усамом
углу
судске
дворане
беше
намештен
сто
за
деловођу
.
Пред
овим
седила
је
тужилачка
страна
,
—
г
.
Флавије
,
а
до
овог
његов
адвокат
г
.
Босије
.
С
леве
стране
судбеног
стола
седила
је
тужена
страна
,
—
коју
је
,
бар
за
сад
,
представљао
г
.
Мишељ
Мозентал
председник
сената
,
и
адвокат
госпође
Андроните
г
.
Жилкред
де-Муљ
,
а
до
овога
читав
низ
пријатеља
и
кућних
познаника
г
.
Мозентала
.
А
пред
свима
овима
беше
поседала
радознала
публика
.
Средом
ове
публике
беше
остављен
широк
пролаз
.
У
ходнику
—
пред
заседањем
—
стајало
је
још
небројено
света
.
Беше
наступио
савршен
тајац
.
И
мува
да
пролети
чула
би
се
.
У
побочној
соби
,
с
десне
стране
заседања
,
седила
су
три
господина
и
један
дечко
.
Први
се
звао
г
.
Шарл
Дебрижен
—
Конт
Давињон
;
други
—
г
.
Емил
Флоријан
маркиз
де-Бранли
,
оба
негдашњи
кућни
пријатељи
пок
.
Артура
де-Ривијера
;
трећи
беше
—
старац
Авриљ
Дуферин
,
слепи
јувелир
,
а
четврти
мали
Фабијан
—
вођ
слепог
јувелира
.
Прва
три
беху
сведоци
по
овом
спору
.
Читање
акта
још
не
почињаше
.
Као
да
се
још
на
неког
чекало
.
Судска
се
врата
отворише
.
Служитељ
уђе
и
предаде
председнику
једно
писмо
.
Овај
га
отвори
—
прочита
.
«
Г
.
Андронита
супруга
г
.
Мишеља
Мазентала
,
преседника
сената
,
—
рече
преседник
званичним
«
тоном
»
—
не
може
због
злабости
да
присуствује
на
овом
суђењу
...
Сад
можемо
приступити
делу
!
...
»
Г
.
Мишељ
Мозентал
,
г
.
Жилкред
де-Муљ
адвокат
г
.
Андроните
и
сви
остали
њихни
пријатељи
и
познаници
,
само
се
чудно
згледаше
.
Они
се
овом
гласу
за
живу
главу
надали
нису
...
.
Г
.
Жилкред
се
нарочито
беше
окуњио
;
а
г
.
Мишељ
је
само
бленуо
у
своје
пријатеље
...
.
Да
су
на
другом
месту
—
могли
би
се
мало
и
посаветовати
,
али
овде
,
у
суду
,
некако
не
иде
...
.
Па
и
у
публици
се
осетило
неко
мало
кретање
.
.
«
Откуд
баш
данас
да
се
г
.
Андронити
смучи
?
!
...
ту
има
неки
ђаво
!
»
—
мислили
су
једни
.
Други
су
само
у
себи
жалили
,
што
су
у
нади
преварени
—
да
ће
данас
гледати
тако
из
близа
царицу
овог
тајанственог
скупа
,
спора
...
.
Врата
се
судска
и
опет
отворише
.
Послужитељ
унесе
још
једно
писмо
.
Он
га
предаде
г
.
преседнику
.
Овај
га
јетко
отвори
и
—
прочита
...
.
«
Нека
се
донесе
још
једна
фотеља
...
.
нека
господин
уђе
!
»
рече
г
.
председник
.
«
3а
кога
се
ово
опет
сад
фотеља
спрема
?
»
...
мишљаху
неки
радознало
.
Висок
и
отмено
одевен
човек
уђе
у
заседање
.
Његова
појава
само
произвела
је
у
целој
публици
необичан
утисак
:
«
Огист
Дегиљ
!
...
прошапташе
многи
зачуђено
.
»
—
«
Шта
тражи
овај
милијунар
на
овом
спору
?
»
питаху
се
други
...
.
«
3ар
се
и
«
ћивте
»
могу
да
заинтересују
за
овај
и
онај
исход
правде
?
!
»
питаху
се
подругљиво
трећи
...
.
«
Да
не
мисли
и
он
да
се
овде
може
што
,
онако
испод
руке
,
ућарити
?
»
—
разбијаху
главу
они
,
који
су
овде
само
за
то
дошли
,
да
виде
оно
чудо
од
накита
,
које
хоће
да
отме
од
оне
честите
госпође
један
ђачки
«
гуланфер
»
светска
«
протува
,
»
која
је
себи
увртила
у
главу
,
да
је
и
она
од
старе
племићске
породице
—
па
јој
сад
још
само
фали
једна
ситница
од
цигло
1
,
200
.
000
динара
.
Огист
Дегиљ
беше
одиста
најбогатији
трговац
у
П
...
.
Њега
су
обично
у
«
вишим
круговима
»
убројавали
у
оне
«
добре
домаћине
,
»
који
само
гледају
свој
посао
,
своју
трговину
,
своју
тезгу
и
—
ништа
више
.
Друге
капиталисте
једнако
су
прокопавали
за
његову
старину
и
порекло
,
па
нису
могли
никако
докучити
—
ни
ко
је
,
ни
одакле
је
.
Неки
су
само
нагађали
,
да
се
његово
богаство
датира
од
револуције
.
Пакосни
и
завидљиви
чак
су
дотле
терали
са
својим
злобним
језицима
,
—
као
да
је
он
смакао
и
утајао
силно
благо
некаквом
богатом
племићу
,
који
се
у
време
оне
опште
забуне
био
са
својим
благом
код
њега
склонио
.
Но
у
самој
ствари
ово
су
биле
голе
«
сокак
-
лакрдије
,
»
и
злобна
изношења
оних
,
који
нису
били
сретни
у
својим
трговачким
предузећима
,
и
који
нису
могли
ни
у
једном
трговачком
послу
да
издрже
с
њим
конкуренцију
.
У
осталом
се
знало
као
позитивно
:
да
је
Огист
живео
скромно
и
штедљиво
,
да
је
био
преко
сваке
мере
сретан
у
трговачким
комбинацијама
и
да
се
не
зна
ни
за
један
случај
,
да
је
у
каквом
предузећу
претрпио
какву
знатнију
штету
.
И
свет
је
опет
његову
скромност
и
штедњу
називао
тврдичењем
и
џимријашлуком
.
Огист
је
избегавао
све
јавне
забаве
и
политичке
дискусије
.
Био
је
нежењен
.
Одбио
је
толике
понуде
,
које
су
сматране
за
врло
ретке
и
угледне
партије
за
женидбу
...
.
У
кратко
:
Огист
је
био
и
најбогатији
трговац
и
највећи
особењак
у
вароши
П
,
...
За
то
се
свет
онако
и
зачудно
,
кад
је
видео
овог
и
милијунара
и
особењака
да
је
и
он
дошао
да
присуствује
на
расправи
овог
загонетног
и
чудног
спора
.
—
Кад
је
Огист
Дегиљ
ушао
у
судницу
,
он
се
учтиво
поклонио
судбеном
столу
.
Г
.
председник
му
показа
руком
фотељу
—
као
место
,
које
му
је
из
почасти
одређено
.
Огист
се
опет
учтиво
поклони
,
па
прође
и
седе
.
Видило
се
,
да
је
и
сам
нешто
узбуђен
.
Његови
су
погледи
и
нехотично
лутали
по
судској
дворани
.
—
Кад
се
ови
сусретоше
с
погледима
г
.
Мишеља
Мозентала
!
,
—
онда
се
преко
Огистових
усана
развуче
хладан
,
ироничан
осмејак
.
Ова
су
се
два
велика
—
сваки
по
свом
послу
и
положају
—
човека
познавала
.
Они
се
немо
поздравише
.
Огист
стаде
посматрати
сва
седишта
и
на
њима
радознале
гледаоце
.
Да
ли
је
тражио
кога
?
—
Његови
се
погледи
зауставише
онамо
,
где
је
седила
тужилачка
страна
.
Г
.
Флавије
беше
се
замислио
.
Он
је
гледао
преда
се
.
На
његову
се
лицу
виђаше
мешавина
—
туге
,
неизвесности
,
радозналости
—
наде
.
Чињаше
се
као
да
је
сам
самцит
у
својој
соби
,
а
не
пред
судом
пред
толиким
светом
,
који
беше
упро
очи
у
њ
.
Њега
је
Огист
посматрао
дуго
и
дуго
...
.
Наједаред
се
Флавије
трже
,
исправи
.
Њихови
се
погледи
нађоше
,
сусретоше
...
.
Они
се
мерише
с
пуно
интереса
и
—
неке
,
њима
непојамне
,
симпатије
...
.
Да
боме
,
има
прилика
,
кад
се
деси
,
да
неког
,
ког
никад
ни
видили
нисмо
,
од
првог
погледа
—
заволемо
у
толикој
мери
,
да
би
му
се
предали
и
срцем
и
душом
,
па
да
опет
не
знамо
од
куд
то
долази
и
за
што
то
тако
бива
.
Тако
се
нешто
десило
и
Флавију
Ривијеру
и
Огисту
Дегиљу
...
.
«
На
реду
је
да
се
чита
тужба
тужиоца
,
»
рече
г
.
председник
свечаним
гласом
судије
...
.
XИИИ
—
Тужба
је
гласила
,
настави
г
.
учитељ
:
«
Артур
маркиз
де-Ривијер
,
ступио
је
у
брак
с
Аном
Севињском
—
20
септембра
године
17
...
.
Ово
се
доказује
овим
под
«
А
»
приложеним
изводом
венчаних
—
храма
св
.
оца
Ловре
у
П
...
.
У
овом
сам
браку
рођен
ја
.
Ово
се
доказује
изводом
крштених
—
храма
св
.
оца
Ловре
у
П
...
(
Види
прилог
под
«
Б
»
)
Моја
је
мати
умрла
.
Ово
се
доказује
изводом
умрлих
—
храма
св
.
оца
Ловре
у
П
.
.
,
.
(
Види
прилог
под
«
В
»
)
У
време
револуције
—
кад
се
оно
диже
кука
и
мотика
на
разуздано
ондашње
племство
,
на
насиља
и
нечувене
злоупотребе
ондашње
власти
,
на
корупцију
—
поквареност
,
која
беше
народу
до
грда
дошла
,
и
на
све
оно
,
што
је
ондашње
друштво
притискивало
као
поноћна
мора
;
онда
када
је
за
старе
грехе
плаћала
главом
и
многа
невиност
,
—
мој
се
отац
спасао
и
пребегао
у
Инглиску
.
Он
је
само
мене
—
дете
од
непуне
четири
године
—
на
својим
леђима
изнео
из
оног
општег
метежа
.
Од
огромне
имаовине
,
коју
су
негда
Ривијери
имали
,
само
је
изнео
један
адиђар
—
накит
,
огрлицу
моје
пок
.
матере
.
Мој
отац
умре
у
Лондону
деветог
јануара
године
17
...
.
Ово
се
доказује
изводом
умрлих
—
храма
св
.
јеванђелиста
Луке
у
Лондону
.
(
Види
прилог
под
«
Г
»
.
)
На
својој
је
смрти
предао
и
мене
—
своје
дете
—
и
онај
адиђар
моје
пок
.
матере
,
своме
једином
пријатељу
Бомјеру
де-Рулу
.
Овај
се
примио
тога
тешког
аманета
.
Судбина
је
хтела
те
и
овај
једини
мој
заштитник
умре
на
годину
дана
по
смрти
мог
оца
.
Ово
се
доказује
изводом
умрлих
—
храма
св
.
јеванђелиста
Луке
у
Лондону
.
(
Види
прилог
под
«
Д
»
.
)
Огрлица
моје
матере
,
документи
,
који
су
се
на
моја
имовна
и
породична
права
односили
,
све
је
то
остало
при
удови
пок
.
Бомјера
,
г
.
Андронити
,
садашњој
супрузи
г
.
Мишеља
Мозентала
председника
сената
у
П
...
.
(
Мргођење
на
страни
туженој
,
жив
покрет
у
публици
.
)
Шта
је
било
с
тим
документима
—
како
су
неки
допали
ватре
на
камину
у
кући
пок
.
Бомјера
,
како
сам
ја
у
овој
кући
једног
вечера
омркао
,
а
освануо
у
бедној
и
прљавој
јазбини
баба
Джоме
,
и
то
под
именом
«
Розети
»
,
—
то
би
г
.
Андронита
најбоље
могла
да
објасни
...
.
(
Протест
са
стране
тужене
...
.
гнушање
у
публици
...
.
г
.
преседник
опомиње
на
ред
.
)
Али
,
свакојако
,
то
ће
објаснити
ови
сведоци
:
г
.
Джон
Петар
и
овога
жена
г
.
Бела
.
Петар
је
најпре
био
у
служби
код
мога
пок
.
оца
,
а
доцније
ступи
у
службу
код
пок
.
Бомјера
;
госпођа
Бела
је
била
собарица
код
г
.
Андроните
све
до
оног
кобног
дана
,
кад
је
та
племенита
госпођа
с
накитом
моје
матере
оставила
Инглиску
,
дошла
у
П
.
.
,
.
и
ступила
у
други
брак
—
с
г
.
Мишељем
Мозенталом
преседником
сената
,
којом
је
приликом
имала
доброту
да
огрлицу
моје
матере
уведе
,
као
свој
накит
,
у
брачни
уговор
.
(
Живљи
протести
с
стране
тужене
...
.
гнушање
у
публици
...
.
г
.
преседник
опомиње
по
други
пут
на
ред
и
тишину
.
)
Ови
ће
сведоци
осведочити
,
како
су
и
где
нађена
ова
три
у
пола
нагорела
документа
.
(
Види
прилог
под
«
а
»
,
«
6
»
и
«
в
»
.
)
Непотпуност
ставова
,
које
је
ватра
—
сигурно
она
на
камину
у
кући
пок
.
Бомјера
—
оштетила
,
—
нека
попуне
за
то
стручни
вештаци
.
Документе
под
«
а
»
и
«
б
»
писао
је
мој
отац
,
а
онај
под
«
в
»
писао
је
покојни
Бомјер
де-Рул
.
Ово
ће
се
доказати
вештачким
сравњењем
рукописа
.
Несумњиви
рукопис
мог
пок
.
оца
налази
се
на
акту
Но
10
.
881
(
фасцикла
број
XXВ
година
17
...
.
)
;
а
г
.
Бомјера
,
на
акту
Но
24
.
087
(
фасцикла
број
XИИ
година
17
...
.
)
,
у
архиви
славног
судбеног
стола
.
Огрлица
моје
матере
има
облик
—
фасон
—
полумесеца
са
звездом
.
На
доњем
боку
овога
адиђара
виси
Христово
распетије
.
Адиђар
је
вештачка
израђевина
.
У
њему
су
три
врсте
драгог
камења
:
брилијанти
,
смарагди
и
рубини
.
Цео
је
накит
смештен
у
златну
шатулу
.
Вредност
овој
огрлици
износи
1
,
200
.
000
динара
.
Да
је
овај
исти
адиђар
дао
мој
пок
.
отац
својој
заручници
Ани
Севињској
—
мојој
матери
као
први
веренички
дар
,
—
посведочиће
:
г
.
Шарл
Дебрижен
Конт
Давињон
,
г
.
Емиљ
Флоријан
маркиз
де-Бранли
.
Они
ће
сведочити
и
о
облику
спорног
предмета
.
Спорна
се
огрлица
и
данас
находи
у
притежању
г
.
Андроните
.
Све
ово
једно
с
другим
преставља
пуноважан
доказ
:
а
,
да
сам
ја
законити
син
пок
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
и
овога
супруге
пок
.
Ане
Севињске
;
б
,
да
је
мој
пок
.
отац
спорни
предмет
оставио
по
смрти
на
аманет
пок
Бомјеру
де-Рулу
;
в
,
да
се
он
овог
аманета
и
примио
,
и
г
,
да
се
та
посмртна
заоставшина
и
сад
находи
у
притежању
г
.
Андроните
.
И
ја
,
на
основу
свега
тога
,
тражим
да
славни
судбени
сто
својом
пресудом
наложи
туженој
г
.
Андронити
,
супрузи
г
.
Мишеља
Мозентала
—
да
ми
спорни
предмет
,
материну
огрлицу
,
уступи
као
моје
очинство
и
материнство
.
(
Мимично
одобравање
у
публици
,
—
мргођење
на
страни
туженој
.
)
7
марта
18
.
.
год
.
у
П
...
.
»
Понизни
Флавије
Артур
Ривијер
медицинар
четврте
године
.
“
За
овим
су
читани
прилози
означени
под
«
А
»
,
«
Б
»
,
«
В
»
,
«
Г
»
,
и
«
Д
»
,
па
онда
они
под
«
а
»
,
«
б
»
и
«
в
»
,
а
најпосле
и
вештачки
прегледи
и
сравњења
.
Вештаци
су
нашли
:
да
су
рукописи
у
документима
под
«
а
»
и
«
б
»
—
истоветни
с
несумњивим
рукописом
пок
.
Артура
де-Ривијера
,
који
се
находи
на
акту
Но
10
.
881
(
фасцикла
број
XXВ
од
године
17
...
.
)
;
а
онај
на
документу
под
«
в
»
—
истоветан
је
с
несумњивим
рукописом
пок
.
Бомјера
де-Рула
на
акту
Но
24
.
087
(
фасцикла
бр
.
XИИ
од
године
17
...
)
у
архиви
славног
судбеног
стола
.
Вештаци
су
мнења
:
—
«
Документе
под
«
а
»
и
«
б
»
писао
је
Артур
де-Ривијер
;
а
онај
под
«
в
»
писао
је
Бомјер
де-Рул
»
.
—
Вештаци
,
одређени
да
попуне
по
могућству
ватром
оштећена
документа
под
«
а
»
,
«
б
»
и
«
в
»
—
могли
су
у
неколико
да
изнађу
,
које
су
речи
спаљене
само
на
документу
под
«
б
»
.
Попуњени
докуменат
гласи
:
—
«
...
...
...
мом
сину
Флавију
Артуру
де
Ривијеру
остављам
златну
шатулу
и
у
њој
његове
матере
пок
.
Ане
Севињске
огрлицу
у
дијамантима
,
смарагдима
и
рубинима
—
у
вред
.
1
,
200
.
000
динара
.
Документи
означени
под
И
,
ИИ
,
ИИИ
,
ИВ
,
В
...
.
увешће
га
у
остала
права
,
кад
се
врати
у
отаџбину
...
.
Стараоц
да
буде
мој
пријатељ
Бомјер
де-Рул
.
Лондон
24
децембра
17
...
,
године
.
Артур
де-Ривијер
“
Има
ли
тужитељ
шта
да
допуњава
или
измењује
у
својој
тужби
?
упита
г
.
председник
тужилачку
страну
.
«
Остајем
при
тужби
.
Нек
се
питају
сведоци
и
том
приликом
тражим
од
судбеног
стола
,
да
се
прочитају
сведоџбе
испитаних
сведока
—
г
.
Джона
Петра
и
његове
жене
г
.
Беле
,
одговори
г
.
Босије
адвокат
Флавијев
.
»
«
Сад
је
на
реду
да
се
чита
одговор
тужене
стране
»
,
рече
г
.
председник
а
и
нехотично
баци
поглед
на
оне
две
празне
фотеље
и
на
г
.
Мишеља
Мозентала
,
који
је
већ
одавно
почео
губити
присуство
духа
.
Он
је
непрестано
бленуо
у
своје
пријатеље
а
нарочито
у
г
.
Жилкреда
де-Муља
...
.
Он
је
већ
предвиђао
да
је
г
.
Андронита
имала
право
,
кад
му
је
казала
,
да
се
ствари
друкчије
обрнуле
и
да
је
опасност
ту
,
да
част
и
име
њихове
куће
дође
под
критично
питање
.
Г
.
Мишељу
беше
остала
још
једна
и
то
доста
јака
нада
,
а
то
је
:
Његови
начелни
пријатељи
дали
су
своју
поштену
реч
,
да
ће
ово
питање
његове
куће
сматрати
као
питање
њиховог
сопственог
начелног
политичног
«
вишег
обзира
.
»
А
кад
се
с
овога
становишта
овај
спор
посмотри
,
хе
,
онда
,
разуме
се
,
нико
не
сме
да
и
за
најмање
тамне
ствари
тражи
објашњења
.
Њихов
политични
виши
резон
само
загрми
:
«
Тако
бива
,
тако
бити
мора
!
»
Кад
би
г
.
Мишељ
на
ове
мисли
дошао
,
он
би
се
онда
чисто
мало
разгалио
и
тада
би
суљнуо
по
који
осветнички
поглед
на
ону
страну
публике
,
од
куда
су
се
јављале
очевидне
симпатије
за
Артурову
страну
.
—
Одговор
тужене
стране
гласи
:
«
Ко
што
каже
—
мора
и
да
докаже
...
.
Ко
шта
тражи
и
наћи
ће
.
Тужитељ
је
постао
од
неког
времена
публициста
.
Он
напада
на
све
што
постоји
.
Сад
јуриша
и
на
својину
—
туђу
!
...
Све
му
,
ама
баш
све
не
ваља
.
Хоће
да
руши
—
до
темеља
све
,
па
и
—
својину
.
То
је
његов
принцип
.
Није
само
његов
.
Њих
има
доста
,
који
су
вољни
да
поделе
,
да
не
рекнем
разграбе
,
туђу
имаовину
.
Хе
,
али
—
не
даду
браћа
...
.
Пис
!
много
је
мачку
говеђа
глава
!
—
—
—
—
—
На
овом
се
пољу
тужитељ
уморио
.
Тражи
сад
друго
поље
—
своје
славе
,
своје
величине
.
Хоће
да
постане
«
романиста
.
»
У
томе
жели
да
је
орђиналан
.
Хоће
сам
да
створи
и
грађу
за
свој
роман
.
Хоће
да
буде
сам
јунак
у
том
роману
.
И
—
сретно
је
почео
!
Најпре
је
одбацио
своје
презиме
«
Розети
»
.
Оно
је
за
јунака
једног
таког
романа
прозаично
.
Узео
је
друго
—
«
Артур
Ривијер
»
.
Оно
дивно
звони
.
То
је
име
првог
дома
у
нашој
краљевини
!
...
.
Он
то
и
хоће
.
Само
је
чудо
,
што
је
изоставио
из
тог
имена
оно
племићско
«
де
»
...
.
Његов
уображени
отац
није
хтео
никад
да
то
из
свог
презимена
избацује
!
...
.
Ко
може
да
погоди
за
што
је
учинио
то
јунак
овог
романа
?
—
ђаволи
су
ови
људи
!
Они
све
прокљуве
.
Сад
знамо
за
што
.
Хоће
да
се
уздигне
у
очима
свога
народа
,
—
народа
,
коме
се
на
силу
намеће
за
браниоца
његових
права
,
његових
слобода
—
краће
да
рекнем
:
хоће
да
се
«
популарише
»
...
.
И
—
ми
му
праштамо
.
Нека
мења
имена
,
нека
мења
презимена
,
нека
бира
који
хоће
грб
из
читаве
,
«
хералдике
»
,
нек
постаје
син
које
хоће
велике
и
славне
породице
—
ми
му
,
нек
буде
уверен
,
замерити
нећемо
.
.
.
Али
има
нешто
што
му
се
не
може
,
што
му
се
не
сме
допустити
.
А
шта
је
то
?
—
Да
одмах
кажем
.
Г
.
тужитељ
,
г
.
Флавије
Артур
Ривијер
—
изнашао
је
нову
методу
—
начин
—
,
како
ће
да
постане
богат
!
Он
хоће
,
он
бар
куша
,
да
од
нашег
славног
судбеног
стола
начини
гвоздене
маше
,
којима
мисли
,
да
вади
жеравицу
из
зажарене
пећи
...
.
Он
хоће
ни
мање
ни
више
,
да
наш
судбени
сто
,
ову
светињу
нашу
унизи
,
оскрнави
...
.
Хоће
рукама
суда
да
отима
туђу
имаовину
,
туђу
тековину
,
туђе
добро
—
хоће
судским
рукама
да
руши
својину
!
...
Али
на
срећу
нашу
—
ова
је
светиња
тако
високо
место
заузела
,
да
јој
се
оваки
унижавајући
умишљаји
ни
приближити
,
ни
дотаћи
не
могу
!
...
Славни
је
судбени
сто
«
неприкосновен
»
.
Он
је
изван
домашаја
себичне
људске
сфере
.
Његова
је
сфера
у
свези
с
престолом
правде
божје
(
веселост
на
страни
туженој
...
.
г
.
Мишеље
само
што
није
полетио
да
загрли
славног
творца
овог
одговора
—
г
.
Жилкреда
)
.
Славни
је
судбени
ето
,
опет
велим
,
сигуран
,
неприкосновен
!
...
А
моја
властодавка
г
.
Андронита
,
а
њен
многоуважени
муж
г
.
Мишељ
Мозентал
,
овај
триестогодишљи
раденик
у
државној
служби
,
дом
овај
велим
,
на
ком
нема
,
нити
може
бити
,
и
сенке
од
«
унижавајућих
дела
»
—
честита
,
велим
,
породица
ова
,
која
никад
ни
на
муху
стала
није
,
—
је
ли
она
сигурна
од
атентата
,
који
је
овако
дивно
смишљен
,
да
једним
ударцем
сруши
углед
једне
породице
,
која
је
најзаслужнија
на
пољу
борбе
за
утврђење
«
постојећег
стања
»
?
...
-Је
ли
сигурна
?
...
питам
.
Јесте
.
Она
мора
да
буде
сигурна
.
Њу
,
њену
праведну
ствар
,
морају
да
заштићују
—
наши
судови
,
закони
—
ми
сви
!
...
(
Особита
веселост
на
туженој
страни
...
.
мргођење
у
публици
.
)
И
шта
тражи
тужитељ
?
—
Он
вели
:
Огрлицу
своје
матере
.
А
где
је
та
огрлица
?
—
Он
вели
:
Ено
је
у
г
.
Андроните
...
И
за
то
је
натрпао
пуно
доказа
...
.
Каквих
?
—
То
ћемо
видити
.
Он
је
сметуо
с
ума
нешто
најважније
.
Он
још
ни
чим
не
доказује
:
да
је
он
главом
оно
дете
,
које
је
рођено
у
браку
пок
.
Артура
де-Ривијера
и
овога
супруге
пок
.
Ане
Севињске
...
.
Шта
бих
ја
могао
наћи
племића
и
племићака
,
како
су
ступили
у
брак
,
па
онда
како
се
у
том
браку
родило
дете
,
и
њега
сад
нема
;
а
ја
повичи
,
пошто
узмем
име
детиње
и
презиме
оца
његова
,
—
чујте
људи
,
судови
,
закони
,
ја
сам
главом
то
дете
и
наследник
свега
оног
,
што
би
оно
,
да
је
живо
,
наследило
;
а
ако
не
верујете
,
ево
извода
венчаних
мојих
родитеља
,
ево
извода
умрлих
,
а
ево
и
извода
како
сам
ја
у
том
браку
рођен
!
...
Дивна
мисао
...
.
Мени
овако
што
не
би
никад
на
ум
пало
...
И
за
то
се
хоће
оригинална
способност
.
Ја
је
неман
.
То
признајем
.
Њу
могу
имати
само
гамени
какве
џиновске
вароши
као
што
је
наш
П
...
.
.
Тражим
да
се
тужитељ
одбије
од
тражења
.
А
што
је
неким
изразима
у
тужби
тужитеља
нападнута
част
племените
г
.
Андроните
,
моје
властодавке
,
—
то
ћу
и
знати
и
умети
са
свим
другим
путем
потражити
рачуна
од
г
.
Флавија
«
Артура
Ривијера
»
,
овог
,
без
шале
оригиналног
јунака
у
његову
мистериозну
роману
.
—
—
10
априла
године
18
.
.
у
П
...
.
Понизни
Жилкред
де-Муљ
заступник
г
.
Андроните
,
супруге
г
.
Мишеља
Мозентала
преседника
сената
у
П
...
.
»
«
Има
ли
тужена
страна
да
свој
одговор
у
чему
«
допуњује
»
,
«
објашњује
»
или
да
што
измени
?
“
упита
г
.
преседник
тоном
,
који
је
хтео
у
исто
време
рећи
:
«
Алал
ти
вера
,
г
.
Жилкреде
;
овако
ваља
!
...
Удри
ти
најпре
змију
по
глави
—
нека
јој
мркне
свест
—
па
ћеш
је
после
лако
—
и
од
по
муке
,
дотући
!
...
»
Г
.
Жилкред
одговори
:
«
Па
хајде
да
видимо
,
шта
су
рекле
те
Лондонлије
,
сведоци
тужитељеви
г
.
Джон
Петар
и
његова
госпа
Бела
?
Да
чујемо
шта
ће
рећи
г
.
сведоци
из
П
...
.
Ето
и
ја
тражим
да
се
они
испитају
.
Мене
ће
бар
њихова
сведоџба
занимати
.
Нарочито
сам
радознао
шта
ће
рећи
,
шта
ће
сведочити
тај
новопронађени
,
слепи
јувелир
—
сведок
?
...
Чудо
ми
је
само
,
како
је
наш
млади
племић
могао
да
употреби
у
ову
одвећ
суптилну
ствар
својих
родитеља
—
ако
је
,
то
јест
,
он
сигуран
да
су
му
они
родитељи
—
људе
од
таког
ниског
порекла
!
...
Још
је
чудније
како
се
могао
заканити
,
да
гази
блато
по
оној
нечистој
и
пустој
улици
,
да
међу
оним
убожацима
тражи
старе
познанике
честитог
дома
својих
уображених
предака
,
да
потражи
међу
просјацима
човека
,
који
је
с
његовим
оцем
пок
.
Артуром
де-Ривијером
био
на
прошевини
,
којом
је
приликом
уочио
скупоцени
веренички
дар
,
па
сад
,
наравски
,
ваља
да
дође
пред
славни
судбени
сто
да
то
осведочи
и
још
као
прстом
покаже
:
«
И
тај
је
,
господо
судије
,
адиђар
онај
исти
,
што
га
на
врату
носи
г
.
Андронита
!
»
...
Чудо
је
то
све
.
Али
ми
треба
да
опростимо
нашем
младом
племићу
!
...
Та
за
бога
,
он
је
новајлија
још
.
Он
сигурно
и
не
слути
колико
вређа
своје
претке
,
свог
оца
,
своју
матер
,
—
ако
су
,
то
јест
,
они
заиста
његови
претци
,
ако
је
Артур
његов
отац
,
ако
је
Ана
Севињска
његова
мати
—
што
их
мртве
увршћује
у
друштво
просјака
и
убожака
»
...
.
(
Веселост
на
страни
туженој
...
.
«
Зар
у
убожацима
и
сиротињи
не
тече
онака
иста
крв
у
жилама
,
као
и
у
племства
...
.
зар
сиротиња
нису
људи
?
...
»
упита
неко
из
публике
...
.
Сад
се
диже
читава
граја
...
.
Г
.
преседник
хоће
да
казни
оног
што
се
усудио
да
упада
у
судске
ствари
...
.
Не
зна
се
,
за
пакост
,
ко
је
...
.
Глас
је
излетио
с
оне
стране
откуд
су
се
јављале
симпатије
за
тужилачку
страну
...
.
Г
.
преседник
хоће
да
искључи
целу
публику
...
.
Он
погледа
на
г
.
Мишеља
,
Жилкреда
и
све
пријатеље
Мозенталове
куће
,
погледа
нарочито
на
г
.
Огиста
Дегиља
...
.
И
ови
би
морали
изаћи
—
сви
,
сем
тужитеља
и
тужених
...
.
Шта
ће
?
—
Сведе
опет
на
опомену
—
мало
оштрију
.
)
Г
.
Жилкред
узе
реч
:
«
Славни
судбени
сто
већ
и
сам
види
,
познаје
тенденцију
,
праву
намеру
оног
гласа
из
публике
.
Он
је
протестовао
,
што
сам
се
усудио
да
приметим
,
да
просјаци
и
убожаци
нису
могли
бити
другови
и
кућни
пријатељи
чувене
куће
Ривијера
...
.
Он
,
тај
глас
,
протествује
,
што
у
тој
мојој
скромној
примедби
види
оно
,
што
ја
нити
тврдим
ни
поричем
...
.
Моја
је
струка
право
.
Ја
не
умем
да
аналишем
људску
крв
,
те
да
видим
да
ли
је
она
у
просјака
друкчија
,
но
она
у
племства
.
Што
не
умем
,
то
и
не
кажем
.
Онај
глас
из
публике
показао
нам
је
још
нешто
.
И
то
нешто
од
важности
је
.
Зар
не
видимо
,
господо
,
да
се
нокти
комунизма
,
социјализма
ево
већ
пружају
до
пред
сами
судбени
сто
?
!
...
Зар
не
видимо
да
су
постали
толико
дрски
,
да
нам
своја
начела
—
која
хоће
све
да
поруше
—
почеше
и
пред
самим
судовима
да
намећу
?
!
.
.
То
сам
ја
,
господо
судије
,
разумео
у
оном
гласу
из
публике
...
.
»
(
Веселост
на
страни
туженој
...
.
комешање
у
публици
)
.
—
—
Г
.
Флавије
беше
један
од
оних
младих
карактера
,
који
истина
много
којешта
виде
,
који
воде
рачуна
о
свима
друштвеним
манама
,
што
су
се
као
коров
укорениле
и
разбокориле
у
градини
народног
живота
,
шта
више
,
он
беше
човек
пун
енергије
,
пун
добре
воље
,
да
тај
коров
треби
,
сатире
,
а
да
на
место
њега
сади
,
гаји
,
негује
,
подиже
биље
друштвене
чедности
,
морала
,
правде
,
слободе
—
за
све
и
свакога
,
без
разлике
стања
и
сталежа
,
ранга
и
положаја
.
Али
он
не
беше
још
добио
прилику
да
својим
очима
завири
до
на
дно
устајале
,
жабокречне
,
ритом
и
ситом
обрасле
баруштине
друштвеног
склопа
...
.
Он
још
није
добио
прилику
да
види
онај
сплет
од
гадних
и
отровних
амфибија
што
гмижу
по
дну
тог
кужног
талога
од
многогодишњег
трулежа
и
отпадака
органских
створова
.
Флавије
је
данас
први
пут
видео
грозни
и
гнусни
облик
једне
таке
амфибије
.
Та
амфибија
беше
главом
1
.
Жилкред
де-Муљ
—
јавни
правозаступник
за
варош
П
...
.
и
народни
посланик
за
срез
С
...
.
Та
амфибија
беше
адвокат
г
Андроните
...
.
Та
амфибија
беше
злосретни
бранилац
правде
!
!
...
Флавије
је
само
гледао
ову
грдобу
,
ово
чудовиште
под
маском
човекова
лика
.
Флавије
се
згрозио
.
Он
је
једном
хтео
као
разјарени
лаф
да
полети
,
да
зграби
,
да
раздере
—
да
као
црва
згази
ову
наказу
од
наказе
,
овај
кужни
чир
пун
заразног
гноја
на
телу
оног
народа
,
ког
је
Флавије
волео
,
љубио
као
своју
душу
,
као
свој
живот
,
као
свој
идол
љубави
.
И
само
један
поглед
г
.
Огиста
Дегиља
,
који
као
да
беше
смотрио
шта
се
кува
у
души
Флавијевој
,
—
учини
,
те
се
узбуркани
таласи
гњева
и
гнушања
Флавијева
—
стишаше
и
смирише
.
Кад
се
мир
у
неколико
поврати
г
.
председник
огласи
:
«
Сад
је
на
реду
,
да
се
читају
искази
сведока
—
г
.
Джона
Петра
бакала
и
овога
жене
г
.
Беле
.
Ови
су
сведоци
испитани
код
краљевског
судбеног
стола
у
Лондону
.
Њихову
сведоџбу
имамо
преведену
и
оверену
нашим
министром
иностраних
дела
...
.
»
XИВ
—
Сведоџба
г
.
Джона
Петра
бакала
из
Лондона
гласи
—
поче
г
.
преседник
читање
даље
.
«
Ја
о
тој
ствари
знам
ово
да
сведочим
,
господине
:
Сад
ће
бити
око
20—21
годину
,
мање
или
нешто
више
,
то
не
памтим
.
То
је
било
онда
када
је
наш
Лондон
био
пун
бегунаца
из
П
...
.
.
Ја
се
тада
погодим
код
неког
г
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
.
Он
је
био
самац
.
Имао
је
само
једног
синчића
од
4
године
.
Детету
овом
беше
име
Флавије
.
Г
.
Артур
умре
после
два—три
месеца
,
а
своје
дете
остави
у
аманет
свом
присном
пријатељу
г
.
Бомјеру
де-Рулу
.
Они
заиста
беху
прави
пријатељи
.
Г
.
Бомјер
је
плакао
за
Артуром
као
мало
дете
.
Г
.
Бомјер
,
ваљда
због
детета
,
не
хтеде
мене
да
пусти
;
он
ме
прими
себи
.
Ово
ми
је
било
мило
Бејах
се
запазио
с
госпођицом
Белом
,
собарицом
код
г
Андроните
.
То
беше
добра
,
учтива
а
боме
и
лепа
девојчица
.
Ми
смо
се
после
узели
.
Сад
живимо
задовољно
.
—
Не
прође
ви
година
дана
—
умре
и
Бомјер
.
Овај
је
случај
бацио
и
мене
и
моју
Белу
у
велику
неприлику
.
На
три
или
четири
дана
по
смрти
Бомјеровој
,
отпусти
нас
г
.
Андронита
.
Она
је
тога
дана
оставила
Лондон
.
Више
за
њу
никад
ништа
чули
нисмо
.
У
очи
дана
поласка
г
.
Андронита
се
показала
необична
.
Она
беше
готово
збуњена
.
Још
с
вечера
често
је
улазила
и
излазила
из
кабинета
свог
пок
.
мужа
.
Беше
ладно
.
Рече
ми
да
наложим
на
камину
мало
ватре
Ја
то
учиним
.
Она
је
после
опет
ушла
у
кабинет
.
Тог
се
пута
задржа
дуго
.
Њено
се
дете
,
мала
Адела
,
беше
нешто
усцикала
.
Бела
је
није
могла
забавити
.
Није
јој
тада
била
ни
година
.
Бела
јави
мени
да
кажем
г
.
Андронити
,
да
је
детету
зло
.
Ја
полако
отворим
врата
на
кабинету
.
Госпођа
Андронита
сеђаше
за
столом
.
Беше
чудна
у
лицу
.
Ја
се
поплаших
.
Пред
њом
стајаху
многе
неке
хартије
.
Ту
беху
и
друге
неке
ствари
.
Видио
сам
и
златну
шатулу
.
Она
беше
отворена
.
Сва
је
шатула
у
ватри
горела
.
То
је
био
некакви
накит
у
самом
драгом
камењу
.
Ја
полако
затворим
врата
.
Испричам
све
мојој
Бели
.
Дете
је
још
једнако
врискало
Хтело
је
свиснути
.
Бела
ме
није
ни
чула
шта
сам
јој
говорио
.
Она
није
знала
шта
да
ради
.
Мораде
однети
дете
матери
.
Кад
је
ушла
у
кабинет
зачудила
се
.
Кабинет
је
био
пун
пунцит
дима
.
Код
камина
је
стајала
г
.
Андронита
Она
се
необично
тргла
,
кад
је
чула
вриску
детета
свога
.
Бела
ми
је
причала
,
да
је
стајала
неколико
тренутака
нема
,
бледа
—
као
изван
себе
.
За
тим
је
мало
дошла
себи
.
«
Отвори
прозоре
,
нек
дим
изађе
!
...
Сад
спалих
неке
хартије
,
које
су
могле
мом
мужу
главе
доћи
!
...
»
То
је
рекла
и
не
знајући
шта
говори
,
па
узела
дете
и
отишла
у
собу
своју
Бела
је
отворила
прозоре
,
дим
је
био
изашао
...
.
Ватру
беше
попао
црн
пухор
од
сагорелих
хартија
...
.
С
краја
ватре
биле
су
још
неке
у
пола
,
а
неке
и
више
од
пола
читаве
...
Све
су
жене
радознале
.
И
Бела
је
у
сваком
погледу
жена
—
с
добрим
само
срцем
.
Она
домча
онај
остатак
хартија
...
.
Остави
кабинет
и
све
мени
исприча
.
Од
мене
није
никад
ништа
крила
.
Сутра
дан
нити
смо
ми
били
више
код
г
.
Андроните
,
нити
је
ова
била
у
оном
стану
...
.
Шта
је
било
с
малим
Фловијем
—
нисмо
знали
.
Мислили
смо
да
га
је
госпа
са
собом
одвела
.
А
шта
смо
могли
друго
да
мислимо
?
То
је
било
најприродније
.
Како
смо
се
преварили
!
—
После
неколико
месеци
ја
нађем
сирото
дете
где
џупри
уз
некакву
бабу
што
продаје
кестење
.
Станем
.
Нисам
могао
својим
очима
да
верујем
.
Баба
ме
погледа
подозриво
.
Ја
се
досетим
...
.
Ми
смо
вам
,
господине
,
увек
досетљиви
...
.
Купим
неколико
кестенчића
и
том
приликом
добро
завирим
детету
у
очи
...
«
Оно
је
»
помислим
«
зацело
»
.
Како
је
јадно
изгледало
,
и
босо
и
голо
и
неопрано
.
Оно
мене
није
познало
...
.
Отрчим
Бели
:
кажем
јој
све
.
Она
брже
боље
—
спреми
се
.
Дођемо
на
оно
место
—
било
је
у
улици
св
.
Джемса
.
Кад
тамо
ни
бабе
ни
детета
!
Били
су
отишли
ваљда
кући
.
Беше
нам
,
врло
жао
...
.
«
Сиромах
Флавије
—
шта
је
дочекао
!
»
—
мишљасмо
.
Толико
смо
пута
одлазили
и
ја
и
Бела
у
улицу
св
.
Джемса
.
Али
све
узалуд
.
Никад
га
не
могасмо
наћи
.
После
овога
и
нас
погоди
несрећа
.
Моја
се
Бела
разболи
...
.
Обоје
бесмо
без
службе
.
Потрошила
се
и
последња
пара
...
.
Зараде
ни
од
куд
.
Бела
је
лежала
од
врућиштине
—
девет
пуних
недеља
...
.
Кад
онда
нисам
ударио
у
прошњу
—
ил
у
још
што
горе
—
никад
нећу
!
...
Бела
се
једва
мало
придиже
.
Дође
друга
несрећа
.
Оне
,
чини
ми
се
,
не
иду
никад
саме
...
.
Увек
им
је
друштво
—
беда
,
невоља
,
глад
—
црна
неимаштина
!
...
Сад
паднем
ја
да
лежим
—
од
исте
болести
.
Био
сам
изван
себе
две
—
три
недеље
.
Шта
је
за
то
доба
радила
Бела
,
онако
слаба
,
ја
не
знам
.
Кад
сам
дошао
себи
—
о
чуда
!
—
Био
сам
у
другој
кући
,
у
другој
соби
,
у
другим
хаљинама
...
.
?
Где
сам
ово
—
помислим
.
«
У
нашој
кући
»
,
одговори
ми
Бела
,
а
сузе
јој
грунуше
из
очију
.
Она
се
обрадовала
...
.
Толико
времена
нисам
ни
једне
разумне
прозборио
.
Тако
је
било
.
Бог
често
и
сиротињу
погледа
.
Кад
сам
пао
лежати
,
Бела
,
онако
слаба
,
без
пребијене
паре
—
нашла
се
у
чуду
...
.
Падне
јој
на
ум
једна
њена
другарица
—
мала
Ибрина
—
тако
су
је
звали
...
.
Умрла
је
—
бог
да
јој
душу
опрости
!
—
Ибрина
је
била
у
служби
код
неке
богате
породице
,
која
беше
дошла
у
Лондон
из
северне
Америке
.
Они
су
становали
у
оној
истој
кући
,
где
је
умро
пок
.
Артур
де-Ривијер
.
Њој
оде
Бела
.
Потужи
јој
се
.
Открије
јој
све
наше
јаде
.
И
Ибрина
је
била
сирота
,
али
она
прими
к
срцу
нашу
беду
.
Она
је
одвајала
од
својих
уста
,
па
је
нама
помагала
...
.
Сиротиња
има
нешто
,
што
немају
богаташи
.
То
је
милосрђе
.
Бела
је
ишла
чешће
Ибрини
,
и
вазда
се
враћала
пуних
руку
.
Једнога
вечера
затече
Бела
код
Ибрине
некаквог
странца
.
Он
беше
дошао
пре
неколико
дана
из
П
...
.
.
да
потражи
неког
далеког
свог
рођака
,
који
је
у
време
револуције
дошао
с
једним
дететом
у
Лондон
,
па
се
после
није
вратио
.
У
варошком
кварту
даду
му
нумеру
куће
где
је
становао
,
и
та
је
кућа
била
где
су
Ибринини
господари
становали
.
Рођаку
странчеву
било
је
име
Артур
маркиз
де-Ривијер
.
Удес
овај
одређен
је
руком
самог
спаситеља
.
Моја
Бела
исприча
странцу
све
што
је
знала
о
Артуру
и
његовом
сину
.
Још
оног
вечера
странац
дође
у
наш
стан
.
Прегледа
оне
нагореле
хартије
.
Он
је
нашао
траг
свог
рођака
.
Још
сутра
дан
он
нам
купи
кућу
,
пресели
нас
.
Доведе
лекара
и
ја
за
кратко
време
дођем
себи
.
Кад
сам
се
са
свим
опоравио
,
одведем
странца
на
гроб
Артуров
.
Он
је
пао
на
хладно
бусење
гроба
па
је
плакао
као
мало
дете
.
После
сам
га
водио
и
на
гроб
пок
.
Бомјера
.
И
ту
су
му
сузе
грунуле
из
очију
.
Обојици
је
подигао
дивне
споменике
.
Жалио
је
што
нису
један
код
другога
.
Разуме
се
да
смо
му
и
о
детету
—
Флавију
—
казали
све
што
смо
знали
.
Нисмо
заборавили
,
како
сам
га
ја
познао
у
улици
св
.
Джемса
и
како
смо
толико
пута
ишли
,
не
би
ли
га
где
нашли
и
видили
.
Сад
је
тек
настала
права
невоља
.
Ово
је
дете
ваљало
по
што
по
то
пронаћи
.
Све
је
чињено
,
све
је
покушано
—
па
све
би
у
заман
!
—
Старанац
је
сваки
дан
добијао
писма
из
П
...
а
сваки
је
дан
готово
писао
у
П
...
.
Једног
јутра
рече
нам
тужним
гласом
:
«
Ја
морам
поћи
.
Али
вама
остављам
у
аманет
,
да
ми
малог
Флавија
пронађете
...
.
Ако
га
нађете
,
немојте
ништа
предузимати
док
мени
не
јавите
—
бојим
се
да
се
што
не
догоди
што
би
детету
наудило
...
.
Шта
знам
ја
—
каква
га
непријатељска
рука
бацила
у
ту
беду
...
.
Можда
се
и
сад
на
њ
пази
...
.
Ту
се
мора
мудро
и
обазриво
радити
.
»
Кад
пође
даде
нам
100
фуната
стерлинга
(
2400
динара
)
да
какву
радњу
отворимо
.
То
смо
и
учинили
.
Отворили
смо
бакалницу
.
Рад
нам
је
сам
бог
благословио
.
Ми
смо
сретни
.
Странац
оде
а
ми
остадосмо
.
Ми
нисмо
мировали
пуне
три
године
.
Детета
нигде
ни
од
корова
,
као
да
је
у
земљу
пропало
...
.
Боже
мој
,
господине
,
та
Лондон
и
јест
сиње
море
.
Човек
је
у
њему
као
зрно
песка
у
мору
.
—
Једнога
дана
беше
моја
Бела
изишла
у
варош
.
Зачудио
сам
се
—
ваздан
није
кући
дошла
.
Прође
два
сахата
ноћи
,
а
ње
још
нема
.
Био
сам
се
поплашио
.
Морало
је
се
нешто
догодити
.
Нисам
знао
шта
да
радим
,
куд
да
пођем
,
куд
да
је
тражим
,
особито
у
Лондону
.
—
Кад
,
на
срећу
,
у
зло
доба
,
врата
се
отворише
—
ето
је
!
...
Она
се
сва
задувала
.
На
лицу
јој
се
беше
исписала
и
туга
и
радост
...
.
Она
је
у
ме
само
гледала
.
Није
умела
ни
речи
да
прозбори
:
«
Шта
ти
је
?
за
бога
?
?
упитам
је
.
—
Ћути
,
рече
ми
;
да
се
мало
одморим
,
казаћу
ти
!
...
Добро
је
...
.
Хвала
богу
већ
једном
!
...
Ала
је
сретан
данашњи
дан
!
...
Никад
га
заборавити
нећу
!
...
—
Шта
је
,
казуј
!
повичем
јој
пун
нестрпљења
...
.
—
Хе
,
шта
је
?
...
стани
мало
...
.
о
боже
теби
хвала
!
...
ти
си
моју
молитву
услишио
!
...
Шта
је
?
питаш
ме
...
.
Да
ти
кажем
!
...
Нашла
сам
нашег
Флавија
!
...
нашег
сиротана
...
.
јадно
моје
сироче
!
...
Куку
мени
што
га
не
узех
на
кркаче
?
!
.
.
што
га
не
донесох
овде
?
?
.
.
Хе
,
ни
сам
смела
од
нашег
добротвора
;
а
никог
другог
питала
не
бих
»
...
.
Е
,
господине
,
не
памтим
ништа
у
свету
,
од
кад
сам
се
родио
,
да
ме
је
тако
што
обрадовало
,
као
овај
глас
!
...
«
3наш
,
рече
ми
моја
жена
,
да
је
данас
било
доста
хладно
.
Ја
одох
,
не
знам
ни
сана
за
што
...
.
Бог
ме
је
сам
упутио
у
улицу
св
.
Ђорђа
.
Црква
св
.
Ђорђа
беше
већ
отворена
.
Уђем
те
се
помолим
Богу
,
као
обично
...
.
Он
ме
је
чуо
.
Он
ми
је
помогао
.
—
Кад
изађох
из
цркве
—
а
један
дечко
—
го
,
цепти
као
прут
и
кроз
плач
тужно
виче
:
—
«
Добро
кестење
—
два
за
пару
!
»
Мени
сину
божја
мисао
у
главу
...
.
Погледам
га
...
.
завирим
му
у
очи
.
—
«
Он
је
»
помислим
...
.
Кроз
ону
мршавост
,
кроз
оно
тамно
бледило
,
кроз
ону
неопранштину
,
нечистоту
,
—
вираху
још
оне
мени
добро
познате
црте
нашег
малог
Флавија
...
.
-
Упитам
га
:
—
«
Како
ти
је
име
,
чедо
моје
?
Он
ме
тужно
погледа
...
.
Видила
сам
лепо
—
оно
мене
није
познало
...
.
Јадно
дете
—
и
оно
би
се
обрадовало
.
—
Мени
је
име
Флавије
!
—
одговори
ми
дркћућим
гласом
,
ал
се
одмах
трже
као
опржено
,
па
додаде
:
-
—
Мене
зову
овде
и
«
Розети
»
...
—
Он
је
нема
никакве
сумње
!
помислим
,
...
Шта
ћу
да
радим
,
кукавица
сиња
?
!
.
.
»
Сетим
се
одмах
.
Сам
је
ме
бог
научио
...
.
На
срећу
бејах
понела
нешто
пара
.
Ја
га
упитам
:
—
По
што
ћеш
ми
дати
све
твоје
кестење
...
.
хоћу
баш
све
—
де
кажи
,
чедо
моје
?
...
.
—
«
Два
за
пару
,
»
одговори
јадник
,
и
погледа
ме
својим
помућеним
очицама
,
баш
као
да
је
хтео
рећи
:
узми
све
,
узми
све
—
бог
ти
помогао
!
.
.
Пребројимо
.
Платим
му
.
Ја
не
бих
ни
бројала
;
дала
би
му
коју
пару
више
,
али
сам
се
бојала
да
тим
што
не
шкодим
њему
,
да
не
учиним
горе
.
Он
,
весео
пође
.
Ја
застанем
,
као
бајаги
вежем
мараму
с
кестењем
,
а
она
ни
се
дреши
...
.
Оно
измаче
...
.
Ја
за
њим
полако
,
чинећи
се
и
невешта
,
све
гледам
у
дућане
,
као
да
бих
још
нешто
купила
;
али
моје
око
није
силазило
с
овог
јадника
.
Тако
смо
ишли
дуго
.
Дете
је
застајкивало
.
Ваљда
је
бројало
паре
.
Једном
се
и
саже
.
Мора
да
је
коју
пару
испустило
,
па
је
довати
.
Најпосле
сависмо
у
један
ћор-сокак
.
У
том
крају
никад
била
нисам
.
На
све
стране
испада
сама
гола
сиротиња
.
Дете
уђе
у
једну
уџерицу
.
И
заиста
ово
није
било
ни
налик
на
кућу
.
Ту
је
било
некад
некакво
велико
здање
,
па
је
срушено
.
Остао
беше
још
само
један
зид
који
се
наслањао
на
другу
суседну
кућу
,
те
је
тако
све
личило
на
троуго
.
У
овом
троуглу
стоји
прилепљена
она
уџерица
с
вратима
мањим
од
малог
прозора
,
а
с
прозором
кроз
који
се
једва
мачка
може
провући
...
.
Све
сам
распитала
—
онако
из
далека
да
се
нико
не
сети
...
.
Сазнала
сам
,
да
је
Флавије
код
некакве
баба
Джоме
...
.
На
њу
мрзи
цео
комшилук
.
Она
је
сваком
живом
досадила
.
То
није
баба
причаше
ми
—
то
је
бесна
мачка
,
која
сваком
оће
очи
да
изгребе
.
Флавије
—
јадни
Флавије
—
то
је
прави
мученик
,
ког
тамо
зову
«
Розети
...
.
»
—
Ево
ти
његова
еспапа
!
»
повика
ми
жена
и
мету
мараму
пуну
кестења
преда
ме
...
«
Ја
сам
,
господине
,
још
тога
вечера
писао
у
П
...
.
,
на
адресу
непознатог
.
И
—
шта
мислите
?
—
Четврти
дан
је
био
већ
у
нашој
кући
.
Још
је
тог
истог
дана
учинио
све
нужне
припреме
.
Човек
нам
се
овај
,
господине
,
учинио
преко
сваке
мере
обазрив
.
Договоримо
се
најпре
у
коју
ћемо
собу
да
сместимо
Флавија
.
Дали
смо
му
лепу
,
светлу
собицу
са
сокака
.
Наместимо
постељу
.
Спремимо
му
неколико
пари
хаљиница
,
рубља
и
све
друго
што
једном
детету
из
отменије
куће
треба
Ово
је
чињено
као
да
је
дете
већ
ту
.
—
Непознати
нам
издаде
упуства
,
како
ћемо
се
владати
према
детету
.
Кад
смо
с
овим
били
готови
,
он
с
мојом
Белом
оде
.
Било
је
пред
саму
ноћ
.
Бела
се
одмах
врати
;
а
странац
дође
у
пола
ноћи
...
Он
доведе
дете
...
О
,
господине
,
како
смо
се
обрадовали
!
.
.
Странац
отпутова
још
исте
ноћи
.
Кад
је
отишао
понео
је
са
собом
и
оне
нагореле
хартије
...
На
самом
поласку
рече
нам
:
«
Можда
ћете
се
ви
једног
дана
питати
код
вашег
краљевског
судбеног
стола
о
овом
детету
...
Кажите
само
оно
што
знате
,
кажите
—
истину
»
То
рече
па
оде
.
Од
тога
доба
нисмо
га
више
видили
.
Ми
смо
у
длаку
поступили
онако
како
нам
је
он
наредио
.
А
и
како
не
би
Он
беше
наш
избавитељ
,
а
ми
опет
дете
запазисмо
као
своје
.
Бог
нам
није
дао
друге
деце
.
Дете
оста
код
нас
пуних
десет
година
.
Свршило
је
основне
и
средње
школе
.
Ми
добијемо
наредбу
,
разуме
се
од
нашег
добротвора
,
да
дете
упутимо
у
П
...
.
.
чим
сврши
последњи
испит
из
шесте
гимназије
.
Добили
смо
и
нумеру
од
стана
,
куд
ће
и
где
ће
одсести
у
П
...
.
.
Тако
смо
и
урадили
...
О
,
господине
,
како
нам
би
тежак
тај
растанак
.
Сви
смо
троје
плакали
као
мала
деца
...
Флавије
није
био
више
дете
.
Он
вам
је
био
мудар
,
паметан
,
бистар
као
какви
зрео
човек
.
Он
оде
.
Од
то
доба
ни
њега
више
видили
нисмо
;
али
нам
пише
често
.
Он
нас
се
сећа
,
поштује
,
као
да
смо
га
родили
...
А
ми
,
хе
,
господине
,
да
нам
је
бар
да
га
још
једном
видимо
,
па
не
би
жалили
умрети
.
Сад
је
он
већ
свршен
човек
.
Учи
медицину
,
хоће
да
буде
лекар
.
—
То
је
што
о
том
детету
знам
.
На
све
ово
могу
се
и
заклети
...
Ово
ће
вам
потврдити
и
моја
жена
.
Наравски
—
шта
би
могла
друго
да
каже
до
—
оно
,
што
сам
ја
казао
;
а
то
је
,
сушту
,
овејану
,
истину
.
»
—
И
заиста
,
рече
г
.
учитељ
,
—
исказ
г
.
Беле
подударао
се
у
длаку
са
сведоџбом
њеног
мужа
.
Она
је
била
много
опширнија
.
—
Причала
је
с
више
осетљивости
.
Она
је
причајући
и
плакала
,
—
али
све
кад
се
узме
,
опет
је
изишло
од
речи
до
речи
оно
,
што
је
и
њен
муж
,
г
.
Джон
Петар
,
испричао
.
Истина
,
ма
се
с
ког
краја
почела
казивати
,
остаје
увек
—
само
истина
...
.
.
«
Сад
је
на
реду
да
се
испитају
сведоци
,
а
на
име
г
.
Шарл
Дебрижен
Конт
Давињон
»
,
рече
г
.
преседник
краљевског
судбеног
стола
.
—
XВ
Г
.
Шарл
Дебрижен
беше
човек
осредњег
стаса
.
Било
му
је
око
60
година
.
Био
је
сед
као
овца
;
али
се
још
добро
држао
на
ногама
.
И
он
је
пострадао
у
револуцији
.
Све
му
је
имање
конфисковано
Он
је
зарана
осетио
шта
ће
да
буде
,
па
се
склонио
код
неког
свог
пријатеља
у
село
Тариду
,
које
лежи
с
ове
стране
Пиринеја
—
готово
на
самом
његовом
подножју
.
Ово
је
село
на
устима
једног
планинског
пролаза
,
којим
се
криумчари
најрадије
служе
за
пренос
забрањене
робе
у
Шпанију
или
отуд
овамо
.
Ово
је
место
г
.
Дебрижен
сигурно
и
за
то
изабрао
,
што
му
је
одавде
лако
било
умаћи
у
Шпанију
,
ако
баш
до
густа
—
дође
.
На
срећу
његову
до
тога
ни
дошло
није
.
Кад
се
редовно
стање
повратило
,
он
дође
у
П
...
.
Он
је
дуго
време
водио
парнице
по
судовима
,
док
је
неки
део
свога
имања
повратио
.
Сад
се
беше
повукао
у
миран
живот
и
није
хтео
да
зна
шта
се
у
свету
догађа
Другове
је
своје
погубио
,
па
би
тако
провео
читаве
месеце
у
осами
.
Само
би
с
пролећа
мало
изашао
у
свеже
зеленило
,
и
то
би
га
посетило
на
сретно
младо
доба
уживања
и
провођења
—
ловећи
по
ваздан
и
пентарећи
се
по
огумастим
висинама
и
другим
стрмовитим
местима
високих
Вогеза
,
где
је
имао
једно
мало
пољско
добарце
.
Од
свију
својих
старих
другова
с
којима
је
проводио
свој
бурни
и
млађани
живот
,
—
беше
још
у
животу
г
.
Емил
Флоријан
маркиз
де-Бранли
.
Они
су
били
готово
једних
година
,
само
што
се
г
.
Флоријан
много
боље
одржао
.
Њега
је
некако
поштедила
она
олујина
.
Онда
се
тревио
на
неком
дугом
путу
за
у
Источну
Инђију
,
те
се
тако
није
десио
на
судару
оне
бесне
бујице
,
која
је
рушила
и
разоравала
на
шта
је
наишла
и
што
је
поплавила
.
Кад
се
с
пута
вратио
—
беше
се
све
утишало
и
умирило
,
али
и
све
добило
други
облик
и
друге
људе
.
Тако
се
беше
повукао
и
г
.
Флоријан
у
осаму
и
не
би
марио
да
би
на
пољу
и
грмило
и
севало
.
Ова
би
се
два
стара
пријатеља
,
по
каткад
састајала
те
би
по
читаве
часе
провели
у
разговору
и
сећању
на
оно
лепо
живовање
и
на
оне
многобројне
другове
и
пријатеље
,
које
тада
већ
кријаше
земља
црна
.
Они
су
се
један
другом
у
једној
прилици
зарекли
:
да
се
неће
женити
.
И
то
су
заиста
и
одржали
.
Оба
се
беху
загледали
у
једну
лепотицу
њиховог
доба
.
А
ко
се
у
њу
још
загледао
није
?
!
...
То
беше
главом
госпођица
Андронита
,
кћи
маркиза
Друина
Бонвиљског
.
Они
су
сазнали
да
су
супарници
оног
истог
вечера
,
кад
је
њихов
предмет
љубави
испросио
пок
.
Бромјер
де-Рул
,
човек
онда
на
гласу
и
по
карактеру
,
и
по
положају
и
по
имовном
стању
.
Тог
су
вечера
сазнали
,
како
су
уде
среће
,
па
су
се
један
другом
онако
и
заверили
.
Од
то
доба
они
су
постали
још
ближи
и
интимнији
пријатељи
.
Од
свију
својих
другова
највише
су
се
сећали
пок
.
Артура
де-Ривијера
.
О
њену
би
по
кашто
ваздан
развукли
.
«
То
беше
најплеменитији
човек
оног
доба
,
рекао
би
г
.
Шарл
Дебрижен
.
—
Али
која
вајда
,
додао
би
г
.
Емил
Флоријан
,
кад
је
од
свију
најгоре
прошао
.
Како
сам
чуо
једва
је
жив
умакао
са
својим
малим
Флавијем
.
Њега
је
несрећа
узастопце
гонила
.
Умре
му
жена
на
порођају
,
коју
је
волио
више
но
свој
живот
...
.
Срећом
те
је
и
он
умро
.
Иначе
,
како
му
је
све
имање
збрисала
проклета
револуција
,
—
данас
би
скапавао
од
глади
...
.
Шта
ли
,
збиља
,
би
од
његова
синчића
?
...
Да
ли
је
он
бар
жив
?
...
Иначе
Ривијера
више
нема
!
—
—
Ништа
живо
не
знам
,
одговорио
би
г
.
Шарл
Дебрижен
.
—
Колико
сам
пута
распитивао
за
то
дете
па
—
ништа
...
.
Канио
сам
се
толико
пута
да
одем
код
г
.
Мишеља
Мозентала
—
хтео
сам
рећи
код
његове
госпе
—
да
је
за
то
упитам
...
.
Чуо
сам
да
је
она
са
својим
првим
мужем
пок
.
Бомјером
де-Рулом
у
то
доба
била
у
Лондону
—
не
би
ли
она
знала
што
казати
о
детету
његову
...
.
То
сам
се
канио
,
заиста
,
али
,
ето
,
до
данас
не
одох
...
.
Ти
знаш
за
што
...
.
Нисам
отишао
из
оног
истог
узрока
,
због
ког
и
ти
сигурно
отишао
не
би
?
...
.
—
И
не
бих
!
»
одговори
г
.
Емил
и
задуби
се
у
мисли
.
Тако
су
се
разговарали
једног
дана
ова
два
стара
друга
и
пријатеља
,
у
кући
г
.
Шарла
Дебрижена
,
кад
овога
собни
послужитељ
јави
да
је
дошао
судски
разносач
пресуда
,
решења
и
позива
и
чека
да
преда
г
.
Шарлу
нешто
од
краљевског
судбеног
стола
.
«
То
је
нешто
но
овој
последњој
парници
»
,
рече
г
.
Шарло
изненађен
.
Баш
сам
омрзао
на
те
проклете
парнице
...
Изађоше
ми
на
врх
главе
!
...
Хоћу
мирно
,
без
бриге
,
да
живим
...
.
Нек
носи
све
ђаво
куд
је
и
понео
!
...
За
тим
се
окрете
слузи
и
рече
јетко
:
—
Кажите
му
,
ја
имам
мог
адвоката
...
.
Он
то
већ
зна
па
ми
и
опет
вуче
те
хартијетине
...
.
Колико
сам
пута
и
вама
говорио
?
!
...
—
Ја
сам
му
већ
казао
,
одговори
слуга
;
али
послужитељ
вели
,
да
се
ово
,
што
он
носи
,
мора
вама
лично
предати
...
.
—
Шта
ће
то
сад
бити
?
!
упита
Дебрижен
чудећи
се
...
.
Кажите
му
нек
уђе
—
то
је
нешто
са
свим
ново
!
—
Служитељ
уђе
,
поклони
се
,
и
предаде
на
реверс
г
.
Шарлу
некакви
судски
позив
,
па
рече
:
«
Оваки
исти
позив
имам
да
предам
г
.
Емилу
Флоријану
маркизу
де
-
Бранлу
.
,
.
.
Рекоше
ми
амо
да
је
и
он
овде
?
—
—
То
сам
ја
!
одговори
г
.
Емил
и
не
мало
се
зачуди
.
Служитељ
се
поклони
,
па
предаде
и
њему
онаку
исту
хартију
,
и
оде
.
«
Шта
?
!
—
ја
се
позивам
као
сведок
по
спору
г
.
Флавија
Артура
Ривијера
...
.
»
повика
г
.
Дебрижен
не
верујући
својим
очима
...
.
—
У
парници
против
г
.
Андроните
супруге
г
.
Мишеља
Монзентала
председника
,
прекиде
га
г
.
Емил
...
.
Исто
као
и
ја
,
...
—
Да
сведочимо
о
оној
красној
огрлици
!
додаде
г
.
Шарло
једнако
чудећи
се
...
.
—
Што
је
пок
.
Артур
даде
својој
лепој
заручници
,
прихвати
г
.
Емил
...
.
—
Као
први
вернички
дар
,
допуни
г
.
Дебрижен
.
—
Сад
ћемо
да
сведочимо
против
нашег
негдашњег
идола
...
.
Ко
је
се
томе
надао
?
!
...
додаде
г
.
Емил
са
неким
чуђењем
и
смешењем
...
.
—
Наравски
,
ми
смо
баш
и
били
заједно
на
прошевини
прекрасне
Ане
Севињске
одговори
г
.
Дебрижен
...
.
—
И
ми
о
курјаку
,
а
курјак
те
на
врата
!
рече
г
.
Емил
...
.
Ето
сад
смо
сигурни
...
Флавије
—
оно
мало
анђелче
—
живи
!
...
Он
је
сад
читав
човек
...
.
—
Који
је
почео
и
парнице
да
води
...
.
чекај
младићу
—
изићи
ће
ти
на
нос
!
...
додаде
г
.
Дебрижен
—
Шта
ћеш
то
су
последице
несретне
револуције
!
—
—
Ма
од
куд
она
огрлица
у
г
.
Андроните
?
;
упита
г
.
Дебрижен
једнако
чудећи
се
.
—
Од
куд
?
питаш
;
купила
је
од
каквог
јунака
из
револуције
,
који
је
био
сретан
да
први
улети
у
кућу
Ривијера
;
а
још
сретнији
,
што
је
натрапуњао
на
тако
скупоцен
адиђар
...
.
Доста
ће
бити
и
њему
и
његовим
унуцима
—
ако
,
то
јест
,
таки
људи
могу
имати
своје
унуке
...
.
одговори
г
.
Емил
у
некој
иронији
.
—
Па
шта
ћемо
ми
сад
ту
помоћи
?
упита
г
.
Шарло
.
—
Ништа
;
као
обично
,
...
Таких
је
парница
било
па
хиљаде
,
па
су
све
погубљене
...
.
Сиромах
млади
Ривијер
,
—
он
тражи
на
ланском
ватришту
ватре
,
примети
г
.
Емил
сажаљевајући
...
Можда
му
је
то
још
једина
нада
...
.
—
Како
му
драго
;
мени
је
мило
што
ћемо
то
дете
видети
здраво
и
весело
,
рече
г
.
Дебрижен
расположено
.
—
И
још
нешто
!
додаде
г
.
Емил
смешећи
се
.
—
Наш
негдашњи
предмет
љубави
,
прихвати
г
.
Дебрижен
с
нешто
ироније
.
—
И
г
.
Шарл
Дебрижен
Конт
Давињон
исказа
своју
сведоџбу
,
продужи
г
.
учитељ
даље
.
Он
је
потврдио
од
речи
до
речи
све
што
је
у
тужби
наведено
,
да
ће
да
осведочи
.
Описао
је
за
тим
како
изгледа
златна
шатула
,
па
онда
је
поређао
до
најмањих
ситница
како
изгледа
спорна
огрлица
.
Последње
речи
беху
му
:
«
Господо
судије
!
мени
немојте
износити
на
углед
спорни
адиђар
.
Ја
сам
вам
га
описао
.
Он
тако
изгледа
.
Покажите
га
целој
овој
поштованој
публици
,
па
,
ако
тај
накит
буде
заиста
онај
,
што
га
је
пок
.
Артур
маркиз
де-Ривијер
дао
својој
заручници
Ани
Севињској
,
ако
то
,
велим
буде
онај
адиђар
,
оно
чудо
од
лепоте
и
вештачке
израде
,
које
сам
ја
овде
пред
судбеним
столом
описао
,
—
онда
ћете
ви
,
-
господо
судије
,
онда
ће
цела
публика
—
на
први
поглед
повикати
:
—
То
је
!
»
—
Овако
је
исто
осведочио
и
г
.
Емил
Флоријан
маркиз
де-Бранли
.
Он
је
на
послетку
рекао
:
«
Господо
судије
,
покупите
ми
из
целе
наше
краљевине
све
скупоцене
адиђаре
што
их
госпође
на
свом
врату
носе
,
па
ме
онда
упитајте
:
«
Је
ли
овде
међу
овим
адиђарима
и
онај
што
га
је
пок
.
Артур
дао
својој
заручници
?
»
И
не
само
ја
,
но
и
сваки
из
ове
поштоване
публике
,
познаће
га
и
пружити
прст
на
њ
,
само
ако
он
буде
међу
њима
;
а
