—У
Раденковић
!
Још
од
ране
зоре
,
Раденковић
је
био
сав
на
ногама
.
Изгледало
је
као
да
је
недеља
или
онако
какав
свечаник
.
Нико
ти
ту
и
не
помишља
да
иде
на
рад
.
Механа
скоро
пуна
народа
.
По
шору
овде
онде
по
неколико
људи
састали
се
и
разговарају
се
.
Говорило
се
само
о
синоћњој
Радетића
паљевини
.
—Једна
штета
,
сто
гре’ота
,
рече
ча
Паја
.
Али
ја
би
’
у
живот
смео
,
да
кривац
није
из
наше
општине
.
—И
ја
држим
,
да
је
каки
јабанац
,
додаде
други
.
—Ја
вала
не
знам
,
коме
су
Радетићи
могли
што
на
жао
учинити
,
да
им
то
уради
,
рече
трећи
.
—Људи
,
зазор
ми
је
и
казати
,
шта
сам
чуо
’
вамо
у
селу
,
да
људи
говоре
.
—Шта
болан
?
—Веле
да
је
Радетића
сена
запалио
Стева
Игњатов
.
—Ко
то
вели
?
—Ја
чу
’
вала
’
вамо
,
па
се
чисто
распамети
мислећи
,
ја
да
л
’
и
то
може
бити
у
з’о
час
!
—Јок
.
То
је
лаж
!
За
Игњата
и
његову
кућу
,
мог’о
би
’
добар
бити
и
главом
и
имањем
.
—И
ја
тако
рачунам
.
Тако
сви
.
Али
,
глас
да
је
Стева
запалио
Радетића
сена
,
ширио
се
по
селу
неописаном
брзином
.
Ту
су
најревноснији
били
Пура
и
Дикан
,
а
помагали
су
им
Стојан
и
Јездимир
.
—Ето
људи
,
рече
Стојан
,
Пура
и
Дикан
веле
да
ће
се
на
’
ванђељу
заклети
да
су
видели
Стеву
кад
је
бег
’
о
од
Радетића
котара
.
Људи
само
машу
главом
и
размишљају
.
—Говорио
сам
ја
вама
:
људи
,
људи
,
шта
сте
надали
вику
,
добар
Игњат
,
поштен
Игњат
,
нема
’
наке
деце
к’о
у
Игњата
на
далеко
...
.
Ето
вам
јако
њи’ове
доброте
и
поштења
.
Ако
се
ова
паљевина
докаже
,
одоше
на
робију
к’о
ништа
.
Људи
га
само
слушају
.
У
души
су
се
гадили
на
ове
речи
његове
.
Знали
су
сви
Игњата
заиста
као
најпоштенијег
човека
.
А
његова
три
сина
,
као
три
златне
јабуке
,
сви
су
у
селу
држали
за
најбоље
и
најпоштеније
младиће
.
—Лаже
и
Пура
и
Дикан
.
Јест
’
лажу
,
па
да
се
закуну
на
стотину
’
ванђеља
.
То
није
под
ни
пошто
мог’о
учинити
нико
из
Игњатове
куће
,
рече
ча
Ђура
чисто
љутито
.
Има
продани
’
душа
,
које
ће
рећи
и
измислити
на
човека
,
што
ни
у
сну
сањ’о
није
.
Ево
моје
главе
,
ако
Стева
то
буде
учинио
...
.
Тако
по
читавом
селу
.
Једни
су
бранили
Стеву
,
а
нападали
Пуру
и
Дикана
,
што
такав
глас
износе
на
’
наку
кућу
.
Други
су
и
веровали
и
не
веровали
,
а
трећи
су
само
ћутали
.
Нису
људи
лепо
знали
шта
да
мисле
...
На
једаред
пуче
глас
по
селу
да
је
Стојану
Рибићу
украден
ноћас
из
обора
најбољи
вепар
.
—Е
људи
ово
је
брука
над
брукама
.
Кака
ово
напаст
снађе
наше
село
,
питају
се
људи
.
Толике
године
болан
село
мирно
.
Ни
сламка
човеку
није
валила
.
Шта
је
ово
јако
на’пако
!
—Ја
сам
био
од
јутра
код
Стојанове
куће
,
рече
један
.
Дошло
ти
лепо
оно
,
па
одврнуло
катанац
на
обору
.
Чудили
смо
се
људи
,
како
га
одврну
.
Од
они
’
велики
’
,
дупли
’
катанаца
.
Па
ти
ондај
лепо
ушло
у
обор
,
убило
најбољег
вепра
и
однело
.
По
трагу
се
види
,
да
и
’
је
било
двоје
.
.
.
.
—Може
л
’
докле
,
да
се
дотера
траг
?
—Може
ја
!
—Ишли
смо
по
трагу
до
изнад
Игњатове
башче
.
Ту
се
види
онако
угажена
земља
и
крв
.
Мора
да
су
га
ту
ишчеречили
...
.
—Па
куд
је
одатле
отиш’о
траг
?
—У
Игњатову
башчу
.
—Познаје
се
’
ди
је
прошће
вађено
.
Један
је
проштац
мало
крвав
.
У
башчу
нисмо
улазили
.
Није
’
тео
Стојан
,
вели
нека
,
нека
стоји
док
не
дође
власт
,
лако
ми
је
јако
И
овај
други
глас
,
како
је
траг
дотеран
до
Игњатове
башче
,
раширио
се
брзо
по
селу
.
Цело
се
село
збунило
...
—Ово
је
људи
покор
и
срамота
.
Ако
још
и
то
море
бити
,
онда
није
вајде
од
живота
!
Зар
Игњат
,
Игњат
кога
су
сви
држали
за
најпоштенијег
човека
у
селу
.
За
кога
су
мислили
да
не
уме
мрава
очепити
,
зар
је
мог’о
он
то
учинити
?
!
Он
,
дугогодишњи
кмет
,
први
човек
у
општини
,
па
тако
да
се
укаља
?
!
Игњат
кога
су
и
јако
прошлог
избора
’
тели
окметити
,
али
се
он
не
’
теде
примити
говорећи
:
—Стар
сам
ја
браћо
.
Има
млађи
’
људи
,
а
ја
сам
ако
је
за
вајду
,
у
своје
време
послужио
село
,
колико
сам
мог’о
и
умео
.
Зар
је
он
у
стању
тако
што
извршити
?
Не
,
не
,
то
није
могуће
!
До
јуче
би
се
цело
село
заложило
за
Игњата
и
његов
дом
,
а
данас
?
Па
и
данас
вала
.
У
пркос
свима
гласовима
,
који
су
се
разносили
против
Игњата
и
његове
куће
,
људи
остадоше
,
бар
већина
њих
у
том
уверењу
:
да
та
дела
није
мог’о
извршити
ни
Игњат
нити
ико
његов
...
Игњат
и
Стева
били
су
потпуно
мирни
и
равнодушни
,
као
људи
којима
је
савест
мирна
,
а
душа
чиста
као
злато
.
Они
су
ове
гласове
слушали
смешећи
се
,
и
на
једно
уво
чули
,
а
на
друго
пропустили
...
Силан
се
народ
беше
слегао
,
што
судници
што
механи
,
и
ни
о
чему
се
другом
није
говорило
,
до
о
овој
напасти
,
која
село
снађе
...
...
На
једаред
прође
од
уста
до
уста
реч
:
—Ево
капетана
!
И
заиста
с
краја
шора
помоли
се
капетан
.
Беше
озбиљан
и
замишљен
.
Кола
стадоше
пред
општинску
судницу
.
Он
сиђе
с
кола
.
Поздрави
се
с
људма
.
—Како
сте
,
шта
радите
браћо
?
—
’
Вала
Богу
,
одговорише
сви
.
Капетан
се
с
некима
,
који
беху
напред
и
рукова
,
па
за
тим
уђе
у
судницу
.
У
судници
је
био
председник
и
чланови
и
готово
сви
одборници
.
Капетан
се
поздрави
са
свима
редом
,
па
се
онда
окрете
председнику
:
—Ја
сам
,
чини
ми
се
,
наредио
да
се
људи
зовну
за
после
подне
.
Што
си
их
сада
звао
?
Председник
се
правдаше
да
их
није
звао
,
но
да
су
се
људи
’
нако
сами
скупили
.
—Читаво
се
село
узбунило
,
господине
.
Људи
не
памте
’
ваког
покора
.
Поред
паљевине
Радетића
,
ноћас
је
украден
најбољи
вепар
газда
Стојану
.
—Је
ли
Рибићу
?
—Ја
.
Капетан
се
замисли
.
—Добро
.
Хајде
ти
са
мном
и
нека
пођу
још
два
одборника
,
а
овим
људма
кажи
нека
се
разиђу
,
па
после
подне
да
се
скупе
.
Председник
оде
и
изврши
наредбу
капетанову
.
За
тим
се
кренуше
:
капетан
,
председник
,
два
одборника
и
још
неколико
радозналица
.
Прво
одоше
у
Радетића
сењак
.
Капетан
прегледа
.
Забележи
што
му
је
било
потребно
.
Запита
колико
је
могло
бити
сати
кад
се
ватра
појавила
,
па
и
то
забележи
.
За
тим
позва
Јову
и
запита
га
да
ли
на
кога
сумња
.
Јова
је
био
блед
као
крпа
.
Једва
је
изговорио
:
—Не
сумњам
ни
на
ког
господине
.
Капетан
и
то
забележи
...
После
се
вратише
судници
.
Капетан
је
нешто
по
задуго
писао
.
За
тим
прочита
одборницима
те
и
они
потписаше
.
Завири
у
сат
.
—Сад
можемо
Стојановој
кући
.
Сви
се
кретоше
...
Тамо
нађоше
обијен
обор
.
Капетан
узе
катанац
и
предаде
га
пандуру
.
У
обору
се
видело
место
где
је
вепар
заклан
...
.
Одатле
пођоше
трагом
,
јер
је
крв
по
земљи
капала
.
Прођоше
кроз
Стојанову
башчу
.
Извадише
оно
прошће
што
је
било
крваво
.
По
трагу
одоше
даље
до
изнад
Игњатове
башче
.
Ту
видеше
да
је
земља
нешто
много
угажена
.
Опазише
један
проштац
мало
крвав
.
Извукоше
га
,
па
и
други
.
Траг
се
и
даље
познаваше
,
све
до
качаре
.
Људи
се
упрепастили
кад
стадоше
пред
качару
.
Срце
им
је
лупало
у
прсима
а
уши
пиштале
,
па
им
чисто
заглунуле
.
Реза
на
качари
била
је
такође
мало
крвава
.
Капетан
нареди
,
те
зовнуше
Игњата
.
Он
дође
...
.
—
Игњате
,
поче
капетан
,
ти
си
чуо
да
је
Стојану
ноћас
из
обора
нестало
вепра
.
Ми
смо
по
трагу
дошли
до
пред
ову
твоју
качару
.
У
име
закона
,
заповедам
ти
,
да
је
отвориш
!
Док
је
капетан
ово
говорио
,
Игњат
се
само
у
лицу
мењао
.
Викну
Стеву
,
те
му
донесе
кључ
.
Отвори
качару
и
сви
уђоше
унутра
.
Игњат
седе
на
праг
од
качаре
и
боно
јекну
.
Стева
стао
до
њега
,
па
цепти
као
прут
од
љутине
.
Изађоше
из
качаре
,
у
којој
нису
ништа
нашли
.
—Ко
зна
,
’
ди
је
то
јако
сакривено
,
рече
Стојан
.
—Ти
ћути
,
кад
те
нико
ништа
не
пита
,
цикну
капетан
.
—Не
могу
да
ћутим
господине
,
боли
ме
,
’
наки
брав
!
Живота
оно
кошта
...
—Хоћеш
ли
ћутати
кад
ти
кажем
,
или
...
Стојан
занеми
.
Капетан
нешто
прибележи
,
па
се
онда
замисли
.
Дуго
је
се
у
мислима
мучио
.
Његова
савест
борила
се
са
дужношћу
.
Он
је
познавао
Игњата
.
Знао
је
врло
добро
какав
је
он
човек
,
као
и
то
,
да
он
никад
није
у
стању
ово
учинити
.
Али
околности
су
против
њега
.
У
мислима
није
никако
могао
да
нађе
излаза
.
Ни
једна
олакшавајућа
околност
за
Игњата
,
сем
тога
што
се
предмет
није
нашао
,
али
то
се
губило
према
осталим
околностима
,
које
су
јадног
Игњата
теретиле
.
На
послетку
се
савлада
,
скоро
дршћућим
гласом
рече
:
—
Игњате
,
вепар
је
довде
донесен
,
где
је
?
Игњат
га
боно
погледа
.
За
тим
му
очи
сенуше
необичном
ватром
.
Он
загрми
:
—Не
знам
капетане
...
Ако
ти
треба
ето
ти
па
га
тражи
...
Ви
држите
људи
да
сам
ја
лопов
,
да
сам
ја
укр’о
Стојановог
вепра
Стојане
,
Стојане
,
земља
ти
кости
изметнула
!
За
што
тако
радиш
?
Бојиш
ли
се
Бога
болан
брајко
!
Имаш
ли
душе
кукавче
сињи
!
Треба
ли
ти
мрети
несретниче
!
...
.
.
’
Ајде
капетане
,
’
ајте
људи
,
ево
вам
куће
,
ево
вам
свију
зграда
.
Све
претитрајте
,
све
претресите
,
развалите
,
раскопајте
све
...
.
све
...
ја
вам
не
браним
...
Прекопајте
ми
сву
авлију
,
преврните
сву
башчу
,
да
не
будем
у
земљу
сакрио
...
.
’
Ајте
,
што
стојите
?
!
...
.
Ја
лопов
!
Ја
,
о
Боже
,
видиш
ли
ти
шта
се
ради
...
.
Има
ли
те
’
де
Боже
,
да
сатреш
неваљалца
...
.
Боже
...
.
Боже
!
...
Игњат
је
био
при
овим
речима
страшан
.
.
Ломио
је
руке
и
чупао
своју
седу
косу
.
Свима
је
пуцало
срце
од
жалости
,
гледајући
ову
стару
душу
како
се
пати
.
Капетан
је
дрхтао
од
узбуђења
.
У
гуши
га
нешто
стегло
,
да
је
једва
могао
проговорити
.
Дужност
је
морала
бити
јача
од
осећаја
...
.
Он
нареди
да
се
претресе
и
кућа
и
таван
и
подрум
и
све
зграде
.
И
нигде
се
ништа
не
нађе
.
Ћутећи
изађоше
из
авлије
чича
Игњатове
и
одоше
судници
...
.
После
подне
силан
се
народ
слегао
код
општинске
суднице
.
Поред
људи
беше
дошла
и
по
нека
жена
,
а
деце
и
момчади
и
сувише
.
Изгледало
је
као
на
неком
сабору
...
Капетан
изађе
из
суднице
,
стаде
на
праг
и
поче
говорити
...
—Браћо
!
Догађаји
који
се
десише
синоћ
у
селу
вашем
,
забринули
су
сваког
поштеног
и
честитог
човека
.
Мене
,
као
вашег
старешину
,
ови
су
догађаји
изненадили
.
Ваша
је
општина
браћо
,
до
данас
била
у
свему
прва
у
овоме
срезу
.
Ја
вас
браћо
,
као
ваш
старешина
,
позивам
,
а
као
човек
молим
вас
,
да
сви
својски
настанете
и
да
ми
у
овоме
послу
помогнете
.
Кривац
се
мора
наћи
.
Он
не
сме
остати
некажњен
.
Што
се
синоћ
десило
овој
двојици
,
може
сутра
коме
другом
од
вас
.
Али
кажем
вам
,
мени
ће
овај
посао
ићи
много
теже
,
ако
ме
ви
не
потпомогнете
,
ако
ми
и
ви
не
будете
на
руку
ишли
.
Ви
се
међу
собом
најбоље
познајете
.
Знате
ко
је
какав
међу
вама
.
Траг
од
украденог
вепра
Стојановог
дотерали
смо
до
Игњатове
качаре
.
Али
,
колико
ја
познајем
Игњата
,
држим
,
да
он
ово
дело
није
учинио
.
То
је
извршио
неко
други
,
па
је
ово
урадио
да
би
забацио
траг
,
ау
исто
време
и
Игњата
окаљао
.
Тражим
да
ми
и
ви
кажете
:
како
о
Игњату
мислите
?
Међу
људима
наста
мали
покрет
и
жагор
.
За
тим
се
опет
све
умири
и
ућута
,
а
чича
Ђура
отпоче
:
Господине
капетане
,
—Сви
ми
,
што
нас
’
воде
гледаш
,
јамчимо
нашим
главама
и
нашим
добрима
за
Игњата
и
његову
кућу
.
Нити
је
Игњат
,
нити
је
ико
његов
ово
учинио
.
Свима
нам
је
зазор
,
и
образи
нам
црвене
пред
тобом
за
ово
што
се
десило
.
Сви
ћемо
ти
радо
помоћи
,
да
правог
кривца
пронађеш
...
Из
стотине
грла
осу
се
:
—Тако
је
,
тако
!
Игњат
је
плакао
као
мало
дете
.
Један
