!—
Јест
...
сутра
.
.
Хајд’мо
до
браће
Јаковљевића
.
Жарко
кришом
баци
поглед
на
свештеникову
кућу
,
потајно
уздахну
и
са
болом
у
души
изусти
:
—
Хајд’мо
!
.
.
Четници
Четници
оставише
Букуљу
и
пођоше
на
Рудник
.
При
поласку
,
Обрад
ће
упитати
Стојана
и
Жарка
.
—
А
ви
?
...
Куда
ви
мислите
?
—
С
тобом
!
—
одговорише
они
.
—
Камо
вам
дружине
?
—
Ето
је
пред
тобом
!
—
рече
Стојан
.
—
Коме
ће
пре
?
...
.
Једна
чета
,
а
нас
четворица
!
—
Драгачево
није
преко
света
!
—
утаче
се
Божо
.
—
Ено
им
Медведника
.
—
У
Небош
ћемо
!
—
рече
Стојан
...
Тамо
нас
чека
дружина
.
—
Само
похитајте
!
—
рече
Обрад
...
Ломо
нас
давно
очекује
.
Стојан
и
Жарко
дођоше
у
Драгачево
.
Кад
беху
близу
Горачића
,
Жарко
,
који
иђаше
мало
напред
,
у
једанпут
стаде
и
сав
пребледе
.
—
Куда
идемо
?
—
упита
он
побратима
.
—
У
село
!
—
одговори
Стојан
.
—
Ено
ти
села
!
—
рече
Жарко
и
грчевито
пружи
руку
.
Стојан
погледа
попут
Жаркове
руке
и
виде
разорене
куће
.
Умукоше
обојица
.
Кад
стигоше
до
једне
рушевине
,
Жарко
скрену
с
пута
,
стаде
и
окрете
леђа
побратиму
.
Стојан
га
виде
како
се
целом
снагом
тресе
.
Тако
потраја
неко
време
.
У
један
мах
Жарко
се
исправи
и
осврте
побратиму
.
Беше
тужан
.
Очи
му
беху
усале
,
а
лице
потамнело
.
—
Побратиме
!
—
рече
он
потресеним
гласом
,
па
исука
нож
и
приђе
Стојану
.
Стојан
га
погледа
престрављено
.
—
Латиф
ми
диже
кров
над
главом
,
али
неће
овај
!
—
љуто
завапи
Жарко
и
диже
руку
пут
неба
.
—
Е
,
мој
побратиме
!
...
Одавно
сам
под
тим
кровом
—
рече
Стојан
и
одмахну
два-три
пута
главом
—
Изгубисмо
све
!
.
,
.
Оста
нам
још
крв
.
—
Пролићемо
и
њу
!
—
Је
ли
вера
?
—
рече
Жарко
и
сав
задрхта
.
—
Света
вера
!
—
одговори
Стојан
.
—
Да
ћемо
осветити
ове
домове
?
—
И
све
зулуме
!
Жарко
клече
,
пружи
леву
руку
,
засука
рукав
,
потеже
ножем
,
и
врхом
пусти
крв
по
више
била
.
Стојану
јурну
крв
у
лице
.
Он
грчевито
зграби
нож
,
клече
и
учини
што
и
Жарко
.
По
том
обојица
устадоше
,
приљубише
ране
,
загрлише
се
и
пољубише
.
Побратимство
међу
њима
беше
крвљу
запечаћено
.
Жарко
откопча
кајиш
,
узе
нож
,
саструга
праха
,
обложи
ране
себи
и
побратиму
,
и
рече
:
—
Потражимо
дружину
!
Закључише
да
се
састану
у
Небош
Планини
и
растадоше
се
.
Осветнички
гнев
узавре
у
Жарку
и
ули
му
неустрашљивост
и
чудну
снагу
,
о
коју
се
ломљаху
све
препоне
.
Он
зађе
по
Драгачеву
,
прелећући
с
краја
на
крај
као
муња
.
У
његовим
жилама
узавре
крв
и
да
могаше
источио
би
и
последњу
кап
,
да
њоме
опије
и
за
јуначке
подвиге
одушеви
своје
вршњаке
.
Реч
му
беше
муња
,
која
продираше
у
срца
невољника
,
пленећи
их
и
придобијајући
за
осветничка
дела
.
Жарко
тражаше
ноћ
и
у
ноћи
невољнике
.
Оно
,
што
обест
Латифова
разагна
с
огњишта
,
беше
му
најмилије
.
Невољници
,
сакупљени
и
одушевљени
,
постају
снага
,
јача
од
челика
.
Из
Горачића
дође
у
Лазац
,
из
Ласца
у
Смаиле
.
Ту
виде
матер
и
нађе
тридесет
друга
.
Са
њима
потече
у
Буковицу
,
из
Буковице
у
Слатину
,
из
Слатине
у
Јежевицу
.
Са
њим
беше
сто
момака
.
Из
Јежевице
удари
на
Атеницу
,
из
Атенице
у
Придворицу
,
из
Придворице
у
Небош
Планину
.
Побратими
се
састаше
и
сутра
дан
зором
на
Рудник
пођоше
.
Тек
што
беху
измакли
из
Небош
Планине
и
скренули
десно
ка
Морави
,
један
коњаник
испаде
из
луга
.
То
беше
Стеван
Бркић
.
Четници
зауставише
чете
,
—
Гле
,
Бркића
!
—
рећи
ће
Стојан
Жарку
...
Кака
л
њега
невоља
амо
дотера
?
—
Што
?
—
Откуд
то
јагње
амо
међу
вуцима
?
.
.
Гле
само
како
се
наоружао
!
—
Што
се
чудиш
?
Крајина
је
.
—
Како
да
се
не
чудим
.
Јесенас
не
могаше
жену
да
укроти
,
а
сад
хоће
Турке
!
—
Додијало
му
,
побратиме
.
У
том
Бркић
стиже
,
сјаха
с
коња
,
приступи
живо
четницима
и
рече
:
—
Куда
браћо
?
—
На
Рудник
!
—
одговори
Стојан
.
—
Доцкан
!
—
Што
?
—
Свршено
је
.
—
Како
?
!
—
упиташе
у
један
мах
Стојан
и
Жарко
.
—
Рудник
је
освојен
?
—
Шта
рече
?
Бркић
понови
.
Стојан
и
Жарко
згледаше
се
.
—
Рудник
освојисмо
,
а
Турке
прогнасмо
—
рече
Бркић
.
Четници
подигоше
капе
к
небу
и
кликнуше
:
ура
!
—
Ура
!
—
понови
дружина
.
—
Живео
Ломо
!
—
кликну
Жарко
,
окренув
се
дружини
.
—
Живео
!
—
захори
се
из
стотину
грла
.
У
тај
мах
Бркић
скиде
капу
,
подиже
очи
к
небу
и
тужно
изусти
:
—
Бог
да
му
душу
прости
!
Присутни
ником
поникоше
.
—
Кога
ти
то
,
море
упокоји
?
!
—
упитаће
Стојан
пренеражен
.
—
Лома
!
—
одговори
Бркић
тужно
.
Присутни
се
згрнуше
са
свих
страна
и
опколише
Бркића
—
Шта
рече
?
—
упита
Стојан
готово
без
душе
.
—
Погибе
,
весела
му
мајка
!
—
одговори
овај
.
—
Погибе
!
.
.
Ломо
погибе
!
—
оде
од
уста
до
уста
кроз
целу
дружину
.
—
Погибе
на
веру
.
.
Уби
га
Турчин
—
рече
Бркић
.
—
Како
?
—
упитаће
Стојан
.
—
Три
дана
се
тукосмо
и
град
освојисмо
—
поче
Бркић
.
Турци
замолише
Лома
,
да
их
на
веру
прими
и
кроз
гору
проведе
.
Добра
душа
даде
веру
,
а
за
вером
и
главу
.
Кад
бесмо
у
гори
,
од
некуда
припуцаше
пушке
и
убише
неколико
крвопија
.
Тада
ће
један
од
њих
,
што
јахаше
поред
Лома
,
рећи
:
„
Ломо
!
Знам
да
томе
ниси
ништа
крив
.
Рози
су
промакли
мимо
главу
,
а
кад
то
буде
,
добра
не
може
бити
.
Нека
ти
је
од
мене
хвала
!
Ти
си
добар
јунак
,
а
добру
јунаку
приличи
добро
оружје
.
“
То
рече
злотвор
,
па
извади
иза
паса
сребром
оковани
јатаган
и
пружи
га
војводи
.
Лома
опече
гуја
.
Он
узе
јатаган
и
погну
главу
да
га
себи
за
силај
задене
.
И
задену
га
у
зао
час
!
Невера
трже
пиштољ
и
скреса
га
јунаку
у
теме
,
па
зажди
низ
гору
као
зверка
.
Покласмо
злотворе
,
али
Лома
више
жива
не
видесмо
.
Јунаци
поскидаше
капе
и
једно
потмуло
:
„
Бог
да
му
душу
прости
!
“
диже
се
к
небу
.
„
Наста
тајац
.
—
Па
сад
?
...
Шта
ћемо
и
куда
ћемо
?
—
рече
Жарко
и
прекиде
тишину
.
—
На
Љубић
!
...
—
одговори
Бркић
.
—
На
Љубић
!
...
Какав
Љубић
?
—
запиташе
живо
оба
четника
.
—
Тамо
нас
зове
Војвода
Милош
.
Јунаци
се
згледаше
.
—
Јест
...
он
нас
зове
.
Објавио
је
рат
Турцима
.
—
Где
?
—
рече
Жарко
и
чисто
се
диже
с
места
.
—
У
Такову
.
—
Живео
Милош
!
—
кликнуше
Стојан
и
Жарко
.
—
Живео
!
...
Живео
!
—
одјекну
низ
Мораву
.
—
Шта
је
с
Обрадом
?
—
упитаће
Стојан
.
Да
ли
га
где
год
виде
?
—
Ено
га
с
Бошком
на
Љубићу
...
Тамо
је
и
Капетан
Божо
—
одговори
Бркић
.
—
А
ми
?
...
Куда
ћемо
ми
?
—
упита
Жарко
.
—
Заповест
је
да
заузмете
Јелицу
и
да
спречите
Турке
,
ако
би
покушали
да
беже
ка
Ужицу
.
То
рече
Бркић
,
па
уседе
на
коња
,
опрости
се
с
дружином
и
одјури
низ
Мораву
.
Стојан
и
Жарко
кренуше
чете
и
око
подне
стигоше
у
Јелицу
.
Геније
„
Он
је
кадар
стићи
и
утећи
„
И
на
страшном
месту
постојати
.
Овим
речима
могли
бисмо
окарактерисати
Војводу
Таковског
,
Милоша
Обреновића
.
Умети
показати
силу
,
кад
је
сила
потребна
;
бити
понизан
кад
је
понизност
једино
оруђе
одбране
,
имати
присебности
и
одлучности
у
тренуцима
,
кад
опасност
прети
;
брзо
појмити
све
у
себи
и
око
себе
;
умети
бити
данас
Бонапарта
а
сутра
Макијавел
,
—
ето
то
је
она
моћ
,
што
уздиже
Милоша
у
ред
генија
.
Карактер
народа
има
своју
персонификацију
у
изабраницима
.
Српски
народ
беше
кадар
стићи
и
утећи
,
и
на
страшном
месту
постојати
.
Ове
карактерне
црте
беху
оваплоћене
у
Ђорђу
и
у
Милошу
.
Ђорђе
беше
геније
витештва
,
Милош
геније
мудрости
.
Они
се
допуњаваху
,
и
плод
њихова
заједничког
рада
беше
:
Ослобођење
Србије
.
Први
беше
војник
,
други
дипломата
.
Улоге
подељене
,
али
циљ
исти
.
Домовини
требаше
и
једно
и
друго
,
као
што
бићу
потребује
и
дух
и
тело
.
Војник
беше
напред
,
а
ту
му
је
и
место
.
Он
беше
авангарда
.
Успех
другога
потиче
из
моћи
првога
.
Сваки
дипломата
скрива
за
леђима
гомилу
бајонета
.
Он
се
ослања
на
силу
,
и
што
јача
сила
,
сигурнији
успех
за
дипломатским
столом
.
Сваки
је
мир
оружан
,
и
ма
колика
била
мудрост
дипломате
,
уговоре
мира
диктују
бајонети
са
бојнога
поља
.
Ђорђе
прикупи
снагу
народну
,
разви
је
и
показа
свету
њену
моћ
.
Деветогодишње
његово
ратовање
засведочи
,
да
српски
народ
има
снаге
и
да
је
уме
развити
.
Ово
сведочанство
беше
капитал
,
преко
потребан
генију
мудрости
.
И
док
овај
мудрост
просипаше
и
мудрошћу
освајаше
,
Европа
се
сећаше
генија
витештва
.
Вели
се
:
„
Памет
царује
,
а
снага
кладе
ваља
.
“
Тако
је
,
јер
и
највећи
капитали
расточавају
се
или
остају
бесплодни
у
рукама
неувиђавних
и
неспособних
.
Величина
духа
Милошева
огледа
се
баш
у
томе
,
што
умеде
осведочену
снагу
српског
народа
вешто
да
употреби
у
корист
ослобођења
своје
Отаџбине
.
Он
беше
геније
,
у
коме
обитаваше
дух
премудрости
.
Политичарима
моћних
народа
доста
је
дух
разума
,
онима
малених
народа
потребан
је
дух
премудрости
.
У
великим
и
моћним
народима
војводе
замењују
политичаре
.
Бајонети
отварају
и
закључују
сва
питања
.
Дело
,
започето
у
Благовештењу
,
настави
се
у
Такову
.
Милош
истаче
собом
ђенија
витештва
и
поново
засведочи
снагу
народну
.
То
беше
нужна
погодба
за
даљи
успех
.
Витешки
дух
припреми
успех
дипломати
.
Војвода
Руднички
појми
свој
положај
.
Он
се
обрати
јунацима
,
разви
заставу
,
и
са
пуно
смелости
рече
:
„
Рат
Турцима
!
“
Ова
реч
беше
моћна
.
Изговорена
под
Таковским
грмом
,
муњевито
одјекну
по
свој
земљи
.
Неимари
је
чуше
и
поздравише
.
Таковски
грм
,
овај
сведок
далеке
прошлости
,
поста
светиња
потомцима
неимара
,
што
под
његовим
гранама
развише
заставу
новог
ослобођења
.
Његове
безбројне
и
моћне
жиле
,
продираху
далеко
кроза
земљу
,
натоплену
крвљу
српских
витезова
,
а
брсне
му
гране
рачваху
се
и
шираху
се
све
даље
,
док
собом
не
прекрилише
сваку
стопу
земље
од
Дрине
до
Тимока
,
и
од
Саве
и
Дунава
до
Јавора
и
Косова
.
Под
гранама
овог
Светог
грма
зацари
се
мир
и
слобода
,
а
под
окриљем
ових
благодати
вредни
неимари
раскрчише
пут
величини
и
срећи
народној
.
Љубић
Најкраћа
и
најјаснија
ратна
прокламација
,
која
је
икад
изашла
на
уста
великих
војсковођа
,
беше
реч
Милошева
:
„
Рат
Турцима
!
“
Она
оде
од
уста
до
уста
и
разнесе
се
по
свој
земљи
.
Четници
похиташе
са
свих
страна
и
предадоше
се
вољи
Милошевој
.
—
Ваља
нам
прво
на
Чачак
ударити
—
рећи
ће
Паштрмац
друговима
,
сакупљеним
око
Војводе
Рудничког
.
—
Осигурајмо
прво
леђа
!
—
примети
Вучић
.
—
Тако
је
,
Томо
!
—
рече
Милош
Вучићу
и
потапша
га
по
рамену
...
—
Треба
рашчистити
с
Ваљевом
и
Палежем
.
—
Ја
ћу
на
Ваљево
!
—
рече
Рајић
.
—
Ти
ћеш
на
Љубић
—
одговори
Милош
.
—
И
ја
с
њим
—
утаче
се
Книћанин
и
спусти
руку
на
раме
Рајићево
.
—
Ти
,
Книћанин
,
Мутап
,
Божо
и
Обрад
идите
на
Љубић
,
и
потрудите
се
да
што
пре
заузмете
Чачак
.
Ја
ћу
с
осталима
на
Ваљево
и
Палеж
.
Ако
Бог
да
,
ево
ме
кроз
који
дан
вама
у
помоћ
.
Ово
беше
заповест
,
и
не
би
јој
поговора
.
Тек
што
Рајић
стиже
на
Љубић
,
а
глас
се
пронесе
,
да
се
Ћаја
кренуо
из
Београда
и
да
с
великом
војском
иде
на
Чачак
.
Ова
вест
доведе
у
забуну
Рајића
,
па
и
другове
му
.
—
Боме
нема
шале
!
—
рече
Книћанин
и
заврти
главом
.
—
Не
би
ли
добро
било
да
се
повучемо
и
Милоша
сачекамо
?
—
прихвати
Капетан-Божо
.
Јунаци
погледаше
у
земљу
.
—
Шта
велите
,
браћо
?
—
упитаће
Рајић
након
дуже
почивке
.
—
Готово
да
одступимо
—
рече
Божо
и
пропрати
очима
све
редом
.
—
Хм
...
да
ли
ће
то
бити
добро
?
—
утаче
се
Обрад
.
—
Далеко
је
од
добра
...
Ваља
бирати
мање
зло
—
одговори
Рајић
.
—
Избегнемо
ли
прву
ватру
,
другу
ћемо
још
теже
загристи
—
примети
Обрад
.
—
Боме
,
тако
је
к’о
што
Обрад
рече
—
прихвати
Мутап
...
—
Ваља
народ
окрвавити
.
—
Је
ли
тако
,
браћо
?
—
упита
Рајић
.
—
Никако
друкче
.
Ваља
нам
се
огледати
,
па
шта
Бог
да
—
одговори
Книћанин
.
—
Е
лепо
,
браћо
.
Ако
ваља
огрезнути
у
крви
,
ево
ме
првог
—
рече
Рајић
одлучно
.
Трећег
дана
увече
Ћаја-паша
стиже
у
Чачак
.
Његов
долазак
ужурба
Србе
.
Све
се
даде
на
посао
и
до
поноћи
беху
изграђена
и
последња
два
шанца
према
Морави
.
Сутра
дан
,
зором
,
стиже
глас
,
да
је
Милош
освојио
Палеж
и
да
иде
у
помоћ
Љубићу
.
Ово
расположи
Србе
,
прикупи
их
још
јаче
,
и
они
готово
без
бриге
очекиваху
напад
Ћајин
...
Турци
дознадоше
за
долазак
Милошев
,
и
похиташе
да
што
пре
заузму
Љубић
.
Кад
би
око
подне
,
одељења
турске
војске
показаше
се
на
противној
страни
.
Рајић
виде
то
и
припреми
све
што
беше
потребно
.
Оделења
се
упутише
у
правцу
Мораве
.
Кад
стигоше
на
један
километар
,
развише
се
западно
и
источно
.
Срби
их
чекаху
у
шанчевима
.
Средина
турске
војске
примаче
се
к
Морави
на
500
метара
.
Остала
одељења
удараше
лево
и
десно
.
Не
потраја
дуго
,
а
преко
Мораве
диже
се
магла
,
и
одмах
затим
загрокташе
пушке
.
Борба
поче
.
Још
се
дим
не
беше
добро
ни
дигао
,
а
са
Рајићева
шанца
загрмеше
оба
топа
.
Рика
топова
упрепасти
Турке
.
Они
у
један
мах
стадоше
и
прекидоше
паљбу
.
Али
то
беше
за
тренут
ока
.
Борба
се
настави
,
и
то
са
још
већом
жестином
.
Обрад
и
Божо
опалише
по
један
плотун
.
За
њима
учинише
то
исто
Книћанин
и
Мутап
.
Турци
се
не
збунише
.
Они
стално
продираху
и
већ
дођоше
до
Мораве
.
У
тај
мах
са
врха
Љубића
поново
рикнуше
топови
;
а
из
шанца
загрокташе
безбројне
пушке
.
То
беше
Рајић
са
својима
.
Он
стајаше
на
шанцу
и
командоваше
паљбом
.
Борба
се
разви
увелико
.
Громови
затрешташе
с
обе
стране
.
Љубић
и
Мораву
притиште
магла
.
Рика
Рајићевих
топова
заглушиваше
цику
пушака
.
Турци
пређоше
Мораву
и
нападоше
прве
шанчеве
.
Рајић
виде
то
,
осврте
се
тобџијама
и
повика
:
—
Пали
!
Топови
рикнуше
.
Рајић
,
брзо
као
муња
,
стрча
у
шанац
,
рече
нешто
својима
,
врати
се
натраг
и
погледа
пут
Мораве
.
Имаде
шта
и
видети
.
На
Љубићу
дармар
.
Турци
заузели
шанчеве
,
а
Срби
беже
безобзирце
,
спотичући
се
и
ломећи
један
преко
другог
.
Ова
бежанија
из
доњих
шанчева
узбуни
оне
у
горњим
.
За
тренут
ока
Рајић
се
нађе
усамљен
.
—
Не
тако
!
—
тужно
процвиле
Рајић
и
приби
се
уз
топове
.
—
Не
напуштајте
ових
топова
,
крвљу
су
откупљени
!
...
Не
остављајте
их
,
тако
вам
живога
Бога
!
Узалуд
Рајић
довикиваше
и
преклињаше
своје
.
Општи
страх
овлада
,
и
за
тренут
ока
све
живо
поискака
из
шанчева
и
наже
кроз
гору
.
Турцима
замаче
око
за
топове
и
навалише
на
Рајића
.
Рајић
оста
непомичан
као
стена
.
Он
опкорачи
топ
,
извади
пиштољ
једном
,
а
сабљу
другом
,
и
са
нечувеном
дрскошћу
испрси
се
и
спреми
да
дочека
сву
турску
силу
.
Турци
халакнуше
,
нагрнуше
на
шанац
и
слегоше
се
око
усамљена
јунака
пуна
поноса
,
пуна
смелости
,
непомична
као
град
и
хладна
као
стена
.
И
кад
овај
див
,
овај
стуб
народне
снаге
,
виде
последњи
час
,
призва
Бога
,
опали
пиштољ
и
размахну
сабљом
око
себе
.
И
кад
паде
,
прорешетан
безбројним
зрнима
,
паде
и
огрезну
,
не
у
својој
,
већ
у
турској
крви
.
Турци
узеше
топове
,
одвукоше
их
преко
мртва
тела
Рајићева
и
рашчистише
Љубић
.
Има
победа
што
гневе
победиоце
.
Освојити
шанчеве
,
заузети
све
положаје
,
потући
непријатеља
до
ноге
,
разгонити
га
на
све
четири
стране
,
запленити
оружје
и
џебану
,
и
после
свега
тога
не
бити
задовољан
,
осећати
мржњу
и
гнев
,
имати
у
души
нешто
што
вас
пече
и
гризе
,
што
вам
никако
не
да
мира
—
ето
,
то
је
победа
,
што
гневи
победиоце
.
Ћаја
виде
победу
,
и
,
уместо
расположења
,
осети
како
га
нешто
жижи
и
за
срце
уједа
.
Шта
беше
то
?
—
Ситница
:
дрскост
усамљена
јунака
крај
топова
!
„
Тешко
побеђенима
!
“
—
узвикнуо
је
галски
војвода
,
и
би
побеђен
!
Таква
је
игра
судбине
.
Је
ли
Ћаји
било
до
ликовања
?
Не
.
Он
осећаше
у
срцу
јед
.
Дрскост
Рајићева
не
даваше
му
мира
као
да
у
њој
назираше
злу
коб
своју
.
И
кад
год
би
се
овог
јунака
сетио
,
ускомешао
би
се
сав
и
нехотице
изустио
:
„
Ти
си
победио
!
“
Рајић
погибе
,
али
из
крви
његове
диже
се
стуб
слободе
,
са
кога
ће
расути
зраци
вечито
обасјавати
стазе
потоњим
нараштајима
.
Морални
стубови
не
воде
се
из
камена
,
већ
из
вере
и
смелости
,
осећања
части
и
поноса
,
и
оне
дрскости
,
што
пркоси
свима
јадима
и
невољама
.
Ћаја
освоји
Љубић
и
врати
се
у
Чачак
.
Ту
се
припремаше
и
ствараше
план
,
како
да
умири
рају
.
Он
спремаше
план
,
а
Војвода
Руднички
примицаше
се
Љубићу
.
Једног
јутра
,
тек
што
се
зора
беше
указала
,
Латиф
дојури
у
стан
Ћајин
и
сав
усплахиран
повика
.
—
Ђаури
!
Ћаја
немарно
подиже
главу
са
јастука
и
чудно
га
погледа
.
—
Ђаури
!
—
понови
Латиф
.
—
Какви
ђаури
?
!
—
рече
Ћаја
и
спусти
главу
.
—
Бег-Милош
!
...
Ено
се
црни
Љубић
.
—
Какав
бег-Милош
?
!
...
Уплашио
си
се
од
зечева
.
У
тај
мах
улети
у
одају
Али-бег
,
и
како
улети
повика
:
—
Ето
ђаура
!
—
Шта
вам
је
овог
јутра
?
—
осече
се
Ђаја
и
диже
се
из
постеље
.
—
Бег-Милош
прекрилио
Љубић
!
Тек
што
бег
ово
изусти
,
а
ето
и
трећег
гласника
.
—
Ђаури
притисли
Љубић
!
...
Гамижу
као
црв
!
—
рече
овај
пренеражено
.
Ћаја
зграби
одело
,
обуче
се
и
одјури
на
доксат
.
Имаде
шта
и
видети
.
У
дворишту
све
се
ужурбало
.
На
улици
читава
граја
.
Свет
се
ускомешао
и
јури
,
ни
сам
не
зна
куда
.
За
тренут
ока
,
сав
Чачак
беше
на
ногама
.
Ћаја
виде
то
,
осврте
се
старешинама
,
издаде
заповест
и
одјури
у
одају
.
Ни
по
часа
не
протече
,
а
сва
војска
Ћајина
измаршира
из
Чачка
и
упути
се
ка
Морави
.
Ћаја
јахаше
позади
на
белцу
,
праћен
Али-бегом
,
Латифом
и
осталим
старешинама
.
—
Мрзим
пасју
веру
,
али
је
ипак
жалим
—
рећи
ће
он
пратиоцима
својим
.
—
Немаш
вала
кога
—
примети
Латиф
.
—
Жао
ми
је
што
гине
лудо
.
—
Нек
бере
памет
.
—
Ваљда
је
већ
набрала
!
.
.
Да
пробамо
!
—
То
рече
Ћаја
,
па
издаде
заповест
,
да
се
одељења
зауставе
.
Беху
на
600
метара
од
Мораве
.
—
За
мном
!
—
викну
Ћаја
,
па
ману
руком
и
ободе
коња
.
Али-бег
,
Латиф
и
остали
потекоше
за
њим
.
Кад
дојездише
до
Мораве
,
Ћаја
ступи
напред
и
позва
рају
на
предају
.
Глас
му
се
изгуби
у
хучању
Мораве
.
Он
притера
коња
ближе
реци
и
понова
позва
на
предају
.
—
Ближе
,
честити
пашо
;
ближе
,
не
чује
се
!
—
повика
неко
са
противне
стране
.
Ћају
опече
гуја
.
Он
загази
с
коњем
у
сред
Мораве
,
и
у
том
тренутку
повика
:
„
Предај
се
рајо
!
“
Неколике
пушке
цикнуше
са
српске
стране
и
паша
се
претури
с
коња
.
Морава
му
зграби
тело
,
окрену
неколико
пута
и
прогута
га
.
Али-бег
,
Латиф
и
остали
престравише
се
,
и
за
тренут
ока
окретоше
коње
и
загребоше
натраг
.
Са
Љубића
испрати
их
плотун
из
пушака
.
Златна
јабука
Жарко
и
Стојан
остадоше
у
Јелици
,
очекујући
гласе
с
бојног
поља
.
Једне
вечери
,
тек
што
Жарко
беше
ушао
у
своју
колебу
и
спремао
се
да
легне
,
кад
ето
ти
једног
од
његових
момака
,
сав
задихан
.
—
Шта
је
?
—
упитаће
га
Жарко
зачуђен
.
—
Ухватисмо
неке
старце
—
одговори
момак
живо
.
—
Какве
старце
?
—
Два
Турчина
.
—
Где
су
?
—
Остадоше
везани
.
—
Доведите
их
.
Момак
оде
.
Мало
затим
врати
се
са
још
двојицом
и
са
оба
старца
.
—
Шта
тражите
у
ово
доба
по
гори
?
—
упита
Жарко
старце
.
—
Латиф
нас
прати
—
одговорише
они
тресући
се
на
ногама
.
—
Какав
Латиф
?
...
Шта
хоће
тај
зликовац
?
Старци
се
узврпољише
и
погледаше
момке
.
—
Одрешите
их
—
рече
Жарко
.
Момци
извршише
наредбу
.
—
Говорите
!
Старци
се
поново
узврпољише
и
погледаше
момке
испод
ока
.
Жарко
разумеде
ове
погледе
,
и
даде
знак
момцима
да
иду
.
Момци
одоше
.
—
Дед
,
казујте
!
—
Носимо
ти
јабуку
од
Латифа
—
проговори
први
старац
.
—
Какву
јабуку
?
—
Златну
—
рече
старац
,
па
се
маши
руком
у
недра
,
извади
неколико
јабука
и
метну
их
пред
Жарка
.
—
Шта
је
то
?
—
упита
Жарко
оштро
.
—
Поклон
од
Латифа
.
У
том
и
други
старац
бркну
по
недрима
,
извади
неколико
јабука
и
метну
пред
Жарка
.
—
Шта
ће
ми
то
?
—
У
свакој
је
по
педесет
цекина
—
рече
први
старац
.
—
Свега
пет
стотина
—
додаде
други
.
Жарко
баци
поглед
на
јабуке
и
спази
у
њима
дукате
пободене
.
—
Коме
ово
?
—
упитаће
он
и
пропрати
обојицу
очима
.
—
Теби
,
а
коме
другом
?
—
беше
одговор
.
—
Зашто
,
старче
?
—
За
једно
добро
—
одговори
старац
и
метну
руке
на
прса
.
—
Какво
добро
?
—
За
милост
твоју
.
—
Какву
милост
?
—
Да
напустиш
ову
гору
.
—
Шта
рече
?
!
—
Да
напустиш
ову
гору
—
понови
старац
,
држећи
руке
на
прсима
.
Жарко
промери
старца
од
главе
до
пете
,
па
ће
рећи
:
—
А
што
,
море
?
—
Да
пропустиш
Латифа
—
беше
одговор
.
—
Зар
Латифа
?
!
Ово
питање
Жарко
изговори
тако
да
пресече
старце
.
—
Зар
да
пустим
вука
међу
јагањце
?
!
...
Купите
то
,
купите
,
па
одакле
сте
дошли
!
—
осече
се
Жарко
и
одгурну
ногом
јабуке
.
Старци
се
сагоше
,
покупише
јабуке
и
поново
их
метнуше
пред
Жарка
.
—
Прими
,
синко
,
златне
су
—
рећи
ће
један
од
њих
.
—
Још
толико
добићеш
—
прихвати
други
.
—
Чусте
ли
,
што
вам
рекох
?
—
повика
Жарко
,
па
се
диже
и
понова
одгурну
јабуке
.
—
Твоје
је
то
,
синко
!
—
рече
један
од
њих
.
—
Не
треба
ми
!
...
Неће
Жарко
окаљати
ово
ни
за
сву
царевину
!
—
рече
он
и
удари
се
десном
по
образу
.
Старци
се
унезверише
.
—
Поздравите
Латифа
,
да
ми
не
падне
жив
шака
!
—
настави
Жарко
...
—
Одавде
се
маћи
нећу
...
Нека
гледа
на
коју
ће
страну
!
—
Немамо
се
куд
враћати
,
синко
—
рече
први
.
—
Куд
знате
...
Узалуд
сте
и
долазили
.
—
Смилуј
се
,
сине
,
на
нас
старе
грешнике
!
...
Смилуј
се
и
прими
ово
злато
.
—
Ни
речи
више
!
—
осече
се
Жарко
.
Старци
погнуше
главе
,
окретоше
се
и
пођоше
.
—
Носите
ово
!
—
рече
Жарко
и
ћушну
ногом
јабуке
.
Старци
се
згледаше
.
—
Чусте
ли
,
шта
вам
рекох
?
—
осече
се
Жарко
.
Старци
се
сагоше
,
покупише
јабуке
,
стрпаше
у
недра
и
одоше
.
Жарко
леже
и
заспа
.
Кад
би
око
поноћи
,
нека
га
рука
трже
и
пробуди
.
Жарко
скочи
и
протре
очи
.
На
велико
чудо
своје
спази
Милицу
.
Не
вероваше
својим
очима
.
Да
ли
је
могуће
да
сад
,
у
ово
доба
,
у
овој
пустињи
види
ону
,
коју
је
оставио
у
Купинову
?
Тако
он
питаше
самога
себе
,
трљајући
очи
.
Милица
стајаше
као
каква
авет
.
Очи
јој
беху
упале
,
лице
потавнело
,
а
цела
снага
саломљена
.
—
Милице
!
—
повика
Жарко
и
диже
се
с
постеље
.
Жена
зајеца
.
—
Јеси
ли
ти
,
по
Богу
сестро
?
—
Ја
сам
...
ја
несрећница
—
зацвиле
жена
и
стиште
обе
руке
на
прса
.
—
Откуд
овде
,
јаднице
?
!
...
Каква
те
невоља
дотера
?
Милица
одговори
нешто
,
али
то
беше
тако
испрекидано
јецањем
,
да
се
не
могаше
разабрати
.
—
Седи
,
веселнице
;
седи
,
одмори
се
.
Жена
се
спусти
крај
огња
,
отирући
сузе
рукавом
.
—
Шта
ти
је
,
по
Богу
сестро
?
—
упитаће
је
Жарко
.
—
Ти
си
ми
једини
спаситељ
—једва
промуца
жена
.
—
Тражи
шта
хоћеш
.
Даћу
и
живот
свој
за
тебе
.
—
Једно
,
само
једно
,
добри
Жарко
.
—
Говори
,
сестро
—
рече
Жарко
и
седе
.
—
Пропусти
Латифа
,
пропусти
га
,
тако
ти
младости
!
—
рече
жена
и
склопи
руке
.
—
Шта
?
!
...
Зар
и
ти
молиш
за
оног
зликовца
?
...
Како
би
пустио
вука
,
што
опусти
цело
Драгачево
?
!
Зар
да
пустим
крвника
што
нам
домове
разори
?
!
—
Пусти
га
,
тако
ти
Бога
!
—
зајеца
поново
жена
,
држећи
склопљене
руке
.
—
О
,
сестро
!
...
Шта
би
рекла
сиротиња
,
што
оста
без
крова
и
хлеба
?
Зар
да
ме
проклиње
и
издајицом
назива
?
...
Не
,
то
неће
Жарко
учинити
.
—
Ох
,
Боже
!
...
Пропала
сам
сиња
кукавица
!
—
процвиле
жена
,
па
диже
главу
и
удари
се
у
прса
.
Жарка
дирну
ово
до
срца
.
—
Тражи
,
сестро
,
тражи
што
хоћеш
од
мене
,
само
не
да
ме
сиротиња
проклиње
—
рече
он
тужним
гласом
.
—
Децу
ми
спаси
,
моју
слатку
децу
!
—
Какву
децу
?
!
—
рече
Жарко
пренеражено
.
—
Децу
,
моју
слатку
децу
—
понови
жена
.
—
Говори
,
сестро
.
—
Имај
милости
!
...
Живот
им
је
у
опасности
.
Над
главом
им
виси
нож
Латифов
...
Смилуј
се
,
добри
Жарко
,
смилуј
!
Жарко
скочи
с
места
к’о
опарен
.
—
Шта
рече
несретнице
?
!
...
Откуд
деца
код
Латифа
?
—
Отрже
их
,
Бог
му
судио
!
Дознаде
,
зликовац
,
да
сам
дошла
у
Трнаву
,
нападе
на
кућу
рођака
ми
,
повеза
нас
и
у
тамницу
баци
.
—
А
што
се
врати
из
Купинова
,
тако
ти
Бога
?
!
—
Е
...
тешко
мени
!
.
.
Зажелех
се
слатке
дечице
своје
.
Жарко
поново
седе
,
метну
руку
на
чело
и
обори
главу
.
Нешто
премишљаше
.
—
Нигде
никог
да
помогне
—
настави
жена
тужити
...
—
Молила
сам
злотвора
,
али
му
је
срце
тврђе
од
камена
.
—
Шта
ти
ја
могу
,
сестро
?
—
рећи
ће
Жарко
изнемоглим
гласом
.
—
Бог
,
па
ти
,
добри
Жарко
—
одговори
жена
.
—
Како
да
их
спасем
?
—
Пропусти
злотвора
кроз
гору
.
Не
учиниш
ли
то
,
немам
ти
се
куд
враћати
.
Ноћас
ме
крвник
изведе
из
тамнице
и
посла
до
тебе
.
Послушаће
,
вели
,
тебе
ил
’
никог
.
Придобијеш
ли
га
,
благо
теби
.
Сву
ћу
ти
децу
повратити
.
Не
учиниш
ли
ништа
,
слободно
се
не
враћај
.
Поклаћу
их
све
редом
...
Ето
ме
сад
код
тебе
.
Бог
,
па
ти
.
Смилуј
се
на
јадну
дечицу
моју
.
Жарку
нешто
заигра
у
грлу
.
Очи
му
се
наводнише
,
он
се
диже
и
потресеним
гласом
рече
:
—
Чуј
,
снахо
!
Нека
ме
цео
свет
проклиње
,
пуштам
злотвора
за
добро
деце
твоје
.
Иди
и
кажи
зликовцу
,
да
му
ни
длака
с
главе
неће
фалити
.
—
Пушташ
га
...
пушташ
,
добри
Жарко
!
—
рече
жена
радосно
,
па
устаде
и
зграби
му
обе
руке
.
—
Пуштам
га
...
Причекаћу
га
у
Трнави
и
отпратити
у
Ужице
са
поузданим
људима
.
—
Хвала
ти
,
добри
Жарко
!
Бог
нека
ти
буде
свагда
на
помоћ
.
Милица
пође
.
Жарко
је
испрати
и
врати
се
у
колебу
.
Потера
На
глас
да
је
Ћаја
погинуо
,
све
војводе
искупише
се
око
Милоша
.
—
Сад
нам
је
пут
отворен
!
—
рећи
ће
Книћанин
победоносно
.
—
А
куда
?
—
упита
Милош
.
—
У
Чачак
.
—
Боме
сад
или
никад
!
—
утаче
се
Обрад
.
—
Да
не
пренаглимо
?
—
рећи
ће
Милош
после
кратке
почивке
.
—
Згоднијега
часа
нећемо
дочекати
—
примети
Дринчић
.
—
Е
?
...
А
зашто
?
—
Сад
су
без
главе
.
—
А
Латиф
?
Шта
велиш
за
њега
?
—
А
шта
он
може
?
—
Море
,
тај
ти
је
опаснији
од
Ћаје
.
—
Е
?
—
Тако
је
!
—
утаче
се
Добрача
.
—
Гуја
је
то
.
Познајем
га
још
из
прошлих
ратова
.
—
Боме
ћемо
тражити
ову
згоду
—
рече
Книћанин
и
одмахну
главом
.
—
Хоћемо
,
боме
—
прихвати
Обрад
.
—
Биће
доцкан
—
додаде
Дринчић
.
—
Гвожђе
ваља
ковати
док
је
вруће
.
Сви
умукоше
.
—
А
имате
ли
још
штогод
?
—
упитаће
их
Милош
након
дуже
почивке
.
Војводе
се
згледаше
.
—
Дед
,
да
чујем
паметнију
.
Већ
видим
да
је
моја
луда
...
—
Како
то
збориш
,
војвода
?
—
упитаће
га
Книћанин
.
—
Ја
како
ћу
друкче
?
—
Не
велимо
да
је
твоја
луда
,
него
...
—
поче
Книћанин
.
—
Да
се
не
кајемо
—
прекиде
га
Дринчић
.
—
Море
!
...
—
Отеже
Милош
и
заврти
главом
.
—
Већ
остаристе
а
памет
не
добисте
!
...
Ја
шта
бисте
радили
,
да
нас
Турци
мало
више
загреју
на
оном
пољу
!
Зар
не
видосте
шта
би
ономад
?
Притеснише
вас
мало
више
у
једном
шанцу
,
па
сви
куд
који
!
Зар
бисте
и
сад
тако
?
—
Дед
,
да
чујемо
твоју
—
рече
Дринчић
.
—
А
шта
је
вајде
да
је
чујете
кад
је
не
вермате
.
—
Не
тако
,
војводо
!
—
примети
Книћанин
...
—
Знаш
,
к’о
људи
...
сваки
хоће
да
каже
своју
.
—
Тако
је
!
—
потврдише
сви
у
глас
.
—
Бива
ли
тако
?
—
упитаће
Милош
.
—
Бива
,
војвода
,
бива
!
—
беше
одговор
.
—
Е
,
кад
бива
,
почујте
ме
!
...
Знате
,
како
веле
наши
:
„
Од
празне
обојица
се
плаше
.
“
Ми
смо
слаби
,
а
Турци
остали
без
главе
.
Њима
је
лако
наћи
главу
,
али
је
нама
тешко
постати
јачима
.
У
овим
шанчевима
још
смо
најјачи
.
Зашто
бисмо
се
истрчавали
и
показивали
празну
пушку
?
Није
ли
боље
да
то
учини
непријатељ
?
Оставимо
њему
да
бира
,
а
једно
ће
морати
изабрати
:
или
нас
напасти
или
побећи
.
—
Аферим
,
ти
војводо
!
—
рече
Добрача
и
подиже
капу
.
—
А
што
да
нам
умакну
?
—
приметиће
живо
Обрад
.
—
Да
Бог
да
свуд
умакли
!
—
одговори
Милош
и
баци
поглед
редом
на
све
војводе
.
—
Да
Бог
да
!
—
прихвати
Книћанин
,
па
левом
диже
капу
,
а
десном
се
прекрсти
.
Попут
њега
прекрстише
се
и
остали
.
Поново
заћуташе
.
—
На
чему
смо
,
браћо
?
—
упитаће
Милош
дижући
се
.
—
Нек
буде
,
како
ти
рече
,
војводо
—
одговори
Книћанин
.
—
Бива
ли
тако
?
—
Бива
!
—
потврдише
сви
,
сем
Обрада
.
Срби
осташе
на
Љубићу
,
очекујући
напад
Турака
.
Кад
би
на
један
час
пред
зору
,
једна
робиња
се
искраде
из
Чачка
и
дође
у
српски
логор
.
Стража
је
заустави
и
доведе
пред
Милоша
.
—
Какав
те
белај
нанесе
у
ово
доба
?
—
упитаће
је
Милош
.
—
Није
белај
,
већ
добра
воља
—
одговори
жена
слободно
.
Потом
ће
додати
:
—
Носим
ти
абер
.
—
Какав
абер
?
—
Турци
се
узбунили
...
—
Што
?
—
Хоће
да
беже
.
—
Куда
?
—
Куд
који
.
Милош
стаде
упредати
брке
и
мерити
жену
од
главе
до
пете
.
—
Ти
к’о
да
ми
не
верујеш
?
—
рећи
ће
жена
мало
прекорно
.
—
Ено
,
Латиф
већ
умакао
са
својима
.
Милош
се
чисто
трже
кад
чу
ово
,
па
ће
упитати
:
—
Ама
ко
умакао
?
—
Латиф
—
одговори
жена
одлучно
.
—
Море
снахо
!
...
Немој
да
те
белај
однесе
!
Жена
се
стаде
клети
и
исприча
све
што
беше
видела
.
—
Добро
,
добро
,
снахо
—
убрза
Милош
,
па
се
окрете
Добрачи
:
—
Дед
,
води
ову
и
припазидер
мало
на
њу
.
Тек
што
Добрача
оде
,
а
неколико
стражара
дојурише
без
душе
.
—
Шта
је
?
—
упита
их
Милош
.
—
Беже
Турци
!
...
Све
нагло
к’а
Јелици
и
Драгачеву
.
Милош
нареди
да
се
Морава
прегази
.
Заповест
би
извршена
.
У
Чачку
овлада
ужасан
страх
.
Али-бег
,
Латиф
и
остали
умакоше
зарана
.
Оно
,
што
не
би
срећно
да
се
дохвати
планине
,
заглави
на
улицама
чачанским
.
Људи
,
жене
,
деца
,
све
живо
излети
из
кућа
и
наже
кроз
улице
,
гушећи
се
и
ломећи
,
да
само
што
пре
измакне
испред
силе
која
већ
продре
и
у
варош
.
Милош
уђе
у
Чачак
,
а
Обрад
,
Дринчић
и
Книћанин
нагоше
у
потеру
за
Али-бегом
и
осталима
.
Кад
беху
на
првим
окомцима
планине
Јелице
,
опазише
Турке
и
осуше
ватру
.
Страховити
пуцањ
разлеже
се
по
гори
.
Стојан
и
Жарко
чуше
то
и
навалише
на
непријатеља
с
бокова
.
Турци
не
беху
у
гори
,
већ
у
паклу
.
Ватра
сипаше
са
свих
страна
,
као
да
се
цела
Јелица
беше
запалила
.
Они
се
распршташе
по
гори
,
и
с
тешком
муком
малени
број
умаче
у
Ужице
.
Добрача
и
Божо
похиташе
у
Драгачево
и
погнаше
непријатеља
уз
Мораву
.
Овде
Турцима
би
горе
но
онима
у
Јелици
.
Бежећи
кроз
села
,
пострадаше
не
само
од
олова
,
већ
и
од
мотака
и
каменица
.
Људи
,
жене
,
деца
—
цело
село
тераше
их
низ
потоке
,
сипајући
на
њих
дрвље
и
камење
.
Турци
беху
поражени
,
духом
убијени
и
бегаху
без
обзирце
.
А
шта
би
с
Латифом
?
Спасе
га
Милица
.
На
два
часа
пред
зору
,
овај
силник
остави
Чачак
и
са
целом
породицом
својом
дође
у
Трнаву
.
Собом
беше
повео
Милицу
и
њено
троје
деце
,
решен
да
их
погуби
,
ако
би
му
се
невера
учинила
.
Жарко
,
окружен
са
двадесеторицом
својих
момака
,
дочека
агу
на
сред
села
.
—
Је
ли
вера
?
—
упитаће
га
ага
,
сав
блед
и
зелен
.
—
Примам
те
на
своју
душу
—
одговори
Жарко
.
Латиф
приђе
са
целом
породицом
и
предаде
се
хајдуку
.
—
Милићу
!
—
рече
Жарко
своме
момку
...
—
Буди
ми
веран
!
Испрати
агу
и
његове
до
Ужица
.
Чувај
их
к’о
што
би
мене
чуво
.
Не
дај
ни
длака
с
главе
да
им
фали
.
Латиф
стајаше
као
осуђеник
,
и
кад
Жарко
ово
изговори
,
маши
се
руком
у
недра
и
извади
кесу
.
—
Ово
је
твоје
—
рече
он
и
пружи
кесу
Жарку
.
Младић
порумени
и
само
га
погледа
.
—
То
сам
теби
наменио
,
—
настави
ага
,
држећи
кесу
.
—
Не
...
никако
!
...
Веру
не
дајем
за
паре
!
—
одговори
Жарко
узбуђен
.
Ага
се
збуни
и
као
мало
трже
руку
,
али
је
брзо
поново
пружи
и
рече
:
—
Оно
...
твојим
момцима
.
Младић
се
мало
к’о
промисли
,
па
се
затим
окрете
својима
и
рече
:
—
Милићу
!
Прими
овај
дар
и
подели
с
друговима
...
Нека
вам
је
просто
,
—
али
...
—
подиже
прст
...
—
да
ми
нисте
образ
окаљали
!
—
Главе
ћемо
пре
изгубити
,
него
то
учинити
—
одговори
момак
,
па
приђе
аги
,
прими
кесу
и
стрпа
је
у
недра
.
—
Сад
можете
ићи
без
бриге
—
рече
Жарко
Латифу
и
његовима
.
—
Где
ваша
длака
,
ту
моја
глава
.
Латиф
пође
.
Момци
га
окружише
,
и
,
држећи
пушке
на
рукама
,
отпратише
.
—
А
ти
,
сестро
?
...
Куда
ћеш
ти
,
ојађенице
?
—
упитаће
Жарко
Милицу
,
која
се
беше
одвојила
са
децом
.
—
Куд
знам
?
—
одговори
жена
и
слеже
раменима
.
—
Остаћу
у
Трнави
,
зар
ће
ми
рођака
доћи
.
Жарко
помилова
децу
,
извади
кесу
,
дарива
све
редом
,
рече
„
збогом
“
и
оде
за
својима
.
Жарко
прима
аманет
Таковски
устанак
мало
по
мало
разбукта
огањ
по
свој
земљи
.
Глас
са
Љубића
и
Чачка
муњевитом
брзином
прохуја
кроз
Србију
.
Милошева
воља
и
присебност
уливаху
наду
и
поверење
.
То
беху
штитови
,
иза
којих
се
сваки
сигуран
осећаше
.
Поверење
,
које
вођа
ужива
,
прва
је
и
најважнија
погодба
успеха
.
Спојте
батаљоне
како
хоћете
,
они
су
растројени
,
ако
су
им
вође
без
поверења
.
Милош
прибра
сву
памет
и
сву
снагу
.
Предузети
посао
беше
и
мучан
и
опасан
,
али
он
снажно
гураше
напред
.
Покренуту
снагу
народну
ваљало
му
је
што
јаче
истаћи
.
Он
разасла
позиве
на
све
стране
,
позивајући
народ
на
оружје
.
Устаничке
чете
придолажаху
сваког
дана
,
и
за
кратко
време
прекрилише
Чачанско
поље
.
Док
Милош
тако
прикупљаше
војску
и
спремаше
се
за
одсудну
борбу
,
у
Пожаревцу
и
околини
беше
већ
плануо
огањ
.
Војвода
чу
то
,
остави
Чачак
,
пројури
кроз
Шумадију
,
упаде
у
Пожаревачку
нахију
,
придружи
се
устаницима
,
нападе
Турке
,
разби
их
брже
но
што
се
надао
,
освоји
Пожаревац
и
очисти
нахију
од
непријатеља
.
Тек
што
овај
посао
срећно
сврши
,
а
глас
му
стиже
,
да
је
Али-паша
пошао
из
Пазара
и
прешао
границу
.
Милош
остави
Пожаревац
и
што
брже
могаше
похита
на
Карановац
.
Срећа
га
послужи
,
и
уместо
рата
,
углави
пријатељство
са
Али-пашом
.
Паша
се
врати
у
Нови
Пазар
,
а
војвода
се
припреми
да
изврши
што
му
паша
на
растанку
рече
:
„
Коси
,
бане
,
како
си
почео
!
“
Устанак
беше
захватио
већ
сву
земљу
и
раздрмао
оне
у
Стамболу
.
Једног
дана
стиже
глас
у
Србију
да
се
две
војске
крећу
:
Од
Босне
Рушид
паша
,
а
од
Ниша
Марашли-Али-
паша
.
Милош
се
не
помете
.
Он
разви
крила
своја
и
стаде
као
муња
прелетати
с
једног
краја
Србије
на
други
.
Тако
радећи
,
имађаше
све
у
својим
рукама
.
Он
беше
добар
војвода
,
а
добар
војвода
не
одсуствује
никада
...
Освану
13
.
Јули
...
На
пространој
Мачванској
равници
,
према
селу
Дубљу
,
овог
дана
подиже
се
највећи
и
најјачи
стуб
српске
слободе
.
Дело
неимара
од
1804
.
овде
беше
довршено
,
крвљу
запечаћено
,
и
потомцима
у
наслеђе
предато
.
Још
сунце
не
беше
одскочило
,
а
Рушидова
војска
пређе
Дрину
и
пође
ка
Дубљу
.
Срби
беху
у
шанчевима
и
чекаху
непријатеља
.
У
средњем
и
највећем
шанцу
беше
Милош
са
Паштрмцем
и
Пљакићем
;
до
њих
десно
Добрача
и
Вучић
,
а
до
ових
Книћанин
и
Дринчић
.
На
левом
крилу
беху
ушанчени
Луњевица
и
капетан-Божо
,
до
њих
Обрад
са
Бошком
,
до
Обрада
Стојан
,
а
до
овог
Жарко
.
Турски
редови
приступаху
живо
и
слободно
.
Кад
стигоше
на
километар
од
Дубља
развише
се
и
лево
и
десно
.
Милош
са
својим
стајаше
на
шанцу
и
осматраше
њихово
кретање
.
Не
би
за
дуго
,
а
са
турске
стране
,
дуж
целе
бојне
линије
диже
се
дим
и
севнуше
безбројне
муње
.
Танад
зафијукаше
изнад
глава
српских
,
а
ужасан
тресак
разлеже
се
по
мачванском
пољу
.
Милош
и
војводе
стрчаше
у
шанчеве
.
Још
се
први
дим
не
беше
растурио
,
а
други
се
већ
диже
и
притиште
бојно
поље
.
На
ову
ватру
Срби
одговорише
из
свих
шанчева
.
За
тренут
ока
,
диже
се
урнебес
.
Силан
тресак
проламаше
ваздух
,
и
кроз
неколико
тренутака
густа
магла
обави
све
српске
шанчеве
.
Као
да
се
небо
сурвало
са
свима
громовима
и
мутним
облацима
,
тако
изгледаше
бојно
поље
,
притиснуто
димом
и
проломљено
риком
топова
и
гроктањем
безбројних
пушака
.
Турци
дрско
продираху
кроз
кишу
од
танади
,
и
већ
приступише
на
400
метара
.
Дотле
,
па
ни
корака
даље
.
—
Напред
!
—
чу
се
глас
из
средњег
српског
шанца
.
То
беше
глас
Милошев
.
—
Напред
!
...
Напред
!
—
оде
глас
од
шанца
до
шанца
.
И
диже
се
олуја
,
и
створи
окршај
.
Срби
поискакаше
из
шанчева
,
избацише
по
неколико
метака
,
и
као
оно
челе
из
кошница
,
нагрнуше
на
непријатеља
.
Турци
сложно
удараху
,
али
узаман
.
Пред
њима
беше
непробојни
бедем
,
и
они
одступише
.
Борба
се
постепено
стишаваше
,
а
дим
се
дизаше
.
Бојно
поље
рашчисти
се
и
непријатељи
се
видеше
.
Беху
један
према
другом
на
800
метара
.
—
Шта
чекамо
?
!
—
чу
се
глас
са
српске
стране
.
То
беше
глас
Обрада
Момировића
.
Тек
што
ова
реч
беше
изговорена
,
а
из
дружине
Обрадове
загрокташе
неколике
пушке
.
Турци
одговорише
,
и
борба
се
понови
.
—
Напред
!
...
Напред
!
—
зачу
се
са
свих
страна
.
Громови
поново
затрешташе
,
олуја
се
поново
диже
,
дим
поново
притиште
Мачву
,
Турци
поново
одступише
.
Кад
ватра
преста
и
кад
се
дим
диже
,
Турака
не
беше
на
хоризонту
.
У
неко
доба
дана
Срби
се
вратише
кличући
и
весело
певајући
.
Истог
дана
,
увече
стиже
глас
Милошу
,
да
се
Рушид
спрема
,
да
га
сутра
зором
нападне
са
свом
силом
.
Милош
сазва
војводе
,
саопшти
им
ову
вест
и
нареди
шта
коме
ваља
чинити
.
Тек
што
војводе
појмише
да
иду
,
а
из
даљине
зачу
се
топот
.
Сви
притајаше
дисање
и
ослушнуше
.
Топот
све
јачи
.
—
То
је
Молер
с
коњицом
!
—
рече
Милош
живо
и
устаде
.
Војводе
поскочише
и
пођоше
на
сусрет
.
Зачу
се
већ
рзање
коња
.
Доиста
,
то
беше
Молер
са
500
коњаника
.
Војводе
му
приђоше
и
поздравише
га
.
—
Стиже
ли
?
—
упитаће
га
Милош
?
—
Стигох
,
али
доцкан
—
рече
Молер
и
сјаха
с
коња
.
—
Не
брини
...
.
Имаће
посла
и
за
тебе
—
одговори
Милош
.
—
Што
?
...
Да
неће
џгадија
понова
да
окуша
срећу
?
—
Боме
,
ето
је
зором
...
Него
одведидер
коњицу
у
ону
шуму
—
рече
Милош
и
показа
руком
.
Молер
отпрати
коњицу
до
шуме
,
издаде
потребне
наредбе
,
врати
се
и
са
војводама
оде
у
шанац
Милошев
.
Сутрадан
,
тек
што
зора
беше
зарудела
,
Турци
се
појавише
на
хоризонту
,
примичући
се
све
ближе
ка
Дубљу
.
Кад
стигоше
на
један
пушкомет
,
оборише
ватру
дуж
целе
линије
.
Срби
не
одговорише
.
Турци
пођоше
напред
,
и
кад
се
приближише
на
800
метара
,
поново
оборише
ватру
.
Срби
и
тад
не
одговорише
.
Турци
приђоше
на
600
метара
,
сипајући
непрекидно
ватру
.
Срби
их
и
даље
оставише
на
миру
.
Ово
ћутање
к’о
да
збуни
Турке
.
Они
стадоше
.
У
тај
мах
са
Милошева
шанца
загрмеше
топови
,
а
одмах
затим
осу
се
и
пушчана
ватра
.
Турци
се
ускомешаше
,
али
се
брзо
прибраше
и
са
још
већом
жестином
нападоше
.
Отпоче
борба
,
страшнија
од
јучерашње
.
Куршуми
сипаше
као
град
и
запљускаваше
српске
шанчеве
.
Небо
се
проламаше
,
а
земља
тутњаше
од
силне
топовске
и
пушчане
ватре
.
Бојно
поље
ишчезе
у
диму
,
као
гора
кад
се
облак
на
њу
свали
,
Турци
продреше
дубоко
и
већ
приђоше
на
200
метара
.
У
тај
мах
српски
топови
и
по
трећи
пут
зарикаше
.
Још
се
ова
рика
не
беше
изгубила
,
а
из
шуме
Китошке
излете
Молер
са
коњицом
и
јурну
на
непријатеља
.
Убрзо
затим
рикнуше
и
четврти
топови
.
Коњица
српска
пренерази
Турке
.
Они
се
пометоше
,
узрујаше
и
изгубише
одступницу
.
У
тај
мах
пешаци
искочише
из
свих
шанчева
и
сукнуше
на
Турке
као
копци
на
пилиће
.
Обрад
,
Стојан
и
Жарко
ударише
лево
и
нападоше
непријатеља
с
бока
.
Турци
одступише
у
нереду
,
Срби
их
потераше
и
нагонише
преко
ритова
и
бара
.
У
тај
мах
,
у
близини
Жарковој
неко
цикну
као
гуја
у
процепу
.
—
Погибе
!
...
Погибе
!
—
чу
се
глас
.
Жарко
стаде
,
осврте
се
и
спази
Стојана
прострта
на
земљи
.
—
Шта
би
,
побратиме
?
!
—
цикну
Жарко
и
притрча
Стојану
.
Стојан
страховито
зајеча
.
Жарко
баци
пушку
,
клече
и
загрли
побратима
.
—
Праштај
...
.
побратиме
...
праштај
!
—
изусти
Стојан
борећи
се
с
душом
.
—
Поздрави
ми
оца
...
Аманет
ти
Спасенија
...
Јуначки
си
је
добио
...
.
Богом
нека
ти
је
просто
.
То
рече
и
издахну
.
Жарко
га
подиже
,
притиште
на
прса
и
пољуби
неколико
пута
.
Потом
скиде
капу
,
погледа
пут
неба
и
прошапута
неколико
речи
.
Две
крупне
сузе
скотрљаше
му
се
низ
образе
.
Кад
се
диже
и
обазре
,
на
хоризонту
не
беше
ни
Срба
ни
Турака
.
КЊИГА
ОСМА
ЗАШТИТНИК
Гранчица
мира
Победом
на
Дубљу
неимари
српске
слободе
метнуше
завршан
камен
у
свод
зграде
своје
.
И
овај
посао
беше
већ
окончан
,
кад
Марашли-Али-паша
стиже
из
Ниша
на
Мораву
.
Турчину
оста
да
бира
:
или
да
руши
зграду
,
већ
подигнуту
,
иди
да
је
украси
.
„
Куршид
тражи
да
положите
оружје
“
рече
он
Милошу
,
кад
овај
дође
да
преговара
о
миру
.
—
„
Ја
то
не
тражим
.
Будите
покорни
цару
,
па
ако
хоћете
,
носите
и
топове
за
појасом
.
“
Чудан
обрт
ствари
!
.
.
Колико
ли
је
домова
гребало
порушити
и
огњу
предати
,
колико
ли
крви
пролити
,
док
је
Марашлија
изустио
ове
речи
,
пуне
значаја
?
„
Носите
и
топове
за
појасом
“
беше
реч
,
која
санкциониса
основ
нове
српске
државе
и
њене
самосталности
.
То
беше
јавно
признање
народне
моћи
и
његових
права
.
Погодба
беше
повољна
.
Она
собом
пружаше
двоје
:
слободу
и
штит
њен
—
оружје
.
Војвода
Руднички
прими
понуду
,
пружи
руку
Марашлији
и
закључи
мир
,
—
мир
,
који
му
даваше
маха
,
да
развије
сву
своју
генијалност
.
Његови
трудови
уродише
добрим
плодом
,
и
кад
се
врати
својима
,
врати
се
као
Врховни
Господар
Србије
.
У
руци
му
беше
гранчица
мира
,
и
тој
гранчици
сви
се
обрадоваше
.
Цвети
1815
.
закључише
четирвековно
робовање
.
Неимари
испунише
часно
дужност
своју
и
вратише
се
својима
.
Јунаци
скидоше
пушку
с
плећа
и
дохватише
рало
и
волове
.
Пећине
и
гудуре
опустеше
,
а
домови
,
поља
и
њиве
оживеше
.
На
место
писке
и
јаука
,
весела
песма
захори
се
гором
и
дубравом
.
Сва
се
земља
преобрази
и
суморна
лица
озари
светлост
.
Сунце
се
осмехну
са
ведрога
неба
,
а
на
лицу
неимара
засја
радост
и
милина
.
Пред
њима
беше
Ослобођена
Србија
,
и
седећи
на
праговима
обновљених
домова
својих
,
певаху
и
уживаху
у
драгоценим
плодовима
дуге
и
мучне
борбе
.
Они
бише
и
помреше
,
ал
’
потомству
вечни
спомен
оставише
.
Гробова
њихових
нема
више
.
Време
је
збрисало
са
њих
и
последњу
грудву
земље
.
На
место
гробова
,
оста
дело
њихово
,
оста
ово
мило
и
драго
нам
огњиште
,
што
се
Србија
зове
.
Нека
им
је
част
,
слава
и
хвала
!
...
Жарко
се
брине
о
мртвима
и
о
живима
Стојан
лежаше
на
бојному
пољу
хладан
и
укочен
.
Овај
млади
неимар
не
беше
срећан
да
ужива
у
плодовима
свога
мучног
рада
.
Све
беше
заложио
за
род
свој
,
и
када
погибе
—
„
ништа
собом
не
понесе
“
.
Последње
му
добро
беше
драга
,
и
када
би
на
последњем
часу
,
предаде
и
њу
у
аманет
другоме
.
Жарко
стајаше
крај
мртвог
побратима
и
очекиваше
повратак
другова
својих
.
У
околини
не
беше
никога
,
и
он
се
узалуд
осврташе
.
Неко
ужасно
осећање
обузе
га
у
овој
самоћи
,
и
он
поче
тужити
,
гледајући
мртво
тело
Стојаново
.
—
Јединац
си
у
оца
,
драги
побратиме
—
говораше
он
у
себи
...
—
Стари
Ђенадије
пресвиснуће
од
жалости
.
Ти
му
беше
још
једина
нада
,
па
ето
где
га
и
она
изневери
!
Оста
јадан
,
као
сухо
дрво
у
гори
;
оста
да
вечито
тужи
и
за
тобом
нариче
.
И
никад
се
утешити
неће
.
У
теби
закопава
сву
радост
и
сву
утеху
своју
.
Последње
дане
загорчаће
јадом
и
чемером
...
О
,
кад
би
ти
бар
гроба
видео
,
да
на
њему
тугу
тугом
блажи
!
...
Тако
Жарко
,
па
се
сети
Букуље
и
оног
загрљаја
Стојановог
.
То
га
још
више
растужи
,
и
он
настави
даље
јадиковати
.
У
неко
доба
обазре
се
и
спази
на
западу
многе
црне
тачке
.
То
беху
Срби
који
се
враћаху
са
Дрине
.
Жарко
стајаше
и
чекаше
их
.
Обрад
и
Бошко
беху
са
дружинама
.
Кад
се
приближише
,
спазише
Жарка
,
оставише
другове
и
похиташе
усамљену
јунаку
.
Дођоше
и
видеше
мртва
Стојана
на
земљи
,
и
ужаснуше
се
.
—
Шта
би
?
!
—
упитаће
Обрад
пренеражен
.
Жарко
исприча
.
Обрад
и
Бошко
скинуше
пушке
с
плећа
,
положише
их
на
земљу
,
падоше
на
колена
,
поскидаше
капе
и
целиваше
јунака
у
чело
.
Бошку
грунуше
сузе
низ
образе
,
покри
лице
рукама
и
оста
над
мртвим
телом
свога
побратима
.
—
Шта
ћемо
с
покојником
?
—
упитаће
Обрад
другове
.
Нико
не
одговори
.
—
Ваља
га
сахранити
—
понови
Обрад
.
—
Носимо
га
у
Благовештење
—
прихвати
Жарко
.
—
Тамо
,
браћо
—
рече
Бошко
гушећи
се
сузама
...
—
Јединац
је
у
оца
.
Нека
се
старац
бар
гробом
теши
.
Добри
другови
пренеше
мртва
Стојана
у
Драгачево
и
сахранише
крај
рушевина
манастира
Благовештења
.
Ту
га
оставише
да
мирно
почива
,
а
они
се
кренуше
на
Мораву
,
да
се
сједине
са
својима
.
На
Морави
не
нађоше
никога
,
и
с
тога
се
упутише
у
Београд
.
Кад
беху
близу
Београда
,
сусретоше
многе
Драгачевце
,
а
међу
њима
и
Бркића
.
—
Боме
одоцнисте
!
—
рећи
ће
им
Бркић
.
—
Што
?
—
упита
Жарко
.
—
Измирисмо
се
...
—
С
киме
?
—
С
Турцима
.
—
Шта
збориш
?
—
упитаће
Обрад
изненађен
овом
вешћу
.
Бркић
исприча
.
—
Где
је
Војвода
?
—
упитаће
Жарко
.
—
У
Београду
...
Оста
да
уговара
мир
с
Марашалијом
...
Нема
више
крајине
.
Сад
ћемо
будак
у
руке
...
Одавно
нисам
потерао
волове
низ
долове
!
То
рече
Бркић
,
па
продужи
пут
са
својима
.
Обрад
,
Бошко
и
Жарко
дођоше
у
Београд
,
и
ту
се
о
свему
известише
.
Сутра
дан
Жарко
нађе
Бошка
и
Обрада
и
рече
им
:
—
Сад
можемо
певајући
?
...
.
—
Можемо
вала
—
одговори
Обрад
.
—
Куда
?
—
упитаће
Бошко
.
—
Кући
...
Зар
се
ниси
куће
зажелео
?
—
Куће
јесам
,
ал
’
Турака
нисам
.
—
Какве
Турке
помињеш
?
—
Оне
у
Крушевцу
.
Жарко
се
сети
родног
места
Бошкова
и
ућута
.
—
Хајде
с
нама
у
Драгачево
—
рећи
ће
Обрад
.
—
Зар
у
оне
рушевине
?
—
У
Самаиле
...
моме
стрицу
—
прихвати
Жарко
.
—
А
они
у
Купинову
?
Зар
да
их
оставим
?
Жарко
се
сети
Спасеније
и
срце
му
јаче
закуца
.
—
Доста
су
се
потуцали
по
туђини
—
настави
Бошко
.
—
Доведи
их
—
утаче
се
Обрад
.
—
Поделићемо
што
је
Бог
дао
—
придода
Жарко
.
Жарко
се
задуби
.
—
Што
се
предомишљаш
?
—
упитаће
га
Обрад
...
—
Чича
Радивоје
у
стању
је
да
вас
угости
.
—
Да
не
будемо
на
досади
?
—
Не
дао
Бог
!
—
прихвати
живо
Жарко
.
Бошко
захвали
Жарку
и
оде
у
Купиново
,
а
другови
му
се
вратише
у
Горачиће
.
Преображење
Освану
Преображење
1815
...
Ако
се
икада
срећа
насмешила
после
Косова
,
заиста
се
насмешила
овог
знаменитог
дана
.
Небо
беше
чисто
као
злато
,
а
сунце
тако
љупко
и
благо
,
да
и
последњу
бору
уклањаше
са
суморна
чела
.
Све
беше
весело
,
јер
ово
беше
дан
,
кад
глас
о
победама
Таковског
Војводе
раздрага
срца
свих
родољуба
.
Име
Милошево
разнесе
се
по
свем
Српству
,
и
са
усана
свих
Срба
диже
се
к
небу
похвална
песма
:
„
Тебе
Бога
хвалим
!
“
И
ова
песма
беше
општа
.
Њу
певаху
како
они
у
Шумадији
,
тако
и
они
у
Срему
;
како
они
у
Срему
,
тако
и
они
по
свој
Србадији
.
Купиново
не
беше
ни
у
чем
изостало
.
И
у
њему
беху
српска
срца
раздрагана
,
и
у
њему
родољуби
прослављаху
дан
преображења
политичког
живота
браће
своје
.
Преображење
беше
освануло
у
свој
красоти
својој
.
У
врту
оца
Василија
,
свештеника
купиновског
,
беше
као
у
рају
.
Благи
зраци
сунчеви
расули
се
по
шареном
и
мирисном
покрову
,
а
бисерне
росне
капљице
,
начичкане
по
свежем
зеленилу
,
преламаху
их
у
безбројне
боје
,
те
блистаху
као
бисер
и
драго
камење
.
На
витим
гранама
брсних
дрвета
лелујаху
се
веселе
тичице
и
умиљатим
цвркутом
поздрављаху
јутарње
часове
.
Отац-Василије
и
отац-Ђенадије
сеђаху
у
хладу
под
лиснатом
липом
и
уживаху
у
овим
небесним
красотама
.
Чињаше
им
се
да
леже
на
крилима
ветреним
.
У
мислима
беху
се
узнели
преко
Саве
и
Дунава
,
и
,
прелетајући
преко
шумадијских
гора
,
премишљаху
о
срећнијим
данима
рода
свога
.
Не
би
за
дуго
,
а
умилни
глас
звона
купиновске
цркве
стаде
одјекивати
по
селу
,
призивајући
благочестиве
хришћане
на
службу
Божју
.
Отац-Василије
и
отац-Ђенадије
дигоше
се
и
прекрстише
се
.
Затим
оставише
врт
,
изиђоше
на
улицу
и
упутише
се
право
цркви
.
Храм
купиновски
беше
већ
испуњен
побожним
хришћанима
.
Ту
беху
и
сви
бегунци
.
Међу
њима
беше
и
Бошко
,
са
матером
и
сестром
.
Служба
отпоче
.
Тихи
и
дрхтави
глас
оца-Ђенадија
испуњаваше
храм
неким
божанским
дахом
.
Све
упрло
поглед
у
ово
светитељско
лице
и
напајаше
се
истином
и
вером
,
што
се
са
подножја
уздизаше
к
престолу
Божјем
.
Преузвишена
осећања
побожности
прожмаху
сва
срца
.
Једна
мисао
обузе
све
,
и
сви
осетише
како
их
нека
невидљива
сила
подиже
к
небесним
висинама
.
Служба
се
сврши
.
Отац-Василије
изиђе
из
олтара
,
приђе
стаду
своме
и
са
речима
,
пуним
родољубља
,
одаде
пошту
неимарима
српске
слободе
.
Благочестиви
хришћани
отворише
срца
своја
и
с
највећом
радошћу
примише
речи
доброг
пастира
.
И
када
свештеник
заврши
,
умилни
гласови
за
певницом
дирнуше
у
најтање
жице
родољубиве
Купиновљане
.
„
Тебе
Бога
хвалим
“
потресе
све
присутне
и
испуни
храм
славом
Божјом
.
Сутра
дан
бегунци
оставише
Купиново
и
вратише
се
у
Србију
.
Отац
Ђенадије
оде
у
манастир
,
а
Бошко
с
матером
и
сестром
у
Самаиле
,
стрицу
Жарковом
.
На
своме
огњишту
Бурни
дани
прохујаше
...
Све
диже
главу
,
ал
’
још
не
диже
Свето
Благовештење
,
манастир
трнавски
.
Ћор-Зука
,
жељан
освете
,
поруши
и
манастир
и
конак
.
Што
не
стиже
да
поруши
,
то
повреди
.
И
ова
повреда
беше
жалоснија
од
рушевина
.
Иконостас
сравњен
са
земљом
,
и
од
ликова
светитељских
једва
оста
трага
.
Како
прођоше
они
на
иконостасу
,
тако
и
они
по
зидовима
.
Сви
беху
нагрђени
и
онакажени
:
очи
избодене
,
лице
изгребено
,
снага
изубијана
,
нечистотом
измрљана
и
срамним
контурама
ишарана
.
Крајем
Августа
1815
,
када
сутон
беше
земљу
обавио
,
једна
људска
прилика
искрсну
из
околине
манастирске
,
и
идући
лагано
корак
по
корак
,
дође
пред
рушевине
и
ту
се
заустави
.
У
околини
мртва
тишина
.
Зидови
манастирски
,
обавијени
мрачним
покровом
,
стрчаху
у
овој
немој
пустоши
и
страшним
изгледом
својим
слеђиваху
крв
у
пролазника
.
Кад
и
кад
јекне
буљина
,
или
искрсне
по
који
слепи
миш
,
облети
рушевине
манастирске
и
изгуби
се
у
тами
.
Прилика
,
омалена
и
погурена
,
у
дугој
,
црној
хаљини
,
стајаше
пред
рушевинама
и
не
мицаше
се
.
То
беше
отац-Ђенадије
.
Овај
стари
духовник
беше
сазнао
за
смрт
свога
сина
,
и
дође
да
му
гроб
нађе
,
да
га
грли
и
сузама
кваси
.
Сутон
прође
и
тама
се
пусти
.
Духовник
уђе
у
рушевине
и
изгуби
се
међу
зидинама
.
Мало
доцније
појави
се
с
десна
,
и
пође
напред
,
према
гробовима
.
Кад
стиже
до
једног
,
на
коме
ниједне
травке
не
беше
,
паде
ничице
и
обгрли
крстачу
.
Кроз
тамну
и
нему
ноћ
зачу
се
јецање
и
дубоко
уздисање
.
У
неко
доба
диже
се
старац
са
гроба
и
лагано
дође
пред
конак
.
Пред
њим
беху
