показаза
њим
.
—
Ето
!
.
.
Казао
сам
:
свршиће
на
вјешалима
...
Тврдоглав
је
...
И
одједном
чучећи
прихвати
за
чибук
и
напуни
лулу
.
Запали
.
—
А
може
бити
и
кршан
чојек
—
додаде
тише
.
—
Не
покорава
се
свакоме
,
мисли
својом
главом
...
А
то
ваља
...
—
А
то
ваља
!
—
потврди
и
Хајкуна
и
подиже
главу
.
XИИ
Рано
,
прије
свијех
укућана
,
будио
се
хоџа
и
излазио
у
авлију
.
Онако
голем
,
стасит
,
кршан
,
увијек
лахко
обучен
,
стао
би
,
исправио
се
украј
невелике
чатрње
у
дну
авлије
,
големом
,
привезаном
за
дугачки
коноп
кантом
захитио
воде
и
почео
се
умивати
.
Ту
покрај
чатрње
,
на
високој
,
допојасној
трави
отклањао
би
и
дову
.
У
кући
,
у
соби
,
у
џамији
никад
није
хтио
клањати
ни
молити
се
,
јер
—
како
је
говорио
—
зидови
они
,
мрки
кровови
и
гиздава
кубета
сметали
му
,
заклањали
,
да
види
Алаха
у
свој
његовој
сили
и
слави
,
сметали
да
види
небо
и
сунце
,
и
модре
планине
,
баште
са
бехаром
и
зеленилом
њиховим
,
да
слуша
шум
Миљацке
,
пјевање
тица
,
шапат
траве
и
цвијећа
.
—
Ко
хоће
да
види
Алаха
,
нека
излази
између
зидова
—
говорио
је
увијек
.
—
Он
је
сам
себи
подигао
џамију
у
којој
да
се
молимо
...
И
морам
признати
,
још
никад
у
животу
нијесам
видио
човјека
да
се
моли
усрдније
.
Клечећи
на
трави
,
утонувши
у
њу
,
и
раширивши
руке
према
небу
,
готово
ништа
говорио
није
,
ништа
желио
,
ништа
исказао
.
Само
му
се
преко
лица
,
које
је
било
ведро
и
свијетло
као
прољетње
јутро
,
разлијевао
мек
,
благ
осмијех
,
рашчешљана
брада
повијала
му
се
преко
прсију
као
прамен
дима
,
а
топао
,
широк
поглед
блудио
је
некуд
далеко
,
далеко
,
преко
сусједних
кровова
са
накривљеним
димњацима
и
руковијетима
кумрина
грожђа
на
шљемену
,
и
као
да
је
обухватао
собом
све
пространство
оно
,
сву
„
џамију
Божју
“
...
И
одмах
након
молитве
прихватио
би
за
рад
.
Загрнуо
би
широке
рукаве
кошуљине
до
изнад
лаката
,
пребацио
тешку
мотику
преко
рамена
и
необувен
,
босоног
,
полазио
у
башту
међу
поврће
,
и
тамо
копао
,
тријебио
,
пребирао
.
Туп
,
потмуо
звекет
мотике
,
у
одмјереним
размацима
,
одјекивао
је
кроз
читаву
махалу
и
ударао
,
разбијао
се
о
комшиске
пенџере
.
Многе
комшије
и
љутиле
се
,
псовале
што
их
будио
иза
сна
и
готово
на
силу
нагонио
да
се
и
сами
дижу
и
прихватају
за
рад
.
А
што
се
они
више
љутили
,
хоџа
је
постајао
све
ваљанији
и
све
брже
и
јаче
ударао
мотиком
.
На
псовке
и
примједбе
разне
није
одговарао
много
,
нити
се
обзирао
на
њих
;
ако
би
случајно
и
избацио
коју
ријеч
,
избацио
би
с
подсмијехом
,
подругљиво
,
пецкајући
.
Зато
га
и
мрзили
многи
и
туђили
се
од
њега
.
Мени
се
барем
чинило
да
не
само
у
махали
,
него
у
читавом
шехеру
хоџа
није
имао
правог
пријатеља
.
И
он
као
да
га
ни
тражио
није
.
Ни
за
ким
трчао
није
,
ни
за
ким
пристајао
;
чак
и
кад
му
је
неко
требао
,
није
му
знао
ласкати
ни
улагивати
се
.
Још
и
сада
се
о
њему
приповиједа
прича
како
се
чудновато
препоручивао
агама
и
беговима
око
цареве
џамије
,
којима
био
додијао
стари
хоџа
—
поткрадао
им
џамију
,
—
па
хтјели
да
нађу
и
изаберу
новога
.
Лијепо
послали
људи
сахију
по
њега
и
поручили
:
како
би
жељели
да
им
он
буде
у
џамији
и
да
им
он
учи
дјецу
.
Дубоке
је
књиге
,
——
рекоше
—
проучио
и
зна
све
јазије
и
законе
у
прсте
,
па
би
хтјели
да
им
то
и
дјеца
науче
.
И
дошао
је
међу
њих
и
засјео
пред
џамијом
.
Око
њега
,
по
сниским
малим
софама
поредали
се
угледни
најстарији
људи
,
ихтијари
сами
,
са
дугим
сиједим
брадама
и
големим
турбанима
око
главе
,
прекрстили
ноге
,
запалили
чибуке
и
кроз
сумаглицу
од
дима
духанскога
гледају
га
као
чудо
какво
.
—
Ви
би
хтјели
да
будем
ваш
хоџа
и
да
вам
учим
ђецу
?
—
мирно
их
запита
он
и
погледа
их
редом
.
—
То
ли
хоћете
?
.
.
—
Сви
хоћемо
—
одговорише
му
једногласно
,
без
размишљања
.
—
Млад
си
,
добар
си
,
бегенишемо
те
...
—
Ама
моја
наука
није
као
досадашња
—
опет
ће
он
јаче
,
грицкајући
браду
.
—
Ја
не
знам
хоће
ли
вам
се
свиђати
.
—
Ми
и
тражимо
новог
хоџу
,
са
поштеном
науком
—
брзо
одговорише
неки
,
старајући
се
да
пред
паметним
човјеком
и
они
изгледају
што
паметнији
.
—
Нова
и
дубока
нам
наука
треба
...
—
Е
лијепо
—
рече
хоџа
и
попридиже
се
.
—
Ја
ћу
баш
учити
како
ја
знам
...
Па
подухвати
џубу
и
,
пребацивши
је
преко
руке
,
исправи
се
:
—
Досад
су
вам
вазда
,
од
ђетињства
,
говорили
:
добри
сте
,
честити
сте
,
паметни
сте
,
мирни
сте
,
слушате
оца
и
матер
,
не
убијате
,
не
пљачкате
и
...
нико
од
вас
ни
бољи
,
ни
паметнији
,
ни
поштенији
нема
,
—
кресну
.
—
Ви
сте
,
бива
,
један
народ
и
нико
од
вас
нема
ни
јачи
,
ни
старији
;
свак
треба
да
слуша
што
ви
рекнете
,
што
народ
рекне
...
А
што
је
,
бива
,
Алах
наредио
,
те
сте
почели
пропадати
,
те
вам
све
иђе
наопако
,
томе
...
томе
,
опет
,
ви
нијесте
криви
,
народ
није
крив
,
него
је
крива
судбина
,
и
свак
други
,
и
читав
свијет
је
крив
...
—
Хм
...
А
како
ћеш
ти
говорити
?
—
прекиде
га
један
дедо
из
прикрајка
и
чудно
се
накашља
.
—
Каква
је
твоја
школа
?
.
.
—
Ја
ћу
говорити
—
одговори
хоџа
поносито
—
да
од
вас
,
од
нас
свијех
,
нико
ни
грђи
,
ни
поганији
,
ни
нераднији
,
ни
махнитији
нема
и
да
свако
зло
које
нас
снађе
избија
из
нас
и
ни
откуда
више
.
Нема
зла
које
само
никне
;
заметак
му
је
баш
у
ономе
који
кука
да
му
је
зло
.
Какав
ми
је
то
несретни
народ
који
се
сам
с
муком
диже
,
с
муком
се
миче
,
и
вазда
чека
да
му
други
помогне
,
да
га
заложи
залогајем
или
да
му
из
неба
печени
голубови
полете
у
уста
!
.
.
Какав
ми
је
,
бива
,
народ
који
јауче
за
добром
,
за
славом
некаквом
,
за
слободом
,
а
сам
пјан
,
дремован
,
дембеласт
,
легао
насред
пута
и
препријечио
им
улазак
у
кућу
!
.
.
И
још
има
образа
да
виче
како
је
гладан
и
како
га
неста
!
.
.
И
нико
не
смије
да
рекне
истину
,
да
му
све
каже
,
откреше
!
.
.
Аге
,
трговци
,
бегови
,
хоџе
,
све
кука
и
помаже
,
кука
са
фукаром
заједно
,
а
узгред
јој
отима
и
оно
што
има
,
пазарује
с
њоме
!
.
.
Сви
сте
ви
,
сви
смо
,
хајдуци
,
пљачкаши
,
разбојници
.
И
ако
нам
се
ђеца
не
опамете
,
и
они
ће
бити
исти
,
а
ако
били
оваки
,
нека
их
свијех
ђаво
носи
!
.
.
Чудна
граја
и
гунгула
настаде
након
говора
хоџина
.
Сви
старци
,
ихтијари
,
као
момци
какви
,
брзо
се
подигоше
са
својих
мјеста
,
сврнуше
луле
са
чибука
и
потрчаше
према
њему
.
И
постуле
,
камење
,
духан-кесе
,
гране
некакве
осуше
се
на
њега
,
оборише
му
турбан
с
главе
и
раскидаше
џубу
на
плећима
.
—
Душманин
је
то
и
динсуз
—
викали
су
помамно
пријетећи
и
трчећи
за
њим
.
—
Муртат
и
одметник
!
.
.
—
Међер
је
стари
хоџа
опет
бољи
—
дочека
неко
одострага
и
указа
на
старог
хоџу
,
који
је
,
смирени
покуњен
,
сједио
на
тлима
,
покрај
врата
џамиских
и
токорсе
читао
нешто
.
—
Ако
је
и
крао
,
опет
није
ружио
овако
и
...
и
барем
је
пријатељ
народски
...
Онаки
нам
треба
!
.
.
Њега
су
и
послушали
.
Отада
се
хоџа
никада
више
јављао
није
у
каквом
скупу
људи
,
на
здоговору
каквом
.
Нити
га
звали
,
нити
је
одлазио
.
Знао
је
само
за
своју
кућу
и
своје
послове
.
Ако
је
све
посвршавао
,
ишао
је
у
челињак
и
тамо
се
забављао
.
Чучнувши
поред
кошница
завиривао
је
у
њих
,
метао
шећера
и
полугласно
тепао
,
док
су
му
око
главе
облијетале
челе
,
спуштале
му
се
на
капу
,
на
браду
,
на
рамена
и
непрестаним
једноличним
зујањем
као
да
су
одговарале
,
отпијевале
на
тепање
његово
.
Одмарао
се
само
увече
.
Сједне
на
траву
,
прекрсти
ноге
,
запали
чибук
и
одмара
се
.
—
Хајде
да
читамо
—
рекне
покаткада
и
подвикне
на
Хасана
да
донесе
књигу
.
—
Да
вам
причам
шта
има
у
књигама
.
И
читао
нам
је
,
причао
,
тумачио
по
сахат
,
по
два
.
И
нико
,
чини
ми
се
,
није
знао
онако
причати
и
онако
тумачити
.
Кад
мене
неко
похвали
да
лијепо
причам
,
увијек
се
сјетим
хоџе
и
увијек
уздахнем
:
—
Ех
,
да
сте
њега
чули
!
.
.
Ех
,
да
сте
њега
чули
!
XИИИ
Како
смо
обично
истом
пред
вече
морали
узимати
књиге
у
руке
и
учити
,
и
ја
и
Хасан
били
смо
потпуно
слободни
и
могли
смо
радити
шта
год
смо
хтјели
.
Хасан
је
био
плах
,
силовит
,
необуздан
дјечко
,
који
као
да
ни
ода
шта
зазирао
није
и
никога
се
бојао
,
чак
ни
оца
.
Ја
сам
се
чудом
чудио
како
се
он
често
упорно
бранио
,
опирао
и
као
пркосио
оцу
,
а
да
се
хоџа
на
то
никада
жешће
наљутио
није
,
никада
се
јаче
распалио
.
Макар
што
је
каткада
сасвим
озбиљно
прорицао
е
ће
„
свршити
на
вјешалима
“
и
називао
га
„
угурсузом
“
и
„
несретником
“
,
макар
што
га
је
понекад
и
гурнуо
,
ударио
,
—
као
онда
кад
сам
им
истом
дошао
у
кућу
,
—
ипак
никада
као
да
ни
покушао
није
да
га
потпуно
укроти
,
стегне
и
покори
.
Шта
више
,
често
се
од
срца
и
весело
насмијао
баш
онда
кад
би
му
причали
за
разне
Хасанове
испаде
,
—
које
би
сваки
други
отац
најжешће
казнио
,
—
и
поносито
,
задовољно
узвикнуо
је
:
„
Аферим
!
То
је
бабино
дијете
!
.
.
Таки
ће
ваљати
!
.
“
По
свему
се
,
дакле
,
могло
познати
да
је
управо
он
сам
подгајао
Хасана
тако
:
васпитавао
га
да
се
од
дјетињства
научи
борити
,
опирати
,
пробијати
кроз
живот
,
гурајући
свакога
с
пута
,
не
уступајући
никоме
и
не
покоравајући
се
никада
.
Наравно
,
комшије
су
га
и
због
тога
грдиле
.
Сви
су
отворено
говорили
како
он
у
свом
дому
„
гоји
разбојника
“
,
који
ће
,
чим
потпуно
оснажи
,
„
чаршије
затварати
“
и
од
кога
ће
стрепити
половина
шехера
.
Зато
је
сваки
и
затварао
врата
чим
би
Хасана
издаље
угледао
,
а
својој
дјеци
забрањиво
да
га
ни
погледати
не
смију
,
камо
ли
да
се
с
њим
састану
и
проговоре
.
Али
Хасан
,
као
и
отац
му
,
ни
тражио
није
никога
од
њих
,
ни
пристајао
за
њима
.
Најволио
је
бити
сам
.
Ако
му
је
понекад
случајно
и
затребао
какав
друг
,
звао
је
мене
.
Извуче
однекуда
голем
и
тежак
нож
са
сломљеном
дршком
и
окрханим
канијама
,
стару
,
зарђалу
пушку
некакву
и
три
улупљене
фишеклије
,
окити
се
и
наоружа
потпуно
,
па
обојица
кренемо
и
упутимо
се
кроз
махале
и
сокаке
„
у
лов
,
у
планину
“
.
Ловили
,
наравно
,
нијесмо
ништа
.
Само
се
верали
по
Требевићу
,
пуцали
,
шенлучили
и
попијевали
,
плашећи
унаоколо
тице
које
су
излијетале
из
шипражја
и
с
веселим
цвркутом
извијале
се
изнад
нас
и
пливале
у
сунцу
,
у
свјетлости
.
И
нигдје
да
застанемо
,
да
се
одморимо
мало
.
Хасан
као
да
се
никако
није
ни
могао
уморити
;
што
је
више
ишао
,
као
да
је
постајао
све
то
лакши
,
бржи
и
окретнији
.
На
ме
се
готово
ни
освртао
није
.
Само
кад
би
видио
да
сам
и
сувише
заостао
,
задихао
се
,
да
поклецујем
од
глади
и
умора
,
погледао
би
ме
попријеко
,
подругљиво
узвио
носом
и
одлучно
,
заповједнички
подвикнуо
:
—
Напријед
!
За
чудо
,
тај
поклич
његов
као
да
ми
је
давао
нове
снаге
,
као
да
би
ме
намах
осоколио
.
Одмах
би
почео
и
живље
корачати
и
прикаскивати
за
њим
,
кочоперећи
се
,
јуначећи
и
на
силу
се
смијући
,
шалећи
.
Тек
када
би
,
након
дугога
лутања
,
он
сам
предложио
да
се
вратимо
кући
и
окренуо
низа
страну
,
усуђивао
сам
се
да
му
споменем
и
о
глади
и
о
умору
.
И
увијек
сам
се
покајао
ради
тога
.
—
Пхи
,
какав
си
ми
то
момак
!
—
добацивао
је
презриво
,
окрећући
ми
леђа
,
а
,
ни
сам
не
знам
рашта
,
тај
узгредни
прекор
био
ми
је
увијек
тежи
него
да
ме
ударио
,
ошамарио
,
истукао
.
Па
,
не
проговоривши
више
ријечи
,
још
брже
кренуо
би
напријед
,
—
готово
потрчао
,
—
и
дочепавши
се
сокака
,
снажно
почео
лупати
алкама
на
туђа
врата
,
почео
подврискивати
и
камењем
ударати
у
ниске
,
мале
демирли-пенџере
,
зазивајући
по
имену
укућане
и
избацујући
неслане
шале
о
домаћинима
.
Неколике
дјевојчице
које
је
сретао
путем
изненада
је
заустављао
,
обгрлио
их
и
привио
на
прса
и
док
су
се
оне
отимале
,
ударале
га
и
гребле
по
лицу
вриштећи
и
подцикујући
,
штипао
је
сваку
за
образе
и
љубио
по
неколико
пута
.
И
као
побједник
какав
,
накрививши
фес
над
око
,
а
пребацивши
обје
руке
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
,
поносито
је
ишао
даље
.
Дошавши
кући
обојица
смо
трчали
у
собу
,
тражили
хоџиницу
и
,
расипљући
набрану
траву
и
цвијеће
по
ћилиму
,
искали
ручак
.
Хоџиница
,
која
је
непрестано
била
у
послу
и
непрестано
радила
нешто
,
не
питајући
нас
,
не
гледајући
чак
и
не
говорећи
ништа
,
вадила
је
из
сандука
једног
и
хљеба
и
сира
и
пршута
и
,
премјеравајући
све
да
длану
,
дијелила
нам
,
давала
.
Хајкуна
је
,
кашње
,
додавала
још
и
сухих
смокава
,
и
ораха
,
и
љешника
.
Она
је
,
некако
,
увијек
била
љубазнија
према
нама
,
нарочито
према
Хасану
,
и
често
као
да
је
од
себе
,
од
својих
уста
штедила
,
само
да
нама
што
више
и
што
љепших
понуда
изнијети
може
.
Хасан
јој
није
дужан
остајао
.
Ако
је
требало
да
оде
у
чаршију
,
да
јој
што
нађе
,
донесе
,
купи
,
ишао
је
одмах
,
не
мргодећи
се
и
не
гунђајући
никад
.
Тамо
јој
носио
и
некакве
поклоне
што
их
слала
ко
зна
коме
,
и
у
замјену
доносио
читаве
ките
цвијећа
,
кутије
,
огледала
.
Он
ју
је
кашње
пратио
и
по
ноћи
кад
је
излазила
од
куће
,
и
остајао
с
њоме
негдје
чак
до
поноћи
.
Ни
хоџа
ни
хоџиница
нијесу
знали
да
икако
излазе
из
куће
ни
куда
излазе
,
нити
им
ко
о
томе
причао
.
Па
ни
ја
не
бих
знао
нити
бих
могао
сазнати
,
да
једне
ноћи
,
—
када
се
чинило
да
су
сви
поспали
и
када
сам
случајно
изишао
на
авлију
—
не
угледах
их
обоје
заједно
,
баш
код
чатрње
.
Ни
сам
не
знам
како
сам
се
онда
могао
уздржати
да
не
вриснем
и
не
јаукнем
од
страха
.
Готово
уза
саму
чатрњу
,
уз
ивицу
јој
,
исправила
се
Хајкуна
,
али
не
она
бујна
,
једра
и
плаха
Хајкуна
коју
сам
навикнуо
гледати
како
се
непрестано
игра
с
вретеном
и
наднесена
над
ђерђеф
ниже
пјесму
за
пјесмом
,
него
омалено
,
ситно
дјевојче
у
мушком
одијелу
,
са
свиленим
траболозом
око
главе
,
са
златним
копараном
на
прсима
и
широким
,
тешким
појасом
,
о
коме
је
висила
шарена
дуванкеса
,
спуштала
се
низ
бедру
и
куцкала
је
по
везеним
чакширама
,
чији
је
тур
падао
готово
до
тала
.
Огрнута
је
била
лаком
,
црвеном
кабаницом
,
испод
које
је
провиривао
чибук
с
лулом
и
мрка
цијев
дугачке
шишане
...
Недалеко
од
ње
стајао
је
Хасан
са
пребаченим
рукама
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
и
са
познатим
својим
ножем
,
чији
преломљени
држак
чудно
му
стршио
иза
појаса
.
Опазивши
ме
и
они
као
да
се
уплашише
и
узвикнуше
.
Хајкуна
чак
и
устукну
мало
и
сакри
му
се
за
леђа
.
А
он
нагло
прихвати
за
пушку
и
исправи
се
.
—
Стој
!
Упознавши
ме
боље
,
као
да
се
застиди
и
збуни
.
—
Што
си
виђео
,
нека
си
виђео
,
ама
о
овоме
не
причај
ником
—
рече
брзо
,
старајући
се
да
се
прибере
и
уозбиљи
,
—
Испричаш
ли
икоме
,
ово
ће
ти
судити
!
.
.
И
поносито
показа
на
нож
.
Отада
никад
више
нијесам
смио
сам
на
авлију
изићи
,
али
сам
из
радозналости
често
провиривао
кроз
пенџер
и
гледао
их
како
одлазе
.
Нијесам
се
усуђивао
ни
да
им
напоменем
о
томе
а
камо
ли
још
и
да
причам
коме
и
да
их
одам
.
Ни
они
мени
ништа
спомињали
нијесу
,
ни
питали
ме
.
Хасан
,
као
да
ништа
ни
било
није
,
опет
ме
позивао
да
с
њиме
идем
у
„
лов
“
и
врљао
са
мном
по
Требевићу
,
а
Хајкуна
нас
и
даље
нудила
смоквама
,
орасима
,
љешницима
...
XИВ
Мало
помало
и
ја
се
некако
одомаћих
у
хоџиној
кући
.
Готово
сасвим
почех
заборављати
на
своје
.
Додуше
и
они
мене
као
да
су
били
заборавили
:
тек
каткада
,
уријетко
,
ако
би
стигао
какав
хабер
из
Мостара
,
од
мајке
,
и
по
која
оштрија
порука
од
Зулфаге
:
да
слушам
хоџу
и
да
будем
ваљан
...
Сулага
ме
се
још
најчешће
сјећао
.
Два
или
три
пута
написао
ми
је
писмо
,
приложивши
уза
свако
по
неколико
гроша
џепашлука
,
а
неколико
пута
слао
ми
и
слаткиша
и
других
понуда
,
које
сам
увијек
дијелио
са
Хасаном
.
Хасан
је
ради
тога
и
сам
заволио
Сулагу
и
одушевљено
га
хвалио
,
макар
што
га
никад
очима
видио
није
...
Хвалио
га
чак
и
пред
Хајкуном
и
пред
хоџиницом
.
Међу
нама
се
управо
највише
говорило
о
Сулаги
и
сви
га
спомињали
.
И
,
ни
сам
не
знам
рашта
,
али
након
сваког
разговора
о
њему
ја
сам
био
некако
веселији
.
Лакше
ми
било
на
души
и
слађе
сам
спавао
.
У
зиму
,
када
су
ноћи
постајале
дуже
,
и
разговарали
смо
више
.
Док
је
напољу
цичао
,
вриштао
и
фијукао
вјетар
снијегом
засипљући
широки
велики
пенџер
и
замрзнуто
стакласто
грање
дивље
лове
између
демира
,
ми
смо
мирно
сједили
у
соби
и
слушали
како
пуцкара
,
тутњи
и
хукти
ватра
,
чији
је
пламен
кроз
отворена
врата
зализивао
уз
мале
,
глатке
,
зелене
лончиће
на
пећи
,
а
одсијев
му
заигравао
и
клизио
по
шарама
дебелог
ћилима
,
ускачући
покаткад
чак
до
Хајкуниних
димија
и
треперећи
на
њима
.
У
врху
собе
,
на
својој
шилти
,
—
коју
су
у
зиму
обично
превлачили
новом
чохом
,
—
сједио
је
хоџа
,
натмурен
и
замишљен
,
држећи
у
једној
руци
чибук
а
у
другој
књигу
са
излињалим
корицама
и
разасутим
листовима
који
одавно
почели
испадати
.
Недалеко
од
њега
,
на
ћенару
једном
,
гурила
се
и
хоџиница
,
премјерала
без
и
шила
кошуље
,
не
дижући
главе
и
не
осврћући
се
никуд
.
Само
понекад
,
кад
би
смрдљива
лојаница
почела
да
плави
и
да
шкиљи
,
узимала
је
мумаказе
,
усекњивала
свијећу
и
опет
настављала
посао
живље
и
хитрије
него
прије
,
желећи
зар
да
накнади
оно
времена
што
га
мало
прије
изгубила
.
Хајкуна
,
покрај
ње
,
сјецкала
је
на
малој
дашчици
дуван
за
оца
и
нешто
шапутала
,
Хасан
је
оштрио
нож
и
поправљао
пушку
,
а
ја
,
наслонивши
се
на
њега
,
припремао
фишеке
и
набијао
их
,
засипајући
се
покаткад
сухим
трешњама
што
сам
их
од
Хајкуне
добио
.
Неко
вријеме
сви
смо
сједили
тако
не
мичући
се
и
не
говорећи
.
И
тад
се
само
чуло
како
хоџа
,
који
готово
никад
није
дисао
на
уста
,
шишти
кроз
нос
,
како
хукти
и
букти
ватра
у
пећи
,
иза
које
у
старој
мусандери
клопара
и
чепрка
миш
некакав
,
док
напољу
фијуче
и
цијуче
вјетар
засипљући
снијегом
у
пенџере
и
у
стакласто
замрзнуто
грање
дивље
лозе
што
се
пропињало
уз
демире
.
Тек
кад
би
које
од
нас
од
досаде
почело
зијевати
и
протезати
се
,
хоџа
као
да
би
се
пренуо
мало
,
тргнуо
се
,
па
,
одгурнувши
књигу
с
крила
и
кашљуцнувши
у
шаку
,
почео
причати
.
—
Ишли
—
каже
—
цар
и
велики
везир
преобучени
по
народу
,
па
узгред
натрапали
на
некаква
сељака
,
који
је
покрај
своје
њиве
под
дрветом
једним
лежао
и
пландовао
,
док
су
му
све
комшије
унаоколо
радиле
и
уређивале
земљу
за
садњу
духана
.
„
Шта
радиш
,
тежаче
?
.
.
“
—
запита
цар
,
примичући
му
се
.
Он
ни
ријечи
.
„
Шта
радиш
?
.
.
“
„
Видиш
“
одговори
сељак
лијено
и
преврну
се
на
другу
страну
.
Цар
га
гурну
у
ребра
и
опет
запита
.
„
А
како
живиш
?
“
Опет
он
—
ни
ријечи
.
„
Како
живиш
?
.
.
“
„
Никако
“
одговори
сељак
љутито
.
„
Прошли
су
сретни
земани
кад
се
лијепо
живјело
“
...
Цар
дозва
пратиоце
,
који
су
преобучени
као
и
он
узастопце
пристајали
за
њим
,
те
нареди
да
сељака
свежу
и
да
му
отцијепе
двадесет
и
пет
штапа
по
табанима
.
„
Што
шибаш
човјека
,
честити
царе
?
“
запита
велики
везир
чудећи
се
.
„
Шта
је
скривио
,
ако
је
споменуо
стари
земан
?
“
...
Цар
се
наљути
,
распали
.
„
Опаки
људи
“
,
викну
,
„
који
се
излежавају
,
не
раде
и
не
мисле
,
највише
и
кукају
за
старим
земаном
и
јаучу
за
њим
.
А
то
смета
људима
који
хоће
напријед
,
који
јуначки
газе
и
пробијају
путе
...
Свак
лаже
ко
каже
да
је
сретни
земан
—
био
...
Лаже
!
.
.
Сретни
земан
иђе
и
ко
не
вјерује
у
то
,
не
треба
ни
да
живи
,
ни
ђецу
да
рађа
,
јер
шта
ће
живот
кад
се
ни
за
се
ни
за
њих
нема
чему
бољем
надати
?
“
Па
опет
приступи
сељаку
и
сам
својом
руком
отцијепи
му
још
пет
штапа
по
табанима
...
И
хоџа
би
са
заносом
почео
описивати
будући
живот
,
будуће
људе
,
будуће
народе
.
—
Неће
то
,
болан
,
—
викао
је
одушевљено
,
—
као
стока
у
чопору
газити
по
блату
и
прашини
и
ћораво
трчати
за
звонарима
,
него
ће
свак
тражити
висине
и
ићи
према
њима
својим
путем
,
мислећи
својом
главом
и
опирући
се
на
своју
снагу
...
И
на
томе
путу
никоме
се
покорити
неће
,
нити
се
уклонити
,
нити
преклонити
.
.
Никоме
!
Говорећи
,
он
није
пазио
ни
слушамо
ли
га
,
ни
разумијемо
ли
му
приче
.
Не
!
.
.
Готово
није
ни
гледао
у
нас
,
него
му
поглед
вазда
управљен
био
према
оном
низу
нових
,
калајисаних
сахана
,
пореданих
на
рафу
изнад
мусандере
,
а
широка
,
риђа
брада
,
препуна
духанскога
дима
,
као
да
је
и
сама
горјела
и
као
да
се
све
више
ширила
по
јаким
,
косматим
прсима
његовим
...
Хоџиница
је
неколико
пута
мирно
одбацивала
кошуљу
и
продријемала
мало
,
а
да
је
ни
прекорио
није
,
ни
подругнуо
се
...
Тек
пошто
би
се
уморио
и
почео
готово
шиштати
,
престајао
је
с
причањем
,
опет
одизао
чибук
и
,
пружајући
Хајкуни
да
му
напуни
лулу
и
припали
,
лагано
,
достојанствено
излазио
из
собе
,
ишао
да
спава
.
Хоџиница
,
опирући
се
рукама
о
кољена
,
одмах
се
дизала
за
њим
,
не
гледајући
нас
и
ништа
не
говорећи
.
Тада
смо
остајали
сами
:
ја
,
Хасан
и
Хајкуна
.
И
одмах
би
се
заиграли
.
Све
троје
живо
прихватимо
за
пушке
и
ножеве
и
почнемо
,
токорсе
,
нишанити
,
вјежбати
се
,
борити
.
Хасан
,
иако
млађи
од
Хајкуне
,
био
је
најбољи
мегданџија
међу
нама
и
обоје
нас
редовно
је
побјеђивао
.
Једанпут
је
чак
и
ошинуо
Хајкуну
ножем
по
руци
и
крв
јој
отворио
.
И
кад
она
застаде
и
некако
зачуђено
погледа
у
рану
,
он
се
сав
стресе
,
бржебоље
отскочи
у
страну
и
измахну
ножем
.
—
Не
бој
се
,
Хајкуна
!
.
.
Осветићу
те
—
рече
.
Па
сам
себе
удари
у
бедру
,
а
крв
шикну
и
попрска
и
ћилим
и
ћенаре
.
—
Их
!
—
цикну
Хајкуна
,
па
заборавивши
на
своју
рану
,
притрча
му
и
ухвати
га
за
руку
.
—
Шта
ти
би
?
.
.
—
Ништа
,
ништа
—
отсијече
Хасан
,
стискајући
зубе
.
—
Ситно
је
то
...
И
тјешећи
једно
друго
,
почеше
заустављати
крв
,
прати
и
превезивати
ране
.
Ако
се
нијесмо
играли
и
вјежбали
,
онда
смо
све
троје
ишли
у
„
ашиковање
“
.
Хајкуна
више
није
ни
сакривала
ништа
од
мене
,
нити
је
више
зазирала
да
изађе
преда
ме
у
мушком
одијелу
.
Лагано
,
кришом
,
опрезно
,
носећи
мали
жмирави
фењер
у
рукама
,
спуштали
смо
се
низ
стрме
,
кривудаве
сокаке
,
завиривали
свуда
и
свуда
тражили
куће
дјевојачке
.
Хајкуна
ишла
пред
нама
,
ми
за
њом
.
Под
ногама
шкрипао
нам
и
хрштао
замрзнути
снијег
,
са
полегнутих
ниских
стреха
,
окићених
дугачким
мразним
шипкама
,
капала
нам
вода
за
врат
и
милила
низ
леђа
,
изненада
понека
груда
долијетала
би
и
разбијала
нам
се
о
рамена
,
а
ми
смо
једнако
ишли
,
једнако
завиривали
и
тражили
.
И
чим
би
се
,
иза
полуотвореног
каната
каквог
,
стидљиво
и
поплашено
промолила
понека
глава
дјевојачка
,
заустављали
смо
се
одмах
,
застајали
.
Хајкуна
је
не
оклијевајући
брзо
и
весело
приступала
канату
и
чудно
уобливши
глас
упуштала
се
у
разговор
,
док
смо
нас
двојица
остајали
мало
подаље
,
у
страни
,
као
стража
нека
и
,
—
премећући
се
с
ноге
на
ногу
и
из
све
снаге
дувајући
у
прозебле
руке
да
их
загријемо
,
—
слушали
како
у
даљини
негдје
,
у
другим
сокацима
,
циличу
тамбуре
,
звече
дахире
и
пиште
зурле
,
а
измијешани
момачки
и
дјевојачки
гласови
као
да
циче
,
вриште
,
звоне
и
пјесма
се
пробија
кроз
оштру
,
студену
ноћ
,
па
као
да
се
и
она
мрзне
у
мраку
,
изнад
глава
наших
...
Хајкуна
се
дуго
разговарала
,
дуго
се
шалила
са
дјевојкама
.
Понеки
момци
,
у
групама
,
са
тамбурама
под
пазухом
и
с
фењерима
о
пушкама
,
по
два
пута
пролазили
су
поред
нас
,
ишли
,
враћали
се
,
силно
трајући
и
гурајући
један
у
другога
,
а
она
је
једнако
стајала
и
једнако
разговарала
...
Враћајући
се
кући
,
с
пуним
њедрима
цвијећа
и
слаткиша
,
сви
смо
били
весели
,
сви
задовољни
.
Хајкуна
највише
.
Грлећи
и
мене
и
Хасана
попијевала
је
,
поигравала
,
скакутала
,
натуривши
фес
на
чело
и
све
се
више
играјући
својим
чибуком
.
XВ
Једнога
дана
настаде
у
хоџиној
кући
чудна
промјена
нека
.
Ни
хоџа
,
ни
хоџиница
,
ни
Хасан
,
ни
Хајкуна
нијесу
радили
готово
ништа
;
само
су
ишли
из
собе
у
собу
,
укривали
се
од
мене
и
нешто
се
договарали
,
шапутали
.
И
сви
ме
гледали
некако
меко
,
питомо
,
сажаљевајући
.
Ако
би
прошли
поред
мене
,
свако
је
застајао
мало
да
ме
поглади
по
глави
,
да
помилује
;
ако
би
што
проговорили
,
говорили
су
благо
,
тихо
,
њежно
,
као
са
болесником
каквим
кога
нико
не
смије
наљутити
,
нико
увриједити
.
За
ручком
нудили
ме
најбољим
залогајима
и
натјеривали
да
више
једем
;
Хајкуна
готово
ни
ручати
није
хтјела
,
само
да
мени
више
остане
,
да
моја
чинија
буде
пунија
.
По
томе
сам
одмах
и
познао
да
се
морало
негдје
нешто
десити
,
нешто
необично
,
крупно
,
големо
.
А
пошто
су
баш
према
мени
били
толико
пажљиви
и
мене
толико
мазили
,
познао
сам
и
то
да
све
што
се
десило
није
се
могло
десити
никоме
другоме
,
него
само
мени
или
некоме
од
мојих
.
Зато
поред
све
њихове
љубазности
поче
ме
обузимати
нека
чудна
сјета
,
туга
нека
.
У
неколика
пута
бијаше
ми
дошло
да
се
сакријем
куда
,
да
побјегнем
од
свију
и
гласно
заплачем
.
Напошљетку
,
не
могавши
се
више
савлађивати
,
одбацим
комад
хљеба
који
ми
лежао
у
крилу
,
и
измакох
се
иза
софре
.
—
Једи
!
.
.
Што
не
једеш
?
.
.
—
проговори
хоџа
,
па
и
сам
отре
браду
махрамом
и
измаче
се
.
—
Једи
,
болан
!
.
.
—
Не
могу
—
промуцах
снуждено
.
—
Не
једе
ми
се
...
.
—
Не
једе
ти
се
?
...
Рашта
?
.
.
—
Тако
...
—
Јадниче
!
.
.
И
хоџа
се
ухвати
за
браду
и
поче
је
увијати
око
руке
.
—
Јеси
ли
ишта
чуо
о
дому
:
—
запита
затим
шапатом
и
погледа
ме
пажљивије
.
—
Јесу
ли
ти
што
причали
?
.
.
—
Ништа
!
.
.
—
Јадниче
!
.
.
Па
узе
некакву
књигу
и
поче
је
прелиставати
.
—
А
ја
сам
чуо
,
—
рече
још
тише
да
се
једва
чуло
—
е
ти
се
мати
преудала
...
—
Ах
!
.
.
Цикнувши
узвалих
се
на
Хајкунино
крило
и
бризнух
у
плач
.
Они
заћуташе
.
Пустише
да
се
исплачем
.
Хајкуна
,
милујући
ме
и
притежући
себи
и
сама
проплака
;
у
превијању
и
трзању
оном
осјетио
сам
како
ми
њезине
сузе
оквасише
косу
.
—
Преудала
се
за
Зулфагу
—
настави
хоџа
мирно
,
пошто
сам
се
поново
придигао
и
убрисао
сузе
.
—
Замамио
је
,
кажу
,
и
пошла
за
њега
...
—
Тешко
теби
!
—
уздахну
Хајкуна
и
обгрли
ме
чвршће
.
—
Знаћеш
шта
су
муке
...
Хоџа
одиже
књигу
изнад
главе
и
исправи
се
.
—
Знаће
шта
су
муке
...
ама
може
знати
и
шта
је
радост
!
—
узвикну
заносно
.
—
Без
правих
мука
нема
ни
праве
радости
!
.
.
Сад
ћемо
видјети
је
ли
мушко
и
је
ли
соко
!
.
.
Неће
више
бити
ни
једног
залогаја
џабе
;
треба
се
сад
борити
,
рвати
,
треба
га
освојити
...
А
најслађи
је
залогај
који
се
освоји
!
.
.
Чим
сам
остао
сам
у
соби
,
опет
сам
проплакао
.
Жао
ми
бијаше
мајке
.
Чинило
ми
се
као
да
је
Зулфага
премамио
,
отео
,
уграбио
,
да
је
негдје
у
даљини
убије
,
удави
,
уништи
.
И
читава
слика
стварала
ми
се
пред
очима
.
Као
да
гледам
мајку
:
како
блиједа
,
увехла
,
полуонесвијешћена
,
са
расплетеном
косом
,
разбаченим
рукама
и
са
неколико
капи
крви
на
образима
,
дрпава
,
дроњава
,
готово
гола
лежи
на
земљи
,
а
он
,
бијесан
и
раздражен
,
са
закрвављеним
очима
и
пјеном
на
уснама
,
гази
по
њој
,
гази
и
игра
,
скаче
и
удара
,
гњечи
као
тијесто
,
желећи
да
је
сатре
,
самеље
,
измрви
.
Хајкуна
и
Хасан
,
који
,
преобучени
,
опет
дођоше
у
собу
,
затекли
су
ме
уплакана
.
Обоје
се
склепташе
око
мене
,
опколише
ме
.
—
Шта
слиниш
,
женскоњо
?
.
.
Шта
је
?
.
.
—
запита
Хасан
презриво
и
поче
ме
гуркати
ногом
.
—
Је
ли
то
мушки
?
.
.
То
?
.
.
—
Устани
—
рече
и
Хајкуна
меко
,
па
се
саже
и
узе
ме
за
руку
.
—
Устани
и
хајде
с
нама
...
Ево
смо
дошли
по
те
...
Хајде
...
—
Не
могу
...
—
Не
може
...
Жали
што
му
се
удала
мајка
,
па
неће
да
га
подоји
—
опет
се
поче
ругати
Хасан
,
окрећући
се
према
Хајкуни
,
—
Пхи
!
.
.
Хајкуна
га
и
не
погледа
.
—
Ако
си
ти
дертли
и
ја
сам
—
откреса
и
силом
ме
поче
дизати
.
—
Ни
мени
није
лакше
...
И
мени
...
и
мени
су
отели
,
уграбили
и
срце
и
душу
...
Хајде
...
—
Куда
?
—
Виђећеш
!
.
.
Чудо
ћеш
виђети
вечерас
!
.
.
Па
ми
пружи
хоџину
пушку
и
удари
ме
по
рамену
.
—
Буди
ми
јунак
!
—
рече
.
—
Ни
од
шта
се
немој
препадати
...
А
дерт
?
Нека
га
ђаво
носи
!
.
.
—
Напријед
!
—
узвикну
и
Хасан
који
је
опазио
како
оклијевам
и
затежем
.
—
Хајде
!
.
.
—
Ама
...
—
Напријед
!
Чим
прихвати
за
нож
,
видио
сам
да
се
не
шали
.
И
,
ни
сам
не
знам
како
,
у
оном
часу
заборавих
и
на
мајку
и
на
Зулфагу
.
Бесвјесно
скочих
и
кренух
за
Хајкуном
.
Пођосмо
.
Али
ове
ноћи
нијесмо
,
по
обичају
,
застајали
пред
свачијим
вратима
,
нити
онако
тражили
дјевојке
,
макар
што
су
,
као
и
прије
,
прекривене
танким
чаршафима
,
непрестано
извиривале
иза
каната
и
саме
се
наметале
,
машући
нам
везеним
јаглуцима
и
лаким
,
шареним
шамијама
.
Хајкуна
није
хтјела
ни
погледати
на
њих
,
ни
осмјехнути
им
се
.
Журно
,
хитно
корачала
је
,
газила
даље
,
носећи
лаку
шишану
преко
рамена
и
под
пазухом
дугачки
хоџин
чибук
,
с
којега
је
била
сврнута
лула
и
велики
ћилибарски
такум
којим
се
хоџа
толико
поносио
.
—
Јесте
ли
посустали
?
—
запитала
би
уријетко
,
покаткада
,
којега
од
нас
двојице
,
не
успоравајући
хода
и
не
осврћући
се
.
—
Нијесмо
.
—
Аферим
!
.
.
Кад
се
спустисмо
готово
до
Миљацке
чији
се
потмуо
шум
разлијевао
кроз
ноћ
све
јаче
и
јаче
те
се
чинило
као
да
негдје
у
даљини
хуји
вјетар
и
милује
лишће
какве
непролазне
шуме
,
Хајкуна
поче
застајкивати
,
пазити
,
ослухивати
.
И
држећи
се
старих
,
напуклих
зидова
,
—
идући
поребарке
поред
њих
,
—
лагано
се
поче
прикрадати
,
примицати
кући
једној
,
чији
гиздави
ћошкови
,
са
раскошно
ишараним
пенџерима
,
наднесени
над
голема
на
ћемер
озидана
врата
,
осјенчаваху
сав
искривљени
уски
и
тијесни
сокак
и
заклањаху
собом
читав
низ
омањих
скромнијих
кућа
,
погурених
и
шћућурених
једна
уз
другу
,
при
дну
сокака
.
—
Нико
нема
—
прошапта
узбуђено
,
па
застаде
мало
и
спустивши
пушку
на
земљу
чучну
испод
зида
.
Ја
и
Хасан
посједасмо
на
земљу
.
—
Никог
нема
—
понови
и
опет
и
преметну
чибук
преко
крила
.
—
А
ми
ћемо
чекати
док
дођу
—
отповрну
Хасан
прекрстивши
ноге
.
—
Не
хити
нам
се
...
Хајкуна
се
поче
освртати
.
—
Бојим
се
да
нас
не
опазе
—
прошапта
.
—
Па
шта
је
?
.
.
Нека
опазе
...
—
Не
...
не
смију
нас
сад
виђети
...
Не
...
Кораци
нечији
изненада
одјекнуше
кроз
ноћ
и
одоздо
,
између
кућица
оних
,
као
да
се
поче
примицати
,
прикрадати
неко
.
Момче
некакво
,
високо
,
танковијасто
,
са
тешким
траболозом
око
главе
,
са
читавим
снопом
ножева
за
појасом
,
са
позлаћеним
токама
на
прсима
које
су
необично
одсијевале
и
прелијевале
се
према
свјетлости
фењера
што
га
носило
у
руци
,
помоли
се
отуда
,
изађе
безбрижно
звиждућући
и
полугласно
пјевуцкајући
.
Дошавши
до
испод
ћошка
успори
ход
,
застаде
пред
ћемерли-вратима
,
лагано
,
као
размишљајући
,
одиже
ногу
на
праг
и
тихо
закуца
алком
...
Причека
мало
...
Нико
се
не
одазва
.
Након
другога
куцаја
освијетли
се
један
пенџер
на
ћошку
и
нечија
глава
као
да
провири
напоље
.
Наскоро
иза
тога
и
канат
се
на
вратима
нагло
отвори
и
један
крај
димија
нечијих
,
нешто
слично
прамену
магле
,
поче
се
повијати
,
лепршати
иза
њега
.
—
Аман
!
—
застења
Хајкуна
и
стегну
Хасана
за
руку
.
—
Ено
!
.
.
Момче
се
примаче
канату
и
ухвативши
се
за
алку
поче
се
љуљати
и
говорити
нешто
.
Проговори
затим
и
ситан
женски
глас
,
зазвони
као
сантур
,
и
јасан
,
обијесан
смијех
разли
се
кроз
читав
сокак
и
као
да
се
прели
и
преко
кућа
,
преко
зидова
,
чак
у
комшилук
...
Момче
испусти
алку
,
узвикну
нешто
и
пљесну
дланом
о
длан
.
Па
брзо
пружи
руке
до
иза
каната
као
да
би
да
ухвати
,
да
затрли
кога
.
.
—
Аман
!
.
.
Хајкуна
живо
скочи
,
исправи
се
.
Опрезно
,
као
мачка
кад
се
прикрада
,
приступи
вратима
,
раскорачи
се
изазивачки
и
,
не
вриснувши
нити
подвикнувши
,
из
све
снаге
поче
чибуком
ударати
,
млатити
по
момчету
ономе
.
Поче
ударати
и
по
глави
,
по
леђима
,
по
ребрима
,
по
раменима
.
Дјевојче
оно
,
преплашено
,
цикну
и
устукну
мало
,
сакри
се
за
канат
,
док
момче
,
изненађено
ударцима
,
као
да
потпуно
изгуби
главу
,
па
нити
покуша
да
се
брани
,
нити
да
бјежи
.
Само
одиже
руке
у
висину
да
тако
отклони
ударце
од
главе
и
покушаваше
да
се
осврне
.
Али
је
Хајкуна
ударала
непрестано
,
брзо
и
живо
ударала
,
да
му
се
није
дала
ни
осврнути
.
Напошљетку
момче
као
да
се
прибра
мало
,
освијести
се
,
па
нагло
отскочи
,
размахну
рукама
и
прихвати
за
нож
.
Брзо
се
и
окрену
и
као
да
хтједе
јуришати
на
противника
.
И
—
намах
застаде
.
Упознавши
Хајкуну
стресе
се
,
задрхта
,
и
лагано
поче
узмицати
,
уступати
,
старајући
се
само
да
јој
уграби
чибук
и
да
јој
га
отме
.
—
Зар
тако
,
курвићу
?
.
.
Зар
тако
,
момче
?
—
тек
сада
проговори
Хајкуна
и
испрси
се
према
њему
,
спремајући
се
да
још
жешће
навали
.
—
Мислиш
ли
се
играти
ђевојкама
као
јабукама
,
па
једну
бацати
а
другу
узимати
...
То
ли
хоћеш
?
.
.
—
Немој
,
—
отегну
он
молећи
и
опет
се
измакну
.
—
Остави
,
Хајкуна
!
.
.
—
Је
ли
ти
то
поштење
,
болан
?
.
.
Је
ли
то
јунаштво
?
.
.
—
Остави
...
Шала
је
...
Хајкуна
му
опет
приступи
,
узвикну
нешто
и
замахну
чибуком
који
удари
о
зид
и
преби
се
на
двије
половине
.
Момче
,
користећи
се
тиме
,
нагло
јој
прилети
и
зграби
је
за
руку
.
—
Остави
...
Шала
је
...
—
рече
опет
,
кушајући
да
је
привуче
себи
и
мало
подаље
одвуче
од
врата
.
—
Немој
...
—
А
је
ли
шала
била
кад
си
мени
долазио
!
—
запита
Хајкуна
отимајући
се
и
ударајући
га
лактима
.
—
Је
ли
шала
била
што
си
говорио
и
што
си
обећавао
?
—
Престани
!
.
.
Доста
је
!
.
.
—
Није
доста
,
рђо
лажива
...
—
Ја
нисам
лаг’о
—
рече
момче
и
обори
главу
.
Хајкуна
се
оте
,
изви
се
и
брзо
прихвати
за
шишану
,
која
је
лежала
на
земљи
.
—
Лагао
си
,
лопове
и
разбојниче
,
јер
...
јер
си
пошље
заборавио
на
ме
и
престао
ми
долазити
,
—
рече
распаљено
.
—
Другијем
си
прешао
и
друге
тражио
...
—
Ја
...
—
Шути
!
.
.
Не
лажи
опет
!
.
.
—
пресијече
Хајкуна
оштро
и
одиже
шишану
.
—
За
толики
вакат
нит
’
си
ми
долазио
,
нит
сам
имала
каква
хабера
од
тебе
...
Заборавио
и
мене
,
и
заклетве
,
па
си
мислио
да
ћу
и
ја
заборавити
...
Мислио
си
да
ја
свој
понос
јефтино
дајем
,
копиљане
!
—
Хајкуна
...
Нијесмо
сами
...
—
опет
ће
момче
мекше
,
испод
ока
погледајући
на
канат
и
на
дјевојче
оно
,
које
као
окамењено
стало
,
па
само
блене
у
њих
...
—
Хајкуна
!
.
.
—
Нек
свак
дође
и
нек
свак
слуша
—
кресну
Хајкуна
одлучно
,
па
и
сама
погледа
на
канат
и
опљуну
према
њему
.
—
Није
ми
било
стало
до
свијета
ни
онда
,
кад
сам
кроз
четири
мјесеца
ишла
од
врата
до
врата
...
ево
,
у
овом
одијелу
...
И
тражила
те
,
ловила
...
Питала
и
распитивала
:
коме
долазиш
и
којој
си
ђевојци
прешао
?
.
.
Ашиковала
сам
са
ђевојкама
да
ми
кажу
и
...
казале
су
ми
...
И
ево
...
уфатила
сам
те
,
копиљане
,
стигла
те
...
Сад
више
нећеш
лагати
...
Па
се
измакну
и
опет
подиже
шишану
,
напери
је
.
—
Казуј
:
држиш
ли
још
ријеч
да
сам
ти
најдража
?
.
.
Говори
!
.
.
—
Хајкуна
!
—
Збори
,
држиш
ли
ријеч
?
Момче
се
удари
по
ножу
и
као
да
опет
хтједе
да
га
извуче
,
да
се
брани
...
—
Говори
!
—
викну
Хајкуна
јаче
и
спусти
прст
на
обарач
.
Момче
поче
муцати
нешто
,
гунђати
.
У
исти
час
и
ја
и
Хасан
одигосмо
пушке
и
примакосмо
се
.
—
Збори
:
држиш
ли
ријеч
?
.
.
—
Држим
.
—
прошапта
момче
да
се
једва
чуло
и
некако
поплашено
,
блесасто
,
поче
нас
гледати
све
троје
.
—
Шта
ћете
са
мном
?
.
.
Хајкуна
отпочину
.
Држећи
запету
пушку
стајала
је
према
њему
усправљена
,
горда
и
поносита
,
презриво
се
осмјехујући
и
необично
уживајући
у
његовој
забуни
,
муци
.
—
Казао
си
и
да
ћеш
ме
испросити
—
настави
након
дуже
почивке
,
некако
пакосно
,
као
дражећи
га
.
—
Казао
си
да
ће
свадба
бити
.
—
Хајкуна
!
.
.
Моли
Бога
што
си
женско
...
А
доста
је
...
—
Хоће
ли
бити
свадба
?
...
Момче
,
прибравши
се
потпуно
,
брзо
измахну
руком
,
снажно
раздера
златом
везену
антерију
на
прсима
и
примаче
се
:
—
Е
удри
,
ђевојко
,
—
викну
помамно
,
—
и
напи
се
крви
,
ако
си
жедна
,
колико
хоћеш
...
Ти
знаш
да
на
те
дигнути
руке
нећу
,
па
си
се
осилила
,
побјеснила
си
...
Сад
удри
ти
!
.
.
Не
био
мушко
,
ако
ти
се
уклонио
!
.
.
—
Хахахаха
!
—
засмија
се
Хајкуна
усиљено
,
спуштајући
шишану
и
окрећући
се
нама
.
—
Јесте
ли
га
чули
?
...
Хахахаха
!
.
.
Јесте
ли
га
чули
?
.
.
Па
приступи
вратима
и
пружи
руку
дјевојчету
,
које
као
да
се
још
ни
сад
није
могло
прибрати
ни
освијестити
...
—
Ено
ти
момка
,
—
рече
пригушено
—
па
га
држи
...
Није
он
мене
оставио
,
него
ево
,
на
твоје
очи
,
казао
ми
да
сам
му
најдража
,
и
ја
сам
оставила
њега
!
.
.
Ево
ти
га
!
.
.
—
Пхи
!
—
узвикну
дјевојче
,
умотавајући
се
у
чаршаф
,
па
се
нагло
измаче
и
затвори
врата
.
Хајкуна
пребаци
пушку
преко
рамена
и
позва
нас
да
пођемо
за
њом
.
XВИ
Иако
смо
наше
ноћне
шетње
сакривали
од
хоџе
,
иако
нико
ни
споменуо
није
о
њима
,
ипак
сви
опазисмо
како
је
у
пошљедње
доба
постао
некако
обазривији
,
пажљивији
и
како
чешће
обилази
врата
и
притврђује
их
.
Сваке
вечери
,
након
јације
,
одлазио
би
њима
,
наметао
резу
и
подупирао
их
још
дирецима
,
сандуцима
,
камењем
.
И
на
демире
пенџерске
пазио
је
.
По
неколико
пута
опипавао
их
и
кушао
могу
ли
се
преломити
.
Чак
и
по
ноћи
,
пошто
би
се
сви
разишли
по
собама
,
силазио
је
на
авлију
,
с
пушком
у
руци
,
обилазио
све
буџаке
,
привиривао
свуда
.
И
ми
сви
мишљасмо
да
нас
је
неко
одао
,
потказао
хоџи
.
Хасан
је
сумњао
у
ме
и
почео
ми
пријетити
;
ја
сам
опет
сумњао
у
њега
.
И
ко
зна
,
може
бит
’
би
се
међу
нама
изродила
и
голема
свађа
,
да
сам
хоџа
једнога
јутра
не
поче
да
нам
све
објашњава
захтијевајући
и
од
нас
да
боље
чувамо
кућу
и
да
никуд
не
мичемо
и
не
излазимо
без
оружја
.
—
Кад
роб
подигне
главу
и
врисне
за
слободом
,
нико
од
њега
силнији
није
—
рече
мирио
,
поправљајући
пушку
и
огледајући
је
.
—
А
у
нас
се
почели
будити
робови
и
биће
бруке
и
много
јада
с
њима
...
—
Какви
робови
?
—
уплете
се
Хасан
и
сједе
поред
њега
,
уз
кољено
му
.
—
Зар
их
има
?
.
.
Хоџа
се
причини
као
да
га
није
чуо
.
—
Ето
,
прича
се
,
—
настави
лакше
—
да
се
сад
сиротиња
сељачка
,
коју
су
оголили
,
дигла
у
хајдуке
...
Горе
и
планине
препуне
су
чета
њиховијех
...
Ударају
,
нападају
,
бију
,
пале
,
крве
се
...
Људи
,
за
које
нико
није
имао
срца
ни
милости
,
немају
срца
ни
милости
ни
према
коме
...
Крв
људска
пјени
се
сад
на
сваком
камену
,
мјесто
росе
разлијева
се
по
трави
...
Чудни
земани
настају
и
чудна
се
несрећа
спрема
.
—
Па
зар
ће
нам
и
на
куће
ударати
?
—
запита
Хасан
живо
и
нехотице
погледа
кроз
пенџер
.
—
Зар
и
овђе
?
.
.
—
Наши
су
њима
ударали
и
на
живот
,
и
на
образ
,
и
на
имуће
,
па
рашта
да
они
поштеде
наше
куће
?
—
отегну
хоџа
забринуто
.
—
Наши
су
били
домаћини
,
господари
у
земљи
,
па
им
мало
било
госпоства
,
него
још
ударили
и
у
силеџиство
над
њима
...
А
силеџиска
владавина
добра
не
доноси
,
јер
подгаја
осветнике
...
И
ето
...
створила
их
је
...
Дигли
су
се
...
—
Па
дочекаћемо
их
,
—
кресну
Хасан
поносито
и
удари
се
у
прса
.
—
Да
видимо
ко
ће
побиједити
!
.
.
Хоџа
презриво
одмахну
руком
.
—
Алах
зна
чија
ће
побједа
бити
,
—
рече
—
а
мени
се
чини
да
је
уз
онога
ко
се
дигне
против
зулума
и
неправде
...
Није
ли
данас
,
сјутра
ће
бити
уз
њега
...
Млад
си
ти
још
,
па
не
знаш
...
А
,
ето
,
хајдуци
напредују
...
Чете
њихове
спустиле
су
се
ономадне
у
Сарајевско
Поље
...
Ко
може
рећи
да
се
неће
спустити
и
усред
Сарајева
?
.
.
Ко
?
.
.
—
Врата
треба
још
боље
затворити
—
додаде
хоџиница
тихо
,
одбацивши
кошуљу
с
крила
.
—
Канати
су
слаби
...
Остарили
...
—
Нек
је
хвала
Алаху
кад
ти
проговори
,
а
макар
врата
и
ђаво
однио
!
—
дочека
хоџа
и
осмјехну
се
.
—
Не
бојте
се
!
.
.
Чуваћу
их
ја
!
—
избаци
Хасан
оштро
,
са
пуно
самопоуздања
.
—
Ноћиваћу
код
њих
одсада
...
Ако
су
и
хајдуци
,
људи
су
...
Нијесу
змајеви
...
По
чаршији
се
тих
дана
ни
о
чему
говорило
није
,
колико
о
хајдуцима
.
Свак
је
о
њима
говорио
,
свак
распитивао
за
њих
.
И
све
некако
тихо
,
прикривено
,
са
страхом
неким
,
као
да
хајдуци
већ
и
по
чаршији
ходају
и
свете
се
сваком
ко
гласније
о
њима
ружну
ријеч
проговори
,
ко
их
по
злу
помене
.
Комшије
су
,
пажљиво
се
осврћући
на
све
стране
и
често
застајкујући
,
прелазиле
један
у
другога
на
дућан
,
сакривале
се
за
робу
и
чучнувши
један
према
другом
сашаптавали
се
,
договарали
.
Непрестано
је
питао
један
другог
за
нове
гласове
,
хабере
,
питао
је
ли
било
каквих
нових
напада
хајдучких
и
није
ли
когод
и
опет
погинуо
,
заглавио
,
настрадао
.
Ако
су
негдје
хајдуци
дочекали
кога
,
о
томе
се
причале
читаве
приче
.
Многи
као
да
нијесу
ништа
друго
ни
радили
,
него
ишли
од
махале
до
махале
,
па
причали
и
препричавали
.
Неки
су
опет
,
у
жељи
да
што
ново
изнесу
,
измишљали
праве
бајке
о
хајдуцима
.
Говорили
су
како
има
чета
и
у
самом
Сарајеву
,
како
су
сакривене
по
хановима
,
по
гробљима
,
по
црквама
и
само
чекају
згоду
када
ће
ударити
и
читав
шехер
попалити
с
једнога
краја
на
други
.
И
таквим
се
причама
много
вјеровало
.
Има
времена
кад
и
најпаметнији
људи
вјерују
у
најлуђе
приче
.
Зато
су
куповали
оружје
и
они
који
га
никад
имали
нијесу
и
припремали
се
за
обрану
.
Трговци
су
продавали
робу
под
оружјем
,
оружане
занатлије
радиле
о
занатима
,
оружане
кахвеџије
пекле
кахву
.
Све
као
да
је
било
у
чудној
грозници
некој
,
све
се
комешало
,
врело
.
Све
се
и
прибијало
једно
уз
друго
,
приљубљивало
се
,
токорсе
да
се
осоколи
,
а
све
стрепило
,
плашило
се
.
За
неколико
дана
Хасан
је
непрестано
одлазио
у
чаршију
и
непрестано
распитивао
о
свему
.
Одлазио
је
рано
,
готово
у
зору
,
и
враћао
се
тек
око
подне
.
Дошавши
кући
одмах
би
почео
оштрити
ножеве
и
пунио
фишеке
.
И
распричао
би
се
тада
,
необично
се
распричао
.
О
хајдуцима
,
о
јунаштвима
њиховим
говорио
је
по
два
сахата
,
причао
и
о
животу
њихову
,
о
царевању
у
гори
са
заносом
,
са
одушевљењем
.
—
Помисли
,
болан
,
све
од
њих
стрепи
!
—
говорио
је
,
сијевајући
очима
и
руменећи
.
—
Све
дршће
пред
њима
...
И
нико
им
ништа
не
смије
...
Живе
како
хоће
,
раде
шта
хоће
,
убијају
кога
хоће
!
.
.
Не
зна
им
се
за
кућу
,
не
зна
за
кућиште
;
кућа
им
све
горе
и
планине
,
а
коначиште
свако
мјесто
ђе
се
затеку
...
Љепота
једна
!
И
што
је
чешће
одлазио
у
чаршију
,
што
више
распитивао
о
хајдуцима
,
био
је
све
луђи
,
све
чуднији
.
Није
хтио
више
ни
спавати
у
кући
,
у
соби
својој
,
него
одлазио
у
башту
и
спавао
под
смоквама
,
на
трави
.
Ни
ручавати
није
хтио
за
софром
,
с
осталом
чељађу
,
него
носио
у
торби
,
о
рамену
,
овећи
комад
хљеба
и
неколике
главице
лука
,
па
ручавао
негдје
осамљен
,
сакривен
од
сваког
.
—
Какав
је
,
још
ће
чију
кућу
запалити
—
говорио
је
хоџа
забринуто
,
гледајући
за
њим
.
—
Хоће
,
вјере
ми
.
—
Он
нешто
чудно
смишља
—
додавала
је
Хајкуна
,
која
је
пазила
на
њ
и
пратила
га
.
—
Биће
кијамета
с
њим
!
.
.
И
погодила
је
.
Није
прошло
ни
пуних
двадесет
дана
откако
се
почео
припремати
,
кад
једне
ноћи
изненада
уљезе
у
моју
собу
и
раскорачивши
се
више
душека
силом
ме
подиже
.
—
Хајдемо
—
рече
одсјечно
,
бацајући
ми
пред
ноге
некакав
нож
,
двије
пушчетине
и
торбу
.
—
Дижи
се
!
—
Куда
?
—
запитам
га
у
чуду
,
трљајући
очи
и
протежући
се
.
—
Ђе
?
.
.
—
Хајде
...
У
хајдуке
...
Изговорио
је
тако
мирно
као
да
зове
на
ручак
.
Ја
занијемих
.
Само
га
зијевајући
погледах
онако
мрка
,
одлучна
,
наоружана
и
опремљена
,
а
нити
могу
да
се
приберем
,
нити
да
проговорим
.
Погледах
и
—
опет
легох
,
окренух
се
на
други
бок
да
поново
заспим
.
—
Дижи
се
!
—
викну
он
осорније
и
гурну
ме
пушком
.
—
Треба
ми
друг
,
а
нећу
другог
тражити
кад
си
ти
овђе
...
Хајде
!
.
.
—
Међу
влашке
хајдуке
?
—
Јок
...
Нећемо
с
њима
...
Ми
ћемо
сами
...
Сами
да
царујемо
у
гори
...
—
Нећу
—
окосих
се
љутито
,
спремајући
се
да
га
ударим
јастуком
.
—
Нећу
ја
!
.
.
Хасан
се
распали
.
—
Кад
би
ми
отац
забрањивао
полазак
,
ја
бих
му
запалио
кућу
,
—
рече
—
а
кад
би
ти
хтио
остати
овђе
,
заклао
бих
те
к’о
јање
.
И
опет
ме
удари
кундаком
.
—
Дижи
се
!
—
Остави
ме
!
—
Дижи
се
!
.
.
Па
ме
ухвати
за
руке
,
издиже
и
,
силом
ми
упртивши
пушке
и
торбу
,
нагло
повуче
за
собом
.
XВИИ
Осванули
смо
у
шуми
,
у
планини
.
Задихани
,
заморени
,
готово
изнемогли
од
дугог
хода
и
несанице
,
лагано
смо
се
вукли
кроз
грмље
и
шипражје
,
отхукујући
непрестано
и
мрко
погледајући
један
на
другога
,
готови
сваки
час
да
се
заспемо
грдњама
,
пријекорима
,
псовком
...
Хасан
се
још
и
држао
некако
и
,
кад
сам
себе
на
силу
соколећи
,
усиљавао
се
да
брже
крене
,
поскочи
,
док
сам
ја
почео
посртати
и
тетурати
као
пијаница
,
с
муком
се
опирући
на
пушку
,
коју
сам
једва
држао
у
руци
,
и
редовно
застајући
на
сваком
десетом
кораку
.
Напошљетку
,
кад
ми
већ
додија
толико
узалудно
тумарање
,
љутито
одбацих
пушку
у
страну
,
скљоках
се
под
једну
букву
,
у
траву
,
и
,
наслонивши
се
леђима
о
тврдо
,
дебело
стабло
,
почех
јечати
као
болесник
какав
.
Хасан
,
осврнувши
се
,
у
први
мах
као
да
се
наљути
и
измахну
руком
дајући
ми
знак
да
се
дижем
;
затим
погледавши
боље
,
брзо
ми
приступи
,
спусти
се
на
траву
и
ухвативши
ме
за
руку
мукло
запита
:
—
Шта
ти
је
?
—
Видиш
...
не
могу
даље
,
—
одговорим
промукло
,
испрекидано
,
дашћући
.
—
Не
могу
...
—
Уморио
се
,
а
?
—
Изнемогао
сам
...
Он
сједе
,
прекрсти
ноге
,
извади
духанкесу
и
замотавши
цигар
запали
.
—
Ништа
је
то
—
рече
развлачећи
.
—
Проћи
ће
...
—
Ама
ја
нећу
даље
...
Не
могу
—
дочекам
раздражено
,
бацајући
и
остало
оружје
и
раскопчавајући
антерију
на
прсима
ради
лакшег
дисања
.
—
Ни
корака
даље
...
—
Чим
се
одмориш
,
ти
ћеш
поћи
—
отсијече
он
упорно
,
покупи
оружје
и
спусти
га
поред
себе
.
—
Опет
ћемо
путовати
.
Затим
збаци
обућу
с
нога
и
погледа
у
прсте
,
—
Их
!
—
рече
зачуђено
,
чешкајући
се
по
глави
.
—
Баш
се
раскрвавили
...
Бржебоље
се
изујем
и
ја
и
одбацим
обућу
.
И
престрашено
узвикнух
опазивши
како
ми
сви
прсти
набрекли
,
расцвали
се
,
испуцали
,
а
скорена
крв
,
црнећи
се
између
њих
,
слијепила
их
и
готово
изравнила
један
с
другим
.
И
тек
тада
осјетих
чудноват
бол
у
читавом
тијелу
.
Сви
гуштерови
,
нарочито
у
бедрама
и
листовима
,
почеше
ми
играти
,
трзати
се
некако
,
грчити
,
и
при
сваком
њиховом
трзају
као
да
ме
неко
боцкао
безбројним
иглицама
,
трњем
.
Тада
,
више
од
страха
гледајући
крв
него
од
болова
,
малаксах
потпуно
.
У
глави
као
да
ми
поче
зујати
,
звонити
,
тутњити
,
пред
очима
поче
да
се
мрачи
,
да
се
колута
нешто
,
игра
.
Немоћан
и
да
сједим
више
,
преврнух
се
на
траву
и
жалосно
јекнувши
склопих
очи
,
очекујући
кад
ћу
издахнути
.
У
томе
сам
и
заспао
...
—
Устани
!
.
.
Устани
!
.
.
—
чух
,
у
неко
доба
,
како
ме
зове
Хасан
,
псујући
и
звекећући
ми
оружјем
око
главе
.
—
Разбуди
се
!
.
.
—
Шта
?
—
запитам
га
буновно
,
промукло
,
не
отварајући
очију
.
—
Куда
?
—
Хајде
...
Доста
си
лежао
...
И
из
тиквице
сасувши
мало
воде
на
длан
,
пошкропи
се
по
лицу
.
—
Хајде
!
.
.
Зијевајући
и
протежући
се
једва
се
подигнем
и
сједнем
у
траву
.
Сваки
жглоб
,
сваки
драм
меса
болио
ме
.
Било
ми
је
као
да
ме
неко
читав
дан
ударао
са
врећом
препуном
пијеска
,
те
ми
сва
ребра
и
све
кости
поломио
.
И
ништа
не
бих
волио
тада
,
него
опет
преврнути
се
и
опет
заспати
...
Али
зар
сам
смио
и
помислити
да
то
покушам
?
.
.
Хасан
,
наоружан
и
опремљен
,
стајао
је
изнад
мене
,
мргодан
као
џелат
и
по
изгледу
му
одмах
сам
могао
познати
да
би
ми
било
узалудно
свако
опирање
и
затезање
.
Не
проговоривши
више
ријечи
,
опет
ломећи
се
,
зијевајући
и
придржавајући
се
за
стабло
буквино
,
устанем
и
прихватим
за
оружје
.
Кренусмо
опет
.
Ни
пута
,
ни
стазе
не
зна
ниједан
.
Онако
,
насумце
,
лутали
смо
обојица
и
ишли
напријед
,
само
напријед
.
Испочетка
сам
се
једва
опирао
на
ноге
,
шантуцао
сам
,
тетурао
;
кашње
,
пошто
се
загријах
мало
,
ишао
сам
лакше
и
болови
у
жглобовима
као
да
су
почели
јењавати
.
Али
,
за
чудо
,
неки
необичан
страх
поче
ме
све
више
и
више
обузимати
,
освајати
ме
.
Страх
од
шуме
,
од
зеленила
,
од
дрвећа
онога
које
нам
се
склопило
изнад
главе
и
заклонило
нам
небо
и
сунце
Божје
,
и
које
својим
мрким
,
дугачким
гранама
,
као
да
нас
непрестано
граби
,
лови
,
хвата
за
хаљине
,
запиње
и
задржава
нас
.
Страх
ме
и
од
оног
муклог
,
тупог
,
непрестаног
шуштања
,
цичања
,
звиждања
некаква
,
што
толико
сличи
цвиљењу
,
уздисању
,
јауку
нечијем
,
и
као
да
злокоби
,
пријети
,
претсказује
нешто
.
Страх
ме
од
Хасана
који
не
пазећи
на
ме
корача
напријед
,
а
цијев
пушчана
високо
му
стрши
изнад
главе
.
Страх
ме
,
готово
,
и
од
самога
себе
,
од
корака
својих
,
који
мукло
одјекују
те
ми
се
непрестано
причињава
као
да
неко
пристаје
за
мном
,
као
да
ме
узастопце
прати
.
О
свему
томе
нијесам
смио
ништа
ни
споменути
Хасану
.
Знао
сам
да
би
одмах
почео
ругати
се
и
грдити
.
А
ипак
...
ипак
чинило
ми
се
и
смио
бих
се
опкладити
,
да
се
и
он
,
—
макар
колико
се
јуначио
и
претварао
,
—
плашио
исто
као
и
ја
,
да
је
и
њему
мучно
било
као
и
мени
.
То
се
већ
могло
познати
и
по
држању
његову
.
Непрестано
се
освртао
и
на
десну
и
на
лијеву
страну
,
ослухивао
и
,
токорсе
,
као
тражио
,
загледао
нешто
.
Затим
је
почео
и
попијевати
и
—
одмах
сам
познао
да
му
пјевање
није
ишло
од
срца
,
да
је
усиљено
.
Тиме
је
само
хтио
макар
и
унеколико
да
одагна
страх
а
уједно
и
да
се
преда
мном
похвали
како
није
малаксао
,
клонуо
,
како
је
још
оран
и
расположен
.
Ипак
читаву
пјесму
није
до
краја
допјевао
.
Изненада
је
прекиде
,
застаде
,
скиде
пушку
с
рамена
и
напунивши
је
опали
.
Врисну
пушка
и
пуцањ
одјекну
кроз
читаву
планину
,
а
неколика
листа
букова
,
погођени
куршумом
,
залепршаше
и
падоше
му
по
плећима
.
Он
напуни
поново
и
поново
опали
